title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Försäkringskassans dröjsmål med att handlägga en ansökan om livränta. Justitiekanslern avslår skadeståndsanspråket, men uttalar kritik mot Försäkringskassan.

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Försäkringskassan med anledning av att kassan under mer än sex års tid inte har vidtagit några handläggningsåtgärder i ett ärende om livränta enligt arbetsskadeförsäkringen.

text: Justitiekanslern avslår KS anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Efter överklagande av KS meddelade Kammarrätten i Göteborg den 28 november 2006 dom i ett mål angående ersättning enligt lagen (

text: ) om arbetsskadeförsäkring (mål nr 6162-04). Med hänvisning till att det inte hade framgått att KS i arbetet varit utsatt för någon sådan faktor som med hög grad av sannolikhet kunnat ge upphov till hans ryggbesvär konstaterade kammarrätten att besvären inte kunde godkännas som arbetsskada och att han inte var berättigad till livränta. Hans överklagande avslogs därmed. Vidare uttalade kammarrätten i domen följande.

text: Frågan om ett olycksfall i arbetet har inträffat och i så fall dess eventuella samband med KS ryggbesvär har inte prövats av vare sig försäkringskassan eller länsrätten och kan därför inte heller prövas av kammarrätten som första instans. Det ankommer i första hand på försäkringskassan att pröva denna fråga.

text: Den 29 december 2006 inkom en skrivelse, daterad den 18 december 2006, från KS ombud till Försäkringskassans besvärs- och omprövningsenhet i västra Götaland. KS begärde där att Försäkringskassan skulle pröva hans rätt till livränta i förhållande till hans ryggbesvär och ett olycksfall i arbetet den 9 november 1998.

text: Den 9 januari 2007 skickade besvärs- och omprövningsenheten på länskontoret Västra Götaland ett brev till KS. Enligt brevet hade skrivelsen som inkom den 29 december 2006 översänts till Försäkringskassans arbetsskadekontor i Göteborg och KS skulle bli kontaktad av kontoret. Enligt föredragningsmissiv upprättat av Försäkringskassan den 8 augusti 2013 blev KS dock inte kontaktad av arbetsskadekontoret.

text: Den 22 april 2013 kontaktade KS arbetsskadekontoret i Göteborg med förfrågan varför han inte hade blivit kontaktad av Försäkringskassan som utlovat i brevet den 9 januari 2007. Försäkringskassan påbörjade därefter en arbetsskadeutredning och beslutade den 8 augusti 2013 att KS inte hade rätt till livränta, eftersom kassan inte fann övervägande skäl för samband mellan olycksfallet den 9 november 1998 och hans ryggbesvär. Sedan KS begärt omprövning beslutade Försäkringskassan den 16 september 2013 att inte ändra beslutet.

text: KS överklagade omprövningsbeslutet till Förvaltningsrätten i Göteborg som i dom den 23 september 2014 beslutade att inte ändra Försäkringskassans beslut (mål nr 10788-13). KS överklagade domen till Kammarrätten i Göteborg, som den 26 januari 2015 beslutade att inte meddela prövningstillstånd (mål nr 5570-14). Beslutet vann laga kraft sedan Högsta förvaltningsdomstolen den 13 april 2015 beslutade att inte meddela prövningstillstånd (mål nr 1044-15).

text: Anspråket

text: KS har begärt skadestånd av staten med sammanlagt en miljon kr för, som det får uppfattas, ekonomisk och ideell skada. Till stöd för sitt anspråk har han anfört bl.a. följande.

text: Olycksfallet som invalidiserade honom inträffade redan 1998. I kammarrättens dom i november 2006 återförvisade rätten frågan om arbetsskadelivränta till Försäkringskassan för att kassan skulle göra en utredning om olycksfallet i arbetet. Någon sådan utredning gjordes dock inte, utan kassan arkiverade ärendet av misstag.

text: Först 2013, dvs. sju år efter kammarrättens dom, meddelade Försäkringskassan beslut i ärendet. Frågan avgjordes slutligt när det hade gått mer än sexton år sedan olycksfallet. Dröjsmålet är sådant att rättegången inte kan anses ha skett inom skälig tid.

text: Till följd av Försäkringskassans handläggning har han drabbats av inkomstförlust och lidande.

text: Utredningen

text: Försäkringskassan, Huvudkontoret, har i ett yttrande hit avstyrkt att KS ska beviljas skadestånd och anfört bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Inledningsvis vill Försäkringskassan framhålla att Kammarrättens i Göteborg dom den 28 november 2006 innebar att domstolen avslog KS överklagande. Domslutet innehåller inte någon återförvisning. Däremot påtalade kammarrätten i domskälen att den inte kunde pröva olycksfallet den 9 november 1998 som första instans. Försäkringskassan anser att myndigheten inte hade orsak att påbörja en utredning om livränta med anledning av kammarrättens dom.

text: KS inkom dock en tid efter domen med en skrivelse, daterad den 18 december 2006. Skrivelsen uppfyller i huvudsak de kriterier som gäller för en ansökan om livränta och är därför att betrakta som en sådan. När en ansökan om ersättning kommer till Försäkringskassan ankommer det på myndigheten att handlägga ärendet så enkelt och snabbt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts. Försäkringskassan konstaterar utifrån uppgifterna i utredningen att KS ansökan inte har handlagts enkelt och snabbt. Det kan inte utläsas varför ansökan har blivit liggande. Det som har skett är beklagligt och en allvarlig brist.

text: KS har angett att han begär skadestånd på grund av oskäligt lång väntetid på dom och därmed brott mot

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: om mänskliga rättigheter. För att

text: artikel 6.1 Europakonventionen

text: ska bli tillämplig ska det föreligga en reell och seriös tvist om en civil rättighet mellan Försäkringskassan och den försäkrade.

text: Försäkringskassan anser att Europakonventionens artikel 6.1 är tillämplig i ärendet. I KS fall uppkom en reell och seriös tvist när Försäkringskassan fattade beslut om att avslå hans ansökan om livränta den 8 augusti 2013. Den tvisten blev inte slutligt avgjord förrän den 13 april 2015 när Högsta förvaltningsdomstolen beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Tillämpbar tid enligt Europakonventionen uppgår därmed till ca ett år och åtta månader. Detta är enligt Försäkringskassans uppfattning inte fråga om oskäligt lång tid och det är inte heller fråga om långa perioder utan åtgärder.

text: Vad avser tillgången till domstolsprövningen som sådan anför Försäkringskassan följande. Det får anses klarlagt att KS i december 2006 ansökte om livränta. Först sex år senare hörde han av sig med anledning av sin ansökan. Även om KS inte kan lastas för att Försäkringskassan inte fattat beslut under en längre tid, kan Försäkringskassan konstatera att han under en längre period inte har hört av sig angående sin ansökan om livränta. Det hade varit rimligt att han tidigare hade tagit kontakt med Försäkringskassan. Mot bakgrund av att Försäkringskassan tämligen snabbt har fattat beslut i ärendet saknas det skäl att anta att Försäkringskassan hade underlåtit att vidta åtgärder i ärendet om KS hade hört av sig tidigare. Försäkringskassan bedömer att passiviteten från myndighetens sida under perioden december 2006 – april 2013 inte kan anses medföra att KS möjligheter att få sin sak prövad i domstol har blivit illusorisk.

text: Mot ovan angivna bakgrund avstyrker Försäkringskassan KS skadeståndsanspråk utifrån Europakonventionen artikel 6.1.

text: KS har lämnat synpunkter på Försäkringskassans yttrande och i samband med detta beloppsmässigt preciserat sitt anspråk samt förtydligat att anspråket avser både ekonomisk och ideell skada. Därutöver har han tillagt bl.a. att viss, av honom begärd, sakkunnigutredning inte har tillåtits av domstolarna. Han har även påpekat att det åvilar Försäkringskassan att utreda ärenden av aktuellt slag och att han inte kan lastas för kassans dröjsmål.

text: Justitiekanslern har tagit del av Kammarrätten i Göteborgs dom den 28 november 2006 i mål nr 6162-04, Högsta förvaltningsdomstolens beslut den 13 april 2015 i mål nr 1044-15 samt dagboksbladen i Förvaltningsrätten i Göteborgs mål nr 10788-13 och Kammarrätten i Göteborgs mål nr 5570-14.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Försäkringskassans handläggning av och beslut i ärenden gällande arbetsskadeförsäkring är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2

text: och

text: 2 kap. 3 §

text: skadeståndslagen

text: har endast den som utsatts för ett typiskt sett integritetskränkande brott rätt till ersättning för ideell skada (kränkning). Av Högsta domstolens praxis följer att skadestånd för ideell skada också kan utgå utan uttryckligt stöd i lag i sådana fall då någons rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts (se t.ex. rättsfallet

text: NJA 2007 s. 584

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter eller skyldigheter eller av en anklagelse för brott vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid, inför en oavhängig och opartisk domstol som har upprättats enligt lag.

text: Bestämmelsen innebär således att den enskilde avseende en tvist som rör en civil rättighet eller skyldighet i konventionsrättslig mening har rätt att få sin sak prövad i domstol. Av Europadomstolens praxis framgår att den grundläggande rätten till tillgång till domstolsprövning ska vara reell och effektiv, inte endast formell och illusorisk (jfr t.ex. Mendel v. Sweden, Application no. 28426/06).

text: Övervägande

text: Skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: Justitiekanslern delar Försäkringskassans bedömning att kammarrättens dom den 28 november 2006 inte innebar att målet i någon del har återförvisats till Försäkringskassan.

text: KS har emellertid kort tid efter domen ansökt om livränta hos Försäkringskassan. Enligt Justitiekanslern har Försäkringskassan allvarligt brustit i sin handläggning av KS ärende genom att hans ansökan har blivit liggande hos kassan utan åtgärd under flera års tid. Försäkringskassans handläggning av ärendet är försumlig och grundar i och för sig skadeståndsskyldighet för staten. Det finns dock inte någon utredning som ger stöd för slutsatsen att KS har orsakats någon inkomstförlust till följd av Försäkringskassans dröjsmål med handläggningen.

text: Av utredningen framgår inte heller att KS under Försäkringskassans handläggning har utsatts för brott. Han är därför inte berättigad till skadestånd enligt 3 kap. 2 § jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Rätten till domstolsprövning

text: Livränta är att betrakta som en civil rättighet i den mening som avses i

text: artikel 6.1 Europakonventionen

text: . Fråga uppkommer då om KS rättigheter enligt konventionen har överträtts.

text: Som Justitiekanslern tidigare konstaterat i ett ärende som gällde anspråk på arbetsskadeersättning (dnr

text: ), skulle en underlåtenhet från Försäkringskassans sida att fatta beslut i ärendet – åtminstone i teorin – kunna medföra att den enskilde de facto fråntas möjligheten till domstolsprövning på ett sådant sätt att artikel 6.1 åsidosätts. Detta gäller alltså även om den enskilde genom överklagandebestämmelser har varit tillförsäkrad en rätt till domstolsprövning. Frågan om den enskilde i ett konkret fall kan anses ha betagits rätten till domstolsprövning genom en myndighets dröjsmål att fatta beslut måste dock bedömas med utgångspunkt i samtliga de rättsliga och faktiska omständigheter som präglar den specifika situationen.

text: Det är klarlagt att KS, genom en skrift till Försäkringskassan den 29 december 2006, har inkommit med vad som fick uppfattas som en ansökan om livränta. Han har ett par veckor senare fått besked från kassan om att han skulle bli kontaktad av kassans arbetsskadekontor. Försäkringskassan har därefter inte vidtagit några handläggningsåtgärder förrän KS i april 2013 kontaktade kassan. Såvitt framgår av utredningen har KS inte vid något tillfälle dessförinnan kontaktat Försäkringskassan för att höra efter vad som hade hänt med hans ansökan.

