nyckelord: Drogtest Permission Sjukvård

title: En rättspsykiatrisk vårdinrättning har vägrat, en patient som vårdas enligt LRV (1991:1129), att vistas utomhus då han inte lämnat urinprov. Patientens behov av utomhusvistelse har inte ansetts tillgodosett genom vistelse på avdelningens balkong

text: Kritik mot en rättspsykiatrisk vårdinrättning som vägrat en patient som vårdas enligt lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård att vistas utomhus på grund av att han inte lämnat urinprov. Patientens behov av utomhusvistelse har inte ansetts tillgodosett genom vistelse på avdelningens balkong

text: Anmälningar

text: I en anmälan, som kom in till JO den 4 december 2009 (dnr 6823-2009, ärende 1), framförde ett antal patienter vid Rättspsykiatriska enheten, Sjukhuset i Falköping, klagomål mot chefsöverläkaren AA angående enhetens rutiner för urinprovstagning. De anförde bl.a. följande. I rutinerna anges att ”provlämnarens könsorgan och urinstråle ska vara väl synliga under provtagningen”. Flera patienter klarar inte av att lämna urinprov under sådana förhållanden eftersom de upplever förfarandet som förnedrande och kränkande. Om en patient inte klarar av att lämna ett urinprov räknas det som vägran och påverkar möjligheterna till utevistelse och utskrivning. Vid eventuell permission till bostaden uppkommer problem eftersom den vårdpersonal som ska ansvara för provtagningen nästan uteslutande består av kvinnor. Patienterna har lämnat olika förslag på hur situationen kan lösas men inte fått något gehör.

text: Till sin anmälan hade patienterna fogat en kopia av de aktuella rutinerna. Såvitt framgick av handlingen hade rutinerna införts den 30 oktober 2009. I en anmälan, som kom in till JO den 31 mars 2010 (dnr 2196-2010, ärende 2), framförde en av patienterna, BB , ytterligare klagomål mot AA. Klagomålen rörde att han inte tilläts att vistas utomhus eftersom han inte klarade av att lämna urinprov enligt enhetens rutiner. Han anförde bl.a. att han sedan den 26 november 2009 endast fått vistas utomhus vid ett tillfälle om cirka 30 minuter.

text: Utredning

text: Journalanteckningar inhämtades avseende de berörda patienterna för månaderna november och december 2009. Beträffande BB inhämtades journalanteckningar även för tiden den 1 januari t.o.m. den 27 april 2010.

text: Vederbörande nämnd inom Västra Götalandsregionen anmodades i respektive ärende att göra en utredning och inkomma med yttrande. Yttrandet skulle belysa dels på vilka rättsliga grunder urinprovstagning används vid den aktuella enheten, dels nämndens syn på de rutiner för provtagning som enheten tillämpar. Nämnden anmodades även att inkomma med utredning och yttrande över vad BB anfört om att han inte tillåts att vistas utomhus.

text: Som remissvar ingavs två yttranden från styrelsen för Skaraborgs sjukhus.

text: I yttrandet i ärende 1 anförde styrelsen följande.

text: De rättsliga grunderna för urinprovstagning är att på ett säkert sätt kontrollera att patienterna på avdelningen inte har tagit droger, dvs. alkohol, illegala narkotiska preparat eller narkotiska medicinska preparat som inte är ordinerade av läkare. Provtagning skall ske på ett sådant sätt att inga misstankar kan uppstå att proven på något sätt har manipulerats. Man skall således inte kunna späda urinprovet, tillföra kemikalier som påverkar provet eller använda sig av attrapper för urinprov. Urinprov är det snabbaste och säkraste sättet som man kan få verifikation på. Salivoch svettprover är icke tillförlitliga. Blodprover är ur säkerhetssynpunkt helt möjliga men analyssvar dröjer i de flesta fall en till två veckor och med de krav som finns måste man under väntetid på provsvar hålla patient inlåst vilket inte är acceptabelt. Urinprovstagning är därför det sätt man använder i motsvarande situationer i hela landet på såväl beroendekliniker som rättspsykiatriska kliniker. På sjukhusets rättspsykiatriska klinik finns patienter med allvarlig psykisk störning och också patienter med missbruksproblematik avseende narkotika, alkohol och läkemedel. Provtagningarna skall således säkerställa att patienten avstår från dessa preparat och att proverna är rättvisa och korrekta. Skriftliga instruktioner finns för hur provtagningar skall gå till på ett korrekt sätt och för att undvika att missförstånd uppstår. De rättsliga kraven för att urinprovstagningar sker på korrekt sätt är således starka. Mot detta står de hänsyn som måste tas till patienters önskemål om integritet. I ,dagsläget finns inte möjligheter att i de lokaler vi har att använda annat tillvägagångssätt än som nu sker. I samband med byggnation av nya lokaler kommer dessa att medge annat tillvägagångssätt som bättre tillgodoser patienternas krav på integritet. De nybyggda lokalerna är klara för inflyttning i juni 2011. Möjligheterna att göra en installation i nuvarande lokaler är inte möjlig av byggnadstekniska skäl.

text: I yttrandet i ärende 2 anförde styrelsen följande.

text: På sjukhusets rättspsykiatriska klinik vårdas patienter med allvarlig psykisk störning och patienter med missbruksproblematik avseende narkotika, alkohol och läkemedel. Vården skall garantera att patienterna under vistelsen på avdelningen är drogfria. Detta måste göras av säkerhetsskäl för såväl den enskilde patienten, medpatienter som personal. I de fall intagna inte följer rutiner för provtagning eller avstår att lämna prov och man således inte kan garantera en drogfrihet dras respektive patients friförmåner in. Någon ändring av regelverket för urinprovstagning har icke skett, däremot har uppföljning avseende att regelverket följts skärpts. Patienten erbjuds motion samt utevistelse på avdelningens balkong.

text: JO remitterade ärendena till Socialstyrelsen och hemställde att styrelsen skulle inkomma med yttrande. Yttrandena skulle avse dels frågan under vilka

text: förutsättningar som urinprovstagning kan ske avseende patienter som vårdas enligt lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, eller lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård, LRV, dels vilken rätt till utomhusvistelse som patienter som vårdas enligt LPT och LRV har samt om ”utevistelse på avdelningens balkong” är tillräckligt för att denna rätt ska anses vara tillgodosedd.

text: Socialstyrelsen inkom med två remissvar. I remissvaret i ärende 1 anfördes följande.

text: Socialstyrelsens yttrande

text: Analys av urinprov från en patient som vårdas enligt LPT eller LRV och som förutom den allvarliga psykiska störningen har en missbruks- eller beroende problematik kan krävas för att i enlighet med

text: 17 § andra stycket

text: LPT och

text: 6 §

text: LRV säkerställa att syftet med tvångsvården uppnås. Det är i överensstämmelse med

text: 2 kap. 1 § lagen (1998:531)

text: om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) att ta urinprov för att göra tester i syfte att kontrollera förekomst av markörer för alkohol och narkotika hos en sådan patient, att övervaka patienten under provtagningen för att säkerställa testresultaten och att följa upp behandlingen med regelbundna kontroller. I enlighet med kraven på vårdplanering i

text: 16 §

text: LPT och

text: 6 §

text: LRV ska provtagningarna ingå som en del av vårdplanen och ska vårdplaneringen säkerställa att provtagningarna kan göras i samråd med patienten. Urinprovstagningen ska enligt

text: 2 a §

text: LPT och

text: 2 a §

text: LRV göras med största möjliga hänsyn till patienten, exempelvis genom att provtagningen övervakas av personal av samma kön som patienten. Det är inte i överensstämmelse med

text: 2 a §

text: LPT,

text: 2 a §

text: LRV och 2 kap. 1 § LYHS att, i det fall urinprover inte kan tas i samråd med patienten, genomföra provtagningen med fysiskt tvång eller med hot om repressalier. Det är också i strid mot kraven på en god vård i

text: 2 a § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

text: om en vårdgivare skulle driva en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk tvångsvård på det sättet. De tvångsåtgärder som är tillåtna enligt LPT och LRV får endast användas efter en bedömning av förutsättningarna i det enskilda fallet. Bedömningen ska göras av chefsöverläkaren eller, på dennes uppdrag enligt

text: 39 §

text: LPT och

text: 23 §

text: LRV, av någon erfaren läkare vid sjukvårdsinrättningen med specialistkompetens inom någon av de psykiatriska specialiteterna. Urinprovstagning som innebär att samtliga patienter på en sjukvårdsinrättning där vård enligt LPT eller LRV ges regelbundet ska lämna urinprover utan att det görs en bedömning i varje enskilt fall har varken stöd i LPT och LRV eller i någon annan lag. Av de remitterade handlingarna framgår det inte huruvida provtagningen görs på detta sätt på den aktuella rättspsykiatriska kliniken. Socialstyrelsen avstår därför från att uttala sig i frågan.

text: Bakgrund

text: Ett antal patienter vid rättspsykiatriska kliniken vid sjukhuset i Falköping har i en skrivelse till JO framfört klagomål gällande chefsöverläkaren AA rörande rutiner för urinprovstagning. I ett yttrande till JO skulle vederbörande nämnd inom Västra Götalandsregionen ha belyst dels på vilka rättsliga grunder urinprovstagning används vid den aktuella kliniken, dels nämndens syn på de rutiner för provtagning som tillämpas vid kliniken. I ett yttrande från Styrelsen för Skaraborgs sjukhus har styrelsen trots JO:s begäran inte lämnat någon redogörelse för de rättsliga grunderna för provtagningen. Av

text: yttrandet framgår inte heller vilka bedömningar som ligger till grund för ett beslut om urinprovstagning och vilken behörighet som krävs för att få fatta dessa beslut. Det framhålls dock att det på sjukhusets rättspsykiatriska klinik finns både patienter med allvarlig psykisk störning och patienter med missbruksproblematik avseende narkotika, alkohol och läkemedel och att detta förhållande motiverar urinprovstagningen. Vidare framhålls det att analys av urinprov till skillnad från analys av saliv-, svetteller blodprov är det snabbaste och säkraste sättet som man kan få verifikation på förekomst av markörer för alkohol och narkotika (såväl illegala som ordinerade preparat). Det påstås att analys av saliv- och svettprover inte är tillförlitliga. När det gäller analys av blodprov anser man att dessa är tillförlitliga men eftersom analysen tar två veckor i de flesta fallen och ”med de krav som finns” är de inte möjliga då man under väntetiden skulle behöva hålla patienten inlåst. Enligt styrelsen finns det i dagsläget inte möjligheter att ta hänsyn till patienters önskemål om integritet.

