title: Skadeståndsanspråk mot staten grundat på att Europakonventionen (artiklarna 3, 6, 8, 13 och 14) åsidosatts vid tillämpning av den s.k. ersättningslagen

text: Justitiekanslern avslår NN:s skadeståndsanspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Lagen (

text: ) om ersättning på grund av övergrepp och försummelser i samhällsvården av barn och unga i vissa fall, ersättningslagen, trädde ikraft den 1 januari 2013. Enligt ersättningslagen kunde de som med stöd av vissa särskilt angivna lagar hade varit omhändertagna under perioden 1920–1980 ha rätt till ersättning av staten. För att ersättning skulle utgå krävdes att det kunde antas att den omhändertagna personen hade utsatts för övergrepp eller försummelser av allvarlig art i samband med vården. Ersättningen uppgick till 250 000 kr.

text: En särskild nämnd, Ersättningsnämnden, prövade frågor om ersättning enligt ersättningslagen. Nämndens beslut fick inte överklagas.

text: NN gav den 16 september 2013 in en ansökan till Ersättningsnämnden. Hon uppgav i denna att hon varit fosterhemsplacerad under tiden 1959–1976 och att hon under den tiden utsatts för vanvård och allvarliga övergrepp. Hon begärde att Ersättningsnämnden skulle hålla en muntlig förhandling i hennes ärende.

text: Efter samtycke från NN hämtade Ersättningsnämnden in handlingar från flera olika kommun- och landsarkiv. Därefter skickade nämnden ett brev till NN där följande angavs.

text: För att man ska ha rätt till ersättning enligt [ersättningslagen] räcker det inte att man har varit placerad på barnhem eller fosterhem utan man ska kunna visa att man har varit omhändertagen för samhällsvård med stöd av vissa speciella lagar (se

text: prop. 2011/12:160 s. 17

text: ). I ditt fall handlar det om lagen (

text: ) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslagen).

text: Ersättningsnämnden berättade i brevet också att den gjort flera försök att få tag i dokumentation kring NN:s placering, men inte kunnat finna något beslut om omhändertagande från barnavårdsnämnden. Däremot fanns det handlingar som visade på att NN inte hade varit omhändertagen för samhällsvård, bl.a. beslut från länsrätt och kammarrätt. Mot den bakgrunden övervägde nämnden att avgöra ärendet utan muntlig förhandling. Om NN hade tillgång till arkivmaterial eller på något annat sätt kunde visa att hon hade varit omhändertagen för samhällsvård, så kunde hon inom viss tid höra av sig till nämnden. Om hon inte hörde av sig skulle nämnden utgå från att ärendet kunde avgöras utifrån de handlingar som fanns.

text: Efter vissa ytterligare efterforskningar angav NN vid ett telefonsamtal med en handläggare hos Ersättningsnämnden att hon inte hade något nytt att komma med. Hon informerades då om att nämnden inom kort skulle meddela ett beslut och skicka det till henne per post.

text: Ersättningsnämnden beslutade den 19 mars 2015 att NN inte hade rätt till ersättning enligt ersättningslagen. I beslutsskälen angavs följande.

text: Nämnden finner att den skriftliga utredning som finns i ärendet är tillräcklig för att ärendet ska kunna avgöras. Det är därför uppenbart obehövligt att hålla muntlig förhandling i ärendet. Nämnden avslår begäran om muntlig förhandling.

text: En förutsättning för rätt till ersättning enligt ersättningslagen är att sökanden har varit omhändertagen för samhällsvård enligt någon i 1 § ersättningslagen angivna lagar. Det är sökanden som ska visa att hon har varit omhändertagen för sådan samhällsvård (

text: prop. 2011/12:160 s. 16

text: och

text: ). Trots arkivförfrågningar har nämnden inte funnit några handlingar i arkiven som ger stöd för att sökanden har varit omhändertagen för samhällsvård enligt någon av dessa lagar. Sökanden har inte heller på annat sätt kunnat visa detta.

text: Ersättning enligt ersättningslagen kan därför inte utgå.

text: Av beslutet framgick att det inte gick att överklaga.

text: Anspråket

text: NN har hos Justitiekanslern begärt skadestånd av staten med i första hand 250 000 kr, motsvarande det belopp som kunnat utgå enligt ersättningslagen. I andra hand har hon begärt ideellt skadestånd med 100 000 kr eller med ett skäligt belopp. Hon har också begärt ersättning för ombudskostnader hos Justitiekanslern.

text: Som grund för skadeståndsanspråket har NN anfört att hennes rättigheter enligt Europakonventionen har åsidosatts. Hon har hänfört sig till artiklarna 3, 6, 8, 13 och 14 i konventionen, och sammanfattningsvis framhållit följande.

text: Artikel 6

text: Den ersättning som kan utgå enligt ersättningslagen rör en civil rättighet i den mening som avses i Europakonventionens artikel 6 (rätt till en rättvis rättegång). Artikeln är tillämplig på Ersättningsnämndens handläggning.

text: Att nämnden avgjorde NN:s ärende utan att hålla en muntlig förhandling står i strid med de rättigheter som artikel 6 ger henne. Artikeln har åsidosatts också genom att Ersättningsnämnden inte i tillräcklig utsträckning utrett sakförhållandena kring NN:s placering i fosterhem, och genom att NN inte haft möjlighet att få rättshjälp för att anlita ett juridiskt biträde i sitt ärende hos nämnden. NN har därmed inte haft praktisk möjlighet att inför Ersättningsnämnden på ett effektivt sätt hävda sin rätt till ersättning enligt ersättningslagen.

text: Utredningsskyldighet enligt artiklarna 3 och 8

text: Flera av de försummelser och övergrepp som åberopats i NN:s ansökan hos Ersättningsnämnden är sådana som faller inom tillämpningsområdet för Europakonventionens artikel 3 (förbud mot tortyr) och artikel 8 (rätt till skydd för privat- och familjeliv).

text: De processuella delarna av artiklarna 3 och 8 är således tillämpliga, och de ovan nämnda utredningsbristerna vid Ersättningsnämndens handläggning har innefattat ett åsidosättande även av den utredningsskyldighet för staten som följer av dessa artiklar.

text: Artikel 14

text: Förbudet mot diskriminering i Europakonventionens artikel 14 ska tillämpas på förhållanden som hänför sig till artikel 3 eller 8. Övergreppen och försummelserna har skett när NN varit fosterhemsplacerad. Andra personer som varit fosterhemsplacerade under samma tid har hos Ersättningsnämnden ersatts för övergrepp/försummelser av motsvarande slag. Avgränsningen av ersättningslagens tillämpning till omhändertaganden för samhällsvård enligt vissa utpekade lagar har således föranlett att NN har blivit negativt särbehandlad på ett sätt som står i strid med artikel 14.

text: Artikel 13

text: Den prövning som skett enligt ersättningslagen har inte utgjort ett effektivt rättsmedel för de åsidosättanden av Europakonventionen (artiklarna 3, 6, 8 och/eller 14) som det på rimliga grunder kan göras gällande att NN har utsatts för. Om Justitiekanslern inte beslutar att NN ska få skadestånd, har därför Europakonventionens artikel 13 åsidosatts.

text: Ersättningsnämndens yttrande

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Ersättningsnämnden. I yttrandet anges bland annat följande.

text: Utgångspunkten för hela Ersättningsnämndens verksamhet var den långtgående serviceskyldighet som förutsattes i ersättningslagen. Nämnden tog därför på sig ett stort utredningsansvar när det gällde att få fram dokumentation som styrkte att sökanden hade varit omhändertagen för samhällsvård under den aktuella perioden. Sålunda tog nämndens föredragande – och vid behov nämndens arkivarie – kontakt med alla barnavårdande myndigheter som enligt sökanden kunde komma ifråga. Nämndens föredragande var även sökanden behjälplig med att få kontakt med personer som kunde lämna upplysningar i saken. Det aktuella ärendet i Ersättningsnämnden rörde frågan om sökanden hade visat att hon hade varit omhändertagen för samhällsvård enligt någon av de uppräknade lagarna. Trots betydande ansträngningar och förfrågningar i flera omgångar lyckades varken nämnden eller sökanden få fram tillförlitliga uppgifter som visade att sökanden hade varit omhändertagen för samhällsvård hos [den aktuella fosterfamiljen]. Tvärtom talar de uppgifter som kommit fram entydigt för att sökanden var privatplacerad hos denna familj. Därmed fanns inte någon möjlighet för sökanden att få sin sak materiellt prövad.

text: När det gäller frågan om sökandens rätt till en muntlig förhandling kan sägas följande. Enligt fast praxis krävde Ersättningsnämnden att det fanns skriftlig dokumentation som gav ett tillförlitligt stöd för att sökanden hade varit omhändertagen för samhällsvård. Ett muntligt påstående om att han eller hon hade varit omhändertagen för samhällsvård räckte av princip aldrig. Av detta skäl ansåg nämnden en muntlig förhandling uppenbart obehövligt i samtliga ifrågavarande fall.

text: När det gäller frågan om skadeståndsskyldighet för staten kan följande sägas. Ersättningsmöjligheten enligt ersättningslagen var ett led i en upprättelseprocess för omhändertagna barn som vanvårdats i fosterhem eller på institution i äldre tid. Det var fråga om en ex gratia-ersättning dvs. en ersättning som utgavs utan att det fanns något rättslig skyldighet att utge ersättningen. Regering och riksdag har alltså i detta fall ansett det angeläget att avvika från den generella normen i fråga om skadestånd. Lagrådet har granskat lagen och funnit att lagen inte strider mot rättsordningen eller Europakonventionen. Ersättningsnämndens prövning av sökandens ansökan har skett i enlighet med ersättningslagen. Med dessa utgångspunkter är det svårt att se på vilken grund en rätt till skadestånd av staten för sökanden skulle kunna bifallas.

text: NN har yttrat sig över det som Ersättningsnämnden anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Reglerna om skadestånd

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på

text: skadeståndslagen

text: . Sådan ersättning kan dock utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Har Europakonventionen åsidosatts i NN:s fall?

text: En första förutsättning för att NN ska vara berättigad till skadestånd är att någon av de rättigheter i Europakonventionen som hon åberopat har åsidosatts.

text: Artikel 6

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en, vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag.

text: Justitiekanslern godtar att NN:s anspråk enligt ersättningslagen har avsett en prövning av hennes civila rättigheter i Europakonventionens mening. Enligt artikel 6.1 i konventionen har NN alltså rätt att få sitt anspråk bedömt av en domstol. Justitiekanslern har i tidigare ärenden gjort bedömningen att Ersättningsnämnden lever upp till de krav som ställs på en domstol i Europakonventionens mening (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 23 oktober 2014, dnr

text: , se även

text: prop. 2011/12:160 s. 31

text: f.).

text: NN har vänt sig mot att Ersättningsnämnden inte vidtagit tillräckliga ansträngningar för att eftersöka arkivmaterial i hennes ärende, att hon inte haft möjlighet att få rättshjälp för att anlita ett juridiskt biträde samt att nämnden avgjort hennes ärende utan att hålla en muntlig förhandling. Hon har hävdat att bristerna medfört att hon gått miste om möjligheten att hos Ersättningsnämnden effektivt hävda sin civila rättighet och att rätten till en rättvis rättegång i artikel 6.1 därmed åsidosatts.

text: Det kan konstateras att en långtgående service- och utredningsskyldighet föreskrevs i de regler som gällde för Ersättningsnämndens verksamhet. Nämnden skulle lämna en sökande hjälp i den utsträckning som var lämplig, och se till att ett ärende blev utrett efter vad dess beskaffenhet krävde och vid behov anvisa hur utredningen borde kompletteras (se

text: 4 § förvaltningslagen

text: [1986:223] och 7 § ersättningslagen, den senare utformad med

text: 8 § förvaltningsprocesslagen

text: [1971:291] som förebild).

