avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Kritik mot Polismyndigheten Dalarna, som utan erforderligt lagstöd hämtat en brottsmisstänkt person till förhör

sammanfattning: Polisen sökte en brottsmisstänkt person i dennes hem för att genomföra ett förhör. Den misstänkte, som vid tillfället inte var hemma, kom därefter till polishuset, där han enligt uppgift uppträdde aggressivt och uttalade sig negativt om polisen. Detta föranledde polisen att senare samma dag hämta honom till förhör utan att han dessförinnan kallats. Som stöd för hämtningsbeslutet åberopades 23 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken. Enligt den bestämmelsen får ett sådant beslut fattas då det kan befaras att den som ska höras antingen kommer att hålla sig undan eller försvåra utredningen (kollusionsfara). Den kan inte, på det sätt som skett i detta fall, åberopas då det på ett mer allmänt plan kan befaras att den som ska höras kommer att försvåra utredningsarbetet. Det måste vidare finnas någon konkret omständighet som pekar mot att risk för uteblivande respektive kollusionsfara föreligger. Hämtning av den som befaras hålla sig undan ska inte tillgripas utan att andra, för den enskilde mindre ingripande, alternativ prövats.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten Dalarna med anledning av att han hade hämtats till ett förhör.

text: Han uppgav i sin anmälan bl.a. följande. Den 20 oktober 2009 kom några personer, som uppgav att de var poliser, till hans bostad och frågade efter honom. Han var inte hemma vid tillfället och personerna ville inte berätta för hans hustru varför de sökte honom, men antydde att de avsåg att återkomma. Påföljande förmiddag besökte han polishuset i Falun i syfte att ta reda på om det verkligen var poliser, som hade varit hemma hos honom och i så fall orsaken därtill. Han fick dock ingen klarhet i saken. Några timmar senare kom några polismän till hans bostad och hämtade honom till förhör på polishuset. Han upplevde det som kränkande att bli hämtad av polisen. Enligt hans uppfattning var det onödigt att hämta honom eftersom han självmant skulle ha inställt sig till förhör om han hade blivit kallad. Hans hustru blev chockad av ingripandet och även hans son tog mycket illa vid sig.

text: Utredning

text: Handlingar i bl.a. polismyndighetens ärende begärdes in och granskades, varvid följande framkom. En polisanmälan om hot mot tjänsteman upprättades den 4

text: december 2008 och samma dag inleddes förundersökning. Enligt anmälan hade en person ringt till en vårdcentral och i samband med sjukvårdsrådgivning uttalat hotelser mot en anställd. Personen i fråga skulle bl.a. ha sagt ”jag kommer att komma och slå ihjäl dig”. Sedan bl.a. målsägandeförhör ägt rum noterades AA som skäligen misstänkt den 15 december. Inga åtgärder syntes därefter ha vidtagits i ärendet förrän i oktober 2009. Av en promemoria daterad den 21 oktober framgick att AA hade besökt polishuset i Falun och frågat varför polisen oanmäld hade sökt honom i hans bostad. Enligt promemorian var AA vid sitt besök på polishuset ”verbalt aggressiv och mycket upprörd”. Senare samma dag beslutade förundersökningsledaren, kommissarien BB, att AA skulle hämtas till förhör. AA frigavs efter att förhöret hade hållits.

text: AA dömdes den 10 februari 2010 av Falu tingsrätt för olaga hot till dagsböter.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB. Han uppgav i huvudsak följande. Den 20 oktober åkte polisen till AA:s bostad för att där genomföra ett förhör, men AA var inte hemma vid tillfället. Av den promemoria som upprättades angående AA:s besök på polishuset påföljande dag framgick att AA var mycket upprörd och uppträdde aggressivt. Med hänsyn härtill bedömde han att utredningen skulle kunna försvåras om förhöret med AA hölls i dennes bostad. Vidare ansåg han att förhöret borde genomföras så snart som möjligt, varför han beslutade om hämtning i stället för att AA kallades till polisen.

text: Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som gjordes inför beslutet den 21 oktober 2009 att hämta AA till förhör.

text: Polismyndigheten (tf. länspolismästaren CC) kom in med ett remissvar till vilket fogades upplysningar från BB.

text: BB upplyste följande.

text: Undertecknad var under tiden 1 okt 2009 fram till 31 april 2010 ansvarig fu-ledare för en balanssatsning inom polisområde Falun-Borlänge. Aktuellt ärende K31039-08 handlades av insp DD. – 091020 sökte DD samt kollegan EE, AA, i dennes bostad i Falun. AA var inte hemma och patrullen blev informerad om detta. – 091021 vid 15.20-tiden [enligt myndighetens PM kl. 09.30, JO:s anmärkning] kom AA in i receptionen på Falu Polishus och var mycket upprörd. Han ville veta vilka poliser som varit hem till honom dagen före. AA kunde inte förstå varför polisen sökt honom. Han uttryckte att om polisen skulle komma tillbaka så skulle han kasta ut dem från gården. Han motiverade detta med att han inte kunde veta att det var riktiga poliser. Legitimationer, vilka poliserna visade upp vid besöket, kunde man förfalska enligt AA. AA var verbalt mycket aggressiv och upprörd under hela sitt besök på polisstationen. Han upprepade trots den information han fick att han skulle kasta ut personer som kom in på hans gård trots att det skulle kunna vara poliser. Man kan aldrig veta att de är poliser. Kollega FF, vilken tog emot AA, ringde efter hans besök upp undertecknad och informerade om AA:s uppträdande och uttal. Efter denna information beslutade undertecknad om att AA skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse med stöd av

text: RB 23:7

text: . Fängelse kan följa på aktuellt brott

text: och risk fanns för försvårande av utredningen (AA:s uttalanden och uppträdande i receptionen).

