avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Interimistiskt beslut
Långsam handläggning

title: Kritik mot två domare vid Kammarrätten i Jönköping med anledning av långsam handläggning av ett yrkande om interimistiskt förordnande i ett mål om offentlig upphandling

sammanfattning: I ett mål där en anbudsgivare hade begärt överprövning av en offentlig upphandling meddelade förvaltningsrätten dom den 16 november 2012. I domen avslog förvaltningsrätten ansökan om överprövning. Enligt lagen fick det bolag som genomförde upphandlingen inte träffa avtal förrän tio dagar hade gått från det att domstolen hade avgjort målet, dvs. tidigast den 27 november 2012. Den 20 november 2012 överklagade anbudsgivaren domen till kammarrätten. I överklagandet begärde anbudsgivaren att kammarrätten i ett s.k. interimistiskt beslut skulle förlänga den tid inom vilken avtal inte fick träffas. Kammarrätten avslog detta yrkande först den 26 november 2012. Två domare vid kammarrätten får kritik för att handläggningen av det interimistiska yrkandet inte varit tillräckligt skyndsam.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO i december 2012, framförde AA klagomål mot Kammarrätten i Jönköping med anledning av handläggningen av ett mål om överprövning enligt lagen (

text: ) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster, LUF. Han anförde bl.a. följande. I ett överklagande till kammarrätten yrkade han, som ombud för anbudsgivaren Purac AB, att kammarrätten interimistiskt skulle besluta att den upphandlande enheten inte fick ingå avtal innan något annat hade bestämts. Kammarrätten prövade inte det interimistiska yrkandet förrän den sista dagen på den tiodagarsfrist som löpte efter förvaltningsrättens dom.

text: Utredning

text: Vissa handlingar begärdes in och granskades. Av tillgängliga handlingar framgick bl.a. följande. Sörmland Vatten och Avfall AB (Sörmland Vatten) genomförde en upphandling avseende bl.a. maskinutrustning. Purac AB var en av anbudsgivarna. Sörmland Vatten antog ett anbud från en annan anbudsgivare. Purac AB ansökte hos Förvaltningsrätten i Linköping om överprövning av upphandlingen. Genom dom den 16 november 2012 avslog förvaltningsrätten ansökan om överprövning. Purac AB överklagade domen till Kammarrätten i Jönköping. Överklagandet kom in till kammarrätten den 20 november 2012. I överklagandet begärde Purac AB att

text: kammarrätten, med stöd av

text: 16 kap. 9 §

text: LUF, skulle meddela ett s.k. interimistiskt förordnande i målet. Kammarrätten avslog yrkandet om interimistiskt förordnande den 26 november 2012, som var den sista dagen i tiodagarsfristen enligt 16 kap.

text: 10 §

text: LUF.

text: Kammarrätten anmodades att lämna upplysningar om handläggningstiden för prövningen av Purac AB:s yrkande om interimistiskt förordnande.

text: Kammarrätten (presidenten BB) kom in med ett yttrande, till vilket var fogat upplysningar från kammarrättslagmannen CC och kammarrättsrådet DD (referent i målet).

text: DD uppgav följande.

text: Målet anhängiggjordes den 20 november 2012. När jag tog emot akten bestod den av faxkopia av överklagandet, av förvaltningsrättens överklagade avgörande samt av förvaltningsrättens dagboksblad i målet. Jag kunde utifrån dessa handlingar konstatera att den sista dagen i tiodagarsfristen enligt

text: 16 kap. 10 §

text: LUF var den 26 november 2012. Jag gjorde bedömningen att det i det läget inte var nödvändigt att fatta ett beslut om interimistiskt förordnande på den grunden att domstolens möjlighet till överprövning annars skulle upphöra (jfr bland annat rättsfallet

text: RÅ 2003 ref. 64

text: ), utan beslöt att invänta förvaltningsrättens akt och att lägga målet för bevakning till nästföljande dag. Förvaltningsrättens akt inkom tillsammans med överklagandet i original dagen därefter, dvs. den 21 november 2012. Av akten framgick att AA, som ombud för sökanden i förvaltningsrättens mål, hade tagit del av förvaltningsrättens dom den 19 november 2012. Sista dagen för överklagande i kammarrätten var således den 10 december 2012. Efter en första hastig genomgång av målet gjorde jag bedömningen att jag, med beaktande av målets beskaffenhet och min arbetssituation i övrigt, skulle – efter viss utredning – kunna komma fram till ett ställningstagande i såväl frågan om prövningstillstånd som frågan om interimistiskt förordnande inom loppet av ett par dagar. Vad gällde ställningstagandet till frågan om prövningstillstånd kunde detta dock – för det fall det utföll till klagandens nackdel – endast bli preliminärt, eftersom klagandens frist för överklagande av förvaltningsrättens avgörande inte hade gått ut (se Högsta förvaltningsdomstolens avgöranden den 9 oktober 2012 i mål nr

text: och 4111-12). Jag anmälde detta till ordföranden. Vi kom överens om att jag skulle föredra målet på eftermiddagen fredagen den 23 november 2012. (Jag arbetar deltid och detta innebär bland annat att min arbetsdag normalt börjar kl. 13.00 på fredagar.) Jag hade under torsdagen den 22 november 2012 underhandskontakter med ordföranden angående bland annat utredningens fortskridande. På fredagseftermiddagen den 23 november 2012 drog emellertid den föredragning som föregick min föredragning av det aktuella målet ut på tiden. När det blev dags att föredra målet var eftermiddagen långt gången och ett beslut i frågan om interimistiskt förordnande skulle inte hinna expedieras före kontorstidens slut. Jag hade inte haft någon kontakt med AA och han visste således inte om min avsikt att föredra målet på fredagen. Ordföranden och jag kom överens om att jag i stället skulle föredra målet följande måndag, den 26 november 2012, och att detta skulle ske på morgonen så att beslut skulle kunna fattas och expedieras till parterna genom e-postmeddelande under förmiddagen. Så skedde. Av e-postlogg i den expedierande domstolssekreterarens dator framgår att kammarrättens aktuella beslut sändes i ett e-postmeddelande kl. 12.00 den 26

text: november 2012 till den e-postadress AA uppgett i överklagandet. Beslutet sändes samtidigt med vanlig postbefordran till parterna. Kammarrättens beslut att avslå yrkandet om interimistiskt förordnande överklagades inte. Den 11 december 2012, när tiden för överklagande av förvaltningsrättens avgörande gått ut, kontaktade jag den upphandlande enheten och fick besked att avtal i den aktuella upphandlingen hade slutits den 30 november 2012. Eftersom kammarrätten därmed i enlighet med

text: 16 kap. 6 § andra stycket

text: LUF var förhindrad att ta slutlig ställning till frågan om prövningstillstånd, avskrevs målet från vidare handläggning.

text: CC tillade följande.

text: När målet kom in till kammarrätten tisdagen den 20 november 2012 fördelades det till min avdelning. Samma dag vidarefördelade jag målet till DD. På kammarrätten har vi sedan början av 2012 en specialiserad handläggning av upphandlingsmål och DD har sedan dess varit en av avdelningens specialister när det gäller denna måltyp. Innan jag vidarefördelade målet hade jag läst överklagandet och konstaterat att det fanns ett yrkande om interimistiskt beslut och att tiodagarsfristen löpte till och med måndagen den 26 november. Jag hade också ögnat igenom förvaltningsrättens dom. DD och jag hade sedan löpande kontakt med varandra om både de materiella frågorna i målet och handläggningen. Vi bedömde att det var mest lämpligt att inte ta ställning till det interimistiska yrkandet redan under tisdagen eftersom vi skulle ha ett bättre beslutsunderlag när vi fått tillgång till och läst akten, vilket beräknades kunna ske innan tiodagarsfristen löpte ut. Onsdagen den 21 november kom förvaltningsrättens akt. Vi inriktade oss då på att föredra målet och ta ställning till det interimistiska yrkandet fredagen den 23 november, men kom senare att skjuta upp föredragningen och avgörandet av frågan om interimistiskt förordnande till måndagen den 26 november. Som jag minns det var ett skäl till att vi sköt på föredragningen att vi ville fundera ytterligare någon tid för att känna oss helt säkra på att vi rätt förstått de byggnadstekniska frågor som var aktuella i upphandlingen. Om vi skulle komma till slutsatsen att det fanns skäl för prövningstillstånd ansåg vi av effektivitetsskäl att det var lämpligt att besluta om detta samtidigt som vi prövade frågan om interimistiskt förordnande. Arbetsbelastning och prioriteringar av andra arbetsuppgifter spelade säkerligen också roll när vi bestämde att föredragningen kunde vänta till måndagen. När beslutet meddelades den 26 november hade vi också gjort den preliminära bedömningen att det inte fanns skäl att meddela prövningstillstånd. Något slutligt ställningstagande i den frågan kunde kammarrätten dock inte göra innan tiden för överklagande till kammarrätten hade löpt ut. Detta till följd av de avgöranden från Högsta förvaltningsdomstolen i oktober 2012 som DD har redovisat. Den möjlighet som upphandlingslagstiftningen ger att interimistiskt förordna att avtal inte får ingås syftar inte till att förhindra verkställighet utan till att säkerställa en effektiv överprövning, särskilt avseende tilldelningsbeslut. Även utan interimistiskt förordnande kvarstår möjligheten till överprövning så länge avtal inte har slutits, vilket inte får ske så länge tiodagarsfristen löper. I detta fall hade den klagande leverantören möjlighet att under eftermiddagen den 26 november överklaga kammarrättens beslut till Högsta förvaltningsdomstolen med e-post eller telefax. Ett sådant överklagande skulle kammarrätten omedelbart ha rättidsprövat och vidaresänt till Högsta förvaltningsdomstolen, som hade haft möjlighet att utan överväganden om sannolikheten för bifall till ansökan om överprövning förordna interimistiskt i syfte att säkerställa möjligheten till överprövning (se

text: RÅ 2003 ref. 64

text: ). Det är tämligen vanligt att sådana yrkanden inkommer just innan tiodagarsfristen löper ut eller t.o.m. kort därefter och domstolarna har god beredskap att hantera sådana situationer.

text: Den klagande leverantören led alltså ingen rättsförlust av att kammarrättens beslut dröjde till måndagen den 26 november. Möjligheten till överprövning kvarstod. Dock blev tiden för att färdigställa ett överklagande kort och det hade sannolikt underlättat för klaganden att få längre tid på sig. Interimistiska förordnanden enligt upphandlingslagstiftningen kan alltså – till skillnad från andra interimistiska förordnanden – göras utan att sannolikheten för bifall till talan vägs mot de risker som står på spel för parterna. Detta gäller om möjligheten till överprövning annars riskerar att gå förlorad för att tiodagarsfristen är på väg att löpa ut eller redan har löpt ut utan att avtal ännu har slutits. När situationen inte är sådan utan det faktiskt finns utrymme för tanke och handling anser jag att kammarrätten bör göra en avvägning mellan de olika intressen som parterna i målet kan antas ha. Om detta inte hade varit lagstiftarens mening borde bestämmelser om s.k. automatisk avtalsspärr ha funnits även i överrättsprocessen. Den leverantör som begär interimistiskt förordnande har normalt intresse av att avtal inte sluts förrän överprövning av tilldelningsbeslutet (målen gäller oftast sådana beslut) har kunnat ske. Den upphandlande myndigheten och den leverantör som gynnats av ett tilldelningsbeslut har som regel intresse av att avtal kan slutas så snart som möjligt. Parternas intressen är således motstridiga. De är också av allmänna skäl beaktansvärda. I detta fall valde kammarrätten att vänta med att ta ställning till det interimistiska yrkandet till dess att ett preliminärt ställningstagande kunde göras i frågan om prövningstillstånd. Den frågan krävde viss eftertanke och beslutet kom därför inte förrän på måndagen den 26 november. Att klagandens tid för vidare överklagande blev kort vägde inte särskilt tungt i de överväganden som gjordes. Kammarrätten hade kunnat hantera frågan på andra sätt. Ett sätt hade kunnat vara att utan djupare överväganden genast förordna interimistiskt och att sedan vägra prövningstillstånd när tiden för överklagande till kammarrätten hade löpt ut den 11 december. Detta hade medfört att en ny tiodagarsfrist börjat löpa efter beslutet att vägra prövningstillstånd. Det hade gett den klagande leverantören ytterligare tid att färdigställa ett överklagande till Högsta förvaltningsdomstolen, men det hade samtidigt fördröjt den upphandlande myndighetens och den vinnande leverantörens möjlighet att ingå avtal. Ett annat sätt hade kunnat vara att genast förordna interimistiskt och att sedan upphäva det beslutet när det preliminära ställningstagandet att inte meddela prövningstillstånd var klart den 26 november. Även ett sådant beslut hade enligt lagen följts av en ny tiodagarsfrist. Den klagande leverantören hade fått mer tid till förfogande men möjligheten att sluta avtal hade samtidigt fördröjts. I båda de scenarier som nyss beskrivits hade kammarrätten kunnat välja att i samband med det senare beslutet också besluta att någon ny tiodagarsfrist inte skulle gälla. Detta hade medfört att avtal kunnat slutas direkt därefter och hade följaktligen helt kunnat avskära den klagande leverantören från möjligheten till överprövning. Alla de handlingsalternativ som jag kan se har både för- och nackdelar. Självfallet kan det finnas olika uppfattningar om vilken tyngd parternas skilda intressen ska tillmätas när kammarrätten har möjlighet att välja hur ett yrkande om interimistiskt förordnande ska hanteras. På avdelningen har vi ägnat en hel del diskussioner åt hur vi lämpligen bör gå tillväga. Tidigare avgjorde vi ofta frågan om prövningstillstånd så snart vi hade en klar uppfattning i frågan, eftersom vi utgick från att upphandlingsmål bör avgöras med förtur av hänsyn till upphandlande myndigheters och andra leverantörers intressen. Efter att Högsta förvaltningsdomstolen i oktober 2012 klargjorde att vi som regel måste avvakta utgången av tiden för överklagande till kammarrätten har vi fått tänka om och i det läget gjorde vi de ställningstaganden som är aktuella nu. Jag ser fram emot möjligheten att JO kan bidra med ytterligare klargörande uttalanden till ledning för vår fortsatta rättstillämpning vid handläggningen av upphandlingsmål.