text: KS kan självfallet inte lastas för Försäkringskassans försumlighet vid hanteringen av hans ansökan om livränta, men det framstår ändå som ett rimligt krav att den enskilde mer frekvent än vad som har skett här håller kontakten med myndigheten för att höra sig för om ärendets handläggningsstatuts. I likhet med Försäkringskassan anser Justitiekanslern att det saknas anledning att anta att kassan hade underlåtit att vidta åtgärder i saken om KS hade tagit en sådan kontakt. Justitiekanslern bedömer därför att passiviteten från Försäkringskassans sida under perioden januari 2007 fram till det att KS i april 2013 återkom i ärendet inte kan anses medföra att hans möjligheter att få sin sak prövad i domstol har blivit illusorisk.

text: Vad KS har anfört om att viss sakkunnigutredning inte har förordnats är allmänt hållna påståenden som inte föranleder någon annan bedömning.

text: Rätten till domstolsprövning inom skälig tid

text: Rätten till rättegång inom skälig tid avseende civila rättigheter inträder när det föreligger en reell och seriös tvist angående rättigheten i fråga, t.ex. när talan väcks i domstol. I ärenden som efterföljs av domstolsprövning har Europadomstolen i handläggningstiden även räknat in den tid som ett föregående administrativt förfarande har tagit (se t.ex. Hellborg v. Sweden, Application. no. 47473/99). Det har då emellertid krävts att ett sådant förfarande har varit en förutsättning för en prövning i domstol. Den relevanta tidsperioden börjar i dessa fall att löpa när myndigheten har meddelat ett avslagsbeslut eller, om det finns en lagreglerad frist för beslut, när beslutsfristen har gått ut. Dessförinnan föreligger inte någon tvist om rättigheten i den mening som avses i artikel 6.1.

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Förutom den totala handläggningstiden beaktas särskilt målets komplexitet, parternas agerande, myndigheternas respektive domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Europadomstolen fäster särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet vid handläggningen av målet.

text: I KS fall påbörjades den relevanta tidsperioden avseende tvisten om hans rätt till livränta med anledning av olycksfall i arbetet i och med Försäkringskassans avslagsbeslut den 8 augusti 2013. Tvisten avslutades genom Högsta förvaltningsdomstolens beslut den 13 april 2015. Handläggningstiden uppgår alltså till ett år och åtta månader. Den sammanlagda handläggningstiden är, enligt Justitiekanslerns uppfattning, inte anmärkningsvärt lång. Såvitt framkommit genom utredningen här har det under den perioden inte heller förekommit några längre perioder av inaktivitet. KS rätt till tillgång till domstolsprövning inom skälig tid kan därmed inte anses åsidosatt.

text: Sammanfattning

text: KS har inte visat att han har lidit någon skada som är ersättningsgill enligt

text: skadeståndslagen

text: Vid en sammantagen bedömning, varvid särskilt beaktas KS passivitet under åren 2007–2013, anser Justitiekanslern att hans rätt till tillgång till domstolsprövning inom skälig tid inte har åsidosatts.

text: KS är därför inte berättigad till något skadestånd.

text: Av vad som tidigare har anförts följer att handläggningen av KS ärende hos Försäkringskassan har präglats av allvarliga brister. Försäkringskassan förtjänar kritik för detta.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk med hänvisning till att personuppgifter i det s.k. Kringresanderegistret har behandlats i strid med polisdatalagen

org: jk

text: Justitiekanslern tillerkänner AB ersättning med 5 000 kr och uppdrar åt Rikspolisstyrelsen att se till att beloppet betalas ut.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Den 23 september 2013 publicerade Dagens Nyheter en artikel i vilken det uppgavs att Polismyndigheten i Skåne (polismyndigheten) hade ett register över romer. Med anledning av dessa uppgifter beslutade Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden (SIN) att inleda ett tillsynsärende avseende det s.k. Kringresanderegistret (SINs ärende med dnr 173-2013).

text: I ett uttalande den 15 november 2013 konstaterade SIN bl.a. att personuppgiftsbehandlingen i Kringresanderegistret hade följande generella brister.

text: 1. Ändamålet med personuppgiftsbehandlingen var för oprecist.

text: 2. Tillgången till personuppgifterna var inte begränsad till varje tjänstemans behov.

text: 3. Ingen loggning hade förekommit när personuppgifter behandlades.

text: Efter SINs uttalande har ett stort antal personer begärt att SIN ska kontrollera om de har varit föremål för polisens personuppgiftsbehandling i strid med lag eller annan författning. Många har samtidigt begärt ersättning av staten. Merparten av dessa personer har framställt sina anspråk på en blankett som SIN har tagit fram och lagt ut på sin hemsida. Några har begärt ersättning direkt hos Justitiekanslern.

text: SIN har till Justitiekanslern anmält att de generella brister som har förekommit vid polisens personuppgiftsbehandling i Kringresanderegistret under punkterna 1-3 ovan enligt nämndens bedömning är sådana felaktigheter som kan medföra skadeståndsansvar för staten, jfr

text: 20 § förordningen (2007:1141)

text: med instruktion för Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden.

text: Anspråket

text: SIN har i en anmälan hit bekräftat att AB har varit föremål för polisens personuppgiftsbehandling i Kringresanderegistret. AB har begärt ersättning med anledning härav. Anspråket får förstås som att ersättning begärs för den kränkning av den personliga integriteten som den felaktiga behandlingen av personuppgifter har orsakat honom, jfr 2 kap. 2 § första stycket 12 polisdatalagen (

text: ) och

text: 48 § personuppgiftslagen (1998:204)

text: Utredningen

text: Av SINs uttalande den 15 november 2013 framgår att drygt 4 700 personer, varav ca 200 avlidna, var registrerade i Kringresanderegistret. För en utförligare redogörelse av hur Kringresanderegistret var uppbyggt hänvisas till SINs uttalande som finns tillgängligt på nämndens hemsida www.sakint.se.

text: I uttalandet anför SIN följande sammanfattande bedömning av Kringresanderegistret.

text: Polismyndighetens behandling av personuppgifter är i flera avseenden olaglig.

text: Den allvarligaste bristen är att ändamålet med personuppgiftsbehandlingen är alldeles för vitt. Ett oprecist ändamål ger inga ramar för personuppgiftsbehandlingen, vilket i praktiken sätter integritetsskyddet ur spel. Vidare är det klarlagt att det inte finns behov av att registrera alla de personer som finns i uppgiftsamlingen, inte ens med det vida ändamål som gällt. En annan allvarlig brist är att det inte finns ett tillräckligt tydligt samband mellan den av polismyndigheten angivna brottsligheten och de personuppgifter som behandlas. Sammantaget förefaller därför uppgiftssamlingen i vart fall delvis ha fått karaktären av en ”bra att ha”-uppgiftssamling.

text: Ytterligare allvarliga brister som nämnden konstaterar är att tillgången till personuppgifter i uppgiftssamlingen inte har begränsats till varje tjänstemans behov, att ingen loggning har förekommit när personuppgifterna har behandlats, att tillräcklig gallring inte har ägt rum samt att det saknas upplysningar om vilka personer i uppgiftssamlingen som inte är misstänkta för brott.

text: Nämnden konstaterar att det finns åtskilliga personer i uppgiftssamlingen som är av romsk härkomst och att många personuppgifter i uppgiftssamlingen inte borde finnas där. Detta kan ge intryck av att enbart etniciteten har varit orsaken till registreringen av personuppgifter i uppgiftssamlingen. Nämndens slutsats är dock att grunden för registreringen är antingen mer eller mindre välgrundade misstankar mot personer om begången eller befarad brottslighet eller släktskap med sådana personer. Polismyndigheten kan därför inte anses behandla uppgifter om personer enbart på grund av vad som är känt om deras etnicitet.

text: Justitiekanslern har förelagt Rikspolisstyrelsen att, mot bakgrund av de av SIN konstaterade generella bristerna, ange sin inställning till anspråk som framställs av personer som har förekommit i Kringresanderegistret. Rikspolisstyrelsen har i ett yttrande hit sammanfattningsvis anfört följande.

text: Rikspolisstyrelsen gör sammantaget den bedömningen att de av SIN påtalade bristerna om oprecis ändamålsbeskrivning, bristande behörighetsbegränsningar och loggning inte kan anses ha orsakat en otillbörlig spridning av känsliga eller felaktiga uppgifter och inte heller lett till några negativa beslut eller andra åtgärder gentemot de registrerade. Bristerna har således inte medfört någon sådan kränkning av de registrerade personernas integritet som kan medföra rätt till ersättning enligt

text: 48 §

text: PUL.

text: Polismyndigheten i Skåne har för sin del i ett yttrande till Rikspolisstyrelsen anfört bl.a. att vissa av de brister som har påtalats av SIN ur ett integritetsperspektiv är att bedöma som allvarligare än andra. Polismyndigheten har överlåtit åt Justitiekanslern att ta ställning till om varje enskild brist eller de olika bristerna i kombination bör leda till skadeståndsskyldighet för staten.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Polisdatalagen (2010:361)

text: trädde i kraft den 1 mars 2012. Av övergångsbestämmelser till lagen framgår att vissa bestämmelser i den gamla polis

text: datalagen (1998:622)

text: gäller till och med den 31 december 2014.

text: SIN har i uttalandet den 15 november 2013 konstaterat att den nuvarande

text: polisdatalagen

text: är tillämplig på den uppgiftssamling som finns i Kringresanderegistret så som den såg ut när nämnden påbörjade sin inspektion den 24 september 2013. Justitiekanslern instämmer i denna bedömning och prövar därför de anspråk som framställs av personer som har förekommit i registret enligt bestämmelserna i

text: polisdatalagen (2010:361)

text: Polisen får enligt

text: 2 kap. 7 § polisdatalagen

text: behandla personuppgifter om det behövs för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, för att utreda eller beivra brott, eller för att fullgöra förpliktelser som följer av internationella åtaganden. Enligt

text: 2 kap. 2 § polisdatalagen

text: ska bl.a. vissa grundläggande krav i

text: 9 § personuppgiftslagen

text: gälla vid behandling av personuppgifter med stöd av

text: polisdatalagen

text: . Sålunda ska personuppgifter alltid behandlas på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed samt samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål (se

text: 9 § första stycket b)

text: och c)

text: personuppgiftslagen

text: Av

text: polisdatalagen

text: framgår vidare bl.a. att tillgången till personuppgifter ska begränsas till vad varje tjänsteman behöver för att kunna fullgöra sina arbetsuppgifter (se

text: 2 kap. 11 § polisdatalagen

text: ). Vid behandling av personuppgifter som har gjorts gemensamt tillgängliga i polisens brottsbekämpande verksamhet ska det genom en särskild upplysning eller på något annat sätt framgå för vilket närmare ändamål personuppgifterna behandlas (se

text: 3 kap. 3 § polisdatalagen

text: Enligt

text: gäller bestämmelsen i

text: 48 § personuppgiftslagen

text: om skadestånd när personuppgifter behandlas enligt den först nämnda lagen. Av

text: 48 § personuppgiftslagen

text: framgår att den personuppgiftsansvarige ska ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har orsakat. Skadeståndsansvaret är i princip strikt. Det krävs alltså inte att den personuppgiftsansvarige eller någon annan har varit oaktsam eller haft uppsåt att handla i strid med lagen för att ersättning ska utgå.

