title: Fråga om en polismyndighets agerande har inneburit att en polisinspektörs yttrandefrihet har begränsats

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde polismannen AA klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län. Av hans anmälan och till den fogade handlingar framgick bl.a. följande.

text: Han har sedan några år tillbaka skrivit en del debattartiklar och i dessa vågat rikta kritik mot sin egen myndighet. Efter detta har han systematiskt motarbetats av polisledningen i Stockholm. Bland annat upprättades ett ”munkavlekontrakt”. På grund av arbetsgivarens behandling tvingades han att sjukskriva sig. Under pågående rehabiliteringsutredning har han sedan konstant motarbetats.

text: I september 2001 var han inbjuden att tala som polis på en internationell konferens i Oslo. Polisledningen stoppade emellertid hans resa varför han fick ta semester för att åka dit. Han fick senare reda på att polismyndigheten hade varit intresserad av vad han hade talat om på fritiden under kvällarna på konferensen. Den 26 september 2001 skulle han som privatperson hålla en föreläsning på en konferens i ABF-huset i Stockholm, vilket han informerade polismyndigheten om. Strax innan han skulle tala upplyste arrangören honom om att polisledningens jurister hade försökt stoppa hans deltagande, eftersom det kunde uppfattas som om han talade som polis. I början av oktober 2001 blev han inkallad till länskriminalens chefer för samtal, varvid han informerades om att han kunde räkna med repressalier om han fortsatte att vara frispråkig i medierna. Den 9 oktober 2001 blev han tillsammans med sitt fackliga ombud återigen inkallad till länskriminalens chefer som ville att han skulle skriva under ett kontrakt angående sina arbetsuppgifter, något som han givetvis vägrade. I mars 2002 inbjöds han att representera polisen vid en internationell konferens i Danmark. Polisledningen ville ha 30 000 kr i ersättning av arrangörerna för hans deltagande i förhoppningen att han skulle bli för dyr. Han tog då i stället semester och deltog i konferensen som privatperson.

text: I ett e-postmeddelande den 25 september 2002 till en av hans chefer uttalade dåvarande biträdande länspolismästaren BB bl.a. följande: ”AA har fått operera alldeles för fritt under lång tid och varit väldigt svår att få hejd på i vissa fall. Jag

text: tycker därför att du skall prata med CC så att ni tillsammans (och även med facket) hanterar en strategi mot vissa beteenden hos AA.”

text: AA tvingades också att lämna ifrån sig sin polislegitimation och sitt tjänstevapen.

text: Till sin anmälan fogade AA bl.a. en handling rubricerad ”Åtaganden/ överenskommelser angående arbetsuppgifter” av följande innehåll.

text: Polismyndigheten i Stockholms län, länskriminalpolisen, tecknar följande åtagande/överenskommelse med kriminalinspektör AA. AA skall  I samverkan med arbetsgivarrepresentant upprätta handlingsplan inklusive mål rörande integrationsarbetet, vilket skall vara klart senast den – – –  Anmäla samtliga erbjudanden om föreläsningar och möten, som han har för avsikt att delta i i sin roll som polis, till sin arbetsgivare för bedömning.  I övrigt utföra sina arbetsuppgifter enligt arbetsgivarens beslut.  Planera sin arbetstid enligt gällande arbetstidsavtal i samråd med sin närmaste chef.  Regelbundet återrapportera resultaten av utförda arbetsuppgifter till sin närmaste chef. AA får inte  I sin roll som polisman göra politiska uttalanden.  Under arbetstid delta i föreläsningar eller möten utan arbetsgivarens medgivande.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade framförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (dåvarande länspolismästaren DD) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från polisöverintendenten CC och personaldirektören EE.

text: CC

text: AA är anställd som kriminalinspektör vid Polismyndigheten i Stockholms län och är för närvarande placerad vid integrationssektionen, länskriminalpolisen.

text: Bakgrund

text: AA har tidigare under ett antal år arbetat med integrationsfrågor inom myndigheten. Hans arbete har bl.a. bestått i att hålla föreläsningar och att bygga nätverk, företrädesvis med olika invandrarföreningar. Integrationssektionen bildades i maj 2002 och är en sektion inom länskriminalpolisen. Under sensommaren/hösten 2001 framfördes missnöje från olika håll mot AA:s agerande som polis och framför allt mot hans sätt att beskriva enskilda poliser samt poliskåren i allmänhet. Som ett exempel på AA:s uttalanden om enskilda poliser kan nämnas att han ansåg sig förnedrad av biträdande länspolismästaren BB och att han tyckte att hon måste vara ”dum” som inte förstod att ministern (förmodligen FF) ville ha AA som föreläsare och ingen annan. – – –

text: Åtaganden/överenskommelse angående arbetsuppgifter

text: Med anledning av de inträffade händelserna bestämde sig kommissarie GG, vilken vid den aktuella tiden var AA:s närmaste chef, för att utöva ett mer aktivt ledarskap mot AA. Kommissarie GG kallade AA och dennes facklige företrädare HH till ett möte för att diskutera arbetssituationen och de krav som arbetsgivaren hade på AA som arbetstagare. För att inga missförstånd skulle uppkomma om AA arbetsuppgifter och skyldigheter upprättade kommissarie GG ett förslag till åtagande/överenskommelse angående arbetsuppgifter vilket presenterades för AA. Kommissarie GG bedömde läget som att det var helt nödvändigt att i skriftlig form meddela AA vad som gällde för honom i sin roll som polisman. Tidigare försök att muntligen förmå AA att följa arbetsgivarens direktiv hade visat sig verkningslösa. I princip hade AA gjort vad han själv kände och tyckte utan någon som helst förankring hos närmaste arbetsledning. Någon avsikt att begränsa AA:s yttrandefrihet har inte funnits utan det skriftliga avtalet/överenskommelsen är ingenting annat än en erinran om vad som för de flesta är självklarheter. Det är ett nedtecknande av AA:s arbetsuppgifter/åligganden och en precisering av anställningsavtalet i fråga om arbetsuppgifter, arbetstider m.m. Varje arbetstagare har att iakttaga vissa skyldigheter gentemot sin arbetsgivare, vilket kommissarie GG bedömde att AA inte gjorde.

text: Föreläsningar i Norge och Danmark

text: Beträffande föreläsningarna i Oslo och Köpenhamn gjorde arbetsledningen den bedömningen att AA inte skulle representera myndigheten. Vid resan till Danmark begärde myndigheten ersättning enligt gällande riktlinjer. AA kände missnöje över denna begäran och reste därför på sin fritid. AA:s vistelse i Oslo skedde också på fritid. De aktuella resorna har alltså skett utom tjänsten. Sedan den 21 mars 2002 har AA varit helt sjukskriven och med anledning av detta initierade arbetsgivaren en rehabiliteringsutredning den 5 juni 2002. Två stycken rehabiliteringsmöten har ägt rum och arbetsgivarens målsättning har hela tiden varit att försöka hitta lösningar så att AA snarast skall kunna återgå i arbete som kriminalinspektör vid Polismyndigheten i Stockholms län.

text: Föreläsning på ABF-huset

text: I Dagens Nyheter den 24 september 2002 fanns en annons införd om en kommande föreläsning på ABF-huset den 26 september 2002, – – – . Annonsens utformning gav läsaren uppfattningen att AA skulle föreläsa på ABF i egenskap av företrädare för polismyndigheten, varför en kontakt togs med arrangören för att efterhöra om så var fallet. Vid detta telefonsamtal framkom att AA var inbjuden att tala i egenskap av privatperson och att han hade fått uppdraget via en förening som heter Vänner För Livet. Efter att myndigheten hade fått denna information gjordes inget ytterligare från myndighetens sida. Telefonkontakten skall ses mot bakgrunden av att arbetsgivaren tidigare påtalat för AA vilka hans arbetsuppgifter var och i vilka sammanhang han hade att representera myndigheten samt att han vid tillfället för föreläsningen var sjukskriven. Syftet var således inte på något sätt att försöka begränsa AA:s rätt att yttra sig, vare sig detta skedde i egenskap av arbetstagare eller som privatperson.

text: Tjänstevapen och tjänstelegitimation

text: Beträffande inlämnandet av tjänstevapen och tjänstelegitimation, -- - . Bilagorna (här utelämnade; JO:s anmärkning) består av de avdelningsorder som visar att den ändring som föranledde att en ny order utfärdats inte berör det som AA gör gällande i anmälan.

text: Omplacering

text: I fråga om AA:s påstående att arbetsgivaren påkallat förhandling med arbetstagarorganisationen i syfte att omplacera honom kan följande framhållas. Under rehabiliteringsutredningen påtalade AA att han mådde psykiskt dåligt av att vistas på sin arbetsplats och att denna reaktion var kopplad till den fysiska arbetsplatsen och till de chefer som är knutna dit. Som ett led i att försöka hjälpa AA att så snart som möjligt återkomma i arbete påkallade arbetsgivaren en förhandling i syfte att diskutera en eventuell omplacering av AA till en annan arbetsenhet. Att märka i sammanhanget är att AA är anställd som kriminalinspektör vid Polismyndigheten i Stockholms län och att det därför enligt myndighetens uppfattning ligger inom ramen för arbetsgivarens arbetsledningsrätt att omplacera honom utan att detta behöver vara föranlett av uppsägningsgrundande förhållanden såsom arbetsbrist eller arbetstagarens personliga förhållanden. I detta fall har emellertid arbetsgivarens intention enbart varit att, inom ramen för rehabiliteringen och de skyldigheter för arbetsgivaren som följer därav, hjälpa AA att återkomma i arbete.