text: I motiven till ersättningslagen framhölls att det var lättare att söka arkivhandlingar för någon med kunskap om och erfarenhet av arkivsökning än det vanligtvis var för enskilda som saknar sådan kunskap och erfarenhet. Den enskilde kunde visserligen anlita ombud eller biträde i ärendet hos Ersättningsnämnden, men dessa kunde heller inte förutsättas ha någon större erfarenhet av att söka efter arkiverade barnavårdsakter (bl.a. mot den bakgrunden infördes inte bestämmelser om offentligt biträde eller rättshjälp för ärenden hos ersättningsnämnden). Nämnden skulle därför vara behjälplig med att begära in handlingar från myndigheter och arkiv, förutsatt att den enskilde samtyckt till att nämnden hämtade in materialet och kunde lämna upplysningar som gjorde det möjligt för nämnden att veta var den borde eftersöka handlingarna, t.ex. beträffande av vilken kommun han eller hon omhändertagits eller var han eller hon varit placerad. Nämnden skulle vidta de åtgärder för att eftersöka handlingar som den bedömde var rimliga. (Se

text: a. prop. s. 37

text: I NN:s fall har framgått att Ersättningsnämnden på ett flertal håll efterforskat dokumentation avseende grunderna för hennes vistelse i fosterhemmet. När efterforskningarna inte gett stöd för att NN varit omhändertagen enligt någon av de aktuella lagarna har nämnden informerat NN om detta och gett henne anvisningar om hur utredningen kunde kompletteras. De utredningsåtgärder som vidtagits måste anses leva upp till de högt ställda krav som nyss beskrivits. Några brister har inte kommit fram beträffande detta förfarande i sig som kan medföra ett åsidosättande av Europakonventionens artikel 6. Det som NN anfört om att hon fått föra sin talan hos nämnden utan möjlighet till rättshjälp föranleder inte någon annan bedömning.

text: Artikel 6.1 i Europakonvention ger som regel rätt till en muntlig förhandling. Rätten till muntlig förhandling är dock inte undantagslös, vilket kommer till uttryck i 9 § ersättningslagen. Där föreskrivs att nämnden ska hålla muntlig förhandling om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Enligt förarbetena bör frågan om det behövs en muntlig förhandling avgöras från fall till fall mot bakgrund av Europadomstolens praxis. Som exempel nämns att muntlig förhandling kan vara uppenbart obehövlig i fall där det av den skriftliga utredningen klart framgår att sökanden inte tillhör den personkrets som kan få ersättning (

text: a. prop. s. 42

text: Som framgått fick NN del av Ersättningsnämndens utredning och informerades om att nämnden övervägde att avgöra ärendet utan muntlig förhandling. Hon uppgav – innan ärendet avgjordes på det nämnda sättet – att hon inte hade något ytterligare att komma med som kunde visa att hon varit omhändertagen. Ersättningsanspråket avslogs sedan eftersom NN inte tillhörde den krets som kunde få ersättning. Att neka NN muntlig förhandling har därför inte stridit mot Europakonventionen.

text: Sammanfattningsvis ger underlaget inte stöd för att Ersättningsnämndens handläggning eller avgörande av NN:s ärende innefattat något som gjort att NN gått miste om möjligheten att hos nämnden hävda sina civila rättigheter, eller något som i övrigt skulle kunna medföra att rätten till en rättvis rättegång enligt Europakonventionens artikel 6.1 har åsidosatts.

text: Enligt

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: får ingen utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Enligt artikel 8 har var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Europakonventionen ålägger i vissa avseenden staten att vidta positiva åtgärder för att skydda den enskildes rättigheter enligt dessa artiklar.

text: När det gäller övergrepp mot barn är de positiva skyldigheter som brukar framhållas att det ska finnas användbara mekanismer för att upptäcka och rapportera dem, samt en effektiv straffrättslig reglering som också genomdrivs av rättsväsendet (se t.ex. Europadomstolens domar den 2 december 2008 i målet

text: Juppala mot Finland

text: , no. 18620/03, och den 28 januari 2014 i målet

text: O’Keeffe mot Irland

text: , no. 35810/09). NN har inte ifrågasatt den svenska regleringen i dessa avseenden.

text: Enligt NN har statens positiva förpliktelser enligt artiklarna 3 och 8 åsidosatts, eftersom Ersättningsnämnden – trots att det under hennes fosterhemsplacering inträffade övergrepp som faller inom ramen för dessa artiklar – inte tillräckligt utredde hennes ärende.

text: Justitiekanslern konstaterar följande.

text: Införandet av ersättningslagen är inte en åtgärd som krävts för – eller varit ägnad – att skydda enskildas rättigheter enligt artiklarna

text: eller

text: i Europakonventionen. Detta skydd upprätthålls genom andra mekanismer. Redan av detta skäl kan det NN anfört om utredningsbrister hos Ersättningsnämnden inte medföra att de aktuella artiklarna har åsidosatts. Till det kommer att ersättningslagen ställde höga krav på Ersättningsnämnden att utreda omständigheter i ärenden där och att nämnden – som Justitiekanslern funnit ovan – levt upp till dessa krav i NN:s fall.

text: Ersättningsnämndens handläggning av NN:s fall har alltså inte, på det sätt som hon gjort gällande, medfört att hennes rättigheter enligt artikel 3 eller 8 har åsidosatts.

text: Artikel 14

text: Enligt

text: artikel 14 i Europakonventionen

text: ska åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Diskrimineringsförbudet kan inte tillämpas helt fristående från resten av konventionen, utan endast i förhållande till sådana rättigheter som i sig omfattas av konventionens tillämpningsområde. Europadomstolen har dock slagit fast att det är tillräckligt att de faktiska omständigheterna i målet faller inom ramen för någon av rättighetsartiklarnas tillämpningsområde.

text: Justitiekanslern har tidigare, eftersom Ersättningslagens tillämpning måste anses beröra ett område som omfattas av materiella rättigheter i Europakonventionen, funnit att artikel 14 i konventionen kan tillämpas på enskilds möjlighet att få prövning och ersättning enligt lagen (se t.ex. dnr

text: ). Det saknas skäl att nu göra någon annan bedömning.

text: NN har gjort gällande att avgränsningen av ersättningslagens tillämpning till vissa fosterhemsplaceringar (sådana som skett efter omhändertagande för samhällsvård enligt utpekade lagar) har föranlett att hon har blivit negativt särbehandlad i strid med diskrimineringsförbudet i artikel 14.

text: Europakonventionen innehåller inte någon definition av vad som avses med diskriminering, men enligt praxis från Europadomstolen är olika behandling av personer i likvärdiga situationer (”analogous positions”) diskriminerande i konventionens mening, om den saknar objektiva och rimliga skäl. En kränkning kan föreligga om en olikhet i behandlingen av lika fall inte tjänar något godtagbart syfte eller om de medel som används för ett i och för sig godtagbart syfte inte står i rimlig proportion till syftet. Konventionsstaterna har i viss mån en frihet – en s.k. margin om appreciation eller bedömningsmarginal – att avgöra i vilken utsträckning det finns skäl att behandla likartade fall olika (se t.ex. Stec m.fl. mot Förenade konungariket, dom den 12 april 2006, no. 65731/01 och 65900/01).

text: NN har, som en följd av ersättningslagens avgränsning, behandlats på ett annat sätt än de som varit omhändertagna för samhällsvård enligt vissa lagar. För att ett åsidosättande av

text: artikel 14 i Europakonventionen

text: ska vara för handen förutsätts då att NN bedöms ha befunnit sig i en likvärdig situation med de omhändertagna som omfattas av ersättningslagen, och att den olikartade behandlingen saknat objektiva och rimliga skäl. De överväganden som lagstiftaren gjort när ersättningslagen infördes – och tillämpningsområdet avgränsades – är således av intresse.

text: I förarbetena till ersättningslagen betonades att den möjlighet till ersättning som föreslogs var extraordinär och innebar betydande avsteg från de ersättningsrättsliga principer som normalt gäller i fråga om det allmännas ansvar (se

text: prop. 2011/12:160 s. 14

text: f.). Det framhölls också att den nya lagen inte borde medföra ett system som kunde tillämpas jämsides med gällande civil- och straffrättsliga regler. Det var alltså nödvändigt att på olika sätt avgränsa lagens tillämpning.

text: Tillämpningsområdet avgränsades således till en viss tidsperiod (1920–1980). Vad som främst är intressant i NN:s fall är dock att endast de barn och unga som under den aktuella tidsperioden utsatts för försummelser eller övergrepp när de varit omhändertagna för samhällsvård enligt vissa lagar skulle kunna få ersättning. Gränsen drogs alltså så att de som under den aktuella perioden varit föremål för andra insatser inom den sociala barn- och ungdomsvården inte omfattades av lagen. I motiven redovisas relativt detaljerat de överväganden som lett fram till detta ställningstagande (

text: a. prop. s. 16

text: ). Först behandlades frågan om endast tvångsomhändertaganden, eller också andra fall då samhället omhändertagit och placerat barnen, skulle inbegripas i tillämpningsområdet:

text: Samhällets ansvar framstår som störst då samhället med tvång omhändertagit barnet. Gränsen mellan frivilliga omhändertaganden och omhändertaganden som gjorts med tvång har dock varit flytande under tidsperioden. Det kan till exempelvis vara fråga om ensamstående föräldrar som saknat reella möjligheter att själva ta hand om sitt barn. Vad gäller de omhändertaganden som uppenbarligen skett på frivillig väg är det dock inte lika självklart att dessa ska omfattas. Genom att sociala myndigheter valt ut det fosterhem eller den institution som barnet skulle placeras på måste de dock anses ha tagit på sig ett stort ansvar för barnets välbefinnande och beskydd, även om föräldraansvaret i dessa fall inte inskränktes på samma sätt som vid ett omhändertagande utan samtycke. Regeringen delar därför utredningens bedömning att möjligheten till ersättning ska omfatta inte endast omhändertaganden utan samtycke, dvs. med tvång, utan även fall där omhändertagandet skett med samtycke, dvs. på frivillig väg.

text: Därefter framhölls följande om barn som placerats på privat väg.

text: Att de barn som inte omhändertagits för samhällsvård utan placerats på privat väg – exempelvis genom att vårdnadshavarna överlämnat barnet till släktingar eller bekanta för att vårdas av dem i stället – inte föreslås omfattas av möjligheten till ekonomisk ersättning grundar sig inte på att de sociala myndigheterna saknat ansvar för dessa barns förhållanden. Ansvaret myndigheten tagit på sig vid ett omhändertagande, där myndigheten fattat beslut om omhändertagande och valt ut det fosterhem eller den institution där barnet ska placeras är dock väsentligt större. När vårdnadshavarna själva lämnat sitt barn i någon annans vård har inte samhället kringskurit föräldraansvaret eller tagit på sig ett så långtgående ansvar för att skydda barnet och förbättra dess förhållanden som vid ett omhändertagande. Privatplaceringar bör därför inte kunna berättiga till den nu föreslagna ersättningen.

text: Regeringen konstaterade slutligen att omhändertaganden som uppfyllde de nämnda kriterierna hade skett enligt fyra olika lagar (däribland barnavårdslagen), och att endast omhändertaganden enligt någon av dessa lagar skulle kunna ligga till grund för ersättning enligt ersättningslagen.

