nyckelord:
Dokumentation
Grundläggande fri- och rättigheter
Proportionalitetsprincipen
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kriminalvårdens användning av spotthuvor

sammanfattning: Användningen av spotthuvor är en mycket integritetskänslig åtgärd som innebär en inskränkning av den enskildes grundläggande fri- och rättigheter enligt regeringsformen. Det har i flera sammanhang uppmärksammats att åtgärden medför en risk för kvävning och, om den kombineras med fängsel, även en risk för halsskador. JO konstaterar att Kriminalvården använder spotthuvor i sin verksamhet för att hindra frihetsberövade från att spotta på personal och andra, men att det inom olika delar av myndigheten finns betydande skillnader i tillämpningen och övrig hantering. Vid sidan av regler om allmänna grunder för ansvarsfrihet finns det inte någon författningsreglering som avser Kriminalvårdens möjligheter att använda sig av spotthuvor eller andra hjälpmedel för att värja sig mot att en intagen spottar. Den huvudsakliga ledningen för myndighetens personal ges i stället i en handbok. Att tillämpningen i olika delar skiljer sig åt illustrerar enligt JO tydligt att nuvarande reglering är otillräcklig. JO anser också att det framstår som en omotiverad skillnad att tillämpningsområdet för fängsel uttömmande har reglerats i fängelselagen och häkteslagen medan så inte är fallet när det gäller användningen av spotthuvor. Det är enligt JO uppenbart att det finns ett behov av att explicit reglera Kriminalvårdens användning av spotthuvor i syfte att åstadkomma en enhetlig och rättssäker tillämpning. Mot den bakgrunden finner JO anledning att, med stöd av 4 § JO-instruktionen, göra en framställning till regeringen om en översyn av lagstiftningen. Vidare uttalar JO att Kriminalvården i avvaktan på en tydlig rättslig reglering behöver förvissa sig om att tillämpningen av tvångsåtgärden omgärdas av restriktivitet, proportionalitet och enhetlighet samt korrekt dokumentation.

text: Initiativet

text: I ett beslut den 22 januari 2021 (ärende dnr 273-2020) uttalade jag kritik mot Kriminalvården, häktet Kronoberg, för bristande dokumentation i samband med att en intagen under transport hade varit belagd med en s.k. spotthuva. Åtgärden hade vidtagits för att hindra den frihetsberövade att spotta på personalen.

text: Det som kom fram i ärendet väckte frågor om Kriminalvårdens användning av spotthuvor. Jag beslutade därför att utreda saken i ett särskilt initiativärende. Initiativet har handlagts i detta ärende.

text: Utredning

text: JO begärde att Kriminalvården skulle lämna en redogörelse för myndighetens användning av spotthuvor och angav att yttrandet skulle omfatta de punkter som framgår av remissvaret nedan.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, genom generaldirektören, i huvudsak följande (bilagorna har här utelämnats):

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från Kriminalvårdens samtliga regioner, som i sin tur inhämtat uppgifter från sina respektive anstalter och häkten, samt från Nationella transportenheten, Säkerhetsavdelningen och Enheten för verksamhetsutveckling i anstalt och häkte. Av uppgifterna framgår sammanfattningsvis i huvudsak följande.

text: 1. Vad är det rättsliga stödet för att belägga frihetsberövade med spotthuva? Kriminalvårdens bedömning är att anställda inom myndigheten som har till uppgift att hålla intagna i häkte eller kriminalvårdsanstalt under uppsikt har, utöver den nödvärnsrätt som tillkommer envar, rätt att med stöd av

text: 24 kap.

text: och

text: 2 §§

text: brottsbalken

text: bruka det våld som med hänsyn till omständigheterna är försvarligt för att hindra den intagne från att rymma eller upprätthålla ordningen. Kriminalvården gör samma bedömning när det gäller sådana handräckningsuppdrag som Kriminalvården svarar för enligt tvångslagstiftning eller som överlämnas till Kriminalvården av Polismyndigheten med stöd av

text: 29 a § polislagen (1984:387)

text: , vilka avser frihetsberövade personer. De omnämnda bestämmelserna i

text: brottsbalken

text: innebär en begränsning av det skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp som tillförsäkras enskilda i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: 2. Anser Kriminalvården att användning av spotthuva är en tvångsåtgärd? Kriminalvården anser att användning av spotthuva är en tvångsåtgärd.

text: 3. Har Kriminalvården identifierat några alternativa åtgärder till användning av spotthuva? Vilka är dessa i så fall? Finns det exempelvis anledning att förse personalen med skyddsutrustning, t.ex. visir, i stället för att belägga en intagen med spotthuva? De alternativa åtgärder till användning av spotthuva som har identifierats är användande av skyddsutrustning såsom visir, skyddshjälm, sköld samt skyddskläder inkl. stövlar. Den samlade erfarenheten är att alternativa åtgärder i de situationer som uppkommer i verksamheten utreds och att skyddsutrustning för personalen används i de fall där det är lämpligt, medan den intagne beläggs med spotthuva endast i de fall där inga alternativa åtgärder bedöms möjliga. Användning av skyddsutrustning för personalen i stället för att belägga en intagen med spotthuva bedöms inte alltid utgöra en möjlig alternativ åtgärd dels eftersom utrustningen sällan är heltäckande, dels eftersom den kan försvåra ett ingripande där det förekommer tumult. Användande av visir i den beskrivna situationen kan vidare innebära en säkerhetsrisk p.g.a. reducerad synförmåga hos personalen.

text: 4. I vilka situationer används spotthuvor inom myndigheten? Enligt Kriminalvårdens säkerhetshandbok ska spotthuva användas med restriktivitet och inte i förebyggande syfte.

text: Utgångspunkten är att spotthuva kan användas vid situationer där det finns en uppenbar risk för spridande av smitta eller där säkerheten och arbetsmiljön för kriminalvårdare hotas. Spotthuva används restriktivt och först när en klient tydligt hotar att spotta eller på annat sätt visar avsikt att spotta eller faktiskt spottar på personal. Det enda undantaget när användande av spotthuva kan bli aktuellt i förebyggande syfte som rapporterats från ett av Kriminalvårdens verksamhetsställen är när det funnits en långvarig historik hos klienten av spottande mot personal eller när klienten i närtid har spottat på personal.

text: 5. Vilka riktlinjer eller andra typer av styrande dokument finns inom Kriminalvårdens olika verksamhetsgrenar för användningen av spotthuvor? Kriminalvårdens användning av spotthuva regleras i säkerhetshandboken, avsnitt 28, se bilaga 1. Därutöver regleras användningen i viss mån även i följande dokument. Kriminalvårdens Transportanvisning KV COVID-19, avsnitt 5.4 om Munskydd för klienten, 2021-02-01, dnr 2020-4313, version 1.4, s. 10, se bilaga 2. Kriminalvårdens Instruktion för användande av skyddsutrustning samt sanering vid covid-19, avsnitt I om Arbete med misstänkt/konstaterat smittade personer, 2021-01-27, dnr 2021-783, version 10, s. 4, se bilaga 3. För Nationella transportenheten finns en lokal anvisning till säkerhetshandboken, avsnitt om Planering av transport och utevistelse, 2020-12-11, se bilaga 4.

text: a. Vilken typ av spotthuvor används inom myndigheten?

text: Av säkerhetshandboken framgår att endast spotthuva som har godkänts av Kriminalvården får användas. Den spotthuva som för närvarande används inom Kriminalvården kallas ”Pol-i- Veil” och är en s.k. lättviktsspotthuva med transparent framsida som inte hindrar klientens sikt. En region har rapporterat att den även har tillgång till en spotthuva som kallas ”The Tranzport Hood”. Denna senare huva är transparent från näsa och upp och har direktupphandlats av verksamheten innan spotthuvan Pol-i-Veil introducerades. Kriminalvården har nyligen genomfört en upphandling av nya spotthuvor som kallas ”Milrab Original”. Denna typ av huva är heltransparent. Något beställningssystem för de nya spotthuvorna har ännu inte införts. b. Har alla verksamheter tillgång till sådana huvor eller inom vilka verksamheter finns de? Var förvaras spotthuvor och i vilka situationer finns de tillgängliga för

text: personalen?

text: Anstalts-, häktes- och transportverksamheterna har tillgång till spotthuvor. Var dessa förvaras skiljer sig till viss del åt mellan olika verksamhetsställen. En del verksamhetsställen förvarar spotthuvor i flera olika utrymmen, medan andra förvarar de i ett och samma utrymme. Inom anstalt förvaras spotthuvorna i samma utrymme som övrig skyddsutrustning, på inskrivnings- och/eller avskildhetsavdelningar, i egna transportfordon för klienter eller hos centralvakten och/eller vakthavande befäl. Endast personal som ingår i larmstyrkan eller som arbetar på avskildhetsavdelningen har tillgång samt vakthavande befäl eller övrig personal efter beslut av vakthavande befäl, kriminalvårdsinspektör eller kriminalvårdschef i beredskap. Undantaget ett verksamhetsställe som angett att spotthuva kan hämtas ut med loggad nyckel. På häktena förvaras spotthuvorna hos vakthavande befäl, larmchefen och/eller säkerhetshandläggaren samt på avskildhets- och bevakningsavdelningar, i arrestlokaler, i särskilda utrymmen och/eller i ombytesrum eller utrustningsförråd för insatsstyrkan. Inom transportverksamheten förvaras spotthuvorna på sådant sätt att de är lättåtkomliga under färd vid transport med fordon, dvs. i transportväska eller i förvaringsutrymme i fordonet. Spotthuvor medtas även under utrikesuppdrag.

text: Spotthuvor kan därutöver bäras i benficka av den personal som dagligdags arbetar nära en klient som återkommande spottar mot personal. c. Vem beslutar om att en intagen ska beläggas med spotthuva? Enligt säkerhetshandboken har endast vakthavande befäl, kriminalvårdsinspektör eller kriminalvårdschef alt. kriminalvårdschef i beredskap befogenhet att besluta om användning av spotthuva. Inom Nationella transportenheten får beslut om spotthuva fattas av utrikes- och inrikestransportchefer, transportledare och transportplanerare. Härifrån undantas incidenter eller andra påbörjade angrepp, där åtgärder behöver vidtas direkt (faktiskt handlande). I sådana fall får beslut inhämtas i efterhand. Inga verksamhetsställen har rapporterat någon avvikelse från vem som beslutar om användande av spotthuva än vad som framgår av säkerhetshandboken. d. Omprövas beslut om användning av spotthuva och hur går i så fall omprövningen

text: till?

text: Det finns ingen fastställd rutin för omprövning av beslut om användning av spotthuva. Beslutet att använda spotthuva omprövas i stället kontinuerligt under användandet genom att alternativa åtgärder som medför att behovet av spotthuva inte längre är nödvändigt utreds, genom bedömning av klientens tillstånd och proportionaliteten i användandet samt genom löpande dialog med klienten. Vid dialog tillfrågas klienten om denne kommer att upphöra med beteendet eller inte. Svarar klienten jakande testas att ta av spotthuvan. Vid endast kortvarig användning har beslutet i vissa fall inte omprövats. Ett antal verksamhetsställen har svarat att en omprövning beslutas av vakthavande befäl, kriminalvårdsinspektören, kriminalvårdschefen alternativt kriminalvårdschefen i beredskap eller ledaren för insatsstyrkan. Inom transportverksamheten omprövas beslutet av transportledaren.

text: e. På vilket sätt dokumenteras användningen av spotthuva?

text: Av säkerhetshandboken framgår följande om dokumentation efter beslut om användning av spotthuva.

