title: Inget skadestånd enligt EG-rätten på grund av krav på partihandelstillstånd för alkohol

text: Justitiekanslern avslår ServiceGrossisterna AB:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Alkohollagen (1994:1738)

text: trädde ikraft den 1 januari 1995. De monopol som tidigare funnits inom import, export, tillverkning och partihandel avseende alkoholdrycker avskaffades och ersattes med ett tillståndssystem. Den statliga Alkoholinspektionen inrättades för att bl.a. besluta om tillstånd till tillverkning, partihandel och inköp av alkoholdrycker, och att därvid ta ut de ansöknings- och tillsynsavgifter vars storlek regeringen beslutade om.

text: EG-domstolen meddelade på begäran av Landskrona tingsrätt ett förhands- avgörande i det s.k. Franzén-målet den 23 oktober 1997, mål nr C-189-95. Målet gällde i första hand huruvida det svenska statliga detaljhandelsmonopolet för alkoholdrycker var förenligt med EG-fördragets regler. Domstolen ansåg att monopolet i och för sig var förenligt med EG-rätten. Domstolen uttalade emellertid även att artiklarna 30 och 36 i EG-fördraget (numera artiklarna 28 och 30) utgjorde hinder för nationella bestämmelser varigenom rätten att importera alkoholdrycker var förbehållen aktörer med tillverknings- eller partihandelstillstånd på sådana villkor som föreskrevs i den då gällande svenska lagstiftningen.

text: Ett bolag som innehaft partihandelsstillstånd och betalat ansökningsavgift och tillsynsavgifter för åren 1995-1997 begärde med stöd av EG-domstolens förhandsavgörande att Alkoholinspektionen skulle återbetala de avgifter som bolaget hade erlagt. Alkoholinspektionen avslog bolagets begäran varefter avslagsbeslutet kom att prövas av förvaltningsdomstolarna. Regeringsrätten fann genom dom den 20 december 2002 (

text: RÅ 2002 ref. 108

text: ) att de i målet aktuella avgifterna i sin helhet hade tagits ut i strid med gemenskapsrätten och att det förelåg en på gemenskapsrätten grundad förpliktelse att med tillämpning av nationell rätt återbetala rättsstridigt uppburna avgifter.

text: Frågan om återbetalning är för närvarande under handläggning hos Statens Folkhälsoinstitut.

text: Anspråk m.m.

text: ServiceGrossisterna AB är ett bolag som ägs gemensamt av ett antal grossister och genom vilket de samverkar med avseende på inköp, marknadsföring, administration m.m.

text: ServiceGrossisterna AB (bolaget) har på åtta grossistföretags vägnar, genom sitt ombud PO, begärt skadestånd av staten med 1) 256 800 kr avseende de konsultkostnader som uppkommit till följd av ansökningar om partihandelstillstånd m.m., 2) dröjsmålsränta enligt

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen

text: på konsultkostnaderna från respektive fakturas förfallodag samt 3) dröjsmålsränta på ansöknings- och tillsynsavgifter erlagda till Alkoholinspektionen från den 31 december det år som respektive avgift avser.

text: Bolaget har som grund för sitt anspråk anfört i huvudsak följande. Den svenska statens överträdelse av EG-rätten har slagits fast av EG-domstolen samt av Regeringsrätten. Bolaget gör därför gällande att den svenska staten har gjort sig skyldig till skadeståndsgrundande överträdelse av EG-rätten och att denna överträdelse inneburit att bolaget lidit ekonomisk skada bestående i konsult- och kapitalkostnader i samband med ansökan om partihandelstillstånd. Den överträdda artikeln har till syfte att ge den enskilde rättigheter. Överträdelse av den grundläggande principen om fri rörlighet för varor och tjänster torde alltid utgöra en allvarlig överträdelse av gemenskapsrätten. Medlemsstaten Sveriges handlingsutrymme vad gäller införande av åtgärder som är eller kan utgöra ett handelshinder är klart avgränsat och ytterst begränsat. Existensen och tillämpningen av det svenska tillståndssystemet avseende tillverknings- och partihandelstillstånd utgör därmed ett tillräckligt klart brott mot EG-rätten. Bolagets krav avser kostnader som uteslutande uppkommit i samband med själva ansökan om partihandelstillstånd. Då tillståndssystemet avseende tillverknings- och partihandelstillstånd som sådant konstaterats strida mot EG-rätten finns därmed ett direkt orsakssamband mellan den gemenskapsrättsliga överträdelsen och de uppgivna kostnaderna - skadorna. Regleringen kring partihandelstillstånd var ny och svårtillämpad varför bolaget hade behov av sakkunnig hjälp och biträde med att upprätta ansökan om partihandelstillstånd, hantera inspektionens frågor samt driva tillståndsärendena till beslut. Av beloppet om 256 800 kr avser 247 540 kr ombudsarvoden och 9 260 kr avgifter i huvudsak till myndigheter. Eftersom skadestånd enligt EG-rätten skall utgöra full ersättning för skadan skall den skadelidande ha rätt till ränta på dels ersättningsbelopp, dels det kapital som rättsstridigt genom åren uttagits av staten i form av ansöknings- och tillsynsavgifter.

text: Statens Folkhälsoinstitut har avgett yttrande i ärendet, hänvisat till myndighetens yttrande till Regeringsrätten och därvid anfört bl.a. följande. Det är inte själva tillståndssystemet som underkänts av EG-domstolen utan de villkor som var förknippade med tillstånden. Särskilt bedömdes avgifterna vara oacceptabelt höga. Vare sig EG-kommissionen eller Regeringsrätten har kritiserat själva tillståndssystemet. Myndigheten anser att staten inte har ådragit sig något skadeståndsansvar, särskilt med beaktande av att kriteriet om en klar överträdelse av gemenskapsrätten inte är uppfyllt. Det skall bedömas huruvida svenska staten, under utövande av normgivningsmakt vid utformandet av tillståndssystemet och avgifterna härför, missbedömt utrymmet för den svenska regleringen i förhållande till EG-rätten med dess restriktioner och undantag. Före Franzén-domen fanns det över huvud taget inget tolkningsunderlag för denna fråga och rättsläget är fortfarande oklart. Myndigheten är av den uppfattningen att det fanns ett stort utrymme för en skönsmässig bedömning och att fördragsbrottet, för det fall det anses föreligga, var oavsiktlig och har begåtts på grund av en rättsvillfarelse som var ursäktlig. Eftersom ansökningsförfarandet inte har underkänts kan kostnaderna i samband med förfarandet inte anses skadeståndsgrundande. Myndigheten har vidare svårt att se hur konsultkostnaderna har räknats fram utifrån de åberopade fakturorna. Frågan om återbetalning av ansöknings- och tillsynsavgifter är ännu inte färdigutredd varför det inte finns några belopp att beräkna en eventuell ränta på.

text: Bolaget har lämnat synpunkter på yttrandet och anfört att anspråket avseende ränta på rättsstridigt uttagna avgifter preciseras till att avse uteslutande ränta på avgifter som uttagits av ServiceGrossisterna AB.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: ServiceGrossisterna AB:s skadeståndsanspråk grundar sig på ett påstående om att nationell lag har stått i strid med EG-fördraget och att överträdelsen är skadeståndsgrundande. Att de svenska reglerna delvis stått i strid med fördraget framgår av EG-domstolens och Regeringsrättens domar

text: EG-domstolen har i ett flertal domar slagit fast att en medlemsstat kan bli skadeståndsskyldig och förpliktas att utge ersättning för skador som den orsakat enskilda genom åsidosättande av gemenskapsrätten, den s.k. Francovich-principen. Skadestånd kan utgå bl.a. vid felaktig implementering eller felaktig tillämpning av gemenskapsregler, liksom när en medlemsstat har antagit lagstiftning som strider mot EG-fördraget.

text: Tre krav skall därvid vara uppfyllda för att skadestånd skall komma i fråga. Den överträdda rättsregeln skall vara avsedd att skapa rättigheter för enskilda (1). Den aktuella överträdelsen av gemenskapsrätten skall vara tillräckligt klar (2). Det måste finnas ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och den skada som den enskilde har lidit (3).

text: Artikel 28 (tidigare artikel 30) i EG-fördraget föreskriver i första hand ett förbud för medlemsstaterna men skapar även indirekt rättigheter för enskilda. Den första förutsättningen för skadeståndsansvar är därmed uppfylld.

text: Frågan är då om det rört sig om en klar eller, som det också brukar uttryckas, en tillräckligt allvarlig överträdelse av gemenskapsrätten.

text: EG-domstolen har i den s.k. Brasserie du Pêcheur-domen (mål nr C-46-93) uttalat att det avgörande kriteriet för om överträdelsen är tillräckligt klar är om en medlemsstat uppenbart har missbedömt utrymmet för sin skönsmässiga bedömning. Domstolen nämner också ett antal omständigheter som man därvid har att ta hänsyn till. Bland dessa omständigheter är klarheten och precisionen i den överträdda regeln, omfattningen av det handlingsutrymme som lämnats åt den nationella myndigheten, om fördragsbrottet eller den vållade skadan skett avsiktligt eller oavsiktligt samt om rättsvillfarelsen varit ursäktlig eller inte.

text: Enligt min mening var frågan hur gemenskapsrätten påverkade bestämmelserna om partihandelstillstånd i den svenska lagstiftningen svårbedömd. Det saknades länge tolkningsunderlag i frågan och rättsläget har inte heller klargjorts helt genom Franzén-domen. EG-domstolen underkände tillståndssystemet med hänsyn till de villkor som föreskrevs i den svenska lagen, men vad som närmare åsyftas med uttrycket "på sådana villkor" i domen är oklart. I domen ges exempel på olika villkor och omständigheter som inte accepterats av domstolen men det framgår inte vilka förändringar som hade krävts för att villkoren skulle ha varit acceptabla. Det har uppenbarligen funnits ett visst utrymme för skönsmässig bedömning för medlemsstaterna. Den aktuella överträdelsen av gemenskapsrätten kan därför inte anses ha varit tillräckligt allvarlig för att svenska staten skall vara skadeståndsskyldig gentemot bolaget.

text: Eftersom det andra kravet för skadestånd enligt Francovich-principen alltså inte är uppfyllt skall bolagets skadeståndsanspråk avslås. Jag saknar då anledning att gå in på en bedömning av bolagets skada.


publisher: Justitiekanslern

title: Ersättning till en person som har varit frihetsberövad till följd av misstanke om och i hovrätt ogillat åtal för mord

org: jk

text: Ersättning skall utgå till TL med 525 000 kr för lidande, 220 500 kr för förlorad arbetsförtjänst och 8 000 kr för ombudskostnader.

type: stycke

text: Anspråk m.m.

type: rubrik

text: TL var fr.o.m. den 22 oktober 2003 frihetsberövad – anhållen och därefter häktad – som misstänkt för mord i januari 1994 i Eskilstuna. Han åtalades vid Eskilstuna tingsrätt för det påstådda brottet (tingsrättens mål B 1785-03). Genom en dom den 11 maj 2004 fällde tingsrätten honom till ansvar för mord och bestämde påföljden till fängelse tio år. Han överklagade domen i Svea hovrätt (hovrättens mål B 4351-04). Efter huvudförhandlingen där blev han den 3 september 2004 försatt på fri fot. Genom en dom den 27 september 2004 ogillade hovrätten åtalet. Hovrättens dom har vunnit laga kraft.

text: TL har hos Justitiekanslern begärt ersättning dels för lidande med 525 000 kr, dels för inkomstförlust med 580 245 kr och dels för ombudskostnader med 12 000 kr.