text: Aktuella författningsbestämmelser och faktaunderlag

text: Författningsreglering I LPT finns bestämmelser om psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Lagen innehåller kompletterande bestämmelser till HSL och anger bland annat förutsättningar för att chefsöverläkaren ska få besluta om användning av tvångsåtgärder under sådan vård. I LRV ges föreskrifter om psykiatrisk tvångsvård i andra fall än de som avses i LPT. Lagarna innehåller uttömmande bestämmelser om vilka tvångsåtgärder som får användas vid psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård och vilka förutsättningar som ska vara uppfyllda för att få använda åtgärderna. Enligt

text: 39 §

text: LPT och

text: 23 §

text: LRV får chefsöverläkaren uppdra åt annan erfaren läkare vid sjukvårdsinrättningen med specialistkompetens inom någon av de psykiatriska specialiteterna att fullgöra uppgifter som chefsöverläkaren har enligt LPT och LRV. I 2 a och 2 b §§ LPT och 2 a och 2 b §§ LRV fastställs gemensamma bestämmelser för användning av tvångsåtgärder vid psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. Enligt

text: 2 a §

text: LPT och

text: 2 a §

text: LRV får tvångsåtgärder användas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om mindre ingripande åtgärder är tillräckliga, ska de användas. Vidare föreskrivs att tvång ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. Enligt

text: 2 b §

text: LPT och

text: 2 b §

text: LRV får tvångsåtgärder i syfte att genomföra vården användas endast om patienten inte genom en individuellt anpassad information kan förmås att frivilligt medverka till vård. De får inte användas i större omfattning än vad som är nödvändigt för att förmå patienten till detta. Av

text: 16 §

text: LPT och

text: 6 §

text: LRV framgår att det ska upprättas en vårdplan för en patient som är intagen för psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård. Vårdplanen ska ange de behandlingsåtgärder och andra insatser som behövs för att syftet med tvångsvården ska uppnås och för att resultaten ska kunna bestå. Så långt det är möjligt ska planen upprättas i samråd med patienten. I

text: 17 §

text: LPT finns bestämmelser om behandlingen av den som är intagen för psykiatrisk tvångsvård. Enligt

text: 6 §

text: LRV gäller

text: 17 §

text: LPT i tillämpliga delar vid rättspsykiatrisk vård. Enligt 17 § första stycket ska samråd äga rum med patienten när det kan ske och, om det inte är olämpligt, också med patientens närstående. Frågor om behandlingen avgörs ytterst av chefsöverläkaren. Enligt 17 § andra stycket ska behandlingsåtgärderna anpassas till vad som krävs för att uppnå syftet med tvångsvården enligt 2 § andra stycket. Det innebär att åtgärderna ska säkerställa att patienten sätts i stånd att frivilligt medverka till nödvändig vård och ta emot det stöd som han eller hon behöver. I enlighet med

text: 2 b §

text: LPT och

text: 2 b §

text: LRV får behandlingen genomföras med tvång endast om patienten inte medverkar frivilligt till de behandlingsåtgärder som krävs för att uppnå syftet med vården. Med

text: behandlingsåtgärder avses enligt propositionen 1990/91:58 (avsnitt 3.5.2 och s. 256– 259) läkemedelsbehandling och andra psykiatriska behandlingsåtgärder samt olika undersökningar som görs i och för vården, inkl. analys av blod- och urinprover. Ytterligare bestämmelser om vård som ges enligt LPT eller LRV finns i förordningen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt i Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (

text: SOSFS 2008:18

text: ) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. Ett landsting som driver en sjukvårdsinrättning där psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård ges (vårdgivaren) ska enligt

text: 2 kap. 2 §

text: SOSFS 2008:18 ge skriftliga direktiv och säkerställa att det ledningssystem som ska finnas enligt Socialstyrelsens föreskrifter (

text: SOSFS 2005:12

text: ) om ledningssystem för kvalitet och patientsäkerhet i hälso- och sjukvården innehåller rutiner som säkerställer att tvångsvården ges i överensstämmelse med LPT och LRV. Enligt

text: 2 kap. 3 §

text: SOSFS 2008:18 ska verksamhetschefen fastställa ändamålsenliga rutiner och fördela ansvaret för den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården. Rutinerna och ansvarsfördelningen ska dokumenteras. Nämnda bestämmelser i

text: SOSFS 2008:18

text: innebär bl.a. att vårdgivaren och verksamhetschefen har ansvaret för att det finns rutiner som säkerställer att ingen patient som är intagen för tvångsvård behandlas i strid mot bestämmelserna

text: 2 a

text: och

text: 2 b §§

text: i LPT och LRV och inte heller mot

text: 17 §§

text: LPT och

text: 6 §

text: LRV eller mot någon annan bestämmelse i dessa lagar. Vårdgivaren och verksamhetschefen ska vidare i enlighet med HSL säkerställa att den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården 1. ges med respekt för den enskilda människans värdighet (

text: 2 §

text: HSL), 2. uppfyller kraven på en god vård (

text: 2 a §

text: HSL), vilket bl.a. innebär att vården ska bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet, och 3. ges på en sjukvårdsinrättning där det finns den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges (

text: 2 e §

text: HSL). Chefsöverläkare och andra specialistläkare inom det psykiatriska området som har ansvaret för den psykiatriska tvångsvården eller den rättspsykiatriska vården av en patient har enligt

text: 2 kap. 5 §

text: LYHS själv ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter. Det innebär bland annat att den ansvarige läkaren i enlighet med

text: 2 kap. 1 §

text: LYHS ska ge patienten en sakkunnig och omsorgsfull vård som uppfyller kraven på vetenskap och beprövad erfarenhet och ska, så långt som möjligt, utforma och genomföra vården i samråd med patienten. Det innebär vidare att den ansvarige läkaren ska visa patienten omtanke och respekt.

text: Meddelandeblad och nationella riktlinjer från Socialstyrelsen Socialstyrelsen har i mars 2008 publicerat ett meddelandeblad – Narkotikatester av urin inom hälso- och sjukvården som utförs av legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal – för att ge vägledning för sådan testning som spårar eventuell förekomst av olika typer av narkotiska substanser i urin. Meddelandebladet behandlar endast den provtagning som görs frivilligt genom att testa urin men har i tillämpliga delar även relevans för sådan testning vid psykiatrisk tvångsvård. I meddelandebladet framhålls att narkotikatestning i andra provtyper än urin endast får göras om det finns analysmetoder som är tillräckligt vetenskapligt utvärderade och validerade för ändamålet. En förutsättning för att testning ska kunna göras på sådana provtyper är att vårdgivaren har säkerställt att det finns laboratorieresurser att tillgå som använder validerade testmetoder. I meddelandebladet uppmärksammas risken för falska provresultat. Socialstyrelsen har publicerat nationella riktlinjer för missbruks- och beroendevård för att ge vägledning för socialtjänstens och hälso- och sjukvårdens verksamhet för personer med missbruks- och beroendeproblem.

text: I nationella riktlinjerna (s. 117–120) anges att experternas faktaunderlag ger stöd för följande slutsatser i fråga om uppföljning av behandling av alkohol- och narkotikamissbruk: • Vid uppföljning är det den individuella (s.k. intraindividuella) förändringen över tid som ska studeras. Referensvärden som bygger på undersökningar av olika befolkningsgrupper (populationsbaserade referensvärden) är av mindre intresse. Därför är det väsentligt att omständigheter som t.ex. datainsamlingsteknik, analysmetod, intervjuare och lokal är likvärdiga vid mätning av utgångsvärdet och uppföljningsresultatet. • För att kontrollera och följa upp resultatet av behandling av mer långvarigt alkoholmissbruk eller -beroende är en kombination av markörer ofta att rekommendera. Upprepade mätningar av CDT och GT kan användas för att klargöra om klienten eller patienten rehabiliterats eller fortfarande har ett pågående riskbruk, missbruk eller beroende av alkohol. • Regelbunden eller slumpmässig mätning av EtG, EtS och 5-HTOL i urinprov kan användas för att påvisa återfall under pågående behandling för alkoholmissbruket, i de fall där total avhållsamhet från alkohol krävs och ett alkoholtest inte är tillräckligt känsligt. • En individ kan efter avslutat bruk av cannabis vara positiv i narkotikatest (dvs. narkotika har använts) under många veckor. Genom att ta upprepade prov och relatera halten till urinens grad av utspädning (s.k. cannabiskreatininkvot) kan försvinnandet av cannabis ur kroppen följas och ett eventuellt nytt intag upptäckas. • För sexmånadersuppföljning kan konsumtionsfrågorna i AUDIT (alkohol) och DUDIT (narkotika) användas. För mer omfattande kartläggningar kan ASI eller uppföljningsformulären i DOK användas. I nationella riktlinjerna (s. 120–121) anges vidare att experternas faktaunderlag ger stöd för följande slutsatser i fråga om etiska aspekter vid användning av test: • Syftet med testningen måste anges tydligt och förklaras för alla inblandade parter. • Tillvägagångssättet vid testning måste anges tydligt och förklaras för alla parter som omfattas av testningsprocessen. • Hur resultaten kommer att användas måste anges tydligt och förklaras för alla parter som omfattas av testningsprocessen. Nationella riktlinjerna innehåller även rekommendationer i fråga om missbruk och beroende och samtidig psykiatrisk och/eller somatisk sjukdom, s.k. samsjuklighet.

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Analys av urinprov från en patient som vårdas enligt LPT eller LRV kan krävas för att i enlighet med

text: 17 § andra stycket

text: LPT och

text: 6 §

text: LRV säkerställa att syftet med tvångsvården uppnås. Enligt bestämmelserna avgörs frågor om behandlingen under vårdtiden ytterst av chefsöverläkaren i de fall behandlingen inte kan ges i samråd med patienten. På chefsöverläkarens uppdrag får i enlighet med

text: 39 §

text: LPT och

text: 23 §

text: LRV beslut även fattas av någon annan specialistkompetent läkare vid vårdenheten. Det innebär i fråga om en tvångsvårdad patient som förutom den allvarliga psykiska störningen har en missbruks- eller beroendeproblematik att chefsöverläkaren efter en individuell bedömning får besluta att patienten regelbundet och på förekommen anledning ska lämna urinprover för att kontrollera om patienten har upphört eller fortsätter att använda alkohol eller narkotika. En sådan uppföljning har ett evidensbaserat stöd i ovan nämnda nationella riktlinjer och innebär att patienten i enlighet med 2 kap. 1 § LYHS ges en vård som uppfyller kraven på vetenskap och beprövad erfarenhet.

text: Med hänvisning till bifogade yttrande av vetenskapliga rådet CC får Socialstyrelsen framhålla att narkotikatestning i andra provtyper än urin, t.ex. blod, saliv, svett och hår, inte är etablerad på samma sätt som testning av urinprov och att erfarenheten från sådan testning därför är mindre. Socialstyrelsen har i nationella riktlinjerna rekommenderat olika typer av urinprovstestning för att avgöra om en person har alkohol- eller narkotikaproblem eller inte. En sådan testning har således ett evidensbaserat stöd i ovan nämnda nationella riktlinjer och innebär att patienten i enlighet med 2 kap. 1 § LYHS ges en vård som uppfyller kraven på vetenskap och beprövad erfarenhet. När det gäller rutiner för testning får Socialstyrelsen i anslutning till CC framhålla att hänsyn behöver tas till den patientkategori och kliniska situation där testen utförs liksom de droger som är aktuella att testa eftersom de kan ha en skiftande omsättning och utsöndring i kroppen. Urinprovstagning behöver göras under uppsikt av personal eftersom det på olika sätt är möjligt att manipulera ett urinprov i syftet att det ska ge ett falskt negativt resultat. När det gäller den nu aktuella rättspsykiatriska kliniken kan, såsom CC påtalar, ett problem vara att man inte har fått till stånd en acceptans runt rutinernas utformning. Det kan bero på att urinprovstagningen inte ingår i den vårdplanering som ska göras enligt

text: 16 §

text: LPT och

text: 6 §

text: LRV eller att vårdplaneringen inte har säkerställt att provtagningarna kan göras i samråd med patienten. En bidragande orsak kan vidare vara att provtagningen i strid mot proportionalitetsprincipen i

text: 2 a §

text: LPT och

text: 2 a §

text: LRV inte görs med största möjliga hänsyn till patienten, exempelvis genom att provtagningen inte övervakas av personal av samma kön som patienten. Det finns således ett evidensbaserat stöd för att göra alkohol- och narkotikatestning på urinprov trots att provtagningen kräver övervakning av patienten för att säkerställa testresultatet. I enlighet med

text: 2 b §

text: LPT,

text: 2 b §

text: LRV och 2 kap. 1 § LYHS är den läkare som har ansvaret för tvångsvården av en patient skyldig att iaktta de etiska aspekter som redovisas i Socialstyrelsens nationella riktlinjer. Det innebär att den ansvarige läkaren genom en individuellt anpassad information och ett professionellt förhållningssätt ska försöka förmå patienten att förstå syftet med testningen och att godta provtagningen. I det sammanhanget får hot om repressalier (informellt tvång) inte användas. När det gäller en patients begäran om att få tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område, s.k. permission, är det dock nödvändigt att förklara för patienten varför permissionen endast kan komma i fråga om utevistelsen är förenad med särskilda villkor enligt

text: 25 §

text: LPT eller 9 och 10 §§ LRV, exempelvis att vårdpersonal får genomföra urinprovstagning i patientens bostad. Urinprovstagning som innebär att samtliga patienter på en sjukvårdsinrättning där vård enligt LPT eller LRV ges regelbundet ska lämna urinprover utan att det görs en bedömning i varje enskilt fall har inte stöd i LPT och LRV. Det finns inte heller något stöd i någon annan lag för att vidta sådana generella kontrollåtgärder. De remitterade handlingarna ger inte tillräcklig grund för att Socialstyrelsen ska kunna uttala sig om de rutiner som tillämpas på den aktuella avdelningen innebär att det görs en bedömning i varje enskilt fall eller om de innebär att provtagning görs regelbundet utan en föregående individuell bedömning. Av handlingarna framgår inte heller vilken kompetens och erfarenhet som krävs för att få besluta om urinprovstagning. Socialstyrelsen avstår därför från att yttra sig i dessa frågor. Med anledning av yttrandet från Styrelsen för Skaraborgs sjukhus får Socialstyrelsen betona att

text: 20 §

text: LPT och

text: 8 §

text: LRV inte ger stöd för att låsa in en patient enbart på den grunden att en analys ska göras av förekomst av markörer för alkohol, narkotika eller läkemedel i ett prov från patienten.