text: • Daganteckning upprättas i det klientadministrativa systemet (KVR). Av anteckning ska framgå beskrivning av incident/händelse, grund för beslutet, beslutsfattare, tid för åtgärdens början och slut samt övrig medverkande personal. • Vid hantering av extern klient, person som inte är eller ska skrivas in i kriminalvård, ska berörd myndighet informeras muntligen eller via e-post. Såväl avsändare som mottagare ska informeras. • Händelsen rapporteras i ISAP (Kriminalvårdens incidentrapporteringssystem).

text: De allra flesta verksamhetsställena har svarat att dokumentation sker i enlighet med denna rutin, medan ett antal har svarat att dokumentation endast sker i det klientadministrativa systemet. Ett verksamhetsställe har svarat att någon dokumentation inte sker och ytterligare några verksamhetsställen har svarat att de saknar rutiner för hur dokumentation ska ske. f. Förvaras alternativ utrustning, t.ex. visir, på samma ställe som spotthuvorna och

text: lika lättåtkomlig för personalen?

text: Med anledning av pandemin covid-19 förvaras skyddsutrustning, såsom visir, på de allra flesta verksamhetsställena så att den är mer lättillgänglig för personal än spotthuvorna. Många verksamhetsställen har tillagt att detta utgör en förändring i förhållande till vad som gällde före pandemin, då visir var mer svåråtkomliga. Ett fåtal verksamhetsställen har svarat att visir alltjämt förvaras på samma ställe som spotthuvorna.

text: g. Vilken roll har läkare och/eller sjuksköterska i samband med användandet av

text: spotthuva?

text: Enligt säkerhetshandboken bör, när en klient har ett sådant beteende att användning av spotthuva övervägs eller beslutas om, en psykiatrisk bedömning efterfrågas av sjukvården så snart som möjligt. Läkare och/eller sjuksköterska har inte del i beslutsfattandet om användande av spotthuva. Flera verksamhetsställen har angett att läkare eller sjuksköterska konsulteras för psykiatrisk bedömning av klienten alternativt informeras om användandet antingen i samband med användandet eller i efterhand, medan andra har angett att läkare och/eller sjuksköterska inte har någon roll vid användandet alternativt inte hinner tillfrågas. En klient som är belagd med spotthuva kan samtidigt vara belagd med fängsel. Om en klient har belagts med fängsel på grund av att han eller hon uppträder våldsamt ska denne så snart som möjligt undersökas av läkare, se 8 kap. 10 § fängelselagen respektive 4 kap. 10 § häkteslagen. h. Sker det något uppföljande samtal med en intagen som har belagts med

text: spotthuva?

text: Det finns ingen fastställd rutin för huruvida uppföljande samtal med en intagen som har belagts med spotthuva ska ske. Verksamhetsställenas svar kring huruvida uppföljande samtal sker varierar. Frågan har bevarats nekande främst inom den verksamhet som ombesörjer klienttransporter och där personal som medverkat vid användandet av spotthuva avlämnar klienten till en annan enhet eller inrättning inom eller utom myndigheten. En majoritet av de verksamhetsställen som har besvarat frågan jakande har förklarat att uppföljande samtal genomförs antingen via sjukvården eller inom ramen för ett ärende om misskötsamhet. Ett antal verksamhetsställen har i stället angett att uppföljande samtal sker under själva användandet.

text: 6. Hur ofta och inom vilken sorts verksamheter används spotthuvor inom Kriminalvården? Har det skett någon förändring av användandet över tid? Om det saknas statistik ska myndigheten i stället ange sin uppfattning om omfattningen. Användande av spotthuva sker främst i samband med klienttransporter, t.ex. till sjukvårdsinrättning, vid inställelse till domstol eller vid placering respektive omplacering vid anstalter och häkten. Ett användande kan även aktualiseras vid intern förflyttning, t.ex. efter beslut om placering i avskildhet efter misskötsamhet. Samtliga verksamhetsställen, förutom ett fåtal som har svarat att användande av spotthuva aldrig har skett, har svarat att spotthuvor används sällan eller mycket sällan. Nationella Transportenheten, som genomför ca 70 000 transporter årligen, har uppgett att det är svårt att bedöma omfattningen av användandet. Av Nationella Transportenheten inrapporterade tillfällen framgår att spotthuva används inom verksamheten ungefär en gång per månad. Användande av spotthuva har därutöver rapporterats in främst från säkerhetshäkten. Enligt Kriminalvårdens inrapporteringssystem, ISAP, har användande av spotthuva rapporterats in enligt följande. 2016; 24 tillfällen, 2017; 24 tillfällen, 2018; 30 tillfällen, 2019; 28 tillfällen, 2020; 44 tillfällen, och hittills för 2021; 15 tillfällen (uppgifter per den 15 april 2021). Utifrån denna statistik förefaller en ökning ha skett sedan föregående år. Statistiken kan dock inte anses helt återspegla det verkliga användandet mot bakgrund av vad som framkommit om att flera verksamhetsställen inte rapporterar in användandet i ISAP. Huruvida ett ökat antal inrapporterade tillfällen beror på en verklig ökning eller om den kan hänföras till en bättre följsamhet till den rutin som finns har inte gått att utreda. Det har vidare framkommit att metoden för att ta fram statistiken baseras på en s.k. fritextsökning. Det finns således en risk för att det kan finnas fler inrapporterade fall än vad som har kunnat sökas fram.

text: 7. Hur följs användningen av spotthuvor upp centralt och sker det någon utvärdering inom myndigheten? Det sker ingen central uppföljning eller utvärdering av användandet av spotthuvor inom Kriminalvården.

text: 8. Anser Kriminalvården att det finns behov av att särskilt reglera användning av spotthuva i lag eller föreskrifter? Kriminalvården anser att det finns ett behov att reglera användningen av spotthuva i större utsträckning än vad som hittills har skett och att detta bör göras i särskild ordning. Kriminalvården anser det vara tillfyllest att användningen regleras på föreskriftsnivå.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: är var och en gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp även i andra fall än som avses i 4 och 5 §§. Enligt

text: 2 kap. 20 § första stycket 2 regeringsformen

text: får, i den utsträckning som medges i 21–24 §§, begränsning genom lag ske av skyddet mot annat kroppsligt ingrepp än som avses i 4 och 5 §§. Enligt

text: 24 kap.

text: 1 § första stycket

text: och

text: andra stycket första punkten

text: brottsbalken

text: utgör en gärning som någon begår i nödvärn brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. Rätt till nödvärn föreligger mot ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom. Av

text: 24 kap. 2 § första stycket brottsbalken

text: framgår att om den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad friheten rymmer eller om han eller hon sätter sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han eller hon på annat sätt motstånd mot någon som han eller hon står under uppsikt av, när denne ska hålla honom eller henne till ordningen, får det våld användas som med hänsyn till omständigheterna är försvarligt för att rymningen ska hindras eller ordningen upprätthållas. Detsamma ska gälla om någon annan än de som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall. Enligt

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, respektive

text: häkteslagen (2010:611)

text: , HäL, ska varje intagen bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Enligt

text: 1 kap. 6 §

text: FäL respektive HäL får verkställigheten inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Av

text: 8 kap. 10 §

text: FäL respektive

text: 4 kap. 10 §

text: HäL framgår att en intagen får beläggas med fängsel 1. vid förflyttning inom anstalt respektive förvaringslokalen och vid transport eller annan vistelse utanför anstalt respektive lokalen, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, eller 2. om han eller hon uppträder våldsamt och det är absolut nödvändigt med hänsyn till den intagnes egen eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa. En läkare ska så snart som möjligt undersöka en intagen som belagts med fängsel enligt

text: första stycket 2.

text: Enligt

text: 9 kap. 3 §

text: FäL och

text: 5 kap. 3 §

text: HäL ska, om en transport kan befaras skada den intagnes hälsa, läkares medgivande till transporten inhämtas.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Samtliga anstalts-, häktes- och transportverksamheter inom Kriminalvården har tillgång till spotthuvor. Genom utredningen har det framkommit att olika rutiner tillämpas ute i verksamheten när det gäller var spotthuvorna förvaras, vilken del av personalen som har tillgång till dem, vem som beslutar om användningen, hur användningen dokumenteras, var eventuell alternativ skyddsutrustning förvaras och huruvida läkare och/eller sjuksköterska involveras i användandet. Det har även framkommit att tydliga rutiner som är direkt kopplade till användningen saknas avseende de delar som avser omprövning och uppföljande samtal. Myndighetens samlade bild är att spotthuvor används restriktivt inom alla delar av verksamheten och aldrig i förebyggande syfte. Användningen är sällan eller mycket sällan förekommande, vilket återspeglas av den statistik som hämtats från Kriminalvårdens incidentrapporteringssystem. Denna statistik är dock inte heltäckande och någon central uppföljning eller utvärdering av användningen av spotthuvor har inte gjorts. Kriminalvården delar fullt ut JO:s bedömning att åtgärden att belägga en intagen med spotthuva är en mycket integritetskänslig åtgärd som innebär en inskränkning av den enskildes grundläggande fri- och rättigheter. För att säkerställa en rättssäker och enhetlig hantering samt för att kunna följa upp användningen över tid avser Kriminalvården att inom det närmaste se över dels hur användningen av spotthuvor inom Kriminalvården kan regleras ytterligare, dels hur uppföljning av användningen ska ske.

text: Bedömning

text: Beslutets disposition Utredningen visar att Kriminalvården använder spotthuvor i sin verksamhet för att hindra frihetsberövade från att spotta på personal och andra, men att tillämpningen inom myndigheten skiljer sig åt såväl mellan anstalts-, häktesoch transportverksamheterna som mellan enskilda verksamhetsställen.

text: Jag kommer i det följande att komplettera den redovisning för rättslig reglering som Kriminalvården lämnat i sitt yttrande och närmare redogöra för den normbildning som i dag åberopas till stöd för användningen av spotthuvor. Därefter belyser jag vissa frågor som rör tillämpningen för att avslutningsvis uttala mig om huruvida åtgärden bör regleras annorlunda än vad som nu är fallet.

text: Rättsliga utgångspunkter Enligt artikel 3 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) får ingen utsättas för tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Begreppen omänsklig och förnedrande behandling har inte definierats i konventionen men Europadomstolen har funnit att exempelvis

text: användningen av handfängsel, kedjor och bältesläggning i vissa fall strider mot förbudet.

text: Vidare har FN och Europarådet antagit särskilda regler för behandlingen av frihetsberövade personer i t.ex. fängelse och häkte (Nelson Mandela-reglerna respektive de europeiska fängelsereglerna). Som medlem av FN och Europarådet har Sverige medverkat vid antagandet av dessa dokument. I båda regelverken finns bestämmelser som kräver att varje frihetsberövad behandlas med respekt för sina mänskliga rättigheter och att de restriktioner som åläggs frihetsberövade ska vara så lite ingripande som möjligt och stå i proportion till det legitima syftet med åtgärderna. Därutöver specificeras förutsättningarna för användningen av fängsel/tvångsmedel (”instruments of restraint”). Även om internationella standarder av det slag som nu redovisats inte är direkt bindande har de stor betydelse i Kriminalvårdens arbete med styrande dokument, liksom vid proportionalitetsbedömningen i enskilda fall.