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig i ärendet och därvid tillstyrkt att TL får ersättning.

text: TL har fått del av åklagarens yttrande. Han har därefter kommit in med kompletterande synpunkter.

text: Justitiekanslern har hämtat in ett utdrag ur belastningsregistret avseende TL. Vidare har Justitiekanslern fått upplysningar genom kontakt under hand dels med Bolagsverket, dels med Skatteverket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledning

text: Enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som varit anhållen och häktad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning om förundersökningen avslutas utan att åtal väcks eller om frikännande dom meddelas.

text: Ersättning enligt frihetsberövandelagen kan utgå endast för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande (7 §). Rätten till ersättning avser endast skador som har vållats genom själva frihetsberövandet. Utanför det ersättningsgilla området faller därför skador som har vållats t.ex. genom brottsmisstanken, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet. Personskada kan inte ersättas med stöd av frihetsberövandelagen (se

text: prop. 1997/98:105 s. 21

text: f. och 57).

text: Ersättning för lidande

text: I frågan om ersättning för lidande har TL anfört sammanfattningsvis följande. Han var frihetsberövad i ungefär tio och en halv månad. Han var misstänkt för lagens svåraste brott, mord. Han hade stränga restriktioner ända fram till dess att tingsrättens huvudförhandling var avslutad den 28 april 2004. En för honom synnerligen besvärande publicitet om mordet förekom i dagspressen, i radio och i tv. Det var säkerligen en vid personkrets i Eskilstuna som kände till att han var en av dem som var misstänkta för mordet. På svaga grunder fällde tingsrätten honom till ansvar för det påstådda brottet och bestämde påföljden till fängelse tio år. Tingsrätten försummade att på rätt sätt tillämpa bestämmelserna i

text: 34 kap. 3 § andra stycket

text: och

text: 26 kap. 2 §

text: brottsbalken

text: ; med hänsyn till att han vid den antagna gärningstidpunkten var 20 år och till de påföljder som han hade ådömts enligt domar efter den tidpunkten blev straffet för den samlade brottsligheten ett år och sex månader längre än vad bestämmelserna ger utrymme för, totalt femton år sex månader i stället för fjorton år. Vid tiden för anhållandet levde han under ordnade förhållanden. Han hade arbete och familj som bestod av sambo samt två barn, födda åren 2001 respektive 2003. Under frihetsberövandet var kontakterna med familjen inskränkta till ett bevakat besök om en halvtimme och ett telefonsamtal per vecka. Det yngsta barnet tog synnerligen illa vid sig av hans bortovaro och har även efter det att han frigavs bl.a. haft orolig sömn. Från oktober 2003 till juli 2004 var han intagen i häktet i Västerås. Den byggnad där häktet ligger byggdes om under den tiden. Detta innebar att man bilade och borrade i betongväggarna dagarna i ända, något som ledde till en form av infernalisk tortyr som han inte kunde värja sig emot. På grund av ombyggnaden hade han inte tillgång till något motionsrum, med följd att han i stort sett inte lämnade cellen. Han mådde därför psykiskt dåligt och fick kontinuerligt lugnande medicin och sömnmedel.

text: TL har gett in och åberopat en cd-skiva med tidningsartiklar m.m. samt två skrivelser från sina barns morföräldrar, en skrivelse från två förskollärare och en barnskötare, ett yttrande enligt lagen om personutredning i brottmål, en skrivelse från socionomen RÖ och en skrivelse från pastorn IC.

text: Åklagaren har yttrat bl.a. att det aktuella målet var intressant för press och allmänhet och att det måste bedömas att en inte alltför liten krets kunnat identifiera TL som en av de misstänkta samt att det saknas särskilda skäl att vägra eller sätta ned ersättningen.

text: Jag gör följande överväganden.

text: TL har varit frihetsberövad under en tid av 318 dagar. Frihetsberövandet hade sin grund i misstanke om brott av särskilt allvarlig art och med ett så betydande straffvärde att ersättningen för lidande bör sättas högre än vad som brukar utgå vid frihetsberövanden av motsvarande längd. Vidare får utredningen anses visa att det förekom sådan publicitet i medier att ersättningen bör bli högre än vad som annars hade blivit fallet. Med hänsyn till de nu nämnda omständigheterna och till att tingsrätten fällde TL enligt åtalet – vilket också förstärkt hans lidande av frihetsberövandet – finner jag att han bör tillerkännas ersättning enligt vad han har begärt i denna del, 525 000 kr.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst

text: TL har anfört i korthet följande när det gäller ersättning för förlorad arbetsförtjänst. Han är utbildad målare och har efter avslutad skolgång varit verksam i byggbranschen. Han har utvecklat ett unikt kontaktnät av beställare och yrkesmän. I juli 2003 avvecklade han sina intressen i företaget Ikon Bygg AB (nedan ”Ikon”), där han hade varit företagsledare. I samband med detta överenskoms att han skulle stanna kvar som anställd hos Ikon med begränsade arbetsuppgifter under ett års tid mot en månadslön av 20 000 kr. Det var förutsatt att han samtidigt skulle kunna arbeta på annat håll. Han anställdes fr.o.m. den 1 september 2003 hos Greenwell AB (nedan ”Greenwell”) för ackvisition och arbetsledning. Hos Greenwell hade han en månadslön av 32 500 kr jämte bonus om 10 % av årsvinsten. Det förutsattes att han samtidigt skulle kunna fullfölja sina åtaganden gentemot Ikon. Hans anställning hos Greenwell sades upp den 28 oktober 2003 på grund av häktningen. Det har inte varit möjligt för honom att efter frigivningen få något nytt arbete. Hans försörjning består för närvarande av ersättning från arbetslöshetskassa. Han har måst uppta ett lån om 50 000 kr för att klara familjens ekonomi. På grund av frihetsberövandet har han fram till årsskiftet 2004/05 gått miste om inkomst med totalt 580 245 kr. Förlusten består bl.a. i utebliven lön dels från Ikon under 8,5 månader à 20 000 kr, eller 170 000 kr, dels från Greenwell under 14,33 månader à 32 500 kr, eller 465 725 kr. Från bl.a. dessa belopp skall dras den ersättning som han har fått ur arbetslöshetsförsäkring. – Han förbehåller sig rätten att begära ersättning för framtida inkomstförluster.

text: Till stöd för sitt krav på ersättning i denna del har TL gett in följande handlingar: ett anställningsavtal den 7 juli 2003 och ett arbetsgivarintyg den 12 oktober 2004 som avser Ikon; ett intyg den 26 oktober 2004, ett arbetsgivarintyg den 2 november 2004 och en kontrolluppgift för år 2003 som gäller Greenwell; ett beslut den 4 november 2004 av Målarnas arbetslöshetskassa om arbetslöshetsersättning; en redovisning om ett lån som har betalats ut av Länsförsäkringar Bank.

text: Bolagsverket och Skatteverket har lämnat bl.a. följande uppgifter. Mot bakgrund av att Ikon inte hade gett in sitt bokslut för räkenskapsåret 2002 beslöt Patent- och registreringsverket, numera Bolagsverket, den 18 maj 2004 att bolaget skulle träda i likvidation. Härefter sattes bolaget i konkurs enligt ett beslut den 16 juni 2004. Enligt taxeringen år 2002 hade Ikon inte någon inkomst år 2001. Vid var och en av taxeringarna 2003 och 2004 skönstaxerades Ikon för en inkomst om 450 000 kr. Ikons styrelse utgjordes under tiden den 13 mars 2003 – 7 juli 2003 av TL. Sistnämnda datum ersattes han av MM som styrelseledamot. Enligt taxeringen år 2003 – dvs. för inkomståret 2002 – var Greenwells inkomst av näringsverksamhet 0 kr. Bolaget taxerades år 2004 – alltså avseende inkomståret 2003 – för ett underskott om 14 000 kr. Den 17 september 2003 – 18 mars 2005 var TK styrelseledamot i Greenwell. Därefter har TL varit bolagets styrelseledamot. – TL:s taxerade inkomst av tjänst för inkomståren 1999 – 2003 har varit 46 400 kr, 73 309 kr, 110 200 kr, 39 864 kr respektive 229 196 kr.

text: Jag får till att börja med nämna följande. Detta ärende är ett exempel på statens frivilliga skadereglering. Den frivilliga skaderegleringen är avsedd att användas främst i jämförelsevis okomplicerade fall. I ett sådant ärende är handläggningen rent skriftlig. Följden blir att underlaget för bedömningen inte alltid är lika gott som det skulle kunna vara i en rättegång, där även muntlig bevisning kan förekomma. Men inte desto mindre bygger även den frivilliga skaderegleringen på principen att det är den som kräver ersättning som har att lägga fram en utredning som visar att han är berättigad till ersättningen.

text: TL:s krav på ersättning för förlorad arbetsförtjänst grundas på att han skulle ha fått lön av anställning dels från Ikon under tiden den 22 oktober 2003 (dvs. den dag då han frihetsberövades) – 7 juli 2004, dels från Greenwell under perioden den 22 oktober 2003 – 31 december 2004.

text: Beträffande anställningen hos Ikon noterar jag att det i anställningsavtalet anges att TL ”kan vara kvar” (min kursivering) t.o.m. den 7 juli 2004 och att arbetstiden är enligt överenskommelse (”enligt Ök”). Uttryckssättet tyder inte på att det är fråga om något sedvanligt anställningsavtal som innefattar en arbetsskyldighet för arbetstagaren och en rätt för honom till en mot arbetsinsatsen svarande lön. I det arbetsgivarintyg som har lagts fram i ärendet sägs att TL var anställd hos Ikon fr.o.m. den 7 juli 2003 t.o.m. den 16 juni 2004, alltså inte till eller t.o.m. den 7 juli 2004. Mot bakgrund av de upplysningar som Bolagsverket och Skatteverket har lämnat kan det ifrågasättas om Ikon alls har bedrivit någon verksamhet under åren 2003 och 2004 och under alla förhållanden om bolaget skulle ha haft möjlighet att betala TL lön i enlighet med vad han har angett i ärendet.

text: Med hänsyn till det sagda är jag inte beredd att godta TL:s krav på ersättning för förlorad arbetsförtjänst i den del kravet bygger på lön från Ikon.

text: När det så gäller begäran om ersättning för mistad inkomst från Greenwell har jag följande att anföra.

text: TL:s begäran bygger på bl.a. att han anställdes hos Greenwell den 1 september 2003 och att han blev uppsagd från anställningen den 28 oktober samma år, alltså sex dagar efter det att han blev frihetsberövad. Av utredningen framgår följande. I ett intyg om anställningen sägs bl.a. att arbetstiden är ”Heltid/enligt Ök”, medan lönen är ”32500:-/mån + bonus 10 % årlig vinst”. I ett annat intyg uppges att TL arbetade hos Greenwell 10 dagar/75 timmar och 10 dagar/76 timmar under september 2003 respektive oktober 2003. I det intyget anges vidare att han blev uppsagd av arbetsgivaren den 28 oktober 2003 på grund av ”Ovisshet pga häktningen”, och i rutan med övriga upplysningar sägs att TL häktades den 22 oktober 2003 och inte ”var nåbar, ovissheten”. Enligt kontrolluppgiften uppgick TL:s bruttolön från Greenwell år 2003 till 27 767 kr. Målarnas arbetslöshetskassa har enligt sitt beslut om arbetslöshetsersättning fastställt TL:s månadslön till 20 647 kr 93 öre.

text: I ärendet finns inte några närmare uppgifter om uppsägningen av TL:s anställning hos Greenwell. Han har inte lagt fram någon utredning som visar att uppsägningen var befogad från arbetsrättslig synpunkt. Han har inte heller anfört någon omständighet som skulle kunna anses innebära att det var försvarligt att han godtog uppsägningen. Mot denna bakgrund skall frågan om ersättning för förlorad arbetsförtjänst bedömas med utgångspunkt i att uppsägningen från Greenwell inte var en nödvändig följd av frihetsberövandet (jfr JK 1986 D.6).