text: De ovan nämnda ställningstagandena gjordes med beaktande av ett yttrande från Lagrådet (se

text: a. prop. s. 90

text: ff.). Lagrådet konstaterade bl.a. att ”skadan” enligt den föreslagna lagen – övergrepp eller försummelser av allvarlig art – inte var specifik för den grupp som omfattades av ersättningsmöjligheten, utan kunde ha förekommit i samband med en lång rad andra samhällsingripanden. Efter noggranna överväganden, där

text: regeringsformens

text: likhetsprincip särskilt beaktades, kom dock Lagrådet till slutsatsen att det inte fanns skäl att avstyrka regeringens förslag.

text: I NN:s fall fann Ersättningsnämnden alltså, med tillämpningen av den aktuella begränsningen i ersättningslagen, att ersättning inte kunde utgå. Ur nämndens akt framgår bl.a. följande om NN:s fosterhemsplacering. NN placerades i en fosterfamilj redan när hon var fem dagar gammal. Det var hennes mor som själv ombesörjde placeringen. Drygt ett år efter att placeringen hade påbörjats utsågs en s.k. barnavårdsman för NN. När NN:s mor några år senare avled blev barnavårdsmannen också NN:s förmyndare. Förmyndaren lät fosterhemsplaceringen fortgå. Genom förmyndarens försorg gavs så småningom ansökningar in om att NN skulle omhändertas för samhällsvård enligt barnavårdslagen. Dessa kom dock att avslås.

text: Mot denna bakgrund gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Lagstiftaren ansåg att ersättningslagens tillämpning borde begränsas till de barn för vilka de sociala myndigheterna påtagit sig störst ansvar. Utförliga överväganden presenterades till stöd för detta, och beträffande hur lagen skulle utformas i det aktuella avseendet. Det avgränsningssätt som slutligen valdes – där ersättning förutsatte ett beslut om omhändertagande för samhällsvård – framstår inte i sig som godtyckligt eller som orimligt för att uppnå den begränsning som lagstiftaren åsyftat.

text: Utifrån det som är känt om NN:s fall kan det ifrågasättas om hon, i den mening som avses i Europakonventionens art. 14, har befunnit sig i en likvärdig situation med de barn som omfattats av ersättningslagen. Detta bl.a. med beaktande av att myndigheterna beträffande de senare barnen som regel redan från början valt ut och godkänt de fosterhem där placering skulle ske, medan utredningen i NN:s fall talar för att hon placerats av sin mor. I alla händelser får dock lagstiftaren anses ha presenterat objektiva och rimliga skäl för ersättningslagens avgränsning, som också lever upp till konventionens krav på godtagbart syfte och proportionalitet (jfr t.ex. Allen m.fl. mot Förenade konungariket, beslut den 6 oktober 2009, no. 5591/07). Av detta följer sammanfattningsvis att artikel 14 inte har åsidosatts i förhållande till NN.

text: Artikel 13

text: NN har slutligen framhållit att prövningen enligt ersättningslagen inte är ett effektivt rättsmedel beträffande kränkningar av Europakonventionen, och att konventionens artikel 13 åsidosätts om hon inte tillerkänns ersättning av Justitiekanslern.

text: Av

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: framgår att var och en, vars i konventionen angivna fri- och rättigheter kränkts, ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Detta innebär, något förenklat, att den som på rimliga grunder påstår sig vara offer för brott mot Europakonventionen ska ha tillgång till ett rättsmedel för att få sitt påstående prövat. Om prövningen resulterar i att en konventionsöverträdelse skett ska också rättelse eller gottgörelse i någon form kunna utgå. I vissa fall är det tillräckligt att överträdelsen erkänns.

text: Ersättningslagen har inte antagits i syfte att komma till rätta med någon överträdelse av Europakonventionen och den ex gratia-liknande ersättning som kan utgå enligt ersättningslagen har inte någon anknytning till frågan om rättsmedel för åsidosättande av rättigheter enligt konventionen (jfr t.ex.

text: bet. 2012/13:SoU3

text: Förpliktelserna enligt artikel 13 uppfylls i Sverige – såvitt avser ekonomisk kompensation från staten – genom att Justitiekanslern och allmän domstol kan pröva skadeståndsanspråk som grundar sig på att en konventionsöverträdelse skett och, om en överträdelse konstateras, utdöma ekonomiskt och ideellt skadestånd till enskilda (se ovan under rubriken Reglerna om skadestånd).

text: Justitiekanslerns beslut beträffande sådana skadeståndsanspråk sker inom ramen för statens frivilliga skadereglering och har inte någon bindande verkan mot den skadeståndssökande. Om sökanden är missnöjd med resultatet av Justitiekanslerns prövning kan han eller hon väcka talan mot staten i allmän domstol och få en prövning av sitt skadeståndsanspråk där.

text: Europadomstolen har i olika avgöranden bekräftat att den beskrivna svenska ordningen i aktuellt avseende uppfyller kravet i

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: på ett effektivt nationellt rättsmedel (se t.ex.

text: Marinkovic mot Sverige

text: , beslut den 10 december 2013, no. 43570/10).

text: I det aktuella fallet har NN alltså framställt ett anspråk till Justitiekanslern, som grundats på att Europakonventionen åsidosatts i olika avseenden. Hon har nu fått anspråket prövat här. Om hon är missnöjd med Justitiekanslerns beslut har hon tillgång till ytterligare rättsmedel; hon kan få en prövning av skadeståndsanspråket vid allmän domstol.

text: Det saknas sammanfattningsvis stöd för att ett avslag hos Justitiekanslern av NN:s anspråk skulle kunna medföra att hennes rättigheter enligt artikel 13 åsidosätts.

text: NN:s skadeståndsanspråk ska avslås

text: Justitiekanslern har som framgått funnit att Europakonventionen inte har åsidosatts i förhållande till NN i något hänseende. Det finns därmed inte förutsättningar att bevilja henne skadestånd. Vid den utgången kan det heller inte utgå någon ersättning för ombudskostnader. NN:s anspråk ska därför avslås.


publisher: Justitiekanslern

title: En bild av personer som gör s.k. hitlerhälsning har inte ansetts utgöra tryckfrihetsbrottet hets mot folkgrupp

org: jk

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd i ärendet.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Åklagarkammaren i Nyköping har till Justitiekanslern överlämnat ett ärende rörande en bild införd i Aftonbladets papperstidning den 9 augusti 2003 och i dess nätupplaga den 15 augusti 2003. På bilden syns två personer göra en s.k. hitlerhälsning. Bilden förekom i anslutning till en artikel i vilken det rapporterades om en musikfest som hölls på en gård utanför Nyköping.

text: Enligt uppgift från åklagaren har det bedrivits förundersökning avseende brottet hets mot folkgrupp mot de två personer som förekommer på bilden. Förundersökningen har dock lagts ned sedan det framkommit uppgifter som talat för att bilden var arrangerad.

text: Justitiekanslern har tagit del av den version av bilden och artikeln som förekommit i Aftonbladets nätupplaga.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern är ensam åklagare på tryckfrihetens område. Ett straffrättsligt ingripande med anledning av innehållet i t.ex. en periodisk skrift kan ske bara om ett tryckfrihetsbrott anses begånget. Det straffrättsliga ansvaret ligger då som huvudregel i första hand på den ansvarige utgivaren.

text: Enligt

text: 7 kap. 4 § 11 tryckfrihetsförordningen

text: (TF) jämförd med

text: 16 kap. 8 § brottsbalken

text: skall det anses som ett yttrandefrihetsbrott - hets mot folkgrupp - om någon genom en tryckt skrift hotar eller uttrycker missaktning för en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning.

text: Regleringen är i allt väsentligt densamma när frågan rör innehållet i ett medium som omfattas av

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL), se främst bestämmelserna i 5 -

text: 7 kap.

text: YGL. Aftonbladets hemsida ww.aftonbladet.s faller in under YGL:s tillämpningsområde.

text: Frågan i ärendet är om Aftonbladets publicering av den aktuella bilden utgör tryck- och yttrandefrihetsbrottet hets mot folkgrupp. Vid bedömningen måste det därvid beaktas i vilket sammanhang bilden har förekommit. Bilden skall sålunda inte prövas lösryckt ur detta sammanhang. Syftet med publiceringen skall särskilt beaktas (se den s.k. instruktionen i

text: 1 kap. 4 §

text: TF och

text: 1 kap. 5 §

text: YGL).

text: Det framgår att bilden publicerades för att illustrera innehållet i en nyhetsartikel om händelserna vid den aktuella musikfesten. Mot bakgrund av bildens syfte och det sammanhang i vilket den har förekommit står det helt klart att bilden inte innefattar hets mot folkgrupp. Det gäller oavsett om den är arrangerad eller inte. Jag vidtar därför inte någon åtgärd i ärendet.

text: Ärendet avslutas härmed.

type: avgorande


title: Fråga om hets mot folkgrupp har förekommit i TV-program där dold kamera använts

text: Justitiekanslern vidtar inte några åtgärder i ärendena.

text: Ärendena överlämnas till Åklagarkammaren i Kristianstad (dnr

text: ), Polismyndigheten i Uppsala län (2659-02-31), Polismyndigheten i Stockholms län (2673-02-31), Åklagarkammaren i Västerås (2675-02-31 och 2695-02-31), Polismyndigheten i Skåne (2735-02-31), Polismyndigheten Värmland (2742-02-31) och Åklagarkammaren i Helsingborg

text: (2772-02-31) för de åtgärder som anmälningarna kan föranleda där.

text: Ärendet

text: Till Justitiekanslern har överlämnats ett antal anmälningar rörande TV-programmet "Uppdrag granskning" som sändes i SVT 1 den 10 september 2002.

text: Programmet sändes veckan innan allmänt val skulle hållas i Sverige. I programmet förekom ett längre reportage med inslag från olika valstugor runt om i landet och en därpå följande debatt med representanter för tre politiska partier. I reportaget uttalar sig ett stort antal lokalpolitiker om frågor som rör svensk flykting- och invandringspolitik. En betydande del av dessa uttalanden har dokumenterats med hjälp av en dold kamera.

text: Enligt anmälarna har det i programmet förekommit uttalanden som utgör hets mot folkgrupp. Flera av anmälarna har särskilt vänt sig mot ett uttalande där den filmade politikern säger att "muslimer är bra på två saker, att föda barn och att utnyttja systemet." I andra anmälningar har uppmärksamheten främst riktats mot en politiker som, tillfrågad om vilket ursprung kommunens invandrare har, svarar att "det är sådana som Pinochet inte hann med."

text: Justitiekanslern har tagit del av det anmälda programmet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan om yttrandefrihetsbrott

text: Jag är ensam åklagare på yttrandefrihetsområdet. Ett straffrättsligt ingripande från min sida med anledning av innehållet i ett TV-program kan bara ske om ett yttrandefrihetsbrott kan anses begånget. Ansvaret för yttrandefrihetsbrott i ett TV-program ligger på utgivaren av programmet.

text: Enligt

text: 5 kap. 1 §

text: YGL och

text: 7 kap. 4 § 11 tryckfrihetsförordningen

text: jämförda med

text: 16 kap. 8 § brottsbalken

text: skall det anses som ett yttrandefrihetsbrott - hets mot folkgrupp - om någon i ett radioprogram hotar eller uttrycker missaktning för en folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse. Vad som sägs om radioprogram gäller enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: YGL även för program i televisionen.

text: Jag kan konstatera att programmet innehåller ett antal uttalanden som i ton och uttryckssätt liknar de uttalanden som har citerats ovan.

text: Vid bedömningen av om programmet innehåller uttalanden som utgör hets mot folkgrupp måste det beaktas i vilket sammanhang de har förekommit. Uttalandena skall sålunda inte bedömas lösryckta ur detta sammanhang. Syftet med programmet skall särskilt beaktas (se den s.k. instruktionen i

text: 1 kap. 5 §

text: YGL).