text: Utöver det nu redovisade finner jag anledning beröra följande. Av

text: fängelselagen

text: och

text: häkteslagen

text: framgår att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Lagtekniskt innebär detta att begränsningar i de intagnas frihet i vissa fall har fått en särskild och uttömmande reglering i

text: fängelselagen

text: respektive

text: häkteslagen

text: medan andra inskränkningar följer av att Kriminalvården har i uppdrag att upprätthålla ordningen och säkerheten. Av förarbetena framgår att en uttrycklig reglering i lagen i vissa fall ansågs vara nödvändig, t.ex. när det gäller åtgärder som omfattas av grundlagsskyddet i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: mot bl.a. kroppsvisitation och undersökning av förtroliga försändelser. Andra mindre ingripande begränsningar i de intagnas frihet har således inte särskilt reglerats utan motiveras i stället av ordnings- och säkerhetsskäl, t.ex. vissa former av övervakning och intagnas skyldighet att följa de rutiner som gäller och de anvisningar som ges av personalen.

text: En inskränkning av de intagnas frihet som särskilt reglerats i

text: fängelselagen

text: och

text: häkteslagen

text: är Kriminalvårdens möjlighet att belägga intagna med fängsel. I

text: Se t.ex. Hénaf mot Frankrike 65436/01, 27 november 2003,

text: Tarariyeva mot Ryssland

text: , 4353/03, 14 december 2006 och

text: Wiktorko mot Polen

text: , 14612/02, 31 mars 2009. Se United Nations Standard Minimum Rules for the Treatment of Prisoners (the Nelson Mandela Rules), 17 december 2015, A/RES/70/175, artikel 1, 36 och 47–49 samt Ministerkommitténs rekommendation Rec [2006]2-rev till medlemsstaterna avseende de europeiska fängelsereglerna, den 1 juli 2020, artikel 1, 3 och 68. Se

text: 1 kap. 6 § fängelselagen (2010:610)

text: och

text: 1 kap. 6 § häkteslagen (2010:611)

text: . Se

text: prop. 2009/10:135 s. 65

text: och

text: dessa lagar finns ingen definition av begreppet men med fängsel avses ett tekniskt hjälpmedel som binder samman händer eller fötter.

text: Det finns inte någon särskild författningsreglering, varken i

text: fängelselagen

text: och

text: häkteslagen

text: eller i någon annan lag, som uttryckligen avser Kriminalvårdens möjligheter att använda sig av spotthuvor eller andra hjälpmedel för att hindra en frihetsberövad från att spotta. Vissa likheter finns visserligen mellan användningen av fängsel och spotthuvor. Fängsel hindrar den frihetsberövade från att t.ex. rymma, bruka våld eller annars sätta sig till motvärn. En spotthuva hindrar den enskilde från att spotta och riskerar att begränsa hans eller hennes sinnen och förmåga att orientera sig. Båda tvångsåtgärderna inskränker alltså den enskildes frihet. Trots dessa likheter saknas det emellertid enligt min mening utrymme att låta

text: fängelselagens

text: och

text: häkteslagens

text: bestämmelser om fängsel omfatta användningen av spotthuvor. Jag noterar att Kriminalvården gör samma bedömning.

text: Som myndigheten har pekat på i sitt remissvar framgår av

text: brottsbalkens

text: regler om allmänna grunder för ansvarsfrihet att den som håller intagna under uppsikt har, utöver den nödvärnsrätt som tillkommer var och en, rätt att bruka det våld som med hänsyn till omständigheterna är försvarligt för att hindra den intagne från att rymma eller för att upprätthålla ordningen. JO har med hänvisning till dessa regler tidigare uttalat att om en frihetsberövad spottar på andra får Kriminalvården vidta åtgärder för att skydda omgivningen.

text: Det saknas således bestämmelser i lag som uttryckligen ger Kriminalvården en rätt att använda spotthuvor. Åtgärden, som innebär en inskränkning av den enskildes grundläggande fri- och rättigheter enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: , får i stället enbart stöd i regler om ansvarsfrihet för en annars straffbelagd gärning. Det är enligt min mening problematiskt, inte minst mot bakgrund av de skäl som enligt förarbetena till

text: fängelselagen

text: och

text: häkteslagen

text: låg till grund för om inskränkningar i de intagnas frihet uttryckligen reglerades i de lagarna eller annars fick motiveras av ordnings- och säkerhetsskäl. Jag återkommer senare i detta beslut till behovet av ytterligare reglering.

text: Av utredningen framgår att den huvudsakliga ledningen för användningen av spotthuvor inom Kriminalvården ges genom myndighetens säkerhetshandbok. Handböckerna innefattar ofta sammanställningar av lagar, förordningar, föreskrifter, allmänna råd, förarbeten och praxis. Där kan det även finnas

text: Se t.ex.

text: prop. 2016/17:57 s. 35

text: Se

text: 24 kap.

text: och

text: 2 §§

text: brottsbalken

text: . Se

text: JO 2010/11 s. 230

text: handlingsregler och rutinbeskrivningar som är bindande för personalen. I avsnittet om spotthuvor i säkerhetshandboken anges i huvudsak följande:

text: När en klient spottar på andra har Kriminalvården möjlighet att använda spotthuva för att skydda omgivningen. Spotthuvan får inte hindra klienten att använda syn och hörsel eller att orientera sig i tid och rum. Utrustningen ska användas med restriktivitet och inte i förebyggande syfte. När en klient har ett sådant beteende, att användning av spotthuva övervägs eller beslutas om, bör en psykiatrisk bedömning efterfrågas av sjukvården så snart som möjligt. Endast spotthuva som godkänts av Kriminalvården får användas. Spotthuvan får användas först då det är aktuellt att upprätthålla ordningen. Inför beslut ska en individuell bedömning göras. Endast vakthavande befäl, kriminalvårdsinspektör eller KVC [kriminalvårdschef, JO:s anm.] alt. KVC Beredskap har befogenhet att besluta om användning av spotthuva. Inom NTE [myndighetens nationella transportenhet, JO:s anm.] får beslut om spotthuva fattas av utrikes- och inrikestransportchefer, transportledare och tranportplanerare. Undantag: Incidenter eller andra påbörjade angrepp, där åtgärder behöver vidtas direkt (faktiskt handlande). I sådana fall får beslut inhämtas i efterhand. Efter beslut om användning av spotthuva ska följande åtgärder vidtas: • Daganteckning upprättas i det klientadministrativa systemet (KVR). Av anteckning ska framgå beskrivning av incident/händelse, grund för beslutet, beslutsfattare, tid för åtgärdens början och slut samt övrigt medverkande personal. • Vid hantering av extern klient, person som inte är eller ska skrivas in i kriminalvård, ska berörd myndighet informeras muntligen eller via epost. Såväl avsändare som mottagare ska informeras. • Händelsen rapporteras i ISAP [Kriminalvårdens incidentrapporteringssystem, JO:s anm.]. För att spotthuvan inte ska kunna tas bort ska användning av spotthuva kombineras med fängsel. Fängselnivån som gäller för den situationen är midjefängsel. Vid förflyttning utanför skalskydd ska fängselnivån som lägst vara att personal håller i transporthandtagen. För användning av fängsel i en situation där den spottande klienten inte uppvisar ett våldsamt, hotfullt eller aggressivt beteende, måste en bedömning göras särskilt noga utifrån lagstödet och proportionalitetsprincipen. Om sådant stöd inte bedöms föreligga ska åtgärder istället vidtas för att skydda personalen.

text: Proportionalitetsprincipens betydelse Jag ifrågasätter inte att det finns tillfällen då kriminalvårdspersonal har behov av att hindra frihetsberövade från att spotta på dem eller andra genom att använda spotthuvor. Det är dock frågan om en mycket integritetskänslig åtgärd som innebär en inskränkning av den enskildes grundläggande fri- och

text: Se avsnitt 6, Medarbetares ansvar, i arbetsordning för Kriminalvården.

text: rättigheter. För den som beläggs med spotthuva måste åtgärden dessutom uppfattas som förödmjukande. Att i ett upprört tillstånd få ett föremål trätt över sitt huvud bör också kunna ge stresspåslag och upphov till panik. Åtgärden är inte heller helt ofarlig. Eftersom spotthuvor täcker munnen och ofta även näsan har det i flera sammanhang uppmärksammats att de medför en risk för kvävning och om de kombineras med fängsel har det konstaterats att det också finns risk för halsskador. Jag noterar att frågan om det över huvud taget ska vara tillåtet att använda spotthuvor på barn är föremål för överväganden i Norge.

text: Den aktuella tvångsåtgärden bör följaktligen endast komma i fråga om den är oundgängligen nödvändig. Det är därutöver självklart att ett användande av spotthuva måste stå i rimlig proportion till syftet i det enskilda fallet och att om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas i stället.

text: För att säkerställa en restriktiv och konsekvent tillämpning är det angeläget att det inom Kriminalvården råder en enhetlig syn på i vilka situationer användandet av spotthuvor är oundgängligen nödvändigt. Myndigheten har förklarat att utgångspunkten är att det kan bli aktuellt när det finns en uppenbar risk för spridande av smitta eller säkerheten och arbetsmiljön för kriminalvårdare hotas. Vidare används enligt remissvaret endast spotthuvor, med något undantag, först när en frihetsberövad tydligt hotar att spotta eller på annat sätt visar avsikt att spotta eller faktiskt spottar på personal. Jag anser att det är av största vikt att användningen begränsas på detta sätt. Spotthuvor får således enligt min mening inte annat än i yttersta undantagsfall komma i fråga, med mindre än att omständigheter i nära anslutning till användningen visar en konkret risk för att den frihetsberövade kommer att spotta. Ett sådant undantag skulle, som Kriminalvården också har nämnt, kunna vara en långvarig historik hos den enskilde av att spotta mot personal. Även i ett dylikt fall finns det emellertid anledning att ha ett restriktivt förhållningssätt och att föra en dialog med den berörde.

text: I syfte att tillgodose

text: fängelselagens

text: och

text: häkteslagens

text: krav på proportionalitet måste det vidare göras kontinuerliga omprövningar av behovet i det enskilda fallet av att använda spotthuva, så att åtgärden inte pågår längre än vad som är absolut nödvändigt. Av utredningen framgår att det i Kriminalvårdens styrande

text: Se

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/125 av den 16 januari 2019

text: om handel med vissa varor som kan användas till dödsstraff, tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, punkt (21). Norges institusjon for menneskerettigheter har rapporterat att landets justitieminister överväger ett förbud mot användningen av spotthuvor på barn, se https://www.nhri.no/2022/justisministeren-vurderer-a-forby-bruk-av-spytthette-overforbarn/. Jfr

text: 1 kap. 6 § fängelselagen

text: och

text: 1 kap. 6 § häkteslagen

text: dokument saknas en fastställd rutin för sådan omprövning. Inte minst ur den enskildes perspektiv är det oroväckande. Myndigheten har visserligen gjort gällande att behovet trots avsaknaden av rutiner omprövas kontinuerligt genom såväl en bedömning av den enskildes tillstånd och proportionaliteten i användandet som en löpande dialog med honom eller henne. Jag har inte tillräckligt underlag för att ifrågasätta den uppgiften. Det finns dock skäl att framhålla att avsaknaden av tydliga handlingsregler för myndighetens personal i detta avseende innebär en klar risk också för en oenhetlig tillämpning.

