avgjordAv: Kerstin André

title: En flicka vårdades enligt 3 § LVU. Fråga bl.a. om det fanns förutsättningar för nämnden att låta vården upphöra kort tid efter att flickan avvikit från det behandlingshem där hon var placerad

text: I en anmälan till JO framförde Hässelby-Vällingby stadsdelsnämnd (socialdelegerade) i Stockholms kommun klagomål mot Vuxennämnden i Valdemarsviks kommun bl.a. angående handläggningen av ett LVU-ärende rörande AA, född 1985. Nämnden anförde huvudsakligen följande.

text: Under hösten 2002 kontaktade AA:s mor, BB, Utredningssektionen (barn och ungdom) vid Hässelby-Vällingby stadsdelsförvaltning. BB, som tillfälligt vistades hos sin syster i Hässelby-Vällingby stadsdel, framförde att hon hade fått kännedom om att AA befann sig i en riskfylld miljö och att hon använde narkotika. BB berättade också att AA tidigare hade varit placerad på behandlingshem i Valdemarsviks kommun.

text: I anledning av BB:s uppgifter tog gruppledaren CC, Hässelby-Vällingby stadsdelsförvaltning, kontakt med vuxenförvaltningen i Valdemarsviks kommun och talade härvid med en socialsekreterare som hade handlagt ärendet rörande AA. Det framkom att AA hade varit placerad vid två tillfällen, dels vid Valstadskollektivet, dels vid Hasselakollektivet. Socialsekreteraren uppgav att AA hade rymt från Hasselakollektivet i juni 2002 och att hon då vårdades med stöd av LVU. I augusti 2002 hade Vuxennämnden i Valdemarsviks kommun fattat beslut om att LVU-vården skulle upphöra. Det framkom också att Valdemarsviks kommun inte hade haft någon kontakt med AA personligen efter hennes rymning. AA:s pojkvän hade vid några tillfällen haft telefonkontakt med handläggare i Valdemarsvik. Pojkvännen hade framfört att det inte var några problem och att AA mådde bra. På fråga från CC bekräftade handläggaren att socialtjänsten i Valdemarsvik hade kännedom om att AA missbrukade.

text: Hässelby-Vällingby stadsdelsnämnd saknade tidigare kännedom om AA och hennes familj. Den bedömning som inledningsvis gjordes var att det förelåg många oklarheter avseende grunderna för LVU-vårdens upphörande. Det bedömdes också som anmärkningsvärt att erforderlig uppföljning inte – såvitt framkommit vid samtal med Valdemarsviks kommun – hade förekommit. Den 17 oktober 2002

text: skickades en anmälan enligt

text: 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: till Valdemarsviks kommun.

text: I ett brev den 11 november 2002, ställt till Hässelby-Vällingby stadsdelsförvaltning (Utredningssektionen) anförde förvaltningschefen DD, Valdemarsviks kommun, följande.

text: Ni har till Valdemarsviks kommun skickat en anmälan enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL. Anmälan gäller AA. Som Ni skriver i anmälan så har AA varit föremål för LVU-vård och denna vård upphörde 2002-08-14. AA var placerad enl. LVU på Hassela/Bäckaräng men avvek därifrån den 10 juni 2002. Vuxenförvaltningen efterlyste AA men hade inte någon kontakt med henne innan LVU upphörde den 14 augusti. Anledningen till att LVU-vården upphörde var att vuxenförvaltningen inte fick några rapporter om att AA missbrukade narkotika eller gjorde några kriminella handlingar. När vi samtalade med AA:s moder BB och AA:s mormor, så tyckte de att LVU-vården skulle upphöra eftersom de inte tyckte LVU-vården var till någon hjälp för AA. AA hade även under tiden kontakter med sin moder och sin mormor och utifrån de kontakterna så såg inte modern eller mormodern någon anledning till att LVU-vården skulle fortsätta och de var inte då oroliga för AA:s hälsa och utveckling. Vuxenförvaltningen i Valdemarsvik har inte haft någon kontakt med AA sedan den 10 juni 2002 och ärendet är avslutat den 14 augusti. AA:s moder som är vårdnadshavare för AA bor i Stockholm och naturligtvis så skall AA vid behov av stöd och hjälp vända sig till den kommun där vårdnadshavaren är skriven. AA skrevs in vid Maria Ungdom den 7 november 2002. Det framkom vidare att AA tiden innan hade vistats i Valdemarsviks kommun och där tagit kontakt med socialtjänsten i syfte att söka hjälp för sina missbruksproblem. Enligt personal vid Maria Ungdom hade AA blivit skjutsad upp till Stockholm och Maria Ungdom av en fältassistent i Valdemarsviks kommun.

text: Från Maria Ungdom lämnades uppgifter om att AA hade missbrukat amfetamin sedan 14 års ålder och att hon hade injicerat sedan hon var 16 år. De tre senaste månaderna hade hon, enligt egen uppgift, injicerat dagligen. Amfetamin hade varit huvuddrog men missbruk av cannabis, kokain och även heroin hade förekommit. AA hade också använt Rohypnol.

text: Vad gällde AA:s bakgrund kunde nämnas att fadern vistades på Karsudden och att modern var bostadslös och vid tiden för anmälan till JO erhöll hon en behandlingsinsats i form av placering vid Krinolinen för sina missbruksproblem. Enligt de senaste uppgifterna hade modern avvikit från Krinolinen.

text: Ordföranden för Hässelby-Vällingby stadsdelsnämnd beslutade den 15 november 2002 att omedelbart omhänderta AA. Anledningen härtill var att det vid samtal med Maria Ungdom hade framkommit att AA vid flera tillfällen de föregående dagarna hade ”varit på väg” från den pågående behandlingen. Bedömningen gjordes att det förelåg en allvarlig risk för hennes hälsa och utveckling. Innan verkställighet kunde ske avvek emellertid AA. Den 18 november 2002 kom det till socialtjänstens kännedom att AA, efter att ha tagit en överdos, åter var inlagd på

text: Maria Ungdom. AA skulle den 22 november 2002 skrivas in vid ett behandlingshem.

text: Hässelby-Vällingby stadsdelsnämnd bedömde att Valdemarsviks kommun hade visat allvarliga brister i handläggningen av aktuellt ärende. Nämnden önskade särskilt JO:s uttalande vad gällde socialtjänstens uppföljningsansvar avseende missbrukande ungdomar som avviker från en behandling. Enligt nämndens bedömning hade Valdemarsviks kommuns underlåtenhet avseende uppföljning resulterat i att AA:s allvarliga missbruk hade kunnat pågå och accelerera under flera månader. Nämnden fann det också anmärkningsvärt att LVU-vården hade upphört utan att socialtjänsten hade vinnlagt sig om att göra en bedömning av AA:s situation och tillstånd.

text: Länsstyrelsen i Östergötlands län anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som hade framförts i Hässelby-Vällingby stadsdelsnämnds anmälan till JO. Länsstyrelsen remitterade ärendet till Vuxennämnden i Valdemarsviks kommun samt tog del av allt aktmaterial i ärendet. I sitt remissvar – undertecknat av socialdirektören EE och socialkonsulenten FF – anförde länsstyrelsen följande.

text: REDOGÖRELSE FÖR ÄRENDET

text: Av socialnämndens yttrande framgår bland annat ”…AA var bosatt hos sin styvfader, GG, i Norrtälje fram till december 2001. Sedan GG anhållits av polisen efter en serie inbrott ordnade Norrtälje kommun en jourplacering till AA, vilken hon vägrade att acceptera. AA åkte i stället till sin två år äldre syster HH som bor i Valdemarsvik. AA var när hon kom till sin syster i dåligt skick eftersom hon missbrukat narkotika och 020110 placerades AA enligt SoL av Valdemarsviks vuxennämnd på Valstadskollektivet. AA trivdes bra, men avvek trots detta 020118. AA kom tillbaka till sin syster i Valdemarsvik fyra dagar senare och hon medgav då att hon brukat narkotika. Efter detta så fattade vuxennämndens ordförande beslut om ett omedelbart omhändertagande och AA återfördes till Valstadskollektivet. Länsrätten fattade beslut om fortsatt vård jämlikt LVU 020228. AA avvek från Valstadskollektivet 020330. AA kontaktade socialtjänsten i Valdemarsvik 020402 och AA åkte samma dag till Sundsvall för en extern placering genom Valstadskollektivet. 020417 avvek åter AA från sin placering men 020502 hämtades AA i Valdemarsvik och vuxennämnden i Valdemarsvik omplacerade henne till Hassela/Bäckaräng. Den 10 juni avvek AA därifrån. Vuxennämnden efterlyste AA men hade inte någon kontakt med henne personligen innan LVU-vården upphävdes av vuxennämnden 020814. AA hade däremot under perioden 10 juni till 14 augusti kontakt med sin familj, mamma, mormor, styvfader och systern som vidarebefordrade information till socialtjänsten i Valdemarsvik. Det som framkom i de kontakterna med familjen var att AA vistades i Stockholm hos sin pojkvän som ordnat både bostad och arbete. Enligt uppgifter från modern och mormor som båda bodde i Stockholm så förekom inte något drogmissbruk hos AA, däremot så mådde hon mycket dåligt av att hålla sig gömd. Mormodern samt modern som är AA:s vårdnadshavare berättade för socialtjänsten i Valdemarsvik att AA inte under några omständigheter ville tillbaka till Hassela och både mormodern och modern framförde önskemål till socialtjänsten om att LVU-vården skulle upphöra. Utifrån dessa uppgifter så upphävdes LVU-vården 020814.

text: 021021 får vuxenförvaltningen en anmälan enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL från Hässelby- Vällingby stadsdelsförvaltning. I anmälan står det att det kommit till stadsdelsnämndens kännedom att AA utsätter sin hälsa och utveckling för allvarlig fara genom missbruk. AA:s moder BB hade kontaktat utredningssektionen i Hässelby-Vällingby och framfört detta till dem. Vuxenförvaltningen i Valdemarsvik hade vid detta tillfälle inte haft kontakt med AA sedan hon avvek från Hassela den 10 juni och ärendet avslutades när LVU upphörde den 14 augusti. Eftersom modern tillhör Hässelby-Vällingby och hon sökt hjälp där så ansåg vuxennämnden att det är den kommunen som vid detta tillfälle skall utreda AA:s behov av hjälp. 021107 kom AA till sin syster HH som bor i Valdemarsvik. Meningen med AA:s besök i Valdemarsvik var att hon som hastigast skulle hälsa på sin syster för att sedan åka vidare till Västervik. HH har mycket kontakt med en av socialsekreterarna inom vuxenförvaltningen och när AA dyker upp hos sin syster så är socialsekreteraren hos HH. I anmälan till länsstyrelsen (rätteligen JO; min anm.) står det att AA varit i kontakt med socialtjänsten i Valdemarsvik i syfte att söka hjälp för sina missbruksproblem. Detta är inte korrekt utan det var en slump att socialsekreteraren träffar AA när hon kommer till Valdemarsvik. Socialsekreteraren gör en bedömning att AA är i stort behov av vård och samtalar med AA om detta. Efter viss övertalning så går AA med på att vuxenförvaltningens fältassistent åker med AA till Maria Ungdom i Stockholm, där AA också skrivs in samma dag. De närmaste dagarna efter detta så har vuxenförvaltningen i Valdemarsvik vissa diskussioner med Hässelby-Vällingby stadsdelsförvaltning och utan att komma fram till en gemensam lösning så får Hässelby-Vällingby stadsdelsförvaltning utreda AA:s behov av stöd och hjälp eftersom AA:s moder som är vårdnadshavare tillhör Hässelby-Vällingbys stadsdel…”

text: LÄNSSTYRELSENS BEDÖMNING

text: Socialnämnden kan när som helst ta ställning till huruvida vård med stöd av LVU ska upphöra. Initiativet till en utredning kan tas av socialnämnden eller efter begäran från vårdnadshavaren eller den unge. I ett sådant fall ska utredningen fokuseras på den unges aktuella situation och speglas mot den vårdplan som finns i ärendet. När ett barn eller ungdom vårdas på grund av eget beteende (