text: EE

text: I Föreläsningen på ABF i september 2002

text: Inför den 26 september 2002 kunde man i dagspressen läsa annonser för ett arrangemang på ABF med rubriken "Från BB till bus & brott". Kl 18.00 skulle där hållas en paneldebatt i vilken skulle deltaga JJ, KK, AA och LL. Som titel på AA hade man i annonsen angivit "integrationspolis, debattör". AA var vid denna tid sjukskriven och företrädde inte myndigheten i integrationsfrågor. Av denna anledning kontaktade myndighetens arbetsrättsjurist ABF, genom MM, och frågade om ABF önskade en företrädare för Polismyndigheten i Stockholms län eller om AA var inbjuden att deltaga i egenskap av privatperson. Om ABF önskade deltagande av en företrädare för polismyndigheten, skulle myndigheten ombesörja att en sådan företrädare deltog – inte istället för AA utan tillsammans med AA. MM svarade, att det inte var ABF som arrangerade evenemanget utan en förening som heter "Vänner För Livet" och att AA säkert var engagerad som privatperson. I och med detta var samtalet avslutat och ingenting ytterligare förekom. Myndigheten kontaktade ABF just för att utröna om man ville ha en företrädare för myndigheten med i debatten. Myndigheten avstod från att kontakta AA personligen just för att denne inte skulle känna det som om någon försökte pressa honom till att avstå från att deltaga i arrangemanget.

text: II Inlämnande av tjänstevapen och legitimation

text: Som framgått av länskriminalpolisens yttrande har AA i enlighet med gällande tjänsteföreskrifter och avdelningsorder anmodats att lämna in tjänstevapen och legitimation. Till detta kan fogas, att personalavdelningen uppskattar att detta förekommer i ett tiotal ärenden per år och att sjukdomsdrabbade poliser oftast anmodas att lämna in tjänstevapen och tjänstelegitimation.

text: III Mailet

text: Efter samråd med biträdande länspolismästaren BB vill personalavdelningen framhålla att detta var ett internt mail mellan två av myndighetens chefer. Det är att märka, att mailet inte har riktats till AA. Mottagarna av mailet – AA:s närmaste chef med kopia till hennes avdelningschef – kände väl till ärendet och mailets innehåll måste därför ses mot bakgrund av tidigare samtal med mottagarna. Syftet har inte varit att begränsa AA:s yttrandefrihet och så har heller inte skett. Så snart det via media uppdagades att AA fått kännedom om innehållet i meddelandet och missförstått det klargjorde myndigheten sin inställning på samma sätt, dvs. via media.

text: DD

text: Bakgrund

text: Inspektör AA är anställd vid polismyndigheten i Stockholms län och är för närvarande placerad vid länskriminalpolisavdelningens integrationssektion. AA har tidigare under flera år på ett mycket förtjänstfullt sätt arbetat med integrationsfrågor inom myndigheten. AA uppger i sin anmälan till JO bl.a. att han skrivit debattartiklar och i dessa vågat rikta kritik mot sin egen myndighet. Med anledning av att han offentligt kritiserat myndigheten anser han sig ha "systematiskt motarbetats av polisledningen i Stockholms län".

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: , RF, skall domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. I 2 kap. 1 § punkten 1 RF stadgas att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet, dvs. "frihet att i tal, skrift eller bilder eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor". Denna rättighet får begränsas endast i den utsträckning och på det sätt som framgår av 2 kap. 12 och 13 §§ RF.

text: Tryckfrihetsförordningens

text: (TF) bestämmelser om meddelarfrihet ger yttrandefriheten till viss del ett särskilt skydd. Meddelarfriheten enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF innebär att var och en har rätt att, då ej annat särskilt anges i förordningen, i vad ämne som helst meddela uppgifter och underrättelser för offentliggörande i tryckt skrift. Den som lämnar meddelande för införande i tryckt skrift blir ansvarig för meddelandet endast i de fall som räknas upp i

text: 7 kap. 3 §

text: TF, dvs. främst brott mot rikets säkerhet och uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt i de fall som anges i särskild lag. Av

text: 4 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558)

text: framgår att anställda inom polisen i arbetet skall uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning. De skall uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet eller småaktighet.

text: Bedömning

text: Polismyndigheten vill inledningsvis betona att myndigheten självfallet respekterar personalens rätt att utöva de grundläggande fri- och rättigheterna, däribland friheten att uttrycka sina tankar, känslor och åsikter. Polismyndigheten delar helt vad JO tidigare anfört om att ingen skall behöva känna oro för att hans deltagande i samhällsdebatten skall leda till kritik eller andra negativa konsekvenser för honom (JO 1988/89 s. 2l6). Lagregleringen om yttrandefrihet ger offentligt anställda samma skydd som andra medborgare. AA kan därför som alla andra ge uttryck för sin uppfattning även rörande den egna myndighetens verksamhet. Det är för myndigheten självklart att personer i chefsställning inom myndigheten inte ingriper vare sig formellt eller informellt mot en tjänsteman hos myndigheten för att han eller hon använt sig av sin grundlagsskyddade rätt att yttra sig i massmedia eller sin rätt att på annat sätt ge uttryck för sin uppfattning, t.ex. genom att delta i den politiska debatten. Polismyndigheten tar således klart avstånd från att överordnade uttalar sig eller agerar på ett sätt som kan uppfattas som ett försök att förmå den anställde att avhålla sig från att använda sig av sina rättigheter. Polismyndigheten har inte funnit något som tyder på att så har skett.

text: Utkastet till överenskommelse/åtagande Som framgår av AA:s anmälan till JO har ett skriftligt utkast till överenskommelse/åtagande presenterats för AA i närvaro av den facklige

text: företrädaren HH av AA:s närmaste chef, kommissarie GG. Polismyndigheten hänvisar till länskriminalpolisavdelningens yttrande för en närmare redogörelse om överenskommelsens bakgrund och syfte. Utkastet till överenskommelsen bör ses i ljuset av att AA tidigare vid flera tillfällen muntligt erhållit information om vilka regler som gäller för en arbetstagare i dennes roll som polis och vad arbetsgivaren förväntar sig av den anställde. Myndigheten beklagar att AA uppfattat sådana åtgärder som är av rent arbetsledande karaktär som uttryck för att begränsa hans grundlagsskyddade yttrandefrihet. Redan här vill myndigheten betona att överenskommelsen definitivt inte var avsedd att försöka begränsa AA:s yttrandefrihet. JO har tidigare haft anledning att uttala sig i frågan om dylika överenskommelser (JO 2000/0l s. 544). JO anförde därvid bl.a. följande. "Yttrandefriheten gentemot det allmänna är grundlagsskyddad och kan inte inskränkas genom avtal. Den är dock samtidigt fakultativ på så sätt att den enskilde inte behöver utnyttja denna rättighet. Det är därför i princip möjligt för en enskild tjänsteman att besluta att inte utnyttja denna rättighet i visst eller vissa avseenden och att låta detta komma till uttryck genom en överenskommelse med arbetsgivaren. Sådana beslut eller överenskommelser är dock inte bindande för den enskilde tjänstemannen. Den som vill bryta däremot är således i sin fulla rätt att göra det och omfattas då av

text: regeringsformens

text: skydd. Det finns dock enligt min mening all anledning att vara försiktig med överenskommelser av detta slag. Det kan finnas en risk för att någon eller några tjänstemän känner sig mer eller mindre tvingade att ingå ett sådant avtal. Tjänstemännen kan också uppfatta avtalet som bindande och därför avstå från att utnyttja yttrandefriheten. Om detta blir följden av en överenskommelse är det givetvis allvarligt. Överenskommelsen har då i praktiken fått verkan av en "munkavle" och inneburit en inskränkning av yttrandefriheten." JO har också uttalat sig i frågan om en arbetsgivare får införa ordningsföreskrifter om vem som får uttala sig som företrädare för myndigheten i en viss fråga och även om vad som skall sägas (JO 1995/96 s. 454). JO anförde därvid följande. "Det kan inte föranleda kritik att en offentlig arbetsgivare bestämmer vad som skall vara myndighetens officiella ståndpunkt i olika frågor som hänger samman med verksamheten och därför utfärdar föreskrifter eller på annat sätt bestämmer om vem som får uttala sig eller vad som får sägas på myndighetens vägnar i en fråga. Det är emellertid av utomordentligt stor vikt att en myndighets reglering av frågor av detta slag utformas så, att det klart framgår att det inte handlar om något försök att påverka de anställda eller ledamöter i myndighetens styrelse när det gäller deras rätt att i kraft av sin yttrandefrihet ge uttryck åt sina privata åsikter." Polismyndigheten vill framhålla att de åtgärder som vidtagits för AA:s vidkommande enbart föranletts av behovet av en tydlig arbetsledning för att verksamheten skall fungera på ett för myndigheten tillfredsställande sätt. Myndigheten vill också framhålla att det i ett anställningsförhållande är en grundläggande princip att det är arbetsgivaren som leder och fördelar arbetet. En offentliganställd måste i sin tjänsteutövning följa arbetsgivarens beslut och andra direktiv och på så sätt vara lojal mot arbetsgivaren. Lojalitetsplikten i ett anställningsförhållande innebär vidare att en arbetstagare skall utföra de arbetsuppgifter denne är anställd att utföra och i övrigt följa den arbetsledning och de föreskrifter som arbetsgivaren meddelar. Mot bakgrund av ovanstående anser myndigheten att det inte kan vara felaktigt att genom en skriftlig överenskommelse/åtagande informera en anställd om vilka hans arbetsuppgifter är och vad som förväntas av honom inom ramen för hans anställning som polisman. Enligt myndighetens uppfattning bör det emellertid av en sådan handling mycket tydligt framgå att avsikten med överenskommelsen inte är att begränsa den anställdes yttrandefrihet. Myndigheten anser att det kan finnas visst fog för uppfattningen att utkastet till överenskommelsen i detta avseende inte var tillräckligt tydligt. Myndigheten vill ånyo framhålla att avsikten med överenskommelsen aldrig var att göra intrång i AA:s yttrandefrihet.