text: Utredningen visar att ett alternativ till spotthuvor är att personalen använder skyddsutrustning såsom visir, skyddshjälm, sköld och skyddskläder. Förekomsten av alternativa hjälpmedel och åtgärder är väsentlig för att möjliggöra den intresseavvägning som proportionalitetsprincipen kräver. Sådan skyddsutrustning tycks emellertid inte alltid vara ett realistiskt alternativ, bl.a. eftersom utrustningen enligt myndigheten sällan är heltäckande. Jag vill därför påpeka att den intresseavvägning som ska göras i ett enskilt fall också måste kunna leda till att en åtgärd inte alls ska vidtas, t.ex. om den bedöms få skadeverkningar som inte är rimliga i förhållande till vad som eftersträvas. För att skyddsutrustning för kriminalvårdspersonal i ett enskilt fall ska kunna ersätta behovet av spotthuvor måste den vara lätt tillgänglig. Jag vill i det sammanhanget framhålla att Kriminalvården bör ta vara på erfarenheterna från hanteringen under covid-19-pandemin, då tillgängligheten till utrustningen har varit bättre än tidigare.

text: För att möjliggöra en rättssäker och enhetlig användning av spotthuvor är det av yttersta vikt att de regler och rutiner som omgärdar användningen är tydliga. Jag återkommer som sagt senare i detta beslut till behovet av ytterligare reglering, men vill redan nu peka på en inkonsekvens i nuvarande handlingsregler. I Kriminalvårdens Transportanvisning KV COVID-19 sägs att frihetsberövade som i samband med en transport uppträder våldsamt, hotfullt och/eller uppvisar motstånd mot transportens genomförande i stället för munskydd bör iföras spotthuva. Det beteende som beskrivs kan nog i flera fall vara förenat med någon form av risk för att den som ska transporteras kan komma att spotta. Det beskrivna uppträdandet torde dock likaväl kunna ta sig uttryck på ett sätt som inte medför en konkret risk för det. Trots Kriminalvårdens uppfattning att spotthuvor aldrig används i förebyggande syfte kan jag konstatera att ordalydelsen i transportanvisningarna medför ett oacceptabelt utrymme för att använda spotthuvor även utan att det föreligger en konstaterad konkret risk för att en intagen kommer att spotta.

text: Se

text: prop. 2009/10:135 s. 66

text: Närmare om användningen av spotthuvor och angränsande frågor

text: Typ av huvor

text: I de fall där det inte finns något annat handlingsalternativ än att tillgripa åtgärden är det angeläget att huvorna är anpassade till ändamålet, så att ingripandet inte går längre än påkallat. Tillgången till ändamålsenliga hjälpmedel minskar också risken för mindre lämpliga provisoriska lösningar. I det avseendet ser jag positivt på att Kriminalvården genom sin säkerhetshandbok har anvisat att utrustningen ska vara sådan att den som belagts med spotthuvan inte fråntas möjligheten att använda sina sinnen, syn och hörsel, eller att orientera sig i tid och rum. Detta framstår som helt grundläggande. Jag noterar vidare att endast spotthuvor som är godkända av Kriminalvården får användas i verksamheterna.

text: Medicinsk personals roll

text: När en intagen har belagts med fängsel ska en läkare så snart som möjligt undersöka den intagne i de fall beslutet grundar sig på att han eller hon uppträtt våldsamt och åtgärden är absolut nödvändig med hänsyn till den intagnes egen eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa. Krav på läkarundersökning föreligger således inte vid beslut om fängsel – vid förflyttning inom anstalt/förvaringslokal eller vid transport eller annan vistelse utanför en sådan – som grundar sig på att åtgärden är nödvändig av säkerhetsskäl.

text: Även om fängsel och spotthuvor inte helt kan likställas har jag svårt att se att behovet av en läkarundersökning efter ett beslut om spotthuva normalt skulle vara mindre än efter ett beslut om fängsel som grundar sig på våldsamt uppträdande. Enligt min mening bör därför en läkarundersökning göras så snart som möjligt när en frihetsberövad har belagts med spotthuva. Jag noterar att Kriminalvårdens egen rutin går längre än så och innebär att en psykiatrisk bedömning ska efterfrågas av sjukvården redan när användning av spotthuva övervägs (eller beslutas om). Självfallet har jag inte någon invändning mot det. Utredningen har dock visat att tillämpningen av rutinen skiljer sig väsentligt mellan verksamheterna inom Kriminalvården. Att vissa verksamhetsställen vid användningen av spotthuvor konsulterar läkare eller sjuksköterska för psykiatrisk bedömning medan denna yrkeskategori vid andra verksamhetsställen inte har någon roll belyser att det regelsystem som finns i dag inte leder till en rättssäker och enhetlig användning av tvångsåtgärden. Detta är allvarligt. Det förhållandet att spotthuvor rutinmässigt förenas med fängsel ändrar inte den bedömningen, särskilt då fängsel alltså inte i varje fall kräver en uppföljande läkarundersökning.

text: Jfr tidigare nämnda

text: JO 2010/11 s. 230

text: där kriminalvårdspersonal drog ett örngott över huvudet på en intagen för att skydda omgivningen. Se

text: 8 kap. 10 § fängelselagen

text: och

text: 4 kap. 10 § häkteslagen

text: Dokumentation m.m. JO har vid upprepade tillfällen framhållit betydelsen av att Kriminalvården dokumenterar sina beslut, åtgärder och ställningstaganden på ett korrekt sätt. Det är viktigt såväl för de enskilda som är föremål för myndighetens åtgärder som för Kriminalvården och dess personal. Korrekt dokumentation är en förutsättning både för intern uppföljning och extern granskning.

text: Kriminalvården har genom säkerhetshandboken anvisat hur verksamheterna inom myndigheten ska dokumentera användningen av spotthuvor. Omfattningen av dokumentationsskyldigheten framstår som lämplig och överensstämmer huvudsakligen med de krav som ställs i samband med användningen av fängsel. Av utredningen framgår dock att ett antal verksamhetsställen inte följer denna rutin och att andra inte är medvetna om den samt att ett verksamhetsställe inte alls dokumenterar användningen av spotthuvor. Det är utomordentligt bekymmersamt och illustrerar också tydligt att den nuvarande regleringen är otillräcklig.

text: Utredningen visar vidare att antalet rapporterade fall då spotthuvor använts har ökat under senare år, men att Kriminalvården inte kan bedöma om ökningen beror på att spotthuvor används mer frekvent eller om det är en följd av en mer noggrann rapportering. Enligt remissvaret rapporterar vissa verksamhetsställen inte alls, varför eventuell användning av spotthuvor där inte återspeglas i statistiken. Spotthuvor används enligt Kriminalvården främst i samband med klienttransporter men trots det har NTE, myndighetens nationella transportenhet, svårt att bedöma frekvensen. Det är allvarligt att myndigheten inte har underlag för att på ett tillförlitligt sätt bedöma omfattningen av användningen av denna tvångsåtgärd. Detsamma gäller det faktum att det inte heller förekommer någon central uppföljning eller utvärdering.

text: Behov av ytterligare reglering Frågan om användningen av spotthuvor har varit aktuell i tidigare ärenden hos JO. Kriminalvården aviserade redan 2009 att myndigheten hade sett över användningen av spotthuvor och att det skulle utarbetas stöd i form av instruktioner och rutiner. Som det får förstås är det detta arbete som har resulterat i de handlingsregler som ges i Kriminalvårdens säkerhetshandbok. Det är visserligen en förbättring jämfört med tidigare då det saknades anvisningar som var tillämpliga för alla delar av verksamheten där tvångsåtgärden kunde komma i fråga. Utredningen i det här ärendet visar dock att denna form av normbildning har varit otillräcklig. Som framgått finns inom olika delar av Kriminalvården betydande skillnader i tillämpningen och övrig

text: Se

text: 24 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: och

text: 14 § häktesförordningen (2010:2011)

text: . Se tidigare nämnda

text: JO 2010/11 s. 230

text: hantering. Åtgärden kan jämföras med användningen av fängsel, vars tillämpningsområde uttömmande har reglerats i

text: fängelselagen

text: och

text: häkteslagen

text: . Den lagliga grunden för Kriminalvårdens användning av spotthuvor bygger i stället på regler som handlar om ansvarsfrihet vid annars brottslig gärning. Det framstår som en omotiverad skillnad att det ena tvångsmedlet fått ett positivt lagstöd, medan det andra endast kan härledas genom regler som tar sikte på i vilka situationer straffrättsligt ansvar inte kan utkrävas.

text: Även om jag ser positivt på den översyn som Kriminalvården har aviserat inom ramen för detta ärende bedömer jag att den nuvarande ordningen inte är godtagbar, i synnerhet när det gäller en så ingripande åtgärd. Det är enligt min mening uppenbart att det finns ett behov av att explicit reglera myndighetens användning av spotthuvor i syfte att åstadkomma en enhetlig och rättssäker tillämpning.

text: Enligt Kriminalvården är det tillräckligt att detta regleras på föreskriftsnivå. Regeringen har bemyndigat Kriminalvården att meddela föreskrifter om bl.a. verkställigheten av

text: fängelselagen

text: och

text: häkteslagen

text: samt föreskrifter i organisatoriskt hänseende som behövs för att uppnå samordning, effektivitet, enhetlighet och följdriktighet inom kriminalvårdsverksamheten. Det kan diskuteras om detta innebär att Kriminalvården har ett formellt utrymme att närmare reglera användningen av spotthuvor. Jag är under alla förhållanden mycket tveksam till om det är lämpligt. Spotthuvor används också inom Polismyndigheten. Det förhållandet att den myndigheten har reglerat användningen genom föreskrifter och allmänna råd medför inte någon annan bedömning från min sida. Jag noterar att rätten för poliser att använda våld är tydligare reglerat i lag och att Polismyndigheten har rätt att meddela föreskrifter om klädsel, utrustning och annat som krävs för enhetlighet i polisarbetet.

text: Med hänsyn till rättssäkerhetsaspekter menar jag vidare att Kriminalvården inte bör reglera användningen av tvångsåtgärder, vars lagstöd alltså endast finns i regler om allmänna grunder för ansvarsfrihet. En ordning där myndigheten beslutar om föreskrifter riskerar att öppna för att även andra tvångsåtgärder som Kriminalvården i framtiden anser sig behöva kan komma att tillåtas utan närmare överväganden från lagstiftaren. Att belägga en person med spotthuva

text: Se

text: 41 § fängelseförordningen

text: 30 § häktesförordningen

text: och

text: 14 § förordningen (2007:1172)

text: med instruktion för Kriminalvården. Se Polismyndighetens föreskrifter och allmänna råd om Polismyndighetens särskilda hjälpmedel vid våldsanvändning,

text: PMFS 2019:6

text: , FAP 104-10, samt 5 kap. 2 och 3 §§ i myndighetens föreskrifter och allmänna råd om polisarrester,

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1. Se

text: 10 § polislagen (1984:387)

text: samt

text: 20 § första stycket 7 polisförordningen (2014:1104)

text: utgör också en klar inskränkning i hans eller hennes grundläggande fri- och rättigheter och dessutom kan en felaktig hantering stå i strid med både lag och konventionsåtaganden.

text: Sammantaget bedömer jag att det finns ett behov av ytterligare reglering på högre nivå i fråga om användningen av spotthuvor. Jag finner därför anledning att, med stöd av

text: 4 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän, väcka frågan om en översyn av lagstiftningen när det gäller Kriminalvårdens användning av denna tvångsåtgärd. En kopia av detta beslut skickas därför till regeringen.

text: I avvaktan på en tydlig rättslig reglering behöver Kriminalvården förvissa sig om att tillämpningen av tvångsåtgärden omgärdas av restriktivitet, proportionalitet och enhetlighet samt korrekt dokumentation.