text: 3 §

text: LVU) fordras för vårdens upphörande att det skadliga beteendet upphört och att det förhållandet kan bedömas som stabilt. Det krävs vidare också att den unges vårdbehov upphört. Av journalanteckningarna i ärendet framgår att AA, efter att i juni 2002 avvikit från behandlingshemmet, vistades hos pojkvännen i Stockholm och att hon förmedlade information till socialtjänsten genom sin familj. Pojkvännen har under juli månad haft kontakter med behandlingshemmet och meddelat att AA hade arbete och var självförsörjande. Enligt familjens information till nämnden förekom det inget drogmissbruk men AA mådde dåligt av att hålla sig gömd och ville inte på några villkor tillbaka till Hassela/Bäckarängen. Familjen framförde därför till nämnden önskemål om att LVU-vården skulle upphöra. Med hänvisning till vårdnadshavarens begäran om att vården skulle upphöra inledde nämnden i augusti 2002 en utredning. Länsstyrelsens mening är att det finns brister och frågetecken rörande den utredning som låg till grund för Vuxennämndens i Valdemarsvik beslut att LVU-vården för AA skulle upphöra. Även om nämnden fått uppgifter från mamma och mormor om att det inte förekom något missbruk borde nämnden, mot bakgrund av familjens omfattande sociala problematik, faktiskt ha förvissat sig om detta. Mot bakgrund av AA:s behov av kvalificerad vård och att hon avvikit från behandlingshemmen ett antal gånger borde nämnden gjort bedömningen att ett vårdbehov kvarstod. Enligt Länsstyrelsens mening hade alltför kort tid gått sedan AA avvikit för att nämnden skulle kunna göra den bedömningen att hennes förhållanden hade förbättrats. Länsstyrelsen anser också att det ligger i placeringskommunens ansvar att avsluta ärendet på ett lämpligt sätt. I ansvaret ligger att förvissa sig om att den unges ursprungliga vårdbehov är tillgodosett och om att inte fortsätta vården. I det fall

text: vården upphävs har nämnden ansvar för insatser som kan bli aktuella i samband därmed. Sammanfattningsvis finner Länsstyrelsen i likhet med Hässelby-Vällingby stadsdelsnämnd att LVU-vården upphört utan att Vuxennämnden vinnlagt sig om att göra en bedömning av AA:s situation och tillstånd. Vuxennämnden i Valdemarsviks kommun samt Hässelby-Vällingby stadsdelsnämnd i Stockholms kommun bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Från vuxenförvaltningen i Valdemarsviks kommun infordrades den utredning som låg till grund för beslutet den 14 augusti 2002 att LVU-vården rörande AA skulle upphöra.

text: I ett beslut den 22 juni 2004 anförde JO André följande.

text: Frågan om LVU-vårdens upphörande Vård enligt LVU skall beslutas bl.a. om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (

text: 3 §

text: LVU).

text: Av

text: 21 §

text: LVU framgår att socialnämnden skall besluta att vård med stöd av LVU skall upphöra när den inte längre behövs. När den unge vårdas på grund av sitt eget beteende, dvs. enligt

text: 3 §

text: LVU, fordras för vårdens upphörande att det skadliga beteendet har upphört och att det förhållandet kan bedömas som stabilt. Vidare krävs att den unges vårdbehov har upphört.

text: I förarbetena till 5 § i tidigare gällande LVU (

text: ), som motsvarar

text: 21 §

text: i den nu gällande lagen, anfördes bl.a. att socialnämnden vid prövningen i regel borde i närvaro av den unge själv undersöka möjligheten att avsluta vården med stöd av LVU (se

text: prop. 1979/80:1

text: , del C, s. 23 och 101 f.). Vidare anfördes att socialnämnden skulle förklara vård med stöd av lagen avslutad så snart det inte längre fanns behov att utöva de särskilda befogenheter som lagen gav nämnden. Om det visade sig att fortsatt vård kunde ges i frivilliga former eller att behov av fortsatt vård inte förelåg skulle nämnden förklara vården avslutad.

text: AA avvek den 10 juni 2002 från Hassela/Bäckaräng där hon vårdades med stöd av LVU. Hon kunde trots efterlysning inte återfinnas. I en sådan situation aktualiseras frågan om vården skall upphöra eftersom det inte längre kan konstateras om det fortfarande föreligger ett vårdbehov eller om vården skall fortgå tills man kan konstatera att behovet verkligen har upphört.

text: Både lagtextens formulering, att vården skall upphöra när den inte längre behövs, och uttalandena i propositionen tycks ge vid handen att vården skall pågå till dess nämnden verkligen kan konstatera att det inte längre finns något behov av den. Enligt min uppfattning är dock inte uttalandena i propositionen utan vidare tillämpliga vid bedömningen av ett fall som det förevarande. Lagstiftaren har rimligtvis inte tänkt sig möjligheten att den unge under pågående LVU-vård skall

text: försvinna så att det inte längre kan prövas om vårdbehov alltjämt föreligger. Den inledningsvis formulerade frågeställningen om förutsättningarna för vårdens upphörande får alltså sägas vara oreglerad för det fall att man av någon orsak inte kan utreda det kvarstående vårdbehovet. Nämndens beslut får i stället betraktas utifrån mera allmänna lämplighetssynpunkter (jfr JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 266).

text: Av handlingarna framgår att AA var i dåligt skick efter en längre tids narkotikamissbruk när hon den 10 januari 2002 placerades med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: . Den 22 januari 2002 fattades beslut om att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: 6 §

text: LVU. Hon hade då samma dag medgett att hon både hade brukat och sålt narkotika under de fyra dagar som hon hade varit avviken. Under den relativt korta tid som AA vårdades med stöd av LVU avvek hon, understödd av sin pojkvän, fyra gånger. När nämnden den 14 augusti 2002 beslutade att LVU-vården skulle upphöra hade det gått två månader sedan AA senast hade avvikit. Under den perioden hade förvaltningen inte haft någon personlig kontakt med AA utan endast med AA:s mor, mormor och pojkvän.

text: Detta innebär att den utredning som låg till grund för nämndens beslut att LVUvården skulle upphöra helt baserades på andrahandsuppgifter såvitt avsåg AA:s förhållanden efter rymningen den 10 juni 2002. Underlaget för nämndens beslut kan därför självfallet ifrågasättas. AA:s missbruksproblematik var av allvarligt slag och hon hade vårdats en förhållandevis kort tid. På grund av de upprepade rymningarna hade vården inte heller varit sammanhängande. Uppgifterna som AA:s anhöriga lämnat om förhållandena efter rymningen den 10 juni 2002 borde, bl.a. med beaktande av familjens sociala problematik, ha värderats med stor försiktighet. Enligt min bedömning var omständigheterna vid den aktuella tidpunkten sådana att nämnden borde ha insett att AA:s behov av vård enligt LVU kvarstod. Det förelåg således inte förutsättningar för nämnden att besluta om att LVU-vården skulle upphöra.

text: Här kan tilläggas att det inte kan uteslutas att saken vid en senare tidpunkt hade fått bedömas annorlunda om AA hade fortsatt att hålla sig undan. I förevarande fall hade det dock förflutit alltför kort tid efter att hon hade avvikit för att det skulle kunna antas att hennes förhållanden hade förbättrats i någon större utsträckning.

text: Jag vill i detta sammanhang också anföra följande.

text: Enligt

text: 39 §

text: LVU skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser samt för dennes vårdnadshavare i mål och ärenden angående bl.a. upphörande av vård enligt

text: 21 §

text: LVU, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. I ärenden hos socialnämnd förordnas offentligt biträde av länsrätten. Socialnämnden har skyldighet att anmäla behov av offentligt biträde även om någon ansökan inte har gjorts.

text: Jag anser att förhållandena i detta fall var sådana att det hade varit lämpligt att ett offentligt biträde hade förordnats för AA, även om ett sådant biträde utan fullmakt

text: från henne inte helt skulle ha kunnat fylla funktionen att tillvarata hennes intressen (jfr även här JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 266). Vuxennämnden borde således ha anmält till länsrätten att det fanns behov av offentligt biträde. Frågan om ansvar för uppföljning I den utredning som låg till grund för beslutet att låta LVU-vården upphöra berörs inte frågan om en uppföljning av ärendet. Av handlingarna framgår att vuxennämnden avslutade ärendet den 14 augusti 2002, dvs. samma dag som beslutet om vårdens upphörande fattades. Nämnden ansåg uppenbarligen inte att den hade något uppföljningsansvar beträffande vården av AA.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: (SoL) svarar varje kommun för socialtjänsten inom sitt område. Kommunen har enligt

text: 2 kap. 2 §

text: SoL det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver.

text: Av

text: 16 kap. 1 §

text: SoL följer att ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd beträffande en enskild person kan flyttas över till en annan nämnd, om denna nämnd samtycker till det.

text: Bestämmelserna i 2 kap. 1 och 2 §§ SoL innebär att socialnämnden i den kommun där den enskilde befinner sig när hjälpbehovet uppkommer är behörig och skyldig att vidta erforderliga åtgärder. Denna behörighet får anses bestå så länge hjälpbehovet föreligger, oavsett om den hjälpbehövande finns kvar i kommunen (se bl.a.

text: RÅ 1989 ref. 50

text: och

text: RÅ 1991 ref. 89

text: Under tiden den 22 januari t.o.m. den 14 augusti 2002 vårdades AA med stöd av

text: 3 §

text: LVU på grund av sina allvarliga drogproblem. Det var Vuxennämnden i Valdemarsviks kommun som var ansvarig för vården. Såvitt framgår av handlingarna vistades AA hos pojkvännen i Stockholm efter det att hon hade avvikit från Hassela/Bäckaräng den 10 juni 2002. Nämnden borde efter det att den hade beslutat om att LVU-vården skulle upphöra aktivt ha följt upp AA:s förhållanden och utrett vilket behov av stöd hon kunde ha samt ha sett till att hon fick den hjälp hon behövde, eventuellt genom att ärendet hade flyttats över till Stockholms kommun i den ordning som stadgas i

text: 16 kap. 1 §

text: SoL. Ärendet borde således inte ha avslutats på det sätt som här skedde.

text: Sammanfattningsvis förtjänar vuxennämnden kritik såväl för beslutet om vårdens upphörande som för underlåtenheten att göra en uppföljning av AA:s förhållanden. De brister som har konstaterats är allvarliga.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Handläggningen av ett ärende rörande avlivning av en skadad rovfågel; fråga om tillämpningen av artskyddsförordningen och jaktförordningen

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO kritiserade AA Statens jordbruksverk, Naturvårdsverket och Polismyndigheten i Gävleborgs län med anledning av ett ärende rörande avlivning av en skadad rovfågel. Han hemställde att JO skulle granska handläggningen hos myndigheterna. I anmälan anfördes följande.

type: stycke

text: En skadad rovfågel hittades längs en landsväg i trakten av Ockelbo. Fågeln lämnades till en kvinna, som hade rykte om sig att ha god hand med djur. Hon trodde att fågeln var en duvhök och vårdade den i flera månader. Fågeln blev under rehabiliteringen allt bättre. En granne anmälde henne till länsstyrelsen, som i sin tur kontaktade polismyndigheten. Polismyndigheten hämtade fågeln och kontaktade i samband därmed Jordbruksverket, som hänvisade till Naturvårdsverket. En tjänsteman vid Naturvårdsverket instruerade polisen att, med stöd av

text: 40 a § jaktförordningen (1987:905)

text: , avliva fågeln. Avlivningen skedde troligen omedelbart efter telefonsamtalet, och enligt uppgift grävdes den döda rovfågeln ned. Det har senare, efter granskning av fotografier, visat sig att det rörde sig om en bivråk, en art som tillhör kategorin kronans vilt. Döda exemplar av dessa arter skall skyndsamt skickas till Naturhistoriska riksmuseet, dels av vetenskapliga skäl, dels för att förhindra handel med hotade arter. Kvinnan dömdes senare för brott mot

text: artskyddsförordningen (1998:179)

text: till dagsböter.