text: Av bestämmelserna i

text: 1 kap. 9 §

text: RF följer att myndigheten har en grundläggande skyldighet att bl.a. iaktta saklighet och opartiskhet. Det är därför av stor vikt att de uttalanden en anställd gör på myndighetens vägnar uppfyller kravet på objektivitet, (jfr även JO 1974 s. 127). Det är i ljuset av detta som uttrycket – ”AA får inte i sin roll som polisman göra politiska uttalanden” – i utkastet skall läsas. Som myndigheten angett ovan borde denna föresats emellertid ha uttryckts på ett tydligare och mer nyanserat sätt.

text: Föreläsningarna i Norge och Danmark Polismyndigheten hänvisar i denna del till de bifogade skrivelserna från länskriminalpolisavdelningen och personalavdelningen och vill betona följande. Myndigheten ansåg inte att AA skulle företräda polismyndigheten vid de två föreläsningarna och motsatte sig därför att AA skulle hålla föreläsningarna i tjänsten. AA valde då istället att ta semester och i egenskap av privatperson hålla sina anföranden. Myndigheten har givetvis inte några synpunkter på vad AA uttalar när han inte företräder myndigheten. Polismyndigheten har för övrigt inte funnit något belägg för AA:s påstående om att myndigheten genom att fråga andra konferensdeltagare försökt efterforska vad AA i samband därmed skulle ha uttalat.

text: Seminariet i ABF-huset Det kan te sig som mer naturligt om AA själv hade fått möjlighet att förklara huruvida han företrädde myndigheten eller var engagerad som privatperson vid det aktuella tillfället. Av personalavdelningens skrivelse framgår dock att anledningen till att så inte skedde var av hänsyn till AA själv. Myndigheten vill även framhålla att ABF erbjöds möjlighet att anlita en företrädare för myndigheten som kunde delta i det aktuella seminariet tillsammans med bl.a. AA.

text: Inlämnandet av tjänstevapnet och polislegitimationen Rikspolisstyrelsen har utfärdat föreskrifter angående förvaring av tjänstevapen och ammunition (FAP 943-1) som gäller från och med den 1 januari 1974. Av punkten 1.3 framgår att då polisman är borta från tjänsten längre tid än 30 dagar eller om han av annan anledning kan förutse att vapen under längre tid inte kommer att användas skall vapnet inlämnas till vapenredogörare för förvaring i inbrottsskyddat förvaringsrum. Inom polismyndigheten finns en myndighetsövergripande föreskrift om myndighetens skjutvapen samt expanderbar batong (TjF 2002:18, 104-C som den 15 december 2002 ersatte TjF 2002:09, 104-C. Den sistnämnda föreskriften trädde i kraft 1 juli 2001 och ersatte då TjF 1995:18, 933-A). Rikspolisstyrelsen har även utfärdat föreskrifter om tjänstekort för polisman (polislegitimation),

text: RPSFS 1989:11

text: , FAP 791-2. Där anges bl.a. att polislegitimationen skall återlämnas vid längre tids tjänstledighet på grund av sjukdom, om inte särskilda skäl föranleder annat (5 §). Inom polismyndigheten finns en myndighetsövergripande föreskrift som gäller handläggning av tjänstekort, polislegitimation, polisbricka, m.m. (TjF 2002:16, 791-A som den 1 november 2002 ersatte den tidigare gällande TjF 1997:18, 791-A). Med stöd av dessa tjänsteföreskrifter får bl.a. en avdelningschef i order närmare bestämma hur hanteringen inom nämnda område skall gå till inom hans eller hennes verksamhetsområde. I länskriminalpolisavdelningens order om vissa rutiner för beviljande av tjänstledighet och annan ledighet, AO LKP 1999:3, 722-A, som trädde i kraft den 17 september 1999, angavs bl.a. att tjänstekort/polislegitimation och tjänstevapen med ammunition skall lämnas in vid sjukfrånvaro som varat eller kan antas fortgå i mer än 30 dagar i följd. Avdelningsordern ersattes den 9 september 2002 av AO LKP 2002:2, 722-A, dock med samma lydelse beträffande rutinerna vid sjukfrånvaro. Bifogat till länskriminalpolisavdelningens yttrande finns de avdelningsorder som visar såväl den föregående som den nuvarande lydelsen. Tillkomsten av avdelningsordern har således inte någon beröring med AA:s person. Beträffande förfarandet i övrigt så är det enbart ett utslag av de normala rutiner som gäller för samtliga anställda vid polismyndigheten i Stockholms län.

text: Det interna e-postmeddelandet

text: Polismyndigheten hänvisar i denna del till personalavdelningens yttrande. AA kommenterade remissvaret.

text: I ett beslut den 17 oktober 2003 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: Inriktningen av utredningen Jag vill inledningsvis framhålla att JO som regel inte utreder klagomål som gäller förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Skälet härtill är att det finns en särskild ordning för hur sådana arbetstvister skall lösas. Detta skall ske genom fackliga förhandlingar eller i sista hand genom en rättegång enligt bestämmelserna i lagen (

text: ) om rättegången i arbetstvister.

text: Av AA:s anmälan framgår att han anser sig vara systematiskt motarbetad av sina chefer i polismyndigheten på grund av den kritik som han offentligen har riktat mot myndigheten. Han har ytterligare utvecklat detta i sina kommentarer till myndighetens remissvar och därvid bl.a. nämnt att han vid ett stort antal tillfällen har fått byta tjänsterum i polishuset.

text: Frågor som gäller AA:s arbetssituation i allmänhet bör i enlighet med vad som har sagts i det föregående behandlas i den särskilda ordning som gäller för handläggning av arbetstvister. AA har emellertid i sin anmälan också angett ett antal konkreta händelser som han betraktar som försök från polismyndighetens sida att tysta ned honom. Det är här således fråga om påståenden om att myndigheten vid ett antal tillfällen har ingripit mot honom i syfte att inskränka hans yttrandefrihet. Utredningen i ärendet har inriktats på dessa händelser.

text: Den rättsliga regleringen Enligt

text: 2 kap. 1 § 1 regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, varmed avses frihet att i tal, skrift, bild eller på annat sätt, meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Denna frihet tillkommer också offentliganställda.

text: Av

text: 2 kap. 12 §

text: RF framgår att yttrandefriheten får begränsas genom lag eller, såvitt gäller förbud att röja sådant som någon erfarit i allmän tjänst eller under utövande av tjänsteplikt, genom annan författning. Någon annan form för begränsning av den grundlagsskyddade yttrandefriheten finns inte.

text: En befattningshavare vid en myndighet har således i princip rätt att fritt ge uttryck för sin uppfattning om den egna myndighetens verksamhet. I

text: sekretesslagen (1980:100)

text: finns regler som i olika hänseenden begränsar de offentliganställdas rätt att yttra sig om vad de har fått veta i samband med sin anställning. Ingen av dessa regler innefattar emellertid en begränsning av möjligheterna att framföra sådana synpunkter på den egna myndighetens verksamhet som det här är fråga om.

text: Regeringsformens

text: skydd för yttrandefriheten innebär att en myndighet inte får ingripa vare sig formellt eller informellt mot en anställd hos myndigheten med anledning av att denne utanför det område som omfattas av sekretess har lämnat uppgifter om den egna myndigheten eller gett uttryck för sin uppfattning om dennas verksamhet i olika hänseenden. En myndighet får inte heller försöka motarbeta att dess anställda utövar denna frihet. En offentlig arbetsgivare får således inte genom generella uttalanden eller genom kritik i enskilda fall försöka påverka sina anställda att avstå från att använda sin frihet att yttra sig om den egna myndigheten.

text: Den som är anställd vid en myndighet har således rätt att, utan att behöva befara repressalier från myndighetens sida, offentligt framföra från arbetsgivarens uppfattning avvikande synpunkter på myndighetens organisation och verksamhet. Reglerna till skydd för yttrandefriheten fritar honom däremot inte från hans skyldighet att i sin verksamhet lojalt rätta sig efter arbetsgivarens beslut och direktiv oavsett vilken uppfattning han kan ha om dessa. Grundlagsreglerna är nämligen inte tillämpliga i fråga om sådana åligganden för en anställd vid en myndighet som följer av hans anställning (jfr

text: prop. 1973:90 s. 302

text: ). Av det civilrättsligt reglerade anställningsförhållandet mellan myndigheten och den enskilde kan följa faktiska begränsningar av dennes möjligheter att utnyttja den grundlagsskyddade yttrandefriheten (jfr JO 1993/94 s. 496 och 1995/96 s. 454). Den som är anställd vid en myndighet kan t.ex. inte under hänvisning till

text: regeringsformens

text: regler om yttrandefrihet kräva att få i tjänsten hålla föredrag eller föreläsningar där han framför sin syn på anställningsmyndighetens verksamhet. Av arbetsgivarens allmänna rätt att leda och fördela arbetet följer att utövandet av sådana aktiviteter kräver arbetsgivarens godkännande. Avtalsutkastet Enligt vad polismyndigheten uttalat var det avtalsutkast som AA bifogat sin anmälan att betrakta som en åtgärd av arbetsledande karaktär genom vilken han erinrades om de regler som gäller för en arbetstagare i dennes roll som polis och om vad arbetsgivaren förväntar sig av den anställde. Myndigheten har vidare upplyst att AA vid flera tidigare tillfällen muntligen erhållit sådan information.