text: Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte skäl till några uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Socialnämnden i Uddevalla kommun för passivitet vid sökandet efter en flicka som avvikit från ett s.k. HVB-hem där hon var placerad med stöd av LVU

org: jo

sammanfattning: En socialnämnd hade omhändertagit en 14-årig flicka med stöd av 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, på grund av flickans eget beteende, och placerat flickan i ett HVB-hem. Flickan avvek från HVB-hemmet. Ordföranden i socialnämnden beslutade att flickan skulle omplaceras till ett särskilt ungdomshem som drivs av Statens institutionsstyrelse (SiS). Vidare begärde ordföranden biträde av polis, s.k. polishandräckning, för att föra flickan till ungdomshemmet. Polisen påträffade flickan tolv dagar senare. Socialnämnden har det övergripande ansvaret för vården av den som har omhändertagits med stöd av LVU. Även om socialnämnden begär polishandräckning för att genomföra ett beslut om omhändertagande med stöd av LVU kvarstår det övergripande ansvaret för sökandet efter den unge och återförandet av honom eller henne till hemmet hos nämnden. Nämnden borde därför löpande ha hållit sig informerad om polisens eftersökningar av flickan ända fram till att polisen påträffade henne. Nämnden borde också på egen hand ha försökt ta reda på var flickan uppehöll sig och sökt efter henne. JO kritiserar nämnden för passivitet vid sökandet efter flickan.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Socialnämnden i Uddevalla kommun beslutade den 2 maj 2018 att omedelbart omhänderta AA:s dotter, som då var 14 år, med stöd av

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Beslutet om omhändertagande grundade sig på sådana omständigheter som anges i

text: 3 §

text: LVU, dvs. flickans eget beteende.

type: stycke

text: Socialnämnden placerade flickan på HVB-hemmet Lilla Torp i Göteborg den 4 maj 2018. Flickan avvek från hemmet på kvällen samma dag.

text: Nämndens ordförande beslutade om att flickan skulle omplaceras till det särskilda ungdomshemmet Ljungaskog i Örkelljunga, som drivs av Statens institutionsstyrelse (SiS). Vidare begärde ordföranden biträde av polis, s.k.

text: polishandräckning, för att föra flickan till ungdomshemmet. Polisen påträffade flickan den 16 maj 2018.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på socialtjänsten i Uddevalla kommun bl.a. för deras agerande i samband med att hans dotter avvek från HVB-hemmet.

text: Utredning

text: JO begärde att Socialnämnden i Uddevalla kommun skulle yttra sig över det som AA hade framfört i sin anmälan till JO. I remissvaret anförde socialnämnden bl.a. följande (bilagan är utelämnad här):

text: Socialnämndens utredning och redogörelse över vidtagna åtgärder

text: _ _ _ Gällande handläggningen av ärendet har socialjouren skrivit en mycket detaljerad jourrapport från aktuellt datum som beskriver hur Socialjouren handlagt AA:s dotters ärende. Dottern hade under kvällen avvikit från Lilla Torp, ett öppet HVB hem i Göteborg, där hon blivit placerad samma dag enligt

text: 6 §

text: LVU. Socialjouren gör bedömningen efter dottern avvikit att Lilla Torp inte kan tillförsäkra att hon inte fortsatt skulle utsätta sig för allvarliga risker i form av droger och att vistas i olämpliga miljöer. Lilla Torp har inte de befogenheter som en SiS institution kan tillhandahålla dvs låst behandlingshem. Ett omplaceringsbeslut enligt

text: 11 §

text: LVU fattas av nämndens ordförande så snart socialjouren fått klartecken från SiS placeringsenhet att SiS Ljungaskog hade möjlighet att ta emot henne. När detta är klart framgår av Socialjourens rapport att de omgående skickar en handräckningsbegäran enligt

text: 43 §

text: LVU till polisen. Denna handläggning ifrågasätter AA och även AA:s mamma (dotterns farmor) som också ringer till Socialjouren 180504 dvs de undrar om det verkligen stämmer att detta är gjort. AA ringer till Socialjouren vid tre olika tidpunkter under nästkommande dag 180505. Han överlämnar information om var hans dotter kan befinna sig. Uppgifter som socialjouren aktuellt datum överlämnar till stationsbefälet hos polisen i Uddevalla som i sin tur vidarebefordrade denna information till polisens ledningscentral i Göteborg. Det är sedan polisen som avgör vilka uppgifter de väljer att åka på meddelar Socialjouren AA efter att han inkommit med denna information. AA är missnöjd och får rekommendationen av Socialjouren att vända sig till IVO med sitt missnöje då Socialjouren bedömt att de gjort det som står i deras ansvar att kunna göra. Socialjouren följer upp med stationsbefälet inom polisen Uddevalla 180506 om de hört något nytt kring AA:s dotter, vilket polisen meddelar att de inte har.

text: Socialnämndens bedömning av handläggningen

text: Undertecknads bedömning är sammanfattningsvis att Socialjouren agerat enligt den lagstiftning som finns att tillgå i det aktuella ärendet. Jourraporten är mycket väl beskriven och det går genom den att följa en rättssäker handläggning. Undertecknad finner inte någon grund att ifrågasätta Socialjourens handläggning i ärendet då undertecknad har tagit del av befintlig dokumentation i form av jourrapporten samt kopian på handräckningsbegäran enligt

text: 43 §

text: LVU.

text: Därefter begärde JO att socialnämnden skulle yttra sig över socialtjänstens agerande i det aktuella ärendet efter den 6 maj 2018 och fram till att AA:s dotter påträffades den 16 maj 2018. I remissvaret anförde socialnämnden bl.a. följande:

text: Socialnämndens handläggning

text: 180506 Socialjouren följer upp med stationsbefälet om de hört något nytt kring AA:s dotter, vilket polisen meddelar att de inte har. 180507 AA ringer socialtjänsten och meddelar på vilken adress som dottern kan befinna sig på. Socialtjänsten gör då en ny handräckningsbegäran med ny adress och följer upp det genom att ha kontakt med polisen under dagen. Polisen meddelar att de kommer att söka dottern efter kl 17.00. 180508 Samtal med polisen som meddelar att de sökt AA:s dotter på den uppgivna adressen vid två tillfällen utan att träffa på dottern. Polisen kommer att fortsätta söka henne. 180509 Samtal från AA:s dotters mamma som meddelar att dottern befinner sig på den adress som polisen letat på. Polisen informeras av socialtjänsten ovanstående information. 180511 Socialjouren får information om ny adress på vilken AA:s dotter ska befinna sig. Polisen informeras om ny adress. 180516 Socialtjänsten har kontakt med polis i samband med att de funnit AA:s dotter. Socialtjänsten åker till SIS-institutionen för inskrivningsmöte. Efter mötet ringer socialtjänsten båda vårdnadshavarna för att berätta vad som beslutats på mötet.

text: Undertecknads bedömning är att socialtjänsten handlagt ärendet enligt de lagar och föreskrifter som styr vårt arbete. Socialtjänsten har återkommande haft kontakt med polisen för att ge dem ny information som kunde leda fram till att AA:s dotter återfanns och kunde föras till den låsta SIS-institution där hon placerades. Socialtjänsten kan inte mer än lämna den information som finns till polisen och sedan är det polisen som prioriterar sina arbetsuppgifter. Vi kan inte påverka polisens arbete. Socialtjänsten bedömde att det fanns grunder för att be polisen om handräckning utifrån att flickan inte skulle följa med till SIS frivilligt. Dottern avvek från placering på HVB-hem som var öppet. Den placeringen fungerade inte och den övergick i en placering på låst institution för att minimera risken för att hon skulle avvika igen.

text: AA kommenterade remissvaren.

text: Bedömning

text: AA:s dotter, som var 14 år gammal, var omhändertagen med stöd av

text: 6 §

text: LVU när hon avvek från HVB-hemmet. Beslutet om omhändertagande grundade sig på flickans eget beteende; hon använde droger och vistades i olämpliga miljöer.

text: Polismyndigheten ska lämna hjälp för att på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU (

text: 43 § första stycket 2

text: LVU). En begäran om polishandräckning får göras endast om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att omhändertagandet inte kan utföras utan att de särskilda befogenheter som anges i

text: och

text: 10 a §§

text: polislagen (1984:387)

text: behöver tillgripas (

text: 43 § andra stycket

text: LVU). Av bestämmelsen följer att om den unge lämnar det hem där han eller hon enligt nämnden ska vistas får nämnden

text: begära hjälp av polisen för att söka efter den unge och återföra honom eller henne till hemmet. Nämnden får dock begära polishandräckning endast i de situationer där det kan befaras att polisens särskilda kompetens och befogenhet att använda våld eller tvång behövs för att kunna genomföra åtgärden, dvs. i nödfall.

text: Även om socialnämnden begär polishandräckning för att genomföra beslut om omhändertagande med stöd av LVU kvarstår det övergripande ansvaret för sökandet av den unge och återförandet av honom eller henne till hemmet hos nämnden.

text: Socialnämnden begärde den 4 maj 2018 hjälp av polisen för att söka efter AA:s dotter och för att föra henne till ungdomshemmet. Socialnämnden hade sedan mellan den 5 och 11 maj 2018 återkommande kontakt med polisen om var flickan kunde uppehålla sig. Nämnden gjorde inte något försök att söka efter flickan eller att verkställa omhändertagandet med egna resurser.

text: Socialnämnden hade det övergripande ansvaret för att söka efter flickan och för att föra henne till ungdomshemmet även efter att nämnden begärt hjälp av polisen. Nämnden borde därför även efter den 11 maj 2018 löpande ha hållit sig informerad om polisens eftersökningar av flickan ända fram till dess att polisen påträffade henne den 16 maj 2018. Nämnden ansåg att det fanns en risk för att flickan skulle använda droger och vistas i olämpliga miljöer under tiden hon var avviken. Med hänsyn till detta och till att flickan var endast 14 år var det angeläget att nämnden också på egen hand försökte ta reda på var hon uppehöll sig och sökte efter henne, bl.a. på de adresser som pappan hade lämnat till nämnden.

text: Jag konstaterar att nämndens handläggning av ärendet var passiv. Nämnden förtjänar kritik för bristen i handläggningen.

text: Det som har kommit fram i övrigt ger inte anledning till något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Bemötande Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik med anledning av behandlingen av en intagen i samband med en transport

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål i olika avseenden mot behandlingen av honom i samband med en transport från anstalten Kumla till anstalten Skogome den 12 september 2003. Klagomålen avsåg bl.a. visst övervåld, okvädningsord och anbringande av fängsel bakom ryggen.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvårdens Transporttjänst för yttrande. I remissvaret anförde myndighetschefen BB bl.a. följande.

text: Aktuell transport börjar på anstalten Norrtälje då Transporttjänstens S43 kör AA till anstalten Kumla. Från Kumla ska fordon G11 köra vidare till anstalten Skogome. I G11 arbetar för dagen transportörerna CC (transportledare), DD och EE. Fordonen i Transporttjänstens regi är VW-bussar med plats för åtta personer. Inredningen är ombyggd och mellansätet och det bakre sätet är avskilt med en mellanvägg som går från golvet ända upp till taket. Förarsätet och mellansätet är avskilt med en liknande vägg. I sin anmälan riktar AA kritik i huvudsak mot en av transportörerna, EE, och i anmälan påtalas bl.a. viss grad av övervåld, verbala okvädningsord samt anbringande av fängsel bakom ryggen. Efter visitation på Kumla ber EE att AA ska sätta sig längst in på mellansätet, allt i enlighet med tillämpade rutiner. Under tiden går CC runt bilen för att sätta sig vid ratten. DD befinner sig vid sidan av bilen. Då AA, efter att ha blivit ombedd, inte vill flytta från mittensätet tappar EE tålamodet och höjer rösten samtidigt som han försöker mota över AA till det innersta sätet. AA gör motstånd genom att vara aktivt passiv och tumult uppstår. CC kommer till undsättning och gemensamt får de ut AA. Tillsammans får alla tre transportörerna anbringat handfängsel med AA:s händer sammankopplade bakom ryggen och får sedan in honom längst bak i bilen. Transporten påbörjas och under loppet av ca 10–15 minuter sitter AA fängslad med händerna bakom ryggen till dess att man stannar vid en bensinstation i Laxå. Handfängslet ändras och sammankopplas i stället med AA:s båda händer fram. Midjefängsel används för att fixera handfängslet som anbringats på AA, till ett annat handfängsel som finns monterat på ett bälte runt midjan. Nu kan AA även beläggas med bilbälte.