text: AA gjorde gällande att Jordbruksverket inte tagit sitt ansvar då verket enbart hänvisat till Naturvårdsverket. Han menade att tjänstemannen vid Naturvårdsverket begått lagbrott då han gav order om avlivning utan att ha förvissat sig om vilken art det gällde och utan att ha låtit en veterinär undersöka fågeln. Tjänstemannen borde även ha sett till att fågeln skickades till Naturhistoriska riksmuseet. Polismyndigheten hade enligt anmälarens uppfattning felat genom att hämta fågeln från pågående rehabilitering, avliva den och gräva ned den.

text: Utredning

text: Klagomålen mot Polismyndigheten i Gävleborgs län handlades i ett separat ärende (dnr 4393-2001) hos JO. Efter att ha tagit del av handlingar i polismyndighetens

text: ärende (K 8106-01) beslutade chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh den 14 december 2001 att avsluta det ärendet.

text: Av inhämtade handlingar från polismyndigheten framgick bl.a. att vissa kontakter ägt rum mellan en polisinspektör och företrädare för Jordbruksverket respektive Naturvårdsverket. Bland annat hade tjänstemannen BB vid Jordbruksverket den 16 maj 2001 förklarat att verket inte hade något emot att fågeln förvarades i en viss djurpark, och vid samtal den 29 maj 2001 hade samme tjänsteman anfört att Jordbruksverket inte hade någon önskan om att få fågeln och han hade hänvisat till Naturvårdsverket för beslut om hur fågeln skulle förvaras/omhändertas. Vid telefonsamtal samma dag med tjänstemannen CC vid Naturvårdsverket upptecknades följande i en promemoria vid polismyndigheten.

text: Vid telefonsamtal med avdelningsdirektör CC ... beslutade denne, efter att ha fått kännedom om att fågeln ej kunde flyga och att den var ”halvtam” (matats under en längre tid i fångenskap), skulle avlivas. Då jakträttsinnehavare för fyndplatsen ej går att fastställa tillfaller fågeln staten. CC beslöt att fågeln, efter avlivning, ska begravas på lämpligt sätt.

text: Av inhämtade handlingar framgick vidare att fågeln tagits i beslag i samband med husrannsakan den 29 maj 2001 och att beslaget fastställts dagen därpå.

text: Ärendet remitterades därefter till Jordbruksverket och Naturvårdsverket för utredning och yttrande.

text: Jordbruksverket, genom ställföreträdande generaldirektören DD, anförde i huvudsak följande.

text: Den 16 maj 2001 kontaktades BB av EE, polismyndigheten i Gävleborgs län, per telefon med förfrågan om vad som gäller vid beslag av en duvhök. Som också framgår av bifogade PM, daterad Gävle den 16 maj, meddelade BB att djurparksföreningens ordförande FF skulle kontaktas för besked om lämplig förvaringsplats. Den rättsliga bakgrunden är följande: Av

text: 29 § artskyddsförordningen (1998:179)

text: framgår bl.a. att Statens jordbruksverk skall meddela föreskrifter om förvaring och skötsel av levande djur och växter som beslagtagits vid misstanke om brott mot

text: 29 kap.

text: miljöbalken

text: . Av 6 § Statens jordbruksverks föreskrifter (

text: SJVFS 1999:89

text: ) om handel och andra åtgärder med exemplar av vilt levande djur- och växtarter som behöver skydd framgår att beslagtagna djur skall föras till ett räddningsinstitut (rescue-center) eller till annan förvaringsplats som är godkänd av Jordbruksverket. För papegojor och reptiler finns ett räddningsinstitut vid Skansenakvariet. Detta lämpar sig dock inte för förvaring av djurparksdjur och rovfåglar m.fl. arter. Därför har Jordbruksverket kommit överens med Svenska Djurparksföreningen att djurparker som har lämpliga utrymmen för ifrågakommande art får förvara den under beslagstiden. För att lämplig djurpark med lämpliga förvaringsutrymmen skall kunna ställas till förfogande skall Svenska Djurparksföreningens ordförande, f.n. FF, kontaktas för att få ett sådant utrymme anvisat. När polismyndigheten i Gävle ånyo kontaktade Jordbruksverket i ifrågavarande ärende kunde Jordbruksverket bara åberopa tidigare lämnat besked och i övrigt hänvisa till Naturvårdsverket. För det senare fanns följande skäl:  Enligt

text: 30 § artskyddsförordningen

text: skall Jordbruksverket och Naturvårdsverket underrättas om beslag.  Enligt

text: 31 § artskyddsförordningen

text: är det Naturvårdsverket som beslutar om vad som skall ske med djuret efter att detta förverkats.

text:  Enligt förordningen (

text: ) om tillsyn enligt

text: miljöbalken

text: är det Naturvårdsverket som är central tillsynsmyndighet för

text: artskyddsförordningen

text: .  Naturvårdsverket administrerar jaktlagstiftningen.

text: Vid båda tillfällena kontaktades Jordbruksverket underhand per telefon. Inga skriftliga handlingar om eventuell anmälan enligt

text: 30 § artskyddsförordningen

text: finns hos Jordbruksverket. Bestämmelserna rörande beslag finns i

text: 30 §§

text: artskyddsförordningen

text: och i Statens jordbruksverks föreskrifter om handel och andra åtgärder med exemplar av vilt levande djur- och växtarter som behöver skydd (se ovan). Bestämmelserna om förverkande och vad som skall ske med och vem som beslutar vad som skall ske med beslagtagna djur finns i

text: 31 § artskyddsförordningen

text: . Bestämmelser om artbestämning återfinns i

text: 32 § artskyddsförordningen

text: . Enligt Jordbruksverkets uppfattning skall fågeln efter beslag hanteras enligt

text: 29 § artskyddsförordningen

text: . Varför polismyndigheten, som enligt PM Gävle den 16 maj bekräftat att den fått besked om hur den aktuella fågeln skall omhändertas vid beslag och som också själva tagit de föreskrivna kontakterna, inte placerade fågeln i anvisade utrymmen är inte känt av Jordbruksverket. Verket har vid flera tillfällen påmints om att det finns en motvilja mot att beslagta levande djur bland myndigheter som utför beslag, t.ex. polis, eftersom kostnaderna för förvaring, skötsel och foder för beslagtagna djur under beslagstiden skall finansieras av den myndighet som beslutat om beslag. Rikspolisstyrelsen har också i en skrivelse till Jordbruksverket tagit upp denna fråga och begärt att särskilda öronmärkta medel ställs till förfogande för kostnaderna i samband med beslag av levande vilda djur. Jordbruksverket har vidarebefordrat brevet med egna kommentarer till Miljödepartementet där frågan är under utredning. – – –

text: Jordbruksverket har handlagt ärendet i enlighet med gällande bestämmelser.

text: Naturvårdsverket, genom ställföreträdande generaldirektören GG, anförde i huvudsak följande.

text: Händelseförloppet

text: Såvitt Naturvårdsverket känner till har följande hänt: I maj 2001 hade polisen i Gävle fått kännedom om att en HH i Ockelbo hade tagit hand om en fågel. Enligt uppgift var det fråga om en duvhök. Någon gång mellan den 16 och 29 maj 2001 åkte EE och en kollega vid Gävlepolisen ut till Ockelbo, och vid en husrannsakan togs fågeln i beslag. Enligt uppgift filmade polisen fågeln och lokalen/buren där fågeln förvarades vid beslagtillfället. Med fågeln i polisbilen ringer inspektör EE till Naturvårdsverket och talar med avdelningsdirektör CC. Polisen säger då att det är fråga om en skadad duvhök. Att det sägs att det är en duvhök styrks av polisens tjänsteanteckning från samtalet med CC. Det kan antas att polisen ringer till Naturvårdsverket för att underrätta enligt 29 och 30 § §

text: artskyddsförordningen

text: om att man tagit ett djur i beslag. CC får inte klart för sig att det är detta det är fråga om. Han uppfattar det som en allmän rådfrågning från en myndighet till en annan. Efter att ha hört sig för om fågelns skick säger CC att fågeln bör avlivas. Fågeln kunde enligt polisen inte flyga och hade inte lärt sig detta på de senaste nio månaderna. Den var alltså allvarligt skadad. Det underliggande lagstödet för att avliva fågeln fanns enligt CC:s uppfattning i

text: 40 a § jaktförordningen

text: . CC har lång erfarenhet inom området, och hans kunskaper bygger bl.a. på utövande av konventionell jakt med vapen och fångstredskap under de senaste 39 åren. CC har varit heltidsanställd vid Statens veterinärmedicinska anstalt för att genomföra test av fångstredskap. Han arbetar nu på Naturvårdsverket med jaktfrågor sedan många år. Polismännen uppfattade uppenbarligen vad CC sa som ett beslut och avlivade fågeln. Det har sedermera framkommit, bl.a. genom att sakkunniga studerat de filmer polisen tog vid husrannsakan, att allting talar för att det inte var fråga om en duvhök utan en bivråk. Det finns inga tjänsteanteckningar hos Naturvårdsverket avseende telefonsamtalet mellan polisen och CC.

text: Tillämpliga lagrum

text: Det aktuella området regleras framför allt av två förordningar,

text: artskyddsförordningen (1998:179)

text: , som faller under

text: miljöbalken

text: och

text: jaktförordningen (1987:905)

text: som faller under

text: jaktlagen

text: . Regleringen är svårgenomtränglig. De två förordningarna flätas in i varandra och det kan ibland vara besvärligt att se vilka regler som gäller. I det aktuella fallet tillkommer att det som från början hade konstaterats vara en duvhök så småningom visat sig vara en bivråk. I vissa avseenden skall dessa båda fåglar behandlas olika enligt lagstiftningen. Det är förbjudet att förvara levande exemplar av fåglar som lever vilt inom Europeiska unionens europeiska område (

text: 7 § artskyddsförordningen

text: ). Från denna regel finns undantag bl.a. vid tillfällig förvaring i samband med omhändertagande för vård och behandling i samband med sjukdom eller skada (

text: 8 §

text: sista p

text: artskyddsförordningen

text: ). I en dom från Göta hovrätt tolkas tillfällig förvaring enligt

text: artskyddsförordningen

text: som förvaring under högst en vecka av ett sjukt eller skadat djur utan att anmäla det till myndigheterna. (Göta hovrätts dom B382-01 från 2001- 09-17 där hovrätten fastställer Örebro tingsrätts dom). Det finns ett antal privatpersoner och föreningar som har tillstånd att ta hand om vissa arter av skadade däggdjur och fåglar. Undantag från huvudregeln gäller också om det visas att djuret tagits från naturen i enlighet med bestämmelserna i

text: jaktlagen

text: 8 §

text: första strecksatsen

text: artskyddsförordningen

text: ). Jordbruksverket får medge undantag från förvaringsförbudet för naturvårds-, forsknings- eller undervisningsändamål (

text: 12 § artskyddsförordningen

text: ). Bivråken omfattas av Washingtonkonventionen (CITES), bilaga II och bilaga A i Citesförordningen. Enligt dess artikel 8:2 kan medlemsstaterna förbjuda innehav av exemplar av arter som omfattas av bilaga A. Enligt artikel 8:1 är det förbjudet att inneha exemplar av dessa arter för försäljning. Om det behövs av artskydds- eller djurskyddsskäl skall Jordbruksverket meddela föreskrifter om förvaring och skötsel av levande djur eller växter som har beslagtagits vid misstanke om brott mot

text: 29 kap.