text: Det yttrande från CC som Socialstyrelsen hänvisade till hade följande lydelse.

text: Bedömning

text: Som framgår av Socialstyrelsens meddelandeblad mars 2008 ”Narkotikatester av urin inom hälso- och sjukvården som utförs av legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal” måste rutinerna utformas så att testresultaten säkerställs.

text: Härvid behöver hänsyn tas till den patientkategori och kliniska situation där testen utförs liksom de droger som är aktuella att testa vilka kan ha en skiftande omsättning och utsöndring i kroppen. När det gäller de klagomål som förts fram av patienterna kan nämnas att det är möjligt att manipulera urinprov om inte provlämningen sker under uppsikt vilket innebär att det kan vara nödvändigt att personal ser när urinen lämnar kroppen. Möjligheterna att manipulera prover kan föreligga om patienten lämnas ensamma även om man inte har kläder på sig. Utspädning av prov kan ske med intag av vätska, exempelvis ett större dricksglas kan ge en signifikant utspädningseffekt som påverkar provresultatet. När det gäller att använda andra vätskor än urin såsom saliv, svett eller andra material som hår är dessa metoder inte tillförlitliga i samma utsträckning som urin och ska man gå över till blodprover får man i vissa fall också en mindre tydlig bild och kan tvingas att öka provtagningsintensitet, ändra analysmetoder m.m. vilket innebär mer problem såväl för patient som för vården. När det gäller bedömningen att patient ej lämnar urinprov på uppmaning uppstår en situation där information saknas om hur detta skall värderas. Den kliniska bedömningen får i sådant fall istället bygga på annan klinisk information, anamnestiska förhållanden m.m. vilket innebär sämre underlag. Det är därför inte förvånande att patienter kan få annan typ av åtgärder, ordinationer eller regler under en sådan situation. Att provet alltid skall tolkas som positivt generellt är knappast rimligt, något som inte anges i bilagda informationen om rutiner vid test med urinprover men anges i brevet till JO. Sammanfattningsvis kan sålunda sägas att de regler som utfärdats kan vara rimliga i vissa kliniska situationer samt hos vissa patientgrupper. Ett problem förefaller vara att man inte fått till stånd en acceptans runt regelsystemets utformning. Här kommer frågan in hur man kan utveckla en bättre allians i vårdprocesserna mellan behandlare och patienter. Att nya lokaler kan bidra är ett rimligt antagande liksom utbildning och kompetensutveckling. En ytterligare möjlighet kan vara en ökad differentiering för att matcha regelsystemet till patientkategori på ett så optimalt sätt som möjligt. Jag kan sålunda inte se att de lokala instruktionerna som utfärdats kan kritiseras generellt utifrån Socialstyrelsens meddelandeblad eller klinisk erfarenhet. Förhoppningsvis kan en dialog med patienterna i den uppkomna situationen för att förklara och hitta sätt att gemensamt få en bättre process till stånd vara ett sätt att förbättra vårdarbetet.

text: I remissvaret i ärende 2 anförde Socialstyrelsen följande (åberopad bilaga har här utelämnats).

text: Lagstiftningen ger inte uttryckligen patienten någon rätt till utevistelse. Utifrån kraven på god vård bör dock enligt Socialstyrelsens uppfattning utevistelse alltid övervägas. Utevistelsen måste i så fall genomföras så att vård eller andra säkerhetsåtgärder iakttas. Socialstyrelsen har vid inspektioner av vårdinrättningar med psykiatrisk tvångsvård och i tillsynsärenden framhållit vikten av att patienterna får möjlighet att vistas utomhus dagligen. Det är också Socialstyrelsens uppfattning att patienter med längre

text: vårdtider så långt det är möjligt måste ges tillfälle att vistas utomhus på lämplig plats. I sin tillsyn beaktar Socialstyrelsen de rekommendationer som The European Committee for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment (CPT) framlagt i sin slutliga rapport som upprättats från besöket i Sverige juni 2009. I rapporten rekommenderas att de inspekterade avdelningarna ska ge alla patienter möjlighet till ”at least one hour of outdoor exercise every day, unless there are medical reasons to the contrary”. Vidare rekommenderas att ”these wards should be provided with a secure outdoor area equipped with a means of rest and protection against inclement weather”. Sidorna 43–49 i rapporten bifogas. Om förutsättningarna för utomhusvistelse föreligger torde inte ”en balkong” uppfylla dessa rekommendationer. Styrelsen för Skaraborgs sjukhus inkom med följande kommentar till Socialstyrelsens andra yttrande.

text: Socialstyrelsen påpekar i sitt yttrande om begränsade möjligheter till utevistelse vid vårdinrättningen. Utöver vistelse på balkong, utan personal, har patienterna vid den aktuella vårdinrättningen möjlighet till utevistelse tillsammans med personal inom sjukhusområdet. Vi vill informera om att nybyggnation av den rättspsykiatriska avdelningen på Skaraborgs sjukhus pågår och kommer att vara färdig i juni månad 2011. Behovet av nybyggnad har påtalats och projektering har i omgångar pågått under cirka 10 år. I samband med nybyggnationens färdigställande kommer möjlighet till utevistelse på egen hand enligt CPT:s rekommendationer att vara möjlig. BB och ytterligare en patient yttrade sig över remissvaren. Vid ett telefonsamtal den 17 maj 2011 lämnade BB kompletterande uppgifter.

text: I ett beslut den 31 maj 2011 anförde JO Wiklund följande.

text: Bedömning

text: Socialstyrelsen har i sitt remissvar i ärende 1 redogjort för den hälso- och sjukvårdsrättsliga lagstiftning som är aktuell i ärendet. Det ska i sammanhanget anmärkas att LYHS den 1 januari 2011 har ersatts av

text: patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: . Lagen har i aktuella hänseenden inte inneburit några ändringar i sak.

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Detta skydd får, enligt 20 § första stycket samma kapitel, begränsas genom lag. Tagande av urinprov är ett sådant kroppsligt ingrepp som avses i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: . Om provtagningen är att anse som påtvingad krävs därför lagstöd för att åtgärden ska få vidtas (JO:s ämbetsberättelse 2009/10 s. 39).

text: Ett ingrepp är påtvingat om det allmänna disponerar över maktmedel för att genomdriva åtgärden. Det kan vara fråga om direkt våldsanvändning från en offentlig befattningshavares sida, men ett ingrepp kan även vara påtvingat i den meningen, att den enskildes motstånd bryts genom hot om någon sanktion. Regeln bör tolkas så att den ställer upp ett skydd också mot att en befattningshavare – utan att använda eller vara beredd att använda tvång i egentlig bemärkelse – uppträder på ett sätt som får till följd att någon med fog uppfattar sig vara tvungen att

text: underkasta sig provtagning. Som exempel kan nämnas underförstådda eller uttryckliga påtryckningar av olika slag (JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 72).

text: Enligt

text: 2 kap. 8 § regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Även detta skydd får begränsas genom lag. En sådan begränsning har införts genom LPT och LRV som gör det möjligt att tvångsvårda personer som lider av allvarliga psykiska störningar.

text: När det gäller tillvägagångssättet vid urinprovstagning kan det, som Socialstyrelsen har anfört, konstateras att provtagning kräver övervakning av patienten för att testresultatet ska kunna säkerställas. Mot den bakgrunden har jag inga synpunkter på de regler för provtagning som har utformats vid enheten. Jag vill emellertid även för egen del betona att provtagningen måste ske med största möjliga hänsyn till patienten. Detta innebär bl.a. att den personal som sköter övervakningen bör vara av samma kön som patienten och måste visa stor respekt för patientens integritet. Jag noterar i sammanhanget att landstinget i remissvaret upplyst att nybyggda lokaler, som medger ett tillvägagångssätt som bättre tillgodoser patienternas krav på integritet, är klara för inflyttning i juni 2011.

text: Vid vård enligt LPT eller LRV uppkommer ofta situationer där det är nödvändigt att kontrollera att patienten är drogfri. Det kan t.ex. krävas för att det ska vara möjligt att bevilja patienten permission. LPT och LRV innehåller dock inte några bestämmelser som innebär att patienten är skyldig att underkasta sig urinprovstagning. För att sådan provtagning ska få ske krävs därför samtycke från patienten. Detta innebär att det inte får förekomma att provtagning kommer till stånd genom hot om någon sanktion eller andra former av påtryckningar.

text: En ansökan om permission kan avslås om det finns tvivel rörande patientens förmåga att avhålla sig från droger. Det finns inte något hinder mot att patienten informeras om att permission endast kan komma i fråga vid dokumenterad drogfrihet. Däremot får sådan information inte lämnas i syfte att förmå patienten att underkasta sig urinprovstagning. En upplysning om att lämnande av urinprov är en förutsättning för att permission ska beviljas torde ofta medföra att patienten underkastar sig provtagning. Provtagningen har i sådant fall inte skett av fri vilja utan först efter påtryckning från kliniken. I juridisk mening är det därför fråga om ett påtvingat kroppsligt ingrepp. Detta särskilt mot bakgrund av att patienten står i ett beroendeförhållande till personalen. Det kan således inte anses förenligt med bestämmelserna i

text: regeringsformen

text: att lämna information till patienten som i sig medför att patienten känner sig tvingad att gå med på provtagning. En annan sak är att chefsöverläkaren kan avslå eller, i de fall domstol prövar frågan, avstyrka en ansökan om permission med hänvisning till att patienten inte förväntas kunna avhålla sig från användning av droger.

text: Såvitt gäller patienten BB kan det konstateras att han, när journalanteckningarna inhämtades, sedan en längre tid inte hade tillåtits att lämna avdelningen. Enligt

text: remissvaret har han getts möjlighet att vistas på avdelningens balkong. Landstinget har även uppgett att patienterna har möjlighet till utomhusvistelse tillsammans med personal inom sjukhusområdet. Såvitt kan utläsas av journalanteckningarna har dock BB inte getts den möjligheten. Skälet till att BB inte har fått gå ut synes vara att han inte har lämnat urinprov. I patientjournalen har bl.a. noterats följande. ”Ingen frigång eller utevistelse med personal förrän godkänt urinprov lämnats”

text: ”Patienten fortsätter vägra lämna urinprov för drogtest och får därför inte gå ut”

text: ”Patienten har inte gjort någon ansträngning för att lämna urinprov för drogtest. Patienten hanteras så som om han varit positiv och får inte gå ut från avdelningen”

text: ”Patienten önskar gå ut, informerar honom att han får gå ut när han har lämnat ett korrekt urinprov. Han får lov att gå ut på balkongen så frisk luft saknar han inte ”

text: Syftet med vården enligt den psykiatriska tvångslagstiftningen är naturligtvis att patientens tillstånd ska förbättras så mycket att behov av tvångsvård inte längre föreligger. En förutsättning för att uppnå detta mål är att patienten ges adekvat behandling och gynnsamma levnadsförhållanden under sin tid vid vårdinrättningen. LPT och LRV innehåller inte några bestämmelser som uttryckligen ger patienten rätt att vistas utomhus. Jag delar dock Socialstyrelsens uppfattning att utgångspunkten bör vara att patienten ges möjlighet att vistas utomhus minst en timme om dagen. Det finns naturligtvis patienter som är i så dåligt psykiskt skick att utomhusvistelse inte kan äga rum. Att inte någon form av utomhusvistelse är möjlig torde dock tillhöra undantagsfallen. En utomhusvistelse som begränsas till att äga rum på en balkong kan inte anses tillgodose patientens behov. En sådan begränsning torde inte heller vara förenlig med CPT:s rekommendationer. Enligt vad landstinget uppgett kommer nybyggnationen av den rättspsykiatriska avdelningen att möjliggöra utomhusvistelser på egen hand i enlighet med dessa rekommendationer.