text: Transporttjänstens uppfattning är, efter att ha hört de tre transportörerna, att händelseförloppet gått till i princip så som AA beskriver det i sin anmälan. Transporttjänsten menar att EE borde ha försökt att verbalt lösa situationen under en längre tid än vad han gjorde innan tvångsåtgärder vidtogs. EE:s förklaring till att det snabba beslutet om tvångsåtgärder vidtogs var att han vid visitationen uppfattade AA som en bråkig person. En möjlig förklaring till EE:s agerande är att jobbet som transportör innebär att många beslut grundade på snabba personbedömningar måste fattas. Transporttjänstens kritik riktar främst in sig på EE:s snabba agerande och inte mot beslutet om att använda fängsel i sig. Transporttjänsten menar vidare att CC, som transportledare, fattade fel beslut om att fortsätta transporten då AA anbringats med fängsel med händerna sammankopplade bakom ryggen. Fängsel får endast anbringas bakom ryggen i undantagsfall för att betvinga våldsamt motstånd och ska omedelbart upphöra då behovet inte längre kvarstår. Situationen utspelade sig inom skalskyddat område och Transporttjänsten menar att CC borde ha fattat beslut att antingen be personalen på Kumla om hjälp eller om möjligt själva ändra fängsel till hand- och midjefängsel utanför bilen innan färden påbörjades. AA borde aldrig ha satts i bilen med händerna sammankopplade bakom ryggen. Inte heller EE går fri från kritik eftersom beslutet fattades i samspel mellan EE och CC. Vad gäller de verbala okvädningsorden och övrigt agerande från EE:s sida får ett sådant uppförande aldrig accepteras hos en kriminalvårdsanställd. Transporttjänsten riktar kritik enligt ovanstående gentemot EE och CC för deras agerande i situationen.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: I beslut den 23 mars 2005 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 42 § andra stycket lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt får, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, den intagne beläggas med fängsel vid förflyttning inom anstalten samt vid transport eller annan vistelse utanför anstalten.

text: Närmare bestämmelser om användningen av fängsel har meddelats i Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. (

text: KVVFS 2002:7

text: ). Enligt dessa föreskrifter får transportledaren besluta om att använda fängsel endast i de fall anledning uppkommer under pågående transport. Åtgärden får inte bestå längre än som bedöms erforderligt i varje enskilt fall (17 §).

text: Med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda fallet får den intagne således beläggas med fängsel vid transport utanför anstalten. Det saknas normalt möjlighet för mig att pröva sådana ställningstaganden i bedömningsfrågor. Det som framkommit i ärendet ger mig emellertid anledning att ifrågasätta beslutet att använda fängsel bakom ryggen under transporten. För sitt agerande i den delen kan EE och CC inte undgå allvarlig kritik.

text: Kriminalvårdstjänstemäns befogenhet att bruka våld för att genomföra en tjänsteuppgift regleras i

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: . I paragrafens första stycke föreskrivs följande.

text: Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han på annat sätt motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarligt för att rymningen skall hindras eller ordningen upprätthållas. Detsamma skall gälla, om någon annan än som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall. Paragrafen är tillämplig även vid s.k. passivt motstånd av intagen. Även i andra situationer än de där rätten till våldsanvändning uttryckligen reglerats torde det vara förutsatt att visst våld får användas för att lösa en tjänsteuppgift. Våld får emellertid tillgripas endast när tjänsteuppgiften inte kan lösas på annat sätt. Endast sådant våld som kan anses försvarligt med hänsyn till omständigheterna får brukas (se JO 1993/94 s. 148).

text: AA:s klagomål om hur han har blivit behandlad och tilltalad i samband med den aktuella tranporten har vunnit stöd av utredningen. Särskilt EE:s handlande är enligt min mening utomordentligt anmärkningsvärt. Jag har övervägt att gå vidare i saken men har slutligen stannat vid den här uttalade mycket allvarliga kritiken.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Omhändertagande Postgranskning

title: Fråga angående förutsättningarna för ett LVM-hem att omhänderta försändelser, beställningskuponger, som en intagen hade för avsikt att skicka m.m.

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Frösö behandlingshem angående att tf. institutionschefen BB har omhändertagit såväl utgående som ankommande postförsändelser utan att informera de intagna om detta.

text: Anmälan remitterades till Statens institutionsstyrelse (SiS) för utredning och yttrande. Generaldirektören CC anförde, efter att ha inhämtat yttrande från tf. institutionschefen BB (yttrandet har här utelämnats), följande.

text: Omhändertagande enligt

text: 31 §

text: LVM

text: Enligt

text: 31 § lagen (1988:870)

text: om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) får den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem inte inneha alkoholhaltiga drycker, narkotika, flyktiga lösningsmedel, sådana medel som avses i lagen (

text: ) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (

text: ) om förbud mot vissa hälsofarliga varor eller injektionssprutor, kanyler eller andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika. Han får inte heller inneha något annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Påträffas sådan egendom som nu angetts, får den omhändertas. Tf. institutionschefen har omhändertagit beställningssedlar med stöd av

text: 31 §

text: LVM och gjort den bedömningen att AA:s beställningar skulle vara till men för vården och ordningen vid hemmet. Frågan är om aktuellt omhändertagande av beställningssedlar ryms inom paragrafen. I förarbetena till

text: 31 §

text: LVM har angetts att med föremål som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet avses företrädesvis vapen och tillhyggen som kan skada personalen eller andra intagna (

text: prop. 1981/82:8 s. 93

text: f. och 1987/88:147 s.107). JO har i tidigare beslut uttalat att även större penningsummor som innehas av de intagna kan omhändertas med stöd av

text: 31 §

text: LVM, när syftet med omhändertagandet varit bl.a. att förhindra utpressningssituationer samt för att undvika att droger förs in på anstalten (JO 1995/96 s. 294 f.). Av yttrandet från Frösö behandlingshem framgår att 53 beställningssedlar avseende beställning av varor till ett värde av ca 35 000 kr omhändertagits. Om beställningarna hade skickats iväg hade de således orsakat AA stor olägenhet i form av bl.a. höga kostnader. Det är uppenbart att detta skulle ha varit till men för honom själv personligen, vilket i sin tur sannolikt även skulle ha lett till men för vården av honom. Beslutet om att omhänderta beställningssedlarna fattades således med AA:s bästa för ögonen.

text: Enligt SiS:s uppfattning ger emellertid bestämmelserna i

text: 31 §

text: LVM inte stöd för att omhänderta beställningssedlar. Dessa kan knappast i sig anses utgöra sådana föremål som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Beställningssedlarna borde således ha vidarebefordrats till respektive mottagare. Om AA sedermera fått varorna tillskickade sig hade däremot – beroende på vad det var för varor – institutionschefen möjligen kunnat fatta ett beslut om omhändertagande enligt

text: 31 §

text: LVM om dessa var till men för vården. Det bör särskilt framhållas att ”öppna” beställningssedlar inte torde omfattas av

text: regeringsformens

text: skydd för brev och annan förtrolig post. Institutionspersonalen begick således inget fel genom att läsa beställningssedlarna. Inom såväl LVM-vården som ungdomsvården uppmärksammas då och då att klienter – oftast till följd av en psykiatrisk problematik – inte har kontroll över sina privata ekonomiska angelägenheter. När det gäller vuxna missbrukare har socialnämnden i sådana situationer en skyldighet att anmäla behov av god man eller förvaltare till överförmyndaren (jfr 42 § andra stycket socialtjänstförordningen [1981:750]). Detta är således en fråga för socialnämnden och inte för ett LVM-hem. Det är dock oftast personalen vid institutionen som får kännedom om problemet. Fråga uppkommer då om LVM-hemmet kan informera socialtjänsten om problemet eller om sekretessen lägger hinder i vägen för sådan information. Inom socialtjänsten gäller sekretess till skydd för enskild enligt

text: 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100)

text: . Sekretessen gäller även mellan myndigheter. Uppgift för vilken sekretess gäller får därvid inte röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i

text: sekretesslagen

text: eller i lag eller förordning till vilken

text: sekretesslagen

text: hänvisar. Syftet med tvångsvården är enligt

text: 3 §

text: LVM att motivera missbrukaren att frivilligt medverka till fortsatt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt missbruk. Institutionschefen skall, enligt

text: 26 §

text: LVM, fortlöpande hålla socialnämnden underrättad om hur vården framskrider och samråda med nämnden i alla frågor av vikt. Kravet på institutionschefen i

text: 26 §

text: LVM att hålla socialnämnden underrättad om hur vården framskrider torde utgöra en sådan uppgiftsskyldighet som bryter sekretessen (

text: 14 kap. 1 § sekretesslagen

text: ). Bestämmelsen tar emellertid sikte på rena missbruksvårdsfrågor och det framstår som tveksamt om en LVM-institution med stöd av bestämmelsen kan underrätta socialnämnden om ett eventuellt behov av god man eller förvaltare utom i de fall där behovet är relaterat till den enskildes missbruk. Det är önskvärt med ett klarläggande från JO i denna fråga.

text: Kontroll av försändelser enligt

text: 35 §

text: LVM

text: Enligt

text: 35 §

text: LVM får försändelser till den som vårdas enligt denna lag i ett LVMhem för särskilt noggrann tillsyn kontrolleras, om det behövs med hänsyn till ordningen vid hemmet eller till den intagnes särskilda förhållanden. Om en ankommande försändelse innehåller egendom som inte får innehas enligt 31 §, får egendomen omhändertas. I SiS:s interna allmänna råd (

text: ) för verksamheten vid LVM-hemmen sägs att kontroll av försändelser syftar till att förhindra missbruk på institutionen och avser endast de försändelser som ankommer till institutionen. Kontrollen skall begränsas till sådana försändelser som i varje enskilt fall kan innehålla t.ex. berusningsmedel eller sådant som klienten enligt

text: 31 §

text: LVM inte får inneha. Försändelserna som kontrolleras skall öppnas i närvaro av klienten. Som regel bör kontrollen genomföras utan att brev och andra meddelanden läses. Det framgår också av tf. institutionschefens yttrande att institutionen följer de råd som angivits. Något omhändertagande eller beslagtagande, enligt

text: 31 §

text: och

text: 36 §

text: LVM, av själva försändelsen sker inte. Det bör slutligen nämnas att SiS har för avsikt att under våren 2002 se över de interna allmänna råden avseende LVM och kommer då att förtydliga när och hur de särskilda befogenheterna kan användas.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret.

text: I ett beslut den 4 april 2003 anförde JO André följande.