text: Ett huvudsyfte med programmet synes ha varit att avslöja att många politiker privat har en helt annan - och i vissa fall rasistisk eller främlingsfientlig - syn på flykting- och invandringsfrågor än den som deras partier officiellt företräder. För att uppnå detta syfte har reportrarna med dold kamera filmat olika politiker när de fört samtal om de aktuella frågorna. I reportaget jämförs de uttalanden som då förekommit med det som samma politiker yttrat framför kameran i en traditionell intervjusituation. Programmet avslutas med en studiodebatt om reportaget med företrädare för socialdemokraterna, moderaterna och kristdemokraterna.

text: Mot bakgrund av programmets syfte och det sammanhang i vilket de aktuella uttalandena återges står det klart att yttrandefrihetsbrottet hets mot folkgrupp inte har förekommit i programmet. På grund härav inleder jag ingen förundersökning med anledning av de hit ingivna anmälningarna.

text: Frågan om meddelarskydd

text: De anmälningar som omfattas av detta beslut avser uttalanden som enskilda personer har gjort i samband med att de filmades med en dold kamera. Det förhållandet att en dold kamera har använts aktualiserar - mot bakgrund av bestämmelsen i

text: 1 kap. 2 §

text: YGL om meddelarskydd - frågan om de anmälda uttalandena kan vara straffbara enligt allmänna straffbestämmelser.

text: Av

text: 1 kap. 2 §

text: YGL följer att varje medborgare är tillförsäkrad en rätt att till en journalist lämna uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i ett medium som omfattas av YGL, t.ex. i ett TV-program.

text: Om avsikten med uppgiftslämnandet är att uppgifterna skall offentliggöras går den enskilde fri från straff, även om själva uppgiftslämnandet innefattar en gärning som faller under en allmän straffbestämmelse. Ett exempel på en sådan allmän straffbestämmelse är

text: 16 kap. 8 § brottsbalken

text: om hets mot folkgrupp. Om uppgiften däremot inte har lämnats i avsikt att den skall offentliggöras - den kan t.ex. ha lämnats i förtroende - kan gärningsmannen fällas till ansvar enligt allmän lag även om mottagaren därefter offentliggör uppgiften, naturligtvis under förutsättning att samtliga brottsrekvisit är uppfyllda (se

text: NJA 2000 s. 355

text: Anmälningarna avser yttranden som har fällts framför en dold kamera. Det ligger i sakens natur att den som uttalar sig under sådana omständigheter inte har för avsikt att medverka i televisionen. Mot den bakgrunden bedömer jag att uttalandena inte omfattas av bestämmelsen om meddelarskydd i

text: 1 kap. 2 §

text: YGL. De påstått brottsliga yttrandena skall därför även bedömas enligt allmänna straffbestämmelser. Den prövningen ankommer inte på mig utan på allmän åklagare.

text: Anmälningarna skall överlämnas till berörda polis- och åklagarmyndigheter.

text: Ärendena avslutas härmed.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av att Försäkringskassan har gjort ett för lågt preliminärskatteavdrag; fråga om personuppgiftslagens tillämplighet

text: Justitiekanslern tillerkänner BR skadestånd av staten med 2 894 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Försäkringskassan att se till att beloppet betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Genom ett beslut den 3 februari 2006 beviljades BR retroaktiv sjukersättning av Försäkringskassan. Med hänsyn till att BR tidigare av socialförvaltningen hade beviljats ekonomiskt bistånd till ett högre belopp än den retroaktiva sjukersättningen, betalade Försäkringskassan ut den retroaktiva ersättningen till socialförvaltningen. Försäkringskassan gjorde emellertid ett för lågt preliminärskatteavdrag i samband med utbetalningen. Till följd av det felaktiga skatteavdraget kom BR att påföras en kvarskatt vid 2007 års inkomsttaxering.

text: Anspråk

text: I en skrivelse till Försäkringskassan, Länskontoret Skåne, begärde BR skadestånd av staten med ett belopp om 1 931 kr motsvarande den kvarskatt som han hade påförts. I en senare skrivelse till Försäkringskassan, Huvudkontoret, angav BR att hans skadeståndskrav uppgick till ca 2 000 kr.

text: Utredning

text: Försäkringskassan har i ett yttrande till Justitiekanslern tillstyrkt att BR ges ersättning med 1 953 kr och har anfört följande. […]

text: Försäkringskassans b edömning

text: Enligt

text: 9 § g

text: PUL skall den personuppgiftsansvarige se till att de personuppgifter som behandlas är riktiga och, om det är nödvändigt, aktuella. Enligt

text: 48 §

text: PUL skall den personuppgiftsansvarige ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med denna lag har orsakat.

text: Av utredningen i ärendet framgår att utbetalningar av retroaktiv sjukersättning registreras i datasystemet "Din Arbetsplats" och att preliminärskatteavdrag görs från sjukersättningen innan den betalas ut till socialförvaltningen. Försäkringskassans utbetalningssystem har innehållit en felaktig uppgift om den skatt som skulle dras från den retroaktiva sjukersättningen. Försäkringskassan får därför anses ha behandlat BRs personuppgifter i strid med PUL.

text: Fråga uppkommer därefter om BR har drabbats av en förmögenhetsskada till följd av den felaktiga uppgiften. En jämförelse måste därför göras med hur hans ekonomi skulle ha sett ut om Försäkringskassan hade gjort ett korrekt preliminärskatteavdrag.

text: Eftersom det ekonomiska bistånd som betalats ut från socialförvaltningen var högre än sjukersättningen fick BR de facto inte någon utbetalning för den retroaktiva tiden. Vid ett korrekt preliminärskatteavdrag skulle hela det skattepliktiga bruttobeloppet fortfarande ha gått till socialförvaltningen enligt dess framställan att erhålla den retroaktiva ersättningen.

text: Av utredningen framgår att Försäkringskassans utbetalningssystem innehållit en felaktig uppgift som förorsakat att Skatteverket påfört BR kvarskatt. Det belopp som dragits för lite i preliminärskatt (kvarskatten) har inte kommit BR tillgodo. Han har därmed drabbats av en ekonomisk skada på grund av den felaktiga uppgiften. Försäkringskassan anser därför att BR bör beviljas skadestånd med belopp som motsvarar kvarskatten för beskattningsår 2006, dvs. 1 953 kronor.

text: BR har beretts tillfälle att kommentera Försäkringskassans yttrande och har anfört i huvudsak följande.

text: Han tycker att det skadeståndsbelopp som Försäkringskassan har tillstyrkt, 1 953 kr, är alldeles för lågt tilltaget. Kassans fel har drabbat honom väldigt hårt. Han har blivit registrerad i Kronofogdemyndighetens register, vilket har medfört att han numera inte kan teckna ens ett telefonabonnemang. Därtill kommer att räntan har stigit, och han har fått ett krav om ca 2 550 kr från Kronofogdemyndigheten. Han har inte råd att betala detta belopp. Han uppbär socialbidrag och pengarna räcker inte ens till mat. Skadeståndet bör därför bestämmas till ett högre belopp.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättslig reglering

text: Staten ska enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i en sådan verksamhet som staten svarar för, t.ex. Försäkringskassans verksamhet.

text: Enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan skadestånd också utgå för kränkning som någon drabbas av till följd av att vederbörande har utsatts för vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Ideellt skadestånd kan även dömas ut utan särskilt lagstöd om det krävs för att den enskilde ska bli skäligen gottgjord för en kränkning av Europakonventionen (se t.ex.

text: NJA 2005 s. 462

text: ). Det är inte fallet här.

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: följer att lagens bestämmelser om skadestånd ska tillämpas bara om inte annat är särskilt föreskrivet.

text: I

text: 30 § lagen (2003:763)

text: om behandling av personuppgifter inom socialförsäkringens administration föreskrivs att

text: personuppgiftslagens (1998:204)

text: (PUL) bestämmelser om skadestånd, närmare bestämt

text: 48 §

text: , ska gälla vid behandling av personuppgifter.

text: Enligt

text: 3 §

text: PUL är all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet personuppgifter.

text: Av

text: 5 §

text: PUL framgår att lagen gäller för sådan behandling av personuppgifter som helt eller delvis är automatiserad. Lagen gäller även vid viss manuell behandling av personuppgifter.

text: Skadeståndsbestämmelsen i

text: 48 §

text: PUL tar sikte på skador orsakade av att personuppgifter har behandlats i strid med lagen. Som framgått har

text: 48 §

text: PUL företräde framför bestämmelsen i

text: skadeståndslagen

text: För att skadestånd ska utgå krävs – förutom att staten har gjort sig skyldig till en skadeståndsgrundande handling och att sökanden har lidit en ersättningsgill skada – att det finns ett adekvat orsakssamband mellan handlingen och skadan. Det är alltså bara sådan skada eller kränkning som den olagliga behandlingen har fört med sig som ersätts enligt

text: 48 §

text: PUL.

text: Enligt

text: 17 kap. 1 § andra stycket lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring (AFL) gäller i korthet följande. Om en person har fått sin försörjning genom ekonomiskt bistånd enligt

text: socialtjänstlagen

text: utan villkor om återbetalning, får socialnämnden från Försäkringskassan uppbära retroaktivt beviljad periodisk ersättning enligt AFL till den del ersättningen svarar mot vad nämnden

text: har betalat ut till personen för den tid som den retroaktiva ersättningen avser.

text: Bestämmelser om skatteavdrag finns i

text: 8 kap.

text: skattebetalningslagen (1997:483)

text: . Av 8 § första stycket 3 och sista stycket framgår att om ersättning som inte avser en bestämd tidsperiod eller inte betalas ut vid regelbundet återkommande tillfällen betalas ut tillsammans med ersättning som utgör mottagarens huvudinkomst, ska skatteavdrag göras enligt grunder som fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Skatteverket har i sin författningssamling (

text: SKVFS 2004:29

text: ) fastställt skatteavdrag i procent av engångsbelopp utbetalda under år 2006.

text: Bestämmelser bl.a. om en persons skyldighet att betala ränta på en skatteskuld finns i

text: 19 kap.

text: skattebetalningslagen

text: . Av 2 § andra stycket framgår att till den del en skatteskuld gäller skatt som avses i 4, 5 eller 7 § beräknas kostnadsränta inte för tiden fr.o.m. den 13 februari t.o.m. den 3 maj taxeringsåret på belopp t.o.m. 20 000 kr. I 5 § finns bestämmelser om kostnadsränta på slutlig skatt. Andra stycket i den paragrafen anger att kostnadsränta för belopp som avses i 2 § andra stycket beräknas fr.o.m. den 4 maj taxeringsåret och efter en räntesats som motsvarar basräntan.

text: Bedömningen av BRs anspråk ska göras med dessa utgångspunkter.

text: Överväganden

text: Om den sökande inte fordrar ersättning för s.k. ideell skada (lidande och kränkning) utan endast för någon annan typ av skada, t.ex. ren förmögenhetsskada, spelar det ofta ingen roll huruvida det är skadeståndsbestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: eller i PUL som är tillämpliga. Skälet härtill är att det som är att anse som en behandling i strid med PUL i många fall även utgör fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: BR har, som Justitiekanslern har uppfattat honom, yrkat ersättning för såväl ren förmögenhetsskada som kränkning. Skadestånd enligt

text: 48 §

text: PUL kan omfatta ersättning för sådana skador. Ersättning för kränkning enligt PUL kan utgå utan att ett brottsligt förfarande visas. Ersättning för kränkning enligt

text: skadeståndslagen

text: förutsätter däremot, som redan har framgått, att någon hos den berörda myndigheten (Försäkringskassan) har gjort sig skyldig till brott eller att en överträdelse av Europakonventionens regler har ägt rum. Något sådant synes inte ha förekommit i detta fall.