text: Såvitt gäller den punkt i avtalsutkastet genom vilken AA skulle förbjudas att i sin roll som polisman göra politiska uttalanden har polismyndigheten framhållit att avsikten inte var att göra intrång i AA:s yttrandefrihet; uttrycket skall enligt myndigheten i stället ses i ljuset av vikten av att de uttalanden som en anställd gör på myndighetens vägnar uppfyller kravet på objektivitet. Myndigheten har emellertid också uttalat att detta borde ha uttryckts på ett tydligare och mer nyanserat sätt.

text: Den här diskuterade punkten i avtalsutkastet har getts en så generell avfattning att den lätt kan uppfattas som ett otillbörligt försök att begränsa AA:s yttrandefrihet. Det kan, som JO tidigare har uttalat, i och för sig inte föranleda någon kritik att en myndighet bestämmer om vem som får uttala sig eller vad som får sägas på

text: myndighetens vägnar. En reglering av detta slag måste emellertid utformas på ett sådant sätt att det klart framgår att det inte är fråga om att reglera den anställdes möjligheter att i kraft av sin yttrandefrihet ge uttryck åt sina privata åsikter (se JO 1995/96 s. 454). Enligt min mening borde man helt ha avstått från att i avtalsutkastet reglera frågan om AA:s yttranden i tjänsten (jfr

text: JO 2000/01 s. 544

text: Mot bakgrund av vad som har sagts i det föregående om en arbetstagares förpliktelser gentemot arbetsgivaren föranleder avtalsutkastets innehåll i övrigt inte något uttalande från min sida. Frågan om ett avtal av det här aktuella slaget är en lämplig form för att erinra en anställd om de förpliktelser som han åtagit sig genom anställningsavtalet är också den av renodlat arbetsrättslig natur och lämpar sig därför inte för några åtgärder från JO:s sida. Föreläsningen i Oslo Av de skäl som har redovisats i det föregående ger polismyndighetens ställningstagande att inte tillåta AA att i tjänsten medverka som föreläsare vid en konferens i Oslo inte anledning till något uttalande från min sida.

text: AA har gjort gällande att en företrädare för polismyndigheten tagit kontakt med en annan deltagare i konferensen i Oslo för att ta reda på vad han talat om under kvällarna. Polismyndigheten har förklarat att den inte funnit något belägg för riktigheten av detta påstående. Jag finner det inte meningsfullt att utreda frågan vidare. Föreläsningen i Köpenhamn Polismyndigheten har uppgett att den inte ansåg att AA skulle företräda polismyndigheten vid denna föreläsning och att den därför motsatte sig att han skulle hålla föreläsningen i tjänsten.

text: CC har i likhet med myndigheten anfört att arbetsledningen gjorde den bedömningen att AA inte skulle representera myndigheten vid tillfället. Han har emellertid tillagt att myndigheten inför AA:s resa till Danmark begärde ersättning enligt gällande riktlinjer samt att detta väckte AA:s missnöje varför denne reste på sin fritid. AA har i sina kommentarer till remissvaret uppgett att han inledningsvis fick beskedet att man inte tänkte låta honom delta i konferensen i Köpenhamn men att myndigheten, sedan den kontaktats av arrangören, ändrade sig och medgav att han reste under förutsättning att arrangören betalade för hans medverkan.

text: Som har sagts i det föregående är en arbetsgivares beslut att inte låta en arbetstagare delta i en konferens i tjänsten inte av den arten att det kan föranleda något uttalande från JO:s sida. Detsamma gäller i fråga om en begäran från en arbetsgivares sida om ersättning för att arbetsgivaren ställer en arbetstagare till en konferensarrangörs förfogande t.ex. som föreläsare eller föredragshållare. Det kan emellertid konstateras att myndighetens handläggning av frågan om AA:s medverkan i konferensen i Köpenhamn framstår som inkonsekvent och svårförståelig.

text: Seminariet i ABF-huset Såvitt gäller seminariet i ABF-huset framgår av utredningen att polismyndigheten med anledning av en tidningsannons tog kontakt med arrangören för att höra efter om AA skulle föreläsa vid seminariet som företrädare för polismyndigheten. Man fick då beskedet att han var inbjuden i egenskap av privatperson. Enligt CC togs denna kontakt mot bakgrund dels av vad myndigheten tidigare informerat AA om beträffande dennes arbetsuppgifter, dels det förhållandet att AA vid den aktuella tidpunkten var sjukskriven. EE har uppgett att man, eftersom AA vid tillfället inte företrädde myndigheten i integrationsfrågor, kontaktade arrangören och frågade om denne önskade en företrädare för myndigheten eller om AA var inbjuden att delta i egenskap av privatperson. Orsaken till att man inte kontaktade AA personligen var enligt EE att denne inte skulle känna det som om någon försökte pressa honom till att avstå från att delta i arrangemanget.

text: Myndigheten har för sin del uttalat att det kan te sig som mer naturligt att AA själv hade fått möjlighet att förklara om han företrädde myndigheten eller var engagerad som privatperson. Anledningen till att så inte skedde var emellertid hänsynen till AA själv. CC har vidare framhållit att syftet med kontakten inte var att begränsa AA:s yttrandefrihet och att så inte heller skett.

text: För egen del anser jag – tydligen i likhet med polismyndigheten – att det hade varit naturligt att en företrädare för myndigheten hade tagit kontakt med AA själv för att få veta i vilken egenskap denne skulle uppträda vid seminariet. Myndigheten har, som nyss nämnts, som skäl för sin underlåtenhet i detta avseende åberopat hänsynen till AA. Det borde emellertid ha stått klart för myndigheten att arrangören sannolikt skulle upplysa AA om kontakten och att det fanns risk för att såväl arrangören som AA skulle uppfatta polismyndighetens agerande som ett sätt att chikanera AA på grund av missnöje med dennes sätt att utöva sin yttrandefrihet. Enligt min mening förstärktes denna risk genom polismyndighetens erbjudande att sända en egen officiell företrädare till seminariet, eftersom detta kunde uppfattas som ett försök att utöva kontroll över AA:s framträdande.

text: E-postmeddelandet Vad gäller BB:s e-postmeddelande har EE uppgett att det varit fråga om ett internt meddelande mellan två av myndighetens chefer och att syftet inte varit att begränsa AA:s yttrandefrihet. Det kan emellertid konstateras att meddelandet avfattats på sådant sätt att det lätt kunde tolkas som ett uttryck för ett sådant syfte. Jag vill vidare framhålla det angelägna i att också interna meddelanden av detta slag avfattas med omsorg och eftertanke; detta särskilt med hänsyn till att erfarenheten visar att ett skriftligt meddelande inte sällan får större spridning än vad som varit avsett.

text: Frågorna om tjänstevapen och tjänstelegitimation Med hänsyn till vad polismyndigheten upplyst om AA:s tjänstevapen och tjänstelegitimation föranleder dessa frågor inte något uttalande från min sida.

text: Sammanfattande anmärkningar Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndigheten, även om den inte haft för avsikt att begränsa AA:s grundlagsskyddade yttrandefrihet, vid ett antal tillfällen har agerat på ett sätt som har varit ägnat att inge AA den uppfattningen att myndigheten har haft ett sådant syfte. Jag vill med anledning härav understryka det angelägna i att en myndighet hanterar frågor om de anställdas yttrandefrihet på sådant sätt att man inte ger näring åt misstankar att myndighetens ledning inte accepterar att de anställda i kraft av sin yttrandefrihet offentligen framför kritik mot myndigheten.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord: Anstånd Avvisning Omprövning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Försäkringskassas underlåtenhet att besvara en begäran om anstånd

org: jo

text: Med anledning av en anmälan mot Stockholms läns allmänna försäkringskassa meddelade JO Pennlöv den 19 juni 2002 ett beslut med följande innehåll.

type: stycke

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA har i egenskap av ombud för BB klagat på försäkringskassans underlåtenhet att besvara en begäran om anstånd. Hon har anfört bl.a. följande. Försäkringskassan har i ett omprövningsbeslut meddelat att begärt anstånd inte beviljats. Genom detta förfaringssätt har BB betagits möjligheten att anföra skäl för sin begäran om omprövning.

text: Utredning

text: Efter remiss har försäkringskassan – direktören CC – svarat följande.

