title: Skadestånd för rättegångskostnader i förvaltningsprocess när mål återförvisats för förnyad handläggning samt ersättning för ombudskostnader i skaderegleringsärendet hos JK

text: Justitiekanslern tillerkänner KP skadestånd med 40 000 kr samt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 10 000 kr, varav 2 000 kr utgör mervärdesskatt, och uppdrar åt Domstolsverket att betala ut beloppen till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) beslutade den 13 oktober 2004 att med stöd av

text: 5 kap. 3 § lagen (1998:531)

text: om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) ålägga legitimerade läkaren KP en varning (HSAN:s beteckning HSAN 2178/03:B4, HSAN 2369/03:B4, HSAN 2400/03:B4 och HSAN 2469/03:B4). HSAN bedömde att KP inte hade handlagt vården av fyra patienter i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. KP överklagade beslutet till Länsrätten i Stockholms län som i dom den 1 september 2006 avslog överklagandet. Länsrätten avslog i beslut den 2 maj 2006 samt i domen KP:s yrkande om muntlig förhandling i målet. Efter att KP hade överklagat domen till Kammarrätten i Stockholm, beslutade kammarrätten den 3 september 2009 att återförvisa målet till länsrätten för förnyad prövning med motiveringen att länsrätten inte hade bort neka KP muntlig förhandling i målet.

text: Den 31 januari 2005 beslutade HSAN att med stöd 5 kap. 3 § LYHS ålägga KP en varning (HSAN:s beteckning HSAN 1548/04:B4). Ärendet gällde vården av ytterligare en patient som enligt HSAN:s bedömning inte hade behandlats i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. KP överklagade beslutet till Länsrätten i Stockholms län som i dom den 10 augusti 2006 avslog överklagandet. Länsrätten hade dessförinnan i beslut den 7 april 2006 avslagit KP:s yrkande om muntlig förhandling i målet. Efter att KP hade överklagat domen till Kammarrätten i Stockholm, beslutade kammarrätten den 3 september 2009 att även i detta fall återförvisa målet till länsrätten för förnyad prövning på grund av att muntlig förhandling inte hade hållits i målet.

text: Den 22 december 2005 anmälde Socialstyrelsen KP till HSAN och yrkade att hans läkarlegitimation skulle återkallas. Sammanfattningsvis gjordes gällande att KP i ett 40-tal patientfall hade varit försumlig genom att låta utföra alltför omfattande utredningar, slentrianmässiga behandlingar, behandling med den s.k. CVS-mixen, läkemedelsbehandling utan säkerställd diagnos och på mycket osäkra symptom samt övermedicinering av patienter. HSAN beslutade den 17 oktober 2006 att återkalla KP:s legitimation som läkare (HSAN:s beteckning HSAN 2005/3591:B5). KP överklagade till Länsrätten i Stockholms län. Länsrätten avslog i beslut den 19 december 2006 och i beslut den 26 oktober 2007 KP:s yrkande om muntliga bevisning i form av förhör med sakkunniga och patienter. Länsrätten höll muntlig förhandling i målet den 10 december 2007 och avslog i dom den 1 april 2008 överklagandet. Efter att KP överklagat till Kammarrätten i Stockholm beslutade kammarrätten den 3 september 2009 att återförvisa målet till länsrätten för förnyad handläggning bl.a. med motiveringen att vittnesförhör borde ha hållits med sakkunniga läkare. Efter att målet hade återförvisats till länsrätten avslog länsrätten i beslut den 18 november 2009 KP:s begäran att såsom vittnen höra dels en professor i ekonomi, dels patienter och anhöriga till patienter.

text: Den 8 – 10 februari 2010 höll länsrätten (numera Förvaltningsrätten i Stockholm) gemensam muntlig förhandling i de båda målen om disciplinpåföljd och i målet om återkallelse av läkarlegitimationen. Vid förhandlingen hölls på begäran av KP i de båda målen om disciplinpåföljd vittnesförhör med överläkaren GL (specialist i radiologi och nukleärmedicin), docenten GR (specialist i endokrinologi), docenten LN (specialist inom psykiatri) och professorn JD (specialist inom psykiatri och neurologi). Dessa hördes på KP:s begäran även i målet om återkallelse av läkarlegitimationen liksom leg. neuropsykologen och neuroterapeuten HW och professorn OA (specialist i neuropsykologi).

text: Förvaltningsrätten i Stockholm meddelade dom i målen den 9 april 2010. I det första målet om disciplinpåföljd (mål nr 14107-10) avslog förvaltningsrätten KP:s överklagande liksom hans yrkande om ersättning för kostnader i målet. I det andra målet om disciplinpåföljd (mål nr 14108-10) beslutade länsrätten att med bifall till överklagandet upphäva HSAN:s beslut att meddela KP varning men avslog hans yrkande om ersättning i målet. I målet om återkallelse av läkarlegitimationen (mål nr 14111-10) avslogs KP:s överklagande liksom yrkande om ersättning för kostnader.

text: Förvaltningsrättens dom i det andra målet om disciplinpåföljd överklagades inte.

text: KP överklagade domen i det första målet om disciplinpåföljd och i målet om återkallelse av legitimationen till Kammarrätten i Stockholm. Kammarrätten beslutade den 15 oktober 2010 att inte meddela prövningstillstånd i något av målen (mål nr 2875-10 respektive 2824-10). Efter att KP överklagat beslutade Högsta förvaltningsdomstolen den 10 maj 2011 att inte meddela prövningstillstånd (mål nr 7246-10 och 7303-10).

text: Anspråket

text: KP har begärt ersättning av staten med sammanlagt 630 819 kr. Han har uppgivit att av det yrkade beloppet avser 552 571 kr onödiga ombudskostnader (322 571 kr) och eget nedlagt arbete (230 000 kr) i målet om återkallelse av hans läkarlegitimation. 46 245 kr avser onödiga ombudskostnader (22 245 kr) och eget nedlagt arbete (24 000 kr) i det första målet om disciplinpåföljd. 16 003 kr avser onödiga ombudskostnader i det andra målet om disciplinpåföljd. Han har slutligen yrkat ersättning för i ärendet här eget nedlagt arbete med 20 000 kr och ombudskostnader med 75 815 kr inklusive mervärdesskatt.

text: KP har som grund för sitt anspråk anfört sammanfattningsvis följande.

text: Vid länsrättens första prövning i det första disciplinpåföljdsmålet förekom två grova rättegångsfel, nämligen dels att muntlig förhandling inte hölls, dels att KP inte tilläts att åberopa förhör med de fyra specialistläkare som sedermera kom att höras. Kammarrätten anförde i sitt beslut om undanröjande och återförvisning följande skäl.

text: Enligt

text: 8 § förvaltningsprocesslagen

text: ska rätten tillse att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och överflödig utredning för avvisas.

text: Enligt kammarrättens mening är det av väsentlig betydelse att den som riskerar en disciplinpåföljd bereds tillräckliga möjligheter att förebringa utredning till stöd för sin talan. (se

text: RÅ 1996 ref. 83

text: ). Även om en varning inte direkt påverkar rätten att utöva ett yrke kan den, om den vinner laga kraft, komma att beaktas och ha stor betydelse i en senare process om återkallelse av yrkeslegitimation. Länsrätt som har att pröva talan om disciplinpåföljd bör därför vara mer restriktiv med att avslå begäran om muntlig förhandling från enskild i denna måltyp än vad som kan anses befogat i flera andra måltyper.

text: En avgörande fråga i målet är om KP har gett de aktuella patienterna sakkunnig och ansvarsfull vård som varit i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Frågan rymmer kvalificerade medicinska bedömningar. Till stöd för sin ståndpunkt åberopade KP i länsrätten, förutom skriftlig, bevisning, vittnesförhör med fyra namngivna medicinskt sakkunniga. Av ingiven bevisuppgift framgick att förhören i huvudsak var avsedda att styrka KP:s utredningsmetoder varit förenliga med god vård och att han haft fog för genomförda utredningar och behandlingar. Det kan under dessa omständigheter, och med beaktande av den bevisning parterna i övrigt åberopat, inte uteslutas att förhör med de sakkunniga hade kunnat bidra till en säkrare bedömning av de aktuella frågeställningarna. En muntlig förhandling kan därför inte anses ha varit obehövlig. Några särskilda skäl som talar emot en muntlig förhandling har inte framkommit. Kammarrätten finner därför att länsrätten inte borde ha avslagit KP:s begäran om muntlig förhandling och därigenom frånta honom möjligheten att förebringa den åberopade muntliga bevisningen. Kammarrätten noterar därvid också att KP först genom länsrättens dom synes ha fått besked om att länsrätten, utan formellt beslut därom avvisat KP:s begäran om förhören och att KP således inte heller getts möjlighet att överväga annan bevisning i stället för den av länsrätten avvisade. Med hänsyn till instansordningens princip bör KP ha rätt till muntlig förhandling i länsrätten som första instans. Målet ska därför återförvisas till länsrätten för förnyad handläggning.

text: Dessa rättegångsfel medförde att målet fick tas om i länsrätten vilket innebar att ombudskostnader om 22 245 kr exklusive mervärdesskatt blev onödiga för honom. Dessutom fick KP i onödan lägga ner eget arbete med 12 timmar. Han gick därmed miste om inkomster med 24 000 kr exklusive mervärdesskatt (12 timmar * 2 000 kr/timme).

text: Vid länsrättens första prövning i det andra disciplinpåföljdsmålet förekom samma två grova rättegångsfel som i det första disciplinpåföljdsmålet. Kammarrätten anförde i sitt beslut om undanröjande och återförvisning samma skäl som i det första disciplinpåföljdsmålet. Dessa rättegångsfel medförde att målet fick tas om i länsrätten vilket innebar att ombudskostnader om 16 003 kr exklusive mervärdesskatt blev onödiga för honom.

text: Vid länsrättens första prövning i återkallelsemålet förekom grova rättegångsfel i fyra avseenden. Hela bevisbördan i fråga om de i målet aktuella behandlingarna skett i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet har i strid med gällande rätt lagts på KP. Länsrätten avvisade hans yrkande om att hålla förhör med de sakkunniga specialistläkarna. Länsrätten grundade dessutom sin dom på två icke lagkraftvunna beslut om varning. Länsrättens domskäl var knapphändiga och allmänt hållna och därmed otillräckliga. Detta framgår av kammarrättens skäl där följande anges.

text: Inledningsvis konstaterar kammarrätten att Europadomstolen vid ett flertal tillfällen (se t.ex.

text: König mot Tyskland

text: , dom den 28 juni 1978; L Compte, Van Leuven och De Meyere mot Belgien, dom den 23 juni 1981; Albert och

text: Le Compte mot Belgien

text: , dom den 10 februari 1983 och

text: Diennet mot Frankrike

text: , dom den 26 september 1995) fastslagit att innehav av läkarlegitimation utgör sådan civil rättighet som avses i artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för det mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Särskilda krav bör därför ställas på att KP får en rättvis rättegång.