text: miljöbalken

text: eller EG-förordningen 338/97 och varusmugglingslagen (

text: 29 § artskyddsförordningen

text: ). Jordbruksverket har i anledning av bemyndigandet meddelat föreskrifter om att djur skall föras till rescue-center eller annan godkänd förvaringsplats. Innan Jordbruksverket fattar beslut om föreskrift skall samråd ske med Naturvårdsverket, Rikspolisstyrelsen och Tullverket. Om man tagit djur eller växt i beslag enligt

text: 29 § artskyddsförordningen

text: så skall Jordbruksverket och Naturvårdsverket underrättas. Om det är fråga om levande växter eller djur så skall detta ske utan dröjsmål (

text: 30 § artskyddsförordningen

text: ). Om levande djur eller växter förverkats får dessa efter beslut av Naturvårdsverket placeras hos innehavare av tillstånd för förevisning (

text: 31 § artskyddsförordningen

text: ). I samband med beslut om placering skall Naturvårdsverket efter samråd med Naturhistoriska riksmuseet förordna om hur exemplaret skall hanteras sedan det dött. Innan dött exemplar förverkas skall samråd ske med Naturhistoriska riksmuseet om det inte är uppenbart att exemplaret inte är av intresse för forskningen. Förverkat exemplar får överlämnas till museet, institution för forskning eller undervisning,

text: 31 § artskyddsförordningen

text: . Det finns i

text: artskyddsförordningen

text: ingen reglering avseende avlivande av djur av djurskyddsskäl. Enligt

text: 41 § jaktförordningen

text: får vilt inte sättas ut i frihet. Detta gäller dock inte vilt som fångats i fångstredskap. Detta skall vid vittjningstillfället omedelbart avlivas eller återges friheten såvitt det inte är frågan om fångst i vilthägn då fångst är av den art som hägnet är avsett för (

text: 12 a § artskyddsförordningen

text: ). Det är nämligen möjligt att efter tillstånd från länsstyrelsen hålla vilda djur i vilthägn (

text: 41 a § jaktförordningen

text: ). Naturvårdsverket kan också meddela undantag i det enskilda fallet eller genom generella föreskrifter från

text: 41 § jaktförordningen

text: och

text: 12 a § jaktförordningen

text: Anträffas frilevande vilt så skadat eller i sådan belägenhet att det av djurskyddsskäl snarast bör avlivas får djuret avlivas även om det är fredat eller avlivningen sker på annans mark (

text: 40 a § jaktförordningen

text: ). Det finns inga regler som säger att man i dessa fall måste förvissa sig om vilken art det gäller eller att man måste kalla på veterinär för att fastställa hur allvarligt skadat djuret är. Naturvårdsverket har i 65 § kungörelse med föreskrifter om jakt (jaktkungörelse), (

text: SNFS 1994:3

text: ) föreskrivit följande: Om fredat vilt fångats skall detta frisläppas om det är oskadat eller bedöms kunna fortsätta leva utan onödigt lidande. Om viltet är allvarligt skadat, skall det avlivas. Anmälan om att fredat vilt fångats och avlivats eller påträffats dött i fångenskap skall snarast göras till berörd polismyndighet. Om någon påträffar ett dött djur eller har omhändertagit eller dödat sådant djur, som tillfaller staten, statens vilt, (

text: 33 § jaktförordningen

text: ) skall denne snarast göra anmälan till polisen (

text: 36 § jaktförordningen

text: ). Polismyndigheten skall se till att djur som räknas till statens vilt tas om hand, när den fått en anmälan. Naturvårdsverket skall genom föreskrifter eller beslut i det enskilda fallet bestämma hur det skall förfaras med omhändertaget statens vilt (

text: 38 § jaktförordningen

text: ). Till statens vilt räknas ... bivråk ... Beslut i det enskilda fallet fattas i dessa fall enligt Naturvårdsverkets delegationsordning av avdelningschef och skall vara skriftligt. Generella föreskrifter beslutas av verkets styrelse enligt verksförordningen. I fall då det inte är fråga om statens vilt tillfaller djuret jakträttshavaren. Att vilt är fredat innebär att det inte finns jakttider för detta. Alla arter fredat vilt är inte statens vilt. Men statens vilt är alltid fredat. Tillämpas ovan angivna regler på fallet att det är fråga om en duvhök gäller följande. Duvhök är fredat vilt men inte statens vilt. Den som anträffar fågeln och finner den allvarligt skadad kan avliva den av djurskyddsskäl enligt

text: 40 a § jaktförordningen

text: utan att kontakta polisen. Han eller hon bör sedan kontakta jakträttshavaren. Han eller hon får också förvara den några dagar enligt

text: 8 § artskyddsförordningen

text: , men måste sedan kontakta myndigheterna (polisen), som kan placera djuret på en godkänd institution som tar emot skadade djur för rehabilitering enligt en lista över godkända hägn som Naturvårdsverket och länsstyrelserna har sammanställt med stöd av

text: jaktförordningen

text: . Om en duvhök tas i beslag skall polisen kontakta Jordbruksverket och Naturvårdsverket och sedan placera den på av Jordbruksverket godkänt rescue-center eller annan förvaring. När sedan fågeln är förverkad beslutar Naturvårdsverket om placering. Som redan framgått finns ingen lagreglering av möjligheten att avliva i

text: artskyddsförordningen

text: , som gäller här. För en bivråk, som är statens vilt gäller följande. Om den anträffas skadad kan den avlivas av djurskyddsskäl enligt

text: 40 a § jaktförordningen

text: . Eftersom det är statens vilt måste man dock sedan kontakta polisen som i sin tur kontaktar Naturvårdsverket, som har att fatta beslut om vad som skall göras med fågeln enligt

text: 39 § jaktförordningen

text: . Beslutet fattas av vederbörande avdelningschef. För beslag gäller samma regler som för duvhök.

text: Bedömning om handläggningen skett i överensstämmelse med gällande regler

text: Polisen har ringt till Naturvårdsverket, en av de myndigheter som skulle meddelas om en beslagtagen fågel. CC har förutsatt att polisen ringde till den centrala jaktoch miljömyndigheten för att få ett råd om en skadad duvhök. Detta innebär att

text: artskyddsförordningens

text: regler om beslagtagen fågel aldrig aktualiserats för CC i detta fall. CC har mot bakgrund av sin långvariga erfarenhet på jakt- och viltområdet och med tanke på de skador, som polisen beskrev, rekommenderat, att fågeln skulle avlivas. Detta har polisen uppfattat som att CC fattade ett beslut om avlivning. (Att polisen uppfattade CC:s råd som ett beslut styrks av en tjänsteanteckning som finns i JO:s hit överskickade material.) Varken Naturvårdsverket eller CC har befogenhet att fatta beslut om avlivning. CC har inte heller gjort det. Däremot har handläggare på Naturvårdsverket, som är den centrala miljö- och jaktmyndigheten, ett tungt ansvar för de råd man ger på området. Det är olyckligt att det sker sådana missförstånd som skett i detta fall. Med den

text: arbetsbelastning och det stora antal telefonförfrågningar som bl.a. handläggare inom CC:s kompetensområde på Naturvårdsverket får är det snarast omöjligt att undvika. Naturvårdsverket överväger dock i vilken mån och hur man kan strama upp rutinerna vid telefonförfrågningar inom området. AA gavs möjlighet att yttra sig över remissvaren.

text: I beslut den 6 november 2002 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Myndigheternas hantering av ärendet med den skadade rovfågeln liksom domstolens dom i brottmålet har väckt starka känslor hos allmänheten och varit föremål för stort massmedialt intresse. Ärendet har också gett upphov till ett antal ärenden hos JO. Som jag inledningsvis nämnt har anmälan mot Polismyndigheten i Gävleborgs län handlagts av chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh, som efter att ha tagit del av polismyndighetens handlingar i ärendet beslutat att inte utreda ärendet vidare. Tidigare har även en åklagare vid Åklagarmyndigheten i Västerås anmälts till JO. Också Sandvikens tingsrätt, som dömt i brottmålet, har anmälts hit. Inte i något av fallen har JO funnit anledning att begära in yttrande från de anmälda myndigheterna.

text: Syftet med min granskning har varit att utreda vad som förevarit vid de kontakter som ägt rum mellan Jordbruksverket, Naturvårdsverket och polismyndigheten samt bedöma om Jordbruksverkets och Naturvårdsverkets handläggning av ärendet utifrån de uppgifter de erhållit överensstämmer med gällande regelverk på området. Min utredning har lett fram till följande.

text: Jordbruksverket och Naturvårdsverket har i sina respektive yttranden på ett klargörande sätt och mot bakgrund av omständigheterna i ärendet redogjort för tillämpliga lagrum och andra bestämmelser.

text: Jordbruksverket har vidare uppgett att en tjänsteman där, BB, kontaktades av en polis vid Polismyndigheten i Gävleborgs län med en förfrågan om vad som gäller vid beslag av en duvhök. BB upplyste om vem som skulle kontaktas för besked om lämplig förvaringsplats. Vid en senare kontakt dem emellan åberopade BB tidigare lämnade besked samt hänvisade i övrigt till Naturvårdsverket. Uppgifterna överensstämmer med vad som antecknats i polismannens tjänsteanteckning.

text: Den aktuella rovfågeln hade tagits i beslag då det förelåg misstanke om brott mot

text: 29 kap. 8 § 28 p miljöbalken

text: . I sådant fall, då levande djur har beslagtagits, skall Jordbruksverket om det behövs av artskydds- eller djurskyddsskäl meddela föreskrifter om förvaring och skötsel (

text: 29 § artskyddsförordningen

text: ). Beslagtagna djur skall föras till ett räddningsinstitut eller till en annan förvaringsplats som är godkänd av Jordbruksverket (6 § Statens jordbruksverks föreskrifter,

text: SJVFS 1999:89

text: , om handel och andra åtgärder med exemplar av vilt levande djur- och växtarter som behöver skydd). För besked om lämplig djurpark i det enskilda ärendet skall, enligt Jordbruksverkets rutiner, djurparksföreningens ordförande kontaktas. Vidare skall Jordbruksverket och Naturvårdsverket underrättas om djur

text: eller växter tagits i beslag enligt

text: 29 § artskyddsförordningen

text: . Om beslaget gäller levande djur skall underrättelse ske utan dröjsmål.

text: Utredningen visar inget annat än att Jordbruksverket och BB agerat i enlighet med de regler och rutiner som gäller på området. Något skäl att kritisera denna hantering föreligger således inte.

text: Naturvårdsverket har angående det aktuella händelseförloppet uppgett i huvudsak följande. Avdelningsdirektören CC kontaktades av en polis vid Polismyndigheten i Gävleborgs län med anledning av en skadad duvhök. Det kan antas att polisen ringde till Naturvårdsverket för att underrätta enligt

text: och

text: 30 §§

text: artskyddsförordningen

text: om att ett djur tagits i beslag. CC fick emellertid inte detta klart för sig utan uppfattade påringningen som en allmän rådfrågning från en myndighet till en annan. Efter att ha hört sig för om fågelns skick rekommenderade CC avlivning av fågeln. Något beslut om avlivning fattades inte.

text: Av utredningen har framkommit att

text: artskyddsförordningens

text: regler om vad som gäller vid beslag av djur eller växter aldrig aktualiserades för CC. Han agerade i stället utifrån

text: 40 a § jaktförordningen

text: . Enligt den bestämmelsen får ett frilevande vilt, som anträffas så skadat eller i sådan belägenhet att det av djurskyddsskäl snarast bör avlivas, avlivas även om det är fredat. Någon anledning att ifrågasätta CC:s bedömning att fågeln var så skadad att den borde avlivas föreligger inte. Emellertid uppstår frågan om CC borde ha förstått att polismyndigheten vände sig till Naturvårdsverket för att underrätta enligt

text: och

text: 30 §§

text: artskyddsförordningen

text: om att en fågel tagits i beslag. Av den tjänsteanteckning som upprättades vid polismyndigheten i samband med telefonsamtalet med CC framgår inte om det uttryckligen uppgavs att det var fråga om en beslagtagen fågel. Vid Naturvårdsverket upprättades aldrig några anteckningar med anledning av samtalet. Utredningen i övrigt ger inte heller någon grund för att påstå att CC borde ha förstått att

text: artskyddsförordningens

text: bestämmelser skulle tillämpas. Det är inte troligt att det genom ytterligare utredning skulle komma fram något som skulle leda till någon annan bedömning.