text: BB tillade följande. De sakuppgifter som lämnas i de bifogade yttrandena överensstämmer med de handlingar som är tillgängliga i målet. Jag delar de bedömningar av rättsläget rörande den aktuella frågan som särskilt redovisas i CC:s yttrande. Det hade givetvis varit önskvärt om beslut rörande klagandens yrkande om interimistiskt förordnande hade kunnat prövas och expedieras tidigare, men jag kan inte finna att kammarrättens handläggning varit felaktig eller på annat sätt klandervärd. AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Avtalsspärr betyder att den som har upphandlat något under en viss period inte får ingå avtal med den som har vunnit upphandlingen. Om den som har förlorat en upphandling har ansökt om att förvaltningsrätten ska överpröva upphandlingen, fortsätter en avtalsspärr att gälla under handläggningen i förvaltningsrätten (s.k. förlängd avtalsspärr, se

text: 16 kap. 8 §

text: LUF). En sådan avtalsspärr innebär också att den upphandlande enheten inte får ingå ett avtal förrän tio dagar har gått från det att förvaltningsrätten har avgjort målet (se

text: 16 kap. 10 §

text: LUF).

text: Förvaltningsrätten i Linköping avslog Purac AB:s ansökan om överprövning av upphandlingen den 16 november 2012. Den ovan beskrivna tiodagarsfristen innebar därmed att Sörmland Vatten hade möjlighet att träffa avtal med den vinnande leverantören efter den 26 november 2012. Och om ett avtal skulle komma att träffas, hade kammarrätten enligt

text: 16 kap. 6 § andra stycket

text: LUF inte kunnat ta ställning till Purac AB:s överklagande.

text: Den 20 november 2012 kom Purac AB:s överklagande av förvaltningsrättens dom in till kammarrätten. Sex dagar återstod då av tiodagarsfristen. Det fanns möjlighet för kammarrätten att besluta att Sörmland Vatten inte heller efter utgången av tiodagarsfristen fick ingå avtal innan något annat hade bestämts (

text: 16 kap. 9 §

text: LUF). I sitt överklagande begärde Purac AB att kammarrätten skulle meddela ett sådant s.k. interimistiskt beslut.

text: Ur Purac AB:s perspektiv var det angeläget att kammarrätten fattade sitt beslut så snart som möjligt. Bolaget hade nämligen ett intresse av att hinna överklaga ett eventuellt avslagsbeslut i sådan tid att överklagandet kunde komma in till Högsta förvaltningsdomstolen inom tiodagarsfristen. Kammarrätten tog emellertid ställning till Purac AB:s begäran om ett interimistiskt beslut först under måndagen den 26 november 2012, dvs. under tiodagarsfristens sista dag, och kammarrättens avslagsbeslut expedierades per e-post till Purac AB:s ombud AA samma dag kl. 12.00. Av tiodagarsfristen återstod då endast resten av måndagen. När fristen löpte ut kunde Sörmland Vatten träffa ett avtal med anledning av upphandlingen och då skulle Purac AB:s möjlighet att få upphandlingen överprövad försvinna.

text: Eftersom lagen gav Purac AB möjlighet att överklaga ett beslut om avslag på det interimistiska yrkandet borde kammarrätten enligt min mening ha planerat sitt arbete så att beslutet inte sköts upp till en tidpunkt då det bara fanns timmar kvar av

text: kammarrättens arbetstid innan tiodagarsfristen löpte ut. AA har uppenbarligen ansett att Purac AB inte har fått en rättvis behandling eftersom han i sin JOanmälan har skrivit att kammarrätten har förhalat beslutet och därigenom satt möjligheten att överklaga sakfrågan ur spel.

text: Jag anser att DD och CC borde ha sett till att kammarrättens beslut med anledning av det interimistiska yrkandet hade meddelats senast under fredagen den 23 november 2012. De ska kritiseras för att så inte blev fallet.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Elektrikernas arbetslöshetskassa, som i ett ersättningsärende drivit kravet på s.k. arbetsgivarintyg alltför långt

org: jo

text: Bakgrund och utredning

type: rubrik

text: I en anmälan till JO klagade AA, företrädd av förbundsjuristen BB, på Elektrikernas arbetslöshetskassas handläggning av hans ansökan om arbetslöshetsersättning. AA gjorde gällande att kassan har tillämpat

text: 47 § lagen (1997:238)

text: om arbetslöshetsförsäkring (ALF) på ett felaktigt sätt. Kassan har avslagit hans ansökan om arbetslöshetsersättning med hänvisning till att ett efterfrågat arbetsgivarintyg inte har getts in, trots att kassan känt till att han hade stora svårigheter att ge in intyget och i stället hade lämnat in lönespecifikationer. När kassan beviljade AA arbetslöshetsersättning hade det gått ett år sedan han blev arbetslös. Om kassan hade tillämpat lagen på ett smidigare sätt skulle han kunnat få sin ersättning betydligt tidigare.

type: stycke

text: Efter att ha anmodats att yttra sig anförde Elektrikernas arbetslöshetskassa, genom kassaföreståndaren CC, bl.a. följande.

text: Arbetslöshetsförsäkringen är intimt knuten till ett så kallat arbetsvillkor. Arbetsvillkoret innebär att en sökande under en 12-månadersperiod direkt före arbetslöshetens inträde måste ha förvärvsarbetat 6 kalendermånader med minst 80 timmars arbete i varje månad. Om denna del av villkoret inte uppfylls, krävs att den sökande har arbetat minst 480 timmar under en sammanhängande period av 6 kalendermånader. Minst 50 timmars arbete i varje månad krävs. De uppgifter kassan behöver för att kunna fastställa om ett arbetsvillkor är uppfyllt finns inte tillgängliga i något centralt register, t.ex. genom rapportering till Skatteverket eller genom att en sjukpenninggrundande inkomst finns registrerad hos Försäkringskassan. Arbetsgivaren är därför skyldig att på begäran utlämna ett arbetsgivarintyg på begäran av en arbetstagare. Arbetsgivarintyget är utformat på ett sådant sätt att de uppgifter som där redovisas kan ligga till grund för kassans bedömning av arbetsvillkor och arbetslöshetsersättningens storlek. I det fall arbetsgivarintyg omöjligen kan frambringas, ska den sökande styrka de uppgifter kassan behöver på annat sätt, vilket framgår av en kommentar från Inspektionen för Arbetslöshetsförsäkringen. Dels måste kassan således kunna konstatera att den sökande omöjligen kan komma att erhålla arbetsgivarintyg från sin tidigare arbetsgivare, dels måste kassan få del av sådana intyg som kassan behöver för att kunna göra en bedömning av den sökandes ersättningsrätt. I vissa fall kan lönespecifikationer ersätta arbetsgivarintyget, om detta omöjligen kan frambringas. Då krävs emellertid att specifikationerna innehåller information

text: om arbetad tid per kalendermånad, och att sådan tid som inte betraktas som förvärvsarbete kan särskiljas. – – – Kassan avslog den 25 juli 2009 AA:s ansökan om arbetslöshetsersättning med hänvisning till att ersättningsrätten inte kunde bedömas, med anledning av att nödvändiga intyg saknades. Utredningen återupptogs efter AA:s omprövningsbegäran. Efter avslutad utredning fattades beslut i ärendet den 26 och den 29 oktober 2009, varigenom AA beviljades arbetslöshetsersättning och tidigare beslut upphävdes. Anledningen var att nödvändiga intyg slutligen inkommit. Det sista begärda intyget inkom den 26 oktober 2009.

text: Kassans handlingar i ärendet infordrades. Vid granskningen av dessa noterades det att kassan den 14 maj 2009 mottog ett brev från AA. I brevet angav AA att det hade förekommit en konflikt mellan honom och hans tidigare arbetsgivare, att arbetsgivaren fullkomligt hade ignorerat hans önskemål om att få ett anställningsbevis och att detta hade bidragit till att hans ärende hade blivit försenat. AA hade bifogat ett antal lönespecifikationer.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 47 § första stycket

text: ALF anges:

text: Ansökan om ersättning görs hos arbetslöshetskassan. Till ansökan skall fogas ett intyg av arbetsgivaren om den sökandes arbetsförhållanden samt de uppgifter i övrigt som behövs för bedömande av den sökandes ersättningsrätt. Kan ett sådant intyg bara skaffas med stora svårigheter, får arbetsförhållandena och övriga uppgifter styrkas på annat sätt. Arbetsgivare ska på begäran utfärda intyget enligt formulär som fastställts av Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen.

text: Möjligheten att styrka uppgifterna på annat sätt än genom ett arbetsgivarintyg infördes den 1 juli 1984 (dåvarande 32 § lagen [1973:370] om arbetslöshetsförsäkring). I propositionen (

text: prop. 1983/84:126 s. 21

text: ) angav föredragande departementschefen bl.a. följande:

text: Enligt min mening är det väsentligt att man får en praktiskt fungerande ordning som innebär att ersättningsärendena kan avgöras utan onödigt dröjsmål. Man måste hålla i minnet att det här är fråga om bidrag till de försäkrades resp. stödtagarnas försörjning och att redan en relativt kortvarig fördröjning kan medföra avsevärda problem för den ersättningsberättigade. Jag förordar därför att kravet på arbetsgivarintyg inte skall vara absolut. Visar det sig att det finns svårigheter att förete intyg, bör kravet således inte gälla. Normalt lär det inte vara några problem att på annat sätt styrka de uppgifter som har betydelse när det gäller att bedöma rätten till ersättningen och ersättningens storlek. Det normala skall naturligtvis också i fortsättningen vara att arbetsgivarintyg företes. Skulle det visa sig att den ordning jag nu har förordat medför att arbetsgivarna i ökad omfattning underlåter att fullgöra sin skyldighet att utfärda intyg, är jag beredd att överväga lämpliga åtgärder och återkomma med förslag om sådana.

text: Lagarna om arbetslöshetsförsäkring har omarbetats ett antal gånger därefter, men några ytterligare uttalanden beträffande när arbetsförhållanden får styrkas på annat sätt än genom arbetsgivarintyg har inte gjorts.

text: I den regelbok för arbetslöshetskassor som Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen (IAF) tillhandahåller anges i en kommentar bl.a. följande. En sökande som omöjligen kan få ett arbetsgivarintyg, kan i stället styrka de uppgifter arbetslöshetskassan behöver för att bedöma ersättningsrätten genom att visa t.ex. lönebesked för den aktuella perioden. IAF:s kommentarer är inte bindande utan ska ses som råd och stöd i ärendehandläggningen.