text: I enlighet med det sagda bör TL inte tillerkännas någon ersättning för förlorad arbetsförtjänst avseende mistad lön från Greenwell i tiden efter det att han frigavs den 3 september 2004. Han bör å andra sidan få ersättning för den arbetsförtjänst som skulle ha uppburit under den tid när han var frihetsberövad. Med hänsyn till vad som har uppgetts om hans faktiska inkomst från Greenwell under år 2003 och till vad arbetslöshetskassan för sin del har utgått från anser jag att ersättningen inte bör beräknas efter en månadslön om 32 500 kr. Enligt min mening bör beräkningen i detta fall göras med utgångspunkt i en lön som ligger i nivå med den som arbetslöshetskassan har bestämt, eller avrundat 21 000 kr per månad. Eftersom frihetsberövandet varade i ca 10,5 månader finner jag sammanfattningsvis att ersättningen för förlorad arbetsförtjänst bör fastställas till (10,5 x 21 000 =) 220 500 kr.

text: Ombudskostnader

text: Vid bestämmande av ersättning för ombudskostnader i ett ärende av det nu aktuella slaget utgår Justitiekanslern från de principer som kommer till uttryck i reglerna i

text: 18 kap.

text: rättegångsbalken

text: om rättegångskostnader i tvistemål. Det gäller således bl.a. bestämmelserna i 18 kap. 4 och 8 §§ om att ersättningen kan jämkas när sökanden har endast partiell framgång med sitt anspråk respektive att kostnader ersätts i den mån de har varit skäligen påkallade för tillvaratagande av sökandens rätt.

text: Det av TL fordrade beloppet för ombudskostnader, 12 000 kr, överstiger väsentligt det som normalt utgår i denna typ av ärenden. Jag menar dock att omständigheterna i detta fall är sådana att det får anses ha varit befogat att lägga ner mer arbete än vad som är brukligt. Samtidigt förhåller det sig så att kravet på ersättning för förlorad arbetsförtjänst har avslagits till viss del.

text: Vid en samlad bedömning bör ersättningen till TL för ombudskostnader fastställas till 8 000 kr.

text: Tillsyn

text: Som framgått har TL påpekat att tingsrätten, när den fällde honom för mord, försummade att på rätt sätt tillämpa bestämmelserna i

text: 34 kap. 3 § andra stycket

text: och

text: 26 kap. 2 §

text: brottsbalken

text: om fängelsetidens längd. Det som han sålunda har anfört väcker frågan om det finns skäl för mig att agera i min roll att utöva tillsyn över domstolar och andra myndigheter, däribland som särskild åklagare i fall där en befattningshavare har åsidosatt vad som åligger honom eller henne i tjänsten (jfr 5 § lagen [1975:1339] om Justitiekanslerns tillsyn). Med hänsyn främst till att TL efter överklagande av tingsrättens dom blev frikänd har jag dock stannat för att inte gå vidare i tillsynsfrågan.

type: avgorande


title: Skadestånd med anledning av att en anstalt felaktigt lämnat ut en handling

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 10 000 kr och uppdrar åt Kriminalvården att betala ut ersättningen till honom. Justitiekanslern vidtar inte några åtgärder i övrigt med anledning av anmälan.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA var intagen vid anstalten Norrtälje. Den 24 december 2016 vägrade AA, tillsammans med andra intagna på avdelningen, inlåsning. Med anledning av händelsen upprättades misskötsamhetrapporter avseende de intagna som deltagit. I samband med detta skrev AA en inlaga, som bifogades som en bilaga till beslutet avseende misskötsamhet gällande honom. Inlagan lämnades senare felaktigt ut till en annan intagen på anstalten. Detta ledde till att AA blev hotad av medintagna på anstalten. Den 27 januari 2017 placerades AA av säkerhetsskäl i avskildhet. Avskildhetsplaceringen omprövades utan ändring den 8 februari 2017. Avskildhetsbeslutet upphävdes den 15 februari 2017 i samband med att AA förflyttades till anstalten Salberga.

text: AA placerades åter i avskildhet när han ankom anstalten Salberga. Skälet till detta var att det förekommit hot mot flera nya intagna på anstalten. Avskildhetsbeslutet upphävdes den 16 februari 2017. Senare samma dag fattades ett nytt beslut om avskildhet. Grunden för beslutet var att det fanns en risk för AA:s eller annans säkerhet till liv och hälsa eller för allvarlig skadegörelse på egendom. Avskildhetsbeslutet omprövades den 23 februari, den 3 mars, den 13 mars och den 17 mars 2017. Den 15 mars 2017 omplacerades AA till anstalten Kumla.

text: Kriminalvården har ersatt AA med 471,25 kr för ekonomisk skada avseende den inkomst som han har gått miste om under avskildhetsplaceringen.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten avseende, som det får förstås, kränkning med 1 000 kr per dag som han varit placerad i avskildhet. Han har vidare begärt att den kriminalvårdare som lämnade ut handlingen ska dömas för olaga hot och grovt tjänstefel.

text: Till stöd för sitt anspråk har AA anfört sammanfattningsvis följande.

text: Till följd av det inträffade har han blivit hotad och misshandlad av ett gäng på anstalten Norrtälje. Han blev även hotad på anstalten Salberga av en medlem i samma gäng. Han bad om att på nytt bli placerad i avskildhet, men personalen vägrade. Han frågade då om de bara flyttade självmordskandidater och pyromaner. Då flyttades han till isoleringen. Kriminalvårdaren som lämnade ut handlingen har bett om ursäkt och sagt att det skedde av misstag. Han tror dock att det var med flit, som hämnd för att han klagat på anstalten till Kriminalvårdens huvudkontor. Han har polisanmält kriminalvårdaren och gängmedlemmarna.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Kriminalvården som har avstyrkt anspråket och anfört bl.a. följande.

text: Det är utrett att AA:s inlaga felaktigt lämnades ut till en intagen i samband med utlämningen av ett annat ärende. Utlämnandet skedde av misstag. Orsaken kan ha varit att handlingarna i ärendet inte var häftade utan endast hölls samman med gem. Kriminalvården ser givetvis allvarligt på att uppgifter om en intagen kommer en annan intagen till del. Det rör sig dock om ett enskilt misstag som inte är att bedöma som en skadeståndsgrundande försummelse. Skälet till att AA placerades i avskildhet den andra gången på anstalten Salberga var att han sagt till anstaltspersonalen att han var så hotad att han skulle slå sönder och elda upp cellen samt ta sitt liv.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Sekretess gäller inom kriminalvården för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs, se

text: 35 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: Den som röjer en uppgift för vilken sekretess råder kan dömas för brott mot tystnadsplikten enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken (1962:700)

text: . Det gäller även om brottet har begåtts av oaktsamhet. I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar.

text: Av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen (2010:610)

text: framgår att intagna tillfälligt får hållas åtskilda från varandra, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Enligt

text: 6 kap. 7 § i samma lag

text: får en intagen hållas avskild från andra intagna bland annat om det är nödvändigt med hänsyn till att det finns en risk för den intagnes eller någon annan säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på Kriminalvårdens egendom.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av 2 kap. 3 § skadeståndslagen endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Statens skadeståndsansvar är underkastat åtskilliga begränsningar. En sådan gäller vid rättstillämpning där det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas. Endast rena förbiseenden av en bestäm-melse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen (jfr

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Av allmänna skadeståndsrättliga principer ankommer det på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Skadestånd

text: Det kan inledningsvis konstateras att annat inte har framkommit än att Kriminalvården hanterat AA:s placering i avskildhet på ett korrekt sätt. Något skadestånd på grund av besluten om avskildhetsplacering kan därför inte komma i fråga.

text: Avseende utlämnandet av handlingen gör Justitiekanslern följande bedömning. Justitiekanslern har inte fått del av den aktuella handlingen och kan därför inte göra en självständig bedömning av om den omfattades av sekretess eller inte. Kriminalvården har vidgått att handlingen felaktigt lämnades ut till en intagen på anstalten Norrtälje, men inte redogjort för den rättsliga grunden till att något utlämnande inte fick ske. Justitiekanslern utgår därför från att handlingen inte fick lämnas ut på grund av sekretess.

text: Kriminalvården har uppgett att handlingen har lämnats ut av misstag, det vill säga av oaktsamhet. Utlämnandet har skett i ett sammanhang där det måste ställas höga krav på noggrannhet och en riktig behandling av sekretessfrågor. Detta inte minst med hänsyn till de konsekvenser en felaktig hantering kan få, och i detta fall även faktiskt har fått, för den enskilde. Röjandet av de sekretessbelagda uppgifterna kan därför inte anses vara ringa, utan innefattar objektivt sett ett sådant brott mot tystnadsplikten som kan ge rätt till ersättning för kränkning enligt

text: skadeståndslagen

text: Justitiekanslern gör bedömningen att utlämnandet av handlingen har inneburit en sådan kränkning för AA att han har rätt till ersättning. En skada av ideell natur är svår att uppskatta i exakta termer och det får ofta bli fråga om en skälighetsbedömning. Det är utrett att AA till följd av det inträffade utsatts för en sådan säkerhetsrisk att det var nödvändigt att placera honom i avskildhet. Med beaktande av detta och vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att han bör tillerkännas ersättning för kränkning med 10 000 kr. Detta belopp ligger i linje med vad som tidigare har utgått i liknande fall i Justitiekanslerns skadereglerande verksamhet.

text: Begäran om att förundersökning ska inledas

text: Justitiekanslerns befogenheter som åklagare innebär inte att Justitiekanslern ska ersätta polisen och de vanliga åklagarna inom deras normala ansvarsområde. Justitiekanslern kan inleda förundersökning och väcka åtal för brott som en befattningshavare har begått i tjänsten. Denna möjlighet är dock i första hand tänkt att användas när en misstanke om brott kommer fram i samband med behandlingen av ett ärende som Justitiekanslern har beslutat att granska närmare. I detta ärende har Justitiekanslern inte funnit skäl att inleda förundersökning.


title: Anspråk på skadestånd av staten med anledning av handläggningstiden i två förundersökningar och en åklagares uttalanden i media

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern avslår RD:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Trustor AB (Trustor) var ett börsnoterat företag på Stockholms Fondbörs. I maj 1997 förvärvade den engelske industrimannen LM och dennes bolag aktier som motsvarade en röstmajoritet i Trustor. Kort tid därefter överfördes bolagets likvida medel om ca 770 miljoner kr från Sverige till Storbritannien. En del av medlen användes till att betala köpeskillingen för bolagets aktier, medan resterande del frånhändes Trustor utan att bolaget tillfördes några motsvarande tillgångar.

text: I november 1997 inleddes en förundersökning avseende brottsmisstankar gällande grov förskingring m.m. i samband med förvärvet av Trustor. Utredningen kom att omfatta sammanlagt tolv misstänkta. Förundersökningen ledde fram till att åtal väcktes i april 2000 mot tre misstänkta (LM, PM och TJ). Tingsrätten meddelade dom i juni 2001. Domen överklagades i vissa delar till hovrätten, som meddelade dom i april 2002. Samtliga tre misstänkta frikändes i detta mål.

text: Den 16 juni 1997 påbörjade RD en anställning som vice verkställande direktör i Trustor. Den 31 oktober 1997 kallades han till ett polisförhör där han hördes upplysningsvis. Den 14 november samma år delgavs han misstanke om anstiftan till grov trolöshet mot huvudman eller medhjälp därtill. Den 27 maj 1998 delgavs RD misstanke om grov förskingring, alternativt trolöshet mot huvudman, grovt brott. Misstankarna gällde hans hantering av en fakturalikvid om 1 200 000 kronor.