text: Frågan om återkallelse av legitimation prövas endast på ansökan av Socialstyrelsen eller den som innehar legitimationen. När Socialstyrelsen för talan har den bevisbördan för att en legitimationsinnehavare har varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrka eller på annat sätt visat sig uppenbart olämplig att utöva yrket. Det beviskrav som ställts upp i praxis är att det på ett otvetydigt sätt kan slås fast att den legitimerade gjort sig skyldig till de allvarliga missgrepp, försummelser, eller andra handlingar som lagts honom eller henne till last (se

text: RÅ 2000 ref. 10

text: Det är vidare ett oeftergivligt krav att det av ett beslut om återkallelse av läkarlegitimation klart och tydligt framgår vilka faktiska missgrepp och försummelser som slutligen funnits styrkta och som lagts till grund för återkallelsen (

text: RÅ 1989 ref. 67

text: En avgörande fråga i målet är huruvida det kritiserade behandlingarna skett i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. I denna fråga har länsrätten i sin bedömning redovisat Socialstyrelsens kritik och bedömningar i ett antal punkter och därefter för egen del funnit dels att flertalet av KP:s påståenden svagt underbyggda och i några fall remarkabla vad gäller effekten av vissa läkemedel, dels att den bevisning som KP åberopat inte styrker att han bedriver vård i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Som avslutande helhetsbedömning finner länsrätten att KP:s handläggning och behandling av ett stort antal patientfall varit grovt felaktig och i strid med vetenskap och beprövad erfarenhet.

text: Som framgår av det sagda har länsrätten utan närmare resonemang godtagit Socialstyrelsens bedömning att den behandling KP gett var felaktig och i strid med vetenskap och beprövad erfarenhet och därvid konstaterat att KP inte förmått styrka motsatsen. Såvitt framgår av domen synes länsrätten således ha placerat hela bevisbördan på KP när det gäller frågan om den av Socialstyrelsen kritiserade behandlingen skett i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Oavsett hur det förhåller sig med detta, konstaterar kammarrätten att frågan om KP handlat felaktigt och i strid med vetenskap och beprövad erfarenhet eller inte rymmer kvalificerade medicinska bedömningar. Till stöd för sin ståndpunkt åberopade KP i länsrätten, förutom omfattande skriftlig bevisning och vittnesförhör med ett antal patienter, förhör med fem namngivna sakkunniga läkare. Av ingiven bevisuppgift framgick bland annat att förhören till en betydande del skulle avse bedömningar och behandlingsinsatser i konkreta patientfall samt att avsikten med förhören i huvudsak vara att visa att Socialstyrelsens kritik var på angivna punkter obefogad och att av KP utförda utredningar och behandlingar utförts korrekt. Av i målet ingivna och åberopade skriftliga utlåtanden framgår vidare att åtminstone några av de sakkunniga kan ha en annan uppfattning än Socialstyrelsen i frågan om huruvida KP:s undersöknings- och behandlingsmetoder är i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Det kan under dessa omständigheter, och med beaktande av den bevisning parterna i övrigt åberopat i denna fråga, enligt kammarrättens mening utan vidare antas att muntliga förhör med de av KP åberopade sakkunniga hade kunnat bidra till en säkrare bedömning av frågan om den av KP utförda behandlingen skett i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Mot den bakgrunden, och med hänsyn till den ingripande åtgärd återkallelsen är för den drabbade, hade länsrätten inte bort avvisa de av KP åberopade förhören med sakkunniga.

text: Som framhålls ovan måste det i ett beslut om återkallelse av läkarlegitimation otvetydigt kunna slås fast att den legitimerade gjort sig skyldig till de faktiska missgrepp och försummelser som läggs till grund för en återkallelse. HSAN har i sin bedömning av frågan om de påtalade bristerna i KP:s yrkesverksamhet utgör tillräckliga skäl för att återkalla hans legitimation beaktat bland annat att han tidigare gjort sig skyldig till likartade fel. Även om detta inte uttryckligen framgår, synes HSAN därvid avse de påstådda brister för vilka KP i två tidigare beslut tilldelats varningar. Det framgår visserligen inte uttryckligen att länsrätten vid sin bedömning beaktat dessa beslut, men eftersom det i domskälen, under rubriken ”Länsrättens bedömning” hänvisas till besluten, kan annan slutsats inte dras än att besluten tillmättes betydelse även för länsrättens bedömning. De påstådda brister som lagts till grund för dessa beslut om varning är emellertid ännu inte slutligt prövade och kan därför inte läggas KP till last i den nu aktuella prövningen.

text: Kammarrätten konstaterar slutligen att länsrätten i sin dom inte i något fall har redovisat sin bedömning i förhållande till ett konkret påstående om missgrepp eller försummelse. I stället har länsrätten, på sätt som angetts ovan, mycket kortfattat redovisat sin bedömning i allmänna ordalag och med hjälp av termer som ”flertalet”, ”några” och ”stort antal”. För att en sådan redovisning ska kunna godtas, måste i enlighet med vad som sagts ovan som ett minimikrav gälla det klart och tydligt framgår i vilken utsträckning påstådda missgrepp och försummelser funnits styrkta och lagts till grund för återkallelsen. Den knapphändiga och allmänt hållna redovisning länsrätten gett av sin bedömning och sina slutsatser medger inga säkra bedömningar i dessa frågor och måste därför enligt kammarrättens bedömning anses otillräcklig.

text: De brister som kammarrätten sålunda funnit i länsrättens handläggning och prövning av målet är enligt kammarrättens mening sådana att de i första hand bör åtgärdas vid förnyad handläggning i länsrätten. Länsrättens dom ska därför undanröjas och målet återförvisas till länsrättens för förnyad handläggning.

text: Dessa rättegångsfel medförde att målet fick tas om i länsrätten vilket innebar att ombudskostnader om 322 571 kr exklusive mervärdesskatt – avseende inläsning av handlingar inför muntlig förhandling i länsrätten, muntlig förhandling i länsrätten den 10 december 2007, genomgång av länsrättens dom, upprättande av överklagandet med begäran om prövningstillstånd och sex kompletterande yttranden till kammarrätten, genomgång av kammarrättens dom samt ombudets kontakter med KP och domstolarna – blev onödiga för honom. Dessutom fick KP i onödan lägga ner eget arbete med 115 timmar då varje samtal och skrivelseomgång samt kommenterande tog lika lång tid i anspråk för honom som för ombudet. Han gick därmed miste om inkomster med 230 000 kr exklusive mervärdesskatt (115 timmar * 2 000 kr/timme).

text: KP har som underlag för skadan givit in tidrapporter utvisande ombudets arvodesdebitering.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern inhämtat yttrande från Förvaltningsrätten i Stockholm, som har anfört bl.a. följande.

text: KP har i begäran om skadestånd, med hänvisning till kammarrättens beslut om återförvisning, hävdat att länsrätten begått grovt rättegångsfel bl.a. genom att avvisa den åberopade muntliga bevisningen. Han har vidare pekat på att varningen av den 31 januari 2005 kom att upphävas av förvaltningsrätten vid den förnyade prövningen ”baserat på förhören” av vittnena.

text: Förvaltningsrätten vill hänvisa till vad som anförs under domskälen i fråga om den muntliga bevisningen (s. 12 i mål nr 14107-10 och s. 31 f. i mål nr 14111-10). I det mål där förvaltningsrätten kom att upphäva den meddelade varningen (mål nr 14108-10) ger skälen inte stöd för påståendet att rättens beslut baserats på vittnesförhören. Sammantaget har de åberopade vittnesförhören inte påverkat de slut vartill förvaltningsrätten har kommit i de tre målen.

text: Kammarrätten har i målet om återkallelse av legitimationen motiverat sitt undanröjande och sin återförvisning också med andra brister i länsrättens handläggning och prövning av målet. Förvaltningsrätten har inte någon annan uppfattning än kammarrätten i de frågorna.

text: Skadeståndsskyldighet

text: Till grund för yrkandet om skadestånd har KP hänvisat till de tre ovan nämnda besluten i Kammarrätten i Stockholm om återförvisning och de brister som domstolen funnit i länsrättens handläggning av målen. Skadan preciseras till att avse de onödiga ombudskostnader och egna kostnader som KP har orsakats genom de fel som länsrätten har begått enligt kammarrättens beslut. Ersättningen som yrkas avser kostnader under tiden från förberedelsearbete inför länsrättens förhandling i återkallelsemålet och genomgång av länsrättens domar i målen om varning till mottagandet av kammarrättens beslut om återförvisning.

text: Kammarrätten har återförvisat målen till länsrätten. De två målen om varning återförvisades med anledning av att länsrätten och kammarrätten gjort olika bedömningar av behovet av muntlig bevisning och om muntlig förhandling skulle hållas. Målet om återkallelse av legitimationen återförvisades bl.a. med anledning av att länsrätten och kammarrätten gjort olika bedömningar av om vittnen skulle kallas till den muntliga förhandlingen.

text: Det är, som anförts ovan, rätten som ska göra dessa bedömningar. Även om kammarrätten har gjort en annan bedömning än länsrätten kan enligt förvaltningsrättens mening länsrättens bedömningar i dessa frågor knappast utgöra sådana fel eller försummelser som är skadeståndsgrundande. Justitiekanslern har i ett beslut den 19 februari 1990 (dnr

text: ) vägrat ersättning för ökade omkostnader till följd av att hovrätt återförvisat ett mål till tingsrätt på grund av grovt rättegångsfel, eftersom någon påtaglig felbedömning inte legat tingsrätten till last.

text: I domen om återkallelse av legitimationen har kammarrätten också konstaterat andra brister i länsrättens prövning av målet, bl.a. placeringen av bevisbördan samt den knapphändiga och allmänt hållna redovisning länsrätten gett av sin bedömning. Som nämnts ovan delar förvaltningsrätten kammarrättens bedömning i fråga om dessa brister men konstaterar att när målet ånyo prövades i förvaltningsrätten kom domstolen till samma utgång som tidigare och överinstanserna meddelade inte prövningstillstånd. Förvaltningsrätten ifrågasätter om bristerna är så grova att de kan anses vara sådana fel eller försummelser som utgör grund för skadestånd.

text: Om Justitiekanslern skulle finna att länsrättens handläggning varit skadeståndsgrundande är frågan vilken skada som KP har orsakats av länsrättens hantering av målen. KP har begärt ersättning för dels ombudskostnader, dels egna kostnader med totalt 630 819 kr. Såvitt avser de egna kostnaderna anges att KP har tvingats lägga ned samma antal timmar som sitt ombud och att hans förlorade inkomst i anledning därav uppgår till 2 000 kr/timme exklusive mervärdesskatt.