text: Av motiven till

text: personuppgiftslagen

text: framgår att ersättningen för kränkning får uppskattas efter skälighet mot bakgrund av samtliga omständigheter i det aktuella fallet. Därvid kan beaktas bl.a. sådana faktorer som om det har funnits risk för otillbörlig spridning av känsliga eller felaktiga uppgifter och om den registrerade på grund av den felaktiga behandlingen har blivit utsatt för något beslut eller några åtgärder som har kunnat innebära något negativt för honom eller henne (se

text: prop. 1997/98:44 s. 143

text: f.). De angivna faktorerna är således exempel på omständigheter som kan beaktas när man bestämmer ersättningens storlek.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet

text: Justitiekanslern instämmer i SINs bedömning att polisens personuppgiftsbehandling i Kringresanderegistret i flera avseenden har stått i strid med lag. Det är således utrett att bl.a. bestämmelserna i 2 kap. 11 § och 3 kap. 3 § polis

text: datalagen

text: inte efterlevts fullt ut och att Kringresanderegistret haft de generella brister som SIN uttalat.

text: De personuppgifter som polisen behandlar i sin brottsbekämpande verksamhet med stöd av

text: polisdatalagen

text: är till sin natur av integritetskänslig karaktär. Det är därför särskilt viktigt att polisen i alla delar noggrant följer polisdatalagens bestämmelser för hur sådana uppgifter får behandlas. I detta fall har tre generella brister konstaterats. Dessa är sammantaget så allvarliga att de personer vilkas uppgifter behandlats i registret måste anses ha blivit utsatta för en sådan kränkning av sin personliga integritet att de är berättigade till ersättning av staten enligt

text: 48 § personuppgiftslagen

text: Ersättningens storlek m.m.

text: Syftet med kränkningsersättning vid överträdelser av

text: personuppgiftslagens

text: eller, som i detta fall,

text: polisdatalagens

text: regler är att ersättningen ska ge upprättelse och kompensera för känslor av obehag hos den skadelidande. Ersättningen ska bestämmas utifrån en bedömning av vilken kränkning som typiskt sett får anses ha uppkommit. Högsta domstolen har nyligen fastslagit att ett sådant betraktelsesätt i stor utsträckning leder till bruk av schabloner, vilket bl.a. underlättar skaderegleringen till fördel för den skadelidande. Av Högsta domstolens avgörande framgår att ersättning för en kränkning som är att bedöma som mindre allvarlig, om än inte helt obetydlig, i normalfallet bör bestämmas till 3 000 kr (se

text: NJA 2013 s. 1046

text: De av SIN konstaterade generella brister som har förekommit vid behandlingen av personuppgifter i Kringresanderegistret har drabbat samtliga registrerade. De har därigenom utsatts för en kränkning som får anses ha varit likartad för alla dem som har förekommit i registret. Kränkningen kan med hänsyn till registrets inriktning och syfte samt de brister som konstaterats inte anses som mindre allvarlig. Utredningen ger dock inte stöd för slutsatsen att de brister som förekommit i registret har lett till några negativa beslut eller åtgärder som inte hade uppkommit om personuppgiftsbehandlingen hade skett helt i enlighet med polis

text: datalagens

text: bestämmelser. Vid en samlad bedömning bör den som har varit föremål för personuppgiftsbehandling i Kringresanderegistret anses vara berättigad till ersättning för kränkning med 5 000 kr. AB ska därför tillerkännas ersättning med 5 000 kr.

text: Polismyndigheten har utfört behandlingen av personuppgifter i Kringresanderegistret och är därmed enligt

text: 2 kap. 4 § polisdatalagen

text: personuppgiftsansvarig. Ersättningen bör därför belasta polismyndighetens anslag. Rikspolisstyrelsen, i egenskap av central förvaltningsmyndighet, ges i uppdrag att se till att ersättningen betalas ut.

text: Avslutande synpunkter

text: Jag instämmer i den kritik som SIN har riktat mot polismyndigheten i uttalandet den 15 november 2013. Polisens möjlighet att behandla personuppgifter i sin brottsbekämpande verksamhet är viktig och nödvändig men innebär samtidigt ett stort ansvar. Det är oacceptabelt att en polismyndighet upprättar ett register och behandlar personuppgifter utan att fullt ut uppfylla de krav som lagen föreskriver. Jag utgår från att samtliga polismyndigheter – om det inte redan har skett – går igenom sina register för att försäkra sig om att behandlingen av personuppgifter uppfyller de krav som gäller enligt relevanta lagar, förordningar och föreskrifter.

type: avgorande


title: Klagomål mot en länsstyrelses handläggning av ett körkortsärende; bl.a. fråga om dröjsmål och utformning av ett föreläggande

text: Justitiekanslern avslutar ärendet med viss kritik mot Länsstyrelsen i Dalarnas län.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Länsstyrelsen i Dalarnas län förelade med stöd av

text: 33 § körkortsförordningen

text: den 29 maj 1996 AA att inom sex månader inkomma med läkarintyg vid äventyr att körkortet annars kunde komma att återkallas enligt 16 § punkten 8

text: körkortslagen

text: . Bakgrunden var att AA vid två tillfällen omhändertagits enligt lagen (

text: ) om omhändertagande av berusade personer m.m. Eftersom AA inte inkom med läkarintyg återkallade länsstyrelsen genom beslut den 5 december 1996 körkortet. I beslutet angavs att nytt körkort kunde komma att utfärdas om AA inom tre månader från delgivningen av beslutet inkom med läkarintyg till styrkande att kravet på nyktert levnadssätt var uppfyllt. AA överklagade den 13 december 1996 beslutet till Länsrätten i Dalarnas län. Den 16 januari 1997 inkom AA med handlingar till länsstyrelsen. Handlingarna tillställdes konsultläkaren med förfrågan om handlingarna uppfyllde kraven enligt TSVFS 1990:70, dvs. om föreläggandet därmed följts och grund för återfående av körkortet förelåg. Konsultläkaren svarade nekande på länsstyrelsens förfrågan. Handlingarna översändes till länsrätten som i dom den 18 februari 1997 fastställde länsstyrelsens beslut.

text: AA överklagade domen till Kammarrätten i Sundsvall och yrkade dels att återkallelsebeslutet skulle upphävas, dels att han - med hänsyn till den i länsstyrelsen ingivna medicinska utredningen - skulle återfå sitt körkort. Kammarrätten fann i dom den 18 april 1997 att länsstyrelsen haft fog för att jämlikt

text: 33 § körkortsförordningen

text: förelägga AA att inkomma med läkarintyg eftersom han vid två tillfällen omhändertagits enligt LOB och såvitt utredningen utvisade underlåtit att medverka i socialnämndens utredning med anledning därav. Eftersom AA inte inom den förelagda tiden inkommit med sådant intyg var beslutet att åkerkalla körkortet riktigt. Överklagandet avslogs därför i denna del.

text: Kammarrätten konstaterade vidare i sin dom att det föreläggande som länsstyrelsen sänt till AA rörande företeende av läkarintyg inte som sådant gav vid handen att AA behövde presentera ett s.k. "särskilt läkarutlåtande" varom föreskrevs i trafiksäkerhetsverkets då gällande föreskrifter om krav på särskild utredning vid ansökan om körkortstillstånd. Den av AA ingivna medicinska utredningen fick därmed anses uppfylla kraven enligt föreläggandet och utvisade enligt kammarrätten inte annat än att kravet på ett nyktert levnadssätt var uppfyllt på sätt som angivits i återkallelsebeslutet. Hinder förelåg därför inte mot att enligt

text: 43 § andra stycket körkortsförordningen

text: utfärda körkort till AA. Eftersom det enligt

text: 47 § körkortsförordningen

text: ankom på länsstyrelsen att som första instans pröva en sådan fråga överlämnades målet i denna del till länsstyrelsens prövning. Länsstyrelsen beslöt den 30 maj 1997 att återställa körkortet.

text: Klagomålen

text: AA har i en skrivelse hit, som det får förstås, framfört klagomål mot att han inte omedelbart fått tillbaka sitt körkort eftersom han lämnat in ett läkarintyg och tagit de prover som erfordrades. I klagomålen får anses ligga ett ifrågasättande av utformningen av länsstyrelsens föreläggande.

text: Länsstyrelsen i Dalarnas län har inkommit med yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Som framgår av kammarrättens dom var länsstyrelsens föreläggande till AA att inkomma med läkarintyg i och för sig riktigt liksom det senare beslutet om återkallelse av körkortet. Föreläggandet var emellertid, som kammarrätten också konstaterat, utformat på ett sådant sätt att den av AA senare presenterade medicinska utredningen uppfyllde de krav som ställts. I den situationen hade det ålegat länsstyrelsen att utfärda körkort till AA.

text: Enligt min mening behöver det knappast sägas att det är ett rättssäkerhetskrav att förelägganden från myndigheter utformas så att den som föreläggandet riktar sig mot kan utläsa vilka krav som ställs. Länsstyrelsen har brustit i detta avseende. Eftersom länsstyrelsen numera enligt vad som framgår av dess yttrande ändrat utformningen av sina förelägganden i körkortsärenden finner jag inte anledning att gå vidare i den saken.

text: När det gäller länsstyrelsens handläggning av ärendet sedan kammarrätten meddelat sin dom konstaterar jag att länsstyrelsen dröjde ca en och en halv månad med att utfärda körkort för AA. Med hänsyn till att avsaknad av körkort kan innebära allvarliga olägenheter och kostnader för de flesta som drabbas av en körkortsåterkallelse får denna tid allmänt sett anses vara för lång. Med hänsyn till vad som anförts av kammarrätten anser jag att det i AA:s fall har funnits särskild anledning för länsstyrelsen att påskynda förfarandet. Inte heller i denna fråga går jag emellertid vidare utan avslutar ärendet med den kritik som ligger i det sagda.


title: Fråga om en tidning har brutit mot tryckfrihetsförordningens bestämmelse om tystnadsplikt genom att i tidningen publicera ett namn och en bild

text: Förundersökning skall inte inledas i ärendet.

text: Ärendet

text: Polismyndigheten i Västernorrlands län har till Justitiekanslern lämnat över ett ärende med utgångspunkt i en till polismyndigheten gjord anmälan. Av anmälningen och övriga handlingar framgår bl.a. följande. Anmälaren har gett intervjuer för en reporter hos Aftonbladet och då uttryckligen sagt att han inte ville förekomma med bild och namn i tidningen. Ändå har tidningen den 18 mars 2005 publicerat hans namn och en bild på honom. Genom detta har han blivit ”ofredad”. Han anger brottet till åtal.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett exemplar av Aftonbladet den 18 mars 2005. I tidningen finns en artikel med anmälarens namn och en bild på honom.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den centrala frågan i detta fall är om någon hos Aftonbladet har brutit mot

text: tryckfrihetsförordningens

text: (TF) bestämmelse om tystnadsplikt till förmån för en person som – enligt anmälningen – blivit intervjuad av tidningen och då uttryckligen sagt att han inte ville förekomma med bild eller namn i tidningen.

text: Med begreppet meddelarskydd brukar man avse det komplex av regler i TF som skall skydda den som medverkar vid tillkomsten av en tryckt skrift genom att lämna uppgifter för offentliggörande. Skyddet för meddelarfriheten upprätthålls bl.a. genom bestämmelser om anonymitetsskydd.

text: Den grundläggande bestämmelsen om meddelarfrihet finns i

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF. Regeln innebär att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för offentliggörande i en tryckt skrift såvida inte annat är föreskrivet i TF.

text: Ett viktigt komplement för att förverkliga de syften som bär upp meddelarfriheten är reglerna i

text: 3 kap.

text: TF om anonymitetsskydd. Enligt

text: 3 kap. 3 § första stycket

text: TF får bl.a. den som har tagit befattning med tillkomsten eller utgivningen av en tryckt skrift inte röja vad han därvid har erfarit bl.a. om vem som har lämnat ett meddelande enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF. I

text: 3 kap. 3 § andra stycket

text: TF finns bestämmelser om i vilka fall tystnadsplikten inte gäller. Så t.ex. föreligger inte tystnadsplikt om den vars identitet tystnadsplikten avser att skydda har samtyckt till att hans identitet röjs.