text: Den 9 januari 2001 väcktes åtal mot bl.a. RD för grov förskingring, alternativt trolöshet mot huvudman, grovt brott. Åtalet avsåg hanteringen av nämnda fakturalikvid. Efter en muntlig förberedelse den 29 januari 2001 bestämdes enligt tingsrättens protokoll att åtalet inte skulle handläggas i samma rättegång som åtalet beträffande LM, PM och TJ. I en dom den 12 juni 2002 ogillade tingsrätten åtalet mot RD. Domen vann laga kraft.

text: Den 10 juni 2002 beslutade åklagaren att inte väcka åtal avseende den brottsmisstanke som delgavs RD den 14 november 1997.

text: Anspråket m.m.

text: RD har begärt skadestånd med sammanlagt 8 952 222 kr, varav 6 752 222 kr avser förlorad inkomst, 2 000 000 kr psykiskt lidande och 200 000 kr kränkning. Anspråket i den del som det avser förlorad arbetsinkomst är beräknat efter den årslön som RD hade som anställd i Trustor. Anspråket avser ersättning motsvarande full lön från och med november 1997 till och med den 12 juni 2002 och 50 procent av årslönen för en period om fem år räknat från den 12 juni 2002.

text: Som grund för anspråket har RD sammanfattningsvis åberopat följande. Staten har – genom överåklagaren BS och de ansvariga handläggarna vid Ekobrottsmyndigheten – vållat honom såväl personskada som ren förmögenhetsskada genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Skadorna har orsakats genom att åklagaren har uttalat sig i media och genom att handläggningen av förundersökningen har tagit så lång tid att det föreligger ett brott mot artikel 6.1 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). I enlighet med Europadomstolens praxis och de uttalanden som Högsta domstolen har gjort i rättsfallet

text: NJA 2005 s. 462

text: är han berättigad till ersättning för kränkning (ideell skada).

text: RD har åberopat viss skriftlig bevisning, däribland tidningsartiklar som hänvisar till uttalanden av den åklagare, BS, som ledde den aktuella förundersökningen. RD har i ett antal yttranden hit anfört bl.a. följande i sak.

text: ”Uttalanden i massmedia

text: I tingsrättens dom konstaterades att huvudförhandlingen i målet hade hållits fem år efter de åtalade händelserna och att åtal kom att väckas mer än tre och ett halvt år efter desamma. Vidare konstaterade tingsrätten att den fortsatta fördröjningen sammanhängde främst med försvararbyte och handläggningen av den rättegång som ledde till särskilda domar i andra avseenden. Tidsutdräkten, som inte berodde på de tilltalade, hade enligt tingsrätten inneburit avsevärd olägenhet för dem. Tingsrätten tillade att angivna förhållanden var beklagliga.

text: Såsom är allmänt känt kom den s.k. Trustor-skandalen att få en synnerligen stor genomslagskraft i massmedia, vilka vid ett synnerligen stort antal tillfällen kom att rapportera såväl händelseutvecklingen som polis och åklagares handläggning. Under de ifrågavarande målens handläggning kom även den för målen ansvarige överåklagaren BS att vid ett synnerligen stort antal tillfällen uttala sig såväl i television som i övriga massmedia i vilka uttalanden RD:s namn vid ett synnerligen stort antal tillfällen kom att nämnas. I uttalandena kom han att utpekas såsom en misstänkt brottsling och därigenom klandervärd i sitt levnadssätt. Han kom därför att utsättas för andras missaktning. BS var inte skyldig att uttala sig på det sätt som kom att ske och det var inte heller försvarligt att uttala sig på det sätt som denne gjorde. BS:s uttalanden spreds till en synnerligen stor del av svenska folket och hela det svenska näringslivet. De uppgifter som massmedia fick del av från såväl BS som utredningsmännen vid Ekobrottsmyndigheten avseende misstankar mot honom om grova brottsliga gärningar medförde att han efter anställningens upphörande i Trustor förtogs varje möjlighet att försörja sig. Utöver detta medförde uppgiftslämnandet att hans sociala liv och umgänge helt kullkastades. Skadorna förvärrades av den långa handläggningstiden hos Ekobrottsmyndigheten.

text: Enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Enligt 1 kap. 1 och 6 §§ samma lag gäller tystnadsplikt i det allmännas verksamhet samt förbud att röja eller undanröja sekretessbelagd uppgift för den myndighet där uppgift är sekretessbelagd. Det får anses uppenbart att de uttalanden som BS och övriga utredningsmän hos Ekobrottsmyndigheten har gjort strider mot nämnda bestämmelser. Det föreligger även adekvat kausalitet mellan uttalandena och den skada som han har lidit.

text: Handläggningstiden

text: Misstankarna mot den medåtalade TJ var synnerligen perifera. BS hade därför haft möjlighet att självständigt utreda misstankarna mot honom, vilket hade lett till en avsevärt kortare utredningstid. BS synes emellertid av processtaktiska skäl först önskat ha huvudmålet prövat i dess helhet, trots att samband med de gärningar för vilka han misstänktes saknades. Detta processtaktiska skäl torde ävenledes ha varit bakgrunden till den oförsvarbart långa handläggningstiden.

text: I stämningsansökan åberopade åklagaren såväl samma omständigheter som bevisning vilka redan vid tidpunkten för delgivning av brottsmisstankarna mot honom den 27 maj 1998 var kända. Det får milt uttryckt anses anmärkningsvärt att förundersökningarna mot honom inte avslutades redan år 1998 då tillgängligt förundersökningsmaterial och bevisning kom Ekobrottsmyndigheten till del.

text: Han informerade Ekobrottsmyndigheten vid ett stort antal tillfällen om den omfattande skada och svåra kränkning som den långa handläggningstiden medförde för honom. Han drev även aktivt på ärendet och ville medverka i förundersökningen. Handläggningstiden hos Ekobrottsmyndigheten kan således inte i något avseende hänföras till honom personligen.”

text: Ekobrottsmyndigheten har avstyrkt att ersättning utges till RD och i två yttranden anfört bl.a. följande.

text: ”Uttalanden i massmedia

text: Förundersökningen rörande Trustor gällde misstänkta oegentligheter som beloppsmässigt vida översteg vad som hittills hade förekommit i Sverige. Målet kom att få stor massmedial uppmärksamhet och rönte ett betydande intresse hos allmänheten. Den mediala uppmärksamheten började redan innan förundersökning inleddes och den har fortsatt sedan dess. Åklagaren har i olika skeden lämnat sakupplysningar till media. De tidningsartiklar som RD har bifogat till sitt skadeståndsyrkande innefattar inte några uttalanden från åklagaren som skulle kunna innebära fel och försummelse vid myndighetsutövning eller felaktig information från en myndighet.

text: Handläggningstiden

text: Vid bedömningen av om kravet på skälig tid i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har iakttagits är det av särskild betydelse hur komplicerat målet har varit samt hur den tilltalade/misstänkte och berörda domstolar och myndigheter har agerat under förfarandet. Högsta domstolen har i

text: NJA 2003 s. 414

text: bl.a. prövat frågan om rättegång hållits inom skälig tid. Målet gällde en person som dömts för förskingring och trolöshet mot huvudman, grova brott. Målet hade varit komplicerat vilket bland annat framgick av att huvudförhandlingen i tingsrätten pågick under cirka två månader med femton huvudförhandlingsdagar och i hovrätten med sju huvudförhandlingsdagar. Tiden från delgivning av brottsmisstanke till åtal uppgick till sex år och befanns av Högsta domstolen som orimligt lång även med beaktande av ärendets komplexitet. Högsta domstolen konstaterade också att det i målet inte framkommit att den tilltalade själv skulle ha agerat på ett sätt som skulle kunna förklara den långa tidsutdräkten. Istället fann domstolen att det i betydande utsträckning syntes bero på passivitet från polis- och åklagarmyndighet.

text: När det gäller bedömningen av om förundersökningen gällande misstankarna mot RD har tagit så lång tid att det kan innebära ett konventionsbrott och därmed fel och försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: bör följande beaktas.

text: Tiden från det att RD delgavs misstanke i respektive fall till dess att åtal väcktes eller beslut att inte väcka åtal fattades var drygt fyra år respektive drygt fyra och ett halvt år. Misstankarna mot RD var nära förknippade med andra brottsmisstankar i utredningen om oegentligheter i Trustor. Förundersökningen var som helhet mycket komplicerad med ett stort antal misstänkta och ett särdeles omfattande förundersökningsmaterial. Den misstänkta brottsligheten hade flera internationella kopplingar genom att finansiella transaktioner hade skett mellan olika länder, såsom mellan Sverige och Storbritannien och mellan Storbritannien och Luxemburg. Det innebar att internationell rättshjälp fick begäras i flera länder. De misstänktas vilja att medverka under förundersökningen var i hög grad varierande. Naturligtvis finns det ingen skyldighet för misstänkta att aktivt medverka i förundersökningen men likväl påverkar omfattningen av deras medverkan ofta den tid det tar att genomföra förundersökningen på ett tillräckligt uttömmande sätt för att kunna fatta beslut i frågan om åtal skall väckas. Utredning drevs aktivt vilket var ett krav bl.a. mot bakgrund av att flera av de misstänkta var underkastade tvångsmedel.

text: Den nära kopplingen mellan den brottslighet som RD misstänktes för och andras brottslighet innebar att åklagaren så långt det var möjligt ville ha åtalen mot samtliga inblandade prövade vid en gemensam rättegång. Åklagarens avsikt var således att ha en gemensam huvudförhandling mot samtliga tilltalade. De gärningar som omfattades av åtalet mot RD gällde transaktioner han vidtagit under sin tid som vice verkställande direktör i Trustor och avsåg hanteringen av bolagets medel, vilket skulle ha skett på uppdrag av TJ. Därmed torde det vara uppenbart att det förekom ett nära samband med det ursprungliga åtalet [mot LM, PM och TJ] som i huvudsak också gällde transaktioner i Trustor vid ungefär samma tidpunkt (juni-juli 1997). Orsaken till att åtalet mot RD inte kunde prövas i samband med det ursprungliga åtalet hade främst sin följd i att han fick vidkännas ett byte av försvarare kort tid innan åtalet mot honom väcktes. Den 29 januari 2001, dvs. cirka tre veckor efter att åtal väckts mot RD, anmälde hans försvarare hinder mot att pröva åtalet mot RD vid den med början den 5 februari 2001 utsatta huvudförhandlingen mot LM, PM och TJ, med hänvisning till att han inte hunnit läsa in materialet och var upptagen av annat mål. Åklagaren var, bl.a. med omtanke om de tilltalades berättigade intresse att få anklagelserna mot dem prövade av domstol så snart som möjligt, angelägen om att den planerade huvudförhandlingen avseende det ursprungliga åtalet inte skulle omintetgöras.

text: När det gällde misstanken om anstiftan eller medhjälp till grov trolöshet mot huvudman fortsatte förundersökningen under ett drygt år efter det att åtal hade väckts mot RD. Förundersökningsåtgärderna gällde bl.a. rättshjälp i Storbritannien och begäran om visst material från svenska banker. Åklagaren fattade beslut i åtalsfrågan inom några månader efter det att förundersökningsåtgärderna hade avslutats.

text: De regler som gäller för en förundersöknings bedrivande syftar till att förundersökning i brottmål skall bedrivas inte bara effektivt utan också på ett rättssäkert sätt. Det innebär med nödvändighet att åklagaren måste ges tid att ägna sig åt rättsliga bedömningar efterhand som undersökningen fortskrider.