text: Händelsen ger emellertid anledning att understryka vikten av att myndigheter och myndigheters tjänstemän vinnlägger sig om att vara klara och tydliga vid kontakter med såväl andra myndigheter som allmänheten. Detta är naturligtvis särskilt viktigt i ett fall som detta där de råd man ger ligger till grund för beslut eller åtgärder som inte kan återställas. Någon anledning att rikta kritik mot CC i detta avseende föreligger dock inte. Jag konstaterar i sammanhanget att Naturvårdsverket arbetar med att ytterligare förbättra rutinerna vid telefonförfrågningar.

text: Vad som i övrigt anförts föranleder inget uttalande eller annan åtgärd av mig.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Jan Pennlöv

title: Anmälan till åklagare för brott mot det inom strandskyddsområde gällande nybyggnadsförbudet: Utrymmet för bedömning av gärningens allvar och av uppsåt m.m. Brottets beteckning enligt miljöbalken

text: Bakgrund

text: Ett av Miljö- och byggnadsnämnden i Hultsfreds kommun den 19 oktober 2000 (§ 149) meddelat beslut avsåg anmälan för misstanke om brott, såsom framgår av följande protokollsutdrag.

text: På rubricerad fastighet har uppförts en byggnad inom strandskyddsområde utan tillstånd. – – – Miljö- och byggnadsnämnden har – – – avslagit ansökan om bygglov i efterhand för den olovligt uppförda gäststugan. Enligt

text: miljöbalken

text: 7 kap 16 §

text: , får inte nya byggnader uppföras inom strandskyddsområde. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet vidtar en sådan åtgärd utan att ha inhämtat tillstånd som föreskrivs i

text: miljöbalken

text: kan dömas enligt

text: 29 kap 8 §

text: punkt 5.

text: Beslut

text: Miljö- och byggnadsnämnden konstaterar att en bestämmelse har överträtts och att överträdelsen är straffbelagd och beslutar att överlämna ärendet till Åklagarmyndigheten för eventuell utredning om miljöbrott föreligger.

text: Anmälan

text: AA ville att JO skulle pröva om detta beslut var förenligt med ”god förvaltningssed, myndighetsutövning och rimlig lagtillämpning”. Han sade sig som ansvarig för byggnaden varken haft uppsåt eller ha varit oaktsam och anförde bl.a. skäl för att strandtomten i fråga inte var allemansrättsligt tillgänglig. Enligt hans mening gällde saken en bagatell och var anmälan till åklagare kränkande.

text: Bedömning

text: I ett beslut den 31 januari 2001 anförde JO Berggren följande. – – –

text: Enligt

text: 26 kap. 2 § miljöbalken

text: skall tillsynsmyndigheten anmäla överträdelser av bestämmelser i balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken till polis- eller åklagarmyndigheten, om det finns misstanke om brott. Jag förutsätter här att tillsynsansvaret beträffande strandskyddsområden av länsstyrelsen såsom primärt ansvarig har överlåtits till den nu aktuella kommunala nämnden i enlighet med vad som är möjligt enligt förordningen (

text: ) om tillsyn enligt

text: miljöbalken

text: I förarbetena till

text: miljöbalken

text: har regeringen beträffande tillsynens innebörd i förevarande hänseende anfört bl.a. följande (

text: prop. 1997/98:45

text: del 1 s. 495 f. resp. del 2 s. 267).

text: Regeringen vill betona att när överträdelser som är straffbelagda upptäcks vid tillsynen skall tillsynsmyndigheten som ett led i tillsynen vara skyldig att anmäla misstanke om brott till polis- eller åklagarmyndigheten. – – – Regeringen vill i detta sammanhang framhålla behovet av regelbundna och täta kontakter mellan tillsynsmyndigheterna å ena sidan och polis och åklagare å den andra. Erfarenheten är att där sådant samråd förekommit mer regelmässigt har goda resultat åstadkommits. Naturskyddsföreningen har i sitt remissvar pekat på det ringa antal brott mot miljölagstiftningen som anmäls och anfört att tillsynsmyndigheten bör vara skyldig att anmäla varje överträdelse. Myndigheten skulle då inte behöva ta ställning till frågor av betydelse för straffbarheten av överträdelsen. Naturvårdsverket anför däremot att det bör övervägas om inte tillsynsmyndigheten bör ges rätten att avstå från att göra anmälan om överträdelsen kan anses helt bagatellartad. Det bör då betonas att endast om en överträdelse är att betrakta som bagatellartad eller helt obetydlig kan det vara tillåtet för en tillsynsmyndighet att underlåta att göra åtalsanmälan. Regeringen understryker vikten av att tillsynsmyndigheten verkligen anmäler brottsmisstanke när sådan föreligger. Detta är en förutsättning för att straffbestämmelserna skall få avsedd betydelse för efterlevnaden – – – Av Rikspolisstyrelsens remissyttrande framgår att det är troligt att så inte alltid skett. Regeringen bedömer att ett bättre resultat i detta avseende kan förväntas om tillsynsmyndighetens skyldighet att anmäla misstanke om brott är obligatorisk. Som Åklagarmyndigheten i Göteborg påpekar skall misstanke om brott anmälas utan att tillsynsmyndigheten gör någon bedömning av om tillräckliga skäl för åtal finns. Den bedömningen ankommer på polis och åklagare. Frågan har behandlats av JO i beslut den 6 november 1989. JO har också understrukit vikten av att tillsynsmyndigheten gör åtalsanmälan när det föreligger en klar misstanke om att straffbar överträdelse av miljöskyddslagen har begåtts. JO anser sammanfattningsvis att utrymmet för att avstå från åtalsanmälan av den anledningen att myndigheten inte finner den subjektiva sidan av brottsrekvisitet täckt bör minimeras, och att varje objektivt sett beaktansvärd överträdelse bör underställas åklagarens bedömning. Vad JO anfört skall således gälla även vid överträdelser av

text: miljöbalkens

text: regler. – – –

text: Tillsynsmyndigheten är skyldig att, som ett led i tillsynen, anmäla de överträdelser av balkens regler och andra regler som har utfärdats med stöd av balken och som är straffbelagda till polis- eller åklagarmyndigheten. Tillsynsmyndigheten skall inte själv göra någon bedömning av om överträdelsen kan föranleda fällande dom eller om det är ett ringa brott utan anmäla de faktiska förhållandena så snart en straffbar överträdelse kan konstateras. Gärningens allvar, om vårdslöshet eller uppsåt förelegat, vem som är ansvarig för överträdelsen i straffrättslig mening och liknande bedömningar skall ske i den efterföljande brottsutredningen.

text: Enligt

text: miljöbalkens

text: straffbestämmelser i

text: 29 kap.

text: är, som nämnden anger i beslutet, brott mot det inom strandskyddsområde gällande nybyggnadsförbudet straffbelagt. Förbudet gäller om inte dispens har meddelats (

text: 7 kap. 18 §

text: ). Om gärningen är att anse som ringa, döms inte till ansvar (

text: 29 kap. 11 § första stycket

text: ). Brottet har ingen särskild beteckning (

text: 8 § första stycket 5)

text: . Nämndens beteckning ”miljöbrott” hör inte hemma i det aktuella sammanhanget, ty den avser förorening av mark eller vissa andra gärningar som anges i

text: 29 kap. 1 §

text: . Den bör därför inte användas övergripande för alla eller något urval av brott på

text: miljöbalkens

text: område, utöver vad

text: 1 §

text: täcker.

text: Mot den ovan angivna bakgrunden, rörande bl.a. bestämmelserna om tillsyn och dessas tillämpning, ger anmälan inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande i vidare mån än vad som nu skett.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Långsam handläggning
Serviceskyldighet

title: Kritik mot Försäkringskassan för långa handläggningstider och bristande service i de fem ärenden som utgjorde underlag för utredningen av ett initiativärende med anledning av kassans omorganisation (dnr 4346-2008)

text: JO Nordenfelt meddelade den 26 januari 2009 ett beslut med följande innehåll.

text: Bakgrund

text: Under det sista halvåret 2008 kom det in ett förhållandevis stort antal klagomål till JO som gällde dels långa handläggningstider, dels svårigheter att komma i kontakt med en handläggare på Försäkringskassan. De problem som det ökade antalet anmälningar tog upp föreföll sammanhänga med den omorganisation som Försäkringskassan under samma tid genomförde. Jag beslutade därför att inom ramen för ett initiativärende (dnr 4346-2008) anmoda Försäkringskassan att yttra sig över fem typfall där klagomålen såg ut att böra hänföras till Försäkringskassans omorganisation (dnr 4319-2008, 4452-2008, 4459-2008, 4266-2008 och 4382- 2008).

text: Anmälningarna

text: Utredning

text: Anmälningarna remitterades tillsammans med det ovan omnämnda initiativärendet till Försäkringskassan för yttrande enligt en hos JO upprättad promemoria. Försäkringskassan anförde i remissvaret såvitt här är av intresse genom dåvarande generaldirektören GG följande. – – –

text: Försäkringskassans utredning i de fem ärendena

text: JO:s dnr 4319/2008 AA Försäkringskassans interna utredning med anledning av JO:s begäran om yttrande visar följande. Den 26 juni 2008 kommer det in en begäran om sjukpenning samt ett första medicinskt underlag från AA. Den 2 juli 2008 ringer AA in till Försäkringskassan och lämnar kompletterande uppgifter i ärendet. Den 7 augusti 2008 ringer AA och undrar om utbetalning av förmånen. Kundcenter (KC) informerar henne vid telefonsamtalet om att ärendet ännu ej är färdigutrett. Hon lämnar kontaktuppgifter och informerar att hon går att nå på sin mobiltelefon om det uppstår frågor, numret förmedlas. Samma dag besöker hon försäkringskontoret i Handen för att lämna in nya underlag samt lämna kompletterande information. Den 11 augusti 2008 ringer AA in till KC och undrar över utbetalning av förmån. Det framkommer i samtalet att hon önskar kontakt med en handläggare. Enligt journalen har hon tidigare efterfrågat telefonkontakt men inte blivit kontaktad. Den 12 augusti 2008 ringer AA åter till KC och efterfrågar kontakt, ärendet överlämnas till enhetschef för KC som överlämnar impuls till ansvarig enhetschef på handläggande kontor. Den 15 och 18 augusti 2008 ringer AA igen till KC och önskar kontakt med en handläggare. Inga noteringar finns om att hon blivit kontaktad av en handläggare. Vid samtalet den 15 augusti lämnar handläggare på KC impuls till enhetschef vid KC att AA önskar kontakt med en handläggare. Den 19 augusti 2008 överlämnar enhetschef på KC impuls till platschef på Försäkringskassan Stockholm Klara om att AA önskar kontakt med en handläggare. Den 20 augusti 2008 kontaktas AA av handläggare i ärendet. I samtalet framkommer att det saknas en väsentlig handling i ärendet för att handläggaren ska kunna fatta beslut. Samma dag besöker hon ett av Försäkringskassans kontor och fyller i handlingen, som sänds för scanning. Handlingen inkommer i ärendet två dagar efter hennes besök på försäkringskontoret, den 22 augusti 2008. När handlingen scannats in, fattar handläggaren beslut i ärendet och gör samma dag utbetalning till AA, utbetalningen var henne tillhanda den 26 augusti 2008. Hennes sjukpenningärende hos Försäkringskassan avslutades därefter.