text: Ersättning för eget arbete bör utgå endast i den mån det motsvaras av en faktisk inkomstförlust. Det måste här ankomma på KP att styrka sin förlust. Såvitt framgår av de remitterade handlingarna består hans anspråk av ett uppskattat belopp grundat på ombudets tidsredovisning. Enligt förvaltningsrätten kan det inte härigenom anses styrkt att han lidit någon inkomstförlust. Skadeståndsanspråket bör därför enligt förvaltningsrätten avslås i denna del.

text: Såvitt avser kostnader för ombudsarvode bör ersättning utgå endast om kostnaderna varit skäligen påkallade för tillvaratagande av KP:s rätt i målen. Förvaltningsrätten vill framhålla att kostnader för ombudsarvode normalt inte ersätts i förvaltningsprocessen. I sammanhanget vill förvaltningsrätten också upplysa om att KP själv uppträder som ombud i förvaltningsdomstol, bl.a. i socialförsäkringsmål, och således torde ha tillägnat sig en viss processvana. Emellertid har ett mål gällt återkallelse av legitimation som läkare, dvs. en mycket ingripande åtgärd, och om Justitiekanslern anser att länsrättens handläggning är skadeståndsgrundande, kan förvaltningsrätten tillstyrka att KP tillerkänns viss ersättning för ombudskostnader. Enligt förvaltningsrätten kan ersättningen beräknas till motsvarande 25 timmars arbete enligt rättshjälpstaxan.

text: KP har fått del av förvaltningsrättens yttrande och har inkommit med kompletterande synpunkter. Han har inte tillhandahållit något ytterligare underlag till stöd för sitt anspråk.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: ska rätten tillse att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Vid behov anvisar rätten hur utredningen bör kompletteras. Överflödig utredning får avvisas.

text: Enligt

text: 9 § förvaltningsprocesslagen

text: är förfarandet skriftligt. I handläggningen får ingå muntlig förhandling beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. I kammarrätt och förvaltningsrätt ska muntlig förhandling hållas, om enskild som för talan i målet begär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar emot det.

text: Enligt

text: 25 § förvaltningsprocesslagen

text: får rätten förordna om förhör med bl.a. vittne. Sådant förhör äger rum vid muntlig förhandling.

text: Rätten till muntlig förhandling enligt

text: 9 § förvaltningsprocesslagen

text: är inte ovillkorlig. Frågan om muntlig förhandling ska hållas i ett mål får bedömas från fall till fall. Det är vidare rätten som inom ramen för sin utredningsskyldighet enligt

text: 8 § förvaltningsprocesslagen

text: får bedöma om viss muntlig bevisning ska medges eller om bevisningen ska avvisas eller om bevisningen lämpligen bör föras fram i någon annan form.

text: Såväl mål om disciplinpåföljd som mål om återkallelse av läkarlegitimation avser, med hänsyn till den betydelse som saken har för den enskildes yrkesutövning, den enskildes civila rättigheter i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . De rättssäkerhetsgarantier som föreskrivs i artikeln ska således upprätthållas vid förvaltningsdomstolarnas handläggning av sådana mål och

text: förvaltningsprocesslagens

text: bestämmelser om bl.a. muntlig förhandling och bevisning måste därmed tolkas mot bakgrund av och i enlighet med de krav på en rättvis rättegång som artikel 6.1 i konventionen uppställer.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Förvaltningsdomstolarnas handläggning av och beslut i mål av ifrågavarande slag är sådan verksamhet.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Dessa begränsningar har emellertid inte ansetts kunna upprätthållas fullt ut i sådana fall då ett fel eller en försummelse innefattar en överträdelse av Europakonventionen. (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse eller en konventionsöverträdelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Överväganden

text: Kammarrättens beslut att undanröja länsrättens domar och återförvisa målen till underinstansen för förnyad handläggning måste uppfattas som att kammarrätten har bedömt att länsrättens beslut att avgöra målen om disciplinpåföljd utan muntlig förhandling liksom länsrättens beslut att inte tillåta förhör med de av KP åberopade specialistläkarna i dessa mål liksom i målet om återkallelse inte var förenliga med de krav på en rättvis rättegång som följer av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Detta är också Justitiekanslerns bedömning. Länsrättens beslut i dessa avseenden har därmed varit felaktiga på ett sådant sätt att de grundar skadeståndsansvar för staten. Eftersom redan dessa omständigheter får antas vara tillräckliga för att föranleda undanröjande och återförvisning saknas det anledning att gå närmare in på om även övriga brister i länsrättens handläggning i och för sig skulle kunna vara skadeståndsgrundande.

text: Skadeståndet syftar till att försätta den skadelidande i den situation som denne skulle ha befunnit sig i om den skadeståndsgrundande handlingen inte hade företagits. När en dom undanröjs och målet visas åter till underinstansen för förnyad handläggning kan detta typiskt sett antas orsaka merkostnader i den utsträckning som processen måste tas om. Däremot är sådana kostnader som skulle ha uppkommit också om målet redan från början hade handlagts på rätt sätt inte några merkostnader och därmed inte ersättnings-gilla. I mål där bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen tillämpas har den enskilde, till skillnad från vad som gäller t.ex. vid handläggning i allmän domstol av tvistemål i allmänhet, oavsett utgången inte rätt till ersättning för sina rättegångskostnader. Att en sådan rätt inte föreligger motiveras bl.a. av den utredningsskyldighet som åvilar rätten i mål som handläggs enligt förvaltningsprocesslagen. Eftersom den enskilde inte kan påräkna att få ersättning för rättegångskostnader i sådana mål kan staten endast i begränsad utsträckning på skadeståndsrättslig grund bli ersättningsskyldig härför. Under alla omständigheter kan rätten till ersättning endast omfatta sådana kostnader som har varit skäligen påkallade för att tillvarata partens rätt.

text: Mot bakgrund av det nyss sagda konstaterar Justitiekanslern att kostnader för att överklaga i syfte att få domarna undanröjda och målen återförvisade för förnyad handläggning inte skulle ha uppkommit om länsrätten från början hade handlagt målen på rätt sätt. Sådana kostnader bör därför anses utgöra merkostnader. Därutöver får vissa merkostnader anses ha uppkommit för förnyad förberedelse inför den muntliga förhandlingen i länsrätten i det återförvisade målet om återkallelse, främst såvitt avser förhöret med KP själv. Vid bedömningen av vad som kan anses utgöra en rimlig omfattning när det gäller dessa förberedande åtgärder måste emellertid beaktas den utredningsskyldighet som åvilar rätten i mål av ifrågavarande slag liksom det faktum att muntlig förhandling i sådana mål endast är ett komplement till det skriftliga förfarandet och således inte syftar till någon fullständig genomgång av målet. Kostnader direkt hänförliga till den nya muntliga förhandlingen i målet om återkallelse är också att anse som merkostnader. Däremot är kostnader som avser förberedelsen inför och själva den muntliga förhandlingen i målen om disciplinpåföljd inte ersättningsgilla eftersom någon muntlig förhandling inte tidigare hade hållits i dessa mål och några merkostnader härför således inte har uppkommit. Detsamma gäller kostnader för förberedelse inför och hörande av de av KP åberopade vittnena, då dessa inte tidigare hade hörts i något av målen.

text: Vid bestämmande av skälig kostnad för ombudsarvode bör, på samma sätt som gäller enligt

text: 18 kap. 8 § rättegångsbalken

text: , utgångspunkten vara att ärendets omfattning och beskaffenhet liksom den omsorg och skicklighet med vilken uppdraget har utförts ska beaktas. Justitiekanslern konstaterar att inget i det tillgängliga underlaget ger stöd för slutsatsen att uppdraget har utförts på ett sådant särskilt skickligt sätt som skulle kunna motivera den höga arvodesnivå som BG och KP har kommit överens om (jfr t.ex.

text: NJA 2009 s. 441

text: där en arvodesnivå om 1 800 kr/timme har ansetts motsvara en måttlig timkostnad).

text: Med beaktande av de överväganden som ovan redovisats och vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att de ersättningsgilla åtgärderna skäligen får antas ha medfört ombudskostnader om 40 000 kr.

text: Vad därefter gäller ersättning för uteblivna inkomster med anledning av det arbete som KP själv har lagt ned i målen har ingen utredning till stöd för det anspråket lagts fram. Anspråket i denna del synes grundat på ett antagande om vilka inkomster KP skulle ha haft som läkare. Med hänsyn till att KP:s läkarlegitimation varit återkallad kan ett sådant antagande inte godtas utan närmare utredning. Anspråket i denna del kan därför inte till någon del vinna bifall.

text: Ombudskostnader m.m. i ärendet här

text: Justitiekanslern kan inom ramen för statens frivilliga skadereglering förordna om ersättning för ombudskostnader m.m. i enlighet med de principer som skulle gälla vid bestämmande av ersättning för rättegångskostnader om anspråket i stället hade prövats i domstol, dvs. med utgångspunkt i bestämmelserna i 18 kap. rättegångsbalken. I enlighet därmed gäller, utöver vad som tidigare sagts härom, bl.a. att ersättning endast utgår om sökanden vinner bifall till sitt anspråk och att, om sökandens yrkande bifalls endast till en del, ersättningen kan jämkas helt eller delvis.

text: KP har endast till en mindre del haft framgång i ärendet här. Såvitt gäller skadeståndsskyldigheten som sådan har någon utredning och argumentation utöver vad som framgår av kammarrättens avgöranden inte varit behövlig. Någon relevant utredning till stöd för de olika anspråken har inte tillhandahållits. Varken ärendets omfattning och beskaffenhet eller ombudets sätt att utföra uppdraget motiverar den höga arvodesnivå som yrkandet om ersättning för ombudskostnader grundas på. Med hänsyn härtill finner Justitiekanslern vid en samlad bedömning att ersättning för ombudskostnader i ärendet här ska utgå med skäliga 10 000 kr inklusive mervärdesskatt. Utredningen ger inte stöd för att någon ersättning för eget arbete ska utgå till KP.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av sterilisering enligt könstillhörighetslagen

org: jk

text: Justitiekanslern avslår de 161 anspråk på skadestånd av staten som har framställts i ärendena med de diarienummer som framgår av bilagan till detta beslut.

type: stycke

text: Ärendena

type: rubrik

text: Inledning

text: I juni och september 2013 tog Justitiekanslern emot ett stort antal anspråk på skadestånd av staten från personer som fått ändrad könstillhörighet efter sterilisering (slutligen 161 sökande). Samtliga sökande har såvitt framkommit genomgått sterilisering enligt den tidigare gällande bestämmelsen i 1 § 5 lagen (

text: ) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall (könstillhörighetslagen). Ingreppen har skett från mitten av 1970-talet och fram till februari 2013. Sökandenas anspråk grundas i huvudsak på att de anser att lagens krav på sterilisering för ändrad könstillhörighet har stått i strid med såväl grundlagen som Europakonventionen. Steriliseringskravet i lagen upphörde att gälla från och med den 1 juli 2013.