text: Vid en helhetsbedömning av det slag som Europadomstolen anvisat för fall som det aktuella kan åklagarens handläggning inte anses ha dragit så ut på tiden att det har varit fråga om något konventionsbrott eller i övrigt fel och försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Ekobrottsmyndigheten avstår från att nu yttra sig i frågan om ett eventuellt orsakssamband mellan åklagarens agerande och de påstådda skadorna.”

text: Justitiekanslern har även inhämtat ett yttrande från Stockholms tingsrätt.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för. Statens skadeståndsansvar för kränkning är enligt

text: 2 kap. 3 §

text: och

text: 3 kap. 2 §

text: skadeståndslagen

text: begränsat till fall där den skadelidande har blivit allvarligt kränkt genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära. Före den 1 januari 2002 fanns bestämmelser med ungefär samma innehåll i

text: skadeståndslagen

text: 1 kap. 3 §

text: Staten bär alltså inte något strikt ansvar för skador och olägenheter som orsakas av ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Skadeståndsansvaret bygger i stället på principen om ett ansvar för styrkt vållande (culpa). Och för ersättning för lidande (kränkning) fordras brott av visst slag.

text: För att skadestånd skall utgå krävs – förutom att skadeståndsskyldighet föreligger i och för sig – att en ersättningsgill skada har uppstått samt att det finns ett adekvat orsakssamband mellan den skadeståndsgrundande handlingen (eller underlåtenheten) och skadan. Det ankommer på den skadelidande att visa att även dessa förutsättningar är uppfyllda (se Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: – En kommentar, andra upplagan, s. 41).

text: Som det får förstås har RD som grund för sitt anspråk åberopat att staten har gjort sig skyldig till fel eller försummelse och att staten därför är skadeståndsskyldig gentemot honom enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . I den del som anspråket avser långsam handläggning har han dessutom åberopat att staten är skadeståndsskyldig i enlighet med den rättsprincip som Högsta domstolen har slagit fast i rättsfallet

text: NJA 2005 s. 462

text: . Enligt Högsta domstolens uttalanden i nämnda rättsfall kan svensk domstol döma ut skadestånd på grundval av en oskriven princip i svensk lag som har sin grund i Europakonventionen, om det har meddelats en frikännande dom i ett brottmål och domen har vunnit laga kraft. I dessa fall kan ersättning även utgå för kränkning. Samma princip bör gälla i de fall åklagaren har beslutat att lägga ned en förundersökning utan att väcka åtal.

text: Handläggningstiden

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: skall var och en vid prövningen av en anklagelse mot honom eller henne för brott vara berättigad till en rättegång inom skälig tid. Enligt Europadomstolens praxis skall det därvid göras en allmän helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. En utgångspunkt som skall beaktas är hur lång tid som ett förfarande totalt har pågått. I brottmål beräknas denna tid normalt från det att en person delges misstanke om ett brott fram till dess att en slutlig dom föreligger. Vidare lägger Europadomstolen särskild vikt vid hur komplicerade förundersökningen och målet har varit, hur den tilltalade själv har agerat under förfarandet samt hur domstolar och myndigheter har handlagt målet (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis – En kommentar till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, andra upplagan, s. 226 f., med där gjorda hänvisningar).

text: Av rättsfallen

text: NJA 2005 s. 462

text: och 2005 s. 726 framgår att skadestånd för långsam handläggning i ett brottmål främst kommer i fråga då det har förekommit perioder när hanteringen, utan att den misstänkte kan lastas för det, har präglats av inaktivitet. Varje period av inaktivitet under ett brottmålsförfarande anses dock inte som ett oskäligt dröjsmål. Det måste sålunda röra sig om längre perioder. Till det kommer att det, för att skadestånd skall kunna komma i fråga, måste röra sig om en lång tidsperiod från det att en person delges misstanke om brott till dess att en frikännande dom meddelas. En inaktivitet om ca två år från det att en förundersökning hade färdigställts till dess att åtal väcktes ansågs i kombination med en sammanlagd handläggningstid om ca sju år vara skadeståndsgrundande (se

text: NJA 2005 s. 462

text: ). Däremot ansågs en handläggningstid i hovrätten om ca 16 månader inte som tillräckligt lång för att innebära en kränkning av Europakonventionens krav på prövning inom skälig tid (se

text: NJA 2005 s. 726

text: I det nu aktuella fallet kan till en början konstateras att det förflöt drygt fyra och ett halvt år från det att RD delgavs misstanke om brott till dess att tingsrättens frikännande dom vann laga kraft och åklagaren beslutade att inte väcka åtal för vissa andra brottsmisstankar. Denna tidsperiod är inte så lång att den i sig innebär ett åsidosättande av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Vidare bör beaktas att annat inte är visat än att det rörde sig om en förhållandevis komplicerad utredning med bl.a. utredningsåtgärder som vidtogs utomlands. Det finns inte något som tyder på att åklagaren var inaktiv under en längre tid av förundersökningen. Det får även anses ha funnits gott fog för åklagaren att samordna förundersökningen i den del som den avsåg RD med förundersökningen avseende andra misstänkta i Trustorärendet. Som RD själv har konstaterat har det inte heller framkommit något som gör att det finns anledning att rikta kritik mot tingsrättens handläggning av målet. Det bör även i detta sammanhang nämnas att en anledning till att huvudförhandlingen vid tingsrätten drog ut på tiden var att RD blev tvungen att byta offentlig försvarare, vilket varken åklagaren eller tingsrätten kan lastas för.

text: Sammanfattningsvis anser jag att omständigheterna i detta fall är sådana att man vid en helhetsbedömning av det slag som Europadomstolen och Högsta domstolen har anvisat inte kan anse att det har förekommit något sådant oacceptabelt dröjsmål vid åklagarens handläggning att det skulle innebära en kränkning av Europakonventionens krav på prövning av en brottsanklagelse inom skälig tid. Det har inte heller framkommit något som gör att det finns skäl att på någon annan grund utge ersättning till RD för det sätt på vilket handläggningen har skett hos Ekobrottsmyndigheten och vid tingsrätten. RD:s anspråk i denna del skall därför avslås.

text: Uttalanden i massmedia

text: Vad sedan gäller frågan om de uppgifter som åklagaren lämnat till massmedia kan grunda skadeståndsskyldighet för staten gör jag följande bedömning.

text: Som det får förstås gör RD i denna del gällande att åklagaren i strid med

text: 9 kap. 17 §

text: samt

text: 1 kap.

text: och

text: 6 §§

text: sekretesslagen (1980:100)

text: har lämnat ut hans namn och andra uppgifter om hans personliga och ekonomiska förhållanden till medierna.

text: Som tidigare nämnts ankommer det på den skadelidande att visa att samtliga förutsättningar för skadestånd är uppfyllda. Det åligger således RD att visa att åklagaren eller någon annan tjänsteman har lämnat sekretesskyddade uppgifter till massmedia. Vidare åligger det RD att visa att utlämnandet av uppgifterna har vållat honom skada och att det föreligger adekvat orsakssamband mellan utlämnandet av uppgiften och den uppkomna skadan.

text: Det finns inte något generellt hinder för en åklagare att lämna uppgifter till massmedia under en pågående förundersökning. För att det skall kunna anses som fel eller försummelse av åklagaren och/eller polisen att lämna uppgifter till medierna krävs till att börja med att utlämnandet av uppgiften har skett i strid med en bestämmelse i

text: sekretesslagen

text: eller någon annan lag. I de fall utlämnandet av uppgiften har föregåtts av en rättslig bedömning från åklagarens sida, vilket ofta torde vara fallet, krävs dessutom att åklagaren har gjort en uppenbart oriktig bedömning (se Bengtsson och Strömbäck, a.a., s. 96, samt

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285). Det bör även tilläggas att det, för att staten skall kunna bli skadeståndsskyldig, krävs att utlämnandet av uppgiften har skett vid myndighetsutövning. Så bör ofta anses vara fallet när en åklagare lämnar ut uppgifter till medierna. Om däremot åklagaren i ett privat sammanhang, t.ex. vid en privat middagsbjudning, lämnar en uppgift till en journalist torde detta kunna anses inte ha skett vid myndighetsutövning.

text: Enligt

text: 9 kap. 17 § första stycket 1 sekretesslagen

text: gäller sekretess för uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden under en förundersökning. Skaderekvisitet i bestämmelsen är omvänt och uttryckt på så sätt att sekretess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. Sekretessen gäller dock inte – med vissa särskilt angivna undantag – sedan uppgiften har lämnats till domstol med anledning av åtal (se

text: 9 kap. 18 § sekretesslagen

text: ). Likaså blir uppgiften enligt

text: 9 kap. 17 § andra stycket sekretesslagen

text: som regel offentlig i samband med att den förekommer vid en häktningsförhandling eller annan förhandling om användning av tvångsmedel.

text: En uppgift om att någon är misstänkt för brott anses i normalfallet vara så pass känslig att uppgiften oftast bör omfattas av sekretess enligt

text: (se Regner m.fl.,

text: Sekretesslagen

text: – En kommentar s. 9:52 a och

text: prop. 2003/04:93 s. 66

text: ). Om en åklagare lämnar ut namnet på en misstänkt innan åtal har väckts eller en förhandling om användning av tvångsmedel har genomförts strider detta således i många fall mot bestämmelsen i

text: . Om namnet på en misstänkt i en förundersökning redan är allmänt känt genom att det tidigare har publicerats i medierna torde det dock inte strida mot nämnda bestämmelse att lämna ut namnet. Det förutsätter naturligtvis att det inte är åklagaren som initialt har lämnat ut namnet till medierna.

text: Även andra uppgifter i en förundersökning än namnet på en misstänkt kan omfattas av sekretess enligt

text: . För att så skall vara fallet krävs dock att uppgiften innebär att en viss individ kan identifieras eller att uppgiften på annat sätt kan hänföras till individen. Det innebär att man normalt kan lämna ut s.k. avidentifierade uppgifter utan risk för skada eller men för den misstänkte eller någon närstående till denne. I enstaka fall kan det emellertid tänkas att en avidentifiering inte är tillräcklig för att hindra att uppgiften kan härledas till den misstänkte (jfr Justitiekanslerns beslut den 8 mars 1999 i ett ärende med diarienummer 1986-98-30).

text: Som Ekobrottsmyndigheten har angett i sitt yttrande hit kom det s.k. Trustorärendet att få stor massmedial uppmärksamhet. Genom den bevisning som RD har åberopat i denna del är det inte visat BS är den som initialt har informerat massmedia om att RD var misstänkt för brott. Det är inte heller visat att denna uppgift har lämnats av någon annan tjänsteman hos Ekobrottsmyndigheten. Av de ingivna tidningsartiklarna framgår dessutom att RD själv i ett tidigt skede uttalade sig i massmedia angående brottsmisstankarna mot honom (se t.ex. en artikel på di.se den 22 november 1997 och en artikel i Dagens Nyheter den 5 november 1998).

text: Den omständigheten att BS i allmänna ordalag kommenterade förundersökningen i medierna, sedan RD:s namn på annat sätt hade blivit offentligt, kan som tidigare angetts inte anses som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Det bör även anmärkas att ett flertal av de uttalanden som BS gjorde i massmedia skedde efter det att åtal hade väckts mot RD. Som tidigare nämnts blir i de flesta fall uppgifter om en enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i ett förundersökningsmaterial offentliga när uppgifterna lämnas till tingsrätten i samband med åtalet.

text: Det är således inte visat att BS, eller någon annan tjänsteman hos Ekobrottsmyndigheten, i strid med

text: sekretesslagen

text: eller någon annan lag har lämnat ut RD:s namn eller andra uppgifter om hans personliga och ekonomiska förhållanden till massmedia.

text: Till det anförda kommer att RD inte heller har visat att det föreligger ett adekvat orsakssamband mellan BS:s uttalanden i medierna och de skador som han påstår att han har lidit. Snarare synes det som att de påstådda skadorna har sin grund i att RD sades upp från sin anställning som vice verkställande direktör i Trustor och i viss mån i brottsutredningen som sådan.