text: JO:s dnr 4452/2008 BB BB gjorde anmälan för föräldrapenning den 13 juni 2008. Begäran, som är underskriven den 15 juni 2008, kom in till Försäkringskassan den 17 juni 2008. Han begärde ersättning från och med den 13 juni 2008. BB har i sin skrivelse den 27 augusti 2008 uttryckt missnöje dels med felaktig information om sin rätt till föräldrapenning, dels med lång handläggningstid. Försäkringskassans kännedom om ärendet baseras enbart på de uppgifter som finns i datasystemen, t.ex. journaler i ärendehanteringssystemet. Det finns ingen dokumentation om vilken information som lämnats till BB. Av Försäkringskassans journalanteckningar framgår att blankett för att lämna avstående skickats till BB den 4 augusti 2008. Detta skedde således ca sex veckor efter att begäran kom in till Försäkringskassan. Något avstående kom aldrig. BB har i sin anmälan till JO den 27 augusti 2008 uppgett att det varken är troligt eller möjligt att be mamman att överlåta dagar till honom. Han verkar således inte ha försökt att få ett avstående från henne. Enligt journalfört telefonsamtal den 4 augusti 2008 fick BB information om att avstående krävs från den förälder som har vårdnaden om barnet. BB sa då att han i maj 2008 varit på kontoret i Gävle och fått felaktig information om att han skulle ha 30 egna dagar kvar att ta ut på barnet fött [– – –]. Eftersom mamman har ensam

text: vårdnad om barnet så har BB inga egna dagar. Han fick även upplysning om att han kunde begära skadestånd och adressuppgifter för detta. Av svarsbild i Försäkringskassans IT-system (transaktionskod 033) framgår att det finns 30 dagar kvar för barnet FF, född [– – –]. BB är registrerad som förälder 3, mamman [– – –] är registrerad som förälder 1, dvs. hon är ensam rättslig vårdnadshavare. Några uppgifter om en förälder 2 finns inte. Föräldrapenningdagarna tillhör således mamman ensam. BB kan endast få föräldrapenning efter avstående från mamman.

text: JO:s dnr 4459/2008 CC En ansökan om havandeskapspenning från CC kom in till Försäkringskassan i Örebro den 30 juni 2008. Ansökan avsåg tiden 3 september–11 oktober 2008. Till ansökan var bifogat ett utlåtande från arbetsgivaren. Ärendet skickades vidare till NFC Klara i Stockholm, där handlingarna ankomststämplades den 1 juli 2008. Under perioden 2 juli–11 augusti 2008 finns ingen journalanteckning i CC:s ärende om havandeskapspenning eller notering i konversationsärende. Under denna tid var ärendetillströmningen till NFC Klara mycket hög på grund av inkommande ärenden från de tidigare länsorganisationerna. Någon handläggning av ärendet har inte skett. Den 12 augusti 2008 kontaktade CC KC för att få upplysning om hur det gick med hennes ansökan om havandeskapspenning. Hon bad att en handläggare skulle kontakta henne. Under perioden 13–27 augusti 2008 finns ingen dokumentation som visar att Försäkringskassan har kontaktat CC. Den 28 augusti 2008 kontaktade CC KC för privatpersoner. Hon talade om att hon ännu inte hade blivit kontaktad av någon handläggare och begärde att få ett beslut om havandeskapspenning. Samma dag fattade Försäkringskassan ett beslut i ärendet och beslutsbrev skickades till henne, adress [– – –]. Under förmiddagen den 29 augusti 2008 kontaktade CC Försäkringskassans KC för privatpersoner för att få besked beträffande beslut om havandeskapspenning. Hon talade om att hon tidigare hade ringt till Försäkringskassan cirka 7 gånger men inte blivit återuppringd av någon handläggare eller chef. Senare samma dag kontaktade hon åter KC för privatpersoner och påtalade att det var brådskande med beslut om havandeskapspenning. På eftermiddagen den 29 augusti 2008 kontaktade Försäkringskassan (handläggare av havandeskapspenning) CC och meddelade att beslut om havandeskapspenning hade fattats den 28 augusti 2008 och att hon hade beviljats hel ersättning för perioden 2 september–21 oktober 2008. Den 8 september 2008 kontaktade CC KC för privatpersoner och talade om att hon blivit meddelad beslut om havandeskapspenning per telefon och att hon ville ha ett skriftligt beslut hemskickat. Det finns ingen dokumentation som visar att Försäkringskassan har sänt en kopia av beslutet till henne.

text: JO:s dnr 4266/2008 DD Det reformerade tandvårdssystemet infördes den 1 juli 2008. DD, som arbetar som tandläkare, har vid upprepade tillfällen sökt kontakt med KC för partners för ITrelaterad support. Trots löften om att bli uppringd eller bli kontaktad per e-post har svar uteblivit eller inte kommit inom rimlig tid. Konsekvenser för DD är att han inte kan skicka in sina tandvårdsräkningar inom de två veckor som Försäkringskassan begär och därigenom försenas ersättningen till honom.

text: JO:s dnr 4382/2008 EE EE, som arbetar vid Skatteverket, har haft stora problem att komma i kontakt med Försäkringskassans handläggare för att få svar på de frågor hon som handläggare vid Skatteverket har behov av och rätt att få tillgång till. EE påpekar också brister i Försäkringskassans bemötande.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Som angetts ovan har Försäkringskassan under de gångna månaderna haft stora svårigheter att tillgodose de krav enskilda och partners har rätt att ställa. Detta beror till stor del på den pågående förnyelsen. I regeringens uppdrag till Sveriges förvaltningsmyndigheter ingår att fortlöpande utveckla verksamheten. Försäkringskassans organisation har inte i nämnvärd grad förändrats sedan de allmänna försäkringskassorna infördes på 1950-talet. Trots en mycket noggrann planering har problem uppstått i samband med förnyelsen och främst under innevarande år. Erfarenheter från andra stora förändringsarbeten visar att detta inte är unikt. Förändringarna som görs är dock nödvändiga för att klara myndighetens uppdrag på lång sikt. Försäkringskassans utveckling har, sedan 2005 då en myndighet infördes, varit positiv. Det praktiska fullföljandet av den struktur som beslutet att skapa en myndighet innebar, har dock orsakat att den positiva resultatutvecklingen tillfälligt har brutits. Resultaten för september 2008 pekar på att den tidigare positiva trenden är tillbaka. Försäkringskassan beklagar självfallet de svårigheter som drabbat de försäkrade under denna period. De långa handläggningstiderna i ärendena AA, BB och CC orsakades främst av hög belastning under semestertid. Detta i kombination med den pågående strukturomvandlingen medförde oacceptabelt långa handläggningstider. De åtgärder som Försäkringskassan har vidtagit för att undvika att en motsvarande situation inträffar har redovisats ovan. BB har även klagat på att han fått felaktig information om sin rätt till föräldrapenning. Några journalanteckningar om lämnad information finns inte. Med tanke på de uppgifter som finns registrerade i IT-systemen verkar det sannolikt att någon form av missförstånd uppstått i kommunikationen med BB, vilket är mycket beklagligt. I ärendet DD beror den bristfälliga hanteringen på ovan beskrivna problem vid införandet av de nya tandvårdsreglerna. Även dessa åtgärder har redovisats ovan. EE har förutom svårigheterna att komma i kontakt med Försäkringskassan även klagat på det bemötande hon fått. Genom medlyssning och coachning från cheferna inom kundcenter har såväl kompetensfrågor som bemötandefrågor fokuserats och åtgärdats. Försäkringskassan beklagar att vi under sommaren inte kunnat upprätthålla den servicenivå som enskilda och partners har rätt att kräva. De åtgärder som vidtagits i kombination med att omorganisationen inom de närmaste veckorna är genomförd har påtagligt förbättrat både tillgänglighet och resultat.

text: Anmälarna fick tillfälle att kommentera remissvaret, vilket BB och CC gjorde.

text: Bedömning

text: Jag har i ett beslut denna dag, dnr 4346-2008 och 5359-2008, redovisat min syn på de generella problem som Försäkringskassans omorganisation har medfört. Jag kommer därför inte att beröra den frågan i detta beslut.

text: Ärende dnr 4319-2008 AA sjukanmälde sig i juni 2008. Av utredningen framgår att hon därefter vid ett flertal tillfällen kontaktat Försäkringskassan och förhört sig om sitt ärende samt begärt att någon handläggare skulle kontakta henne vilket inte skedde. Först när Försäkringskassan kontaktade henne den 20 augusti 2008 framkom det att det saknades en väsentlig handling i ärendet. Så snart ärendet hade kompletterats med den fattade Försäkringskassan beslut i ärendet. Hade Försäkringskassan kontaktat

text: henne tidigare hade handläggningstiden av hennes ärende förkortats och sjukpenningen kunnat utbetalas tidigare. Ärende dnr 4452-2008 Av utredningen framgår att BB:s anmälan om föräldrapenning kom in till Försäkringskassan den 17 juni 2008. Först den 4 augusti 2008 fick BB information om att det krävdes ett avstående av den andra föräldern för att han skulle kunna få föräldrapenning. BB har uppgett att något avstående i hans fall inte var aktuellt och att han inte skulle ha begärt föräldrapenning om han hade vetat att det behövdes. Försäkringskassans långa handläggningstid fick således allvarliga konsekvenser för BB genom att han blev utan ersättning.

text: Ärende dnr 4459-2008 Av utredningen framgår att det förelegat flera brister i handläggningen av CC:s ansökan om havandeskapspenning. Ansökan kom in till Försäkringskassan den 30 juni 2008 och blev sedan liggande utan åtgärd i flera veckor. Först när CC kontaktade Försäkringskassan den 28 augusti och uppgav att det brådskade fattade kassan beslut i ärendet. Försäkringskassan underlät vidare att skicka ett skriftligt beslut till CC. Försäkringskassan har inte heller ringt upp CC trots att hon begärt det. Dnr 4266-2008 och 4382-2008 Försäkringskassan har uppgett att den bristfälliga hanteringen i DD:s ärende berodde på de problem som uppstod vid införandet av de nya tandvårdsreglerna. Beträffande EE:s klagomål om svårigheter att få kontakt med Försäkringskassan har Försäkringskassan medgett att den under sin omorganisation haft stora svårigheter att tillgodose de krav som både enskilda och myndigheter har rätt att ställa vid kontakterna med Försäkringskassan. Det är givetvis otillfredsställande.

text: Sammantaget förtjänar Försäkringskassan kritik för sin handläggning av och bristande service i de olika ärendena.

text: Jag överlämnar en kopia av detta beslut till socialförsäkringsutskottet och Socialdepartementet för kännedom.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Anmälan mot Tekniska nämnden i Lomma kommun och Länsstyrelsen i Skåne län för brister i handläggningen av ett överklagande som inte skulle prövas av länsstyrelsen utan av en länsrätt

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 26 januari 2009 förde AA och BB fram klagomål mot Tekniska nämnden i Lomma kommun och tjänstemän där samt Länsstyrelsen i Skåne län och en tjänsteman där. De var missnöjda med bl.a. hur myndigheterna hanterat deras överklagande av nämndens beslut den 26 november

text: 2007 att ”tillåta parkeringar på Brisgränd i Lomma”.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar och handlingar hämtades in från Länsstyrelsen i Skåne län.

text: En promemoria upprättades med följande innehåll.

text: I en skrivelse daterad den 5 oktober 2008 överklagade AA och BB Tekniska nämndens i Lomma kommun beslut den 26 november 2007, § 143, att ”tillåta parkeringar på Brisgränd i Lomma”. Genom beslut den 12 november 2008 avvisade nämnden överklagandet som för sent inkommet. Sedan avvisningsbeslutet överklagats av AA och BB har Länsstyrelsen i Skåne län genom beslut den 18 december 2008 lämnat överklagandet utan bifall. Enligt

text: 10 kap. 1 § trafikförordningen (1998:1276)

text: , TrF, får särskilda trafikregler meddelas genom lokala trafikföreskrifter och gälla bl.a. parkering. Av 15 kap. 2 § andra stycket TrF och

text: 6 § lagen (1978:234)

text: om nämnder för vissa trafikfrågor framgår att en kommuns beslut om lokala trafikföreskrifter överklagas till länsstyrelsen. När det gäller frågan om rätten att överklaga sådana beslut gäller bestämmelserna i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: . Om det fattade beslutet gäller annan trafikreglering än lokala trafikföreskrifter – t.ex. kommunala principbeslut om trafikreglering som kan ligga till grund för beslut om konkreta trafikföreskrifter – kan en laglighetsprövning enligt