text: Omhändertagande enligt

text: 31 §

text: LVM

text: Enligt

text: 31 §

text: LVM får den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem inte inneha alkoholhaltiga drycker, narkotika, flyktiga lösningsmedel, sådana medel som avses i lagen (

text: Av utredningen framgår att tf. institutionschefen, med stöd av nämnda bestämmelse, beslutade att omhänderta ett stort antal beställningar av varor som AA hade för avsikt att sända iväg. Av beslutet, som fattades den 15 oktober 2001, framgår bl.a. att mängden varor och tjänster samt den höga kostnaden gjorde att beställningarna ansågs vara till men för vården av AA.

text: Av

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: följer att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. I remissvaret har angetts att ”öppna” beställningssedlar inte torde omfattas av

text: regeringsformens

text: skydd för brev och annan förtrolig post. Med anledning härav vill jag framhålla att även meddelanden i en öppen försändelse, t.ex. vykort, i princip omfattas av skyddet i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: . Skyddet för meddelanden som överförs i en öppen försändelse blir dock av naturliga skäl begränsat (se JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 330). I detta fall är det oklart hur granskningen har gått till. Det har dock inte framkommit annat än att beställningssedlarna var urklippta ur tidskrifter och skulle skickas i öppet skick. Således torde det av själva försändelsen som sådan, dvs. utan att man behövde läsa innehållet, ha varit ganska uppenbart vad som avsågs. Mot bakgrund av vad som har framkommit i detta avseende finner jag inte skäl att vidare uppehålla mig vid det förhållandet att personalen tog del av innehållet i beställningssedlarna.

text: Frågan är emellertid om beställningssedlarna kan anses utgöra sådana föremål som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. I förarbetena till bestämmelsen i

text: 31 §

text: prop. 1981/82:8 s. 93

text: f. och 1987/88:147 s. 107). JO har tidigare uttalat att större penningsummor som innehas av de intagna kan omhändertas med stöd av

text: 31 §

text: LVM, när syftet med omhändertagandet varit bl.a. att förhindra utpressningssituationer samt för att undvika att droger förs in på anstalten (se JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 294). Även bankomatkort har ansetts falla under begreppet. På motsvarande sätt har innehavet av en legitimationshandling ansetts kunna vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. En sådan handling, som bl.a. möjliggör uttag av medel i bank, kan således representera ett sådant värde att handlingen kan vara att jämställa med bankomatkort eller kontanter. Det bör inte föreligga något hinder mot att

text: omhänderta bankomatkort och identitetshandlingar med stöd av

text: 31 §

text: LVM när förutsättningarna för omhändertagande i övrigt är uppfyllda (se JO:s ämbetsberättelse 2000/01 s. 310).

text: Som framgår av det anförda har således föremål som kunnat främja ett fortgående missbruk eller störa ordningen vid hemmet ansetts kunna omhändertas med stöd av bestämmelsen i

text: 31 §

text: LVM. En beställningssedel i sig kan inte anses utgöra ett sådant föremål. Såsom har framhållits i remissvaret hade institutionschefen däremot, beroende på vad för slags varor AA fått sig tillsänt, möjligen kunnat omhänderta dessa varor med stöd av den aktuella bestämmelsen. Hemmet ställdes i förevarande fall inför en svårlöst situation. Jag har inte anledning att anta annat än att hemmet handlade utifrån vad som bedömdes stå i överensstämmelse med AA:s bästa. Ledningen för hemmet måste dock se till att hemmet handlar inom lagstiftningens ramar och, som SiS har anfört i remissvaret, har det inte med stöd av

text: 31 §

text: LVM funnits utrymme för att omhänderta beställningssedlarna.

text: Kontroll av försändelser enligt

text: 35 §

text: LVM

text: AA har i anmälan gjort gällande att tf. institutionschefen BB även har omhändertagit ankommande försändelser.

text: Enligt

text: 35 §

text: I remissvaret och i yttrandet från tf. institutionschefen har redogjorts för de rutiner som enligt SiS:s interna allmänna råd (

text: ) bör tillämpas vid LVM-hemmen vid granskning av ankommande försändelser med stöd av

text: 35 §

text: LVM. Vidare har uppgetts att Frösö behandlingshem följer angivna råd samt att något omhändertagande eller beslagtagande av själva försändelsen inte sker.

text: Vad som har framkommit i denna del föranleder ingen kritik från min sida.

text: Övrigt

text: I remissvaret har SiS väckt frågan om möjligheten för ett behandlingshem att, med hänsyn till den sekretess som gäller inom socialtjänsten, vidarebefordra uppgifter angående behov av god man eller förvaltare till socialnämnden. Jag delar SiS:s uppfattning att det är tveksamt om

text: 26 §

text: LVM, jämförd med

text: 14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100)

text: , ger utrymme för att underrätta socialnämnden om ett eventuellt behov av god man eller förvaltare utom i de fall där behovet är relaterat till den enskildes missbruk.

text: Jag vill för egen del peka på att i viss utsträckning kan uppgifter inom socialtjänsten lämnas med stöd av 14 kap. 2 § sista stycket

text: sekretesslagen

text: . Av bestämmelsen framgår att sekretess enligt

text: 7 kap.

text: 4 § första

text: och

text: tredje styckena

text: inte hindrar att uppgift om enskild som fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården eller

text: socialtjänsten till annan sådan myndighet, om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. I förarbetena till bestämmelsen anfördes bl.a. att syftet med bestämmelsen är att vårdmyndigheterna inte skall vara förhindrade att utbyta uppgifter med varandra för att bistå en enskild som är i behov av vård, behandling eller annat stöd. Det skall alltså vara fråga om att vårdmyndigheterna behöver samverka med varandra eller annars lämna varandra information för vård, behandling eller annat stöd (

text: prop. 1990/91:111 s. 40

text: Frågor som rör sekretess och myndigheternas möjligheter att samverka utreds för närvarande av Offentlighets- och sekretesskommittén. Av utredningens direktiv (

text: ) framgår att kommittén skall utreda förutsättningarna för att öka möjligheterna att lämna sekretessbelagda uppgifter mellan och inom myndigheterna i syfte att förbättra förutsättningarna för deras samverkan. Mot denna bakgrund föranleder den fråga som SiS har väckt inte något ytterligare uttalande från min sida. Frågeställningen torde dock kunna vara av intresse för kommitténs arbete. Jag finner därför skäl att tillställa kommittén en kopia av detta beslut.

text: Det kan även tilläggas att regeringen under år 2002 tillkallade en särskild utredare med uppdrag att se över tillämpningen av LVM (

text: dir. 2002:10

text: ). Av direktiven framgår att utredaren, utöver att analysera hur lagen har kommit att användas under 1990-talet, även skall överväga om LVM i sin nuvarande utformning motsvarar de höga krav på rättssäkerhet som måste ställas på åtgärder som kan vidtas mot en enskild mot dennes vilja. Jag finner skäl att tillställa utredningen en kopia av beslutet för kännedom.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Kritik mot Arbetsförmedlingen för att myndigheten inte återkallat en anvisning till jobb- och utvecklingsgarantin för en allvarligt sjuk person

text: Bakgrund och anmälan

text: AA var arbetssökande vid Arbetsförmedlingen och var anvisad till det arbetsmarknadspolitiska programmet jobb- och utvecklingsgarantin. Den 22 maj 2008 meddelade hon Arbetsförmedlingen att hon var förhindrad att vara aktivt arbetssökande då hon hade drabbats av en obotlig sjukdom och hon underrättade myndigheten om att hon skulle inkomma med ett läkarintyg för att styrka detta. Den 1 juli inkom ett läkarintyg till Arbetsförmedlingen. Därefter underrättades Arbetsförmedlingen den 3 oktober om att hon var långtidssjukskriven och den 4 november om att sjukskrivningen skulle gälla t.o.m. den 31 maj 2009. Arbetsförmedlingen beslutade den 23 januari 2009 att återkalla anvisningen till programmet på grund av långtidssjukskrivning. AA övergick därefter till sjukpenning. Kort tid därefter avled hon av sin sjukdom.

text: AA:s dotter begärde skadestånd av Arbetsförmedlingen för ekonomisk skada samt psykiskt och fysiskt lidande. Som grund anförde hon bl.a. att AA hade varit mycket sjuk och inte stått till arbetsmarknadens förfogande från maj 2008 till sin död i februari 2009. Trots att det hade funnits läkarintyg som styrkte detta och att AA själv hade påtalat det för Arbetsförmedlingen hade hon fått aktivitetsstöd i stället för sjukpenning.

text: Den 1 juli 2009 meddelade Arbetsförmedlingen, Juridiska enheten, ett beslut inom ramen för reglerna om statens frivilliga skadereglering. I beslutet konstaterades att AA genom läkarintyget som kom in den 1 juli 2008 hade styrkt att hon var förhindrad att vara aktivt arbetssökande. Hennes anvisning till jobb- och utvecklingsgarantin borde därför ha avbrutits vid det datumet och hon borde därefter ha erhållit sjukpenning i stället för aktivitetsstöd. Arbetsförmedlingen beslutade därför att betala ut ett belopp som motsvarade mellanskillnaden mellan det utbetalda aktivitetsstödet och det högre sjukpenningbelopp som AA borde ha haft mellan den 1 juli 2008 och den 23 januari 2009. Skadeståndsyrkandet avslogs i övriga delar. Arbetsförmedlingens beslut kunde inte överklagas men i beslutet erinrades om möjligheten att väcka talan mot staten i domstol.

text: Den 5 juli 2009 publicerade Aftonbladet en artikel om Arbetsförmedlingens hantering av AA:s ärende.

text: I anledning av artikeln i Aftonbladet anmälde BB Arbetsförmedlingen till JO.

text: Utredning

text: JO infordrade och granskade Arbetsförmedlingens, Juridiska enheten, beslut den 1 juli 2009 rörande skadestånd. Därefter anmodades Arbetsförmedlingen att göra en utredning och yttra sig över handläggningen av AA:s ärende. I remissvaret, daterat den 10 november 2009, anförde Arbetsförmedlingen bl.a. följande.

text: Allmänt om handläggning av sjukskrivna som är anvisade till jobb- och utvecklingsgarantin

text: Bestämmelser om det arbetsmarknadspolitiska programmet jobb- och utvecklingsgarantin finns i förordning (

text: ) om jobb- och utvecklingsgarantin (nedan förordningen). Av förordningen framgår vid vilka situationer en anvisning till garantin får upphöra och när den ska återkallas. Enligt

text: 13 §

text: förordningen (vid tidpunkten gällande lydelse) får den som anvisats till jobb- och utvecklingsgarantin ta del av insatserna inom programmet till dess att han eller hon 1. påbörjar en anställning med eller utan statligt stöd, eller 2. påbörjar en utbildning som inte berättigar till aktivitetsstöd eller utvecklingsersättning. En anvisning ska, enligt

text: 15 §

text: förordningen, återkallas om den som anvisats 1. avvisar någon insats inom programmet eller någon annan arbetsmarknadspolitisk åtgärd, avvisar ett erbjudande om lämpligt arbete utan godtagbara skäl eller inte redovisar sina jobbsökaraktiviteter, 2. missköter sig eller stör verksamheten, eller, 3. uppfyller ett nytt arbetsvillkor. En anvisning till programmet ska också återkallas om det i övrigt finns särskilda skäl för att återkalla den. Vad som avses med särskilda skäl är inte närmre reglerat utan bedömningen får ske utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Den som deltar i jobb- och utvecklingsgarantin har rätt till aktivitetsstöd. I

text: 8 § 1 förordningen (1996:1100)

text: om aktivitetsstöd anges att aktivitetsstöd lämnas även vid frånvaro från aktiviteter, om frånvaron beror på sjukdom, med undantag från karensdag, sedan deltagaren anmält sjukdomen till Försäkringskassan. Frågan om en deltagare ska kvarstå i jobb- och utvecklingsgarantin vid sjukdom regleras inte uttryckligen i förordningen om jobb- och utvecklingsgarantin. Det finns således inte uttryckligt förordningsstöd för att skilja deltagare från garantin på grund av sjukdom. Däremot finns det uttryckligt förordningsstöd för möjligheten att lämna aktivitetsstöd även vid sjukdom. Som nämnts ovan ska Arbetsförmedlingen återkalla anvisningar om det finns ”särskilda skäl” för det. Denna återkallelsegrund har i vissa fall använts för att återkalla anvisningar till garantin vid sjukdom. Arbetsförmedlingen är medveten om att det har funnits risk för att hanteringen av dem som är frånvarande på grund av sjukdom skiljer sig åt i landet och inte är enhetlig. Det finns skäl som talar både för och emot att deltagarna kvarstår i garantin vid längre tids frånvaro. Om en anvisning återkallas finns ingen allmän garanti för att den enskilde återanvisas till garantin efter sjukdomstiden. Den enskilde riskerar även att aktivitetsstödet vid ett återinträde i garantin hamnar på den lägsta nivån. Mot denna bakgrund är förmedlarna generellt aktsamma när frågan om återkallelse aktualiseras.