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande.

text: BB har motiverat beslutet om hämtning till förhör med att uppgifterna om AA:s uppträdande och uttalande vid besöket på polisstationen förmiddagen den 21 oktober 2009 (samma dag som hämtningen genomfördes) innebar att det skäligen kunde befaras att AA inte skulle komma att hörsamma en kallelse till förhör alternativt försvåra utredningen om han fick en kallelse till förhör. Kravet ”skäligen kan befaras” är ett relativt lågt satt beviskrav som kan jämföras med ”anledning att anta” (Bring- Diesen, Förundersökning, tredje upplagan). De av AA gjorda uttalandena vid besöket i receptionen i polishuset Falun samma dag är enligt polismyndighetens bedömning tillräckliga konkreta omständigheter för att det ”skäligen kan befaras” att AA inte skulle ha hörsammat en kallelse eller försvårat utredningen om han hade fått en kallelse. Det finns i denna del inte någon grund för att kritisera beslutet om hämtning till förhör. Det kan dock ifrågasättas om åtgärden att hämta till förhör utan föregående kallelse på samma sätt är tillämplig när så lång tid har förflutit från brottsdatum. Detta gäller framförallt om det kunde befaras att utredningen skulle kunna försvåras efter så lång tid. En besvärande omständighet i sammanhanget är naturligtvis att ett relativt allvarligt brott som hot mot tjänsteman, med en skäligen misstänkt, har fått vänta i drygt 10 månader på att utredningsåtgärder har vidtagits. Även om proportionalitetsprincipen talar mot att använda tvångsmedel när så lång tid har förflutit från brottsdatum till dess tvångsåtgärden vidtas, är brottets karaktär sådant att det är av stor vikt att brottet verkligen utreds. De gjorda uttalandena av AA, som BB fick omgående information om, pekar mot att AA inte hade för avsikt att frivilligt delta i några polisförhör. Under dessa omständigheter får det anses försvarligt att AA hämtades till förhör utan föregående kallelse trots att det hade gått lång tid från brottsdatum. Ett alternativt tillvägagångssätt hade varit att hålla förhöret med AA omedelbart i samband med att han uppsökte polisstationen i Falun. Det finns inga uppgifter om försök gjordes att erhålla kontakt med FU ledaren alternativt utredarna av ärendet i direkt anslutning till AA:s besök på polisstationen.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Bakgrund AA polisanmäldes i december 2008 av en tjänsteman vid en vårdcentral, som uppgav att AA hotat henne till livet. Polismyndigheten Dalarna inledde samma dag som anmälan gjordes en förundersökning om hot mot tjänsteman, där AA kort senare noterades som skäligen misstänkt. Därefter vidtogs ingen utredningsåtgärd förrän i oktober 2009, då polisen sökte AA i dennes bostad för att hålla förhör. AA var dock inte hemma. Sedan han fått vetskap om besöket uppsökte han påföljande dag polishuset. Enligt vad som uppgetts från polisens sida var han då mycket upprörd; han ska ha uttryckt misstro mot polisen, varit verbalt aggressiv och bl.a. uttalat att om poliserna återkom skulle han kasta ut dem. Förundersökningsledaren underrättades om det inträffade och fattade på grundval av den information han fick omgående beslut om att AA skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse. Förhöret genomfördes samma dag. Åtal väcktes en knapp månad senare och i februari 2010 dömdes AA av Falu tingsrätt för olaga hot till dagsböter.

text: AA har i sin anmälan till JO uppgett att han upplevt det som kränkande att bli hämtad av polisen och att tvångsåtgärden var onödig, eftersom han självmant skulle ha inställt sig till förhör om han hade blivit kallad.

text: Förundersökningsledaren har under utredningen hos JO uppgett flera skäl för sitt beslut, nämligen att polisens utredning skulle kunna försvåras om förhöret med AA hölls i dennes bostad, att förhöret borde genomföras så snart som möjligt samt att det fanns risk för försvårande av utredningen i anledning av AA:s uttalanden och uppträdande i polishusets reception. Enligt polismyndighetens yttrande motiverades förundersökningsledarens beslut av att uppgifterna om AA:s uppträdande och uttalanden vid dennes besök hos polisen innebar att det skäligen kunde befaras att AA inte skulle komma att hörsamma en kallelse till förhör alternativt försvåra utredningen om han fick en kallelse.