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: aktualiseras. Ett sådant överklagande av en kommunal nämnds beslut ges in till länsrätten som har att bl.a. pröva om överklagandet kommit in i rätt tid (jfr

text: 10 kap.

text: och

text: 6 §§

text: kommunallagen

text: ). Enligt

text: 4 § tredje stycket förvaltningslagen

text: gäller att om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet, bör myndigheten hjälpa honom till rätta. I detta ligger att myndigheten – om den kommer fram till att den inte är behörig att pröva en ansökan eller ett överklagande – ska sända skrivelsen vidare till en myndighet eller domstol som är behörig.

text: Länsstyrelsen i Skåne län och Tekniska nämnden i Lomma anmodades att yttra sig enligt promemorian.

text: Länsstyrelsen anförde i sitt remissvar följande.

text: AA:s och BB:s överklagande av Lomma kommuns beslut i ärende om parkering kom in till länsstyrelsen den 5 oktober 2008. Länsstyrelsen översände överklagandet till kommunen för rättidsprövning. När kommunen konstaterat att överklagandet kommit in i rätt tid och vissa handlingar översänts till länsstyrelsen framgick det att det fanns oklarheter i beslutet och att det saknades relevanta handlingar. Efter muntliga kontakter med kommunen i flera omgångar där olika uppgifter lämnades till länsstyrelsens handläggare uppgavs till slut att det grundläggande beslutet om införande av parkering fattats och att själva utmärkningen och eventuell målning av parkeringsrutor var en åtgärd av enbart exekutivt slag. Länsstyrelsen bedömde att frågan gällde en lokal föreskrift om parkering som kunde överklagas enligt

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser senast tre veckor efter det senaste tillkännagivande av föreskriften. I detta fall efter det att utmärkning genom skylt satts upp. Efter ytterligare kontakter med företrädare för kommunen lämnades nya uppgifter om tidpunkten för beslut om lokal trafikföreskrift. Vidare lämnades nya uppgifter om skyltning. Eftersom det sedermera fanns en till synes korrekt lokal trafikföreskrift om parkering och en utmärkning genom skyltuppsättning bedömde länsstyrelsen att överklagandet, oavsett om det var beslutet från november 2007 eller från april 2008, avsåg ett överklagande av en lokal trafikföreskrift och att överklagandet i vilket fall som helst kommit in för sent. Länsstyrelsen utgick därmed från att kommunens beslut om avvisning varit riktigt och avgjorde ärendet med hänvisning till

text: 30 § förvaltningslagen

text: . När klagandenas begäran om omprövning av länsstyrelsens beslut kom, tog länsstyrelsen förnyad kontakt med kommunen för att få besked om ärendets handläggning. Även denna gång fick länsstyrelsen information som tydde på att förutsättningarna inte hade ändrats och att något nytt inte tillkommit som medförde att en omprövning skulle leda till en annan utgång än det tidigare beslutet. Klagandenas uppgifter om förfrågan om ärendets handläggning kom in per e-post den 9 januari 2009. Den 3 februari skickades ett meddelande till klagandena om att länsstyrelsen mottagit klagandenas begäran och att beslut om omprövning skulle meddelas senare. En tid därefter kontaktades länsstyrelsens handläggare av JO:s handläggare och ärendet kom att läggas åt sidan i avvaktan på vad som skulle komma fram av den påbörjade utredningen hos JO. Länsstyrelsen har inte kommunicerat alla inhämtade uppgifter med klagandena. Detta har sin grund i att länsstyrelsen uppfattat kommunens uppgifter som objektiva och korrekta. Detta kan ha varit en felbedömning och har kanske lett till att länsstyrelsen inte haft alla omständigheter klart för sig. Till detta har bidragit att kommunen först efter flera påstötningar i olika omgångar översänt efterfrågat underlag. Det kan också tilläggas att den formella utformningen av kommunernas lokala trafikföreskrifter erfarenhetsmässigt har varit av skiftande kvalitet. Länsstyrelsen har eventuellt felaktigt tolkat kommunens beslut i enlighet med vad som ovan angivits, nämligen som beslut om en lokal föreskrift som därefter utmärkts med en skylt. Eftersom det numera framstår klarare att det ursprungliga beslutet från november 2007 inte formellt torde kunna anses vara ett beslut om en lokal trafikföreskrift, utan en mer allmänt hållen uppmaning om att en sådan skulle meddelas av tekniska nämnden har länsstyrelsen omprövat sitt beslut och överlämnat överklagandet av kommunens beslut den 26 november 2007 till länsrätten för prövning.

text: Tekniska nämnden anförde i sitt remissvar i huvudsak följande.

text: Det kan konstateras att nämndens beslut 2007-11-26, § 143, om trafikskyltning och p-platsmarkering utmynnat i en lokal trafikföreskrift 2008-04-23. Tillkännagivandet

text: av beslutet gjordes genom skyltning 2008-04-09, varför överklagandetiden löpt ut senast i början av maj 2008. Då överklagandet över beslutet inkom 2008-10-05 har nämnden avvisat detta som för sent inkommet. Länsstyrelsen i Skåne län har, på samma grunder, i beslut 2008-12-18 avslagit överklagandet av avvisningsbeslutet från AA och BB. Med anledning av Justitieombudsmannens fråga huruvida tekniska nämndens beslut den 26 november 2007, § 143, kan betraktas som ett principbeslut, vilket kan aktualisera laglighetsprövning enligt

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: och för att undvika risk för rättsförlust för klagandena, har tekniska nämnden 2009-05-14 översänt överklagandet till Länsrätten i Skåne län för prövning. Nämnden vill emellertid framhålla att även en laglighetsprövning torde leda till bedömningen att överklagandet inkommit för sent. – – –

text: AA och BB kommenterade remissvaren samt inkom med ytterligare handlingar.

text: Härefter har framkommit att Länsrätten i Skåne län genom beslut den 8 juni 2009 avvisat AA:s och BB:s överklagande av Tekniska nämndens i Lomma kommun beslut den 26 november 2007, § 143, eftersom överklagandet kommit in för sent. I beslutet har länsrätten angett bl.a. följande.

text: Enligt det överklagade beslutets ordalydelse gäller ärendet uppdrag till kommunens tekniska förvaltning. Lomma kommun har också uppgett att den plan, enligt alternativ fem, som omnämns i det överklagade beslutet, enbart finns dokumenterad i form av en karta med markeringar, helt utan text, som kommunen har tillhandahållit länsrätten. Mot denna bakgrund finner länsrätten att tekniska nämndens beslut inte är ett beslut om sådana lokala trafikföreskrifter som avses i

text: och som enligt

text: 15 kap. 2 § andra stycket samma lag

text: jämfört med

text: 6 § lagen (1978:234)

text: om nämnder för vissa trafikfrågor får överklagas hos länsstyrelsen. Beslutet överklagas därför enligt reglerna om laglighetsprövning i

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: Bedömning

text: JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO:s utredning har därför inte omfattat Tekniska nämndens i Lomma kommun ställningstaganden i sak vad gäller frågor om anordnande av parkeringsplatser, utan avsett enbart nämndens och Länsstyrelsens i Skåne län handläggning av AA:s och BB:s skrivelse med överklagande.

text: Tekniska nämndens beslut den 26 november 2007, § 143, har – som Länsrätten i Skåne län konstaterat – inte avsett ett beslut om lokala trafikföreskrifter som kan överklagas hos länsstyrelsen. Beslutet har i stället kunnat överklagas enligt reglerna om laglighetsprövning enligt

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: . Ett överklagande för laglighetsprövning ska ges in till länsrätten som tar ställning till bl.a. om överklagandet har gjorts i rätt tid (jfr

text: 10 kap.

text: 7 §§

text: kommunallagen

text: I

text: 4 § tredje stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: föreskrivs att om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet, bör myndigheten hjälpa honom till rätta. I detta ligger bl.a. att myndigheten – om den kommer fram till att den inte är behörig

text: att pröva en ansökan eller ett överklagande – ska sända skrivelsen vidare till en myndighet eller domstol som är behörig (jfr

text: JO 2005/06 s. 422

text: Tekniska nämnden borde, redan i samband med att skrivelsen med överklagande kom in till myndigheten, ha kunnat sluta sig till att överklagandet skulle prövas av länsrätten. Även Länsstyrelsen i Skåne län borde, vid granskning av handlingarna, ha uppmärksammat att det överklagade beslutet inte avsett ett beslut som kan överklagas hos länsstyrelsen. Myndigheterna borde därför ha sänt överklagandet vidare till länsrätten och samtidigt underrättat klagandena om att detta hade gjorts.

text: Handläggningen har således varit felaktig. Felaktigheten har bestått i bristande uppmärksamhet från myndigheternas sida. Den har som framgått inte lett till några rättsförluster för anmälarna. Anmälan föranleder mot den bakgrunden inga ytterligare uttalanden från min sida.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Bemötande Förundersökning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Skåne med anledning av att en 15-åring inte gavs rådrum med att godkänna ett föreläggande av ordningsbot

text: Anmälan

text: AA begärde i en anmälan, som kom in till JO den 21 augusti 2008, att JO skulle granska om befattningshavare vid Polismyndigheten i Skåne gjort sig skyldig till tjänstefel med anledning av polismäns agerande i samband med en kontroll av mopeder och deras ägare vid en skola i november 2006. Han ifrågasatte bl.a. om inte hans son, som nyligen fyllt 15 år, borde ha medgetts rådrum med att godkänna ett föreläggande av ordningsbot.

text: Utredning

text: Från polismyndigheten infordrades en kopia av ordningsboten av vilken framgick följande. En polisman utfärdade den 29 november 2006 ett föreläggande av ordningsbot för BB. Enligt gärningsbeskrivningen hade BB kört moped klass 1 utan att vara behörig till det. BB godkände samma dag föreläggandet. Bötesbeloppet var 1 800 kr. På baksidan av ordningsboten hade antecknats ”Fadern underrättad per telefon”.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vilka överväganden som hade gjorts i frågan om rådrum.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren CC) kom in med ett remissvar i vilket inledningsvis redogjordes för bakgrunden i enlighet med följande.

text: Den 29 november 2006 genomförde personal från närpolisområde Kristianstad, Polisområde Nordöstra Skåne, en kontroll av mopedförare vid Rönnowsskolan i Åhus. Av det aktuella ordningsföreläggandet framgår att det utfärdades av polisinspektören DD. Denne har tillfrågats och då förklarat att eftersom så pass lång tid förflutit har han inget minne av den aktuella händelsen. I generella termer beskriver han arbetsmetoden enligt följande. Det arbetssätt som polispersonalen tillämpar vid kontroll av såväl moped som förare i skolmiljö bygger på ett samarbete mellan skola och polis. Kontrollerna genomförs oftast efter klagomål och i samverkan med skolans ledning. Kontrollen utförs genom att en polisman och en anställd vid skolan uppehåller sig i nära anslutning till frekventa uppställningsplatser för mopeder inom skolområdet. Då någon elev anländer på moped noteras såväl namn som tidpunkt för körningen. Då kontrollen avslutats kallas aktuell elev ut till sin moped där kontrollen av såväl mopedens

text: beskaffenhet som mopedförarens behörighet sker. Kontrollen sker med en elev i taget för att på det sättet iakttaga behovet av integritet. Vid utfärdande av ordningsföreläggande till en person som nyss fyllt 15 år uppkommer regelmässigt frågan om rådrum. Istället för att meddela rådrum och överlämna ordningsföreläggandet till den unge kontaktar polismannen vårdnadshavaren och informerar denne om vad som inträffat. Vårdnadshavaren har då möjlighet att godkänna att ett ordningsföreläggande utfärdas. Vid de tillfälle då vårdnadshavaren ställer sig tveksam upprättas istället en primärrapport som överlämnas till utredningsverksamheten i närpolisområdet. Detta förfaringssätt dokumenteras i anteckningsfältet på baksidan av ordningsföreläggandet. Vid granskning av det aktuella föreläggandet finns det noterat: ”Fadern underrättad per telefon” och en signatur.