text: Bedömning

text: Vilka muntliga kontakter AA har haft med kassan kring svårigheterna för honom att ge in det efterfrågade arbetsgivarintyget har inte kunnat klarläggas. Mycket talar emellertid för att samtal kring detta har förekommit, men att de inte har dokumenterats på det sätt som borde ha skett. Den 14 maj 2009 har AA skriftligen underrättat kassan om att han har haft en konflikt med sin tidigare arbetsgivare och att denne ignorerat hans önskemål om ett anställningsbevis, vilket försenat handläggningen av ersättningsärendet. Vidare framgår att AA samtidigt gav in ett antal lönespecifikationer. [– – –]

text: Senast i samband med att AA:s brev kom in till kassan borde det ha stått klart för denna att han ansåg sig ha stora svårigheter att ge in det efterfrågade arbetsgivarintyget och att han ville styrka uppgifterna på annat sätt. Det har därvid ålegat kassan att pröva om förutsättningarna enligt

text: 47 § tredje meningen

text: ALF var uppfyllda och, om uppgifter för att bedöma hans ersättningsrätt saknades, informera honom om vilka kompletteringar som behövdes. Något krav på att det ska vara omöjligt för den enskilde att ge in ett arbetsgivarintyg för att kassan i stället ska godta t.ex. lönespecifikationer finns inte. Tvärtom strider en sådan tillämpning mot såväl ordalydelsen i

text: 47 §

text: ALF som dess förarbeten. Av utredningen framgår att handläggningen hos kassan även i övrigt varit bristfällig.

text: Elektrikernas arbetslöshetskassa ska mot denna bakgrund kritiseras för sitt sätt att sköta AA:s ärende.

type: avgorande


nyckelord:
Barn/ungdom
Beslut
Fullföljdshänvisning
God man/förvaltare
Myndighetsutövning, gränsen för

title: Kritik mot Överförmyndarnämnden i Uppsala län för handläggningen av ett ärende om upphörande av ett godmanskap för ett ensamkommande barn

sammanfattning: Överförmyndarnämnden avslutade ett godmanskap för ett ensamkommande barn efter det att Migrationsverket hade bedömt att barnet var 18 år. I beslutet får överförmyndarnämnden kritik för att inte ha gjort en självständig bedömning av åldern och därefter fattat ett eget överklagbart beslut om att godmanskapet skulle upphöra.

text: Anmälan

text: AA anmälde bl.a. Överförmyndarnämnden i Uppsala län för handläggningen av ett ärende om godmanskap för ett ensamkommande barn (aktnr 9241). Av anmälan med bilagor framgick bl.a. följande:

text: AA utsågs den 11 november 2015 till god man för BB Migrationsverket fattade beslut i BB:s ärende om uppehållstillstånd m.m. den 9 september 2016. I det beslutet fann Migrationsverket att BB var 18 år. BB överklagade Migrationsverkets beslut.

text: Överförmyndarnämnden meddelade AA i en skrivelse den 1 november 2016 att BB skrivits upp i ålder av Migrationsverket och därmed blivit myndig, varför godmanskapet upphört utan något särskilt beslut.

text: Utredning

text: JO uppmanade överförmyndarnämnden att lämna upplysningar om och yttra sig över handläggningen av ärendet. Nämnden skulle vidare redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: Överförmyndarnämnden beslutade att lämna följande remissvar (bilagor här utelämnade):

text: Bakgrund

text: Överförmyndarnämnden i Uppsala övertog den 10 augusti 2015 tillsynen över godmanskapet för det ensamkommande barnet BB från överförmyndaren i Kristianstads kommun. Den 11 november 2015 fattade överförmyndarnämnden beslut om byte av god man och förordnade AA som god man för BB. BB var vid ansökan om behov av god man för ensamkommande barn registrerad med födelseålder 990312. Den 28 oktober 2016 mottog överförmyndarförvaltningen uppgift från AA att BB blivit uppskriven i ålder av Migrationsverket och att den nya åldern som registrerats var 980312. Överförmyndarförvaltningen begärde i samband med detta en bekräftelse från Migrationsverket och fick uppgift om att BB fått sin ålder justerad den 9 september 2016. I enlighet med de handläggningsrutiner som gällde vid tidpunkten för den förändrade åldersuppgiften avslutade överförmyndarförvaltningen för överförmyndarnämndens räkning godmanskapet för BB utan särskilt beslut. Avslutsdatum sattes till den 9 september 2016 vilket är det datum som Migrationsverket justerade åldern för BB. Utdrag ur överförmyndarnämndens dagbok bifogas (bilaga 1).

text: Överförmyndarnämndens handläggningsrutiner

text: Överförmyndarnämnden behandlade genom beslut § 255 den 17 oktober 2016 (bilaga 2) frågan om handläggningsrutinerna i ärenden där ensamkommande barn fått sin ålder justerad hos Migrationsverket och åldersjusteringen innebär att barnet får en födelseålder som visar att barnet är över 18 år. Det saknas prejudicerande praxis på området och nämnden fann den 17 oktober 2016 inte skäl att ändra i sina rutiner. Enligt 5 § sista meningen lagen om god man för ensamkommande barn (nedan lgekb) upphör ett godmanskap utan särskilt beslut från överförmyndarnämnden när barnet fyller 18 år. Överförmyndarnämnden har inte kompetens att göra någon egen åldersbedömning utan har utgått ifrån att den åldersbedömning som Migrationsverket gör överensstämmer med gällande lagstiftning. Nämnden ansåg därför att den åldersuppgift som Migrationsverket har registrerad ska kunna tillämpas omedelbart på nämndens verksamhet och att 5 § sista meningen lagen om god man för ensamkommande barn ska tolkas så att ett godmanskap upphör utan särskilt beslut från överförmyndarnämnden när en ungdom får sin ålder justerad hos Migrationsverket, i likhet med vad som gäller när ett barn fyller 18 år. I samband med att nämnden behandlade frågan om förvaltningens handläggningsrutiner beslutades också, efter samråd med Migrationsverket, att datum för avslut i dessa ärenden skulle sättas till det datum då barnet delgivits åldersjusteringen. Som framgår ovan har överförmyndarnämnden bedömt att godmanskapet ska upphöra i enlighet med 5 § sista meningen lgekb, varför nämnden inte har fattat särskilt beslut i ärendet. Enligt nämndens bedömning ska yttrande från en ensamkommande ungdom eller en god man i enlighet med 7 och 9 §§ lgekb inhämtas när fråga är om ärenden där beslut om upphörande eller entledigande av god man ska fattas av nämnden. Med anledning av att upphörande av godmanskap till följd av åldersuppskrivning inte har bedömts vara ett sådant beslut som ska fattas av nämnden, har nämnden inte tillämpat 7 eller 9 §§ lgekb. Varken barnet eller den gode mannen har därför fått möjlighet att yttra sig över att godmanskapet avslutas. Den 31 januari 2017 fattade nämndens ordförande CC beslut om att ändra förvaltningens handläggningsrutiner (bilaga 3). Sedan den 31 januari 2017 är barnets först registrerade åldersuppgift utgångspunkten vid handläggningen i ärenden om god man för ensamkommande barn till dess att en ny åldersuppgift vunnit laga kraft, vilket sker i samband med att barnets asylbeslut vinner laga kraft. Överförmyndarnämnden gör dock alltid en bedömning av behov av god man i det enskilda fallet.

text: Genom detta beslut har de gode män och/eller ungdomar som fått ett ärende avslutat enligt tidigare rutiner beretts möjlighet att begära att överförmyndarnämnden ska pröva frågan om behov och förordnande av god man igen. Vad gäller handläggning av ärenden efter den 31 januari 2017, tillämpar nämnden fortfarande 5 § sista meningen vid upphörande av godmanskap så som framgår ovan. Som avslutsdatum för godmanskapet sätts dock datumet då barnets asylbeslut vunnit laga kraft. Varken barnet eller den gode mannen ges därför möjlighet att yttra sig över att godmanskapet upphört såsom föreskrivs i 7 och 9 §§ lgekb.

text: Det aktuella ärendet

text: Överförmyndarnämnden har i det aktuella ärendet avslutat godmanskapet för BB enligt gällande rutiner och nämnden vidhåller att dessa rutiner varit förenliga med gällande lagstiftning. Enligt 5 § sista meningen lgekb upphör ett godmanskap för ensamkommande barn utan särskilt beslut från överförmyndaren när barnet fyller 18 år. I förevarande fall har nämnden inte fattat något beslut, varför 7 och 9 §§ inte är tillämpliga. AA har dock den 28 oktober 2016 yttrat sig i samband med att han lämnade uppgift om att barnet fått sin ålder justerad, och uppgivit att han önskar kvarstå som god man till dess att BB:s beslut i asylärendet vunnit laga kraft. Anledningen till att avslutsdatum i det aktuella ärendet sattes till den 9 september 2016 var att det internt på förvaltningen var oklart från vilket datum nämnden ansåg att ungdomen förväntades företräda sig själv; det datum som framgår av Migrationsverkets anteckningar, det datum gode mannen och barnet delgavs den nya åldersuppgiften eller det datum då överförmyndarnämnden fick kännedom om den nya uppgiften. Efter samråd med Migrationsverket beslutade förvaltningschef DD att datum för avslut skulle sättas till det datum då barnet delgavs åldersjusteringen. I det aktuella ärendet är avslutsdatum dock angivet till det datum då justeringen gjordes hos Migrationsverket. Överförmyndarnämnden vidhåller sin inställning om att ungdomar som är över 18 år ska företräda sig själva och att behov av god man för en ensamkommande ungdom som är myndig saknas. Nämnden anser vidare att 5 § sista meningen lgekb även får anses tillämpbar på ungdomar som får sin ålder justerad till myndig ålder av Migrationsverket. Nämnden har dock uppmärksammat att Migrationsverkets åldersjustering i flera fall ändrats i samband med att ungdomars asylbeslut prövats i högre instans, vilket medfört att nämnden självmant ändrat sina handläggningsrutiner för att säkerställa att brister i Migrationsverkets handläggning inte får till följd att barn som inte är under 18 år blir utan god man. Överförmyndarnämnden noterar avslutningsvis att Sveriges Kommuner och Landsting i sin PM om ändrade åldersbedömningar av ensamkommande barn, inte vill lämna någon rekommendation till kommunerna om hur dessa frågor bör hanteras.

text: Till remissvaret fogades Sveriges Kommuner och Landstings promemoria från den 7 februari 2017, Ändrade åldersbedömningar av ensamkommande barn.

text: AA kommenterade remissvaret och bifogade Uppsala tingsrätts beslut den 2 mars 2017. I beslutet biföll tingsrätten AA:s överklagande av överförmyndarnämndens beslut att avsluta godmanskapet för BB och förordnade att han alltjämt skulle vara god man för BB. Beslutet, som gällde omedelbart, vann laga kraft.

text: Rättslig reglering

text: Lagen (

text: ) om god man för ensamkommande barn innehåller bestämmelser om god man i vissa fall för den som är under 18 år och som är

text: utländsk medborgare eller statslös (1 §). Syftet med lagen är att stärka skyddet för barn som av flyktingskäl eller andra skäl kommer ensamma till Sverige och söker uppehållstillstånd här, eller som av motsvarande skäl kommer till Sverige och blir ensamma under vistelsen här. I sådana situationer ska lagen säkerställa att en god man träder in i förmyndarens och vårdnadshavarens ställe.

text: Ett godmanskap ska upphöra om någon av barnets föräldrar eller någon annan vuxen person som får anses ha trätt i föräldrarnas ställe anländer till Sverige och är i stånd att utöva förmynderskapet och vårdnaden, om barnet varaktigt lämnar Sverige, om en särskilt förordnad vårdnadshavare enligt

text: föräldrabalken

text: utses för barnet, eller om det är uppenbart att en god man av någon annan anledning inte längre behövs. Överförmyndaren beslutar om upphörande av godmanskapet. När barnet fyller 18 år upphör godmanskapet automatiskt utan att överförmyndaren fattar något särskilt beslut (

text: 5 §

text: Överförmyndaren får självmant ta upp en fråga om upphörande av godmanskap och om entledigande av en god man. Överförmyndaren ska ge barnet tillfälle att yttra sig, om det kan ske och det inte är obehövligt (7 §). Innan en god man entledigas, ska han eller hon ges tillfälle att yttra sig (9 §). Överförmyndarens beslut får överklagas till tingsrätten (jämför

text: 12 §

text: och

text: 20 kap. 6 §

text: föräldrabalken

text: Eva von Schéele och Jan Wallgren har i Överförmyndarpraktika (version t.o.m. supplement december 2016, avsnitt 10) uttalat bl.a. följande:

text: När det ensamkommande barnet fyller 18 år blir det myndigt, precis som svenska barn, och den gode mannens uppdrag upphör. Den gode mannen behöver inte begära sitt entledigande utan uppdraget upphör automatiskt. [– – –] [E]tt godmanskap [ska] upphöra ifall Migrationsverket finner att barnet, eller snarare ungdomen, är 18 år eller äldre trots att det tidigare ansetts vara omyndigt. Då uppskrivning av ålder sker i samband med beslut om avvisning eller utvisning bör den gode mannen överklaga beslutet och kvarstå i uppdraget till dess beslutet vunnit laga kraft. Gode mannen har efter 18-årsdagen ingen behörighet att företräda barnet utan det får föra sin talan själv precis som andra myndiga personer.