text: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sin tystnadsplikt enligt

text: 3 kap. 3 §

text: TF döms till böter eller fängelse i högst ett år. Allmänt åtal för ett sådant brott får väckas endast om målsäganden har anmält brottet till åtal. Det senast sagda följer av

text: 3 kap. 5 §

text: TF.

text: Jag gör följande överväganden.

text: Enligt den nu aktuella artikeln har två andra personer än anmälaren uttalat sig till Aftonbladet. Däremot kan det inte av artikeltexten – eller för den delen av fotografiet eller texten och fotografiet sammantagna – anses framgå att anmälaren skulle ha lämnat några uppgifter som legat till grund för publiceringen.

text: Frågan är om ett brott mot TF:s bestämmelse om tystnadsplikt likväl skall anses ha skett genom att anmälarens namn och en bild på honom har publicerats.

text: TF:s regler om anonymitetsskydd syftar bl.a. till att den som är meddelare skall ha ett – låt vara principiellt – skydd mot att bli avslöjad som t.ex. den person som har till en tidning lämnat sådana uppgifter som har lagts till grund för en publicering. Detta kan uttryckas så, att anonymitetsskyddet gäller meddelaren i hans egenskap av just meddelare.

text: Bortsett den nu berörda ändamålssynpunkten noterar jag att

text: 3 kap. 3 §

text: TF första stycket enligt sin ordalydelse förbjuder bl.a. att ”röja … vem som … har lämnat” ett meddelande enligt 1 kap. 1 § tredje stycket. Avfattningen av 3 kap. 3 § ger således inte vid handen att det skulle vara otillåtet t.ex. för en tidning att publicera namnet på en person, och därigenom röja dennes identitet, enbart av det skälet att denne har som meddelare lämnat uppgifter till tidningen och i denna sin egenskap omfattas av anonymitetsskyddet.

text: Vidare gäller enligt allmänna straffrättsliga principer att ordalydelsen skall tillmätas stor vikt när det handlar om att tolka en straffsanktionerad bestämmelse och att ta ställning till om en överträdelse av bestämmelsen har ägt rum. Till detta kommer vad som sägs i den s.k. instruktionen i

text: 1 kap. 4 §

text: TF, nämligen att det åligger den som har att vaka över efterlevnaden av TF att alltid ha i åtanke att tryckfriheten utgör en grundval för ett fritt samhällsskick, att alltid fästa uppmärksamheten mera på ämnets och tankens än uttryckets lagstridighet samt att i tvivelsmål hellre fria än fälla.

text: Mot den tecknade bakgrunden kommer jag till slutsatsen att det inte finns skäl att anta att något brott mot TF:s bestämmelse om tystnadsplikt har skett genom den publicering som anmälaren har hänfört sig till. Följaktligen beslutar jag att inte inleda någon förundersökning i ärendet (jfr

text: 23 kap. 1 § rättegångsbalken

text: Genom detta beslut avslutas ärendet här.


title: Anmälan mot Domkapitlet i Stockholms stift angående beslut att skilja präst från rätten att utöva det kyrkliga ämbetet

text: AA är präst i Svenska kyrkan. I ett beslut som meddelades den 14 maj 1997 fann Domkapitlet i Stockholms stift att AA fick anses ha övergivit Svenska kyrkans lära. Domkapitlet beslutade därför att skilja AA från rätten att utöva det kyrkliga ämbetet som präst.

text: Sedan AA överklagat beslutet, upphävde Kyrkomötets besvärsnämnd i ett beslut den 27 april 1998 domkapitlets beslut. Besvärsnämndens beslut kan inte överklagas.

text: Anmälan m.m.

text: BB har i en skrivelse hit den 21 maj 1997 framfört klagomål mot domkapitlets beslut den 14 maj 1997 att skilja AA från rätten att utöva prästämbetet.

text: Enligt BB grundar sig domkapitlets beslut på att AA framfört vissa åsikter i en bok som hon var upphovsman till. BB menar att domkapitlet överskridit sina befogenheter genom att i strid med

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser vidta repressalier mot upphovsmannen till ett litterärt verk. Han vill med sin anmälan uppmärksamma Justitiekanslern på förhållandet.

text: Justitiekanslern har tagit del av såväl domkapitlets som besvärsnämndens beslut.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 5 § kyrkolagen (1992:300)

text: har biskop och domkapitel ett särskilt tillsynsansvar för hur en präst förvaltar det kyrkliga ämbetet och efterlever sina vigningslöften. Av domkapitlets beslut avseende AA framgår att frågan om att skilja henne från rätten att utöva ämbetet som präst uppkom sedan domkapitlet uppmärksammats på att AA i sin bok "Doxa - till hela härligheten" samt i en intervju med henne om boken i Svenska kyrkans tidning berättat att hon deltagit i vissa ceremonier och företagit vissa handlingar. I boken berättade AA bl.a. att hon låtit sig döpas av pastor CC i Centrumkyrkan, att hon undervisat konfirmander om indiansk andlighet och praktiserat indianska ritualer samt att hon vid ett tillfälle utnyttjat en schaman för att driva ut andevarelser som hade invaderat hennes bostad. Det som hade förekommit kunde enligt domkapitlet antas stå i strid med Svenska kyrkans lära och domkapitlet kallade därför AA till samtal den 14 oktober 1996 för att utröna om de i boken beskrivna handlingarna hade ägt rum. Vid samtalet med företrädarna för domkapitlet bekräftade AA att boken var en självbiografisk berättelse och att handlingarna således hade förekommit.

text: Den fråga som BB har väckt är om domkapitlet på grund av

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser har varit förhindrat att skilja AA från prästämbetet med anledning av de uppgifter AA lämnat i boken "Doxa - till hela härligheten".

text: I

text: 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) definieras tryckfrihet som en rätt för varje svensk medborgare att, utan några av myndighet eller annat allmänt organ i förväg lagda hinder, utge skrifter, att endast inför laglig domstol kunna åtalas för innehållet i en skrift som utgivits samt att inte kunna straffas för skriftens innehåll i andra fall än då innehållet strider mot tydlig lag, given att bevara allmänt lugn utan att återhålla allmän upplysning. I överensstämmelse härmed skall det stå varje svensk medborgare fritt att yttra sina tankar och åsikter, offentliggöra allmänna handlingar samt meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst. Det allmänna, t.ex. en myndighet eller annat allmänt organ, får inte ingripa eller bestraffa den som missbrukar tryckfriheten i annan ordning eller i annat fall än vad som anges i TF (

text: 1 kap. 3 §

text: TF). Särskilda bestämmelser om vad som är tryckfrihetsbrott finns i

text: 7 kap.

text: TF.

text: Det kan synas som om ordalagen i TF skulle utesluta att det allmänna ingriper med anledning av uppgifter, meddelanden m.m. som lämnats i en tryckt skrift i andra fall än då tryckfrihetsbrott föreligger. TF omfattar dock endast den information som förmedlas genom tryckt skrift (se Hans-Gunnar Axberger Tryckfrihetens gränser s. 71). En skildring av ett visst faktiskt händelseförlopp faller därmed in under TF och ingripande mot skildringen som sådan får inte ske i andra fall än då TF medger det. Därmed är dock inte sagt att den händelse som skildras skulle skyddas av TF. Det syfte som bär upp TF kan inte anses medföra att tryckfriheten skall ges en så vittgående innebörd. En annan ordning skulle för övrigt innebära att ingripanden mot exempelvis våldsbrott med stöd av vanlig lag inte skulle vara möjlig enbart av den anledningen att brottet beskrivits i tryckt skrift.

text: Domkapitlet har i sitt beslut berört frågan om förhållandet mellan domkapitlets tillsynsuppgift och

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser. I domkapitlets beslut anges följande (s. 2).

text: "Domkapitlet har under sin här ovan beskrivna handläggning av ärendet renodlat riktat sitt intresse mot vissa handlingar som AA ostridigt har utfört. Dessa handlingar har litterärt skildrats i AA:s bok Doxa. Boken som sådan anser sig domkapitlet ha varken anledning, kompetens eller rätt att granska och bedöma. Emellertid har AA:s ombud i det yttrande som inkommit till domkapitlet den 22 april 1997 åberopat boken "DOXA - till hela härligheten" sidorna 7 - 195, således hela boken. Samma åberopande av boken som samlande argument gjordes vid den muntliga föredragningen inför domkapitlet den 29 april 1997.

text: Det är mot bakgrund av ovannämnda åberopande av boken som domkapitlet i fortsättningen av denna skrivelse anför exemplifierande citat ur boken".

text: Även Kyrkomötets besvärsnämnd synes i sitt beslut ha berört förhållandet till TF. Besvärsnämnden anger följande (s. 3 f.).

text: "En präst kan skiljas från rätten att utöva det kyrkliga ämbetet som präst om han eller hon har övergett Svenska kyrkans lära eller skadat det anseende som en präst bör ha. Domkapitlet i Stockholms stift har därför haft anledning att vidta åtgärder, när det kommit till Domkapitlets kännedom att AA skrivit en bok, som uppgetts vara självbiografisk, innefattande handlingar som kan ifrågasättas i förhållande till Svenska kyrkans lära."

text: För egen del ser jag saken på följande sätt.

text: Domkapitlet har ett särskilt ansvar enligt

text: kyrkolagen

text: att utöva tillsyn över hur präster förvaltar det kyrkliga ämbetet. De händelser som AA beskriver i sin bok har faktiskt ägt rum och har i den meningen haft betydelse för domkapitlets tillsyn av hur hon förvaltat ämbetet. Domkapitlet anger uttryckligen i beslutet att prövningen inte avser vad som sägs i själva boken, utan att det är de bakomliggande händelserna som bedöms. AA kallades också av Domkapitlet till samtal för att få möjlighet att redogöra för de händelserna.

text: Enligt min mening får utredningen anses ge vid handen att domkapitlets granskning enbart har tagit sikte på de handlingar som AA utfört och inte på de tankar, åsikter och uppgifter som hon kan ha offentliggjort genom boken. Den omständigheten att hon har beskrivit vissa handlingar i boken kan, mot bakgrund av vad som sagts tidigare, inte innebära att domkapitlet skulle vara förhindrat att utöva den tillsyn som enligt

text: kyrkolagen

text: ankommer på myndigheten. Jag anser alltså att domkapitlets granskning av de aktuella händelserna inte har stått i strid med

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.


title: Fråga om det på grund av offentlighetsprincipen finns en rätt att få en utskrift av inspelningen på en cd-skiva

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden men vidtar inte i övrigt några åtgärder i ärendet.

text: Ärendet

text: I en anmälan till Justitiekanslern har i huvudsak följande framförts. Några skriftliga referat av kommunfullmäktiges i Malmö sammanträden görs inte längre. Vad som yttras under sammanträdena spelas numera in på cd-skiva, som man kan ta del av förutsatt att man har en dator med ett speciellt program. Det finns uppgifter om att mer än tre miljoner vuxna i Sverige inte har någon egen hemdator; över en miljon ålderspensionärer i vårt land har inte tillgång till Internet. Vad som har yttrats under kommunfullmäktiges sammanträden bör refereras skriftligt så att även de som inte har en egen dator med det särskilda programmet kan få veta vad som har sagts.

text: Ärendet har remitterats till Malmö kommun. Justitiekanslern har därvid hemställt om kommunens yttrande dels över frågan om en upptagning av det slag som beskrivs i ärendet är en allmän handling hos kommunen, dels över frågan hur kommunen anser att bestämmelsen i

text: 2 kap. 13 § första stycket tryckfrihetsförordningen

text: om rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av en allmän handling skall tillämpas med avseende på en upptagning av det nu aktuella slaget t.ex. när någon hos kommunen begär att få en utskrift på papper av sådana yttranden som finns registrerade i upptagningen.