text: Efter en redogörelse för tillämpliga bestämmelser gjorde polismyndigheten därefter följande bedömning.

text: Polismyndigheten kan konstatera att det förflutit relativt lång tid mellan det att ordningsföreläggandet utfärdades och anmälan till JO ingavs, vilket medför svårighet att utreda vad som faktiskt förevarit och måste medföra viss försiktighet i vilka slutsatser som kan dras. I det aktuella fallet synes inte något rådrum ha begärts av den unge eller av dennes vårdnadshavare som polismannen var i kontakt med innan föreläggandet utfärdades. Frågan är om polismannen likväl, mot bakgrund av den misstänktes låga ålder och att ordningsboten avsåg ett relativt högt belopp (1 800 kr), borde ha medgett rådrum. Som redogjorts för ovan så framgår det av Rikspolisstyrelsens (RPS) föreskrifter och allmänna råd att rådrum särskilt bör beaktas när den unge är under 18 år och botbeloppet, vid den tidpunkten, var 800 kr eller mer. Bakgrunden torde vara de uttalanden som gjordes av departementschefen i lagmotiven, vari det framgår att när det gäller utfärdande av ordningsföreläggande till de yngsta lagöverträdarna är det befogat att polismännen är särskilt försiktiga, eftersom det kan vara en risk att de unga inte inser innebörden av ett föreläggande. Det framhölls vidare i motiven att det i sådana fall är lämpligt att de får rådrum så att de kan rådfråga föräldrarna eller annan vuxen person (jfr NJA II 1966 s. 428 och Kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: ; P Fitger Del 3 s. 48:39). I det aktuella ärendet råder osäkerhet i fråga om den unge misstänkte själv haft möjlighet att rådfråga sin förälder eller om det endast var utfärdande polisman som samtalade med vårdnadshavaren. Så vitt går att se idag så synes Rikspolisstyrelsens allmänna råd inte ha följts eftersom det framstår som om samtalet mellan polismannen och vårdnadshavaren fått ersätta ett rådrum för den unge misstänkte. Myndigheten ställer sig generellt tveksam till ett sådant förfarande och anser att rådrum bör meddelas i sådana fall även om polismannen varit i kontakt med en vårdnadshavare.

text: AA yttrade sig över remissvaret och anförde bl.a. att sonen inte gavs möjlighet att kontakta någon innan han under stor press skrev på föreläggandet.

text: Bedömning

text: Jag kan inledningsvis nämna att vad som kommit fram om den aktuella kontrollen av mopeder och förare inte ger anledning till något uttalande från min sida.

text: När det sedan gäller tillvägagångssättet vid utfärdandet av nu berörd ordningsbot ger utredningen vid handen att BB, som endast ett par dagar före händelsen fyllde

text: 15 år, godkände ordningsboten på platsen och att bötesbeloppet uppgick till 1 800 kr samt en polisman per telefon underrättade BB:s pappa om saken.

text: Enligt

text: 48 kap. 16 § första stycket rättegångsbalken

text: bör ett föreläggande av ordningsbot utfärdas i den misstänktes närvaro, varvid polismannen ska ge den misstänkte tillfälle att omedelbart godkänna föreläggandet. Av andra stycket framgår att om föreläggandet utfärdas i den misstänktes frånvaro eller om en misstänkt, som är närvarande när föreläggandet utfärdas, behöver rådrum, får polismannen ge honom eller henne tillfälle att ta ställning till frågan om godkännande senare. – I förarbetena uttalades att, när det gäller de allra yngsta lagöverträdarna, det är befogat att polismännen är särskilt försiktiga när det gäller att utfärda ordningsföreläggande, eftersom det kan vara en viss risk att dessa inte inser innebörden av ett föreläggande. Det framhölls vidare att det beträffande dem kan vara lämpligt att de får rådrum så att de kan fråga föräldrar eller annan vuxen (NJA II 1966 s. 422).

text: I Rikspolisstyrelsen föreskrifter och allmänna råd om tillämpningen av ordningsbot inom Polisen (FAP 261-1) finns också allmänna råd i saken. Enligt dessa bör den misstänkte om denne är under 18 år medges rådrum för att rådgöra med föräldrarna eller annan vuxen person. Detta bör särskilt beaktas om botbeloppet överstiger en viss summa (vid den i ärendet aktuella tidpunkten var det 800 kronor men sedan mars 2008 uppgår detta belopp till 2 000 kr, se råden till 10 § i

text: RPSFS 2005:5

text: jämfört med motsvarande råd i nu gällande 15 § i

text: RPSFS 2008:1

text: I sammanhanget kan också nämnas att en möjlig rättsverkan av en felaktig tillämpning av nämnda regelverk är att ordningsboten anses ogiltig och därför undanröjs (se t.ex. Hovrättens över Skåne och Blekinge beslut den 20 december 2002 i mål Ö 2657-02).

text: Det kan således konstateras att utgångspunkten i ett fall som det nu aktuella är att den unge ska ges rådrum med att godkänna ett föreläggande av en ordningsbot. I ärendet framgår dock att BB redan i samband med händelsen godkände ordningsboten varför något rådrum, varvid han gavs tillfälle att diskutera saken med föräldrarna eller annan vuxen person, inte medgavs.

text: Frågan kan möjligen ställas om ett sådant samtal som skedde mellan polismannen och BB:s pappa kan ersätta ett rådrum. Det har inte helt gått att klarlägga i vilket skede kontakten skedde och vad som exakt sades vid telefonsamtalet. I ordningsboten står endast ”Fadern underrättad per telefon”. AA har också bekräftat att han fick en underrättelse från en polisman om att sonen hade gjort sig skyldig till olovlig körning. DD har å sin sida upplyst att han, med tanke på den tid som förflutit, inte närmare minns den aktuella händelsen men har redogjort för arbetsmetoden i generella termer. Han har därvid upplyst att polisen, i stället för att överlämna ordningsföreläggandet till den unge och ge denne rådrum, kontaktar den unges vårdnadshavare och informerar om det inträffade och att vårdnadshavaren då har möjlighet att godkänna att ett föreläggande utfärdas. Om vårdnadshavaren ställer sig tveksam upprättas i stället en primärrapport.

text: Som framgått är det bakomliggande syftet med rådrum i ett fall som detta att den unge ges tillfälle att i lugn och ro själv diskutera saken med föräldrarna eller annan vuxen person innan han bestämmer sig för om han ska godkänna föreläggandet.

text: Det är inte svårt att förstå att en ung person, utan sådant rådrum, kan känna stor press att i närvaro av polisen godkänna föreläggandet. Det arbetssätt som DD har beskrivit kan alltså inte, enligt min uppfattning, ersätta ett egentligt rådrum utan får snarare ses som en underrättelse till föräldrarna om händelsen.

text: Jag är sammanfattningsvis kritisk till den ovan redovisade arbetsmetoden, och jag utgår från att polisen framdeles i dessa fall meddelar rådrum i enlighet med de anvisningar som finns på området. Detta utesluter givetvis inte att föräldrarna underrättas på sätt som skett. Jag noterar att också polismyndigheten ansett att rådrum bör meddelas även om polismannen varit i kontakt med en vårdnadshavare.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Serviceskyldighet Tillsyn

title: Sociala enheten vid en länsstyrelse hade begränsat sina telefontider. Fråga om enheten uppfyllde kravet på att vara tillgänglig per telefon

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Länsstyrelsen i Skåne län. Klagomålen avsåg länsstyrelsens, den sociala funktionen, tillgänglighet per telefon för allmänheten. AA anförde bl.a. följande. Den sociala funktionens telefontid för allmänheten är begränsad till vardagar kl. 09.00–10.00. Det innebär att den som ringer kan få vänta i telefonkö till efter kl. 10.00 bara för att få besked om att sociala funktionen inte tar emot samtal efter den tidpunkten. Det kan ifrågasättas om det är ett bra och tryggt system för allmänheten.

text: Länsstyrelsen i Skåne län anmodades att inkomma med upplysningar över vad som hade framförts i anmälan. I remissvaret, som hade beslutats av länsöverdirektören BB, anfördes bl.a. följande.

text: Länsstyrelsen anser att det finns anledning att se över rutinerna beträffande allmänhetens möjligheter att komma i kontakt med sociala funktionens tjänstemän. Som anges i promemorian (se nedan; JO:s anm.) har en heldag i januari 2005 avsatts för detta ändamål. Länsledningen kommer att hålla sig informerad om resultatet av det arbetet. Redan nu kan dock sägas att ledningen har en klar uppfattning att den tid som anges som allmän telefontid måste utökas.

text: Till remissvaret hade fogats en promemoria som var upprättad av CC, socialdirektör och sektionschef för sociala funktionen vid Länsstyrelsen i Skåne län. I promemorian anfördes bl.a. följande (bilagan är här utelämnad; JO:s anm.).

text: Antalet telefonsamtal från kommunernas socialtjänst och allmänheten till sociala funktionen är stort och resurserna som avsätts för att ta emot samtal per telefon ska balanseras mot övriga uppgifter som myndigheten har. Ambitionen att besvara samtal och att ge en god service är hög. En serviceförklaring för länsstyrelsens telefontid i sociala frågor har upprättats. Denna biläggs yttrandet. Kontakt med sociala funktionen kan i första hand tas vardagar mellan 09.00 och 10.00 då samtliga handläggare har telefontid. Övrig tid finns möjlighet att lämna meddelanden genom e-post, på fax eller att lämna meddelande på röstbrevlåda eller mobiltelefon. Genom sekreterare kan också meddelande lämnas till handläggare av ett ärende som ringer upp inom 24 timmar. I januari 2005 har en hel dag avsatts för utvecklingsarbete beträffande funktionens tillgänglighet.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Per telefon inhämtade JO kompletterande upplysningar från CC. Därvid framkom i huvudsak följande.

text: Det arbete som inleddes i januari 2005 med att se över rutinerna för allmänhetens möjlighet att komma i kontakt med sociala funktionens tjänstemän fortgår och utvecklas alltjämt. Numera anges att handläggarna träffas säkrast under en viss tid, en timme, per dag. Bemanningen har utökats med sex nya tjänster. För det fall samtliga linjer är upptagna går det att lämna ett meddelande på en röstbrevlåda i vilket fall kontakt tas efter telefontidens slut. Handläggare som under övrig tid på dagen är på sitt rum och inte är upptagna av besök är tillgängliga för telefonsamtal. I ett beslut den 28 oktober 2005 anförde JO André följande.

text: Enligt

text: 5 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, skall myndigheter ta emot besök och telefonsamtal från enskilda. Bestämmelsen utgör emellertid inget hinder mot att en myndighet, när så är nödvändigt, begränsar sin telefontid till viss tid per dag. Om särskilda tider är bestämda, skall allmänheten underrättas om dem på lämpligt sätt.

text: Jag har förståelse för att den sociala funktionen vid länsstyrelsen måste begränsa sin telefontid när det gäller att motta samtal från allmänheten. En myndighet har emellertid en långtgående serviceskyldighet. Av

text: 4 §

text: FL framgår att varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. När det gäller länsstyrelsen är även bestämmelsen i

text: 13 kap. 2 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: av betydelse. Enligt den bestämmelsen har länsstyrelsen till uppgift bl.a. att informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten. Sådana frågor kan vara brådskande och angelägna. Härav följer att länsstyrelsens sociala funktion inte i allt för hög grad kan begränsa allmänhetens möjlighet att nå myndigheten per telefon.

text: Med hänsyn till att länsstyrelsen, efter att ha inlett en översyn av rutinerna såvitt här är i fråga, har förbättrat den sociala funktionens tillgänglighet per telefon finner jag inte skäl att ytterligare uppehålla mig vid saken.