text: I propositionen Åldersbedömning tidigare i asylprocessen (

text: prop. 2016/17:121

text: ) har regeringen uttalat (s. 13) bl.a. följande:

text: Som några remissinstanser, bl.a. JO och Migrationsverket, påpekar finns det ingen rättslig reglering eller entydig rättspraxis [fotnot här utelämnad, JO:s anmärkning] som klargör vilken verkan Migrationsverkets beslut om ålder har i förhållande till andra aktörer. Utgångspunkten måste därmed vara att varje myndighet som kommer i kontakt med ensamkommande asylsökande barn självständigt har att ta ställning till en asylsökandes ålder inom ramen för sin verksamhet och utifrån det regelverk som styr denna. I praktiken har dock Migrationsverkets beslut om ålder många gånger stor betydelse vid den åldersbedömning som den andra myndigheten själv ska göra. Detta torde i synnerhet gälla om en medicinsk åldersbedömning också görs i asylärendet. I de flesta fall blir alltså Migrationsverkets beslut om ålder i praktiken styrande även för andra myndigheter vid mottagandet av den asylsökande. Regeringen anser att den ordningen bör vara tillräcklig och ser därför inte något behov av att nu föreslå ändringar i den lagstiftning som reglerar mottagandet av ensam-

text: kommande asylsökande barn och dessa personers tillgång till boende, god man, skolgång och hälso- och sjukvård. Regeringen ser inte heller i övrigt något behov av att nu föreslå ändringar i den lagstiftning som reglerar mottagandet av ensamkommande asylsökande barn.

text: Bedömning

text: Jag delar regeringens uppfattning att varje myndighet måste göra en egen bedömning av en asylsökandes ålder inom ramen för sin verksamhet och utifrån det regelverk som styr denna om det inte finns någon särskild reglering om annat. Detta är grundläggande för all myndighetsutövning (jämför

text: 12 kap. 2 § regeringsformen

text: Ett godmanskap för ett ensamkommande barn är förenat med betydande rättsliga och faktiska verkningar. Det finns inte någon särskild reglering som innebär att Migrationsverkets åldersbedömningar gäller inom överförmyndarnämndens verksamhetsområde. Det är därför nämndens uppgift att göra en egen åldersbedömning när det finns anledning till det i enlighet med lagen om god man för ensamkommande barn med beaktande av de syften som bär upp den lagen. Naturligtvis ska Migrationsverkets åldersbedömning och underlaget för den beaktas vid nämndens egen åldersbedömning.

text: Om överförmyndarnämndens åldersbedömning mynnar ut i att huvudmannen är 18 år eller äldre, kan det enligt min mening inte jämställas med att ”barnet fyller 18 år” och godmanskapet därför upphör automatiskt utan ett särskilt beslut. I stället bör en sådan situation betraktas som att någon god man uppenbarligen inte längre behövs (1 § och 5 § första stycket 4 lagen om god man för ensamkommande barn). Då ska godmanskapet upphöra genom att nämnden fattar ett särskilt beslut om det. Ett sådant beslut ska motiveras (

text: 20 § förvaltningslagen

text: [1986:223], FL). Parterna ska också underrättas om beslutet och om hur det kan överklagas (

text: 21 §

text: FL).

text: I det aktuella ärendet har överförmyndarnämnden, efter det att Migrationsverket i ett ärende om uppehållstillstånd m.m. bedömt att BB var 18 år, avslutat godmanskapet för BB utan att fatta något eget formligt beslut om saken. Varken AA eller BB fick tillfälle att yttra sig dessförinnan. Av nämndens remissvar framgår att nämnden inte har gjort en självständig bedömning av BB:s ålder i enlighet med lagen om god man för ensamkommande barn med beaktande av de syften som bär upp den lagen. Även om rättsläget inte varit entydigt, kan nämnden inte undgå kritik för detta.

text: Vad AA i övrigt fört fram ger inte anledning till några ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Länsstyrelsen i Stockholms län har tillsyn över överförmyndarnämnden. Jag skickar därför en kopia av detta beslut till länsstyrelsen.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

title: Kritik mot en befattningshavare vid Social resursförvaltning i Göteborgs kommun för uttalanden i ett intyg till Kronofogdemyndigheten

sammanfattning: En kurator vid socialtjänsten upprättade ett intyg åt en kvinna i ett ärende hos Kronofogdemyndigheten som rörde en hyresbetalning. Som regel har socialtjänsten inte anledning att i sak uttala sig i en sådan fråga som i detta fall. Det utesluter dock inte att socialtjänsten, på begäran av en part, i ett ärende hos Kronofogdemyndigheten kan utfärda ett intyg om dennes kontakter med socialtjänsten. Intyget innefattade synpunkter på en annan person än den intyget gällde och en bedömning av betalningsskyldigheten. För att inte riskera att påverka förtroendet för socialtjänsten borde kuratorn enligt JO ha avstått från att upprätta intyget eller i varje fall i väsentlig mån ha begränsat de uppgifter i intyget som rörde någon annan. Kuratorn kan därför inte undgå kritik för sin handläggning.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på en kurator vid socialtjänsten i Göteborgs kommun. Han var bl.a. missnöjd med att kuratorn i tjänsten hade upprättat ett intyg åt hans fru med oriktiga uppgifter om honom.

text: Utredning

text: JO hämtade in det aktuella intyget av den 8 oktober 2015, undertecknat av kuratorn BB.

text: Därefter begärde JO att Social resursnämnd i Göteborgs kommun skulle yttra sig över det som AA hade framfört i sin anmälan. Nämnden lämnade som sitt remissvar in ett tjänsteutlåtande som hade upprättats vid förvaltningen. I utlåtandet anfördes bl.a. följande:

text: Förvaltningens överväganden

text: Kriscentrum för kvinnor har i detta ärende arbetat utifrån brukarens bästa och på brukarens uppdrag. Den samordnande kuratorn på Kriscentrum för kvinnor gjorde i samråd med kollegor och en tjänsteman på Kronofogdemyndigheten bedömningen att det skulle bidra till kvinnans ärende om ett intyg skrevs som styrkte att kvinnan inte bott i den lägenhet där en hyresskuld uppstått. Det skulle bidra till att hon inte skulle

text: behöva betala den skuld på 15 169, 50 kronor som kvinnans före detta man ansökt hos Kronofogden om att hon skulle betala. Vid uppföljande dialog med Kronofogden efter klagomålet från AA framkom att det hade räckt med kvinnans bestridande och att intyget inte var nödvändigt. Med den kunskap som vi nu har så skulle vi inte ha skrivit intyget, då kvinnans eget bestridande hade varit tillräckligt för att ärendet skulle ha tagits upp. – – – Utifrån händelsen har en ny rutin införts på Kriscentrum för kvinnor. Rutinen innebär att alla intyg som skrivs i tjänsten skall godkännas av chef. AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Som regel har socialtjänsten inte anledning att i sak uttala sig i en sådan fråga som i detta fall, dvs. ett ärende hos Kronofogdemyndigheten som rörde en hyresbetalning. Det utesluter dock inte att socialtjänsten på begäran av en part i ett sådant ärende kan utfärda ett intyg om dennes kontakter med socialtjänsten. Några riktlinjer för hur ett sådant intyg ska utformas finns inte inom socialtjänsten. Det ligger dock i sakens natur att intygsutfärdaren, som måste ha klart för sig vad intyget ska användas till, ska utforma intyget med noggrannhet och omsorg. Man måste beakta att ett intyg kan få betydelse i såväl offentliga som enskilda rättsförhållanden. Det är därför viktigt att intygsutfärdaren endast uttalar sig om förhållanden som han eller hon har kännedom om. Ett intyg ska som regel endast redovisa faktiska förhållanden och inte innehålla några värderingar eller bedömningar. Möjligheten att i ett intyg ta in uppgifter som rör någon annan än den intyget gäller begränsas av den sekretess som gäller för uppgift hos socialtjänsten.

text: Det aktuella intyget innehöll uppgifter om AA som hans fru hade lämnat till socialtjänsten, bl.a. en utförlig redogörelse för bakgrunden till varför hon och deras gemensamma dotter hade skyddat boende. Handläggningen är inte fri från invändningar.

text: Jag har förståelse för att BB i den aktuella situationen ville hjälpa kvinnan. Det intyg hon skrev kan dock inte betraktas som ett intyg som enbart redovisade rent faktiska förhållanden utan innefattade synpunkter på AA och en bedömning av betalningsskyldigheten. Jag noterar även att det inte uttryckligen angavs i intyget vem det var avsett för. För att inte riskera att påverka förtroendet för socialtjänsten borde BB enligt min mening ha avstått från att upprätta intyget eller i varje fall i väsentlig mån ha begränsat de uppgifter i intyget som rörde AA. Hon kan inte undgå kritik för sin handläggning.

text: Det som AA har anfört i övrigt medför inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Allmänna handlingar
Serviceskyldighet

title: Kritik mot Integritetsskyddsmyndigheten för handläggningen av en begäran om att få ta del av allmänna handlingar och för brister i serviceskyldigheten

sammanfattning: Integritetsskyddsmyndigheten, IMY, besvarade frågor från en enskild genom att i ett standardsvar hänvisa till sin webbplats. Enligt JO förutsätter en sådan ordning att myndigheten har en beredskap och organisation för situationer där frågeställaren inte har möjlighet att ta del av digital information eller inte nöjer sig med en sådan hänvisning. I det här fallet lämnade inte IMY besked om huruvida myndigheten kunde lämna ytterligare information utöver vad som framgick på webbplatsen, trots att den enskilde uttryckligen ställt en sådan fråga. IMY kritiseras för detta och för dröjsmål med att lämna ut allmänna handlingar.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 30 augusti 2021 klagade AA på Integritetsskyddsmyndigheten, IMY, med anledning av att myndigheten underlåtit att svara på en fråga och för handläggningen av hans begäran att få ta del av allmänna handlingar. Av anmälan och bifogad mejlkorrespondens framgick bl.a. följande.

text: I ett mejl den 11 januari 2021 ställde AA ett antal frågor till IMY. Den 12 januari 2021 fick han ett standardsvar från myndigheten, i vilket han hänvisades till IMY:s webbplats. Dagen efter skrev AA att han inte var nöjd med svaret bl.a. med hänvisning till att hans frågor avsåg just innehållet på webbplatsen och att han vidhöll sina frågor. Han begärde samtidigt att få del av vissa handlingar. Efter en påminnelse den 28 januari 2021 lämnades en handling ut till honom den 2 februari 2021. AA påminde därefter vid fem tillfällen, senast den 27 augusti 2021, om att han önskade svar på sina frågor.

text: Utredning

text: IMY uppmanades att lämna upplysningar om och yttra sig över hur AA:s begäran och kontakter med myndigheten hade hanterats. Av yttrandet skulle det särskilt framgå hur handläggningen förhöll sig till

text: 2 kap.

text: och

text: 16 §§

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF, och

text: 6 § förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL.

text: IMY lämnade den 18 januari 2022 i huvudsak följande remissvar (bilagor har här utelämnats):

text: Den 11 januari 2021 vände sig AA till IMY med en förfrågan om sajter med utgivningsbevis (JO:s handling # 3). Dagen efter, det vill säga den 12 januari 2021, skickade IMY ett standardsvar, lydelsen framgår av JO:s handling # 1. Standardsvaret innehåller bland annat en hänvisning till IMY:s hemsida. På hemsidan finns bland annat följande information om sajter med utgivningsbevis. – – –

text: Den 13 januari 2021 återkom AA, se JO:s handling # 1. Meddelandet mottogs av registrator som i sin tur skickade vidare meddelandet till berörd befattningshavare. Berörd befattningshavare har uppgett att meddelandet sparades ner på den yta där reaktioner på standardsvar enligt anvisning skulle sparas. Den 28 januari 2021 återkommer AA med en påminnelse om begäran om allmän handling, se JO:s handling # 1. Enligt uppgift från berörd befattningshavare vidarebefordrades meddelandet till henne. Hon plockade då fram det tidigare meddelandet och konstaterade att meddelandet från den 13 januari 2021 även innehöll en begäran om allmän handling. Den 2 februari 2021 besvarade den berörda befattningshavaren begäran om allmän handling, se JO:s handling # 1. Härefter har AA återkommit vid ett flertal tillfällen med påminnelser till IMY om att besvara hans ursprungliga förfrågan.