text: Bakgrund

text: BB begärde i skrivelse som inkom till försäkringskassan den 21 mars 2001 omprövning av försäkringskassans beslut den 5 mars 2001 att inte utge sjukpenning från och med den 1 mars 2001. Hon anhöll samtidigt om anstånd i sex månader med att komplettera begäran om omprövning. BB uppgav inte något skäl för det begärda anståndet. Av journalanteckning förd av försäkringskassans handläggare den 28 mars 2001 framgår att det begärda anståndet inte medgavs. Försäkringskassan beslutade den 30 mars 2001 att inte ändra beslutet den 5 mars. Samtidigt som BB underrättades om försäkringskassans beslut efter omprövning meddelades hon att det begärda anståndet i sex månader inte medgavs. Underrättelsen är daterad den 30 mars 2001. BB överklagade försäkringskassans beslut i skrivelse som inkom till försäkringskassan den 10 september 2001. Då överklagandet inkom för sent avvisades det av försäkringskassan. BB har överklagat avvisningsbeslutet till länsrätten.

text: Yttrande

text: Av försäkringskassans handlingar framgår att försäkringskassan tog ställning till BB:s begäran om anstånd i samband med att hennes begäran om omprövning inkom till kassan. Anteckning om ställningstagandet har gjorts i försäkringskassans journal. BB meddelades om försäkringskassans ställningstagande när beslut efter omprövning underrättades henne ett par dagar senare. BB hade möjlighet att

text: överklaga försäkringskassans beslut och i samband med det framföra ytterligare synpunkter. Överklagan inkom till försäkringskassan först den 10 september 2001, det vill säga nästan sex månader efter beslutet den 30 mars 2001. Försäkringskassan delar BB:s uppfattning att försäkringskassan före beslut borde ha meddelat henne att det begärda anståndet i sex månader inte medgavs och samtidigt berett henne skälig tid för att inkomma med komplettering av begäran om omprövning. Försäkringskassans omprövningsenhet är medveten om vikten av att den försäkrade bereds tillfälle att framföra sina synpunkter före ett beslut. Försäkringskassan beklagar att så inte skett i BB:s fall. AA har kommenterat remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår bl.a. följande. BB begärde den 21 mars 2001 omprövning av kassans beslut i ett sjukpenningärende. Hon anhöll samtidigt om anstånd i sex månader med att komplettera sin begäran. Den 30 mars beslutade försäkringskassan genom omprövning att inte ändra sitt tidigare beslut. Först i omprövningsbeslutet underrättades BB om att hon inte medgavs det begärda anståndet.

text: Försäkringskassan har medgett att kassan – innan den fattade sitt omprövningbeslut – borde ha meddelat BB att det begärda anståndet inte medgavs och samtidigt berett henne tillfälle att inom skälig tid komplettera sin begäran om omprövning. Jag instämmer helt i den bedömningen. Försäkringskassan kan inte undgå kritik för sin underlåtenhet i detta avseende.

text: BB:s anståndsbegäran var utformad enligt följande ”anhåller om anstånd sex (6) månader med att komplettera överklagandet” [rätteligen omprövningsbegäran; JO:s anm.]. BB hade således inte motiverat varför hon önskade anstånd i sex månader med att inkomma med komplettering. Mot bakgrund härav vill jag hänvisa till vad jag uttalade i frågan vid min inspektion av Stockholms läns allmänna försäkringskassa, kontorsområde Södertälje, den 6 mars 2002 (dnr 719-2002). I protokollet från den inspektionen antecknades bl.a. följande (s. 5).

text: JO anförde att om parten eller i förekommande fall partens ombud begär anstånd med att utveckla sin talan bör självfallet anståndsbegäran vara motiverad. Enligt JO:s uppfattning bör försäkringskassan i annat fall vara restriktiv med att bevilja anstånd och generellt också vara restriktiv med att bevilja alltför långa anstånd. JO erinrade om att försäkringskassan har ett ansvar för att driva ärendet framåt. Ärendet avslutas med den kritik som uttalats ovan.

type: avgorande


title: Initiativärende mot Statens jordbruksverk rörande frågan om ett beslut om avlivning enligt djurskyddslagen var ett sådant beslut som kunde överklagas

text: Initiativet

text: I ett ärende hos JO (dnr 2877-2002) lånades in Bygg- och miljönämndens i Ockelbo kommun akt i ett djurskyddsärende rörande en katt. Vid granskningen av handlingarna i akten framkom bl.a. att distriktsveterinären AA den 5 augusti 2002 beslutade att, med stöd av

text: 30 § djurskyddslagen (1988:534)

text: , omedelbart avliva katten.

text: Jag inledde ett initiativärende rörande frågan om avlivningsbeslutet var ett beslut som kunde överklagas, vilket kattägaren i så fall skulle ha underrättats om. Statens jordbruksverk anmodades att yttra sig över denna fråga.

text: Utredning

text: Jordbruksverket anförde i huvudsak följande.

text: Enligt

text: 30 § djurskyddslagen (1988:534)

text: får en veterinär eller en polisman genast avliva ett djur om det påträffas så svårt sjukt eller skadat att det bör avlivas omedelbart. I brådskande fall får även någon annan vidta sådan åtgärd. Den som avlivat djuret skall underrätta ägaren eller innehavaren av djuret om detta om denne kan nås. Av stadgandet kan således utläsas att en åtgärd av aktuellt slag kan – såvitt avser veterinärer – utföras av såväl veterinärer i privat tjänst som av veterinärer i offentlig tjänst och att samma underrättelseskyldighet föreligger för dem. Mot bakgrund av nämnda faktorer bör det bedömas om det skall ställas andra krav på formalia i fråga om en avlivningsåtgärd av en veterinär i offentlig tjänst än när det gäller motsvarande åtgärd av en veterinär i privat tjänst. När det gäller sistnämnda fråga ger paragrafen, enligt verkets bedömning, ett bemyndigande för envar av personkategorierna att efter egen bedömning verkställa en avlivningsåtgärd som får anses utgöra ett faktiskt handlande. Det förhållandet att veterinären utför åtgärden inom ramen för en anställning i det allmännas tjänst bör inte innebära någon ändring i denna bedömning. Enligt verket krävs således inte ett myndighetsbeslut när en offentlig veterinär utför en avlivningsåtgärd av aktuellt slag. Varken

text: prop. 1944:43

text: (till 1944 års djurskyddslag) eller 1987/88:93 (till gällande djurskyddslag) ger uttryck för att sådant beslut skulle krävas. I

text: prop. 1944:43 s. 69

text: anges sålunda att följden av ett obefogat ingripande kan innebära en skadeståndsskyldighet, vilket i sin tur får anses innebära att fråga är om ett faktiskt handlande från den som vidtar åtgärden.

text: Enligt vad som framgår av utredningen i ärendet har AA verkställt avlivningen inom ramen för sitt uppdrag åt Ockelbo kommun. Hans iakttagelser och åtgärden att avliva katten har han redovisat i en rapport den 5 augusti 2002 till uppdragsgivaren Bygg- och Miljökontoret, Ockelbo kommun. När det gäller avlivningen har han således endast redovisat att denna vidtogs och den gjorda bedömningen för åtgärden. Det förhållandet att han i rapporten angett att han ”beslöt” om omedelbar avlivning innebär endast att han konstaterat att katten var så svårt sjuk att den genast måste avlivas. Detta har också bekräftats av AA. Något myndighetsbeslut har han därmed inte fattat i frågan. Sammanfattningsvis gör således Jordbruksverket den bedömningen att något myndighetsbeslut inte är erforderligt om en offentlig veterinär vidtar en aktuell avlivningsåtgärd och att åtgärden från AA:s sida endast utgjorde ett faktiskt handlande efter gjord bedömning av kattens status.

text: Bedömning

text: Jag instämmer i verkets bedömning av åtgärdens rättsliga karaktär och saknar därför anledning att uttala någon kritik mot den handläggning som ägde rum i anslutning till att katten avlivades.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

title: En person dömd för mord överlämnades till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning - placering på en rättspsykiatrisk klinik nära mordoffrets släktingar. Fråga om i vilken utsträckning deras inställning kunde beaktas vid placeringen

text: En person dömdes av domstol för mord och överlämnades till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Han placerades på en rättspsykiatrisk klinik i närheten av mordoffrets släktingar. Fråga bl.a. om i vilken utsträckning deras inställning kunde beaktas vid placeringen

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Sahlgrenska universitetssjukhuset (rättspsykiatriska vårdkedjan) angående placeringen av en patient som var föremål för vård enligt lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård (LRV). AA anförde bl.a. följande. Hennes bror blev sommaren 2002 mördad i Göteborg. Såväl brodern som förövaren, BB, hade varit bosatta där i 15–20 års tid. BB dömdes för bl.a. mord till rättspsykiatrisk vård. Under tiden BB satt häktad lät han skriva sig i Sundsvall där han har sin familj. AA, hennes mor och syskon liksom en av broderns söner bor också i Sundsvall. Eftersom hon och hennes familj var rädda för att BB skulle placeras på Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall lät hon anmäla BB för att han ändrat sin folkbokföringsadress under tiden han var frihetsberövad. BB folkbokfördes då åter i Göteborg. Trots kännedom om dessa omständigheter placerades BB på Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall. Placeringsbeslutet fattades av verksamhetschefen CC vid Sahlgrenska universitetssjukhuset, Rättspsykiatriska vårdkedjan.