text: Sammanfattningsvis skall RD:s skadeståndspråk avslås även i denna del.


title: Remissvar över betänkande Skapa tilltro – Generell tillsyn, enskildas klagomål och det allmänna ombudet inom socialförsäkringen

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta.

text: Sammanfattning

text: Justitiekanslern ifrågasätter utredningens slutsats att det behövs en utökad tillsyn på socialförsäkringsområdet. Enligt Justitiekanslerns mening saknas en tillräcklig analys och redovisning av de för- och nackdelar som ett utökat tillsynsuppdrag för Inspektion för socialförsäkringen (ISF) kan komma att innebära. Justitiekanslern avstyrker förslaget om ett utökat tillsynsuppdrag för ISF i form av generell tillsyn och klagomålshantering. Om förslaget med en klagomålshantering hos ISF trots allt genomförs avstyrker Justitiekanslern att inspektionen ska få tillgång till socialförsäkringsdatabasen genom direktåtkomst.

text: Justitiekanslern avstyrker förslaget att det allmänna ombudet för socialförsäkringen ska placeras utanför Försäkringskassan och förslaget om ett trepartsförfarande. Justitiekanslern tillstyrker förslaget att det allmänna ombudet ska kunna överklaga avgöranden från förvaltningsrätten eller kammarrätten även om ombudet inte tidigare har fört det allmännas talan i målet.

text: Behovet av en utökad tillsyn inom socialförsäkringsområdet

text: Justitiekanslern har tidigare avgett remissvar över betänkanden som har gällt tillsyn över polisen. [1] De synpunkter som jag där framförde i frågan om ett nytt fristående tillsynsorgan borde inrättas för tillsyn över polisen anser jag relevanta även för frågan om ISF bör ges ett utökat tillsynsuppdrag i syfte att skapa en reguljär fristående tillsynsmyndighet inom socialförsäkringsområdet. I de nämnda remissvaren framhöll jag att det är viktigt att polisverksamheten står under en effektiv tillsyn som har allmänhetens förtroende men ifrågasatte mera generellt den utveckling som kunnat iakttas under senare år. Denna har inneburit en fokusering på tillsyn och kontroll som resulterat i ett stort antal nya tillsynsmyndigheter, ibland med uppgiften att endast ha tillsyn över en viss annan myndighet och inte sällan med uppdraget att utöva något som betecknas systemtillsyn. Jag saknade en tillräcklig analys och redovisning av de för- och nackdelar som inrättandet av en ny tillsynsmyndighet kunde komma att innebära och fann det vara oklart hur en sådan myndighet skulle utformas och fungera.

text: Även på socialförsäkringsområdet är det förstås viktigt att det finns en effektiv tillsyn som utgör en del i kvalitetssäkringen av bl.a. Försäkringskassans verksamhet och som har allmänhetens förtroende. På liknande sätt som i de nämnda betänkandena saknar jag dock i detta betänkande en tillräcklig analys och redovisning av de för- och nackdelar som ett utökat tillsynsuppdrag till ISF kan komma att innebära. De slutsatser som utredningen drar bygger enligt min uppfattning inte på ett tillräckligt stabilt underlag.

text: Utredningen framhåller som centralt att det på olika sätt skapas system för att förtroendet och därmed legitimiteten för myndigheternas verksamhet ska öka (7.2). Enligt utredningen handlar det såväl om att enskilda ska ges möjlighet att framföra klagomål som att myndigheten granskas av utanförstående granskare. Självständighet i tillsynen antas ge ökat förtroende. Jag saknar en analys och konkreta erfarenheter som leder fram till den slutsatsen. Jag anser att man med en sådan utgångspunkt demonstrerar en misstro mot myndigheters förmåga och vilja att utföra sitt uppdrag i enlighet med gällande regler, något som istället riskerar att minska förtroendet för myndigheterna.

text: Jag vill i detta sammanhang hänvisa till vad jag nyligen anförde i mitt remissvar över betänkandet Tillsyn över polisen och Kriminalvården (

text: SOU 2015:57

text: I Innovationsrådets slutbetänkande Att tänka nytt för att göra nytta – om perspektivskiften i offentlig verksamhet (

text: SOU 2013:40

text: ) redovisade rådet som sin uppfattning att sektorsbaserad uppföljning och en ordning där en myndighet under regeringen granskar en annan myndighet under regeringen inte främjar innovation, lärande och helhetssyn (a.a. s. 153 ff.). Rådet föreslog, bl.a. mot bakgrund härav, riksdag och regering att ompröva sina ställningstaganden att inrätta särskilda områdesspecifika myndigheter under regeringen vilkas huvudsakliga uppgift är att kontrollera andra myndigheter under regeringen (a.a. s. 173 ff.). Jag delar Innovationsrådets uppfattning och anser de skäl som där framförs övertygande. Jag noterade att statsrådet Shekarabi i förordet till skriften Statsförvaltningens utveckling 2016, särtryck ur budgetpropositionen för 2016, uttalar att ”det behövs utvecklade former för styrning och uppföljning i offentlig sektor som balanserar behovet av information och kontroll med förtroende för professionernas verksamhetsnära kunskap och erfarenhet”. Det är min förhoppning att detta ska uppfattas som en vilja att öppet undersöka och överväga om det finns skäl för en omprövning av den inställning som under senare år legat till grund för ny lagstiftning som rör kontroll och tillsyn av offentlig verksamhet.

text: Härutöver kan följande tilläggas. Den uppfattning som dominerat efter enmyndighetsreformerna, nämligen att den interna kontroll och tillsyn som ledningen för en myndighet kan utöva inte skulle kunna vara oberoende/fristående i lika hög grad som tidigare, bör enligt min uppfattning ifrågasättas. Syftet med reformerna har bl.a. varit att skapa mer flexibla och samtidigt mer enhetligt fungerande organisationer. Myndigheterna blir i sin nya skepnad mer lättstyrda, med tydliga beslutsvägar och ett klart mandat för ledningen att påverka arbetet även på lokal nivå. Sammanhållna nationella myndigheter ska därigenom utgöra en bättre garanti för en gentemot medborgarna likformig och rättssäker handläggning. Det är givetvis sant att den tidigare ordningen innebar att de centrala förvaltningsmyndigheterna formellt var fristående myndigheter som utövade makt över ”sina” myndigheter (t.ex. Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Riksskatteverket, AMS m.fl.). Som framhålls i betänkandet (9.3.3) har det som betecknas intern kontroll emellertid vissa fördelar jämfört med extern kontroll. De fördelar som där lyfts fram kan enligt min uppfattning inte nog understrykas. Till dessa bör läggas att en verksam intern kontroll torde vara det mest kostnadseffektiva granskningsmedlet och att det sakligt sett, men även ur ett medborgarperspektiv, rimligen saknar betydelse om kontrollen av en allmän verksamhet sker internt eller externt, så länge den är effektiv och verksamheten fungerar. Uppfattningen att extern fristående tillsyn skulle skapa tilltro till kärnverksamheten kan som redan framhållits, såvitt jag känner till, inte beläggas med några faktiska exempel. En risk med den typ av tillsynsmyndigheter som tillkommit under senare år, med uppdraget att utöva tillsyn över en viss annan myndighet, kan istället vara att det uppkommer ett motsatsförhållande mellan objektsmyndigheten och tillsynsmyndigheten. Den förstnämnda ifrågasätter då tillsynsmyndighetens kompetens och prioriteringar och tillsynsmyndigheten kan i sin tur riskera att bygga sin verksamhet mera på behovet av att bekräfta sin existens än på behovet av tillsyn.

text: Jag konstaterar att flera av de argument som utredningen anför som skäl för en utökad tillsyn på socialförsäkringsområdet inte specifikt tar sikte på behovet av tillsyn utan i stället handlar om behovet av granskning. Som exempel kan nämnas argumenten att likformighet är svårare att uppnå i en stor verksamhet jämfört med en liten, att socialförsäkringens regelverk är tekniskt komplicerat och att det finns grupper av försäkrade som är helt beroende av att socialförsäkringen fungerar på ett bra sätt. Dessa argument kan lika gärna anföras som skäl för att resurser bör läggas på annan granskning, såsom intern kontroll, i stället för på en utökad tillsyn. Jag noterar här att utredningen i samband med att den diskuterar övergripande skäl för tillsyn inom socialförsäkringsområdet hänvisar till att det, enligt forskningen, är en fördel med tillsyn att den i likhet med annan granskning leder till att verksamheter kan bedrivas effektivare genom en ökad transparens (7.7.1).

text: Generell tillsyn och klagomålshantering

text: Utredningen föreslår att ISF ska få ett utökat tillsynsuppdrag som innefattar generell tillsyn och klagomålshantering.

text: Med generell tillsyn avses enligt utredningen självständig och regelbundet återkommande rättslig granskning. Den generella tillsynen kan omfatta såväl systemtillsyn som tillsyn i form av direkta inspektioner eller annan tillsynsverksamhet (4.2.2). Utredningen anför att den ser ett behov av en utvecklad generell tillsyn med möjligheter att vid behov även granska enskilda ärenden utan ett systemperspektiv (10.2.1). Till skillnad från klagomålshanteringen ska dock denna tillsyn inte utmynna i beslut i enskilda ärenden. I övrigt ger utredningens uttalanden inga klara besked om vad det är för tillsyn som den menar att ISF bör ägna sig åt som den inte redan gör i dag. Det gör att det är svårt att bedöma förslaget. Mot den bakgrunden, men framförallt mot bakgrund av att jag, som framgått ovan, ifrågasätter utredningens slutsats att det finns ett behov av utökad tillsyn på socialförsäkringsområdet avstyrker jag förslaget att ISF ska ägna sig åt generell tillsyn.

text: Det kan tilläggas att frågan om en myndighet ska ges ett utökat uppdrag, enligt min mening, bör besvaras med utgångspunkt i en utvärdering av hur myndighetens uppdrag fungerar i dag. Jag konstaterar att det av Statskontorets rapport Utvärdering på olika områden. En analys av sektorsspecifika utvärderingsmyndigheter (

text: ) framgår att Försäkringskassan sällan uppfattar att ISF:s rapporter tillför någon ny kunskap. Utvärderingarna är inriktade på efterkontroller av frågor som Försäkringskassan redan känner till eller redan har åtgärdat. Försäkringskassan bedömer att ISF:s rapporter sällan medför någon direkt förändring av myndighetens verksamhet. I stället för att bidra till verksamhetsutvecklingen betraktas ISF:s granskning som något Försäkringskassan måste lägga tid och kraft på att hantera. Det är, som utredningen anför, sällan som myndigheterna i yttranden över ISF:s rapporter uttalar att de kommer att vidta några åtgärder med anledning av den granskning som ISF genomfört (s. 124). Oavsett vilken nytta ISF:s tillsyn faktiskt innebär på socialförsäkringsområdet så är det bekymmersamt att en av de granskade myndigheterna inte upplever att granskningen bidrar till utvecklingen av verksamheten. Inte minst mot den bakgrunden anser jag att det kan ifrågasättas om det är ändamålsenligt att genomföra förslag som innebär att de granskade myndigheterna får lägga än mer av sin tid och kraft på en granskning som kanhända inte kommer att upplevas som meningsfull. Det kan därtill anmärkas att medlen som krävs för att utvidga den externa tillsynen torde komma att tas från kärnverksamheten.

text: Vad gäller förslaget att ISF ska ägna sig åt klagomålshantering har Justitiekanslern följande synpunkter.