text: Kommunen (kommunstyrelsen) har i sitt yttrande anfört följande.

text: "Vid sammanträden med Malmö kommunfullmäktige tillämpades tidigare en ordning som innebar att allt som yttrades vid sammanträdena genom ett inhyrt företag (stenograf) spelades in på band, varefter företaget med hjälp av vissa vid sammanträdet förda minnesanteckningar skrev ut yttrandena i pappersformat. Därefter lämnades utskriften i pappersformat från företaget som gjort utskriften till ett tryckeri för upptryckning i ett överenskommet antal exemplar. Handlingen som producerades kallades "yttrandebilagan". Upptryckta exemplar av yttrandebilagan överlämnades från tryckeriet till kommunfullmäktiges expedition. Därifrån distribuerades yttrandebilagan till dem som "prenumererade" på kommunfullmäktiges handlingar. Utöver interna användare fanns det ett antal externa "prenumeranter". Därutöver kunde intresserad vända sig till kommunfullmäktiges expedition för att ta del av bilagan enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) eller få kopia på handlingen enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF.

text: Med anledning av att den tillämpade ordningen kostade kommunen avsevärda belopp infördes i kommunfullmäktige under år 2002 den ordningen att yttrandebilagan skulle upphöra och i stället skulle en ordning börja tillämpas som innebar att det som yttrades vid kommunfullmäktiges sammanträden, via kommunfullmäktiges datoranläggning i fullmäktigesalen, skulle överföras till CD-skiva. Den skriftliga yttrandebilagan skulle därmed upphöra.

text: Den beslutade ordningen används i dag. CD-skivan framställs i ett visst antal exemplar. För att ta del av CD-skivans innehåll krävs tillgång till teknisk utrustning. Den intresserade allmänheten kan vända sig till kommunfullmäktiges expedition, för att på kommunens anläggning ta del av innehållet på CD-skivan. Intresserad kan också få ut en egen kopia av CD- skivan, om vederbörande skulle föredra en sådan lösning. Frågan om utskrift på pappersformat av innehållet på CD-skivan har ännu inte aktualiserats.

text: Enligt

text: 2 kap 3 §

text: TF förstås med begreppet handling framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel. Handling är allmän om den förvaras hos myndighet och enligt 6 eller 7 § är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndigheten. Därvid anses en upptagning förvarad hos myndighet, om upptagningen är tillgänglig för myndigheten med tekniskt hjälpmedel som myndigheten själv utnyttjar för överföring i sådan form att den kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas. Detta betyder att upptagningen anses förvarad hos den myndighet som förfogar över de tekniska hjälpmedlen som gör att informationsinnehållet på den fysiska databäraren kan uppfattas. Kommunfullmäktiges expedition förvarar det medium som fixerar informationen (CD-skivan). Kommunfullmäktiges expedition förfogar också över apparatur som gör att upptagningen kan uppfattas genom avlyssning. Upptagningen är alltså faktiskt åtkomlig på kommunfullmäktiges expedition.

text: Beslutande kommunal församling (kommunfullmäktige) likställs enligt

text: 2 kap. 5 §

text: TF med myndighet.

text: Framställningen av visst antal exemplar av CD-skiva med yttranden från sammanträde i kommunfullmäktige sköts av personal från kommunfullmäktiges expedition. Ett exemplar av CD-upptagningen tas om hand av kommunfullmäktiges expedition för förvaring i kommunens handlingar, därutöver får varje i kommunfullmäktige representerat parti var sin skiva. Hanteringssättet innebär att upptagningen på CD-skivan förvaras hos kommunen, på kommunfullmäktiges expedition. Handlingen är också upprättad hos kommunen enligt bestämmelserna i

text: 2 kap. 7 §

text: TF genom att handlingen (CD-skivan) på annat sätt färdigställts och därefter blir föremål för expedition bl.a. till partierna i kommunfullmäktige. Därmed är handlingen allmän handling.

text: Det kan naturligtvis diskuteras vilket kriterium i

text: 2 kap. 7 §

text: TF som är relevant i förevarande situation. Upptagningen har inte någon direkt formell koppling till kommunfullmäktiges protokoll, genom hänvisning eller liknande, även om det naturligtvis finns en viss indirekt koppling. Det finns inte heller någon direkt formell koppling till något specifikt ärende i kommunen. Formella beslut i ärenden framgår av kommunfullmäktiges sammanträdesprotokoll. Ljudupptagningen med yttranden från sammanträdet kan med ett sådant synsätt anses vara en självständig produkt som får sin slutliga utformning i och med att informationen fixerats på skivan. Någon ordning med godkännande eller justering tillämpas inte. Därför talar ett antal faktorer för att handlingen kan anses som upprättad genom att den "på annat sätt färdigställts", så att den blir tillgänglig enligt grundsatsen i

text: 2 kap. 3 § 2 st.

text: TF. Det relevanta i det här sammanhanget torde då vara att den erhållit sin slutliga och fixerade form. I praktiken sammanfaller denna tidpunkt med den tidpunkt då upptagningen "expedieras" genom att CD-skivan översänds till de i kommunfullmäktige representerade partierna, eftersom förfarandet genomförs i ett skede.

text: Svea hovrätt har i ett brottmål bedömt att bandupptagning av vittnesmål i brottmål var en del av huvudförhandlingsprotokollet och därmed inte allmän handling förrän protokollet från huvudförhandlingen fått slutlig avfattning vid huvudförhandlingens avslutande (

text: RH 1990:89

text: ). Emellertid finns det särskilda bestämmelser i

text: rättegångsbalken

text: att vittnesberättelser skall antecknas i protokoll och att sådana berättelser får tas upp på fonetisk väg. Regeringsrätten har bedömt att upptagning från polisförhör inte var allmän handling förrän protokollet från förundersökningen var färdigställt (RÅ 1985 Ab 129). Även när det gäller förundersökning finns emellertid författningsbestämmelser om att förhör skall intas i protokoll. Motsvarande bestämmelser finns inte på den kommunala sidan. Det finns därför inte lika starka skäl på det kommunala området som när det gäller förundersökning och domstolsförhandling att anse att tidpunkten då en ljudupptagning från kommunfullmäktiges sammanträden är färdigställd skall kopplas till de regler som gäller för protokoll.

text: Kommunen ställer handlingen och nödvändig teknisk utrustning för avlyssning till förfogande utan avgift för den som vill ta del av handlingen hos kommunen. Sådant tillhandahållande sker enligt bestämmelserna i

text: 2 kap. 12 §

text: TF. Den som så vill kan alltså, så långt det är praktiskt möjligt, skriva av eller spela av till eget ljudband den information som finns på CD-skivan.

text: Enligt bestämmelserna i

text: 2 kap. 13 §

text: TF har den som önskar ta del av en allmän handling även rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen. Med avskrift förstås i det här sammanhanget även utskrift. Från skyldigheten att göra kopia av sådan teknisk upptagning som här är aktuell finns undantag i

text: 2 kap. 13 § 1 st. 3 p.

text: TF om svårighet möter och handlingen kan tillhandahållas på stället. Malmö kommun har i tillämpningen inte åberopat något undantag från skyldigheten att tillhandahålla kopia. Kommunen tillhandahåller i dag kopia i form av CD-skiva, med informationsinnehållet från kommunfullmäktiges sammanträde, till alla intresserade. F.n. tas ingen avgift ut för kopian i CD-format eftersom intresset för den här typen av kopia varit mycket begränsat. Översändandet av kopian ses därmed som en serviceåtgärd.

text: När det gäller rätten att enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF få avskrift eller utskrift av hela eller av sökanden valda delar av upptagningen, uppfattar Malmö kommun grundlagsstadgandena så att det föreligger en skyldighet att mot avgift tillhandahålla en sådan utskrift, om någon begär det. Detta innebär att kommunen, om resurser inte finns tillgängliga inom organisationen för uppgiften så att begäran kan behandlas skyndsamt, får anlita externa resurser.

text: Kommunfullmäktige har genom beslut den 28 april 1994, § 79, fattat beslut om att Malmö kommun för avskrift av dels allmän handling, dels utskrift av ADB-upptagning och annan teknisk upptagning i tillämpliga delar skall ta ut avgifter i enlighet med

text: 19 §§

text: avgiftsförordningen (1992:191)

text: Avgiftsförordningen

text: innehåller inte explicit något om avgift för kopior av CD-skivor. I

text: avgiftsförordningen

text: regleras emellertid rätten att ta ut avgift för utskrift av ljudbandsupptagning. Avgiften är 90 kronor för varje påbörjad fjärdedels arbetstimme (

text: 17 §

text: ). Eftersom avgiftsberäkningen tar sin utgångspunkt i nedlagd tid för utskriften, torde principen för avgiftssättning vara analogt tillämplig även på en utskrift där informationsinnehållet från början är fixerat i en CD-skiva. Malmö kommun har, som tidigare nämnts, ännu inte haft någon som begärt att få del av informationen i form av utskrift från ljudupptagningen. Om det kommer in en sådan begäran kommer tjänsten att debiteras enligt

text: avgiftsförordningens

text: bestämmelser om utskrift från ljudbandsupptagning."

text: Anmälaren har beretts tillfälle att lämna synpunkter på vad kommunen har anfört. Han har därefter gett in en skrivelse.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledning

text: Ärendet gäller frågor om den närmare innebörden av den i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) - således i grundlag - fastställda rätten att ta del av allmänna handlingar hos myndigheter och därmed jämställda organ, en rätt som inskränks endast om och i den mån handlingen innehåller uppgifter som är hemliga. Denna rätt brukar kallas offentlighetsprincipen.

text: Den centrala frågan nu är huruvida Malmö kommun skall anses ha en på offentlighetsprincipen grundad skyldighet att - om så begärs - se till att innehållet på en cd-skiva, med en av kommunen gjord inspelning av vad som har yttrats vid kommunfullmäktiges sammanträden, skrivs ut på papper och tillhandahålls i denna form.

text: För tydlighets skull bör följande påpekas angående Malmö. Vid kommunfullmäktiges sammanträden förs ett protokoll. Protokollet trycks och finns således att tillgå i pappersformat. Detta ärende gäller inte frågan om kommunen har fullgjort sina skyldigheter enligt

text: 5 kap.

text: 62 §§

text: kommunallagen (1991:900)

text: att föra protokoll m.m. Ärendet avser i stället frågan hur offentlighetsprincipen skall tillämpas på en cd-skiva med en inspelning av vad som har sagts under sammanträdena i fullmäktige. Från den synpunkten saknar det alltså intresse att innehållet i protokollet och på cd-skivan delvis sammanfaller.

text: Mer om den rättsliga regleringen

text: Av

text: 2 kap. 1 §

text: TF framgår att offentlighetsprincipen gäller allmänna handlingar. Principen innebär en rätt att ta del av det slags handlingar som är allmänna handlingar i TF:s mening men inte av andra - dvs. icke allmänna - handlingar hos myndigheten. Även i fråga om allmänna handlingar gäller en inskränkning i rätten, nämligen om innehållet i handlingen eller en del av denna är hemlig. Detta senare följer av i första hand

text: 2 kap. 2 §

text: TF (jfr sekretesslagen [1980:100], som innehåller närmare bestämmelser om vilka uppgifter som är hemliga). I det följande bortser jag från den begränsning i rätten att ta del av allmänna handlingar som sålunda kan följa av reglerna om sekretess.

text: Bestämmelser om vad som är en allmän handling finns i

text: 2 kap. 3 § första stycket

text: TF. Där sägs att med handling förstås en framställning i skrift eller bild samt en upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel. Vidare föreskrivs att en handling är allmän, om den förvaras hon en myndighet och enligt 6 eller 7 § är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndigheten.