text: Som angetts ovan får en patient inte utsättas för någon form av påtryckningar för att förmås att gå med på att lämna urinprov. Enhetens agerande att helt utesluta möjligheten för BB att vistas utomhus enbart på grund av att han inte lämnar urinprov är mot den bakgrunden i högsta grad anmärkningsvärt. Som framgått anser jag inte att patientens behov av utomhusvistelse kan anses tillgodosett genom vistelse på avdelningens balkong. Behandlingen av BB i nu aktuellt hänseende är inte förenlig med reglerna i

text: regeringsformen

text: . Att BB inte tillåts gå ut på grund av att han inte lämnar urinprov framstår närmast som en bestraffning. I sammanhanget finns skäl att erinra om

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: . Enligt nämnda artikel får ingen utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Jag är sammanfattningsvis mycket kritisk till enhetens agerande.

text: Den 10 juli 2008 beslutade regeringen att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av LPT och LRV samt lämna förslag till ny lagstiftning på området (

text: dir. 2008:93

text: ). Enligt direktiven ska en utgångspunkt för utredarens arbete vara att göra lagstiftningen så pedagogisk och lättillgänglig som möjligt. Utredaren ska bl.a. analysera om det finns ett behov av ytterligare tvångsåtgärder som på ett bättre sätt skulle kunna uppfylla syftet med vården samt under vilka förutsättningar tvångsåtgärder bör få vidtas. Utredningen ska redovisa sitt uppdrag senast den 15 december 2011.

text: I samband med psykiatrisk tvångsvård uppkommer situationer där patientens drogfrihet behöver kontrolleras. Som den nuvarande lagstiftningen är utformad krävs samtycke från patienten för att en sådan kontroll ska kunna ske. Med hänsyn till den beroendeställning som patienten befinner sig i kan det ifrågasättas vilket reellt värde ett sådant samtycke har. Inte minst av denna anledning kan det finnas skäl att överväga att införa uttryckliga bestämmelser om urinprovstagning och andra former av kroppsbesiktning i LPT och LRV. Sådana bestämmelser finns redan i annan central lagstiftning om tvångsvård.

text: Det finns enligt min mening även anledning att överväga om rätten till utomhusvistelser för patienter som vårdas med stöd av LPT eller LRV bör regleras.

text: Mot denna bakgrund finner jag skäl att sända en kopia av mitt beslut till Psykiatrilagsutredningen och Socialdepartementet.

text: Ärendena avslutas med den kritik som har uttalats.


avgjordAv: Mats Melin

publisher: Justitieombudsmannen

title: Iakttagelser vid en inspektion hos Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål (Malmö) och Polismyndigheten i Skåne, internutredningssektionen

org: jo

text: ChefsJO Melin justerade den 23 december 2010, efter en inspektion den 1–3 december 2010 vid Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål (Malmö), och Polismyndigheten i Skåne, internutredningssektionen, ett protokoll med bl.a. följande innehåll.

type: stycke

text: 1 Inledning

type: rubrik

text: Inspektionen inleddes med ett möte vid vilket biträdande länspolismästaren AA och chefen för polismyndighetens juridiska enhet BB samt överåklagaren CC lämnade översiktlig information om respektive verksamhet. Därvid framkom bl.a. följande.

text: Polismyndighetens internutredningssektion (IUS) handlägger ärenden gällande brottsmisstänkta anställda vid Polismyndigheterna i Skåne, Kronobergs, Kalmar och Blekinge län. Totalt handlägger IUS cirka 1 100 anmälningar per år. Enheten handlägger även varje år cirka 50 arbetsrättsliga utredningar beträffande anställda vid Polismyndigheten i Skåne. Ärendebalansen, dvs. pågående ärenden, är ganska konstant strax under 200. Vid IUS arbetar sju utredare. Personalstyrkan är förhållandevis väl dimensionerad i förhållande till antalet ärenden. Från och med den 1 januari 2011 ska internutredningsverksamheten ledas av Rikspolisstyrelsen. Under hösten har en modell för verksamheten efter årsskiftet utarbetats. Troligen kommer det dagliga arbetet vid enheten dock inte att påverkas i någon större utsträckning.

text: Riksenheten för polismål är en nationell enhet inom Åklagarmyndigheten som inrättades den 1 januari 2005. Från Åklagarmyndighetens sida ser man fram emot polisens nya organisation för internutredningar eftersom denna förhoppningsvis kommer att innebära effektivitetsvinster. Samarbetet med polisen fungerar bra, och polis och åklagare har nyligen samlokaliserats i nya lokaler. Ärendeinflödet till enheten ökar konstant, och arbetstrycket på både åklagare och polis är stort. Vid årsskiftet förstärktes enheten med en åklagare som är lokaliserad i Stockholm. Riksenheten är relativt liten och därför också sårbar. Under i princip hela år 2010

text: har två åklagare varit upptagna med var sitt omfattande ärende, vilket har påverkat arbetet vid enheten. Under normala förhållanden fungerar dock verksamheten bra, och personalstyrkan är väl dimensionerad i förhållande till antalet ärenden. Vid Riksåklagarens kansli pågår f.n. arbete med att utarbeta föreskrifter för hur riksenhetens verksamhet ska presenteras för att allmänheten bättre ska förstå hur verksamheten bedrivs. Riksenheten och IUS har träffat en överenskommelse angående riktlinjer för utredningstider.

text: 2 Inspektionens omfattning

text: Polis och åklagares handläggning av cirka 300 ärenden som avslutats under de senaste tre månaderna samt cirka 240 pågående ärenden granskades. – – –

text: Från granskningen antecknades bl.a. följande. – – –

text: 4 Långsam handläggning

text: Vid granskningen uppmärksammades ett antal fall av långsam handläggning i olika stadier av handläggningen, från både polis och åklagares sida.

text: 4.1 Dröjsmål med att överlämna ärenden till åklagare I några ärenden, t.ex. 1200-K146758-10, 1200-K179643-10 och 1200- K145821- 10, har polisen dröjt mellan 5 och 14 dagar med att överlämna ärendet till åklagare.

text: ChefsJO Mats Melin: Enligt

text: 5 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558)

text: ska ett ärende, bl.a. om det i anmälan påstås att en anställd inom polisen har gjort sig skyldig till något brott som har samband med arbetet eller på något annat sätt har handlat felaktigt i sin myndighetsutövning, omedelbart överlämnas till åklagare för prövning av om en förundersökning ska inledas eller inte. Jag anser att sådana dröjsmål som i ovanstående ärenden inte uppfyller kravet på omedelbart överlämnande. 4.2 Dröjsmål med att fatta beslut i fråga om en förundersökning ska inledas m.m. I flera ärenden, t.ex. AM-144258-10, AM-153433-10, AM-120004-10, AM- 119564-10, AM-128905-10, AM-155569-10, AM-147128-10, AM-81626-10, AM- 102204-10 och AM-102214-10, har det dröjt mer än två veckor från det att anmälan kom in till åklagarkammaren till dess att åklagare fattat beslut i frågan om en förundersökning skulle inledas. I några fall har det dröjt mellan två och fyra månader innan beslut fattats. I ärende AM-133293-10 dröjde det cirka en och en halv månad innan direktiv gavs om att vissa förutredningsåtgärder skulle vidtas.

text: I några ärenden, t.ex. 1200-K78915-10, 1200-K142477-10, 1200- K164892-10, 1200-K158022-10 och 1200-K169020-10, där åklagare lämnat direktiv om förutredningsåtgärder kan handläggningstiden hos polisen därefter ifrågasättas.

text: ChefsJO Mats Melin: Enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) ska en förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Såvitt gäller handläggningen av en förundersökning mot en anställd inom polisen finns enligt

text: 5 kap. 2 § andra stycket polisförordningen

text: ett krav att en sådan ska inledas och bedrivas med särskild skyndsamhet.

text: Det ankommer alltid på förundersökningsledaren att omgående ta ställning till om uppgifterna i en brottsanmälan utgör tillräcklig grund för att fatta beslut i förundersökningsfrågan. Om så inte är fallet kan åklagaren föranstalta om förutredningsåtgärder för att få fram erforderligt beslutsunderlag. Mot bakgrund av kravet på särskild skyndsamhet är det inte godtagbart att ärenden under så lång tid som i de ovannämnda fallen blir liggande hos åklagaren utan att beslut fattas i förundersökningsfrågan eller direktiv ges om förutredningsåtgärder. Då åklagaren ger direktiv om förutredningsåtgärder ska dessa givetvis också genomföras skyndsamt.

text: Vid min granskning uppmärksammades några ärenden (t.ex. ovannämnda AM- 81626-10, AM-102204-10 och AM-102214-10) som handlagts av chefsåklagaren DD och där det dröjt upp till fyra månader innan beslut i fråga om en förundersökning skulle inledas fattades. Vid samtal med henne framkom att hon under en stor del av året handlagt ett mycket omfattande ärende med många huvudförhandlingsdagar i domstol i Stockholm. Hon hade haft s.k. lottningsstopp under endast en begränsad tid. Hon är därför väl medveten om att det funnits ärenden där hon inte haft möjlighet att fatta beslut i förundersökningsfrågan tillräckligt skyndsamt. Hon har dock numera åter kommit ikapp.

text: Jag har förståelse för att en enhet av riksenhetens storlek kan vara mycket sårbar men vill understryka att arbetet i största möjliga mån måste organiseras så att en situation som den aktuella inte uppstår. För dröjsmålen i DD:s ärenden kan således inte hon ensam hållas ansvarig.

text: 4.3 Dröjsmål med att verkställa lämnade direktiv under pågående förundersökning Vid granskningen har uppmärksammats några ärenden, t.ex. 1200-K72349-10, 1200-K42720-10, 1200-K147222-10 och 1200-K147229-10, där polisen dröjt med att utföra utredningsåtgärder som åklagare gett direktiv om.

text: ChefsJO Mats Melin: Som jag nyss redovisat gäller ett krav på särskild skyndsamhet i förundersökningar mot anställda inom polisen. Polisen har en skyldighet att skyndsamt genomföra av åklagare lämnade utredningsdirektiv. Jag anser att polisens handläggning kan ifrågasättas när det dröjer flera veckor innan polisen försöker verkställa givna direktiv.

text: 4.4 Riksenhetens och IUS:s överenskommelse angående riktlinjer för utredningstider I mars 2008 kom polisen och åklagarna överens om vissa riktlinjer för utredningstider beträffande ärenden som handläggs vid IUS. Överenskommelsen innebar bl.a. att åklagaren i normalfallet bör fatta beslut i frågan om en förundersökning ska inledas eller besluta om en förutredning samt ge direktiv under förundersökningen senast fyra dagar efter det att åklagaren fått underlaget för beslutet/direktivet. Vidare anges att en förutredning bör redovisas inom tio dagar efter det att polisen erhållit en sådan begäran.

text: I ett stort antal av de granskade ärendena hade de ovan angivna tiderna överskridits.