text: Hanteringen av begäran om allmän handling

text: Rättslig reglering Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet och utlämnande av sådana handlingar finns i

text: 2 kap.

text: TF. En allmän handling som får lämnas ut ska genast eller så snart det är möjligt tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Det ska ske på stället och utan avgift (

text: 2 kap. 15 §

text: TF). Den som önskar ta del av en allmän handling har även rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av handlingen. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt (

text: 2 kap. 16 §

text: TF). JO har i ett flertal beslut uttalat att ett besked i en utlämnandefråga normalt bör lämnas samma dag som framställningen har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om ett utlämnande får ske. Ett visst ytterligare dröjsmål kan vara ofrånkomligt om framställningen avser eller kräver genomgång av ett omfattande material. (Se t.ex.

text: JO 2015/16 s. 665

text: IMY:s hantering av AA:s begäran om utlämnande av allmän handling IMY hanterar ett stort antal begäranden av allmän handling varje vecka. Under 2021 la myndigheten drygt 3 600 h på utlämnandefrågor, vilket motsvarar ca två årsarbetskrafter och drygt två procent av myndighetens totala resurs. IMY har väl upparbetade rutiner för hanteringen. I de allra flesta fall lämnas begärda handlingar ut inom några dagar. I fall där begäran gäller exempelvis styrdokument eller andra typer av dokument som inte omfattas av sekretess lämnas handlingarna som huvudregel ut samma dag eller dagen efter inkommen begäran. Enligt uppgift från den berörda befattningshavaren har AA:s svar på standardsvaret som inkom till IMY den 13 januari 2021 sparats ner på anvisad yta för reaktioner från enskilda avseende utskickat standardsvar. I detta fall har dock

text: befattningshavaren, enligt egen uppgift, missat att meddelandet även innehöll en begäran om allmän handling. Efter att AA den 28 januari 2021 skickade en påminnelse om sin begäran om allmän handling uppmärksammades missen och handlingen sammanställdes och lämnades ut den 2 februari 2021. Begäran avsåg en sammanställning av myndighetens styrdokument. Sammanställningen omfattas inte av någon sekretess. Utlämnandet borde därför ha skett omgående. I detta fall dröjde utlämnandet nästan tre veckor efter att begäran inkom till myndigheten. Anledningen till förseningen var, som framgår av uppgift från berörd befattningshavare, ett förbiseende av att meddelandet som inkom den 13 januari 2021 innehöll en begäran om allmän handling. IMY konstaterar att myndigheten i det aktuella fallet av förbiseende inte har efterlevt skyndsamhetskravet i

text: tryckfrihetsförordningen

text: Hantering och besvarande av inkommen förfrågan med standardsvar

text: IMY vill framhålla att den befattningshavare som har besvarat AA:s begäran om allmän handling inte har haft ansvar för att besvara AA:s förfrågan om sajter med utgivningsbevis. Befattningshavaren har stöttat registraturen i hanteringen av bland annat begäranden av allmän handling och i vissa fall hjälpt till att spara ner reaktioner på utskickat standardsvar på anvisad yta. Ansvaret för att besvara förfrågningar har legat på en annan enhet och beslutet att besvara vissa förfrågningar med standardsvar har fattats av myndighetens generaldirektör, se vidare angående införandet av standardsvar nedan.

text: Rättslig reglering

text: Serviceskyldigheten

text: En myndighet ska, enligt

text: 6 § andra stycket

text: FL, lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen. Hjälpen ska ges i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Den ska ges utan onödigt dröjsmål. JO har behandlat serviceskyldigheten i bl.a.

text: JO 2003/04 s. 447

text: och där uttalat följande angående skyldigheten att besvara frågor enligt den dåvarande motsvarigheten till

text: 6 § andra stycket

text: FL. ”Enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: skall varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras så snart som möjligt. – Av bestämmelsen framgår att det är myndigheten och inte den enskilde befattningshavaren som åläggs att ge den enskilde service. Serviceskyldigheten är inte heller obegränsad; myndigheten avgör själv i vilken utsträckning det kan vara lämpligt att ge hjälp, i vilken form svar på frågor skall ges etc. Någon form av svar bör dock normalt utgå. Sålunda ankommer det på myndigheten att från fall till fall avgöra i vilken omfattning och på vilket sätt frågor från enskilda skall besvaras. I den mån det är möjligt och lämpligt bör myndigheten givetvis lämna svar på de frågor som har ställts och som rör myndighetens verksamhetsområde.”

text: Införande av standardsvar på förfrågningar från enskilda individer För att ge en tydligare bild av det svar som AA fick på sin förfrågan beskrivs nedan varför IMY tillfälligt beslutade att införa standardsvar på förfrågningar från enskilda individer.

text: Nya krav på hantering av klagomål för IMY

text: Före dataskyddsförordningen fanns det i Sverige inte någon författningsreglering av den registrerades möjlighet att ge in ett klagomål till tillsynsmyndigheten. IMY (då Datainspektionen) tog dock del av alla klagomål och bedömde utifrån en riskbaserad ansats om tillsyn skulle inledas och lämnade ett besked om detta till den som framfört klagomålet. Själva klagomålet avslutades vanligen med ett

text: standardsvar. Ett sådant besked kunde inte överklagas (se

text: RÅ 2010:29

text: ). Det fanns således ett stort utrymme för tillsynsmyndigheten att själv avgöra i vilken utsträckning ett klagomål skulle utredas. – – –

text: IMY:s bedömning var inledningsvis att även regleringen i dataskyddsförordningen gav ett stort utrymme för myndigheten att avgöra i vilken utsträckning klagomål skulle utredas. Kraven på en harmoniserad tillämpning av dataskyddsreformen skärptes dock betydligt under 2020. [– – –] Genom samarbetet med de övriga tillsynsmyndigheterna i EU har också uppmärksammats att myndigheterna har haft olika syn på hur klagomål skulle hanteras. Under år 2020 inleddes inom Europeiska dataskyddsstyrelsen (EDPB) framtagandet av interna riktlinjer kring vilka krav som förordningen ställer på hanteringen av klagomål som inkommer till en dataskyddsmyndighet. Det blev under arbetets gång allt mer klart att de kommande riktlinjerna skulle ge uttryck för en tolkning av dataskyddsförordningen som innebar en betydligt mer resurskrävande hantering av klagomål för IMY än tidigare genom att samtliga klagomål ska utredas. IMY började därför i slutet av 2020 att undersöka hur resurser kunde frigöras från övriga delar av verksamheten till klagomålshanteringen. Standardsvar införs som svar på förfrågningar från enskilda individer Tidigare har IMY besvarat alla förfrågningar från enskilda utförligt. Enligt IMY:s bedömning levde hanteringen med god marginal upp till kraven i

text: 6 §

text: FL. IMY besvarade samtidigt inkomna klagomål med standardsvar och detta har i praxis ansetts vara ett icke överklagbart beslut. Det har inte ifrågasatts att förfarandet inte skulle vara förenligt med myndighetens serviceskyldighet enligt

text: 6 §

text: FL. För att ha en möjlighet att hålla de tidsgränser som finns för hantering av klagomål … och leva upp till kraven på utredning i de kommande riktlinjerna från EDPB såg IMY ett akut behov av att frigöra resurser för klagomålshanteringen. Resursbehovet och de åtgärder som vidtogs med anledning av det utökade utredningsansvaret för klagomål framgår bland annat av myndighetens årsredovisning för 2020. […] – – –

text: Som framgår av årsredovisningen hade IMY under slutet av 2020 inlett ett försök att besvara förfrågningar från enskilda om bl.a. dataskyddsförordningen genom standardsvar som hänvisade till IMY:s hemsida. Ordningen infördes den 4 december 2020 och genom beslut den 29 januari 2021 i ärende med dnr DI 2021-576 (bilaga 2) beslutades efter utvärdering att fortsätta med hanteringen med standardsvar till enskilda individer under hela 2021. En ny utvärdering av hanteringen skulle ske i slutet av 2021. – – –

text: IMY fick enligt beslut i vårändringsbudgeten engångsvisa budgetmedel under hösten för klagomålshanteringen. IMY har under året stärkt enskildas rättigheter genom att utreda de klagomål som kommer in till myndigheten. Totalt har under året drygt 2 000 klagomål från enskilda hanterats. Under året har ca 1 100 förfrågningar från enskilda individer besvarats med standardsvar.

text: Förhållandet mellan standardsvaret som skickades till AA och serviceskyldigheten Av AA:s mejl den 11 januari 2021 framgick att han hade tagit del av informationen på IMY:s hemsida om sajter med utgivningsbevis. I mejlet ifrågasatte han denna information samt ville ha ytterligare förklaringar om förhållandet mellan grundlagsregleringen om utgivningsbevis och dataskyddsförordningen. AA:s förfrågan har i enlighet med beslutad rutin besvarats med ett standardsvar med hänvisning till IMY:s hemsida.

text: IMY har tagit emot ett stort antal klagomål mot sajter med utgivningsbevis och har därför tagit fram ett relativt omfattande material i frågan som publicerats på myndighetens hemsida. […] På hemsidan framgår den information som IMY hade att lämna om förhållandet mellan grundlagsregleringen om utgivningsbevis och dataskyddsregleringen. IMY bedömer att myndigheten därigenom, när det gäller upplysningar i den aktuella sakfrågan, har lämnat hjälp i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art och AA:s behov av hjälp. Av AA:s mejl den 11 januari, och hans efterföljande mejl, framgick att han ville ha ytterligare information i sakfrågan än den som framgick av hemsidan. Det ingår i serviceskyldigheten att upplysa om att myndigheten gör bedömningen att den inte kan eller inte bör stå till tjänst med en begärd upplysning (se t.ex.

text: JO 2012/13 s. 388

text: ). För att i det aktuella fallet fullt ut uppfylla sin serviceskyldighet enligt

text: 6 §

text: FL borde därför IMY i ett svar till AA ha förtydligat att myndigheten inte hade möjlighet att lämna ytterligare information. Nytt beslut att åter ge mer utförliga och anpassade svar till enskilda individer Syftet med beslutet att införa standardsvar var, i enlighet med vad som beskrivits ovan, att effektivisera hanteringen av förfrågningar från enskilda individer för att frigöra resurser för att hantera och utreda klagomål från enskilda individer i enlighet med kraven i dataskyddsförordningen. Inför beslutet var IMY medveten om att hanteringen innebar en lägre servicenivå gentemot enskilda individer, men IMY:s avsikt var aldrig att gå under en enligt

text: 6 §

text: FL godtagbar servicenivå. Servicenivån är dock under den standard IMY önskar upprätthålla gentemot enskilda individer. Av bland annat denna anledning har IMY återgått till att återigen ge mer utförliga och anpassade svar till enskilda individer, se beslut den 13 december 2021 i ärende med dnr DI-2021-9812 (bilaga 5). Beslutet är fattat den 13 december 2021, men återgången skedde i praktiken redan den 1 december 2021.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: IMY har i sitt remissvar redogjort för relevant rättslig reglering, varför jag hänvisar dit.

text: Av utredningen framgår att AA per e-post den 13 januari 2021 begärde att få ta del av vissa handlingar. Det dröjde emellertid nästan tre veckor innan han fick del av det begärda materialet. Som myndigheten har konstaterat är detta inte förenligt med skyndsamhetskravet i TF. IMY förtjänar kritik för sin bristande handläggning i denna del.