text: Justitiekanslerns erfarenhet är att klagomål på socialförsäkringsområdet oftast handlar om att den försäkrade är missnöjd med det materiella beslutet i ärendet och myndighetens bedömningar i sak, dvs. sådant som det ankommer på domstolarna att pröva och som inte kan prövas av en tillsynsmyndighet. Även när det gäller formella frågor som i och för sig kan prövas inom ramen för tillsyn kan det vara olämpligt att tillsynsmyndigheten uttalar sig därför att frågan kan bli föremål för prövning i domstol. Detta eftersom domstolen vid sin prövning av det materiella beslutet ska beakta om det har förekommit brister i handläggningen. Det kan t.ex. handla om att ytterligare utredning borde ha hämtats in av myndigheten, vilket kan leda till att ärendet återförvisas av domstolen. I stor utsträckning handlar alltså klagomålen om sådant som inte lämpar sig för tillsyn. Justitiekanslerns erfarenhet av klagomålen bekräftas av den i betänkandet redovisade statistiken för JO:s tillsyn (6.3.1). Av den framgår att 67 procent av klagomålen på socialförsäkringsområdet avvisades eller avgjordes utan utredning under verksamhetsåret 2013/14, vilket ofta berott på att klagomålet rör myndighetens beslut i sak. I 12 procent av klagomålen uttalades kritik. Det finns ingen anledning att tro att det skulle förhålla sig på något annat sätt med enskilda klagomål som lämnas till ISF. Mervärdet av att även ISF ägnar sig åt klagomålshantering riskerar därmed att bli begränsat i förhållande till de kostnader som förslaget medför.

text: Utredningen ger exempel på formella frågor som skulle vara möjliga för en enskild att klaga på inom ramen för en reguljär klagomålshantering på socialförsäkringsområdet. Det är sådant som i dag står under JO:s och Justitiekanslerns tillsyn. I huvudsak gäller det frågor som rör myndigheternas skyldigheter enligt förvaltningslagen. Det handlar alltså om förvaltningsrättsliga frågor som inte specifikt avser socialförsäkringsområdet. Expertkompetens på socialförsäkringsområdet, som utredningen anför som ett argument för att ISF ska ägna sig åt klagomålshantering, framstår därför inte som nödvändig för att handlägga denna typ av klagomål även om sådan kompetens naturligtvis kan vara en fördel. Det är däremot frågor som kräver förvaltningsrättslig kompetens. Mot eventuella fördelar måste, som utredningen också anför, vägas risken att ytterligare en instans för klagomål skapar otydlighet om vart man som enskild bör vända sig med ett klagomål. Att enskilda får möjlighet att vända sig till ISF med klagomål kommer inte heller automatiskt att medföra färre klagomål till JO och Justitiekanslern. Justitiekanslerns erfarenhet är att det är vanligt att enskilda skriver både till JO och Justitiekanslern. Ju fler myndigheter som granskar en verksamhet, desto större risk att en fråga – medvetet eller omedvetet – kommer under flera myndigheters granskning. Samtidigt ökar risken att tillsynsorganen vid sina granskningar kommer till olika slutsatser, vilket underminerar effekten av och förtroendet för tillsynen. Mot bakgrund av det anförda avstyrker Justitiekanslern förslaget att införa en klagomålshantering hos ISF.

text: Ett alternativ till den föreslagna klagomålshanteringen, som lyfts fram av utredningen, är en förstärkning av den befintliga klagomålshanteringen hos Försäkringskassan, Pensionsmyndigheten och Skatteverket. Det alternativet avfärdas dock med argumentet att en intern klagomålshantering inte kan ersätta tillsyn baserat på enskildas klagomål (10.2.2). Enligt utredningen kan en reguljär tillsynsfunktion där enskilda klagomål ingår i tillsynen sända en signal både till medborgare och till förvaltning om att bl.a. bemötandefrågorna är centrala och tas på stort allvar. Frågan är dock om inte intern klagomålshantering – bl.a. genom den direkta återkoppling som man åstadkommer med en sådan hantering – innebär ett mer verkningsfullt och kostnadseffektivt sätt att visa att de berörda myndigheterna tar dessa frågor på stort allvar. Den viktigaste faktorn för att komma till rätta med brister samt upprätthålla och öka kvaliteten i myndigheternas arbete är att regering och riksdag ställer krav på och skapar goda förutsättningar för myndigheterna att utveckla sitt interna kvalitetssäkringsarbete. Jag menar att det med en sådan inriktning på frågorna om kontroll och tillsyn finns bättre förutsättningar att effektivisera och skapa förtroende än vad som skulle bli resultatet av den i betänkandet föreslagna utökade tillsynen.

text: Direktåtkomst till socialförsäkringsdatabasen

text: I betänkandet Utredningen om personuppgiftsbehandlingen vid ISF (

text: SOU 2014:67

text: ) behandlades frågan om ISF ska få tillgång till socialförsäkringsdatabasen genom direktåtkomst. Resonemanget gjordes dock utifrån att ISF använder sig av avidentifierade personuppgifter i sin tillsyn. Den föreslagna utökade tillsynen för ISF innebär att inspektionen även kommer att granska enskilda ärenden. Utredningen bedömer att ISF:s handläggning riskerar att bli ineffektiv utan direktåtkomst till socialförsäkringsdatabasen (10.8.2). Justitiekanslern ifrågasätter denna bedömning. Som utredningen anför går det att bedriva en klagomålshantering utan direktåtkomst till socialförsäkringsdatabasen, något som såväl JO som Justitiekanslern gör i dag. Jag anser inte att de effektivitetsvinster som kan uppnås genom att inspektionen får direktåtkomst till socialförsäkringsdatabasen kan uppväga det integritetsintrång som förslaget innebär. Om förslaget med en klagomålshantering hos ISF trots allt genomförs avstyrker Justitiekanslern därför att inspektionen ska få tillgång till socialförsäkringsdatabasen genom direktåtkomst.

text: Det allmänna ombudet

text: När det gäller förslagen som rör organisatoriska och processuella förändringar för det allmänna ombudet för socialförsäkringen har Justitiekanslern följande kommentarer.

text: Ombudets legitimitet anförs av utredningen som skäl för att placera ombudet utanför Försäkringskassan (11.5). Samtidigt framhåller utredningen att det inte har framkommit någon konkret situation där Försäkringskassan har försökt påverka det allmänna ombudet. Det avgörande för ombudets legitimitet är dock inte huruvida ovidkommande hänsyn rent faktiskt har tagits, utan om det finns skäl att betvivla ombudets självständighet eller att det finns risk för att en sådan situation uppstår i framtiden. Med tanke på att det inte finns något som tyder på att ovidkommande hänsyn har tagits under de tio år som ombudet hittills har varit verksamt kan det konstateras att den risken inte framstår som överhängande. Som utredningen anför har frågan om hur ombudet ska organiseras behandlats i tidigare utredningar. I promemorian Översyn av socialförsäkringen – förslag till förbättringar (DS 2011:18) förespråkades en fortsatt placering hos Försäkringskassan. Det finns anledning att fråga sig vad som har hänt sedan dess. Har förtroendet för det allmänna ombudet minskat? Att förslaget med en placering utanför Försäkringskassan motiveras med legitimitetsskäl utan att frågan om vilket förtroende som ombudet faktiskt åtnjuter i dag berörs måste enligt min mening anses utgöra en brist.

text: Som utredningen påpekar skulle en placering av det allmänna ombudet för socialförsäkringen utanför Försäkringskassan avvika från hur de två övriga ombuden, dvs. det allmänna ombudet för Skatteverket respektive Tullverket, är organisatoriskt placerade. Utredningen anför att skillnaderna mellan de tre ombuden i dag är så stora att det inte länge finns ett mervärde i att organisera dessa på ett likartat sätt (12.3.1). En analys av dessa skillnader och varför det på socialförsäkringsområdet finns anledning att avvika från hur övriga ombud är organiserade saknas dock i betänkandet.

text: Mot bakgrund av det anförda avstyrker jag förslaget om en ändrad placering av det allmänna ombudet.

text: Även när det gäller förslaget att inrätta ett trepartssystem i socialförsäkringsmål anser jag att det saknas en grundlig analys av för- och nackdelar med en sådan ordning. Det kan konstateras att den ordningen inte gäller för de mål som de allmänna ombuden för Skatteverket och Tullverket är part i. Att det förekommer i mål enligt kameraövervakningslagen (

text: ) framstår inte som något tungt vägande argument för att införa en sådan ordning för socialförsäkringsmål. Jag avstyrker därför utredningens förslag även i denna del.

text: Justitiekanslern tillstyrker förslaget att det allmänna ombudet ska kunna överklaga avgöranden från förvaltningsrätten eller kammarrätten även om ombudet inte tidigare har fört det allmännas talan i målet. Förslaget, som innebär att samma ordning skulle gälla som för det allmänna ombudet hos Tullverket och som tidigare gällde för Riksskatteverket samt för Riksförsäkringsverket, kan förväntas bidra positivt till praxisbildningen på socialförsäkringsområdet.

text: [1] Betänkandet Tillsyn över polisen (

text: SOU 2013:42

text: ) och betänkandet En sammanhållen svensk polis (

text: SOU 2012:13


title: Kritik mot Universitets- och högskolerådet med anledning av en begäran om utlämnande av allmän handling

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Universitets- och högskolerådet för dess handläggning av en begäran om utlämnande av allmän handling.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: MT vände sig den 21 april 2017 via e-post till Universitets- och högskolerådet (UHR) med en begäran om att få ut en viss lista. I e-postmeddelandet angavs att listan skulle användas som underlag till en artikel i Samhällsmagasinet Avsnitt (Samhällsmagasinet). I e-postmeddelandet lämnades också uppgift om utgivningsbevis.

text: Den lista som efterfrågades var en förteckning över personer som enligt UHR:s beslut hade använt sig av otillåtna hjälpmedel på högskoleprovet den 29 oktober 2016 och blivit avstängda från högskoleprovet i två år, en s.k. fusklista.

text: UHR svarade med e-post på Samhällsmagasinets begäran den 25 april 2017 och uppgav då bl.a. att de uppgifter som begärts var personuppgifter och att UHR därför behövde göra en sekretessprövning enligt

text: 21 kap. 7 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. UHR redogjorde kortfattat för undantaget från

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: , PUL, p.g.a. journalistiska ändamål och efterfrågade kompletterande upplysningar för att kunna göra bedömning av i vilken utsträckning PUL var tillämplig och därefter kunna göra sekretessprövningen. E-postmeddelandet avslutades sålunda med följande ”Uppgifter som du har begärt avser privatpersoner. För att UHR ska kunna göra en bedömning om i vilken utsträckning PUL är tillämplig på den behandling av personuppgifter som du avser att göra och därefter kunna göra sekretessprövning enligt

text: 21 kap. 7 §

text: OSL behöver du lämna kompletterande upplysningar till UHR. Du behöver beskriva betydelsen och relevansen av de begärda uppgifterna om privatpersoner för den artikel som du avser att publicera.”

text: Efter viss ytterligare e-postväxling lämnades den begärda listan ut, den 27 april 2017.

text: Anmälan till Justitiekanslern

text: Samhällsmagasinet har gjort en anmälan till Justitiekanslern och anfört bl.a. följande.

text: Listan lämnades ut men UHR ställde innan dess frågor om hur den kommande artikeln skulle se ut och vad den skulle innehålla. Dessa frågor går utöver vad som är tillåtet för en myndighet att fråga och agerandet strider mot både censurförbudet, i

text: 1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF), och efterfrågeförbudet, i

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF. Det var inte motiverat av UHR att ställa ytterligare frågor när det redogjorts för att uppgifterna skulle användas för en artikel i en tryckt periodisk skrift med utgivningsbevis.

text: Universitets- och högskolerådets yttrande

text: Universitets- och högskolerådet (UHR) har förelagts att yttra sig och anfört bl.a. följande.