text: ChefsJO Mats Melin: Det är givetvis bra om åklagare och polis kan komma överens om riktlinjer för hur arbetet och samarbetet dem emellan ska bedrivas. Det har emellertid framkommit att de angivna tiderna inte kunnat hållas i ett stort antal ärenden. Polisen och åklagarna synes också väl medvetna om svårigheterna att leva upp till de målsättningar rörande utredningstider som lagts fast. Om interna riktlinjer inte kan hållas bör det, enligt min uppfattning, leda till åtgärder från ledningens sida. 5 Långsam handläggning av ett ärende rörande vållande till annans död m.m. AM-131039-08 (1200-K126073-08): En person som hade omhändertagits med stöd av lagen (

text: ) om omhändertagande av berusade personer m.m. avled i den cell där han tagits i förvar i augusti 2008. En anmälan upprättades, och chefsåklagaren EE beslutade den 26 augusti 2008 att inte inleda en förundersökning. Sedan händelsen uppmärksammats i medier under sommaren 2010 och det bl.a. framkommit att vissa uppgifter i det s.k. tillsynsbladet inte syntes vara riktiga, beslutade chefsåklagaren FF den 13 juli att återuppta förundersökningen. Det dröjde därefter fram till den 24 november innan vice överåklagaren GG, som hade övertagit ärendet i slutet av augusti, gav direktiv om vilka utredningsåtgärder som skulle vidtas.

text: GG uppgav att anledningen till dröjsmålet var den höga arbetsbelastningen.

text: ChefsJO Mats Melin: En förundersökning mot en anställd inom polisen ska som sagt inledas och bedrivas med särskild skyndsamhet. Den aktuella utredningen rörde polisanställdas eventuella ansvar för att en omhändertagen person avlidit. En sådan utredning måste självfallet ges mycket hög prioritet. Det gäller i än högre grad när, som i detta fall, nya uppgifter kommer fram som kan tyda på att ett tidigare beslut inte varit tillräckligt väl underbyggt. Sedan förundersökningen återupptagits borde åklagaren tämligen omgående ha lämnat direktiv om vilka utredningsåtgärder som skulle vidtas. Att ett sådant direktiv kom att dröja drygt fyra månader är oacceptabelt. För ett utförligare resonemang kring vikten av att utredningsåtgärder vidtas med skyndsamhet i dessa situationer hänvisar jag till mitt

text: 6 Direktiv från åklagare om utredningsåtgärder efter beslut om nedläggning av en förundersökning I ett ärende, AM-143432-10, hade åklagare inlett en förundersökning och gett polisen direktiv om att höra vissa personer. Innan alla förhör hade genomförts lade GG ned förundersökningen med motiveringen att det på det utredningsmaterial som då förelåg inte gick att bevisa att den eller de som varit misstänkta hade gjort sig skyldiga till brott och att ytterligare utredning inte kunde antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt. I ett e-postmeddelande till handläggande polisman i ärendet informerade GG om att hon hade lagt ned förundersökningen, trots att hon inte hade fått alla förhör, och angav att anledningen till beslutet var att den polisman som varit misstänkt inte fick arbeta i yttre tjänst så länge ärendet var öppet. Åklagaren angav vidare att eftersom hon skulle gå på semester påföljande dag ”så tyckte jag att beslutet kunde fattas” och ”om du inte hållit alla förhör med grannar så vill jag att du gör det ändå och skickar till mig”. Någon dag därefter hölls ett vittnesförhör i ärendet.

text: ChefsJO Mats Melin: Under förundersökningen ska det utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om det finns tillräckliga skäl för åtal mot denne (

text: 23 kap. 2 §

text: RB). Finns det inte längre anledning att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB).

text: I det aktuella ärendet lades förundersökningen ned innan alla utredningsåtgärder enligt åklagarens direktiv hade vidtagits. Med hänsyn till innehållet i det ovannämnda e-postmeddelandet framstod det som att det egentliga skälet till beslutet om nedläggning var att den pågående förundersökningen innebar hinder för den misstänktes tjänstgöring och således inte, som angavs i beslutet, att åklagaren bedömde att ytterligare utredning inte kunde antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt. GG har emellertid bestritt att så skulle vara fallet. Jag vill dock poängtera att sådana hänsyn som den misstänktes tjänstgöring självfallet inte utgör grund för att lägga ned en förundersökning. Det finns vidare anledning att framhålla att om åklagaren finner att en förundersökning ska läggas ned och vissa förhör som denne gett direktiv om ännu inte genomförts ska givetvis begäran därom återkallas. Sådana åtgärder kan endast vidtas inom ramen för en pågående förundersökning. Jag är därför mycket kritisk till att GG, trots att förundersökningen hade avslutats, gav polisen direktiv om att hålla vittnesförhör i ärendet. 7 Åklagares beslut att inte inleda en förundersökning rörande påstått polisvåld utan att höra målsäganden I ett ärende, AM-154354-10, beslutade FF att inte inleda en förundersökning om tjänstefel utan att låta höra målsäganden. Av handlingarna framkom följande.

text: En 11-årig pojke förhördes i hemmet i närvaro av sina föräldrar efter ett polisingripande mot honom. Efter förhöret uppgav pojkens föräldrar till förhörsledaren att pojken vid ingripandet blivit slagen av polisen och tillsagd att klä av sig naken för att bli slagen med batong. Polisen upprättade en anmälan om tjänstefel baserad på uppgifterna från föräldrarna och sände anmälan, förhöret med pojken samt två promemorior från de polismän som varit närvarande vid tillfället till åklagaren. I promemoriorna hade det inte antecknats något om att det vid ingripandet brukats våld. FF beslutade att inte inleda en förundersökning utan att pojken hade hörts.

text: ChefsJO Mats Melin: Som angetts ovan ska en förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (

text: 23 kap. 1 § första stycket

text: RB). Av andra stycket i bestämmelsen framgår att en förundersökning inte behöver inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda.

text: Tröskeln för att inleda en förundersökning är låg. En förundersökning kan inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott. Om inte uppgifterna i anmälan utgör tillräcklig grund för ett beslut i förundersökningsfrågan kan åklagaren föranstalta om förutredningsåtgärder för att få fram erforderligt beslutsunderlag.

text: FF har uppgett att han grundade sitt beslut att inte inleda en förundersökning på en prognos om att det, mot bakgrund av att de ingripande polismännen inte nämnt något om våld i sina promemorior, skulle bli mycket svårt att styrka brott. Enligt min mening talar åtskilligt för att det redan på grundval av uppgifterna i polisanmälan fanns anledning att inleda en förundersökning. Detta är emellertid en bedömningsfråga i vilken man kan ha olika uppfattningar. Jag anser dock att åklagaren i vart fall, inom ramen för en förutredning, borde ha gett direktiv om att verkställa ett förhör med målsäganden innan han beslutade i frågan om en förundersökning skulle inledas eller inte. Jag vill understryka vikten av att brottsanmälningar mot polismän utreds noggrant och med objektivitet.

type: avgorande


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord:
Fullmakt
God man/förvaltare

title: Kritik mot Omsorgsnämnden i Södertälje kommun för att bl.a. ha underlåtit att kommunicera med den enskildes ombud med motiveringen att det fanns en god man

sammanfattning: I ärendet aktualiseras frågor om en god mans möjligheter att genom en fullmakt låta någon annan person tillvarata huvudmannens intressen. I beslutet konstateras att ett uppdrag som god man alltid är knutet till en viss person som har att utföra de uppgifter som ställföreträdarskapet innebär. Uppdraget är därmed personligt, och den som förordnas som god man har ansvaret för att huvudmannens behov och intressen tillgodoses. En förordnad god man anses därför inte genom t.ex. en fullmakt kunna överlåta det övergripande ansvaret för ställföreträdarskapet på någon annan. Det hindrar dock inte att en god man som anser sig sakna tillräcklig kunskap eller erfarenhet för att tillgodose sin huvudmans intressen i en viss angelägenhet har möjlighet att anlita någon att företräda honom eller henne. Den gode mannens förordnande utgör i sådana fall den yttersta gränsen för vilken behörighet som kan ges till den utomstående personen i fullmakten. I beslutet kritiseras omsorgsnämnden för att bl.a. ha underlåtit att kommunicera med den enskildes ombud med motiveringen att det fanns en god man.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 1 december 2014 framförde advokaten AA, klagomål mot Omsorgsnämnden i Södertälje kommun och uppgav bl.a. följande:

text: Hennes klient BB hade begärt utökning av sina befintliga insatser enligt

text: socialtjänstlagen

text: . Innan beslut i ärendet fattades bad hon handläggaren CC om förlängd kommuniceringstid. Handläggaren återkom emellertid inte med något besked i den frågan. När hon kontaktade handläggaren på nytt framkom att information om ny kommuniceringstid hade sänts till BB:s gode man i stället för till henne som ombud. På fråga om varför informationen inte hade skickats till henne uppgav handläggaren att det fanns en god man och att man hade valt att kommunicera med denne i stället. Genom sitt handlade har handläggaren uteslutit henne från en viktig del av handläggningen, vilket har resulterat i att hon inte har kunnat tillvarata sin klients intressen.

text: Till sin anmälan bifogade AA utskrifter av en konversation som förts via e-post mellan handläggaren CC, advokaten DD och henne själv.

text: Utredning

text: JO begärde att Omsorgsnämnden i Södertälje kommun skulle yttra sig över det som AA hade anfört i sin anmälan.

text: I sitt remissvar den 29 december 2014 anförde nämnden bl.a. följande:

text: Bakgrund

text: BB har beslutade insatser från omsorgsnämnden sedan 15 år tillbaka. BB har god man, EE, som är hennes mamma. BB är beviljad bistånd enligt 4 kap. l §

text: socialtjänstlagen

text: i form av personligt utformat stöd.

text: Ärendets händelseförlopp

text: BB:s bistånd enligt 4 kap. l §

text: socialtjänstlagen

text: i form av personligt utformat stöd är tidsbegränsat och under uppföljningsmötet av insatsen ansöker god man EE om en förlängning av insatsen men med en ny omfattning. Med på uppföljningsmötet är bland annat AA, juridiskt ombud med fullmakt undertecknad av EE. AA ger under uppföljningsmötet god man råd i enlighet med gällande fullmakt och ger god man rådet att göra ett tillägg till den omfattning som god man yrkar på i ansökan om förlängt beslut. När utredningen har nått den punkt då den ska kommuniceras till god man kontaktar LSShandläggare CC god man via telefon för att diskutera möjligheterna till ett beslut redan under oktober månads utskott. God man ber handläggaren att kontakta hennes son FF, som har samtycke, för vidare diskussion. Handläggaren ringer till FF och förklarar att utredningen är i det skedet att den kan kommuniceras till god man och att om de accepterar ett förslag om kortare kommuniceringstid kan beslut fattas redan på oktober månads utskott istället för att vänta på november månads utskott vilket skulle bli fallet vid normal kommuniceringstid. FF och handläggaren kommer överens om att handläggaren ska kommunicera utredningen avidentifierad via e-post och att en kortare kommuniceringstid ska gälla då det kan leda till ett snabbare beslut. Handläggaren kommunicerar utredningen via e-post fredagen den 3 oktober med kommuniceringstid som löper ut måndagen den 6 oktober. På eftermiddagen den 3 oktober kontaktar juridiskt ombud DD (omfattas av ovannämnda fullmakt) handläggaren och ber att få samma information som redan skickas till FF. Handläggaren skickar då kommuniceringen med en förklaring kring överenskommelsen till DD avidentifierad via e-post fredagen den 3 oktober. Måndagen den 6 oktober inkommer AA med ett svar på kommuniceringen via epost där det går att läsa: "För det fall ni har som avsikt att utöka BB:s nuvarande timmar så behöver vi inte inkomma med ytterligare synpunkter innan ni fattar ert beslut. I annat fall önskar vi ha anstånd med att yttra oss närmare över utredningen." Handläggaren informerar AA om att det inte är handläggaren som är beslutsfattare utan Omsorgsnämndens utskott i Södertälje kommun och att handläggaren därför inte kan uttala sig om vilket beslut utskottet kommer att ta. Då informerar AA via e-post att hon vill ha sedvanlig kommunicering och kommuniceringstid. Handläggaren frågar via e-post den 7 oktober AA om de vill ha den sedvanliga kommuniceringen digitalt eller brevledes. När AA inte har svarat på detta e-postmeddelande onsdagen den 8 oktober skickas en sedvanlig kommunicering med sedvanlig kommuniceringstid brevledes till god man EE. Kommuniceringstiden löpte ut den 17 oktober. AA inkommer med ett nytt e-postmeddelande den 26 november där hon efterfrågar sista datum för svar på kommuniceringen. Handläggaren informerar AA att brev skickades till god man den 8 oktober och att tiden för

text: kommuniceringen löpte ut den 17 oktober. AA frågar handläggaren i ett nytt epostmeddelande varför hon inte var den som stod som mottagare på brevet varpå handläggaren svarar att myndigheten kommunicerade med god man eftersom det finns en god man i ärendet.