text: Justitiekanslern ger först en rättslig bakgrund på det nationella och internationella planet när det gäller frågan om könstillhörighet och kravet på sterilisering. Därefter redovisas närmare grunden för sökandenas anspråk innan Justitiekanslern gör en skadeståndsrättslig bedömning av de framställda anspråken.

text: Bakgrund

text: Fram till 1972 fanns i Sverige inte någon lagreglering beträffande frågor om ändring av kön och könstillhörighet. Den 1 juli 1972 trädde könstillhörighetslagen i kraft. Som bakgrund till lagstiftningen anfördes i lagens förarbeten bl.a. följande (

text: prop. 1972:6 s. 46

text: f.).

text: De intersexuella utgör en mycket liten minoritet i det svenska samhället. Deras avvikelse skapar emellertid svåra anpassningsproblem för dem. Deras situation förvärras av att det inte finns några klara regler eller någon enhetlig praxis i fråga om deras möjligheter att få sin egen uppfattning om vilket kön de tillhör erkänd utåt. Det är oklart både vilka faktorer som skall vara avgörande för könstillhörigheten och i vilka former en ändring av den officiellt registrerade könstillhörigheten kan åstadkommas. Inte minst från humanitär synpunkt skulle det vara av värde att få till stånd en reglering av dessa frågor. I likhet med de sakkunniga och flertalet remissinstanser anser jag mot bakgrund härav att det finns anledning att genom särskilda författningsbestämmelser reglera frågan om ändrad könstillhörighet för intersexuella.

text: I könstillhörighetslagen 1 § 5 infördes bl.a. ett krav på sterilisering eller avsaknad av fortplantningsförmåga för att sökanden skulle kunna få en ändrad könstillhörighet fastställd. Beträffande detta krav uttalades följande i förarbetena (

text: a. prop. s. 49

text: f.).

text: För att förebygga att en transsexuell person efter fastställande av den nya könstillhörigheten får egna barn, dvs. att den som officiellt har manligt kön blir mor och den som officiellt har kvinnligt kön blir far, kräver de sakkunniga slutligen att sökanden skall ha undergått sterilisering eller av annan orsak saknar fortplantningsförmåga. Det kan med visst fog ifrågasättas om ett sådant krav är nödvändigt. Det torde kunna betraktas som praktiskt taget uteslutet att en transsexuell person efter att ha fått ändrad könsregistrering skulle av fri vilja inleda ett sexuellt förhållande med någon som hör till samma officiella kön som han själv. Risken för ett faderskap resp. en graviditet torde därför, även om sterilisering inte föreligger, vara utomordentligt liten. Härtill kommer att sterilisering är ett ingrepp av allvarlig och inte helt riskfri karaktär. Trots vad som nu har anförts har jag dock kommit till den uppfattningen att de sakkunnigas förslag bör följas även på denna punkt. Det synes mig nämligen nödvändigt att helt eliminera risken för den förvirring i släktskapsförhållandena som skulle uppstå om en transsexuell person som fått sin könsregistrering ändrad skulle få egna barn.

text: Kravet på sterilisering i könstillhörighetslagen formulerades ursprungligen på så sätt att fastställelse av ändrad könstillhörighet skulle meddelas endast om sökanden ”undergått sterilisering eller av annan orsak saknar fortplantningsförmåga”. Bestämmelsen i könstillhörighetslagen fick sedermera, utan att kravet på sterilisering ändrades i sak, följande fullständiga lydelse.

text: 1 § En person ska efter egen ansökan få fastställt att han eller hon har en annan könstillhörighet än den som framgår av folkbokföringen, om han eller hon

text: 1. sedan en lång tid upplever att han eller hon tillhör det andra könet,

text: 2. sedan en tid uppträder i enlighet med denna könsidentitet,

text: 3. måste antas komma att leva i denna könsidentitet även i framtiden,

text: 4. har fyllt arton år, och

text: 5. har steriliserats eller av någon annan orsak saknar fortplantningsförmåga.

text: På det internationella planet dröjde utvecklingen i fråga om transsexuella personers möjlighet att över huvud taget få en ändrad könstillhörighet fastställd. Bland Europarådets medlemsstater kom dock artikel 8 i Europakonventionen med tiden att spela en central roll vid den rättsliga utvecklingen på området. Enligt den bestämmelsen har enskilda gentemot staten rätt till skydd för privat- och familjeliv, men dessa rättigheter kan inskränkas med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till bl.a. skydd för hälsa eller moral eller andra personers fri- och rättigheter.

text: Ett flertal ärenden angående könstillhörighet har genom åren prövats av Europadomstolen. Domstolen pekade i ett avgörande 1986 Rees mot Storbritannien (Application no. 9532/81) på att det ännu inte fanns något enhetligt mönster för hur staterna bedömde de rättsliga verkningarna av ändrad könstillhörighet. Några medlemsstater hade lagstiftning som innebar att en ändrad könstillhörighet på vissa villkor kunde erkännas officiellt medan så inte var fallet i andra stater. Europadomstolen konstaterade att staterna måste ha stor tolkningsmarginal (margin of appreciation) i denna fråga (§ 37 i domen). I det aktuella fallet fann domstolen att det förhållandet att klagandenas könstillhörighet inte hade ändrats i vissa officiella handlingar i Storbritannien inte innefattade en överträdelse av artikel 8 i Europakonventionen. Samtidigt framhöll domstolen att konventionen alltid måste tolkas i ljuset av rådande omständigheter och att behovet av lämpliga lagstiftningsåtgärder måste fortsätta att övervägas med beaktande av den vetenskapliga och samhälleliga utvecklingen på området (§ 47 i domen).

text: En viss utveckling av Europadomstolens praxis beträffande transsexuella personers rättigheter skedde genom avgörandet i målet

text: B mot Frankrike

text: 1992 (Application no. 13343/87), där en överträdelse av artikel 8 angående rätten till privatliv konstaterades på grund av att den transsexuella personen B i Frankrike allmänt sett befann sig i en situation som var oförenlig med respekten för privatlivet. Domstolen hänvisade dock samtidigt till avgörandet i fallet Rees och konstaterade att det, trots att en viss utveckling hade skett, fortfarande inte fanns någon samstämmig syn bland staterna i fråga om omfattningen av transsexuella personers rättigheter. Den rättsliga situationen för transsexuella personer som ändrade könstillhörighet beskrevs allmänt som extremt komplex (§ 48 i domen).

text: En mera tydlig kursändring av praxis kom 2002 när domstolen i stor sammansättning (Grand Chamber) avgjorde målen Goodwin respektive

text: I mot Storbritannien

text: (Application no. 28957/95 respektive 25680/94). Domstolen förklarade då återigen att den måste tolka konventionen dynamiskt och vara öppen för att ändra sin praxis, för att inte riskera att lägga hinder i vägen för reformer och förbättringar på området för mänskliga fri- och rättigheter. Med detta sagt prövade domstolen klagomålen i ljuset av dåvarande förhållanden och fann att det inte längre fanns några tungt vägande allmänna intressen som stod emot individens rätt att få sin nya könstillhörighet rättsligt erkänd (§ 93 i domen angående Goodwin). Till skillnad från den slutsats man kommit till i 1986 i fallet

text: Rees mot Storbritannien

text: fann domstolen nu att det utgjorde en överträdelse av artikel 8 om rätten till skydd för privatlivet när klagandenas ändrade könstillhörighet inte hade blivit fullt ut erkänd i Storbritannien.

text: Vid sidan av frågan om att få en ny könstillhörighet fastställd har Europadomstolen prövat flera andra fall angående omfattningen av transsexuella personers rättigheter. I fallet X, Y och Z mot Storbritannien (Application no. 21830/93), där dom meddelades 1997, hade mannen X som fötts som kvinna nekats att registreras som far till Z. X levde tillsammans med kvinnan Y som efter insemination hade fött Z. Europadomstolen prövade fallet efter att ha konstaterat att artikel 8 i den del som gäller rätten till familjeliv i och för sig var tillämplig. Domstolen uttalade vidare att inte fanns någon enhetlig europeisk syn på föräldrarättigheter för transsexuella eller när det gällde rättsställningen för barn som fötts efter konstgjord befruktning och att staterna måste ha stor frihet att utforma egna regler på dessa områden. Någon överträdelse av konventionen ansågs inte ha skett i detta fall.

text: I målen

text: Parry mot Storbritannien

text: (Application no. 42971/05) och

text: H mot Finland

text: (Application no. 37359/09) har Europadomstolen 2006 respektive 2012 funnit att krav på upplösande av klagandenas äktenskap för att deras ändrade könstillhörighet skulle kunna fastställas av myndigheterna inte har stått i strid med rätten artikel 8, när äktenskap enligt nationell lagstiftning bara har kunnat ingås mellan personer av olika kön. 2012 års avgörande har dock hänskjutits till avgörande i Grand Chamber och är ännu inte slutligt avgjort.

text: Det finns inte något fall från Europadomstolen som gäller frågan om ett krav på sterilisering för fastställande av ändrad könstillhörighet är förenligt med Europakonventionens bestämmelser.

text: Europarådets kommissionär för mänskliga rättigheter, Thomas Hammarberg, lade 2009 fram en rapport med titeln ”Human Rights and Gender Identity”. I rapporten konstaterades att det i vissa europeiska länder – i strid med Europadomstolens praxis – fortfarande inte fanns möjlighet att få en ändrad könstillhörighet officiellt erkänd. I de flesta av Europarådets medlemsstater fanns visserligen den möjligheten men vissa krav ställdes, bl.a. på sterilisering. I rapporten uttalades att det huvudsakliga problemet ur ett människorättsperspektiv är i vilken utsträckning ett så stort intrång i en individs privatliv kan berättigas och om detta eller andra medicinska ingrepp ska kunna krävas för att avgöra om någon tillhör ett visst kön. En analys av frågan mynnade ut i en rekommendation till konventionsstaterna att avskaffa eventuella krav på sterilisering eller andra obligatoriska medicinska behandlingar för att få en ändrad könstillhörighet fastställd.

text: Dessförinnan hade den svenska regeringen i januari 2006 tillkallat en särskild utredare för att göra en översyn av könstillhörighetslagen (

text: dir. 2006:8

text: ). Utredarens uppdrag var bl.a. att undersöka hur lagen tillämpades och att ta ställning till om lagens krav i olika hänseenden skulle finnas kvar. Könstillhörighetsutredningen lämnade i mars 2007 betänkandet Ändrad könstillhörighet – förslag till ny lag (

text: SOU 2007:16

text: ). Där uttalades bl.a. följande.