text: IMY besvarade de frågor AA ställde per e-post den 11 januari 2021 genom att i ett standardsvar hänvisa till sin webbplats. Som IMY angett i sitt remissvar ankommer det på en myndighet att från fall till fall avgöra i vilken omfattning och på vilket sätt frågor från enskilda ska besvaras, men någon form av svar bör normalt lämnas (se

text: JO 2003/04 s. 447

text: och t.ex. JO:s beslut den 30 juni 2022, dnr

text: ). Jag avstår från att nu uttala mig närmare om huruvida det är tillräckligt att hänvisa till en webbplats för att leva upp till servicekravet i

text: 6 §

text: FL. Enligt min mening förutsätter dock en sådan ordning att myndigheten har en beredskap och organisation för att hantera situationer där frågeställaren inte har möjlighet att ta del av digital information eller denne inte nöjer sig med

text: en sådan hänvisning. Det kan exempelvis – som i det här fallet – vara fråga om att den enskilde inte anser sig ha fått svar på sin fråga eller att den information som efterfrågas över huvud taget inte finns på webbplatsen. I sådana situationer måste frågeställaren kunna få ett besked om huruvida myndigheten kan lämna ytterligare information.

text: I detta fall återkom AA vid ett flertal tillfällen under flera månaders tid och begärde ett svar på sina frågor. IMY borde därför, som myndigheten också har konstaterat i sitt remissvar, ha svarat honom att det inte fanns någon möjlighet att lämna ytterligare information (se

text: JO 2012/13 s. 388

text: ). IMY ska kritiseras även för att ha brustit i serviceskyldigheten.

text: Jag noterar att IMY har ändrat sitt arbetssätt och höjt ambitionsnivån när det gäller serviceskyldigheten gentemot enskilda, vilket jag naturligtvis ser positivt på.

text: Ärendet avslutas.


title: Om överförmyndares skyldighet att hämta in läkarintyg och annan utredning i ärenden om upphörande av förvaltarskap m.m.

sammanfattning: I JO:s tillsyn har det visat sig att det förekommer att tingsrätter och överförmyndare har olika syn på frågan om överförmyndarna är skyldiga att bistå rätten med underlag i ärenden om upphörande av förvaltarskap. JO har i detta ärende utrett om överförmyndarna kan anses ha en sådan skyldighet. JO:s uppfattning är att det inte är självklart att överförmyndarna enligt gällande rätt är skyldiga att på tingsrättens föreläggande ge in utredning i de s.k. upphörandefallen. De relevanta bestämmelserna i föräldrabalken är inte helt klara, och det saknas enligt henne uttryckligt stöd i förarbeten eller Högsta domstolens praxis för en sådan tolkning. Däremot anser JO att övervägande skäl talar för att det borde åligga överförmyndarna att följa sådana förelägganden från rätten. Vidare framhåller hon att de meningsskiljaktigheter som finns mellan överförmyndare och tingsrätter i den aktuella frågan kan ge upphov till utdragen handläggning och andra problem, som i slutändan riskerar att drabba enskilda. Det kan även inverka negativt på allmänhetens förtroende för både domstolar och andra myndigheter, när en förvaltningsmyndighet inte anser sig kunna följa domstolsförelägganden. JO finner anledning att hos regeringen väcka frågan om en författningsändring. JO gör i beslutet även vissa allmänna uttalanden om vilken skyldighet förvaltningsmyndigheterna har att följa avgöranden och förelägganden från en domstol.

text: Bakgrund och initiativ

text: Genom ett klagomål kom det till min kännedom att Göteborgs tingsrätt (nedan tingsrätten) i två ärenden som rörde upphörande av förvaltarskap hade förelagt Överförmyndarnämnden i Göteborgs Stad (nedan överförmyndarnämnden) att hämta in läkarintyg avseende de personer som hade förvaltare. Överförmyndarnämnden ansåg att det inte fanns rättsligt stöd för detta och hade därför inte följt tingsrättens förelägganden.

text: Jag har i min tillsyn uppmärksammat att det även på andra håll förekommer att tingsrätter och överförmyndare har olika syn på vilken skyldighet de senare har att bistå rätten med underlag i de s.k. upphörandefallen. (Se t.ex. protokollen från mina inspektioner i april 2023 av Umeå tingsrätt och Överförmyndarnämnden i Umeåregionen, dnr 2867-2023 och 2868-2023. Liknande uppgifter lämnades även vid en inspektion av Södertörns överförmyndarnämnd i oktober

text: 2024, dnr 8311-2024.) Omständigheterna som framkom av anmälan väckte också frågor av bl.a. principiell art. Jag valde därför att inom ramen för ett särskilt ärende utreda saken närmare. Initiativet har handlagts i detta ärende.

text: Utredning

text: Vissa handlingar från tingsrättens två ärenden om upphörande av förvaltarskap fördes över från det avskrivna klagomålsärendet. Därefter anmodades tingsrätten och överförmyndarnämnden att yttra sig över vissa övergripande frågor samt över handläggningen av de två ärendena.

text: Av tingsrättens yttrande skulle framgå vilket rättsligt stöd som fanns för att förelägga överförmyndarnämnden att inhämta läkarintyg vid upphörande av förvaltarskap. Tingsrätten ombads också att redovisa sin syn på vad som generellt gäller för det fall en domstol och en myndighet har olika uppfattning om ansvaret för att vidta en viss åtgärd.

text: Av överförmyndarnämndens yttrande skulle framgå vilka överväganden som gjordes inför beslutet att inte efterkomma tingsrättens förelägganden i fråga om inhämtande av läkarintyg. Nämnden skulle även yttra sig över det rättsliga stödet för åtgärderna och ge sin syn på frågan om vilket utrymme som finns för en myndighet att inte efterkomma ett föreläggande från en domstol.

text: Tingsrättens yttrande Till tingsrättens remissvar fogades ett gemensamt yttrande av rådmännen AA och BB, vilka hade varit ansvariga för handläggningen av varsitt av tingsrättens ärenden. De gav sin syn på de rättsliga förutsättningarna att förelägga överförmyndaren att hämta in läkarintyg i ärenden om upphörande av förvaltarskap i huvudsak enligt följande:

text: Rättslig bakgrund

text: Förvaltarskap är en åtgärd av mycket ingripande natur för den som drabbas av åtgärden. Som en utgångspunkt i ärenden om upphörande av förvaltarskap gäller därför att den som ansökt om upphörande har en rätt att få saken prövad utan dröjsmål. Det ställer krav på tingsrätten i handläggningen av sådana ärenden. Bland annat innebär dessa krav att det i varje skede av ärendets handläggning bör beaktas vilken handläggningsåtgärd som kan förväntas leda till att den totala handläggningstiden blir så kort som möjligt. I

text: 11 kap. 17 § föräldrabalken

text: finns en bestämmelse om att rätten ska inhämta läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd innan rätten anordnar förvaltarskap. Enligt 17 a § samma kapitel får rätten uppdra åt överförmyndaren att inhämta utredning enligt 17 §. I författningskommentaren till 17 a § anges det att kravet på utredning gäller även vid upphörande och i vissa fall jämkning av godmanskap eller förvaltarskap (

text: prop. 2013/14:225 s. 46

text: ). Även Högsta domstolen har påpekat att rätten har en utredningsskyldighet i ärenden om upphörande av förvaltarskap. Högsta domstolen har anfört att

text: 11 kap. 17 § föräldrabalken

text: inte är direkt tillämplig utan behovet av vilken utredning som krävs får bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet (se

text: NJA 2014 s. 731

text: p. 7-9). I sammanhanget nämner Högsta domstolen att en domstol kommer att ha möjlighet att uppdra åt överförmyndaren att inhämta utredning om den enskildes hälsotillstånd (17 a § hade då inte hunnit träda

text: i kraft). Högsta domstolen konstaterar också att det inte finns något hinder för domstolen att förelägga en part att komma in med utredning i ett visst avseende och syftade då på att den enskilde förelagts att inkomma med ett läkarintyg (se p. 12 i samma rättsfall). Högsta domstolen har i

text: NJA 2015 s. 851

text: p. 12, som hänvisar till utredningsskyldigheten enligt

text: 12 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden ("

text: ärendelagen

text: "), framhållit att det ligger på domstolen att se till att ett ärende blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och att domstolen, genom sin materiella processledning, ska verka för att parterna för in den utredning som behövs. Högsta domstolen anger vidare: "I första hand får det läggas på överförmyndaren att föra in den utredning som domstolen anser att den behöver för sitt ställningstagande. Överförmyndarens ansvar har särskilt (vår kursivering) lyfts fram genom de bestämmelser i

text: 11 kap. 17 a §

text: FB som infördes den 1 januari 2015. Domstolen får enligt bestämmelserna uppdra åt överförmyndaren att hämta in yttranden, liksom utredning om den enskildes hälsotillstånd." Rättsfallet rör anordnande om god man, men utredningsskyldigheten enligt

text: ärendelagen

text: bör vara densamma i ärenden om upphörande av förvaltarskap. – – –

text: Stöd enligt

text: föräldrabalken

text: att uppdra överförmyndaren att inhämta läkarintyg

text: Det står klart att tingsrätten, om omständigheterna kräver det, kan behöva inhämta läkarintyg eller annan utredning om den enskildes hälsotillstånd i ärenden om upphörande av förvaltare. Sådan utredning kan domstolen enligt

text: 11 kap. 17 a § föräldrabalken

text: inhämta från överförmyndaren. Enligt vår bedömning innebär "utredning enligt 17 §" en hänvisning till "läkarintyg eller annan likvärdig utredning". Den hänvisningen begränsas inte av att det i 17 § anges att man i anordnande av förvaltarskap ska inhämta sådan utredning. Vår tolkning får stöd av att det i författningskommentaren till 17 a § uttryckligen nämns att utredningsskyldigheten även gäller vid upphörandefall (se

text: prop. 2013/14:225 s. 46

text: ). Det stämmer också väl överens med de uttalanden lagstiftaren gjorde kring bl.a. renodling av arbetsuppgifter och andra fördelar med att överförmyndaren hämtar in utredning, i samband med införandet av 17 a § ... Även om man skulle vara av uppfattningen att 17 a § inte är direkt tillämplig i ärenden om upphörande av förvaltarskap kan i vart fall grunderna för bestämmelsen tillämpas för att uppdra åt överförmyndaren att inhämta utredning, enligt vår bedömning. Utifrån lagstiftarens intentioner i samband med införandet av 17 a § framstår det som motsägelsefullt att förutsättningarna för domstolen att utöva sitt utredningsansvar skulle skilja sig åt mellan anordnandefallen och upphörandefallen. Vi vill också framhålla att den enda bestämmelse i

text: 11 kap.

text: föräldrabalken

text: som uttryckligen tar sikte på domstolsprocessen i upphörandefallen är 21 §, som anger vilka som har rätt att ansöka om upphörande. Det finns således inte några särskilda processuella bestämmelser för dessa ärenden. Även av denna anledning finns det skäl att tillämpa de processuella bestämmelser som finns för anordnande av förvaltare i tillämpliga och lämpliga delar. Vi har noterat att det i doktrin har angetts att det finns olika uppfattningar i frågan om tingsrätten kan förelägga överförmyndaren att inhämta läkarintyg i upphörandefallet. Holmgård och Wallgren har påpekat att bestämmelserna om utredning är analogt tillämpliga i upphörandefallen, men ansett att ett klargörande rättsfall vore välkommet. (Se Holmgård och Wallgren, God man, förvaltare och förmyndare, andra uppl. s. 52.) Någon närmre motivering till varför domstolen inte skulle ha möjlighet att uppdra åt överförmyndaren att inhämta utredning har vi emellertid inte kunnat hitta, utöver det som överförmyndaren har anfört om bestämmelsernas ordalydelse.

text: Stöd enligt

text: ärendelagen

text: Överförmyndaren betraktas normalt som motpart i ärenden om upphörande av förvaltarskap, i vart fall om förvaltarskapet anordnats efter ansökan av överförmyndaren (se

text: NJA 2014 s. 731

text: samt Holmgård och Wallgren, God man, förvaltare och förmyndare, andra uppl. s. 52). Högsta domstolen har uttryckligen konstaterat att domstolen kan förelägga en part att inkomma med läkarintyg i ett ärende om upphörande av förvaltarskap (se

text: NJA 2014 s. 731

text: p. 12). Förutom det stöd som finns i

text: 11 kap.

text: föräldrabalken

text: finns det enligt vår bedömning således stöd i

text: ärendelagen

text: att uppdra åt överförmyndaren att inhämta läkarintyg.

text: Valet mellan handlingsalternativ

text: Utöver möjligheten för tingsrätten att förelägga den sökande själv att inkomma med läkarintyg eller ge överförmyndaren samma uppdrag, kan tingsrätten uppdra åt läkare inom den offentligt bedrivna hälso- och sjukvården att inkomma med läkarintyg i ett ärende om upphörande av förvaltarskap, se

text: 11 kap. 17 § föräldrabalken

text: jämförd med

text: 6 kap. 9 § första stycket patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: . Det kan i sammanhanget framhållas att det i

text: 11 kap.