text: God man och fullmakt till juridiskt ombud

text: I ärendet finns en fullmakt undertecknad av god man EE inkommen till Myndigheten för äldre och personer med funktionsnedsättning den 13 juni 2012 där AA nämns som företrädare. Av fullmakten framkommer följande: "att i alla övriga avseenden företräda undertecknads intressen mot Södertälje kommun eller den saken eljest kan anses röra angående: sociala insatser såsom personlig assistans och assistansersättning". Handläggaren har även fått ta del av ett samtal mellan god man EE och överförmyndarnämnden via överförmyndarnämndens journalanteckning daterad den 17 januari 2014. Enligt den framkommer följande: ... gode mannen bara ger ifrån sig sitt uppdrag till advokaten så svarar hon att hon bara gör det när det gäller överklagan av beslut, eftersom gode mannen inte kan detta. [...] ÖFN förklarar att uppdraget som god man är personligt och inte kan överlåtas i sin helhet på annan, däremot kan man ta hjälp av en advokat i ett visst avgränsat ärende om man själv inte har kompetensen för det, t.ex. juridisk tvist. Gode mannen säger att hon förstår detta.

text: Sammanfattande bedömning

text: Omsorgsnämnden gör bedömningen att det inte åligger dem att bedöma inom vilka områden en god man har kompetens utan att det rimligtvis bör vara den gode mannens ansvar. Däremot beklagar omsorgsnämnden formuleringen som antyder att omsorgsnämnden enbart skulle kommunicera med god man och inte med juridiska ombud i de fall ombud finns.

text: Övrigt

text: Omsorgsnämnden ber JO uppmärksamma att AA valt att utelämna delar ur konversationen i de e-postmeddelanden som hon har valt att bifoga i sin anmälan. Omsorgsnämnden ber JO uppmärksamma att bifogad fullmakt endast är undertecknad av god man EE och att fullmakten inte nämner att den skulle vara giltig för nämnda juridiska ombud att företräda BB utan endast BB:s gode man.

text: AA kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. följande: FF är endast bror till BB och företräder således inte henne på något vis. Oavsett vad som överenskommits med brodern bör dock ett ombud alltid informeras om gällande kommuniceringstider och om beslut. I motsats till vad omsorgsnämnden menar är den bifogade fullmakten giltig. Den har undertecknats av BB:s gode man EE. Eftersom EE har att sörja för BB:s person, bevaka hennes rätt samt förvalta hennes egendom får den gode mannen anses ha överlåtit denna rätt till ombudet vad gäller att föra talan angående BB:s rätt till personlig assistans och andra sociala insatser. Fullmakten ska således anses vara utfärdad för BB och inte för den gode mannen. Särskilt anmärkningsvärt i sammanhanget är att omsorgsnämnden i ett annat ärende inte godtagit en fullmakt undertecknad av BB men godkänt en fullmakt undertecknad av hennes gode man (se JO:s ärende med dnr 6871-2013).

text: Bedömning

text: Jag har i ett annat beslut denna dag (i ärende med dnr 6948-2014) anfört följande i fråga om godmanskap och fullmakter:

text: Ett uppdrag som god man är alltid knutet till en viss person som har att utföra de uppgifter som ställföreträdarskapet innebär. Uppdraget är med andra ord personligt och den som förordnas som god man har ansvaret för att huvudmannens behov och intressen tillgodoses. En förordnad god man anses därför inte genom t.ex. en fullmakt kunna låta någon annan person ta över det övergripande ansvaret för ställföreträdarskapet. Det hindrar dock inte att en god man som anser sig sakna tillräcklig kunskap eller erfarenhet för att kunna tillgodose sin huvudmans intressen i en viss angelägenhet har möjlighet att anlita någon att företräda honom eller henne (jfr JO:s inspektionsprotokoll, dnr 5719- 2010, s. 7-8). Den gode mannens förordnande utgör i sådana fall den yttersta gränsen för vilken behörighet som kan ges till den utomstående personen i fullmakten. Om det står i förordnandet att den gode mannen ska bevaka huvudmannens rätt och förvalta hans eller hennes egendom betyder det att den gode mannen kan företräda sin huvudman i angelägenheter som t.ex. rör den enskildes rätt till sociala förmåner. Den gode mannen kan därmed även överlåta på någon annan att tillgodose huvudmannens intressen i dessa frågor. En förutsättning för detta är dock, i enlighet med vad som ovan angetts, att fullmakten begränsas till att avse en viss angelägenhet, t.ex. ett ärende hos en myndighet. Den gode mannen anses på så vis inte ha överlåtit sitt övergripande ansvar som god man för den enskilde på ombudet. Om en god man har utfärdat en giltig fullmakt för någon annan att företräda honom eller henne för huvudmannens räkning innebär det i praktiken att det är ombudet som myndigheten ska ha både skriftliga och muntliga kontakter med under handläggningen. Det hindrar emellertid inte att det ur servicesynpunkt ibland kan vara lämpligt att myndigheten också skickar material för kännedom till den gode mannen eller huvudmannen. För att den som anlitar ett ombud ska vara hjälpt av det i praktiken är det viktigt att fullmakter respekteras. Om ett ombud som har fullmakt inte får del av handlingar eller annat material kan det leda till rättsförlust för den enskilde. För det fall en myndighet finner att ett ombud bör styrka sin behörighet med en fullmakt ska den uppmana ombudet att göra det. Myndigheten bör samtidigt göra klart för ombudet att dennes talan kan komma att avvisas om fullmakten inte kommer in. Om en myndighet bedömer att en befintlig fullmakt inte längre kan godtas bör myndigheten på motsvarande sätt underrätta fullmaktsgivaren och ombudet om detta samt redovisa skälen för sitt ställningstagande. Av allmänna rättsgrundsatser anses vidare följa att berörda parter i sådana fall måste beredas en möjlighet att rätta eventuella formella brister.

text: JO har tagit del av den fullmakt som är aktuell i detta ärende. Den är undertecknad av BB:s gode man EE i maj 2012 och gäller för bl.a. advokaterna AA och DD vid Advokatfirman Sigma. Enligt sin lydelse omfattar fullmakten uppdraget att ”företräda undertecknads intressen mot Södertälje kommun eller den saken eljest kan anses röra angående: sociala insatser såsom personlig assistans och assistansersättning”.

text: I sitt yttrande till JO poängterar omsorgsnämnden att fullmakten endast är undertecknad av BB:s gode man och att det av dess lydelse inte framgår att den ”skulle vara giltig för de däri nämnda juridiska ombuden att företräda BB utan endast BB:s gode man”. Det finns emellertid ingenting som tyder på att nämnden har upplyst ombuden om denna uppfattning under handläggningens gång. Tvärtom har de, fram till att kommuniceringen avbröts i ärendets

text: slutskede, tillåtits agera som om fullmakten godtagits. Huruvida det var rätt eller fel av myndigheten att underkänna den ifrågavarande fullmakten är en sådan bedömningsfråga som JO brukar vara återhållsam med att uttala sig om. Vad som har kommit fram under utredningen av det här ärendet ger mig ingen anledning att frångå denna princip. För tydlighets skull vill jag dock påpeka att en god man, under de förutsättningar som jag tidigare redogjort för i detta beslut, kan utfärda en fullmakt för någon annan att företräda honom eller henne för huvudmannens räkning och att det i en sådan situation är tillräckligt att den gode mannen undertecknar fullmakten. Däremot bör det naturligtvis framgå av fullmakten vem huvudmannen är. När det gäller den formella hanteringen av saken konstaterar jag att myndigheten borde ha informerat ombuden om sin inställning till fullmakten och gett dem tillfälle att bemöta den.

text: Utredningen i ärendet tyder på att det finns en generell osäkerhet hos nämnden om hur myndigheten ska förfara i de fall en god man anlitar ett ombud för att tillgodose sin huvudmans intressen. I de ärenden där det finns ett ombud med fullmakt ska myndigheten i första hand vända sig till ombudet. Det innebär bl.a. att kommuniceringen ska ske med ombudet och att myndigheten ska hålla ombudet underrättat om de åtgärder som vidtas i ärendet. Under förutsättning att en giltig fullmakt fanns blir min slutsats därför att den påbörjade kommuniceringen med AA skulle ha fullföljts och att hon således borde ha underrättats om den förlängda kommuniceringstiden samt om de kontakter som handläggaren haft med BB:s gode man och BB:s bror i anståndsfrågan.

text: Jag har i beslut denna dag konstaterat att omsorgsnämnden har hanterat frågor om godmanskap och fullmakter felaktigt i ytterligare två ärenden (dnr 6855- 2014 och 6948-2014). Utredningen i ärendena visar att det finns allmänna kunskapsbrister hos förvaltningen. Jag noterar att omsorgsnämnden vid tidpunkten för sitt yttrande till JO i ärende med dnr 6948-2014 avsåg att genomföra vissa utbildningsinsatser och utgår från att dessa nu fullföljts och fått avsedd effekt.

text: Ärendet avslutas med den kritik som framgår av det anförda.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Östergötlands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Linköping, för långsam handläggning av en förundersökning om misshandel m.m.

sammanfattning: I en åklagarledd förundersökning om misshandel m.m. kom utredningen att avstanna under en period av cirka ett år och nio månader, och i en polisledd förundersökning om skadegörelse avstannade utredningen under drygt ett års tid. Trots att ärendena avsåg samma händelseförlopp hade de inte samordnats. Jag är kritisk till den bristande samordningen och till den utdragna handläggningstiden i ärendena, som i första hand kan tillskrivas polismyndigheten även om inte heller åklagaren kan undgå kritik.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO i december 2009, klagomål mot Polismyndigheten i Östergötlands län med anledning av att en förundersökning, i vilken han var misstänkt för misshandel, hade dragit ut på tiden. Han uppgav bl.a. att hans före detta hustru anmält honom för misshandel i december 2007 och att han först två år senare kontaktades av polisen.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens aktuella ärenden och Åklagarmyndighetens, åklagarkammaren i Linköping, ärende AM-141939-07 begärdes in och granskades. Av handlingarna framkom bl.a. följande. AA gjorde en anmälan om skadegörelse riktad mot sin före detta hustru (K53870-07) samma dag som hon anmälde honom för misshandel och försök till grov misshandel (K53858-07). I det senare ärendet noterades han som skäligen misstänkt. De båda ärendena avsåg i huvudsak samma händelseförlopp. Förundersökningen om skadegörelse lades ned av polismyndigheten i februari 2009. Den enda utredningsåtgärden som syntes ha vidtagits i det ärendet var ett förhör med AA som hölls samma dag som nedläggningsbeslutet fattades. I förundersökningen om misshandel m.m., som till skillnad från ärendet om skadegörelsen var åklagarledd, syntes inga utredningsåtgärder ha vidtagits mellan januari 2008 och november 2009.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av kriminalärendena. Ärendet remitterades även till Åklagar-

text: myndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av misshandelsärendet samt om vilken eventuell kännedom åklagare haft om skadegörelseärendet.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar jämte upplysningar från enhetschefen för kriminalenheten i Linköping, kommissarien CC.