text: Vi anser det vara rimligt att kräva att en person som har kvinnlig könstillhörighet inte har manliga könskörtlar och tvärtom. Även om det framstår som ett extremt undantagsfall, vill vi undanröja möjligheterna att en person som är folkbokförd som man föder ett barn. Ännu en omständighet som vi beaktat vid våra ställningstaganden är den medicinska risk som ett kvarlämnande av de ursprungliga könskörtlarna kan innebära när personen genomgår hormonbehandling. Enligt vår uppfattning utgör förslaget i denna del en kodifiering av den praxis som råder i könstillhörighetsärenden och, som ovan nämnts, står väl i överensstämmelse med de önskemål som i princip alla transsexuella har. Något undantag från kravet bör inte kunna meddelas.

text: Kravet på att den som ansöker om ändrad könstillhörighet skall vara steriliserad eller på annat sätt sakna fortplantningsförmåga skall enligt förslaget tas bort från lagstiftningen såsom varande obehövligt mot bakgrund av det nämnda förslaget om krav på avlägsnande av könskörtlarna. Vi föreslår emellertid dessutom att en transsexuell person skall ha samma möjligheter som alla andra personer som så önskar att spara könsceller i nedfryst skick och använda dem för att bli förälder genom assisterad befruktning efter den juridiska ändringen av könstillhörigheten.

text: Förslaget ledde inte till lagstiftning.

text: I juni 2011 överlämnade Socialstyrelsen rapporten Transsexuella och övriga personer med könsidentitetsstörningar – Rättsliga villkor för fastställelse av könstillhörighet samt vård och stöd, till Socialdepartementet. Rapporten innehöll förslag till ändrade villkor för fastställelse av könstillhörighet, bl.a. ett avskaffande av kravet på sterilisering.

text: Det fortsatta lagstiftningsarbetet utmynnade i april 2012 i propositionen Ändrad könstillhörighet (

text: prop. 2011/12:142

text: ). Beträffande kravet på sterilisering uttalas där följande (s. 55-56).

text: Under senare år har det skett en tydlig utveckling inom såväl FN som Europarådet när det gäller lika möjligheter och rättigheter oavsett könsidentitet. En grundläggande aspekt av dessa rättigheter är uppfattningen att ingen ska tvingas genomgå medicinsk behandling eller medicinska ingrepp för att få sin juridiska könstillhörighet ändrad. I Europakonventionen skyddas bl.a. respekten för enskildas privat- och familjeliv (artikel 8). Europadomstolen har visserligen ännu inte prövat om ett krav på sterilisering i samband med ändrad könstillhörighet är förenligt med konventionen. Det kan emellertid inte uteslutas att domstolen i en framtid kommer att anse att respekten för privatlivet kräver att staterna inte ställer som krav att en person som vill ändra könstillhörighet först måste gå med på att bli infertil. Som framgår av redovisningen i avsnitt 6 går rättsutvecklingen internationellt i den riktningen. Ett fortsatt krav på att den som önskar ändra könstillhörighet ska ha undergått sterilisering eller av någon annan orsak sakna fortplantningsförmåga förefaller med hänsyn till denna utveckling som otidsenligt. Tvärtom bör Sverige, enligt regeringens mening, vara ledande i arbetet med att värna transsexuellas rätt till kroppslig integritet och rättssäkerhet.

text: Sverige var pådrivande i förhandlingarna om Europarådets rekommendation om åtgärder för att motverka diskriminering som har samband med sexuell läggning eller könsidentitet. Av rekommendationen framgår att krav som avser fysiska förändringar för rättsligt erkännande av ändrad könstillhörighet bör ses över med jämna mellanrum så att kränkande krav kan undanröjas samt att medlemsstaterna bör vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa effektiv tillgång till lämplig vård och insatser vid ändring av könstillhörighet utan oskäliga krav på den enskilde.

text: Att genom sterilisering beröva en människa möjligheten att få barn är ett mycket långtgående och allvarligt ingrepp. Vid en sammantagen bedömning finner regeringen att det inte finns tillräckliga skäl för att fortsatt motivera ett krav på sterilisering. Särskilt inte som barnkonventionens krav om att barn har rätt till vetskap om sitt ursprung och att omvårdas av sina föräldrar synes kunna uppfyllas i de fall personer som ändrat könstillhörighet blir föräldrar. Kravet på sterilisering bör alltså avskaffas.

text: Några remissinstanser har påpekat att de rättsliga konsekvenserna av att avskaffa kravet på sterilisering måste utredas ytterligare, eftersom den som ändrar könstillhörighet utan krav på sterilisering kan bli förälder i sin nya könstillhörighet genom att använda kvarvarande könsceller och könsorgan, som normalt hör till den tidigare könstillhörigheten. I sammanhanget har bl.a. bestämmelserna om fastställande av rättsligt föräldraskap i

text: föräldrabalken

text: nämnts.

text: Eftersom transsexualism är ovanligt är det sannolikt mycket få personer som, efter avskaffande av steriliseringskravet, kommer att bli föräldrar efter att ha ändrat könstillhörighet. Sällsyntheten i sig är dock inte ett acceptabelt skäl att för denna grupp av föräldrar och barn ställa lägre krav på rättssäkerhet än för andra grupper i samhället.

text: Beredningsunderlaget är i nuläget otillräckligt för att regeringen i denna del ska kunna göra en fullständig bedömning av om ändringar är nödvändiga. Regeringen avser därför att skyndsamt komplettera utredningen, genom att belysa ovan nämnda rättsliga konsekvenser av att avskaffa kravet på sterilisering. Regeringen avser att återkomma till riksdagen med förslag dels till ändringar som innebär att könstillhörighetslagens krav på sterilisering avskaffas, dels till eventuella nödvändiga följdändringar i annan lagstiftning.

text: I den efterföljande propositionen Upphävande av kravet på sterilisering för ändrad könstillhörighet (

text: prop. 2012/13:107

text: ) föreslogs i mars 2013 de ändringar i lagen som trädde i kraft den 1 juli 2013 och som – efter utredning av de närmare rättsliga konsekvenserna – alltså bl.a. innebar ett avskaffande av kravet på sterilisering. Det konstaterades även att avskaffandet av detta krav hade ett mycket starkt stöd bland remissinstanserna.

text: De nu framställda anspråken

text: Sökandena yrkar att staten ska utge ersättning till var och en av dem med 300 000 kr avseende såväl personskada som ideell skada. På beloppen yrkas ränta enligt 6 § räntelagen (

text: ) från den 30 augusti 2013 till dess betalning sker. Sökandena begär vidare ersättning för ombudskostnader i ärendena hos Justitiekanslern.

text: Några av sökandena har även anfört att de drabbats av organförlust, ärr m.m. till följd av steriliseringen. De har begärt att Justitiekanslern ska ta ställning till om staten är skadeståndsskyldig i och för sig för sådana skador som har sin grund i åtgärder från hälso- och sjukvårdens sida.

text: Sökandena har till stöd för sina anspråk anfört sammanfattningsvis följande.

text: De har alla steriliserats med tillämpning av 1 § 5 könstillhörighetslagen. Steriliseringskravet har av sjukvården tolkats så att testiklar och svällkroppar eller livmoder, äggstockar och äggledare har avlägsnats. Kravet har också inneburit att sökandena inte fått spara könsceller för framtida bruk. Ingreppen har alltså medfört total sterilitet för dem. Om de hade fått välja skulle de ha behållit sin fortplantningsförmåga på ett eller annat sätt.

text: Sökandena har önskat och behövt ett korrekt personnummer och juridiskt kön, vilket endast staten har kunnat tillhandahålla genom myndighetsutövning. Eftersom sterilisering har varit ett krav för registrering av deras nya juridiska kön kan det inte anses ha varit ett frivilligt val som de har ställts inför. I

text: SOU 1999:2

text: och 2000:20 har det anförts att sterilisering som ett uttryckligt krav för annat myndighetsbeslut inte är att se som ett frivilligt val. Sökandena har alltså befunnit sig i en situation som är att betrakta som en tvångssituation.

text: Förfarandet med ett steriliseringskrav strider mot artikel 3 (förbud mot tortyr) och artikel 8 (rätt till skydd för privat- och familjeliv) samt dessa artiklar i kombination med artikel 14 (förbud mot diskriminering) i Europakonventionen. Det står också i strid med skyddet mot påtvingade kroppsliga ingrepp från det allmännas sida i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: . Kammarrätten i Stockholm har i december 2012 fastslagit att kravet på sterilisering i könstillhörighetslagen är att jämställa med tvång och strider mot såväl regeringsformen som Europakonventionen och har därför åsidosatt kravet vid sin rättstillämpning (mål nr 1968-12).

text: En överträdelse av Europakonventionen eller

text: regeringsformen

text: måste anses innefatta fel eller försummelse vid myndighetsutövning i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Normbeslut kan också utgöra myndighetsutövning i

text: skadeståndslagens

text: mening. Vad beträffar Europakonventionen hänvisas särskilt till Europadomstolens avgöranden i fallen IG och andra mot Slovakien (Application no. 15966/04), NB mot Slovakien (Application no. 29518/10) och VC mot Slovakien (Application no.18968/07); vilka gäller romska kvinnor som steriliserats i samband med förlossning. Europadomstolen har i dessa fall funnit att det skett överträdelser av såväl artikel 3 som artikel 8 i konventionen.

text: Det har inte funnits några sakliga skäl för steriliseringskravet. 2007 presenterades de s.k. Yogyakarta-principerna i FN:s råd för mänskliga rättigheter. Dessa principer klargör de mänskliga rättigheternas innebörd vad gäller sexuell läggning och könsidentitet. Där anges att ingen ska tvingas att genomgå sterilisering för lagligt erkännande av sin könstillhörighet. Vidare rekommenderade Europarådets kommissionär för mänskliga rättigheter 2009 medlemsstaterna att ta bort eventuella krav på sterilisering för en individ ska ha rätt att juridiskt byta kön. 2010 föreslog även Socialstyrelsen att steriliseringskravet skulle tas bort då det saknade saklig grund och var att se som ett tvång. Sammanslutningen World Professional Association for Transgender Health (WPATH) har 2010 konstaterat att det inte finns sakliga skäl för att uppställa ett sådant krav. 2013 har steriliseringskravet i Sverige ifrågasatts inom både FN och Europarådet.

text: Kravet har orsakat såväl personskada (total sterilisering) som ideell skada (kränkning). Vissa av sökandena har också drabbats av ytterligare personskada på grund av att sjukvården tolkat steriliseringskravet som att en irreversibel sterilisering måste göras, vilket innebär att flera organ tas bort.

text: Detta förfarande har lett till organförlust, känselbortfall m.m. Hälso- och sjukvårdslagen ställer krav på att hälso- och sjukvården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på god vård; vilket särskilt innebär att den ska vara av god kvalitet, bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet och så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Dessa krav kan inte anses ha efterlevts i sökandenas fall.

text: Staten har vållat skadan genom att dels uppställa kravet på sterilisering i könstillhörighetslagen, dels underlåta att avskaffa kravet trots goda indicier på att det varit att jämställa med tvång. Även Socialstyrelsens rättsliga råds beslut att tillämpa lagkravet i de enskilda ärendena har varit felaktiga och skadeståndsgrundande för staten.

text: Varje enskild sökande har härutöver närmare beskrivit vilka individuella konsekvenser steriliseringen har fått.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter för prövningen

text: Det är tydligt att det idag i Sverige råder bred enighet om att det tidigare gällande kravet på sterilisering som villkor för ändrad könstillhörighet inte kan upprätthållas i ett samhälle där transsexuellas rättigheter fullt ut ska respekteras. Det är emellertid också tydligt att uppfattningen om vad som är rättfärdigt och betraktas som moraliskt och etiskt försvarbart skiftar över tid och att den lagstiftning som är aktuell i detta ärende har beslutats i laga ordning.

text: Min uppgift i detta sammanhang är inte att anlägga några moraliska eller etiska värderingar på den numera upphävda lagstiftningen utan endast att bedöma om det inom ramen för gällande rätt är möjligt att tillerkänna sökandena skadestånd. Den prövning av skadeståndsanspråk som Justitiekanslern gör inom ramen för statens frivilliga skadereglering sker på strikt juridisk grund.