text: AA framförde även klagomål mot Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall. AA anförde i denna del bl.a. följande. Hon försökte få kontakt med DD, som är chef för regionkliniken, för att diskutera placeringen av BB. Det dröjde – trots upprepade försök – flera månader innan hon fick till stånd ett möte. Därefter hölls flera möten i saken. DD:s uppfattning var att det inte förelåg någon saklig grund för att förflytta BB. Hon kom överens med regionkliniken om att kliniken skulle ringa till henne och tala om när BB hade lov att vistas utanför vårdinrättningens område och meddela var han skulle vistas. Hennes elvaårige son – som inte kände till att BB vårdades i Sundsvall – fick ta emot ett sådant samtal när han var ensam hemma. Detta fick till följd att han blev mycket orolig. BB har vidare tillåtits besöka sin syster i hemmet trots att hon bor ca 25 meter från den mördade broderns äldste son.

text: AA ifrågasatte om Sahlgrenska universitetssjukhusets placeringsbeslut och Rättspsykiatriska regionklinikens i Sundsvall agerande var i överensstämmelse med ”FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna, FN:s brottsofferdeklaration från 1985 samt Europeiska unionens rambeslut om brottsoffers ställning i straffrättsliga förfaranden”.

text: Utredning

text: Socialstyrelsen anmodades att, efter hörande av de berörda vårdinrättningarna, inkomma med utredning och yttrande över vad som hade framförts i anmälan till JO. Socialstyrelsen inkom med ett yttrande beslutat av generaldirektören EE. Till yttrandet var fogat yttranden från dels verksamhetschefen CC, Rättspsykiatriska vårdkedjan, Sahlgrenska universitetssjukhuset, Område Östra, dels chefsöverläkaren DD, Rättspsykiatriska regionkliniken, Härnösand-Medelpads hälso- och sjukvård, Landstinget Västernorrland.

text: Socialstyrelsen anförde följande.

text: JO har anmodat Socialstyrelsen att inkomma med utredning och yttrande i ärende angående placering av patient som vårdas enligt lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård (LRV). Utredning har inhämtats genom yttranden (bifogas) från verksamhetschef CC, Rättspsykiatriska vårdkedjan, Sahlgrenska universitetssjukhuset och från chefsöverläkare DD, Rättspsykiatriska regionkliniken, Länssjukhuset Sundsvall- Härnösand. Socialstyrelsen får härefter besvara JO:s anmodan enligt följande. Enligt

text: 6 § första stycket

text: LRV ges rättspsykiatrisk vård på en sjukvårdsinrättning som drivs av en landstingskommun. I paragrafen regleras frågan var rättspsykiatrisk vård får ges. Avsikten är att sådan vård som utgör en brottspåföljd skall kunna ges på i princip samma sjukvårdsinrättningar som vård enligt lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Någon särskild reglering i detta avseende för personer som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning har sålunda inte införts. Rättspsykiatrisk vård som en brottspåföljd liksom tvångsvård enligt LPT får ges på sjukvårdsinrättningar som drivs av sjukvårdshuvudmännen. Av detta följer i sin tur att sjukvårdshuvudmännen själva får avgöra frågor om placering och förflyttning av patienter som ges sådan rättspsykiatrisk vård. Bestämmelsen gör det även möjligt för sjukvårdshuvudmännen att genom överenskommelser dem emellan bestämma att vården i ett visst fall skall ges av en annan huvudman än den som enligt

text: 2 §

text: LRV har skyldighet att ge vård. Härigenom har sjukvårdshuvudmännen möjligheter att skapa den vårdorganisation på området som man anser vara lämplig. Av

text: 1 §

text: LPT framgår att bestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763; HSL) gäller all psykiatrisk vård, även vård enligt LRV. Patienten förefaller ha hela sitt sociala nätverk i Sundsvallstrakten och behandlande läkare i Sundsvall har bekräftat att både patient och anhöriga har motsatt sig en förflyttning tillbaka till Göteborg. Det får emellertid också anses framgå av handlingarna att anmälaren haft skäl för sin starka oro. Det begångna brottet var skrämmande till sin karaktär och skedde gentemot en barndomskamrat till patienten. Det nära släktskapet med offret, och det förhållandet att anmälaren överklagat beslutet om patientens folkbokföring i Sundsvall, har ökat hennes rädsla och känsla av utsatthet. Något formellt fel i samband med placeringen av patienten i Sundsvall har enligt Socialstyrelsens bedömning inte förekommit. Det är i första hand patientens rehabilitering och samhällsskyddet som lagstiftningen utgår ifrån vid beslut om placering. Inget hindrar dock att uppfattningar från brottsoffer och deras anhöriga

text: tillmäts betydelse. Frågan i detta ärende är då om man borde ha tagit större hänsyn till den oro som anmälaren så ihärdigt gav uttryck för. Rambeslutet från Europeiska unionens råd av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden (2001/220/RIF) som anmälaren åberopar innehåller visserligen inte några konkreta bestämmelser med bäring på det aktuella fallet men brottsofferfrågorna uppmärksammas idag alltmer både i Sverige och internationellt. Den juridiska definitionen av brottsoffer kopplar till målsägandebegreppet. Det finns en tendens att söka vidga den definitionen till andra grupper. Som exempel kan nämnas förslaget i

text: Ds 2004:56

text: Barnen i brottets skugga om brottsskadeersättning till barn som bevittnar våld. Vidare kan nämnas att Utredningen om brottsoffermyndigheten i betänkandet En översyn av Brottsoffermyndigheten (

text: SOU 2004:61

text: ) föreslog att den myndigheten skulle få ett övergripande ansvar för att främja alla brottsoffers rättigheter, behov och intressen. Kriminalvårdskommittén arbetar för närvarande utifrån

text: Dir. 2002:90

text: ; En ny kriminalvårdslag. Det är oklart för Socialstyrelsen om frågan om brottsoffrens inflytande på placering för verkställighet av fängelsepåföljd kommer att behandlas i kommande betänkande. Enligt FN:s barnkonvention ska myndigheters beslut och åtgärder som rör barn beakta hänsynen till barnens bästa. I

text: 5 kap. 11 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: anges att socialnämnden bör verka för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga får stöd och hjälp. Utifrån de uppgifter som föreligger i detta ärende är det svårt att till fullo värdera de synpunkter och de intressen som legat bakom beslutet om placering av patienten i Sundsvall. Det är dock enligt Socialstyrelsens uppfattning viktigt för framtiden att i ökad utsträckning uppmärksamma de intressen brottsoffer och närstående till dem som utsatts för brott av någon som vårdas med stöd av LRV kan ha i detta sammanhang. En kopia av JO:s kommande beslut bör därför överlämnas till Den nationella psykiatrisamordnaren och till Socialdepartementet för kännedom. Bestämmelser om myndigheters serviceskyldighet och skyldighet att besvara förfrågningar finns i

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Chefsöverläkare DD har initialt inte varit så tillgänglig gentemot anmälaren som kan förväntas av en verksamhetschef enligt Socialstyrelsens bedömning. Det var enligt Socialstyrelsens uppfattning olämpligt av berörd personal från den rättspsykiatriska kliniken i Sundsvall att meddela den elvaåriga pojken att patienten skulle få permission några timmar. Man borde ha avvaktat och talat med pojkens mor (anmälaren). Rutiner bör finnas för hur sådana samtal skall genomföras. Det ankommer närmast på verksamhetschefen/chefsöverläkaren att se till att lämpliga rutiner finns på kliniken. CC anförde följande. I anmälan till JO anser AA under punkten ett att jag som ansvarig verksamhetschef placerat patienten i Sundsvall. Detta menar jag är felaktigt. Patienten intogs på vår regiongemensamma akutvårdsavdelning RPAV 2002-11-15 efter att ha genomgått en RPU. Under häktestiden skrev han sig hos sin mor utanför Sundsvall. Enligt patientens advokat hade han hela sitt nätverk i Sundsvallstrakten och han hade också avyttrat sin bostadsrättslägenhet i Göteborg. Regionkliniken i Sundsvall informerades om fakta och accepterade att ta emot patienten och han skrevs ut från vår avdelning 2002-12-04. Sedermera överklagade AA folkbokföringsbeslutet och 2003-04-16 blev jag uppringd av FF regionkliniken Sundsvall som meddelade att den ändrade folkbokföringen inte blev godkänd i högre rättslig instans och att patienten därför åter var göteborgare. Vården hade då redan pågått i fem månader. Jag tog kontakt med behandlande läkare GG:s som bekräftade att patienten hade hela sitt sociala nätverk i Sundsvallstrakten och att både patient och anhöriga motsatte sig en förflyttning till Göteborg. Jag såg då ingen annan möjlighet än att låta vården

text: fortsätta i Sundsvall och hänvisar därför till det brev som finns bifogat JO-anmälan och som är daterat 2003-06-16 där jag skriver till AA om min bedömning. DD anförde följande. Den grundläggande problematiken i ärendet gäller avvägningen mellan hänsynen till ett brottsoffers anhöriga och en patients möjligheter till rehabilitering. Bakgrunden torde vara väl beskriven och känd. I det nu aktuella fallet har verksamhetschefen CC beslutat att vården av patienten bör ske i Sundsvall, eftersom hans anhöriga finns här, och att de bästa förutsättningarna för rehabilitering finns här. Utan att ha beslutsrätt i frågan delar jag CC:s uppfattning att den aktuelle patienten bör vårdas så nära sitt sociala nätverk som möjligt. Beträffande anmälarens synpunkter på svårigheten att få kontakt med undertecknad, tillstår jag de faktiska omständigheterna, men vill hänvisa till att alla ärenden som gäller enskilda patienter och deras vård är delegerade till deras patientansvarige läkare (PAL). Jag har stor förståelse för AA:s känslor, och personal från vår klinik har under lång tid och med stort engagemang försökt stötta henne i bearbetningen av hennes upplevelser. Detta har uppenbart ej lyckats. Beträffande AA:s synpunkter på klinikintern kommunikation har jag inga kommentarer. Vårt primära ansvar är att på bästa sätt vårda/rehabilitera patienten. Eftersom AA har negativa synpunkter på bemötandet från vissa i vår personalgrupp, beklagar jag detta och har vidtagit lämpliga åtgärder med anledning härav. AA kommenterade de inkomna yttrandena.