text: Med myndighet likställs enligt

text: 2 kap. 5 §

text: TF en beslutande kommunal församling. Vid tillämpningen av offentlighetsprincipen är alltså bl.a. kommunfullmäktige i Malmö likställd med en myndighet.

text: Av

text: 2 kap. 3 § andra stycket

text: TF framgår att en upptagning anses förvarad hos en myndighet, om upptagningen är tillgänglig för myndigheten med ett tekniskt hjälpmedel som myndigheten själv utnyttjar för överföring i sådan form att det kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas. För sammanställningar av uppgifter ur en upptagning för automatiserad behandling gäller enligt tredje stycket i samma paragraf särskilda bestämmelser om sammanställningen innehåller personuppgifter och myndigheten enligt lag eller förordning saknar befogenhet att göra sammanställningen tillgänglig.

text: 2 kap. 12 och 13 §§ TF innehåller bestämmelser om de olika sätt på vilka rätten att ta del av en allmän handling kan utövas.

text: Är inspelningen på cd-skivan en allmän handling?

text: Som framgår bl.a. av kommunens yttrande låter kommunfullmäktige på en cd-skiva spela in det som sägs under fullmäktiges sammanträden. Enligt min mening är en sådan inspelning en hos kommunen (kommunfullmäktige) upprättad allmän handling - upptagning - i den mening som avses i

text: 2 kap. 3 §

text: TF. Någon omständighet som talar för att de begränsande reglerna i paragrafens tredje stycke skulle vara tillämpliga - om sådana sammanställningar av personuppgifter som kommunen enligt lag eller förordning inte har befogenhet att göra tillgängliga - har inte framkommit.

text: Jag utgår i det följande från att en cd-skiva av det nu aktuella slaget, eller snarare den information som finns lagrad på skivan, är en allmän handling hos kommunen och att därför bestämmelserna i 2 kap. 12 och 13 §§ TF om tillhandahållande och utlämnande av handlingen är tillämpliga när någon begär att få ta del av skivans innehåll.

text: Rätten att hos kommunen ta del av handlingen (

text: 2 kap. 12 §

text: TF)

text: Kommunen har redogjort för de möjligheter som finns att hos kommunen ta del av innehållet på cd-skivan, bl.a. att där lyssna på upptagningen. Mot bakgrund av vad kommunen har angett kan jag inte se annat än att kommunen uppfyller sina skyldigheter enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF bl.a. om att på stället tillhandahålla handlingen.

text: Rätten att få en avskrift etc. av handlingen (

text: 2 kap. 13 §

text: TF)

text: Enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF har den som önskar ta del av en allmän handling även rätt att mot fastställd avgift få en avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut, dvs. är offentlig och inte hemlig. En myndighet är dock, föreskrivs det vidare i paragrafen, inte skyldig att i större utsträckning än vad som följer av lag lämna ut en upptagning för automatiserad behandling i annan form än utskrift. När det gäller andra typer av upptagningar är en myndighet inte skyldig att framställa en kopia, om svårighet möter och handlingen kan tillhandahållas på stället. I paragrafen sägs slutligen att en begäran om att få en avskrift eller kopia av en allmän handling skall behandlas skyndsamt.

text: Av vad kommunen har yttrat framgår att en kopia av cd-skivan tillhandahålls på begäran. Såtillvida uppfyller kommunen vad som föreskrivs i

text: 2 kap. 13 §

text: TF. Kommunens yttrande får för övrigt anses ge vid handen att de i nämnda paragraf särskilda bestämmelserna om upptagningar för automatiserad behandling respektive om andra slags upptagningar inte är tillämpliga i den nu aktuella situationen; dessa bestämmelser inskränker huvudregeln om att tillhandahålla en avskrift eller en kopia av en allmän handling.

text: Som redan har angetts är den centrala frågan nu huruvida skyldigheten enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF att lämna ut en avskrift eller kopia av handlingen innebär en plikt för kommunen att på begäran låta skriva ut innehållet på cd-skivan och sålunda tillhandahålla innehållet i pappersform. Kommunen har för sin del bedömt att frågan skall besvaras jakande.

text: I den juridiska litteraturen har uttalats att en myndighet visserligen är skyldig att mot avgift tillhandahålla avskrifter och kopior av offentliga (allmänna) handlingar men att det mot denna skyldighet inte skulle svara någon rättighet för sökanden att själv bestämma på vad slags material och i vilken form avskriften etc. skall göras. (Se närmare Bohlin, Allmänna handlingar, 1988, s. 263 f.)

text: Även Offentlighets- och sekretesskommittén kom in på frågan i sitt delbetänkande Offentlighetsprincipen och den nya tekniken (

text: SOU 2001:3

text: ). I anslutning till att kommittén redogjorde för sitt förslag om en utvidgad skyldighet att tillhandahålla allmänna handlingar i elektronisk form anförde kommittén sålunda att det enligt vad den hade kunnat erfara varken i doktrin eller i praxis hade diskuterats huruvida rätten enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF skulle uppfattas innefatta dels en rätt att få en avskrift, dels en rätt att få en kopia. Kommittén ställde frågan om det var myndigheten som avgjorde om en avskrift eller en kopia av en handling skulle lämnas ut eller om den sökande hade en rätt att bestämma i vilken form han skulle få handlingen. Som ett exempel kunde man tänka sig en upptagning i form av en ljudinspelning på ett kassettband. Det kunde enligt kommittén inte ligga i offentlighetsinsynens intresse att myndigheten i en sådan situation skulle ha rätt att propsa på att få lämna ut en kassettbandskopia till den som saknade kassettbandspelare. Även om det inte direkt av lagtexten i

text: 2 kap. 13 §

text: TF gick att läsa ut hur den nämnda frågan skulle besvaras, utgick kommittén från att det ålåg myndigheten att tillmötesgå den sökandes önskemål i ett sådant fall. Enligt kommittén tycktes reglerna i

text: avgiftsförordningen (1992:191)

text: vara utformade med tanke på att den enskilde hade en rätt att själv få bestämma om han skulle få en kopia av kassettbandet eller en utskrift. Enligt kommitténs mening fanns det därför inget behov av att införa en särskild rätt att få ut en elektroniskt lagrad handling i form av en utskrift, utan det följde redan av huvudregeln i

text: 2 kap. 13 §

text: TF att en sådan rätt förelåg. (Se betänkandet s. 226 f.) - I det lagstiftningsärende som följde kommenterade regeringen inte vad kommittén hade anfört om innebörden av

text: 2 kap. 13 §

text: TF. Här bör nämnas att regeringen inte anslöt sig till kommitténs förslag om utlämnande av allmänna handlingar i elektronisk form men föreslog vissa andra - sedermera av riksdagen beslutade - förändringar av lagstiftningen om upptagningar för automatiserad behandling. (Se härtill prop. 2001-02:70, särskilt s. 27 f. och 39.)

text: Jag gör följande överväganden.

text: Man kan visserligen instämma i vad Offentlighets- och sekretesskommittén anförde om att offentlighetsintresset talar för att den sökande borde kunna begära att myndigheten gör en utskrift på papper av en sådan upptagning som är en hos myndigheten förvarad allmän handling. Någon på TF grundad skyldighet att tillmötesgå en sådan begäran kan dock inte utläsas av lagtexten som sådan. Tvärtom talar lagtextens ordalydelse med viss styrka för att myndigheten kan välja om den skall lämna ut en avskrift eller en kopia. När handlingen är i pappersform är det uppenbart att detta är den riktiga tolkningen.

text: Enligt min mening finns det även andra skäl som talar emot den av kommittén förordade lagtolkningen. En sådan tolkning skulle nämligen leda till att den sökande fick tillgång till den allmänna handlingen i en annan form än den som myndigheten själv har. Det ter sig inte särskilt rimligt. I ett fall som det nu aktuella skulle kommitténs synsätt även kunna leda till en inte oväsentligt ökad administrativ belastning hos myndigheten, låt vara att detta skulle kunna delvis uppvägas av myndighetens rätt enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF att ta ut en avgift.

text: Jag gör mot denna bakgrund en annan tolkning av

text: 2 kap. 13 §

text: TF än kommittén. Sammanfattningsvis menar jag att föreskrifterna i

text: 2 kap. 13 §

text: TF inte kan anses innebära en skyldighet för Malmö kommun att låta skriva ut innehållet på en cd-skiva med inspelningen från fullmäktiges sammanträde. Samtidigt är kommunen givetvis oförhindrad att som en serviceåtgärd ordna med en sådan utskrift.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag handläggningen av ärendet här.


title: Kritik mot Polismyndigheten, Polisregion Mitt, för agerandet när det stod klart att förundersökningsledningen i ett ärende återlämnats från åklagaren

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Polismyndigheten, Polisregion Mitt, för hur myndigheten agerat när det stod klart att förundersökningsledningen i ett ärende återlämnats till polisen från Åklagarmyndigheten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I ett beslut den 23 februari 2017 (dnr

text: ) avslog Justitiekanslern en begäran om skadestånd från SR med anledning av att hans körkort varit återkallat i drygt två år. I skaderegleringsärendet framkom följande.

text: Dåvarande Polismyndigheten i Västmanlands län (Västmanlandspolisen) ledde under våren 2014 en förundersökning om grovt rattfylleri mot SR. SR:s körkort hade med anledning av brottsmisstanken omhändertagits av polisen och sedan återkallats av Transportstyrelsen. Diarieföringen i polisens ärende skedde i datorsystemet PUST, som lades ner 2014. Polisen slutredovisade förundersökningen till åklagare den 19 maj 2014. Den 21 maj 2014 beslutade åklagaren att förundersökningen måste kompletteras och lämnade tillbaka ledningen av förundersökningen till Västmanlandspolisen. Västmanlandspolisen uppfattade dock aldrig att förundersökningen skulle återupptas. I skaderegleringsärendet uppgav Polismyndigheten att detta antagligen berodde på att det skett en miss när beslutet kom in till Västmanlandspolisen, och att en förklaring kan vara att PUST vid den aktuella tidpunkten var på väg att läggas ned.

text: Eftersom SR:s körkort var återkallat, kontrollerade Transportstyrelsen kontinuerligt med polisen vad som hände i förundersökningen. Den första frågan om vad som hände i ärendet skickade Transportstyrelsen i oktober 2014. Polisen besvarade frågan genom att skicka förundersökningsprotokollet. Nästa gång Transportstyrelsen frågade var i april 2015. Då bad styrelsen om information tillsammans med skriftlig dokumentation huruvida ärendet var nedlagt eller inte. Polismyndigheten svarade att ärendet var redovisat med förundersökningsprotokoll till åklagaren i maj 2014. Redan nästa månad, i maj 2015, frågade Transportstyrelsen på nytt med samma fråga och fick samma svar. Med anledning av att SR ansökt om körkortstillstånd begärde Transportstyrelsen ytterligare en månad senare, den 10 juni 2015, ett yttrande av Polismyndigheten, Region Mitt, enligt

text: 3 kap. 8 § körkortsförordningen (1998:980)

text: . Enligt den paragrafen får Transportstyrelsen vid handläggningen av en ansökan om körkortstillstånd begära in ett yttrande av bl.a. Polismyndigheten. Ett sådant yttrande ska innehålla en redogörelse för de omständigheter som har betydelse för att bedöma sökandens lämplighet som innehavare av körkort eller traktorkort.

text: Polismyndigheten besvarade remissen genom att den 17 juni 2015 på nytt skicka förundersökningsprotokollet. Transportstyrelsen ringde med anledning av detta till Åklagarkammaren i Västerås några dagar senare, och fick därifrån besked om att ärendet varit hos åklagare men skickats tillbaka till polisen för fortsatt utredning. I december 2015 gjorde Transportstyrelsen en tjänsteanteckning om att myndigheten inte fått in några uppgifter från polis som tydde på att ärendet skulle vara nedlagt.