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta person-skada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt praxis endast under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: I

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: stadgas att en talan om ersättning enligt

text: 3 kap. 2 § samma lag

text: inte får föras med anledning av ett beslut av bl.a. riksdagen eller regeringen, om inte beslutet har upphävts eller ändrats. Denna bestämmelse har ansetts vara tillämplig också i Justitiekanslerns skaderegleringsverksamhet.

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten även bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen.

text: Regeringsformens

text: reglering – inklusive regleringen av de grundläggande fri- och rättigheterna i 2 kapitlet – bygger på synsättet att grundlagen ger riktlinjer för normgivande och verkställande organ. Regeringsformen innehåller inte någon bestämmelse som ger enskilda rätt till ersättning vid överträdelser av

text: regeringsformens

text: rättighetsregler. Högsta domstolen har emellertid, i en dom den 23 april 2014 (mål nr

text: T 5516-12

text: ), funnit att ideellt skadestånd kan utdömas av domstol utan särskilt lagstöd vid en överträdelse av

text: 2 kap. 7 § regeringsformen

text: (rätten till medborgarskap).

text: Processuella frågor

text: Sökandenas anspråk grundas delvis på att den svenska lagstiftningen, dvs. riksdagens beslut om könstillhörighetslagen, skulle ha innefattat fel eller försummelse och därmed i sig vara skadeståndsgrundande för staten. Frågan är då om taleförbudet i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: medför att den frågan inte kan tas upp till prövning. Eftersom den aktuella bestämmelsen i 1 § 5 könstillhörighetslagen numera ändrats på så sätt att kravet på sterilisering har tagits bort, finns emellertid inget som hindrar att sökandenas anspråk också på den grunden prövas av Justitiekanslern.

text: Sökandena har till stöd för sitt anspråk allmänt hänvisat till att kravet på sterilisering i könstillhörighetslagen har stått i strid med

text: regeringsformen

text: och Europakonventionen. Det bör därför klargöras att varken Justitiekanslern eller svenska domstolar kan ta ställning till en begäran om s.k. abstrakt normprövning, dvs. pröva om en lag i sig är förenlig med grundlagen eller Europakonventionen. Inte heller i Europadomstolen tillåts sådan abstrakt normprövning. En fullgörelsetalan innefattar emellertid typiskt sett inte en begäran om abstrakt normprövning utan bygger på att en lag har tillämpats i ett konkret fall. I nu aktuella ärenden har också samtliga sökande begärt skadestånd av staten med hänvisning till att bestämmelsen i könstillhörighetslagen i varje enskilt fall har tillämpats mot dem i strid med regeringsformen och Europakonventionen. Förbudet mot abstrakt normprövning hindrar därför inte att Justitiekanslern tar ställning till anspråken.

text: Frågan om ersättning kan utgå med stöd av Europakonventionen

text: Jag prövar först om det kan anses ha förekommit en överträdelse av någon av Europakonventionens bestämmelser i sökandenas fall. Jag uppfattar att sökandenas ståndpunkt att steriliseringarna har stått i strid med Europakonventionens bestämmelser utgör den primära rättsliga grunden för deras anspråk.

text: Sökandena har åberopat förbudet mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling i artikel 3, skyddet för privat- och familjeliv i artikel 8 samt förbudet mot diskriminering i artikel 14.

text: Artikel 3 har följande lydelse.

text: Artikel 3 – Förbud mot tortyr

text: Ingen får utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.

text: Förbudet enligt artikel 3 är absolut, dvs. det är inte möjligt att göra några undantag från det med hänsyn till motstående intressen. Den omänskliga eller förnedrande behandlingen måste dock vara på visst sätt kvalificerad för att omfattas av artikelns tillämpningsområde. Europadomstolen har därvid framhållit att endast en behandling som kännetecknas av betydande hårdhet eller hänsynslöshet kan falla in under artikel 3. (Se t.ex. Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl., s. 73).

text: Frågan om det har förekommit tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling avgörs utifrån en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Syftet med behandlingen är då en faktor som beaktas, särskilt frågan om en åtgärd har vidtagits för att förnedra eller nedvärdera en individ. Avsaknad av en sådan avsikt utesluter dock inte att det kan vara fråga om en överträdelse av artikel 3.

text: Påtvingad sterilisering kan innefatta en överträdelse av artikel 3. Sökandena har särskilt hänvisat till vissa slovakiska fall där Europadomstolen har funnit att steriliseringar skett på ett sätt som har stått i strid med denna bestämmelse.

text: De åberopade fallen gäller romska kvinnor som hade steriliserats i samband med förlossning med hänvisning till en sedermera upphävd lag. I dessa fall, som alltså inte innefattade frågor om könstillhörighet, var det vid Europadomstolens bedömning av avgörande betydelse att kvinnorna inte hade gett något informerat samtycke till steriliseringarna, som hade motiverats av hälsoskäl från de slovakiska myndigheternas sida. Förenklat uttryckt hade steriliseringarna skett när kvinnorna var oförmögna att protestera.

text: I sökandenas fall har ingreppen skett under helt andra förhållanden. Steriliseringen av sökandena har utgjort ett led i förfarandet för att få en ändrad könstillhörighet fastställd. Den har alltså motiverats av andra skäl än i de slovakiska fallen. Besluten har inte heller fattats hastigt utan sökandena har beretts tillfälle att göra ett medvetet ställningstagande och de har samtyckt till att steriliseras. Med detta sagt är det samtidigt säkert riktigt, som sökandena också anfört, att de upplevt att de inte har haft något alternativ till sterilisering. De har emellertid själva ansökt om ändrad könstillhörighet och då varit medvetna om eller blivit informerade om att detta förutsatte sterilisering. Kravet på sterilisering har från myndigheternas sida i deras fall inte haft sin grund i någon avsikt att förnedra eller nedvärdera sökandena.

text: Det bör betonas att vid en bedömning av om det har skett en överträdelse av Europakonventionen så måste rättsfall från Europadomstolen som gäller andra omständigheter och förhållanden i andra medlemsstater betraktas med försiktighet (jfr

text: SOU 2010:87, s. 416

text: ff.). De slovakiska fall som sökandena har hänvisat till skiljer sig som nyss beskrivits i väsentliga avseenden från sökandenas fall och måste därför anses som mindre relevanta vid prövningen av de nu framställda anspråken. De åberopade rättsfallen ger enligt min bedömning inte stöd för uppfattningen att behandlingen av sökandena skulle kunna utgöra överträdelser av artikel 3 i konventionen. Jag kan inte heller i övrigt finna stöd i Europadomstolens praxis för att behandlingen av sökandena skulle kunna kvalificeras som innefattande tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling i den mening som avses i artikel 3 i konventionen. Någon överträdelse av den bestämmelsen kan därför enligt min bedömning inte anses ha förekommit.

text: Artikel 8 i konventionen angående skydd för privat- och familjelivet har en annan konstruktion än artikel 3. Den ger enskilda rättigheter på privat- och familjelivets område, men dessa rättigheter får inskränkas om vissa angivna villkor är uppfyllda.

text: Artikel 8 – Rätt till skydd för privat- och familjeliv

text: 1. Var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens.

text: 2. Offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter.

text: Det står klart att sökandena vid handläggningen av sina respektive ärenden om ändrad könstillhörighet, en ändring som enligt svensk lag fram till den 1 juli 2013 förutsatte sterilisering, har befunnit sig i en situation som berört deras rätt till såväl privatliv som familjeliv. När steriliseringen har utförts måste det också anses ha skett en inskränkning i deras privatliv (det medicinska ingreppet) och deras familjeliv (deras möjlighet att få biologiska barn).

text: Frågan är emellertid om den inskränkning av sökandenas rättigheter enligt artikel 8.2 i Europakonventionen som steriliseringen har inneburit är sådan att den kan godtas. Det står klart att inskränkningen varit tydligt föreskriven i lag. Även om man idag, mot bakgrund av den lagändring som skedde den 1 juli 2013, ser saken annorlunda måste det tidigare gällande kravet på sterilisering också anses ha haft ett legitimt ändamål, nämligen i första hand att skydda andra personers fri- och rättigheter. Steriliseringskravet syftade ju främst till att undvika de komplikationer det ansågs kunna medföra om ett barn fick en biologisk mor som efter ändrad könstillhörighet juridiskt sett var man eller en biologisk far som juridiskt sett var kvinna.

text: Europakonventionen ska, som Europadomstolen ofta har framhållit, tolkas dynamiskt, dvs. i ljuset av samhällsutvecklingen och förändringar i rättsuppfattningen i konventionsstaterna. Det innebär att den tolkning av en bestämmelse som kan ha varit accepterad och gällande vid en viss tidpunkt kan förändras med tiden. Detta gäller särskilt inom områden där synsättet successivt har ändrats, t.ex. i fråga om rättigheter för barn födda utom äktenskapet eller rättigheter för homosexuella (jfr

text: SOU 2010:87

text: , Skadestånd och Europakonventionen, s. 142).

text: Beträffande transsexuella personers rättigheter står det vid en genomgång av Europadomstolens praxis klart att konventionsstaterna historiskt sett har medgetts en bred tolkningsmarginal och en stor handlingsfrihet på det nationella planet, men också att Europadomstolens synsätt har genomgått väsentliga förändringar över tiden.

text: Sett i ett europeiskt perspektiv så var Sverige tidigt ute med lagstiftning i syfte att underlätta tillvaron för transsexuella och andra personer som var i behov av ändrad könstillhörighet. Redan i samband med tillkomsten av könstillhörighetslagen 1972 diskuterades, som inledningsvis beskrivits, behovet av ett krav på sterilisering. Det föredragande statsrådet anslöt sig emellertid till de sakkunnigas förslag om ett sådant krav vilket också infördes i lagen. Med hänsyn till de vetenskapliga och samhälleliga överväganden som låg till grund för beslutet och de uppfattningar som rådde vid den tidpunkten kan införandet av kravet knappast ifrågasättas ur ett konventionsrättsligt perspektiv.