text: Av CC:s upplysningar framgick i korthet beträffande handläggningen av ärendet om skadegörelsen följande. I samband med en rotelgenomgång i februari 2009 upptäckte kommissarien DD att anmälan hade hamnat i myndighetens arkiv. Efter kontakt med målsäganden AA, som uppgav att han inte ville driva ärendet vidare, lade DD ned förundersökningen. DD kände inte till att det fanns en annan anmälan som hörde samman med ärendet.

text: Av CC:s upplysningar framgick beträffande handläggningen av ärendet om misshandel m.m. följande.

text: Vid samtal med Krinsp. EE våldsroteln i Linköping den 12 december 2010 framkom i huvudsak följande: EE arbetade ett kvällspass vid kriminalenheten dagen för brottet. Redan en dryg timma efter händelsen höll EE ett målsägandeförhör med FF inne på polisstationen i Linköping. Den 24 januari 2008 höll EE ett vittnesförhör i ärendet. Efter det förhöret vidtogs ingen utredningsåtgärd i ärendet förrän i slutet av 2009 då EE aktivt sökte AA per telefon och brev. Fram till den 27 november 2009 var Kå GG vid åklagarkammaren i Linköping för-undersökningsledare i ärendet. Efter det tog chefsåklagare KK över förundersökningsledarskapet. EE har inget minne av att han fått några skriftliga direktiv från förundersökningsledaren. EE lägger alltid direktiv från åklagare i utredningsakten. I akten finns dock inga skriftliga direktiv. EE har heller inget minne av att han skulle ha fått några muntliga direktiv från förundersökningsledaren. EE har för vana att göra tjänsteanteckningar på akten då han får muntliga direktiv. Några sådana anteckningar finns inte på akten. EE förklarade att han hade väldigt många ärenden och mycket att göra under den aktuella tidsperioden. Han har haft många ärenden igång samtidigt och han har haft svårt med att prioritera. Vid samtal med chefen för våldsroteln kommissarie HH den 13 januari 2010 framkom i huvudsak följande: HH vet att utredarna på våldsroteln har många ärenden igång samtidigt. HH har bra kontroll på de ärenden där han själv är förundersökningsledare och lite sämre kontroll på ärenden där åklagare leder förundersökningen. HH såg under 2009 att EE hade några ärenden som började bli allt för gamla och påtalade det för EE. Denne har dock en benägenhet att vara allt för hjälpsam med sina kollegor med olika uppgifter vilket tagit mycket av hans tid i anspråk. EE har hög kompetens inom dataområdet och det har många kollegor dragit nytta av och tagit honom till hjälp när de fått problem. EE har även varit ansvarig för införandet av BIP programmet vid enheten vilket tagit en hel del av hans arbetstid.

text: Efter en redogörelse för handläggningen av de båda ärendena och den rättsliga regleringen gjorde polismyndigheten följande bedömning.

text: Den anmälan om skadegörelse (0500-K53870-07) som AA gjorde den 13 december 2007 samordnades inte med den anmälan om misshandel (0500-K53858-07) som

text: hans f.d. fru hade gjort ett par timmar tidigare samma dag. Skadegörelse-brottet borde ha lottats in på åklagare samtidigt med anmälan om den misstänkta misshandeln. Det har inte kunnat klarläggas varför samordning av de båda ärendena inte skedde. Rotelchefen ansvarar för att ärenden fördelas mellan utredarna med hänsyn tagen till deras kompetens, erfarenhet och arbetsbelastning. Utredaren har också ett stort ansvar för sin arbetsbelastning och att förundersökningsåtgärder vidtas i tilldelade ärenden. Får han inga erforderliga direktiv från förundersökningsledaren måste han själv aktivt påtala detta.

text: Rättegångsbalkens

text: regler om skyndsamhet och polismyndighetens tjänsteföreskrift (saknr. 400-2) om ansvar och bevakningsrutiner i brottsärenden har inte följts. Enhets- och rotelchef har brustit i sin bevakning av ärendena. Allt för lång tid har förflutit från det misstänkta brottstillfället till dess att AA har kontaktats för förhör i ärendet. Polismyndigheten har, som angetts ovan, en särskild funktion för samordning i brottsärenden. Uppenbarligen har den samordningen brustit. Myndigheten kommer med anledning av det inträffade att se över samordningsrutinerna ännu en gång. Polismyndigheten ser särskilt allvarligt på den långa handläggningstiden i misshandelsärendet eftersom det dels var ett brott i nära relation och dels att myndigheten nyligen beslutat en tjänsteföreskrift om bevakningsrutiner i brottsärenden. Myndigheten är väl medveten om att JO i ett flertal fall tagit upp frågan om långsam handläggning. Polismyndighetens handläggning av de båda aktuella ärendena är inte acceptabel och myndigheten kommer därför att verka för att de regler och rutiner som finns på området följs.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren JJ) kom in med ett remissvar jämte upplysningar från kammarchefen, chefsåklagaren KK, (här utelämnade) och tidigare kammaråklagaren GG, som var för-undersökningsledare i ärendet om misshandel m.m. fram till oktober 2009.

text: JJ redogjorde inledningsvis för bakgrunden i ärendet enligt följande.

text: Ärendet rör en förundersökning om misshandel och försök till grov misshandel som den 13 december 2007 anmäldes till Polismyndigheten i Östergötlands län. Samtidigt anmäldes även en skadegörelse som kunde hänföras till samma händelseförlopp. Av anmälningarna framgår att den som anmält skadegörelsen utpekades som misstänkt för gärningarna i anmälan om misshandel m.m. medan den som där var målsägande upptogs som utpekad i anmälan om skadegörelse. Förundersökning inleddes samma dag och förhör hölls med målsäganden i förundersökningen rörande misshandel m.m. Förundersökningsledningen avseende misshandel m.m. övertogs av åklagaren KK den 17 december 2007. Anmälan om skadegörelse översändes samtidigt för åklagarens kännedom. Polisen höll den 24 januari 2008 förhör med ett vittne till händelsen. Åklagaren KK kontaktade polisen dels den 8 september 2008 och dels den 21 september 2009 med fråga om vad som hände i ärendet. Vid det senare tillfället påtalade han även att preskriptionstiden närmade sig avseende skadegörelsen. Som en följd av åklagaren LL:s förestående pensionering övertog chefsåklagaren ärendet och kontaktade i oktober 2009 polisen med anledning av detta. Polisen meddelade därvid att förundersökningen avseende skadegörelse lagts ned i februari 2009. Övriga handlingar i ärendet översändes till åklagare och den 30 oktober 2009 expedierades direktiv att höra den misstänkte. Enligt direktiven skulle ärendet redovisas åter till åklagaren efter att den begärda åtgärden vidtagits. Den 27 november 2009 återkom polisen till åklagaren i ärendet. Den utpekade personen hade inte efterföljt en förhörskallelse men däremot lämnat en skriftlig

text: redogörelse till polisen över sin minnesbild av det händelseförlopp som förundersökningen avsåg. Chefsåklagaren beslutade den 4 januari 2010 att lägga ned förundersökningen.

text: GG uppgav sammanfattningsvis att påminnelse till polisen och uppföljning härav borde ha skett tidigare än vad som blev fallet.

text: Efter en redogörelse för den rättsliga regleringen anförde JJ under rubriken bedömning följande.

text: En förundersökning ska, som nämnts, bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Saknas förutsättningar för att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned. Den utredning som nu är aktuell har pågått under drygt två år från det att anmälan gjordes i december 2007 till dess att förundersökningen lades ned i januari 2010. Under denna tid har två förhör genomförts. Båda dessa hölls inom två månader från det att förundersökningen inletts. Åklagaren KK har därefter skickat påminnelser i ärendet vid två tillfällen och direktiv har lämnats vid ett tillfälle några månader innan förundersökningen lades ned. Påminnelserna expedierades ungefär tio månader respektive 1 år och tio månader efter att åklagaren övertagit förundersökningsledningen. Såvitt kan utläsas av handlingarna besvarades inte påminnelserna av polisen och de följdes inte upp av åklagaren. Det vidtogs heller inte några utredningsåtgärder i ärendet under en tid som väl överstiger ett och ett halvt år. Dessa förhållanden borde ha anmälts till kammarledningen. Av handlingarna framgår inte att så gjordes. Chefsåklagaren fick istället kännedom om detta först då han övertog ärendet. Det kan därmed konstateras att påminnelser inte skickats i den utsträckning som följer av Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd liksom att andra bevakningsrutiner inte fungerat. Kammarchefen har i sitt yttrande påpekat att han vid möten med den berörda polismyndigheten påtalat vikten av att påminnelser besvaras men att rutinerna kring detta emellanåt brister. Såväl kammarchefen som åklagaren KK har dock i sina yttranden framhållit att påminnelserna borde ha följts upp på ett tidigare stadium än vad som blev fallet. Jag delar deras uppfattning och vill i det sammanhanget förtydliga att en åklagare självfallet har ett eget ansvar för att följa upp påminnelser av nu aktuellt slag. Polisen borde emellertid ha sett till att åklagaren fick del av de förhör som hölls under förundersökningen. Om så skett kan antas att fortsatta direktiv skulle lämnats betydligt tidigare i ärendet eftersom det redan i januari 2008 fanns anledning att meddela de direktiv som kom att lämnas i oktober 2009. Den slutliga handläggningstiden skulle i sådana fall ha kunnat avsevärt förkortats. Kammarchefen har vidare uppgett att arbetsbelastningen vid kammaren varit mycket hög under den tid som förundersökningen pågick vilket också anges som främsta anledning till att ärendet blivit liggande. Av hans yttrande framgår även att man på kammaren tagit fram nya bevakningsrutiner för att förhindra att ärenden blir liggande på det sätt som nu skett. Enligt dessa ska åklagarna bl.a. varannan månad redovisa till kammarchefen att ärendena, i enlighet med gällande föreskrifter och allmänna råd, följts upp och åtgärdats. Risken för att ärenden blir åsidosatta på det sätt som nu skett är naturligtvis större när åklagarnas arbetsbörda är hög. Under sådana förhållanden är det särskilt viktigt att åklagare har en god överblick av de ärenden som han eller hon har ansvar för och regelbundet följer upp behovet av åtgärder i de olika ärendena. Jag vill särskilt framhålla vikten av att kammarledningen uppmärksammas när det uppkommer svårigheter av aktuellt slag. Vid åklagarkamrarna ska det således finnas rutiner för uppföljning och kontroll av ärendena. Det framgår att åklagarkammaren i Linköping har sett över sina bevakningsrutiner och vidtagit åtgärder för att det nu inträffade inte ska upprepas. Sammanfattningsvis kan jag således konstatera att jag delar såväl kammarchefens som åklagaren KK:s uppfattning om att ärendet inte handlagts i enlighet med det

text: gällande regelverket. Bristerna har medfört att en person utpekats för brott under en längre tid än vad som varit nödvändigt. Detta är naturligtvis otillfredsställande. Utredningen borde ha bedrivits mer aktivt än vad som skett. AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaren.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns inte längre skäl att fullfölja en förundersökning ska den läggas ned. Enligt

text: 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: har undersökningsledaren ansvaret för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet.

text: Av utredningen framgår att polismyndigheten i december 2007 inledde förundersökning i två ärenden, dels om misshandel och försök till grov misshandel, dels om skadegörelse. AA noterades som skäligen misstänkt i det först-nämnda ärendet medan målsäganden i det ärendet noterades som utpekad person i det andra ärendet. De båda ärendena avsåg i huvudsak samma händelseförlopp och hade således samband med varandra. Förundersökningsledningen i ärendet om misshandeln överfördes i princip omgående till åklagare medan den andra fortsatt leddes av polismyndigheten.