text: För bedömningen av BRs anspråk, som bl.a. avser ersättning för kränkning, har Justitiekanslern alltså att ta ställning till huruvida PUL är tillämplig i ärendet.

text: Skadestånd enligt

text: 48 §

text: PUL förutsätter, som redan har nämnts, att den registrerades personuppgifter har behandlats i strid med lagen.

text: I ärendet är det ostridigt att Försäkringskassan vid beräkningen av preliminärskatteavdraget skulle ha använt sig av en procentsats om 33 i stället för 20 procent, att kassan har gjort ett för lågt preliminärskatteavdrag på de medel som man betalade ut till kommunen samt att felet har registrerats i Försäkringskassans register. Frågan är då om detta fel ska anses innebära att det har skett en behandling av personuppgifter som strider mot PUL:s regler och som därmed omfattas av skadeståndsregeln i

text: 48 §

text: PUL, eller om felet är av ett sådant slag som (endast) faller in under reglerna i 3 kap. 2§

text: skadeståndslagen

text: . Om PUL är tillämplig har BR rätt till ersättning också för kränkning. I annat fall kan bara ren förmögenhetsskada ersättas.

text: Frågan om vad som ska anses utgöra en registerskada i PUL:s mening är inte helt lätt att besvara. I Justitiekanslerns praxis har man brukat fästa avgörande vikt vid om det är ett rent handhavandefel i samband med registreringen, eller om det också rör sig om något tankefel eller en bearbetning av uppgifterna av intellektuellt slag. I det senare fallet anses det inte föreligga en registerskada, utan då får felet bedömas uteslutande enligt

text: skadeståndslagens

text: regler.

text: Med ledning av vad Försäkringskassan här har uppgett om bakgrunden till att fel skattesats har tillämpats och skrivits in i registret gör Justitiekanslern bedömningen att det i BRs fall rör sig om ett rent handhavandefel. Detta fel tycks också, utan att några vidare överväganden av en handläggare har gjorts, ha lett till att en för hög utbetalning på grund av det för låga preliminärskatteavdraget har gjorts till kommunen. Felat har alltså också orsakat skadan.

text: Sammanfattningsvis gör Justitiekanslern bedömningen att det i BRs fall rör sig om ett sådant fel – en sådan registerskada – som omfattas av reglerna i

text: 48 §

text: PUL. BR ska därmed ersättas både för den kränkning (närmast de bekymmer som saken lett till) och för den förmögenhetsskada som felet har inneburit för honom.

text: För rätt till ersättning fordras dock att Försäkringskassans fel har orsakat BR en skada och att det finns ett adekvat orsakssamband mellan Försäkringskassans oriktiga (för låga) preliminärskatteavdrag och skadan.

text: BRs anspråk såvitt avser ren förmögenhetsskada har sin utgångspunkt i ett krav på kompensation för skillnaden mellan den slutliga skatten och den preliminärt erlagda skatten för honom vid 2007 års taxering.

text: Rent generellt gäller att en enskild inte kan anses ha lidit någon förmögenhetsskada redan genom att den preliminärt erlagda skatten understiger den slutliga skatten. Även om det preliminära skatteavdraget är lägre än det borde ha varit, motsvarar nämligen den slutliga skatten den skatt som den

text: enskilde skulle ha betalat under alla förhållanden. Att för låg skatt har dragits preliminärt innebär således inte i sig att den enskilde har vållats någon förmögenhetsskada.

text: I det aktuella fallet är bilden dock mer komplicerad, eftersom BR hade fått ekonomiskt bistånd enligt

text: socialtjänstlagen

text: och det vid beviljandet av sjukersättningen skedde en samordning enligt

text: 17 kap. 1 § andra stycket

text: AFL. Om Försäkringskassan i ett fall som detta gör ett alltför lågt preliminärskatteavdrag när den har beviljat retroaktiv socialförsäkringsersättning och det ska ske en samordning enligt nämnda bestämmelse i AFL, tillgodogörs socialnämnden ett högre belopp än vad som skulle ha blivit fallet om ”rätt” skatteavdrag hade gjorts. Justitiekanslern har bl.a. i ett beslut den 28 juni 2006, dnr

text: , prövat denna situation och funnit att den enskilde får anses drabbad av en ren förmögenhetsskada som består i skillnaden mellan den preliminärskatt som borde ha dragits av och den skatt som faktiskt drogs av när Försäkringskassan betalade ut den retroaktiva ersättningen.

text: Med hänvisning till detta beslut gör Justitiekanslern följande bedömning av frågan om skadestånd avseende ren förmögenhetsskada.

text: BRs anspråk utgår från ett underskott på skattekontot. Av utredningen i ärendet framgår att underskottet på skattekontot uppgick till ett belopp om 1 894 kr enligt ett s.k. grundbeslut från Skatteverket den 3 augusti 2007. BRs anspråk omfattar emellertid också en kostnadsränta om 37 kr enligt Skatteverkets grundbeslut. Orsaken till att BR har ålagts att betala kostnadsränta är enligt Justitiekanslerns mening att hänföra närmast till att han, på grund av bristande förmåga, inte i rätt tid har betalat skatteskulden (jfr redogörelsen ovan under ”Rättslig reglering”). Ränteskulden kan inte anses utgöra någon förmögenhetsskada som står i ett adekvat orsakssamband med Försäkringskassans fel. BR bör därför inte tillerkännas något skadestånd som svarar mot kostnadsräntan.

text: Justitiekanslern finner mot bakgrund av vad som har redovisats ovan att BR i denna del ska tillerkännas ett skadestånd om 1 894 kr motsvarande den kvarskatt exklusive kostnadsränta som han har påförts till följd av Försäkringskassans felaktiga preliminärskatteavdrag.

text: BR har, så som Justitiekanslern har uppfattat hans anspråk, även yrkat ersättning för kränkning. Av utredningen framgår att han har åsamkats besvär och olägenheter på grund av felet. Justitiekanslern finner att det finns förutsättningar att tillerkänna honom ersättning även i detta hänseende. Vid en samlad bedömning av omständigheterna och med beaktande av den praxis som har utvecklats i Justitiekanslerns skadereglerande verksamhet finner Justitiekanslern att en skälig ersättning i detta fall är 1 000 kr.


title: Skadeståndsanspråk på grund av en tingsrätts handläggning av en konkursansökan; fråga om tingsrätten prövat ansökningen "genast"

text: Justitiekanslern avslår AA:s och BB:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA och BB ägde vardera 50 procent av aktierna i Fri Röd FFRÖ AB (bolaget). Aktiekapitalet i bolaget uppgick till 75 000 kr. Bolaget lämnade den 30 december 1998 in en egen konkursansökan till Östersunds tingsrätt. Genom ett beslut den 4 januari 1999 försatte tingsrätten bolaget i konkurs (ärende nr K 2052-98). Bolaget i konkurs överklagade därefter konkursbeslutet till Hovrätten för Nedre Norrland och yrkade att beslutets datum skulle ändras till den dag konkursansökan ingavs, dvs. den 30 december 1998 eller, i vart fall till senast den 31 december 1998. Hovrätten uttalade i beslut den 18 juni 1999 i mål nr Ö 21-99 följande.

text: I skrift, inkommen den 30 december 1998 till tingsrätten, ansökte bolaget om att bli försatt i konkurs. Tingsrätten försatte bolaget i konkurs genom beslut den 4 januari 1999. Av handlingarna i målet framgår vidare att bolaget den 31 december 1998 avfördes ur aktiebolagsregistret med stöd av punkten 6 i övergångsbestämmelserna till lagen (

text: ) om ändring av

text: aktiebolagslagen (1975:1395)

text: . Bolaget är således upplöst och har till följd härav i princip förlorat sin behörighet att företa rättshandlingar. Den nu aktuella situationen - att ett upplöst bolag har försatts i konkurs - är emellertid av sådant slag att hinder ej föreligger att uppta överklagandet till prövning.

text: Vid tidpunkten för konkursbeslutet var bolaget upplöst enligt nämnda övergångsbestämmelser och bolagets konkursansökan borde därför ha avvisats av tingsrätten. Tingsrättens konkursbeslut är således behäftat med ett sådant fel som medför att hovrätten utan yrkande och vidare hörande av bolaget bör undanröja beslutet.

text: Hovrätten beslöt sedan att med undanröjande av tingsrättens beslut lämna bolagets ansökan om att försättas i konkurs utan prövning.

text: Bolaget överklagade hovrättens beslut till Högsta domstolen som den 21 oktober 1999 beslöt att inte meddela prövningstillstånd (mål nr Ö 3203-99).

text: Anspråket m.m.

text: AA och BB har genom ombudet advokaten CC i en skrivelse hit framställt anspråk på skadestånd av staten med 1 026 000 kr. Som grund för anspråket har de gjort gällande att tingsrätten förfarit felaktigt genom att inte genast ha prövat bolagets konkursansökan senast påföljande dag, dvs. den 31 december 1998. Det yrkade beloppet motsvarar de förpliktelser som bolaget hade och som nu aktieägarna, AA och BB, har övertagit ansvaret för. De har vidare begärt ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här.

text: Lagmannen FF vid Östersunds tingsrätt har yttrat sig i ärendet. Till remissvaret har fogats ett yttrande från rådmännen DD och EE.

text: Rådmännen DD och EE har därvid anfört följande.

text: Den 30 december 1998 tjänstgjorde rådmännen DD och EE som konkursdomare. Någon behörig tingsnotarie fanns inte i tjänst. Domstolssekreteraren GG har uppgett att hon tog emot bolagets konkursansökan och att hon, sannolikt av den anledningen att ansökningen inlämnades till tingsrätten efter kl. 15.00, lämnade ansökningshandlingarna till det för tillfället obemannade konkurskansliet för handläggning efter nyårshelgen.

text: Den 31 december 1998 utgjorde arbetsfri dag vid tingsrätten.

text: Jag, DD, på vars rotel ärendet lottades, fick inte, såvitt jag minns, den 30 december någon information om att ansökningen ingetts. Tidigare under samma dag, den 30 december 1998, inkom fyra andra konkursansökningar. I tre av dessa beslutades om konkurs den 30 december 1998, kl. 14.00, kl. 14.30 resp. kl. 15.00 av mig. I den fjärde konkursen fattades beslut först den 8 januari 1999, eftersom det saknades registreringsbevis.

text: Den 4 januari 1999 överlämnades det nu aktuella ärendet till mig, EE, troligtvis eftersom DD inte var i tjänst, och jag fattade samma dag beslut om att försätta bolaget i konkurs.

text: Lagmannen FF har anfört i huvudsak följande.

text: I en överklagandeskrift till hovrätten daterad den 8 januari 1999 har bolaget genom AA uppgivit att han lämnade in konkursansökan personligen den 30 december 1998, kl. 14.59. Av rådmännen DD:s och EE:s yttrande framgår emellertid att konkursansökan sannolikt lämnats in till tingsrätten efter kl. 15. Personal har då funnits kvar på tingsrättens expedition, eftersom tingsrättens växel, som finns i samma lokal som expeditionen, var öppen till kl. 16. Den domstolssekreterare som minns att hon tog emot konkursansökan är en mycket erfaren, rutinerad och noggrann person. Tingsrätten har därför ingen anledning tro annat än att hon skulle ha vidarebefordrat konkursansökan till behörig beslutsfattare om den kommit in före kl. 15. Tingsrätten utgår alltså från att ansökan måste ha kommit in till tingsrätten något efter kl. 15 den 30 december 1998.