text: föräldrabalken

text: inte finns någon uttrycklig bestämmelse om att tingsrätten kan förelägga en läkare att inkomma med läkarintyg i upphörandefallen. Vår bedömning är emellertid att avsaknaden av ett sådant uttryckligt lagstöd inte utgör hinder för domstolen att förordna om ett sådant uppdrag. Valet av vem som ska inhämta läkarintyg måste grunda sig på flera hänsyn, varav de främsta är att underlaget blir så bra som möjligt och att intyget kommer till tingsrätten utan onödig tidsutdräkt. Därtill har lagstiftaren sett vissa andra fördelar med att låta överförmyndaren vara den som inhämtar yttrandet, såsom t.ex. renodling av domstolarnas verksamhet till dömande uppgifter, överförmyndarens specialisering på ställföreträdarfrågor, arbetsbesparing och kompetenshöjning hos överförmyndaren … Med hänsyn bl.a. till det skyndsamhetskrav som får anses föreligga i ärenden om upphörande av förvaltarskap och förvaltarskapets ingripande natur är detta emellertid hänsyn som enligt vår bedömning är sekundära i förhållande till tids- och rättssäkerhetsaspekter. Som lagstiftaren antytt är överförmyndaren normalt den som har bäst förutsättningar att inhämta läkarintyg och annan jämförbar utredning. Överförmyndaren inhämtar redan sådan utredning på löpande basis och får förutsättas ha goda uppbyggda kontaktnät för det ändamålet. Därtill har överförmyndaren, förvaltaren och den enskilde ofta en upparbetad kontakt, bl.a. eftersom överförmyndaren utövar tillsyn över förvaltarskapet (se

text: 16 kap.

text: och

text: 19 kap. 18 §

text: föräldrabalken

text: ). Även en sådan kontakt kan vara till fördel när läkarintyg ska inhämtas. Det finns också ett värde i att rutinerna för inhämtande av läkarintyg m.m. är desamma i upphörande- som anordnandefallen. Sammanfattningsvis finns det ofta effektivitetsskäl för att låta överförmyndaren inhämta läkarintyg och annan utredning om den enskildes hälsotillstånd.

text: AA och BB redogjorde vidare för respektive handläggning av de aktuella ärendena samt gjorde avslutningsvis vissa gemensamma reflektioner.

text: Lagmannen CC uttalade sammanfattningsvis följande för tingsrättens räkning:

text: Det rättsliga stödet för att förelägga överförmyndarnämnden

text: Rådmännen AA och BB har utförligt redogjort för sin uppfattning om det rättsliga stödet för att förelägga Överförmyndarnämnden att inkomma med ett yttrande, dels baserat på reglerna i

text: föräldrabalken

text: , dels baserat på partsställningen enligt

text: ärendelagen

text: . Jag instämmer i deras bedömning.

text: Enligt min uppfattning framgår det tydligt av såväl praxis som förarbeten att bestämmelserna i

text: föräldrabalken

text: inte har en så inskränkt omfattning som överförmyndarnämnden hävdat i ärendena. Som också utvecklats i bilagan finns det även betydande ändamålsskäl som talar för att lägga inhämtandet av läkarintyg på överförmyndarnämnden. Uppenbarligen uppfattas rättsläget ändå inte som klart, vilket även detta ärende visar. Mot bakgrund av det berättigade krav på skyndsam handläggning som gäller i förvaltarskapsärenden kan det vara motiverat att rättsläget tydliggörs ytterligare. I vad mån det krävs en ändring av nuvarande regelverk kan diskuteras.

text: Handläggningen av ärendena

text: Det är lätt att konstatera att handläggningen av de båda ärendena har dragit ut på tiden på ett sätt som inte är önskvärt. Tingsrätten har emellertid i båda ärendena bedömt att det behövs kompletterande läkarintyg för att utredningsskyldigheten i ärendet ska uppfyllas. Enligt min uppfattning finns det ingen anledning att ifrågasätta de bedömningarna. När det kommer till frågan hur denna utredning ska inhämtas går det givetvis att ha olika uppfattning om vad som är det mest effektiva sättet. Jag konstaterar att AA och BB har valt att förelägga överförmyndarnämnden. Som nämnts ovan finns det enligt min mening tydliga ändamålsskäl som talar för det ställningstagandet. Den inledande tiden för föreläggande av överförmyndarnämnden att inkomma med läkarintyg - ca tolv veckor - framstår som lång, men följer av vad som finns dokumenterat i tingsrättens beslutsstöd och bygger på en överenskommelse efter samråd med och på grund av ett gammalt önskemål från överförmyndarnämnderna. Enligt min uppfattning har rådmännen inte haft någon anledning att förvänta sig att föreläggandena till överförmyndarnämnden inte skulle efterkommas, särskilt inte efter att de tydliggjort den rättsliga grunden för åtgärderna. Så snart det stått klart att Överförmyndarnämnden inte skulle inkomma med utredningen har de i respektive ärende vidtagit åtgärder för att få in läkarintygen på annat sätt. Jag kan dock instämma i vad de anfört när det gäller lämpligheten av vissa av formuleringarna i skriftväxlingen.

text: Hanteringen när det finns olika uppfattning

text: Utgångspunkten för en domstols verksamhet är att såväl parter som myndigheter som inte är parter följer domstolens förelägganden när det finns rättsligt stöd för åtgärden. Att en myndighet ifrågasätter domstolens bedömning i den delen får anses vara ovanligt och än ovanligare är att myndigheter inte följer domstolarnas förelägganden. Frågan om kvaliteten i överförmyndarverksamheten har under lång tid varit föremål för diskussion och kritik och lett till olika översyner och utredningsinitiativ (se till exempel Riksrevisionens rapport RiR 2017:33 och

text: SOU 2021:36

text: Gode män och förvaltare — en översyn). Det har tidigare också förekommit diskussioner om uppgiftsfördelningen mellan tingsrätt och överförmyndare (se t.ex. JO dnr 3903-2006). Tingsrätten har bland annat av dessa skäl sedan lång tid tillbaka löpande samråd med de överförmyndarfunktioner som verkar i domsagan för att få en samsyn kring hantering och regelverk. Mot den bakgrunden anser jag inte att det är anmärkningsvärt utan tvärtom fullt naturligt att domstolen, när den möts av en uppfattning om rättsläget som man uppfattar som felaktig, försöker förklara och tydliggöra rättsläget på ett sådant sätt som skett i dessa ärenden, som handlagts parallellt. Sådana åtgärder får samtidigt ställas mot vikten av en skyndsam handläggning och de alternativa möjligheter som finns för att inhämta utredningen på annat sätt. Även om den rättsliga grunden för en uppfattning är felaktig ter det sig inte som en ändamålsenlig handläggning att fortsätta att begära in utredning från en

text: myndighet om det redan från början står klart att föreläggandet inte kommer att följas. I avvaktan på att rättsläget förhoppningsvis kan tydliggöras är det därför tingsrättens utgångspunkt att Överförmyndarnämnden i Göteborgs stad inte ska föreläggas att inhämta läkarintyg i upphörandeärenden. Samtidigt är det olyckligt att överförmyndarnämnden på så sätt lägger hinder i vägen för en mer ändamålsenlig handläggning, varför det är angeläget att rättsläget klargörs.

text: Överförmyndarnämndens yttrande Överförmyndarnämnden anförde i sak följande:

text: Beskrivning av ärendet

text: Laglig reglering Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket regeringsformen

text: (RF) utövas den offentliga makten under lagarna. Enligt

text: 11 kap. 3 § regeringsformen

text: får ingen myndighet, inte heller riksdagen, bestämma hur en domstol ska döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt ska tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. Enligt

text: 11 kap. 17 § föräldrabalken

text: (FB) och

text: 11 kap. 17 a § föräldrabalken

text: har tingsrätten rätt att uppdra åt överförmyndaren att inhämta utredning (bland annat läkarintyg) i ärenden om anordnande av godmanskap och förvaltarskap. Någon motsvarande reglering i ärenden om upphörande av godmanskap och förvaltarskap finns inte.

text: Vilka överväganden har överförmyndarnämnden gjort inför ställningstagandet att inte följa föreläggandena? Överförmyndarnämnden har bedömt att tingsrätten saknat lagstöd för de i de båda ärendena aktuella föreläggandena. Överförmyndarnämnden har skriftligen redovisat sitt ställningstagande och skälen för detta till tingsrätten. Trots avsaknad av lagstöd för föreläggandena, hade det stått överförmyndarnämnden fritt att ändå försöka följa dem. Att så inte skedde berodde dels på att det var den enskilde som själv tagit initiativ till ärendena vid tingsrätten och att den enskilde själv valt att inte lämna in läkarintyg, dels på att det i ärendena inte framkommit något som tydde på att förvaltarskapen borde upphöra.

text: Har överförmyndarnämnden agerat i strid med 11 kap. 3 § regeringsfo rmen? Överförmyndarnämnden har inte bestämt hur tingsrätten ska tillämpa en rättsregel. Överförmyndarnämnden har i stället framhållit att det saknas rättsregel som givit tingsrätten rätt att förelägga överförmyndarnämnden att inkomma med läkarintyg.

text: Har överförmyndarnämnden haft rätt att inte följa föreläggandena? Överförmyndarnämnden har bedömt att de aktuella föreläggandena inte haft stöd i lag och att överförmyndarnämnden därför haft rätt att inte följa dem. […] Förvaltningens bedömning [torde rätteligen avse överförmyndarnämndens bedömning, JO:s anm.] är att det inte finns rättsligt stöd för domstol att förelägga överförmyndarnämnden att inhämta läkarintyg i ärenden där den enskilde ansökt om upphörande av förvaltarskap. Förvaltningen bedömer mot den bakgrunden att överförmyndarnämnden haft rätt att inte följa aktuella förelägganden.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Tingsrätten och överförmyndarnämnden har i sina yttranden tagit upp relevanta bestämmelser i

text: föräldrabalken

text: , FB, samt närliggande reglering,

text: förarbetsuttalanden och rättspraxis för utredningen i ärenden om ställföreträdarskap. De har också berört vissa bestämmelser av mer principiell betydelse. Jag vill återkomma till några bestämmelser och tillägga följande.

text: Den offentliga makten i Sverige utövas under lagarna (

text: , RF). Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. legalitetsprincipen och innebär att all maktutövning ska vara grundad på lag eller annan föreskrift. Hur uttryckligt detta författningsstöd måste vara beror på hur nära maktutövningen ligger enskilda. Exempelvis krävs det enligt

text: 2 kap. 20 §

text: RF ett uttryckligt stöd i lag för att begränsa vissa fri- och rättigheter enligt samma kapitel. När det inte är fråga om maktutövning mot enskilda ställer legalitetsprincipen inte upp lika stränga krav, det kan t.ex. räcka att en åtgärd ryms inom en myndighets instruktion eller liknande. (Se bl.a. Bull & Sterzel,

text: Regeringsformen

text: – En kommentar [2023, Version 5, JUNO], s. 51 f.)

text: För förvaltningsmyndigheternas del kommer samma princip till uttryck i

text: 5 § första stycket förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL. Enligt denna bestämmelse får en myndighet endast vidta åtgärder som har stöd i rättsordningen. Att den ska ha stöd i rättsordningen betyder dock inte att det nödvändigtvis måste finnas ett uttryckligt författningsstöd för varje åtgärd som en myndighet vidtar. Om en åtgärd av en myndighet inte innebär ett beslutsfattande i egentlig mening kan det följaktligen vara tillräckligt att agerandet har någon form av normmässig förankring. Legalitetsprincipen kan i detta avseende sägas syfta till att hindra att myndigheterna ägnar sig åt sådant som ligger helt vid sidan av deras författningsreglerade befogenheter. (Se t.ex.

text: prop. 2016/17:180 s. 57

text: f.,

text: SOU 2010:29 s. 142

text: f. och Strömberg & Lundell, Allmän förvaltningsrätt [2022, version 28, JUNO], Liber, s. 69 f. Se också

text: NJA 2021 s. 776

text: I

text: 1 kap. 8 §

text: RF föreskrivs att det för rättskipningen finns domstolar och för den offentliga förvaltningen statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter. Domstolarna har en speciell och central funktion i en demokratisk rättsstat, bl.a. som garanter för enskildas grundläggande rättigheter. För att markera domstolarnas särställning i det konstitutionella systemet samt vikten av ett oberoende och opartiskt domstolsväsende har

text: regeringsformens

text: bestämmelser om domstolarna samlats i ett särskilt kapitel,

text: 11 kap.