text: En genomgång av Europadomstolens praxis visar att det var först på 2000-talet som domstolen tydligt flyttade fram positionerna när det gäller transsexuella personers rättigheter. Det handlade då om den mest grundläggande frågan, nämligen möjligheten att över huvud taget få en ändrad könstillhörighet fastställd (se bl.a. det ovan redovisade fallet Goodwin). I andra frågor om transsexuellas rättigheter har domstolen med hänvisning till staternas breda handlingsfrihet på detta område fortsatt varit försiktig med att konstatera överträdelser av konventionen.

text: Det finns som nämnts inte några avgöranden från Europadomstolen som gäller sterilisering eller annan medicinsk behandling som krav för ändrad könstillhörighet. Detta konstaterade också Kammarrätten i Stockholm i december 2012 i avgörandet i mål nr 1968-12. Kammarrätten hänvisade inte heller till någon annan praxis från Europadomstolen när den efter en genomgång av utvecklingen i Sverige fann att steriliseringskravet fick anses stå i strid med bl.a. artikel 8 i Europakonventionen.

text: Kravet på sterilisering eller avsaknad av fortplantningsförmåga för fastställande av ändrad könstillhörighet har nu avskaffats från och med den 1 juli 2013. Lagändringen har föregåtts av en utredning som analyserat den vetenskapliga och samhälleliga utvecklingen under senare år. Synen på behovet av sterilisering eller andra medicinska ingrepp har inte heller i Sverige varit helt entydig under senare tid, men lagstiftaren har vid en samlad bedömning kommit fram till att det inte längre finns skäl för att fortsatt motivera ett sådant krav. Det har i lagstiftningsärendet inte angetts att kravet skulle strida mot Europakonventionen men däremot konstaterats att ”(d)et kan emellertid inte uteslutas att domstolen i en framtid kommer att anse att respekten för privatlivet kräver att staterna inte ställer som krav att en person som vill ändra könstillhörighet först måste gå med på att bli infertil” (

text: prop. 2011/12:142, s. 55

text: Med hänsyn till den vetenskapliga och samhälleliga utveckling som skett på området vore det orimligt att fortsätta att upprätthålla ett krav på sterilisering för svensk del, även om detta inte skulle anses vara oförenligt med

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . Varken den svenska lagändringen den 1 juli 2013 eller den omständigheten att det numera inte kan uteslutas att Europadomstolen skulle underkänna ett krav på sterilisering som en förutsättning för ändrad könstillhörighet innebär emellertid att ett sådant krav i förfluten tid har stått i strid med artikel 8. Tvärtom talar Europadomstolens praxis beträffande transsexuellas rättigheter snarast för att det inte ens idag är självklart att kravet, som alltjämt synes upprätthållas i flera av medlemsstaterna, skulle ifrågasättas av domstolen. Det har som nämnts under lång tid funnits motstående intressen som måste anses ha varit, i konventionens mening, legitima.

text: Sammanfattningsvis kan jag inte finna att upprätthållandet av kravet på sterilisering, som alltså gällde enligt lag till och med den 30 juni 2013, i tiden fram till dess kan anses ha varit oförenligt med artikel 8 i Europakonventionen.

text: Sökandena har även hänvisat till

text: artikel 14 i Europakonventionen

text: , vilken har följande lydelse.

text: Artikel 14 – Förbud mot diskriminering

text: Åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i denna konvention skall säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt.

text: Eftersom sökandenas situation faller inom tillämpningsområdet för artikel 8, rätten till skydd för privat- och familjeliv, är artikel 14 i förening med artikel 8 som utgångspunkt tillämplig här (jfr t.ex. det ovan redovisade fallet

text: H mot Finland

text: , § 62). En andra förutsättning för att artikeln ska kunna tillämpas är dock att det finns en skillnad i behandlingen av personer i jämförbara situationer.

text: Sökandena synes jämföra sin situation med alla som inte vill få en ändrad könstillhörighet fastställd men särskilt med personer som genomgår medicinsk behandling som riskerar att påverka deras fertilitet. Sökandena har framhållit att den sistnämnda kategorin personer har fått hjälp med att spara könsceller, vilket sökandena varit förbjudna att göra.

text: Enligt min uppfattning är de situationer som sökandena åberopar inte jämförbara i den mening som krävs för att artikel 14 i Europakonventionen ska kunna anses tillämplig. Situationen för en person som genomgår medicinsk behandling på grund av sjukdom i allmänhet kan inte anses jämförbar med situationen för den som genomgår behandling för att få en ändrad könstillhörighet fastställd. Sökandenas situation kan inte heller anses jämförbar med alla de vilkas könsidentitet överensstämmer med deras biologiska könstillhörighet. Under alla förhållanden kan den åtskillnad som har skett genom kravet på sterilisering, av samma skäl som steriliseringskravet inte kan anses ha varit oförenligt med artikel 8, inte heller anses ha innefattat en överträdelse av diskrimineringsförbudet i artikel 14 (jfr t.ex.

text: Parry mot Storbritannien

text: , Application no. 42971/05).

text: Det som nu redovisats innebär att jag inte kan finna att sökandenas rättigheter enligt artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen har överträtts genom det krav på sterilisering enligt könstillhörighetslagen som har varit gällande och tillämpats gentemot dem i tidsperioden den 1 juli 1972 – den 30 juni 2013. Inte heller har den närmare innebörd som steriliseringskravet givits när det tolkats av Socialstyrelsens rättsliga råd och av förvaltningsdomstolarna inneburit någon kränkning av sökandenas rättigheter enligt dessa artiklar.

text: Frågan om ersättning kan utgå med stöd av

text: regeringsformen

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: är var och en gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp. Denna rättighet får begränsas genom lag men endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet som har föranlett den (se

text: 2 kap.

text: och

text: 21 §§

text: regeringsformen

text: Högsta domstolen uttalade i domen den 23 april 2014 i mål nr

text: T 5516-12

text: att en överträdelse av bestämmelsen i

text: 2 kap. 7 § regeringsformen

text: är av sådant slag att övervägande skäl talar för att ideellt skadestånd ska kunna dömas ut av domstol. Avgörandet kan enligt min uppfattning inte anses slå fast en generell princip om rätt till ersättning för ideell skada vid överträdelser av samtliga i

text: regeringsformen

text: angivna fri- och rättigheter. Även om en sådan rätt skulle anses föreligga kan det emellertid, av samma skäl som har anförts när det gäller Europakonventionens bestämmelser, inte heller anses ha förekommit någon överträdelse av

text: regeringsformen

text: när könstillhörighetslagens steriliseringskrav under den aktuella tidsperioden har tillämpats gentemot sökandena.

text: Frågan om ersättning kan utgå på grund av fel eller försummelse av Socialstyrelsens rättsliga råd

text: Några av sökandena har uppgett att de anser sig ha blivit kränkta eller på annat sätt felaktigt behandlade av Socialstyrelsens rättsliga råd. Det som har framkommit i ärendena här ger emellertid inte stöd för att det vid rådets handläggning av sökandenas ärenden har förekommit något som utgör fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Frågan om ersättning kan utgå med hänvisning till att sådan beviljats steriliserade i andra fall

text: Sökandena har ingående redogjort för delar av innehållet i steriliseringsutredningens betänkanden

text: SOU 1999:2

text: respektive

text: SOU 2000:20

text: . De har även hänvisat till vissa av slutsatserna där. Utredningens förslag mynnade ut i lagen (

text: ) om ersättning till steriliserade i vissa fall. Enligt den lagen kan vissa personer som steriliserats mot sin vilja eller på någon annans initiativ begära och erhålla ekonomisk ersättning av staten. Bakgrunden till lagen var enligt uttalande i förarbetena följande (

text: prop. 1998/99:71, s. 8

text: Fram till år 1976 steriliserades ett stort antal människor i vårt land med stöd av då gällande steriliseringslagstiftning. Lagarnas utformning och hur de kom att tillämpas i praktiken präglades bl.a. av ett rashygieniskt synsätt och en tro på folkrening som var förhärskande bland många beslutsfattare, forskare och läkare under första hälften av 1900-talet i Sverige, liksom i andra länder. Många av dem som steriliserades blev offer för detta synsätt. Sedan länge är detta något som det svenska samhället starkt tar avstånd från.

text: Steriliseringsutredningen har i enlighet med sina direktiv med förtur behandlat frågan om ersättning till dem som under tidigare lagstiftning blivit steriliserade mot sin vilja eller på någon annans initiativ. Redan när utredningen tillsattes var det regeringens uppfattning att det var ytterst angeläget att de som mot sin vilja utsatts för dessa ingrepp så fort som det var möjligt fick en upprättelse och en gottgörelse från staten. Denna uppfattning har regeringen också i dag.

text: I förarbetena till lagen betonades vidare att den ersättning som kunde utges framför allt hade en symbolisk funktion och att det förslag till ersättning som lades fram innebar betydande avsteg från gällande skadeståndsrättsliga principer beträffande det allmännas ansvar. Vidare uttalades att förslaget därför inte i framtiden kunde åberopas av andra grupper som riktar anspråk på skadestånd mot staten (

text: a. prop., s. 9

text: Med hänsyn till att rätten till ersättning enligt den särskilda lagen inte vilar på skadeståndsrättslig grund kan de uttalanden som gjorts i förarbetena och de slutsatser som dragits där enligt min bedömning inte överföras eller tillämpas vid den rent skadeståndsrättsliga prövning som görs i sökandenas ärenden hos Justitiekanslern.

text: Statens skadeståndsansvar omfattar inte kommunal verksamhet

text: Många av sökandena har ifrågasatt bemötandet från hälso- och sjukvårdens sida och hänvisat till bristande information m.m. därifrån när de har genomgått den utredning som har krävts för en ändring av könstillhörigheten. De har också gjort gällande att kraven i hälso- och sjukvårdslagen inte har efterlevts i deras fall.

text: Justitiekanslern kan emellertid inte pröva anspråk som har samband med brister i behandlingen inom hälso- och sjukvården hos ett landsting eller inom någon annan kommunal verksamhet. Den som vill framställa ersättningsanspråk på grund av åtgärder inom sådan verksamhet måste vända sig till det berörda landstinget eller den berörda kommunen. Dessa ansvarar skadeståndsrättsligt för eventuella fel eller försummelser inom sin respektive verksamhet. Skador som orsakats av behandling inom sjukvården kan även i vissa fall prövas enligt

text: Patientskadelagen (1996:799)

text: Sammanfattning

text: Staten kan vare sig på konventionsrättslig eller på annan grund anses vara skadeståndsskyldig gentemot sökandena med anledning av det krav på sterilisering som har varit i kraft i könstillhörighetslagen och som tillämpats i deras ärenden under tidsperioden den 1 juli 1972 – den 30 juni 2013. Staten svarar inte heller för eventuella skador som har uppkommit med anledning av hur hälso- och sjukvården har tillämpat steriliseringskravet i praktiken. Sökandenas anspråk på skadestånd kan därför inte bifallas. Det kan därmed inte heller utgå någon ersättning för ombudskostnader.