text: Som polismyndigheten anfört borde givetvis de båda ärendena ha samordnats genom att förundersökningen om skadegörelse överfördes till åklagare samtidigt som förundersökningen om misshandel. Nu hamnade anmälan om skadegörelse i stället av någon oförklarlig anledning i myndighetens arkiv och inga utredningsåtgärder vidtogs därför förrän i februari 2009, dvs. efter drygt ett års tid, då DD uppmärksammade att anmälan fanns i arkivet. Naturligtvis borde polisen – genom fungerande kontroll- och bevakningsrutiner – betydligt tidigare ha uppmärksammat att ärendet felaktigt hamnat i arkivet. Jag är mycket kritisk till polisens bristfälliga handläggning av ärendet. Det är även något förvånande att GG, som uppenbarligen fick en kopia av anmälan om skadegörelse för kännedom när han övertog förundersökningsledarskapet i misshandelsärendet, till synes inte reagerade över att ärendena inte var samordnade.

text: När det gäller förundersökningen om misshandel m.m. lades den ned av KK i januari 2010 sedan han övertagit denna i oktober 2009 på grund av GG:s förestående pensionering. Inga åtgärder vidtogs av polis eller åklagare i ärendet under perioden januari 2008 till oktober 2009, annat än att GG vid två tillfällen – i september 2008 och september 2009 – skickade förfrågningar till polisen om vad som hände i ärendet. Förfrågningarna besvarades inte.

text: Den totala handläggningstiden uppgick till drygt två år och utredningen avstannade helt under en period av cirka ett år och nio månader. En så utdragen handläggningstid i ett ärende av det aktuella slaget är oacceptabel och kan i första hand tillskrivas polismyndigheten. Det ankom dock också på GG att, i egenskap av förundersökningsledare, följa upp ärendet för att driva för-undersökningen framåt

text: med tillräcklig skyndsamhet genom att på sätt som Åklagarmyndigheten beskrivit vidta vissa åtgärder (se även

text: ÅFS 2007:5

text: ). Sammantaget förtjänar polismyndigheten kritik för handläggningen av de båda ärendena och inte heller GG kan undgå kritik för sin passivitet. Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte någon åtgärd från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Kritik mot Försäkringskassan för felaktigt angiven diagnos i kommuniceringsbrev till den försäkrade

sammanfattning: Försäkringskassan har i ett ärende om sjukersättning skickat ett kommuniceringsbrev till den försäkrade där felaktiga diagnoser angavs. Försäkringskassan förtjänar allvarlig kritik för det inträffade. Det noteras att det är det andra ärendet hos JO på kort tid där kassan uppgivit felaktiga diagnoser i sin ärendehantering.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 7 februari 2011, anförde AA i huvudsak följande. Hon fick ett underlag från Försäkringskassan där kassan uppgav att man hade för avsikt att avslå hennes ansökan om sjukersättning. I underlaget stod det att hon led av heroinmissbruk i fullständig remission och kraftig övervikt. Dessa uppgifter är helt felaktiga och Försäkringskassan måste ha blandat ihop hennes ärende med uppgifterna i ett annat. Det fel som kassan begått är oursäktligt och hon har mått mycket dåligt sedan det hände.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Försäkringskassan för yttrande. Försäkringskassan anförde i remissvar, genom försäkringsdirektören BB, följande.

text: Försäkringskassans utredning

text: AA hade en ansökan om sjukersättning hos Försäkringskassan, inlämnad den 24 juni 2010. Den 23 oktober 2010 påbörjade handläggaren ett s.k. kommuniceringsbrev som syftade till att ge AA tillfälle att yttra sig över material som tillförts ärendet samt att få information om att Försäkringskassan hade för avsikt att fatta beslut om avslag avseende ansökan om sjukersättning. Brevet sändes inte till AA i samband med detta. Att besluta om sjukersättning är enligt Försäkringskassans arbetsordning förbehållet särskilt utsedda beslutsfattare. Kommunicering för sjukersättning görs först efter att beslutsfattaren kvalitetssäkrat ärendet, vilket inte hade skett vid denna tidpunkt. AA underrättades däremot per telefon om handläggarens avsikt att föreslå avslag på ansökan. Den 19 november 2010 gick AA:s handläggare, av personliga skäl, på tjänstledighet med omedelbar verkan, varför dennes ärenden fördelades på andra handläggare. AA:s ärende överlämnades således till en ny handläggare.

text: Den 19 november 2010 sände den nya handläggaren det ovan nämnda kommuniceringsbrevet till AA. Ärendet, inklusive brevet, var vid denna tidpunkt inte kvalitetssäkrat av beslutsfattare. Kommuniceringsbrevet var inte heller färdigställt. Båda faktum framgår av journal. I det utsända kommuniceringsbrevet angavs bl.a. att AA skulle lida av heroinmissbruk i remission och kraftig övervikt. Under ett överlämningsmöte till Arbetsförmedlingen den 29 november 2010 överlämnade AA kommuniceringsbrevet till sin nya handläggare och påtalade att det innehöll felaktiga uppgifter om hennes hälsotillstånd. Den 17 december 2010 begärde AA i telefonkontakt med Försäkringskassan en kopia på det original hon lämnat tillbaks till handläggaren. Hon ville visa det för sin läkare. Begäran expedierades samma dag. Den 21 december 2010 kontaktade berörd enhetschef AA för att beklaga det inträffade. AA begärde åter ut kopia på brevet, vilket expedierades samma dag. Den 12 januari 2011 sändes ett nytt kommuniceringsbrev till AA. Denna gång korrekt och kvalitetssäkrat av beslutsfattare. Försäkringskassan avslog ansökan om sjukersättning den 28 januari 2011.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Kommuniceringsbrevet Den första handläggaren påbörjade arbetet med kommuniceringsbrevet den 28 oktober 2010. Att påbörja arbetet med dokument tidigt i handläggningen av ärendet är i linje med Försäkringskassans produktionsprocesser. Syftet med detta är att handläggningen ska bli så effektiv som möjligt. Kommuniceringsbrevet som skickades till AA innehåller tre uppenbara brister. Det innehåller uppgifter om att AA skulle ha medicinska besvär av en art hon i själva verket aldrig haft. Brevet är daterat den 23 oktober 2010, dvs. den dag som den första handläggaren påbörjade arbetet med brevet – och inte den 19 november då det skickades. En tredje brist är att den rad i brevet där handläggaren ska fylla i sista dag för den försäkrade att komma in med synpunkter lämnats tom. När det gäller frågan om varifrån de felaktiga diagnosuppgifterna kommit är förklaringen att den första handläggaren skapat kommuniceringsbrevet i AA:s ärende genom att kopiera ett kommuniceringsbrev i ett annat ärende utan att ändra uppgifterna i brevet, innan hon den 19 november 2010 gick på tjänstledighet. I Försäkringskassans produktionsprocesser anges att medarbetarna, vid behov, ska använda sig av de framtagna brevmallar som finns att hämta i myndighetens elektroniska mallarkiv. För att förhindra att ovan nämnda misstag upprepas kommer berört försäkringscenter att ha en genomgång med samtliga handläggare – att mallar (vid behov) ska hämtas från myndighetens mallarkiv.

text: Sändandet av brevet Som redan nämnts ska kommuniceringsbrev sändas ut först efter det att ärendet kvalitetssäkrats av beslutsfattare, vilket är väl känt bland alla handläggare. Det framgår relativt tydligt i journalen att den första handläggaren beskriver sin utredning som ofullständig, och hon anger i klartext att ärendet ännu inte lämnats till beslutsfattare. Det anges, att hon i samtal med beslutsfattare, beslutat att avvakta med förslaget till beslutsbrev. När den första handläggaren med kort varsel gick på tjänstledighet fördelade enhetschefen ut dennes ärenden på kvarvarande handläggare. AA:s ärende lämnades till en ny handläggare med instruktionen att färdigställa handläggningen av ärendet. Eftersom den första handläggaren inte fanns tillhands skedde ingen överlämning på sätt som brukar ske vid handläggarbyten, utan den nya handläggaren fick endast ett personnummer. Att ingen överlämning skedde borde dock inte ha skapat något

text: problem när det gällde handläggningen, eftersom dokumentationen i ärendet var god. Den nya handläggaren uppger att hon inte har något minne av beslutet att sända iväg brevet. Hon uppger dock att hon hade en stressad arbetssituation och saknade möjlighet att sätta sig in i AA:s ärende i tid. Hon var inte medveten om bristerna i brevet när det sändes till AA. När AA överräckte brevet till handläggaren vid överlämningsmötet den 29 november 2010 och handläggaren läst igenom det, insåg hon att ett misstag begåtts bl.a. med hänvisning till uppgiften att AA hade ”kraftig övervikt” vilket rimligen inte kunde stämma. Med hänsyn till de uppenbara brister och felaktigheter som finns i brevet så är den enda förklaringen att den nya handläggaren ha skickat brevet utan att först ha gått igenom ärendet eller läst igenom brevet. Det är trots detta helt oacceptabelt att en handläggare skickar ut ett brev utan att först ha försäkrat sig om att innehållet i alla delar är korrekt. Den nya handläggaren kan inte förklara det inträffade. Det rör sig dock om en erfaren handläggare som är väl insatt i vad som gäller för handläggning och beslut i ärenden om sjukersättning. Hon hanterar dagligen likartade ärenden och har så gjort under en längre tid. Med anledning av denna JO-anmälan har en särskild uppföljning gjorts av handläggarens ärenden i övrigt utan att ha funnit några liknande eller andra brister. Det inträffade måste ses som en engångsföreteelse som möjligen kan förklaras – men inte ursäktas – av att handläggaren under den aktuella tidsperioden hade en hög arbetsbelastning. Det finns ingen ursäkt för det misstag som begåtts – ett misstag som aldrig borde ha fått inträffa. Försäkringskassan känner stor skuld för det inträffade och beklagar detta djupt och har full förståelse för att de felaktigt angivna diagnoserna har kränkt AA djupt.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA inkom med en ansökan om sjukersättning den 24 juni 2010. Den 23 oktober 2010 påbörjade handläggaren ett s.k. kommuniceringsbrev som syftade till att ge AA tillfälle att yttra sig över det material som hade tillförts ärendet samt att få information om att kassan hade för avsikt att avslå ansökan om sjukersättning. Eftersom beslutsfattaren inte hade kvalitetssäkrat ärendet skickades inte kommuniceringsbrevet till AA vid detta tillfälle, däremot underrättades hon per telefon om att kassan hade för avsikt att avslå ansökan.

text: Den 19 november 2010 lämnades AA:s ärende över till en ny handläggare. Samma dag sände den nya handläggaren ut kommuniceringsbrevet trots att ärendet inklusive kommuniceringsbrevet fortfarande inte var kvalitetssäkrat. Kommuniceringsbrevet var inte heller färdigställt. Av kassans remissyttrande framgår att brevet innehöll tre uppenbara brister.

text: 1. Felaktiga diagnoser angavs.

text: 2. Kommuniceringsbrevet var feldaterat.

text: 3. Det angavs inte något slutdatum för när AA senast skulle inkomma med eventuella synpunkter.

text: Under ett avlämningsmöte till Arbetsförmedlingen den 29 november 2010 överlämnade AA kommuniceringsbrevet till Försäkringskassans handläggare och påtalade att det innehöll felaktiga uppgifter om hennes hälsotillstånd. Den 12 januari 2011 skickades ett nytt korrekt formulerat kommuniceringsbrev till AA, efter att ärendet hade kvalitetssäkrats av beslutsfattare. Den 28 januari 2011 avslog Försäkringskassan AA:s ansökan om sjukersättning.

text: Jag ser mycket allvarligt på det inträffade och vill särskilt betona vikten av att Försäkringskassan anger rätt diagnos i sin ärendehantering och att detta kontrolleras av ansvariga handläggare redan innan ärendena kvalitetssäkras. De felaktiga diagnoser som angavs i kommuniceringsbrevet är mycket allvarliga felskrivningar och utredningen visar att AA upplevt det inträffande som mycket kränkande. Jag har stor förståelse för detta. Försäkringskassan förtjänar allvarlig kritik för det inträffade.

text: Jag noterar att detta är det andra ärendet på kort tid där Försäkringskassan uppgivit felaktiga diagnoser i sin ärendehantering (jfr JO:s beslut den 31 mars 2011 i dnr 6405-2010).

text: Ärendet avslutas.