text: I beslut den 15 juni 2005 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Brottsoffrens behov av skydd och stöd har uppmärksammats under senare år, och åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning har vidtagits bl.a. genom lagstiftning. De bestämmelser som har tillskapats har till stor del varit inriktade på att tillvarata brottsoffrens intressen i den rättsliga processen. Begreppet brottsoffer förekommer dock inte som legaldefinition. Det begrepp som används bl.a. i

text: rättegångsbalken

text: är målsägande och definieras i

text: 20 kap. 8 § fjärde stycket rättegångsbalken

text: som ”den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada”. Regeringen aviserade i propositionen Stöd till brottsoffer (

text: prop. 2000/01:79

text: ) att den hade för avsikt att se över målsägandebiträdesinstitutet och då särskilt uppmärksamma de efterlevandes behov av juridiskt stöd. Regeringen hänvisade till det arbete som pågick inom den Europeiska unionen för att stärka brottsoffers ställning i den rättsliga processen, bl.a. vad gällde hur skyddet för efterlevande till den som dödats genom brott i annat medlemsland skulle förstärkas (s. 42 f.). Europeiska unionens råd har därefter fattat det rambeslut (Rådets rambeslut av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden) som AA åberopat till stöd för sina klagomål mot sjukvårdshuvudmännen. Det kan konstateras att varken denna rättsakt eller de övriga av AA åberopade rättsakterna, ger brottsoffer några rättigheter i nu aktuellt hänseende, dvs. någon rätt att ha inflytande över placering för verkställighet av fängelsepåföljd eller rättspsykiatrisk vård. Någon sådan rätt föreligger inte heller i lag eller annan författning.

text: Mot denna allmänna bakgrund kan jag – liksom Socialstyrelsen – konstatera att det är sjukvårdshuvudmännen själva som avgör frågor om placering och förflyttning av patienter som ges rättspsykiatrisk vård. Jag tar inte ställning till om det aktuella beslutet om BB:s placering var riktigt i sak. JO brukar uttala sig i sådana frågor endast när ett beslut direkt strider mot en lag eller en annan författning eller om beslutet annars framstår som uppenbart felaktigt. Jag instämmer i Socialstyrelsens bedömning att något formellt fel i samband med placeringen av BB i Sundsvall inte har förekommit.

text: AA:s anmälan aktualiserar emellertid viktiga frågor rörande de intressen som brottsoffer kan ha vad gäller placeringen av patienter som vårdas med stöd av LRV. Den svåra avvägningen mellan dessa intressen och de intressen som samtidigt måste beaktas vad gäller samhällsskyddet i ett vidare perspektiv och patientens möjligheter till rehabilitering förtjänar att diskuteras inte bara i det enskilda fallet utan på ett mera övergripande plan. Jag finner därför anledning att för kännedom överlämna en kopia av detta beslut till Socialdepartementet och till den nationella psykiatrisamordnaren. Eftersom liknande problem kan finnas på kriminalvårdens område finner jag även anledning att för kännedom tillställa Justitiedepartementet en kopia av beslutet.

text: AA:s övriga klagomål mot Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall anser jag mig inte ha fullgott underlag för att uttala mig om. Jag har inte funnit tillräckliga skäl för att vidta några ytterligare utredningsåtgärder i dessa delar.


title: En kommun behåller ett övergripande ansvar för rådgivning angående skuldsanering när rådgivningsuppdraget har lämnats till en s.k. konsult som inte är anställd av kommunen

text: Bakgrund

text: Den 30 april 2007 framförde AA i en anmälan till JO klagomål mot Ragunda kommun i anledning av långsam handläggning av ett ärende om skuldsanering (JO:s dnr 1925-2007). Föredraganden inhämtade per telefon upplysningar från socialassistenten BB. Hon upplyste om följande. Ärenden om skuldsanering hanteras inom kommunen av en konsult som kommunen har anlitat för detta ändamål. Den 9 maj 2006 förmedlade hon AA:s ärende till konsulten. Hon pratade med konsulten i vecka 22 år 2007. Han meddelade henne då att han beräknade kunna avsluta AA:s ärende inom två veckor. AA har också tidigare fått budget- och skuldrådgivning för skuldsanering hos kommunen. Det ärendet avslutades den 14 februari 2005.

text: Med hänvisning till vad som hade kommit fram i ärendet fann JO inte tillräckliga skäl att vidta någon ytterligare åtgärd (JO:s beslut den 12 juni 2007).

text: Anmälan

text: I en ny anmälan, som inkom till JO den 17 augusti 2007, vidhöll AA sitt klagomål mot Ragunda kommun. Han anförde i huvudsak följande. Det ärende som avslutats den 14 februari 2005 har avslutats utan hans vetskap. Det är helt omöjligt för konsulten att få hans pågående ärende klart inom två veckor eftersom konsulten inte har fått några nya uppgifter från honom sedan september 2006. Konsulten har inte heller skickat någon fullmakt för att kunna avsluta ärendet eller kontaktat honom. Det som framförts till JO från kommunens sida är ett försök att skyla över ett mycket misskött ärende.

text: Utredning

text: JO remitterade AA:s anmälan till kommunstyrelsen i Ragunda kommun. I ett yttrande som inkom den 25 september 2007 anförde kommunstyrelsen följande.

text: Vid genomgång av de handlingar som finns framkommer att AA har varit i kontakt med kommunens budget- och skuldrådgivare under våren 2004 och därmed har ett

text: ärende öppnats i kommunens sociala system SOFIA, med ärendetypen Skuldsanering, öppnat 2004-04-06. Vidare kan man av materialet se att inriktningen verkar ha varit att försöka nå en frivillig uppgörelse med de instanser som AA haft skulder hos. Huruvida den uppgörelsen kommit till stånd går inte att utläsa av de handlingar som är tillgängliga i ärendet. – – – När det gäller handläggning av skuldsaneringsärenden så har Ragunda kommun i dagsläget ingen tjänsteman som direkt arbetar med skuldsanering. Tjänsten köps externt av en konsult. Enklare budgetrådgivningar utförs dock i egen regi vid kommunens enhet för individ- och familjeomsorg. Utifrån detta togs kontakt med konsulten under 2006 för att AA skulle få hjälp med sitt skuldsaneringsärende. När kommunen kontaktade konsulten 2007-08-27 uppgavs att ärendet nu var i stort sett klart och skulle färdigställas inom de närmaste fjorton dagarna. När det gäller uppgiften om att kommunens tjänsteman skulle ha lämnat en felaktig redogörelse för att skyla över ett misskött ärende så har det inte varit helt lätt att följa ärendegången då dokumentationen helt eller delvis saknats sedan tidigare. De uppgifter som lämnats har varit relevanta utifrån vad som finns registrerat i det datasystem som kommunen använder. Av det systemet framgår det att ärendet Skuldsanering, som tjänstemannen hänvisat till öppnats 2004-04-06 och avslutats med uppgift, Inga ytterligare kontakter, 2005-02-14. Det går inte att i systemet utläsa av vilken anledning ärendet avslutats mer än enligt ovanstående. I sitt brev uppger AA att det gått ytterligare 9 veckor från v 22 när han var i kontakt med konsulten och att fortfarande inget hänt. Kommunen har haft kontakt med konsulten 2007-09-07 som uppger att han skickat fullmakt till AA och väntar på att få den tillbaka efter påskrift. Efter det kommer brev att skickas till fordringsägarna för att få uppgift på skuldbelopp för att sedan göra en sammanställning till Kronofogden. AA är sedan februari 2007 utflyttad till Sollefteå kommun.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret.

text: I ett beslut den 10 oktober 2008 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Bestämmelser om skuldsanering finns i

text: skuldsaneringslagen (2006:548)

text: . Ärenden om skuldsanering prövas av Kronofogdemyndigheten. Kommunen ska enligt

text: 2 § andra stycket skuldsaneringslagen

text: inom ramen för socialtjänsten eller på annat sätt lämna råd och anvisningar i budget- och skuldfrågor till skuldsatta personer. Rådgivningsskyldigheten gäller även under skuldsaneringsförfarandet hos Kronofogdemyndigheten och under löptiden för en betalningsplan. I förarbetena till bestämmelsen sägs att grundidén är att de kommunala rådgivarna genom olika former av ekonomisk rådgivning dels ska bidra till att förebygga överskuldsättning, dels ska hjälpa skuldsatta personer att finna en lösning på sina problem (se

text: prop. 2005/06:124 s. 73

text: ). Vidare anförs att rådgivningsarbetet ska vara strukturerat och bygga på en väl underbyggd metodik. Inom ramen för sitt arbete ska rådgivarna bl.a. aktivt medverka till att en skuldsanering aktualiseras och bistå med råd och anvisningar vid en ansökan härom. Kommunens roll i frågor om skuldsanering är alltså rent rådgivande och stödjande.