text: En ny förfrågan från Transportstyrelsen till Polismyndigheten om vad som hänt i ärendet gjordes i februari 2016. Polisen meddelade då att det inte fanns något öppet ärende, men att det inte heller hade kommit någon dom. Efter ytterligare förfrågningar fick Transportstyrelsen den 11 februari 2016 besked från en arkivarie vid polisen om att ärendet måste ha fastnat mellan Åklagarmyndigheten och Västmanlandspolisen och att det aldrig kommit fram till handläggaren inom polisen. Transportstyrelsen uppmanades att maila diariet i Västerås, som skulle se till att ärendet hamnade hos en handläggare för handläggning. Den 22 februari 2016 skickade Transportstyrelsen ett sådant mail. Då inget hände påminde Transportstyrelsen diariet den 16 mars 2016. Efter att ytterligare en tid gått utan att något hände rekvirerade Transportstyrelsen den 4 april 2016 på nytt handlingar i körkortsärendet och skrev ”Trots flertalet påminnelser sedan juni 2015 har polisen inte hittat handlingarna hos sig och åklagarkammaren hänvisar till att ärendet finns hos polisen.” Polismyndigheten skickade den 12 april 2016 på nytt över förundersökningsprotokollet samt en händelselogg, där det bland annat framgick att en viss poliskommissarie varit inblandad i ärendet. En handläggare från Transportstyrelsen ringde samma dag till denna poliskommissarie som meddelade att ärendet var avslutat i brist på bevisning. Vid Polismyndigheten upprättades inte någon tjänsteanteckning över detta telefonsamtal med Transportstyrelsen och kontakten diariefördes inte heller på något annat sätt. Handläggningen av ärendet återupptogs aldrig formellt. Det finns därmed inte heller något beslut om att lägga ned förundersökningen. Det aktuella brottet preskriberas den 20 februari 2019.

text: SR har uppgett att han ringt till polisen och frågat om varför hans körkort fortfarande var återkallat och då fått beskedet att polisen inte visste något utan att han istället skulle vända sig till tingsrätten.

text: Det som framkom i skaderegleringsärendet väckte hos Justitiekanslern frågor kring dels varför det aldrig upptäcktes att förundersökningen inte hade återupptagits trots att Transportstyrelsen kontinuerligt frågade Polismyndigheten om ärendet var pågående eller inte, dels varför förundersökningen inte återupptogs när Polismyndigheten i april 2016 fick klart för sig att åklagaren hade lämnat tillbaka ledningen av förundersökningen till polisen. Justitiekanslern beslutade mot denna bakgrund att inleda ett särskilt tillsynsärende och hämta in ett yttrande från Polismyndigheten för att få svar på vissa frågor.

text: Justitiekanslerns frågor och Polismyndighetens svar

text: Justitiekanslerns första fråga avsåg om det inom Polismyndigheten finns några särskilda regler rörande förfrågningar från Transportstyrelsen i körkortsärenden och som borde ha aktualiserats i ärendet.

text: Polismyndigheten har besvarat denna fråga genom att redogöra för ett flertal nya rutiner som tillkommit efter det inträffade. Myndigheten har också redogjort för hur kommunikationen mellan Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten numera hanteras. Kommunikationen sker genom att e-post skickas från Åklagarmyndigheten till en ärendesamordnare hos polisen, som återupptar ärenden direkt i det digitala ärendehanteringssystemet DurTvå. I denna del har myndigheten angett att det pågår ett arbete med att ta fram nya nationella riktlinjer för ärendehantering i brottsutredningar.

text: Den andra frågan avsåg om Polismyndigheten gör några egna kontroller av vad som hänt i ett ärende när en förfrågan kommer från Transportstyrelsen i en förundersökning som är slutredovisad till åklagaren. Polismyndigheten har svarat att handläggaren i dessa fall bör vidarebefordra förfrågan till Åklagarmyndigheten, men att det inte finns någon skriftlig rutin för detta.

text: En ytterligare fråga från Justitiekanslern tog sikte på varför den arkivarie vid polisen som uppmärksammade att det aktuella ärendet fastnat mellan polisen och Åklagarmyndigheten inte själv kontaktade den berörda delen av Polismyndigheten för att påpeka felet, utan överlät till Transportstyrelsen att göra detta.

text: Polismyndigheten har i denna del svarat att det inte ingår i registrators arbetsuppgifter att agera när felaktigheter i polisens handläggning framkommer. Däremot ger registrator akten i retur till handläggaren om han eller hon bedömer att akten inte är klar för arkivering. Polismyndigheten har bifogat ett informationsblad som används i dessa situationer och där det finns möjlighet att ange en förklaring till varför akten kommer i retur.

text: Justitiekanslerns avslutande frågor avsåg händelserna hos Polismyndigheten efter att felet uppmärksammats. Polismyndigheten har på dessa frågor svarat dels att polisens kontakter med Transportstyrelsen i april 2016 borde ha dokumenterats i en tjänsteanteckning, dels att förundersökningen borde ha återupptagits när det uppdagades att så inte hade skett och att ett formellt beslut om att lägga ned förundersökningen borde ha fattats i samband därmed om bedömningen var att brott inte gick att styrka.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utredningen i ärendet visar att det förekommit brister i Polismyndighetens handläggning i det aktuella fallet. Det första misstaget var att Västmanlandspolisen inte återupptog förundersökningen omedelbart i maj 2014. En allvarlig brist var givetvis också att det trots upprepade frågor från Transportstyrelsen som borde föranlett en noggrann kontroll, tog oacceptabelt lång tid innan myndigheten upptäckte att förundersökningsledningen hade återlämnats till polisen. Polismyndigheten har dock redogjort för nya rutiner som förefaller vara väl ägnade att förebygga att något liknande händer igen. Det låter betryggande om den myndighetspraxis som finns också kan bli nedskriven i de nya nationella riktlinjerna för ärendehantering i brottsutredningar, som är på väg att tas fram. Det kan finnas skäl att överväga om man i detta sammanhang även bör skriva ner rutinen att vidarebefordra förfrågningar från Transportstyrelsen i körkortsärenden till Åklagarmyndigheten, om en förundersökning är slutredovisad. En sådan rutin bör underlätta för Transportstyrelsen, och hade i det aktuella fallet sannolikt gjort att det tidigare hade kunnat upptäckas att förundersökningsledningen fallit mellan stolarna.

text: Polismyndighetens svar att det inte ingår i arbetsuppgifterna för registratorer (och arkivarier, som det här var fråga om) att agera när felaktigheter i polisens handläggning framkommer kan enligt Justitiekanslern ifrågasättas. I detta fall hade arkivarien konstaterat att ärendet verkade ha fastnat innan det kom fram till handläggaren inom polisen. Det stod alltså klart för arkivarien att det inte var fråga om någon vanlig typ av brist i ett ärende som arkiverats, utan om att ett ärende som skulle handläggas vidare aldrig blivit handlagt. Enligt Justitiekanslerns mening bör alla som är anställda vid en myndighet och som upptäcker ett fel av detta slag göra vad som är möjligt för att rätta till felet. Den aktuella arkivarien agerade visserligen genom att uppmana Transportstyrelsen att till polisens diarium i Västerås skicka vidare de papper som myndigheten fått från arkivarien. Mot bakgrund av vad som framkommit om det fortsatta händelseförloppet skulle det ha varit bättre om arkivarien själv kontaktat den del inom Polismyndigheten som borde ha fått Åklagarmyndighetens meddelande från början och redogjort för sina iakttagelser. Detta skulle rimligen bättre ha säkerställt att felet åtgärdades.

text: Det är vidare anmärkningsvärt att adekvata åtgärder inte vidtogs när det slutligen stod klart för Polismyndigheten att förundersökningsledningen återgått till polisen. Som Polismyndigheten konstaterat i sitt remissvar borde kontakten med Transportstyrelsen för det första ha dokumenterats i en tjänsteanteckning. För det andra borde förundersökningen ha återupptagits. Om förundersökningsledaren sedan hade gjort bedömningen att så lång tid gått sedan slutredovisningen till åklagare att bevisläget – enbart till följd av den tid som gått – försämrats så avsevärt att det inte längre skulle gå att bevisa att den misstänkte gjort sig skyldig till brott samt att ytterligare utredning inte kunde antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt, borde detta ha framgått av ett motiverat nedläggningsbeslut. Den polis som tog emot telefonsamtalet från Transportstyrelsen var poliskommissarie och borde ha varit väl medveten om vilka åtgärder som skulle vidtas. Bristerna i denna del är av sådant allvar att Polismyndigheten, Polisregion Mitt, ska kritiseras för dem.


title: Skadeståndsskyldighet mot staten för att en åklagare har hävt ett beslag utan att underrätta målsäganden om det.

text: Justitiekanslern tillerkänner PC ersättning med 30 000 kr och uppdrar åt Riksåklagaren att ombesörja att den beslutade ersättningen utbetalas till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: PC anmälde den 27 januari 1999 att hans bil med registreringsnumret LYM 461, som vid tillfället var uppställd hos OK vid Slussen i Stockholm, hade stulits. Bilen påträffades av polisen den 27 januari 1999 i ett garage på Bäckgårdsvägen i Vårby och togs i beslag samma dag. När beslaget gjordes fanns inga personer närvarande vid bilen.

text: Under förundersökningen förhördes tre personer (E, F och M) som misstänkta för tillgrepp av fortskaffningsmedel. F och M uppgav därvid att de inte gjorde anspråk på den beslagtagna bilen. E gjorde däremot anspråk på den. PC hördes av polisen som målsägande i ärendet och uppgav vid förhör den 11 februari 1999 att han ville ha tillbaka sin bil.

text: Den 25 mars 1999 beslutade åklagaren dels att inte väcka åtal mot F och M med motiveringen att brott inte kunde styrkas, dels att ärendet såvitt avsåg E skulle överlämnas till 9:e åklagarkammaren i Stockholm för fortsatt handläggning.

text: Den 27 augusti 1999 beslutade en åklagare vid 9:e kammaren att lägga ned förundersökningen mot E eftersom brott inte kunde styrkas. Samma dag förordnade åklagaren att beslaget skulle hävas och bilen utlämnas till E. Någon underrättelse enligt

text: 27 kap. 8 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) lämnades inte till PC före hävningen av beslaget. E hämtade ut bilen den 9 september 1999.

text: Den 26 juli 2000 gjorde PC en anmälan mot den polismyndighet som hade handlagt beslaget av bilen. Statsåklagaren NS beslutade den 27 juli 2000 att inleda förundersökning avseende misstanke om tjänstefel och hemställde att Riksåklagaren skulle överta förundersökningen.

text: I ett beslut den 28 februari 2001 fann Riksåklagaren att ärendet hade handlagts felaktigt i och med att PC inte hade fått en underrättelse enligt

text: 27 kap. 8 §

text: RB. Vid en samlad bedömning fann dock Riksåklagaren inte att försummelsen var sådan att ansvar för tjänstefel skulle kunna inträda. Förundersökningen lades därför ned.

text: Anspråket m.m.

text: PC har begärt skadestånd av staten med 58 800 kr, varav 50 000 kr avser bilens värde, 4 680 kr avser en försäkringspremie och 4 120 kr krav från kronofogdemyndigheten för felparkeringsavgifter. För sina ombudskostnader har han begärt ersättning med 38 125 kr.

text: Till stöd för sitt anspråk har PC i huvudsak anfört att åklagaren borde ha lämnat ut den beslagtagna bilen till honom och inte till E. Åklagarens bristande handläggning har medfört att han gått miste om sin bil samt drabbats såsom registrerad ägare av bilen av kostnader som E orsakat.