text: (Se

text: prop. 2009/10:80 s. 119

text: f.)

text: Det är en sedan länge etablerad princip att myndigheter ska rätta sig efter domstolars avgöranden och lojalt tillämpa dem, när en domstol i egenskap av överinstans prövar myndighetens beslut. Detta gäller även om myndigheten skulle anse att överinstansens rättstillämpning är felaktig. (Se bl.a. JO 2010/11 s. 547, dnr

text: , och 2020/21 s. 364, dnr 4816-2018, samt JO:s beslut den 20 april 2022, dnr

text: .) Endast i klara undantagsfall kan principen frångås, t.ex. om det efter en återförvisning av ett ärende har tillkommit nya omständigheter i sak som rimligen hade inneburit en annan bedömning från

text: överinstansens sida om de hade varit kända för den (se JO 1992/93 s. 238, dnr

text: Min bedömning

text: Handlingarna i de specifika ärenden hos tingsrätten som föregick mitt initiativ visar att skriftväxlingen mellan domstolen och överförmyndarnämnden har bidragit till att domstolens avgöranden drog ut på tiden. Det är förstås beklagligt. Förvaltarskap är en mycket ingripande åtgärd och den enskilde har rätt att få frågan om upphörande prövad utan onödigt dröjsmål. För att åstadkomma en effektiv handläggning av dessa frågor är det av största vikt att domstolar och överförmyndare bl.a. har ett fungerande samarbete. Det förekommer att tingsrätter och överförmyndare har återkommande möten för att på ett övergripande plan diskutera gemensamma frågor, och det framgår av tingsrättens yttrande att man har regelbundna samråd även i Göteborg.

text: I den mån tingsrätter och överförmyndare har olika uppfattning i den sakfråga som behandlas i mitt ärende, eller om någon annan hantering, är det enligt min mening rimligt att man utifrån sina respektive uppdrag försöker komma fram till ett sätt att förhålla sig till detta utan att saken ställs på sin spets. Jag noterar att Göteborgs tingsrätt har uppgett att domstolens utgångspunkt numera är att överförmyndarnämnden tills vidare inte ska föreläggas att ge in läkarintyg i ärenden om upphörande av förvaltarskap. Med dessa kommentarer övergår jag till att behandla inhämtandet av utredning i de aktuella ärendena.

text: Bestämmelsen i

text: 11 kap. 17 §

text: FB reglerar enligt sin ordalydelse vilken utredning som ska inhämtas inför anordnande av förvaltarskap. Således innehåller den ett uttryckligt krav på att läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd ska ingå i underlaget. Som tingsrätten har beskrivit finns det däremot inte några uttryckliga bestämmelser i

text: föräldrabalken

text: om vilken utredning som ska inhämtas i ärenden om upphörande av förvaltarskap. Vid domstolens handläggning av dessa ärenden är emellertid den allmänna bestämmelsen i

text: 12 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden tillämplig. Domstolen ska alltså i och för sig se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Frågan är vilket mandat tingsrätten då har.

text: Enligt

text: 11 kap. 17 a §

text: FB får rätten uppdra åt överförmyndaren att bl.a. inhämta ”utredning enligt 17 §”. Rättens befogenheter i det här avseendet regleras alltså genom en hänvisning till den bestämmelse som föreskriver vilken utredning som ska inhämtas i anordnandefallen. Det finns några uttalanden i de förarbeten som föregick införandet av 17 a § som kan uppfattas som att utredningskravet i upphörandefallen också kan härledas ur 17 § (se

text: prop. 2013/14:225 s. 46

text: och

text: SOU 2013:27 s. 168

text: f.). Sist i författningskommentaren till 17 a § i propositionen anges således t.ex. att ”Kravet på utredning gäller även vid upphörande och i vissa fall jämkning av godmanskap enligt 4 § eller förvaltarskap”. Om man utifrån detta anser att rättens utredningsskyldighet i upphörandefallen kan kopplas till 17 §, så framstår det i och för sig inte som

text: orimligt att överförmyndarens skyldighet att på rättens föreläggande ge in utredningen även skulle kunna anses omfatta de fallen. Varken lagtexten eller förarbetena ger dock enligt min mening ett tydligt stöd för en sådan tolkning.

text: Högsta domstolen har i ett rättsfall klarlagt att

text: 11 kap. 17 §

text: FB inte är direkt tillämplig i ärenden om upphörande av förvaltarskap (se

text: NJA 2014 s. 731

text: ). Visserligen meddelades avgörandet innan

text: 11 kap. 17 a §

text: FB infördes men propositionen var då beslutad. Domstolen konstaterade att utredningsbehovet kan variera stort i olika ärenden och tog upp att det finns upphörandefall där samma typ av utredning behövs som vid anordnande, t.ex. läkarintyg. Men det finns också situationer – såsom när den enskilde upprepade gånger med kort mellanrum begär att förvaltarskapet ska upphöra – där utredningsbehovet blir betydligt mer begränsat. Det kan här påpekas att det i äldre förarbeten framhålls att rätten har frihet att bestämma vilken utredning som krävs vid prövningen av upphörande av förvaltarskap (se

text: prop. 1987/88:124 s. 179

text: Det finns alltså väsentliga skillnader mellan de utredningskrav som gäller i anordnande- respektive upphörandefallen. Som jag redogjort för är inte ordalydelsen i 11 kap. 17 och 17 a §§ FB helt klar. Till detta kommer att det inte finns något uttryckligt stöd i förarbeten eller Högsta domstolens praxis för den ståndpunkt som tingsrätten fört fram. Jag anser mot denna bakgrund att det skulle föra för långt att ge gällande rätt den innebörden att överförmyndarna har en skyldighet att på rättens föreläggande hämta in utredning även i upphörandefallen.

text: En annan sak är att det finns många goda ändamålsskäl som talar för att överförmyndarna bör bistå domstolarna i det här avseendet. När bestämmelsen i

text: 11 kap. 17 a §

text: FB infördes redovisades utförligt skälen för varför överförmyndaren bör inhämta underlag i ärenden om anordnande av godmanskap och förvaltarskap. Omständigheterna gör sig enligt min uppfattning gällande i lika stor utsträckning när det är fråga om upphörande av sådana ställföreträdarskap.

text: I förarbetena framhåller således lagstiftaren att det länge har pågått en renodling av domstolarnas verksamhet till dömande uppgifter och att en ordning som innebär att tingsrätten själv ska inhämta underlag i dessa ärenden inte är förenlig med en sådan strävan. Vidare anges att överförmyndaren är specialiserad på frågor om ställföreträdarskap och dessutom hämtar in motsvarande underlag i de ställföreträdarskapsärenden som myndigheten själv handlägger. Därtill lyfts det fram att överförmyndaren har god kunskap om organisationen inom kommunen, att det kan innebära arbetsbesparingar i utredningen om ställföreträdarskap ifall överförmyndaren bistår tingsrätten med underlag och att handläggningen sammantaget blir mer effektiv om överförmyndaren bistår tingsrätten med detta. (Se

text: prop. 2013/14:225 s. 18

text: f.)

text: Jag vill tillägga att överförmyndarna har en skyldighet att ansöka hos rätten om att ett ställföreträdarskap ska upphöra om myndigheten får reda på att det inte länge behövs. Vidare ska överförmyndarna årligen särskilt granska samtliga

text: förvaltarskap för att pröva om det finns skäl att ansöka om upphörande. Det framgår av

text: 5 § förmynderskapsförordningen (1995:379)

text: . I min tillsyn har det visat sig att det förekommer att överförmyndarna hämtar in läkarintyg med viss regelbundenhet för att få underlag för denna granskning (se mina inledningsvis nämnda inspektioner av Överförmyndarnämnden i Umeåregionen och av Södertörns överförmyndarnämnd).

text: Det är alltså inte främmande i överförmyndarnas verksamhet att hämta in läkarintyg och annat underlag i dess återkommande bedömning av om det finns grund för att ett förvaltarskap ska upphöra. Tvärtom anser jag att det ryms inom ramarna för uppdraget och det oavsett om det görs inom myndighetens egen tillsyn eller på anmodan av rätten. Jag instämmer alltså i den uppfattning som framkommer i överförmyndarnämndens yttrande, nämligen att det i och för sig hade varit möjligt för myndigheten att följa tingsrättens förelägganden trots att nämnden inte har ansett sig skyldig att göra det. Enligt min mening kan det inte hävdas att ett sådant handlande skulle vara problematiskt utifrån legalitetsprincipen. Det kan därvid även konstateras att utredningsåtgärder som en överförmyndare i sådant fall vidtar ytterst grundar sig på domstolens i lag föreskrivna skyldighet att se till att ett ärende blir så utrett som dess beskaffenhet kräver.

text: I anslutning till detta finns det anledning att kort beröra vilken skyldighet en förvaltningsmyndighet har att följa förelägganden från en domstol. Som redovisats under de rättsliga utgångspunkterna är det en sedan länge etablerad princip att myndigheter ska rätta sig efter domstolarnas avgöranden när de i egenskap av överinstans prövar myndighetens beslut. Det gäller som sagt även om myndigheten anser att överinstansens rättstillämpning är felaktig. Saken är inte lika given när det gäller förelägganden och i vilken utsträckning en myndighet är skyldig att följa andra direktiv från rätten än avgöranden i sak, om den anser att domstolen har gått utöver sina rättsliga befogenheter.

text: Det är självklart att en myndighet ska följa ett föreläggande från en domstol när skyldigheten att göra det otvetydigt slås fast i eller framgår av lag eller annan författning. Detta är knappast heller kontroversiellt.

text: Utöver sådana uppenbara fall kan det enligt min mening finnas goda skäl för myndigheterna att inta ett likartat förhållningssätt till domstolarna även i andra situationer. Som understrukits har domstolarna en konstitutionell särställning och en speciell funktion när det gäller uttolkandet av gällande rätt. Rätten har i det enskilda fallet långtgående befogenheter att inom ramen för det processrättsliga regelverket vidta de åtgärder för beredningen av ett mål eller ärende som bedömts nödvändiga. Dessa befogenheter kringskärs ytterst av legalitetsprincipen. Visserligen kan man tänka sig situationer där en förvaltningsmyndighet finner att det är uppenbart att den saknar stöd i rättsordningen för att vidta en åtgärd som domstolen begär, men det bör vara mycket ovanligt.

text: Bakgrunden till mitt ärende är snarare ett exempel på en situation där rättsläget framstår som mer oklart. Mot bakgrund av domstolarnas ställning i en rättsstat anser jag att det i ett sådant fall finns anledning för förvaltningsmyndigheten att noga överväga om den verkligen har skäl att sätta sig över domstolens tolkning av sitt mandat. Behovet av förtydligande lagstiftning Jag bedömer alltså att det inte är självklart att överförmyndarna enligt gällande rätt har en skyldighet att på tingsrättens föreläggande ge in utredning i ärenden om upphörande av förvaltarskap. I linje med detta kan jag inte heller se att det finns tillräcklig grund för att kritisera en överförmyndare som avstår från att ge in sådan utredning (jfr JO 2008/09 s. 476, dnr

text: ). Jag menar emellertid att övervägande skäl av såväl principiell som praktisk natur talar för att det borde åligga överförmyndarna att följa rättens föreläggande att inhämta utredning även i upphörandefallen.

text: Som tidigare konstaterats har det i min tillsyn visat sig att det finns olika uppfattningar mellan tingsrätter och överförmyndare i den aktuella frågan. Det är tydligt att dessa meningsskiljaktigheter kan ge upphov till utdragen handläggning och en hel del problem, som i slutändan riskerar att drabba enskilda. Det kan avslutningsvis framhållas att det förhållandet att en förvaltningsmyndighet inte anser sig kunna följa domstolsförelägganden, eller för den delen överprövar det behov av utredning som en domstol anser föreligga, kan inverka negativt på allmänhetens förtroende för både domstolar och andra myndigheter.

text: Mot denna bakgrund finner jag anledning att med stöd av

text: 13 § lagen (2023:499)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän (JO) hos regeringen väcka frågan om en författningsändring.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Anton Lindgren har föredragit ärendet och byråchefen Johan Thorblad har deltagit i beredningen.