text: Såväl Arbetsförmedlingen som Försäkringskassan har tagit upp frågan med sina respektive departement och uttryckt önskemål om ett förtydligande i förordningen om vad som ska gälla för sjukskrivna. Vid ett nationellt samverkansmöte den 11 juni i år konstaterades att eftersom ingen förordningsändring är nära förestående så kommer arbetet med att ta fram en tydligare struktur för samarbetet kring sjukskrivna med aktivitetsstöd att fortsätta mellan Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan. I avvaktan på att en sådan struktur blir färdig har information med rekommendationer den 12 maj 2009 publicerats på Arbetsförmedlingens interna hemsida. Rekommendationen är att deltagare i jobb- och utvecklingsgarantin som är sjuka ska kvarstå i garantin oavsett frånvarons längd.

text: Skadeståndsbeslutet

text: Arbetsförmedlingen fattade beslut i skadeståndsärendet den 1 juli 2009. Bedömningen är att anvisningen till jobb- och utvecklingsgarantin borde ha återkallats från och med att Arbetsförmedlingen den 1 juli 2008 tagit del av det läkarintyg som styrker att AA saknar arbetsförmåga. Anvisningen återkallades emellertid först den 23 januari 2009. Det lokala arbetsförmedlingskontoret har tillstyrkt att AA borde ha avaktualiserats den 1 juli 2008 då det var uppenbart att hon inte stod till arbetsmarknadens förfogande. Under efterföljande tidsperiod borde hon därmed ha haft sjukpenning istället för aktivitetsstöd. Skadeståndet på 16 710 kronor avser den ersättning som hon gått miste om på grund av Arbetsförmedlingens brist i handläggningen av hennes ärende. Mellanskillnaden är beräknad utifrån uppgift från Försäkringskassan om hennes sjukpenningnivå. – – –

text: Arbetsförmedlingens inställning

text: Det saknas förordningsstöd för hanteringen av sjukskrivna inom jobb- och utvecklingsgarantin. Vid tidpunkten för handläggningen av AA:s ärende saknades även tydliga interna riktlinjer för hur man ska hantera dessa ärenden. Möjligheten till återkallelse av en anvisning på grund av särskilda skäl har använts restriktivt mot bakgrund av de negativa konsekvenser ett återkallande kan få för den enskilde vid ett ev. återinträde i garantin. I detta fall har Arbetsförmedlingen, mot bakgrund av AA:s sjukdomstillstånd, bedömt att det funnits särskilda skäl för att återkalla anvisningen den 1 juli 2008, varför skadestånd utgått för den ekonomiska skada som Arbetsförmedlingens bristande handläggning orsakat henne. Grund för att bevilja skadestånd för fysiskt och psykiskt lidande har inte förelegat.

text: Bedömning

text: Arbetsförmedlingen har i sitt remissvar redogjort för hur regelverket rörande jobboch utvecklingsgarantin såg ut under den i ärendet relevanta tiden. Stöd för att återkalla AA:s anvisning till programmet fanns i

text: 15 § andra stycket förordningen (2007:414)

text: om jobb- och utvecklingsgarantin, vilket var den bestämmelse som beslutet grundades på när anvisningen den 23 januari 2009 slutligen återkallades.

text: JO har inte haft tillgång till det läkarintyg som AA skickade in till Arbetsförmedlingen den 1 juli 2008, men Arbetsförmedlingen har själv konstaterat att det mot bakgrund av intyget var uppenbart att AA inte stod till arbetsmarknadens förfogande. Med hänsyn till den sjukdom AA hade drabbats av måste det också ha framstått som klart att hon inte skulle komma att stå till arbetsmarknadens förfogande inom en överskådlig tid. Hennes anvisning till programmet borde därför, som Arbetsförmedlingen konstaterat i sitt ersättningsbeslut, ha återkallats redan den 1 juli 2008.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord: Anstalt Postgranskning

title: Kritik mot en kriminalvårdsmyndighet för att ha granskat ett brev från JO till en intagen

text: I ett beslut den 30 oktober 2001 anförde JO Pennlöv bl.a. följande.

text: Anmälan

text: I en anmälan anförde förtroenderådet Tidaholm – – – följande. Den 26 oktober 2000 tog vi emot ett brev från JO innehållande en handling i ett ärende. Brevet var poststämplat den 23 oktober 2000 och med gällande rutiner vid anstalten borde vi ha fått detta brev den 25 oktober, eftersom intagna får sina brev dagen efter att de anlänt till anstalten. Eftersom vi fick brevet ytterligare en dag försenat, tilldrog det sig vår uppmärksamhet och vi misstänkte att det hade passerat via säkerhetschefen AA. I en anhållan till henne den 26 oktober begärde vi därför att få veta vilken form av granskning som brevet hade utsatts för. Hon svarade att brevet hade genomlysts av henne för att konstatera att det kom från JO. I och med detta svar kan två avvikelser från reglerna om brevgranskning konstateras. Således har AA dels granskat ett brev från en svensk myndighet, dels har hon inte underrättat oss om det, eftersom något meddelande om granskningen inte följde med brevet.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Kriminalvårdsmyndigheten Jönköping genom kriminalvårdschefen BB följande.

text: Granskning av myndighetspost skall ske i enlighet med

text: 25 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL). Enligt denna bestämmelse får sådan granskning endast ske om brevet anges vara avsänt från svensk myndighet och det skäligen kan misstänkas att uppgiften är oriktig och förhållandena inte kan klargöras på annat sätt. Det framgår av anstaltens rutin rörande brevgranskning – – – att nattpersonalen vid misstanke enligt ovan skall vidarebefordra försändelsen till säkerhetsinspektören för granskning. Vidare framgår att kontakt skall tas med säkerhets- eller rättsvårdsinspektör om osäkerhet uppstår över hur hanteringen skall gå till. Detta för att säkerställa att myndighetspost ej granskas utan lagligt stöd. Enligt 73 § Kriminalvårdsstyrelsens anstaltsföreskrifter,

text: KVVFS 1998:8

text: , skall den intagne underrättas om att granskning av försändelsen skett. Detta står även inskrivet i anstaltens rutin angående brevgranskning. I aktuellt ärende har säkerhetsinspektör AA granskat brev från JO till förtroenderådet vid anstalten medelst genomlysning. Det framgick ej av brevet att någon granskning skett. Hanteringen av brevet är felaktig såtillvida att någon

text: information om att granskning skett ej fanns på brevet. Det faktum att säkerhetsinspektören granskat brevet medelst genomlysning berodde på att det framkommit uppgifter som gjorde att brevet misstänktes komma från annan än JO. Säkerhetsinspektören deltog den 24 augusti 2000 vid ett konstellationsmöte med Rikskrim, Länskrim, SÄPO, säkerhetschefen på KVS samt övriga säkerhetsinspektörer i Göteborgsregionen. Vid detta möte informerades deltagarna om att brev från JO samt Länsrätten i Stockholm förekommit på andra anstalter, dock avsända från annan än någon av dessa myndigheter. Anstalten anser sig därför ha haft tillräcklig misstanke för att granska brevet medelst genomlysning. Jag inspekterade anstalten Tidaholm den 23 november 2000. Vid den genomgång som hölls avslutningsvis uppgav säkerhetsinspektören AA bl.a. att hon granskat det aktuella brevet från JO, eftersom det fanns misstanke om att det skulle kunna komma från en annan avsändare. Information härom skulle hon ha fått vid ett konstellationsmöte som kriminalvården haft med polisen.

text: Med anledning av de uppgifter som AA lämnat företog kanslichefen hos JO, CC, en utredning. Resultatet av denna redovisas i en PM den 27 november 2000 avseende tjänsteanteckningar under tiden den 24–27 november. Sammanfattningsvis framkom under den utredningen följande. Medlemmar vid konstellationsmötena är bl.a. DD, Rikspolisstyrelsen, EE och FF vid anstalten Kumla. Varken DD, EE eller FF kan erinra sig att man vid något möte diskuterat att det skulle finnas misstankar vad gäller försändelser i kuvert från JO, dock har frågan om advokatpost diskuterats.

text: Med anledning av uppgifterna i promemorian anmodades kriminalvårdsmyndigheten att yttra sig på nytt. I remissvaret anförde BB följande. – – – Tjänsteanteckningen från JO Jan Pennlöv har delgivits anstaltens säkerhetsinspektör som medger att hennes uppfattning om vad som sagts vid aktuellt möte väsentligt skiljer sig från de övriga medlemmarnas uppfattning. Kriminalvårdschefen BB har, med anledning av det inträffade, fört diskussioner med säkerhetsinspektören för att inskärpa vikten av att hon endast fattar beslut om granskning av brev på väldokumenterade misstankar. Förtroenderådet har beretts tillfälle att yttra sig över remissvaren men inte hörts av.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att det aktuella brevet från JO till förtroenderådet blivit utsatt för granskning i form av genomlysning. Vidare framgår att det inte på brevet fanns någon uppgift om att granskning skett. Underlåtenheten att på det sättet informera om granskningen strider mot Kriminalvårdsstyrelsens anstaltsföreskrifter och kan inte undgå kritik.

text: Det skydd för förtrolig kommunikation som regleras i

text: 25 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt kan ses som en för intagna i kriminalvårdsanstalt anpassad form av det skydd som gäller varje medborgare enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: . Det är därför av synnerlig vikt att den som har att bedöma huruvida ett brev från t.ex. en myndighet skall granskas, vinnlägger sig om att göra en seriös bedömning av möjligheterna att klarlägga vem som är avsändare av brevet. I den mån det

text: bedöms nödvändigt att granska ett brev från en myndighet måste dessutom misstankarna beträffande avsändare vara väldokumenterade.

text: Huruvida det i praktiken kan klarläggas vem som är ett brevs avsändare på annat sätt än genom att granska brevet t.ex. med hjälp av genomlysning beror självfallet på omständigheterna i det särskilda fallet. I det nu aktuella fallet hade ett telefonsamtal till JO:s kansli med all sannolikhet kunnat klarlägga avsändarens riktighet utan att brevet hade behövt genomlysas eller bli föremål för någon annan form av granskning. Genomlysningen av brevet kan därför inte undgå kritik.

text: Vad som i övrigt framkommit motiverar inte något uttalande från min sida.