text: Riksåklagaren har inkommit med yttrande. Riksåklagaren har därvid anfört bl.a. följande.

text: "Den 1 januari 1999 genomfördes en ändring i

text: 27 kap. 8 §

text: RB som medför att beslag av föremål som någon har framställt anspråk på får hävas först tre veckor efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Om denne medger det skall beslaget hävas omedelbart. Ändringen kom till för att en målsägande skulle få tid att säkerställa sin rätt innan beslaget hävs, genom t.ex. att vid tingsrätt ansöka om kvarstad.

text: Ett beslag är ett straffprocessuellt tvångsmedel och får endast förekomma inom ramen för en förundersökning eller en brottmålsrättegång. Ett beslag skall därför hävas så snart förutsättningarna för beslaget inte längre föreligger, t.ex. när en förundersökning läggs ned. Utgångspunkten är att ett beslag utgör en tillfällig besittningsrubbning och att egendomen skall lämnas tillbaka till den person från vilken den togs om inte en domstol har bestämt att någon annan skall få ut egendomen eller har förklarat den förverkad.

text: PC hade under förundersökningen gjort anspråk på sin bil. Åklagaren borde därför ha underrättat PC om att hon avsåg att häva beslaget, väntat tre veckor och därefter hävt beslaget. Beslaget av fordonet hävdes dock redan den 27 augusti 1999, utan föregående underrättelse, och utlämnades senare av polisen till den från vilken beslaget hade gjorts.

text: Beslutet att häva beslaget är inte felaktigt i sig. Det fel som har begåtts består i en underlåtenhet att fullgöra en underrättelseskyldighet. En underrättelse skapar dock inga rättigheter och en underlåtelse att underrätta medför heller inte någon förlust av någon rättighet.

text: Skadan såvitt avser bilens värde och "kapitalförlust" har uppstått i och med stölden/tillgreppet av PC:s fordon. Att fordonet senare kommit i polisens besittning genom beslag betyder inte att det kan utlämnas till PC. Tvärtom är huvudregeln att beslagtaget gods, om förundersökning läggs ned på grund av att brott inte kan styrkas, skall återlämnas till den person från vilken det tagits i beslag. Utlämnande till annan får ske endast om den person från vilken beslaget gjorts samtycker (vilket inte är fallet i den aktuella situationen) eller att domstol beslutar att annan person har bättre rätt till godset.

text: PC:s möjligheter att få tillbaka bilen kan i och för sig anses ha försämrats genom att han inte fick någon underrättelse om att beslaget skulle hävas. Det har emellertid krävts ytterligare aktivitet från hans sida för att överhuvudtaget få saken prövad i domstol. PC har fortfarande möjlighet att väcka talan mot E om att återfå bilen. PC måste också själv bära ett ansvar för att han inte gjort vad som krävs för att bli fri från ägaransvar i fråga om t.ex. försäkring och felparkeringar under tid han inte haft besittning till bilen. Kunskap om detta har han hela tiden haft.

text: Enligt min mening har de skador som har påståtts inte vållats genom fel eller försummelse vid tjänsteutövning. Den försummelse som skett har, som jag ser saken, inte haft någon sådan inverkan på den skada som redan inträffat som skulle kunna medföra skadeståndsskyldighet. PC:s skadeståndsanspråk bör därför lämnas helt utan bifall."

text: PC har bemött vad Riksåklagaren har anfört. Han har därvid gjort gällande att beslaget inte gjordes hos den som bilen senare utlämnades till. PC förstod att beslaget hade hävts först när han fick olika krav på sig sedan mottagaren av bilen krockat samt dragit på sig felparkeringsavgifter. Detta samt det förhållandet att han satt häktad under den aktuella tiden försämrade hans möjligheter att begränsa sin skada.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett kompletterande yttrande av Riksåklagaren som närmare belyst besittningsförhållandena vid tiden för beslaget.

text: PC har inkommit med vissa synpunkter.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: PC har inte angett någon rättslig grund för sitt skadeståndsanspråk. Det får emellertid antas vara grundat på bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Enligt dessa kan staten ådra sig skadeståndsskyldighet för bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vilken staten svarar.

text: Frågan är då till en början om något skadeståndsgrundande fel har begåtts och, om detta är fallet, huruvida felet har vållat den förmögenhetsskada som PC har begärt ersättning för.

text: Har det förekommit något skadeståndsgrundande fel?

text: Besittningsfrågan

text: I det fall en förundersökning resulterar i att åtal inte väcks gäller som Riksåklagaren har framhållit som en huvudregel att egendom som tagits i beslag skall lämnas tillbaka till den som beslaget skedde hos. Någon prövning av om en målsägande eventuellt har bättre rätt till egendomen sker inte. Beslaget är en tillfällig besittningsrubbning och det ankommer inte på åklagaren att göra någon civilrättslig prövning av äganderätten till viss egendom. Däremot ankommer det på åklagaren att avgöra hos vem beslaget gjorts, dvs. vem som hade besittningen till bilen vid beslaget.

text: I det aktuella fallet har åklagaren vid sin bedömning kommit fram till att E haft besittningen till bilen och beslutat att lämna ut bilen till honom. Efter att ha tagit del av utredningen i ärendet har jag funnit uppgifter som enligt min mening talar både för och emot beslutet att lämna ut bilen till E. Därmed är inte sagt att beslutet var felaktigt och än mindre att det grundade sig på en så uppenbar felbedömning att staten därigenom har ådragit sig skadeståndsansvar. PC:s anspråk på ersättning kan således inte bifallas av denna anledning.

text: Underrättelseskyldigheten

text: Tidigare hade en målsägande inte någon formell rätt att bli underrättad om hävandet av ett beslag. I förarbetena till nuvarande bestämmelse i

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB uttalas att en grundläggande förutsättning för att en målsägande efter att ett beslag har hävts skall kunna bevaka sin rätt ofta är att han får kännedom om hävandet. Det finns annars en risk att den tidigare misstänkte omgående avyttrar eller undanskaffar egendomen, och att målsägandens möjlighet att komma till sin rätt därigenom i praktiken går förlorad. För att en målsägande skall kunna bevaka sin rätt får ansågs det vara ett minimikrav att han får en underrättelse om hävandet (se bl.a.

text: SOU 1995:52 s. 184

text: En målsägande som i en förundersökning har förklarat att han gör anspråk på beslagtaget gods har därför genom bestämmelsen i

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB numera en rätt till underrättelse om att beslaget kommer att hävas inom viss tid. Målsäganden har på så sätt getts en tidsfrist inom vilken han kan vidta åtgärder för att hävda sin rätt till den beslagtagna egendomen. Vad han i praktiken får göra är att väcka talan vid tingsrätt om bättre rätt till egendomen, eventuellt med ett yrkande om att rätten omedelbart skall förordna om kvarstad på egendomen.

text: Det är alltså viktigt att åklagaren inte försummar att underrätta målsäganden om att ett beslag kommer att hävas. I detta fall har åklagaren försummat detta och felet får anses vara av den arten att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet för den skada som beror på felet.

text: Den andra frågan är då om felet har vållat de uppkomna skadorna.

text: Har felet vållat de uppkomna skadorna?

text: Beträffande försäkringspremien har PC upplyst att den hänför sig till de nio månader som bilen var i beslag hos polisen. Det står därmed klart att denna kostnad, som i och för sig blev onödig i och med beslaget av bilen, inte orsakats av felet, dvs. den försummade underrättelseskyldigheten. Någon ersättningsskyldighet för staten kan därför inte föreligga för denna skada. PC:s ersättningsanspråk i denna del skall således lämnas utan bifall.

text: Vad sedan gäller förlusten av bilen och betalningsskyldigheten för felparkeringsavgifterna gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Om åklagaren hade underrättat PC om att beslaget skulle hävas hade denne fått en tidsfrist på tre veckor att bevaka sin rätt. Hade han utnyttjat denna möjlighet och utverkat ett beslut om kvarstad och fått bifall till en talan om bättre rätt till godset, hade åklagaren varit förhindrad att häva beslaget till E på det sätt som nu skedde. Hade PC däremot inte fått bifall till en talan om bättre rätt, hade beslaget fått hävas till E. I så fall hade alltså den uteblivna underrättelsen saknat betydelse.

text: För ett bifall till PC:s skadeståndsanspråk krävs sålunda att PC skulle ha fått bifall till en talan om bättre rätt till bilen än E. Hur en tvist skulle ha slutat kan man dock inte veta. Då är frågan vad som i ett sådant läge bör krävas för att skadestånd skall utgå.

text: Med hänsyn till att stöldgods kan bli föremål för godtrosförvärv måste det fordras att utredningen i ärendet i varje fall gör det sannolikt att PC hade getts bättre rätt till bilen än E. Av betydelse i detta sammanhang är att reglerna om godtrosförvärv av lösöre ändrades från den 1 januari 1999 genom att kravet på god tro skärptes (se 2 § lagen om godtrosförvärv av lösöre). Avsikten med lagändringen var att det skulle bli svårare att göra godtrosförvärv. Med hänsyn till de krav som sålunda gällde för godtrosförvärv vid tiden för E:s påstådda förvärv samt till den rättspraxis som utvecklats rörande en förvärvares skyldighet att kontrollera de rätta ägarförhållandena vid köp av fordon kan det av tillgängliga uppgifter i ärendet hållas för sannolikt att E inte hade fått någon framgång med en invändning om att han hade förvärvat bilen i god tro. Det mesta talar alltså för att PC hade getts bättre rätt till bilen än E.

text: I och med att PC fortfarande har kvar möjligheten att väcka talan vid domstol mot E och hävda bättre rätt till bilen går det inte att idag konstatera om han har lidit någon slutlig skada. Med hänsyn till den tid som har förflutit sedan beslaget av bilen hävdes - drygt fyra år - samt med beaktande av vad som har framkommit om E i ärendet får man dock anta att risken för att PC definitivt gått miste om bilen är så stor att den bör jämställas med en slutlig skada. Det får därmed anses stå klart att det finns ett orsakssamband mellan den underlåtna underrättelsen å den ena sidan samt förlusten av bilen och betalningsskyldigheten för de uppkomna felparkeringsavgifterna å den andra.

text: PC har inte förebringat någon utredning som visar omfattningen av felparkeringsavgifterna. Justitiekanslern är inte beredd att godta PC:s påstående i denna del utan bevisning. Det leder till att PC:s skadeståndsanspråk inte nu kan bifallas. Justitiekanslern är dock beredd att ompröva frågan om felparkeringsavgifterna, om PC ger in utredning som visar omfattningen av denna skada.

text: Beträffande förlusten av bilen finns det slutligen anledning att pröva om medvållande på PC:s sida skall medföra att skadeståndet jämkas (se

text: 6 kap.

text: 1 § andra

text: och

text: tredje styckena

text: skadeståndslagen

text: ). PC hade kunnat väcka talan mot E om bättre rätt till bilen även utan underrättelse. Detta har han inte gjort och därigenom får han anses själv ha medverkat till att risken för en slutlig förlust av bilen ökat. Vid en bedömning av vållandet på ömse sidor och omständigheterna i övrigt anser Justitiekanslern att jämkning skäligen bör ske med hälften.

text: PC bör sålunda tillerkännas skadestånd med hälften av yrkade 50 000 kr, dvs. 25 000 kr.

text: PC bör också tillerkännas viss ersättning för ombudskostnader. Med hänsyn till ärendets omfattning och utgången i ärendet bör denna ersättning bestämmas till 5 000 kr.

text: Ärendet avslutas med ett beklagande över att ärendet inte har kunnat avgöras tidigare än som nu har blivit fallet.