text: Vid denna bedömning saknas det anledning att närmare gå in på andra skadeståndsrättsliga frågor som annars skulle behöva prövas. Det gäller till exempel frågor om preskription och om skadans omfattning beträffande varje enskild sökande.

text: Att sökandenas krav nu måste avslås innebär inte att jag ifrågasätter att de som vänt sig hit med sina anspråk har drabbats av all den vånda och de svårigheter och problem som de beskrivit. Det är uppenbart att det måste ha varit tungt att ställas inför kravet på sterilisering och senare även underkasta sig de ingrepp som krävdes för att få leva med den könstillhörighet som varje individ önskat och behövt. Som redan framhållits kan Justitiekanslern emellertid endast pröva sökandenas anspråk ur ett rent skadeståndsrättsligt perspektiv och beslutet ger endast svar på frågan om det finns någon laglig grund för att tillerkänna sökandena ersättning av staten.


title: Skadeståndsanspråk med hänvisning till långsam handläggning av en förundersökning

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 22 december 2013 gjordes en polisanmälan om misshandel. Samma dag hölls förhör med målsäganden och ett vittne. Den 27 december 2013 hölls ytterligare förhör med målsäganden och förundersökning avseende grov misshandel inleddes. Förundersökningen var polisledd. I slutet av februari och början av mars hölls ytterligare förhör med vittnen. Den 27 mars 2014 förhördes AA och delgavs misstanke om grov misshandel alt. misshandel.

text: Den 22 maj 2014 skickades förundersökningsprotokollet till AA och hans försvarare för s.k. slutdelgivning. Den 3 juni 2014 kom AA:s försvarare in med en erinran mot utredningen. Han begärde att brottsplatsen skulle dokumenteras genom ritning och fotografier samt att kompletterande förhör skulle hållas med två vittnen. Inga handläggningsåtgärder vidtogs därefter i ärendet, bortsett från ett byte av handläggande enhet i januari 2015, förrän i november 2016 då åtgärder vidtogs i enlighet med försvararens begäran.

text: Den 5 december 2016 skickades ett tilläggsprotokoll avseende de påkallade kompletteringarna till AA och hans försvarare för synpunkter senast den 19 december 2016. Ärendet slutredovisades till åklagarkammaren den 20 december 2016.

text: Den 23 december 2016 beslutade åklagaren att förundersökningen skulle kompletteras avseende de utredningsåtgärder som försvararen hade påkallat i juni 2014. Därutöver skulle kontakt tas med målsäganden och vittnen för att upplysa om att åtal kunde bli aktuellt. Åklagarens beslut föranledde inte några åtgärder hos Polismyndigheten.

text: Den 23 januari 2018 slutredovisades ärendet åter till åklagarkammaren.

text: Åtal väcktes den 31 januari 2018. I en dom den 25 april 2018 frikände Falu tingsrätt AA från åtalet. Domen har vunnit laga kraft.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten för ideell skada med 40 000 kr samt ränta på den grunden att hans rätt till en rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har kränkts genom den långsamma handläggningen av förundersökningen mot honom. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 2 549 kr.

text: Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket.

text: Åklagarmyndigheten har påpekat att förundersökningen var polisledd och att åklagarkammarens sammanlagda handläggningstid understigit två veckor.

text: Polismyndigheten har tillstyrkt att ersättning betalas till AA med 25 000 kr med anledning av myndighetens handläggning av förundersökningen.

text: AA har lämnat synpunkter med anledning av yttrandena.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Med stöd av dessa regler är staten normalt inte skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ska en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger.

text: Av 1 a § förunder

text: sökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att förundersökningsledaren ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara.

text: Av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: följer bl.a. att var och en, vid prövningen av en anklagelse om brott, är berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol.

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har överträtts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn ska tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Förutom den totala handläggningstiden beaktas särskilt vid bedömningen målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Inom ramen för bedömningen av domstolarnas handläggning av målet fäster Europadomstolen särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet.

text: Handläggningstiden i ärenden eller mål som innefattar en prövning av en anklagelse om brott räknas från det att myndigheten har vidtagit någon åtgärd som har lett till att den enskildes situation väsentligen har påverkats av misstanken mot honom. Delgivning av brottsmisstanken inom ramen för en förundersökning innebär alltså att den relevanta tidsperioden inleds. Tidsperioden avslutas när brottsmisstanken har prövats slutligt eller förfarandet annars har avslutats.

text: Bedömningen i detta fall

text: Justitiekanslern bedömer inledningsvis att ideellt skadestånd i detta fall inte kan lämnas med stöd av

text: skadeståndslagen

text: . Frågan är i stället om ersättning ska lämnas på grund av att det har skett en överträdelse av artikel 6.1 Europakonventionen.

text: Den totala handläggningstiden för prövningen av brottsanklagelserna mot AA – beräknad från det att han delgavs misstanke om brott fram till dagen då tingsrättens dom vann laga kraft – har uppgått till närmare fyra år och två månader. Av den tiden avser ca tre år och tio månader handläggning av förundersökningen. Det är en anmärkningsvärt lång tid som inte kan förklaras av att utredningen varit omfattande eller särskilt komplicerad och som inte heller berott på AA:s eget agerande. Den utdragna handläggningen av förundersökningen beror i stället på att det hos Polismyndigheten förekommit två längre perioder av inaktivitet då inga utredningsåtgärder verkar ha vidtagits i ärendet. Redan i maj 2014 skickades förundersökningsprotokollet till AA och hans försvarare för synpunkter (s.k. slutdelgivning). Därefter vidtogs inte några utredningsåtgärder i ärendet förrän i november 2016 då utredningen kompletterades i enlighet med en begäran om detta som försvararen kommit in med i början av juni 2014, närmare två och ett halvt år tidigare. Efter att åklagaren återlämnat ärendet till polisen i december 2016 låg ärendet utan åtgärd i ca ett år och en månad innan det på nytt slutredovisades till åklagarkammaren. Polismyndigheten har inte angett någon förklaring till de långa perioderna av inaktivitet. Det kan dock konstateras att polisen redan när ärendet slutredovisades första gången hade upprättat ett tilläggsprotokoll avseende de utredningsåtgärder som försvararen efterfrågat. Åklagaren verkar dock inte ha tagit del av detta protokoll när ärendet återlämnades till polisen för komplettering i enlighet med försvararens begäran. Oavsett vad det har berott på kan konstateras att det under en mycket lång tid, sammanlagt drygt tre och ett halvt år, inte har vidtagits några utredningsåtgärder i ärendet.

text: Justitiekanslern finner sammantaget att handläggningen har innefattat en överträdelse av AA:s rätt till domstolsprövning inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen.

text: AA har inte gottgjorts för konventionsöverträdelsen inom ramen för brottmålsprocessen (jfr

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: ). Vad som återstår då är ekonomisk ersättning för den skada som han kan ha lidit.

text: Enligt Europadomstolens praxis finns en stark men motbevisbar presumtion för att ett åsidosättande av rätten till rättegång inom skälig tid medför en ideell skada för den enskilde. Det är i detta fall inte tillräckligt att konstatera att en överträdelse har skett, utan ekonomisk kompensation är påkallad.

text: När det gäller ersättningens storlek bedömer Justitiekanslern att det begärda beloppet är alltför högt i förhållande till dröjsmålstidens längd. Med utgångspunkt i vad som beslutats i liknande fall och med beaktande av Högsta domstolens praxis, finner Justitiekanslern att AA:s ersättning för ideell skada bör bestämmas till det belopp som Polismyndigheten har tillstyrkt, dvs. 25 000 kr. På beloppet ska ränta betalas enligt

text: och

text: 6 §§

text: räntelagen

text: . Anspråket framställdes den 20 juni 2018. Ränta ska därmed utgå från den 20 juli 2018.

text: Begärd ersättning för ombudskostnader i ärendet här är skälig och godtas.

text: Tillsyn

text: Polismyndighetens handläggning av förundersökningen, med långa perioder av inaktivitet, är oacceptabel. För detta förtjänar Polismyndigheten kritik.

text: Handläggningen väcker frågor om Polismyndighetens uppföljning och redovisning av öppna ärenden och visar på att det finns ett behov av att sådan uppföljning görs regelbundet på myndighetsnivå.

text: I vart fall vissa av de tidigare länspolismyndigheterna hade lokala tjänsteföreskrifter om genomgång och uppföljning av oredovisade ärenden. Som exempel kan nämnas dåvarande Polismyndigheten i Jämtlands läns tjänsteföreskrift 181-1 enligt vilken enhetschefen ansvarar för att till stabschefen två gånger per år redovisa en förteckning över samtliga ärenden äldre än sex månader och för varje ärende särskilt ange varför ärendet är oredovisat samt datum för den senast vidtagna åtgärden. De tjänsteföreskrifter som inte upphävdes före årsskiftet 2014/2015 när Polismyndigheten bildades gäller som utgångspunkt tills vidare i det polisområde som tidigare utgjorde länspolismyndigheten. Enligt det besked som Justitiekanslern har fått från Polismyndigheten finns däremot inte någon föreskrift om uppföljning av ärenden som gäller för hela myndigheten.

text: Jag noterar här att Polismyndighetens tillsynsfunktion år 2017 genomfört en tillsyn över ärendebalansen i utredningsverksamheten (Tillsynsrapport 2018:4). Ett slumpmässigt urval av våldsbrottsärenden som vid tidpunkten för inspektionen var över tolv månader gamla granskades. Granskningen, som avsåg ärenden från fyra polisområden, utvisade bl.a. att orsaken till att ärenden dragit ut på tiden i en majoritet av fallen var att hänföra till polisen och inte till andra aktörer eller omständigheter utanför polisens kontroll. Det mest påfallande, enligt inspektionsgruppen, var ”den långvariga passivitet, det vill säga bristen på utredningsåtgärder eller andra åtgärder som driver förundersökningen framåt, som präglar många ärenden” (se s. 5 i tillsynsrapporten). Inspektionsgruppen rekommenderade bl.a. att rutiner för regelbundna ärenderevisioner införs i hela Polismyndigheten och utförs på lägsta möjliga organisatoriska enhet. Detta för att förhindra att antalet öppna ärenden under kort tid ökar drastiskt och att kontrollen över vilka typer av ärenden som finns bland de öppna ärendena förloras.

text: Jag instämmer med inspektionsgruppen att rutiner för regelbundna ärenderevisioner bör införas i hela Polismyndigheten. Jag avser att följa upp frågan i ett tillsynsärende under hösten 2019.

type: avgorande