text: 2006 års skuldsaneringslag trädde i kraft den 1 januari 2007. I den tidigare

text: skuldsaneringslagen (1994:334)

text: fanns i

text: 1 § andra meningen

text: en bestämmelse om att kommunen inom ramen för socialtjänsten eller på annat sätt skulle lämna råd och anvisningar till skuldsatta personer.

text: AA begärde i april 2006 hjälp av Ragunda kommun med budget- och skuldrådgivning för skuldsanering. För att bistå AA anlitade kommunen en s.k. konsult. I vecka 22 året därpå, dvs. omkring månadsskiftet maj/juni 2007, uppgav konsulten för en socialassistent att ärendet borde vara avslutat inom två veckor. När kommunstyrelsens remissvar inkom till JO var ärendet fortfarande inte avslutat.

text: JO har enligt

text: 2 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän tillsyn över bl.a. statliga och kommunala myndigheter, tjänstemän och andra befattningshavare vid dessa myndigheter och annan som innehar tjänst eller uppdrag, varmed följer myndighetsutövning såvitt avser denna hans verksamhet.

text: Den konsult som kommunen har anlitat är inte anställd av kommunen. Såvitt har kommit fram i ärendet har konsulten inte heller knutits till förvaltningen på ett sådant sätt att han kan sägas ha deltagit i kommunens verksamhet. Uppdraget har heller inte innefattat myndighetsutövning. Konsulten står därför inte under min tillsyn när det gäller uppdraget att ge råd till AA (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 2001/02 s. 250; särskilt s. 259 f.).

text: Jag går därför inte närmare in på hur konsulten har utfört sitt uppdrag. Däremot vill jag påpeka att kommunen behåller ett övergripande ansvar för rådgivningen när uppgiften har överlämnats till en utomstående.

text: Handläggningen av ärendet har dragit ut på tiden. Den omständigheten att Ragunda kommun valt att anlita en konsult för att handlägga kommunens s.k. skuldsaneringsärenden medför naturligtvis inte att kommunen befriats från sitt ansvar för att enskilda personer, som ansöker om hjälp för att komma tillrätta med sina ekonomiska problem, inom rimlig tid får de råd och anvisningar som de enligt

text: skuldsaneringslagen

text: har rätt till.

text: Såvitt framkommit har kommunens första kontakt med konsulten, efter det att ärendet förmedlades, tagits i vecka 22 år 2007. Ärendet hade då pågått i drygt ett år. Kommunen tycks under denna period inte ha haft någon uppföljning av konsultens arbete. Jag finner att detta inte är tillfredsställande och förutsätter att kommunen, om så inte redan har skett, ser över sina rutiner för att undvika att en liknande situation inträffar igen.

text: Det som i övrigt har framkommit föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Anmälningsskyldighet
Barn/ungdom
Objektivitet, opartiskhet, saklighet
Orosanmälan

title: Kritik mot en befattningshavare vid förvaltningen för lärande och arbete i Forshaga kommun för att hon gjort en s.k. orosanmälan i tjänsten trots att den rörde privata förhållanden

sammanfattning: En befattningshavare vid förvaltningen för lärande och arbete i Forshaga kommun gjorde en s.k. orosanmälan avseende sina brorsbarn till en annan kommun. Befattningshavaren angav i anmälan att hon gjorde den i sin egenskap av tjänsteman. Anmälan var skriven på kommunens brevpapper och undertecknad med befattningshavarens tjänstetitel. Befattningshavaren får kritik för att hon gjorde anmälan i tjänsten trots att hon fått kännedom om förhållandena kring brorsbarnen i sin egenskap av privatperson och således inte genom förvaltningens verksamhet.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot en befattningshavare vid Lärandeoch arbetsnämndens förvaltning i Forshaga kommun avseende missbruk av tjänstetitel. Hon anförde huvudsakligen följande. Hon hade en pågående tvist med pappan till hennes barn. BB, tf. enhetschef vid Ekonomi/Missbruk i Forshaga kommun, är syster till barnens pappa. Den 15 november 2011 sände BB, i sin egenskap av tjänsteman, en orosanmälan till stadsdelsförvaltningen Enskede-Årsta-Vantör i Stockholms kommun avseende AA:s barn trots att ärendet rörde ett för BB privat ärende. Anmälan var skriven på Forshaga kommuns brevpapper och undertecknad med BB:s namn och tjänstetitel. Vid telefonsamtal med BB:s chef CC uppgav denne att kommunen inte hade någon erinran mot att anmälan gjorts av BB i hennes roll som tjänsteman.

text: Till anmälan till JO fogades den aktuella orosanmälan.

text: Utredning

text: JO begärde att Lärande- och arbetsnämnden i Forshaga kommun skulle göra en utredning och yttra sig över vad som anförts i AA:s anmälan. Nämnden gav in ett yttrande med följande lydelse.

text: Lärande- och arbetsnämnden konstaterar att fel är begångna i hanteringen av en anmälan gällande misstanke om att barn far illa.

text: Gällande BB:s anmälan om barn som far illa instämmer vi med AA:s kritik. Anmälan skulle inte ha gjorts som tjänsteman i Forshaga kommun och således heller inte skrivits på kommunens brevpapper. CC och AA:s telefonsamtal har refererats och gällande det så konstateras det från nämndens sida att AA fått felaktiga uppgifter, då anmälan inte skulle ha hanterats i tjänsten på Forshaga kommun. Lärande- och arbetsnämnden beklagar det inträffade och ser allvarligt på det. Åtgärder är vidtagna med berörd personal och vi har utvecklat våra handläggningsrutiner. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: BB gjorde den 15 november 2011 en anmälan till Enskede-Årsta Vantör stadsdelsnämnd i Stockholms kommun angående oro för sina brorsbarn. BB angav i anmälan att hon gjorde den i sin egenskap av tjänsteman. Anmälan var skriven på kommunens brevpapper och undertecknad med BB:s tjänstetitel. Hon har uppenbarligen gjort anmälan i tjänsten.

text: Jag går inte in på frågan om det fanns skäl för BB:s oro för barnen. Min utredning är inriktad på frågan om hon borde ha gjort anmälan inom ramen för sin tjänst vid ekonomi/missbruksenheten vid förvaltningen för lärande och arbete i Forshaga kommun.

text: Bestämmelser om anmälan till socialnämnden om oro för barn finns i

text: 14 kap.

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Den 1 januari 2013 gjordes vissa ändringar av bestämmelserna. Ändringarna syftade inte till någon ändring i sak (

text: prop. 2012/13:10 s. 136

text: f.). I det följande hänför jag mig därför till bestämmelserna i

text: 14 kap.

text: SoL i deras nuvarande lydelse.

text: Myndigheter inom bl.a. socialtjänsten och anställda hos sådana myndigheter är enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa. I

text: 14 kap. 1 c §

text: SoL finns en uppmaning om att var och en som får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa bör anmäla detta till socialnämnden. Bestämmelsen i

text: 14 kap. 1 c §

text: SoL riktar sig till allmänheten och yrkesverksamma personer som inte omfattas av anmälningsplikten.

text: Anmälningsskyldigheten enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL är begränsad till sådant som en befattningshavare har fått kännedom om i verksamheten. Uppgifter som en befattningshavare har fått kännedom om i egenskap av privatperson omfattas endast av rekommendationen i

text: 14 kap. 1 c §

text: SoL (socialutskottets betänkande SoU 1979/80:44 s. 113; se även bl.a. JO 1992/93 s. 319, särskilt s. 324, dnr 1974-1990 och 2041-1990, Socialstyrelsens publikation Anmälningsskyldighet om missförhållanden som rör barn, 2004, s. 10 och 29).

text: Såvitt framkommit var barnen inte föremål för något ärende inom Forshaga kommun. Inte heller var det genom förvaltningens verksamhet som BB hade fått kännedom om de förhållanden avseende brorsbarnen som föranledde hennes orosan-

text: mälan, utan anmälan grundade sig helt på uppgifter som hon hade fått genom sin privata relation till brodern och barnen. Det kan således konstateras att det inte var fråga om att BB hade någon skyldighet enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL att göra en orosanmälan. Hon borde därför inte ha gjort anmälan i sin egenskap av tjänsteman. Om hon befarade att barnen for illa borde hon, under rådande förhållanden, ha gjort anmälan som privatperson med stöd av

text: 14 kap. 1 c §

text: SoL.

text: Jag har inte anledning att anta annat än att BB ansåg att det fanns sakliga skäl för att göra en anmälan om oro för barnen. Det bör också noteras att hon i sin anmälan angav att hon var släkt med barnen. Hon försökte således inte dölja för stadsdelsnämnden att hon hade en privat relation till barnen. Jag vill emellertid framhålla vikten av att en tjänsteman agerar på ett sådant sätt att det aldrig råder någon tvekan i frågan om tjänstemannen uppträder i tjänsten eller som privatperson. Att det finns en tydlighet i detta avseende är av vikt för att upprätthålla objektiviteten inom socialtjänsten samt enskildas förtroende för socialtjänstens verksamhet. BB kan därför inte undgå kritik för sitt handlande.

text: Jag finner inte skäl att kommentera det telefonsamtal som förevarit mellan AA och BB:s chef.

text: Jag noterar att kommunen har utvecklat sina handläggningsrutiner samt vidtagit vissa andra åtgärder med anledning av det inträffade.

text: Ärendet avslutas med den kritik som uttalats.