text: Tingsrätten hade då och har fortfarande expeditionstid fram till kl. 15.00. Det kan inte finnas någon skyldighet för tingsrätten att alltid hålla personal, som är behörig att fatta beslut om försättande i konkurs, tillgäng efter expeditionstidens slut.

text: Enligt

text: 2 kap. 14 § första stycket konkurslagen

text: skall, om gäldenärs konkursansökan upptas, rätten genast pröva ansökningen. Enligt tingsrättens mening innebär inte begreppet genast att beslutet måste fattas samma dag om ansökan kommer in väldigt sent under den arbetsdagen och definitivt inte om ansökan kommer in efter expeditionstidens slut. Behörig beslutsfattare kan också t.ex. vara upptagen i förhandling eller också kan ansökan kräva vissa överväganden innan beslut fattas. Innan ett konkursbeslut fattas kan det dessutom vara nödvändigt att veta om omedelbara åtgärder måste vidtas i konkursboet. I så fall bör det vara klart med vem som blir förvaltare innan konkursbeslutet fattas. Det kan vara svårt att få tag på en förvaltare samma dag om ansökan lämnas in så sent som i detta fall. Dessutom skall Tillsynsmyndigheten höras angående val av förvaltare. - Det bör här särskilt anmärkas att den 31 december 1998 var nyårsafton och således tjänstefri dag, varför någon skyldighet att fatta beslut den dagen inte har förelegat. Den 1 - 3 januari 1999 var också tjänstefria dagar.

text: De handlingar som gavs in den 30 december 1998 var enbart en mycket kortfattad skriftlig konkursansökan och ett registreringsbevis utfärdat den 30 december 1998.

text: Sammanfattningsvis och utifrån vad som anförts ovan anser tingsrätten att något fel eller någon försummelse vid myndighetsutövning från tingsrättens sida inte har förekommit i detta ärende.

text: AA och BB har fått del av yttrandet och därvid anfört bl.a. följande. När AA kom till tingsrätten var dörren och expeditionen fortfarande öppen. Han frågade damen i expeditionen om han kommit i tid och hon uppgav att det inte var några problem. Hon kontrollerade handlingarna och tog kontakt med någon som han uppfattade var konkursdomaren för att kontrollera om registreringsbeviset var riktigt. Hon fick då besked om att det behövdes ett färskt registreringsbevis. Efter detta besked ringde hon upp PRV:s faxservice och fick då omgående ett registreringsbevis per fas. Allt detta skedde i närvaro av AA. Genom det samtal de hade är AA säker på att damen i expeditionen var helt medveten om den komplikation som de ändrade reglerna i

text: aktiebolagslagen

text: skulle kunna medföra. Hon försäkrade också honom om att ansökan skulle behandlas samma dag. AA är således sammanfattningsvis helt säker på att konkursdomaren genom diskussionen med expeditionen var medveten om att en konkursansökan som skulle behandlas omgående hade lämnats och han fick också försäkran från kanslipersonalen om att så skulle ske. Det registreringsbevis som har getts in av tingsrätten som bilaga 4 är daterat den 30 december 1998. Vid kontakt med PRV har uppgetts att s.k. loggar inte finns bevarade så lång tid att det nu skulle gå att utreda när registreringsbeviset skickades och till vem. Det är dock möjligt att denna detalj kan utredas ytterligare genom kontakt med tingsrätten. Det kan vidare noteras att registreringsbeviset på sidan 2 har en datum- och tidsangivelse. Det är således mottaget per fax den 30 december 1998. Tidsangivelsen är 16.18, vilket är något förbryllande. Enligt AA:s mening är det helt uteslutet att samtalet med damen i expeditionen skulle ha tagit över en timme och uppgiften stämmer också mindre väl med tingsrättens berättelse. Den mest sannolika förklaringen är att klockan i tingsrättens fax inte har ställts om i samband med ändring från sommar- till vintertid och att faxet således i själva verket togs emot kl. 15.18, vilket är väl förenligt med AA:s uppgifter i övrigt. AA och BB hävdar i första hand att ansökan i vederbörlig ordning lämnats in under tingsrättens expeditionstid och att det då förelegat skyldighet att handlägga ansökan samma dag. I andra hand, dvs. om det inte anses styrkt att ansökan ingetts under expeditionstid, hävdas att det ändå med hänsyn till de uppgifter som lämnades av tingsrättens personal, förelegat skyldighet att handlägga ansökan samma dag.

text: Lagmannen FF har i anledning av AA:s och BB:s yttrande anfört sammanfattningsvis följande.

text: Jag har i anledning av AA:s och BB:s skrivelse den 22 september 1999 talat med domstolssekreteraren GG, som var den som tog emot konkursansökan på expeditionen. Hon har uppgivit följande. Hon är helt säker på att hon, innan hon fick läsa igenom den ovan nämnda skrivelse, aldrig hört talas om PRV:s faxservice och att hon definitivt inte har något minne av att hon i detta ärende ringt dit för att beställa ett registreringsbevis. Hon har också uppgivit att hon inte hade någon närmare kännedom om de ändrade reglerna i

text: aktiebolagslagen

text: och vad dessa skulle kunna medföra för komplikationer. Vad AA och BB påstår är därför helt oriktigt. Om hon, såsom dessa personer påstått, skulle ha försäkrat att ansökan skulle behandlas samma dag skulle hon naturligtvis också ha lämnat över ärendet till den beslutsfattare som fanns i tjänst. GG har uppgivit att klockan på tingsrättens fax inte hade ställts om till vintertid. Hon har heller inget minne av att hon i detta ärende tog kontakt med konkursdomaren för att kontrollera om registreringsbeviset var riktigt. Sammanfattningsvis menar GG att de uppgifter som AA och BB lämnat om vad som hänt i samband med ingivandet av konkursansökan inte kan vara riktiga eftersom hon, om så vore fallet, givetvis skulle ha lämnat över ansökan till den konkursdomare eller beslutsfattare som hon enligt AA:s och BB:s uppgifter skulle ha talat med.

text: Det datum och klockslag som AA och BB påtalat på registreringsbeviset finns noterat enbart på försättsbladet. Tingsrätten har varit i kontakt med PRV:s kundservice som uppgivit att, därest tingsrätten skulle ha gjort någon beställning, detta skulle ha varit registrerat på Östersunds tingsrätt såsom beställare. Någon sådan registrering finns över huvud taget inte i deras register. För att kunna kontrollera huruvida uppgifter som avser tiden så långt tillbaka som den 30 december 1998 finns kvar eller gallrats bort krävs att tingsrätten eller annan gör en skriftlig begäran om undersökning i detta hänseende. Tingsrätten finner emellertid redan mot bakgrund av GG:s uppgifter, att AA:s och BB:s påståenden i detta hänseende inte förefaller riktiga.

text: Sammanfattningsvis vill tingsrätten anföra följande. GG är såsom påpekats i det tidigare yttrandet en mycket erfaren, rutinerad och synnerligen noggrann person. Hon var väl medveten om vad som gällde beträffande skyndsamhet vid konkursansökningar. Tingsrätten finner det därför helt uteslutet att hon, om AA:s och BB:s uppgifter vore riktiga, skulle ha underlåtit att lämna över konkursansökan till den beslutsfattare eller konkursdomare som hon enligt deras påstående skulle ha talat med. Det bör i detta sammanhang påpekas att rådmannen DD, som tjänstgjorde som konkursdomare, fanns i tjänst denna dag och att han så sent som kl. 15 fattade beslut i ett annat konkursärende.

text: I övrigt vidhåller tingsrätten de synpunkter som den framfört i sitt tidigare yttrande.

text: Sammanfattningsvis finner tingsrätten således att något fel eller försummelse vid myndighetsutövning från tingsrättens sida inte kan anses ha förekommit i detta ärende.

text: AA och BB har fått del av tingsrättens förnyade yttrande och har därvid anfört bl.a. följande. Med anledning av de oförenliga uppgifter om händelseförloppet som har lämnats av å ena sidan AA och å andra sidan Östersunds tingsrätt har en förfrågan gjorts till Patent- och registreringsverket angående de närmare omständigheterna i samband med beställningen av det registreringsbevis som figurerar i ärendet. PRV:s dokumentation av beställningen bilägges. Såvitt framgår av handlingarna har den 30 december 1998 beställts och levererats en beställning av registreringsbevis för det aktuella bolaget. Beställningen expedierades den 30 december 1998 kl. 15.14 till fax nr "4663150692", vilket rimligen kan uttolkas som tel nr 063-15 06 92. Enligt uppgift från Telia innehas abonnemanget av domstolarna i Östersund. Det är således numera styrkt att AA:s uppgifter i det aktuella avseendet är korrekta. Med hänsyn till att uppgiften om registreringsbeviset ingår som en väsentlig detalj i en sammanhängande beskrivning av händelseförloppet måste det dessutom anses att även AA:s berättelse i övrigt är styrkt, eller i vart fall att det föreligger klart övervägande sannolikhet för att även övriga uppgifter är korrekta.

text: Gällande regler

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt

text: 2 kap. 14 § första stycket konkurslagen (1987:672)

text: Genom lagen (

text: ) om ändring i

text: aktiebolagslagen (1975:1385)

text: har omfattande ändringar gjorts i

text: aktiebolagslagen

text: . Bl.a. skall enligt lagens

text: 1 kap. 3 §

text: aktiebolag ha ett aktiekapital som uppgår till minst 100 000 kr i privata aktiebolag och till minst 500 000 kr i publika bolag. Av övergångsbestämmelserna till lagändringen, vilka till viss del ändrats genom lagen (

text: ) om ändring i

text: aktiebolagslagen (1975:1385)

text: följer, såvitt nu är av intresse, att i fråga om privata aktiebolag som har bildats före den 1 januari 1995 gäller

text: 1 kap. 1 §

text: i sin äldre lydelse i stället för den nya

text: 1 kap. 3 §

text: till utgången av år 1998 (punkten 3). Dessa äldre bolag fick alltså under en övergångstid ha ett aktiekapital om minst 50 000 kr. Ett bolag vars registrerade aktiekapital inte uppgår till 100 000 kr vid utgången av år 1998 och där anmälan om beslut om ökning av aktiekapitalet till minst 100 000 kr inte har kommit in till registreringsmyndigheten senast den 31 december 1998 skall, om det inte har trätt i likvidation eller försatts i konkurs, avföras ur aktiebolagsregistret och därmed vara upplöst (punkten 6). När bolaget har avförts ur registret svarar aktieägarna, styrelseledamöterna och verkställande direktören solidariskt för bolagets förpliktelser. Bolagets tillgångar övergår till aktieägarna. Aktieägarna inträder i bolagets ställe som part i de avtal som bolaget har slutit med tredje man. I den mån bolaget enligt lag eller annan författning har varit skyldig att vidta åtgärd eller lämna uppgift skall detta i stället fullgöras av styrelsen (punkten 5).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I ärendet är klarlagt att bolagets ställföreträdare AA vid ett personligt besök under eftermiddagen den 30 december 1998 lämnade in bolagets konkursansökan till Östersunds tingsrätts expedition. Som ovan redovisats skall en gäldenärs konkursansökan, om den tas upp, genast prövas av rätten. Fråga uppkommer då om bolagets ansökan bort prövas samma dag som den kom in. Begreppet genast har inte närmare kommenterats i förarbetena till lagstiftningen eller i doktrinen. Uttrycket genast måste emellertid uppfattas som ett krav på att en ansökan skall prövas så skyndsamt som möjligt. Därmed är inte sagt - såsom tingsrätten också påpekat - att ett konkursbeslut måste fattas samma dag när ansökningen kommer in sent under den arbetsdagen och särskilt inte om den kommer in efter expeditionstidens slut. Oavsett om bolagets konkursansökan kom in till tingsrätten kl. 14.59, som anförts i överklagandeskriften till hovrätten, eller, vilket får anses som det mest sannolika, efter expeditionstidens slut kl. 15.00 har det alltså inte förelegat någon absolut skyldighet för tingsrätten att pröva ansökningen den dagen utan prövningen har kunnat anstå till påföljande vardag, dvs. den 4 januari 1999. Med hänsyn härtill och oavsett vilka besked personalen på tingsrätten har lämnat kan tingsrätten inte anses ha gjort sig skyldig till fel eller försummelse när konkursbeslutet inte fattades den 30 december 1998. AA:s och BB:s skadeståndsanspråk avslås därför.