text: UHR beslutade under hösten 2015 att på grund av användning av otillåtna hjälpmedel ogiltigförklara provresultatet från högskoleprovet för 51 deltagare. UHR:s beslut om underkännande har fått stor uppmärksamhet bland allmänheten, vilket föranlett att UHR kontinuerligt får en mängd förfrågningar om utlämnande av uppgifter om personer som har fuskat på högskoleprovet. I de fall UHR har avslagit en begäran om att få ut uppgifter om personer som har fuskat på högskoleprovet har avslagsbesluten grundats på

text: 21 kap. 7 §

text: OSL.

text: UHR har noterat att många förfrågningar om utlämnande av ”fusklistan” initialt har indikerat att uppgifterna ska användas för privat bruk eller för journalistiska ändamål. I februari 2016 uppmärksammades att uppgifter om personer som fuskat hade lagts ut på Flashbacks hemsida. Det är därför viktigt för UHR att säkerställa om de begärda personuppgifterna är avsedda att användas för något sådant ändamål för vilket sekretessbestämmelsen i

text: 21 kap. 7 §

text: OSL inte är tillämplig. Den fusklista som ofta begärs ut innehåller personuppgifter av sådan karaktär som kräver en noggrann sekretessprövning och det är därför motiverat att inför den prövningen ställa frågor om ändamålet med användningen av uppgifterna.

text: Ett av UHR:s avslagsbeslut har överklagats till Kammarrätten i Stockholm. Kammarrätten delade då UHR:s bedömning att de aktuella uppgifterna är sådana personuppgifter som omfattas av sekretessen i

text: 21 kap. 7 §

text: OSL.

text: Eftersom ändamålet med den avsedda behandlingen av personuppgifter är av stor betydelse för prövningen enligt

text: 21 kap. 7 §

text: OSL utgör efterforskningsförbudet i

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF inte något hinder mot att myndigheten ställer kompletterande frågor om vem som har begärt uppgifterna och i vilket syfte uppgifterna kommer att användas.

text: Den aktuella begäran inkom via e-post från adressen avsnittmagasinet@gmail.com och som avsändare stod en privatperson. I praktiken kan vem som helst skapa en sådan e-postadress. Det finns ingen tjänst där man skulle kunna kontrollera vem som är innehavaren eller användaren av en sådan e-postadress. Vidare finns uppgiften om utgivningsbevis tillgänglig på hemsidan för Myndigheten för press, radio och tv och kan därför också åberopas falskeligen. UHR kunde därför inte utgå från e-postmeddelandet verkligen kommit från någon redaktion eller från en person med koppling till tidskriften Samhällsmagasinet och att uppgifterna var avsedda att användas för de ändamål som framgår av

text: 7 §

text: PUL. UHR begärde därför ytterligare uppgifter. Efter ytterligare mailväxling och kontroll av uppgifter på internet bildade UHR en uppfattning om att den person som begärt ut listan med största sannolikhet var en person med koppling till Samhällsmagasinet och att uppgifterna begärdes ut för de ändamål som angavs i e-postmeddelandet. UHR gjorde därefter bedömningen att

text: 21 kap. 7 §

text: OSL inte utgjorde hinder för att lämna ut handlingen.

text: UHR ställer inga frågor när en begäran om att få ut allmänna handlingar kommer från sådana e-postadresser som UHR känner till och som tillhör olika medier. Det har dock förekommit flera fall där en förfrågan kommer från en e-postadress som UHR inte känner till och där det har funnits anledning att misstänka att hänvisningen till journalistiska ändamål gjorts för att kringgå sekretessen i

text: 21 kap. 7 §

text: OSL.

text: MT har inkommit med synpunkter på yttrandet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 kap. 1 §

text: TF har var och en rätt att ta del av allmänna handlingar till främjande av ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Denna rätt får enligt

text: 2 kap. 2 §

text: TF begränsas endast under vissa förutsättningar. En sådan förutsättning är om det är påkallat med hänsyn till skyddet för enskildas personliga och ekonomiska förhållanden, enligt

text: 2 kap. 2 § första stycket 6

text: TF.

text: I

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF finns det s.k. efterfrågeförbudet. En myndighet får inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska vem han eller hon är eller vilket syfte han eller hon har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut.

text: Av

text: 1 kap. 2 § första stycket

text: TF följer bl.a. att någon granskning av en skrift inte får ske före tryckningen, det s.k. censurförbudet.

text: I

text: personuppgiftslagen

text: (PUL) finns bestämmelser för att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter. Med personuppgifter avses all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet.

text: Av

text: 7 § första stycket

text: PUL framgår att bestämmelserna i PUL inte tillämpas i den utsträckning de skulle strida mot bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i TF eller YGL.

text: I andra stycket anges att vissa bestämmelser i lagen inte ska tillämpas på sådan behandling av personuppgifter som sker uteslutande för journalistiska ändamål eller konstnärligt eller litterärt skapande. Bestämmelsen i andra stycket gäller när TF och YGL inte är tillämpliga. I motiven till denna

text: utvidgning av undantaget framhölls att man bör göra ytterligare undantag för att främja tryck- och yttrandefriheten än att enbart konstatera att TF och YGL inte kan inskränkas genom den nya lagen. Som exempel på sådan verksamhet som föll utanför TF och YGL nämndes författandet av en teaterpjäs för offentligt framförande och journalistisk verksamhet på Internet som resulterar i yttranden som bara sprids där (se

text: prop. 1997/98:44 s. 52

text: f.).

text: Gränsdragningen mellan PUL och grundlagarna är komplicerad. Grundlagsskyddet enligt TF och YGL omfattar inte bara själva publiceringen utan även den verksamhet som föregår publiceringen och som syftar till att framställa material för publicering i ett grundlagsskyddat medium. Ingripanden med stöd av PUL före publicering kan därför vara i strid med förbudet mot censur och andra hindrande åtgärder medan ingripanden efter publiceringen vanligtvis är förbjudna med hänsyn till exklusivitetsprincipen i TF och YGL.

text: Enligt

text: 21 kap. 7 §

text: OSL gäller sekretess för personuppgift om det kan antas att utlämnande skulle medföra att uppgiften behandlas i strid med

text: personuppgiftslagen

text: Bestämmelsen i

text: 21 kap. 7 §

text: OSL utgör en begränsning av offentlighetsprincipen, till skydd för enskildas personliga förhållanden, och föreskriver ett generellt förbud att lämna ut personuppgifter om det kan antas att ett utlämnande skulle medföra att uppgiften behandlas i strid med PUL. Bedömningen ska inte ta sikte på om myndighetens utlämnande av uppgifter skulle strida mot PUL, utan ska avse om det kan antas att uppgifter efter utlämnandet kommer att behandlas i strid med PUL.

text: Så snart en personuppgift ska lämnas ut från en myndighet måste det ske en prövning enligt sekretessbestämmelsen. Sekretess kan dock bara komma ifråga när det kan antas att ett utlämnande skulle medföra en olaglig behandling eller, med andra ord, när det kan antas både att personuppgiften efter utlämnandet kommer att behandlas på ett sätt som omfattas av PUL och att den behandlingen står i strid med den lagen.

text: Mot bakgrund av efterfrågeförbudet i TF får en myndighet inte börja ställa frågor om sökandens tilltänkta användning av den aktuella personuppgiften bara för att en personuppgift begärs utlämnad. Det krävs att det finns någon konkret omständighet som gör att det kan antas att personuppgiften efter utlämnandet kommer att behandlas på ett sätt som omfattas av PUL. (Se Öman/Lindblom,

text: Personuppgiftslagen

text: , [Zeteo den 16 februari 2018], kommentaren till

text: 21 kap. 7 §

text: OSL)

text: Av förarbetena till den ursprungliga bestämmelsen i sekretesslagen framgick att en begäran om massuppgifter (en begäran om att få ut uppgifter om väldigt många personer från ett register) eller selekterade uppgifter (uppgifter om ett urval av personer med vissa karakteristika, t.ex. inkomst, språktillhörighet, politisk tillhörighet osv.) alltid bör utgöra anledning för myndigheten att närmare utreda hur det är avsett att uppgifterna ska användas och att det är först om den som begär utlämnandet anger en godtagbar förklaring härom som uppgifterna bör lämnas ut (se

text: prop. 1973:33 s. 140

text: Om det på grund av någon konkret omständighet, t.ex. begäran av massuttag eller selekterade uppgifter finns skäl att anta att sökanden kommer att behandla uppgifterna på ett sätt som omfattas av PUL, finns det anledning att genom frågor till sökanden försöka ta reda på hur och till vad sökanden ska använda uppgifterna. Myndigheten får dock, återigen mot bakgrund av efterfrågeförbudet, inte ställa mer inträngande eller fler frågor än som behövs för att göra en sekretessbedömning. Myndigheten bör därför inledningsvis bara fråga om sökanden över huvud taget avser att behandla den begärda personuppgiften på ett sätt som omfattas av

text: 5 §

text: PUL (s.k. strukturerat material). Först om så är fallet är det befogat att myndigheten ställer flera frågor om den tilltänkta behandlingen, bl.a. för att ta reda på om behandlingen är helt eller delvis undantagen från PUL (se bl.a. JO:s beslut den 28 augusti 2013, dnr

text: Om en sökande hävdar att han eller hon ska behandla uppgifterna på ett sätt som inte omfattas av lagen, t.ex. i ett grundlagsskyddat medium, och myndigheten inte har anledning att bortse från sökandens uppgifter får uppgifterna godtas om det inte av omständigheterna framgår att upplysningen är så osannolik att den kan lämnas utan avseende (se

text: prop. 1997/98:44 s. 121

text: Frågan om utlämnande av personuppgifter och tillämpningen av

text: 21 kap. 7 §

text: OSL har, inte minst ifråga om personer som uppgivit sig vara företrädare för mediaföretag, varit föremål för prövning av domstol vid ett flertal tillfällen, se exempelvis sammanställningen i Öman/Lindblom a.a.

text: Bedömning i aktuellt fall

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning var Samhällsmagasinets begäran om att få ut den s.k. fusklistan en sådan begäran om selekterade uppgifter som i och för sig utgjorde anledning för UHR att närmare utreda hur det var avsett att uppgifterna skulle användas.

text: Inledningsvis kan konstateras att MT valt att inte vara anonym när han framställde sin begäran om utfående av den aktuella listan. Han uppgav sitt namn, adressen till den tidskrift som han avsåg att publicera artikeln i samt även uppgift om utgivningsbevis.

text: Mot bakgrund av dessa uppgifter var den fråga som UHR i första hand hade att ta ställning till om undantaget i

text: 7 § första stycket

text: PUL var aktuellt, d.v.s. om bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i TF eller YGL var tillämpliga.

text: De upplysningar som lämnats i samband med begäran om utfående av listan, bl.a. om att personuppgifterna skulle vara underlag för en artikel i ett grundlagsskyddat medium kan inte anses ha varit så osannolika att de kunde lämnas utan avseende. Dessa uppgifter hade UHR därför bort godta.

text: UHR har i sitt e-mail till Samhällsmagasinet ställt frågor om betydelsen och relevansen av de begärda uppgifterna för den artikel som avsågs att publiceras. Sådana frågor har inte varit nödvändiga för att kunna pröva om hinder förelåg mot att uppgifterna lämnades ut, d.v.s. om bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i TF eller YGL var tillämpliga i Samhällsmagasinets verksamhet. Genom att ställa sådana frågor anser Justitiekanslern att UHR har agerat i strid med efterfrågeförbudet i TF. UHR:s agerande får även anses innebära att gränsen för censurförbudet tangerats. UHR förtjänar därför kritik för dess handläggning av Samhällsmagasinets begäran.