text: Vid denna utgång skall inte heller ersättning för ombudskostnader utgå.

text: Ärendet avslutas härmed.


title: Uttalande om tillgodoräknande enligt lagen (1974:202) om beräkning av strafftid vid s.k. 28:3-fängelse

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden men vidtar i övrigt inte några ytterligare åtgärder i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: JW har varit anhållen och häktad under tiden den 29 augusti – 11 september 2014 samt under tiden den 14 januari – 20 mars 2015. Han dömdes därefter den 27 mars 2015 av Attunda tingsrätt till skyddstillsyn förenat med två månaders fängelse enligt

text: 28 kap. 3 § brottsbalken

text: (mål nr B 6097-14). Med anledning av frihetsberövandena beslutade Kriminalvården den 29 maj 2015 att JW inte skulle inställa sig i kriminalvårdsanstalt och att fängelsestraffet var helt verkställt. Detta innebar att JW tillgodoräknades merparten av den tid han dittills varit frihetsberövad, men att en tid om 18 dagar inte kom att avräknas. [1]

text: Efter att JW allvarligt åsidosatt sina åligganden enligt skyddstillsynen beslutade Attunda tingsrätt den 4 maj 2016 att skyddstillsynen skulle undanröjas. Med beaktande av att JW redan verkställt två månaders fängelse (genom det ovan nämnda tillgodoräknandet) och en del av skyddstillsynen bestämde tingsrätten påföljden till tre månaders fängelse (mål nr B 284-16). Beslutet fastställdes den 6 juli 2016 av Svea hovrätt (mål nr Ö 4630-16).

text: JW anhölls därefter den 23 augusti 2016 av Linköpings tingsrätt för annan brottslighet och blev sedermera häktad den 26 augusti 2016 (mål nr B 2659-16).

text: Med anledning av det ovan nämnda beslutet från Svea hovrätt den 6 juli 2016 utfärdade Kriminalvården den 30 augusti 2016 strafftidsbeslut varigenom verkställighetens början bestämdes till den 26 augusti 2016 (dvs. samma dag som JW häktats i mål nr B 2659-16) och tidigaste dag för villkorlig frigivning till den 26 oktober 2016. JW tillgodoräknades ingen tid som frihetsberövad.

text: JW dömdes därefter den 7 november 2016 för den aktuella brottsligheten till 11 månaders fängelse. Han var fortsatt häktad till dess dom en vann laga kraft. Kriminalvården utfärdade den 10 november 2016 strafftidsbeslut varigenom JW tillgodoräknades tid från den 23 augusti 2016 till och med den 26 augusti 2016 samt från den 26 oktober 2016 till och med den 10 november 2016.

text: JW ansökte om ersättning den 23 december 2016 hos Justitiekanslern enligt lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (

text: ). Som grund för sin begäran anförde han att inte hade fått tillgodogöra sig hela den tid han hade varit frihetsberövad i mål nr B 6097-14.

text: Justitiekanslern beslutade den 8 juni 2017 (dnr

text: ) att avslå JWs begäran. Detta med anledning av att Kriminalvården den 21 mars 2017 beslutat att med stöd av

text: 20 § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. (strafftidslagen) ändra strafftidsbesluten från den 30 augusti 2016 på så sätt att JW tillgodoräknades de kvarvarande 18 dagarna, vilket medförde att dag för villkorlig frigivning inföll den 8 oktober 2016. Till följd av detta beslutade Kriminalvården även att ändra strafftidsbeslutet från den 10 november 2016 på så sätt att JW fick tillgodoräkna sig tiden från den 8 oktober 2016 till och med den 26 oktober 2016 (utöver det tillgodoräknande som gällde enligt beslutet sedan tidigare). Justitiekanslern fann därmed att JW fått tillgodoräkna hela den tid han varit anhållen och häktad i mål nr B 6097-14 och att rätt till ersättning därmed inte förelåg. Justitiekanslern beslutade emellertid att inleda detta tillsynsärende för att utreda Kriminalvårdens hantering av de aktuella strafftidsbesluten.

text: Utredningen

text: Kriminalvården har i det ursprungliga ärendet hos Justitiekanslern lämnat ett yttrande. Justitiekanslern har inom ramen för detta ärende tagit del av yttrandet och övriga handlingar i det föregående ärendet.

text: Vidare har Justitiekanslern även i detta ärende begärt in ett yttrande från Kriminalvården som har anfört bl.a. följande.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Rättsläget

text: Rättsläget är oklart vad gäller vilken tid som ska tillgodoräknas när ett undanröjande av en skyddstillsyn skett med stöd av

text: 28 kap. 9 § brottsbalken

text: , i de fall frihetsberövandet i den ursprungliga skyddstillsynsdomen överstiger tiden som motsvarar det med skyddstillsynen utdömda fängelsestraffet enligt

text: 28 kap. 3 § brottsbalken

text: I aktuellt ärende har Kriminalvården tagit ett beslut om fullgjort fängelsestraff avseende Attunda tingsrätts dom, mål B 6097-14. Detta eftersom det inte återstod någon tid att verkställa när man tog hänsyn till den tid som J.W. varit frihetsberövad för gärningar prövade i målet. Under bakgrund i beslutet har samtlig tid som J.W. varit frihetsberövad angivits. Dessa uppgifter om verkställighet av aktuell dom har i och med godkännande av beslutet uppdaterats i [kriminalvårdsregistret]. Uppgiften om verkställigheten fördes också över till belastningsregistret.

text: Svea hovrätt har därefter undanröjt den i Attunda tingsrätts dom, mål B 6097-14, utdömda skyddstillsynen. Eftersom undanröjandet har skett enligt

text: 28 kap. 9 § brottsbalken

text: och inte enligt

text: 34 kap.

text: brottsbalken

text: , kvarstår sålunda det i Attunda tingsrätts dom, mål B 6097-14 utdömda fängelsestraffet. Av beslutsskälen framgår att vid bestämmandet av straffets längd i Svea hovrätts beslut har domstolen med beaktande av vad J.W. har undergått till följd av skyddstillsynen och av att J.W. verkställt två månaders fängelsestraff från vilket någon villkorlig frigivning inte skulle ske, funnit att straffets längd ska bestämmas till tre månader.

text: Av 19 a § första stycket [strafftidslagen] följer att tillgodoräknande inte ska ske för den del därunder samtidigt skett verkställighet av dom i annat mål.

text: Frågan är alltså om Kriminalvårdens beslut om fullgjort fängelsestraff innebär att all tid som angetts i detta beslut är att se som tid varunder den domen har verkställts eller om det är endast en period som motsvarar den tid som skulle ha verkställts om J.W. inte haft någon tid att tillgodoräkna. Det vill säga i aktuellt ärende antingen 78 dagar, om hela perioden som anges i beslutet om fullgjort fängelsestraff omfattas, eller 60 dagar (

text: 26 kap. 6 § brottsbalken

text: och 21 § [strafftidslagen]), om det endast är tiden som skulle verkställts, med en "överskjutande" tid om 18 dagar.

text: Inom Kriminalvården har det tidigare varit ett förekommande synsätt att i och med ett beslut om fullgjort fängelsestraff finns är verkställigheten helt avslutad och all den tid som anges i beslutet ska inte tillgodoräknas i senare påföljder. Kriminalvården har i omprövningsbeslutet den 21 mars 2017 alltså gjort en annan bedömning i det enskilda ärendet och tillgodoräknat den överskjutande tiden.

text: En sådan tillämpning av lagen ger dock upphov till frågan hur Kriminalvården enligt nuvarande strafftidslag ska räkna ut överskjutande tid om det utdömda fängelsestraffet enligt

text: 28 kap. 3 § brottsbalken

text: hade varit tre månader. I en sådan situation är det inte möjligt att uppge exakt hur många dagar som är överskjutande. Omräkning till exakt antal dagar kan endast ske om fängelsestraffets längd är två månader eller kortare (jfr 21 § [strafftidslagen]). Kriminalvårdens uppfattning är att, eftersom det inte helt tydligt framgår av 19 a § [strafftidslagen] hur en sådan här situation ska hanteras, måste det i det enskilda fallet ske en tolkning och rimlighetsbedömning. Vidare är frågan om det ska ske en tolkning utifrån vad domstolen angett i sina domskäl även när det gäller undanröjanden enligt

text: 28 kap. 9 § brottsbalken

text: (jfr strafftidsutredningens resonemang kring tillgodoräknande och undanröjande enligt 34 kap.). Det skulle emellertid ställa stora krav på domstolarnas tydlighet i domskäl och förmågan från Kriminalvården att tolka domskälen. I normalfallet verkställer Kriminalvården endast domslut och inte domskäl. Det kommer exempelvis vara svårt att avgöra om domstolen har tagit hänsyn till ett frihetsberövande motsvarande tre månader eller om domstolen har tagit hänsyn till tid motsvarande det utdömda fängelsestraffet enligt

text: 28 kap. 3 § brottsbalken

text: eller om man tagit hänsyn till allt frihetsberövande som föregått domen på skyddstillsyn, och som angetts i bakgrunden i beslutet om fullgjort fängelsestraff. Problematiken med att tolka domskäl har Kriminalvården även lyft i sammanhang gällande undanröjande av skyddstillsyn enligt

text: 34 kap.

text: brottsbalken

text: . Även med den föreslagna strafftidslagen skulle Kriminalvården kunna ställas inför frågor om frihetsberövande som föregått skyddstillsynsdomar, som senare undanröjs, har beaktats och därmed tillgodoräknats den dömde fullt ut vid bestämmande av fängelsepåföljdens längd i samband med undanröjande.

text: Kriminalvården har även anfört att berörda tjänstemän inte har åsidosatt de skyldigheter som följer av arbetsordningen och att det därför inte har varit eller nu är påkallat att inleda någon internutredning rörande dessa tjänstemäns eventuella disciplinansvar till följd av deras ärendehandläggning. Avslutningsvis har Kriminalvården framhållit att den aktuella rättsfrågan kommer att fortsätta diskuteras i rättsenhetens praxisgrupp för strafftidsberäkning och domsbefordran, samt att strafftidsberäkningsärenden där frågan aktualiseras ska tas upp med rättsenheten för bedömning av om tillgodoräknande i det enskilda fallet ska ske eller inte.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av 19 § strafftidslagen framgår att vid verkställighet av fängelse räknas strafftiden, när den dömde är häktad, från den dag då domen får verkställas.

text: I 19 a § första stycket strafftidslagen anges att om någon dömts till fängelse på viss tid och den dömde med anledning om misstanke om brott som prövats genom dom i målet under en sammanhängande tid om minst 24 timmar varit berövad friheten som anhållen eller häktad ska tiden för frihetsberövandet, till den del därunder inte samtidigt skett verkställighet av dom i annat mål, anses som tid under vilken den utdömda påföljden verkställts i anstalt.

text: Av 19 a § andra stycket strafftidslagen framgår att om rätten har undanröjt en villkorlig dom eller en skyddstillsyn och i stället dömt till fängelse på viss tid, ska första stycket tillämpas, i den mån tillgodoräknande inte skett enligt första stycket eller 33 kap. 6 § tredje stycket brottsbalken, även i fråga om

text: Av 20 § första stycket strafftidslagen framgår bl.a. att för den som har börjat avtjäna fängelse på viss tid ska Kriminalvården så snart det kan göras fastställa dagen för strafftidens slut. Om strafftiden uppgår till mer än en månad ska myndigheten samtidigt även fastställa den tidigaste tidpunkten då villkorlig frigivning kan komma ifråga samt tidpunkten för prövotidens utgång. Av andra stycket framgår att ett beslut enligt första stycket ska ändras när omständigheterna ger anledning till det.

text: I

text: 28 kap. 9 § brottsbalken

text: anges att om en skyddstillsyn undanröjs, ska rätten bestämma en annan påföljd för brottet och då ta skälig hänsyn till vad den dömde har undergått till följd av domen på skyddstillsyn samt till böter eller fängelse som dömts ut enligt 2 eller 3 §§.

text: Av

text: 34 kap. 6 § femte stycket brottsbalken

text: (i sin lydelse före den 1 juli 2016) följer bl.a. följande. Om den tilltalade döms med tillämpning av 1 § 3 till fängelse, ska, när straffets längd bestäms, skälig hänsyn tas till vad han har undergått till följd av domen på skyddstillsyn och till vad han har avtjänat av fängelse som dömts ut enligt första stycket eller 28 kap. 3 § liksom till böter som dömts ut enligt första stycket eller 28 kap. 2 §.

text: Bedömningen i detta fall

text: Inledningsvis kan det konstateras att ett straffprocessuellt frihetsberövande i vissa fall kan bli längre än det fängelsestraff som slutligen ska verkställas. Det är i sig inte något som lagstiftaren ansett att den enskilde under alla förhållanden måste kompenseras för. Jämför t.ex. den inte helt ovanliga situationen att en häktning pågår under längre tid än det slutliga fängelsestraffet och att det därför finns dagar som inte kan kompenseras vare sig genom avräkning eller ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. [2] Inte heller när en person har varit anhållen eller häktad och påföljden därefter bestäms till någon annan påföljd än fängelse föreligger någon omedelbar rätt till någon form av kompensation. Den lagstiftning som reglerar möjligheterna till avräkning ska därför inte förstås på det sättet att avsikten alltid är att den enskilde ska kompenseras för ett straffprocessuellt frihetsberövande genom avräkning mot en senare verkställighet. En tolkning som innebär att ett straffprocessuellt frihetsberövande inte avräknas eller på annat sätt kompenseras är därför i sig inte felaktig. Avgörande är istället andra faktorer, som att handläggningen av det enskilda ärendet är rättssäkert och ändamålsenligt, att liknande situationer behandlas på ett jämförbart sätt och att samhällets reaktion i stort är proportionerligt i förhållande till det handlande som föranlett frihetsberövandet.

text: En annan utgångspunkt är att det regelverk som ska tillämpas i dessa fall är komplext och av hög detaljnivå. Detta innebär – vilket även framhållits i Strafftidsutredningens betänkande En ny strafftidslag (

text: SOU 2016:18 s. 200

text: ) – att regelverket i vissa fall inte omfattar situationer som borde omfattas, inte minst i fråga om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande. Justitiekanslern instämmer vidare i Kriminalvårdens bedömning att rättsläget är oklart vad gäller vilken tid som ska tillgodoräknas när ett undanröjande av en skyddstillsyn sker med stöd av

text: 28 kap. 9 § brottsbalken

text: Av betydelse är även att JW i det nu aktuella fallet fullt ut har kompenserats genom den avräkning som har skett. Han har där därigenom hamnat i ett gynnsammare läge än vad som hade gällt om Kriminalvården hade tillämpat det synsätt som tidigare gällt, dvs. att samtliga 78 dagar skulle anses som tid varunder det ursprungliga 28:3-fängelset hade verkställts. Klart är också att det under alla förhållanden har funnits laglig grund för de här aktuella frihetsberövandena av JW.

text: Av Kriminalvårdens yttrande framgår närmare hur berörda tjänstemän har agerat inför de aktuella besluten. Av utredningen i ärendet och mot bakgrund av ovan angivna utgångspunkter kan ingen annan slutsats dras än att berörda tjänstemän har agerat noggrant och omsorgsfullt. Den avräkning som slutligen skett – även om den inneburit ett avsteg från det synsätt som tidigare gällt på myndigheten – har inte uppenbart stridit mot vare sig lag eller arbetsordning. Som redan konstaterats har inte heller den tolkning av avräkningsreglerna som gjorts i detta fall lett till någon skada för den enskilde.

text: Kriminalvården har i sitt yttrande framhållit vissa problem med att generellt tillämpa lagen på det sätt som gjorts. Enligt Kriminalvården uppstår dels frågan om hur Kriminalvården ska räkna ut den ”överskjutande” tiden i de fall där det utdömda fängelsestraffet enligt

text: 28 kap. 3 § brottsbalken

text: överstiger två månader. Omräkning till exakt antal dagar kan enligt Kriminalvården endast ske om fängelsestraffets längd är två månader eller kortare (jfr 21 § strafftidslagen). Kriminalvården har även lyft frågan om det ska ske en tolkning av vad domstolen angett i sina domskäl när det gäller undanröjanden enligt

text: 28 kap. 9 § brottsbalken

text: och pekat på de svårigheter detta kan medföra.

text: Det är naturligtvis otillfredsställande att nuvarande regelverk är otydligt och svårtillämpbart. Justitiekanslern har i sitt remissyttrande över Strafftidsutredningens betänkande (Justitiekanslerns dnr

text: ) och i ett flertal olika beslut som berörs i betänkandet (se t.ex. dnr

text: ) påpekat det angelägna med att regelverket reformeras och anpassas efter dagens förhållanden. Justitiekanslern ansåg i remissyttrandet att de förslag som lades fram i betänkandet i huvudsak framstod som mycket väl genomtänkta och att ett genomförande av förslagen i allt väsentligt skulle råda bot på de brister som präglar nuvarande reglering. Det är därför välkommet att regeringen nyligen föreslagit ett nytt regelverk på området ( En ny strafftidslag,

text: prop. 2017/2018:250

text: ). Regeringen har bl.a. föreslagit en ny strafftidslag där det införs ett nytt sätt att beräkna strafftid enligt vilket strafftiden ska beräknas enbart i dagar. Förslaget innebär även att bestämmelser om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande samlas i en ny lag. Regeringens förslag överensstämmer i dessa delar i huvudsak med vad Strafftidsutredningen föreslagit.

text: Regeringens förslag innebär vidare att en generell bestämmelse om obligatoriskt tillgodoräknande införs. Bestämmelsen reglerar i vilka fall och under vilka förutsättningar tillgodoräknande av tid för frihetsberövande som verkställighet av påföljd ska ske. Vad gäller förutsättningar för att tillgodoräknande ska ske framgår bl.a. följande (

text: prop. 2017/18:250 s. 136

text: Även när det gäller frågan om vad som närmare bör krävas för att ett tillgodoräknande ska få ske ansluter sig regeringen till utredningens förslag. Det innebär att tillgodoräknande av tid för frihetsberövande som verkställighet av påföljd även fortsättningsvis bör förutsätta att någon dömts till fängelse på viss tid eller till sluten ungdomsvård. Vad därefter gäller frågan om vad som närmare bör förstås med uttrycket ”dömts till fängelse på viss tid eller till sluten ungdomsvård” bör mot bakgrund av vad som tidigare sagts om betydelsen av att straffprocessuella frihetsberövanden får tillgodoräknas som verkställighet av påföljd, en extensiv tolkning göras. […] Vidare bör även s.k. 28:3-fängelse eller sådant fängelsestraff som med stöd av

text: 30 kap. 3 § andra stycket brottsbalken

text: dömts ut för ett eller flera brott vid sidan av en annan påföljd som dömts ut för brottsligheten i övrigt omfattas.

text: Den föreslagna avräkningsregeln innebär vidare att tillgodoräknande ska ske av tid som den dömde har varit frihetsberövad antingen till följd av de brott som prövats i målet eller som påföljden avser. Enligt författningskommentaren till bestämmelsen framgår att avsikten med detta är att fånga in även andra frihetsberövanden än sådana som har en direkt koppling till de brott som prövats i det aktuella målet, exempelvis frihetsberövanden som föregått en undanröjd dom enligt

text: 34 kap.

text: brottsbalken

text: . Det ska genom detta synsätt inte finnas någon begränsning i fråga om i hur många led bakåt tid för frihetsberövande kan tillgodoräknas den dömde vid ett sådant undanröjande. Vidare framgår att tillgodoräknande inte ska ske om tiden för frihetsberövandet redan tillgodoräknats den dömde eller den dömde samtidigt har avtjänat sådan frihetsberövande påföljd i annat mål. Syftet med denna begränsning anges vara att den dömde inte ska kunna räkna tid för frihetsberövande till godo mer än en gång. (

text: Prop. 2017/18:250 s. 191

text: f.).

text: Det återstår därmed att se om och hur det föreslagna regelverket kan komma att påverka bedömningarna i fall som det här aktuella. Förhoppningsvis kan den förenklade systematiken medföra att de problem som Kriminalvården framhållit bättre kan lösas. Möjligen kan det även vid den fortsatta tillämpningen vara värdefullt att jämföra den nu aktuella situationen med vad som gäller (och kommer att gälla) avseende fall enligt

text: 34 kap.

text: brottsbalken

text: . Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för den fortsatta hanteringen av frågan inom Kriminalvården och Justitiekanslern ser positivt på att myndigheten tar ett samlat grepp kring detta. Justitiekanslern utgår även från att Kriminalvården, som den huvudsakliga tillämparen av regelverket, i den fortsatta hanteringen kommer att sträva mot såväl lämpliga avvägningar i de enskilda fallen som enhetlighet mellan jämförbara situationer.

text: Avslutningsvis kan det vara värt att framhålla att – även om det inte varit av direkt betydelse i detta fall – trots att utgångspunkten är att Kriminalvården ska verkställa domslut och inte domskäl så uppstår likväl situationer där domskälen är av betydelse för Kriminalvårdens bedömning. Justitiekanslern instämmer därför med vad Kriminalvården har anfört om att det är önskvärt att domstolarna när de t.ex. beaktar tidigare frihetsberövanden eller bestämmer ny påföljd noggrant och utförligt anger på vilket sätt detta har skett.

text: Med de uttalanden som gjorts ovan avslutas ärendet.

text: [1] JW var i målet frihetsberövad sammanlagt 80 dagar. Tiden för avräkning av ett frihetsberövande ska räknas från dagen för frihetsberövandet till och med dagen för frigivning (se

text: NJA 1973 s. 247

text: ). Detta innebär att de första 24 timmarna av ett frihetsberövande inte ska tillgodoräknas den frihetsberövade. Eftersom JW i detta fall var frihetsberövad i två omgångar uppgick den sammanlagda tiden för vilken avräkning kunde ha skett till 78 dagar, varav 60 dagar avräknades mot fängelsestraffet.

text: [2] Jfr dock Justitiekanslerns praxis i förhållande till 2 § frihetsberövandelagen, där ersättning under vissa förutsättningar lämnas om frihetsberövandet har varat uppenbart för länge i förhållande till straffet för den brottslighet den frihetsberövade slutligen dömts för.