text: Rättsliga utgångspunkter Bestämmelser om förhör och hämtning till förhör finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: . I 7 § andra stycket anges att den som uppehåller sig inom en väglängd av tio mil från den plats där förhör ska hållas utan föregående kallelse får hämtas till förhöret, om undersökningen avser ett brott på vilket fängelse kan följa och det skäligen kan befaras att han eller hon antingen inte skulle följa en kallelse eller, med anledning av en kallelse, skulle försvåra utredningen genom undanröjande av bevis eller på annat sätt.

text: Ett hämtningsbeslut av det nu aktuella slaget kan således fattas i två olika typer av situationer. Den ena gäller då den som ska höras, i strid mot envars skyldighet att underkasta sig förhör, kan befaras hålla sig undan. Den andra gäller vid s.k. kollusionsfara, dvs. då det kan befaras att förhörspersonen kan komma att påverka utredningsunderlaget sedan han eller hon genom kallelsen fått kännedom om att det förestående förhöret. Andra omständigheter än de nu angivna, som t.ex. en allmän önskan om att påskynda en utredning, utgör inte laglig grund för beslut om hämtning utan föregående kallelse (jfr JO 1983/84 s. 60).

text: Det måste finnas någon konkret omständighet som pekar mot att risk för uteblivande respektive kollusionsfara föreligger (jfr Bring/Diesen, Förundersökning, 4:e upplagan s. 345, med hänvisningar). En bedömning av att det finns risk för uteblivande kan exempelvis grundas på att förhörspersonen tidigare uteblivit efter kallelse.

text: Att bli hämtad av polis upplevs av den eller de som berörs typiskt sett som en betydande integritetskränkning, något detta fall illustrerar. Utöver de begränsningar som följer av lagtexten gäller därvid att polisen inför beslut om en sådan åtgärd måste överväga om det finns för den enskilde mindre ingripande alternativ att tillgå (behovsprincipen) och om det som står att vinna med åtgärden överväger de olägenheter som åsamkas den enskilde (proportionalitetsprincipen).

text: Risken för att AA skulle försvåra utredningen Någon kollusionsfara förelåg uppenbarligen inte i detta fall; det har från polisens sida inte ens antytts på vilket sätt AA skulle ha kunnat förvanska eller på annat sätt påverka utredningsunderlaget om han skulle ha kallats till förhör i stället för att som nu hämtas utan föregående kallelse.

text: Jag uppfattar inte heller polismyndighetens argumentation för hämtningsbeslutet på det sättet. Den får i stället förstås så att myndigheten menar att den åberopade bestämmelsen i

text: rättegångsbalken

text: medger hämtning till förhör utan föregående kallelse även då det på ett mer allmänt plan kan befaras att den som ska höras kommer att försvåra utredningsarbetet, t.ex. genom vara avogt inställd till polisens arbete. Det är enligt min mening emellertid tydligt att bestämmelsens tillämplighet inte kan utsträckas på det viset. Det är inte i överensstämmelse med lagtextens krav att försvårandet ska ske ”med anledning av” kallelsen och skulle innebära att uttrycket ”försvåra utredningen” gavs en annan, vidare innebörd än det har i lagtexten. Jag vill därvid erinra om att det rör sig om tvångsmedelsanvändning som innefattar frihetsberövande. Kravet på uttryckligt lagstöd måste då ställas högt.

text: Möjligheten att hämta den som kan befaras att efter kallelse försvåra utredningen syftar inte heller till att förmå en avogt inställd förhörsperson att bidra till utredningen. Dess syfte är att säkerställa att ett förhör kan komma till stånd utan att förhörspersonen får tillfälle att påverka utredningsunderlaget. Det rättsliga utrymmet för att till förhör hämta den som är ovillig att medverka i en brottsutredning är begränsat till de situationer där det kan befaras att vederbörande inte skulle hörsamma en kallelse.

text: Risken för att AA inte skulle hörsamma en kallelse Polismyndigheten har i sitt yttrande anfört att AA:s uttalanden i polishuset pekade mot att denne ”inte hade för avsikt att frivilligt delta i några polisförhör”.

text: Enligt min mening pekade AA:s angivna uttalanden inte konkret mot att han inte skulle följa en kallelse. AA hade såvitt framkommit inte tidigare uteblivit eller gjort sig känd för att vilja hålla sig undan. De uttalanden han tillskrivs måste ses i sitt sammanhang. Det bör därvid noteras att annat inte framkommit än att han, då han kom till polishuset, var omedveten om varför polisen sökt honom och att han i anledning av besöket självmant begav sig till polisen för att få reda på vad saken gällde. Det ligger nära till hands att uppfatta detta som att han var angelägen om att – utan att uppsökas i sitt hem – komma i kontakt med polisen. AA:s egen uppgift om att han skulle ha inställt sig om han hade kallats framstår sammanfattningsvis inte som oförenlig med de uttalanden han ska ha gjort.

text: Polismyndigheten borde mot den bakgrunden, innan beslutet om hämtning fattades, först ha övervägt en normal förhörskallelse, inklusive information om att den som underlåter att följa en kallelse kan komma att hämtas. Detta hade kunnat ske formlöst, t.ex. genom ett telefonsamtal. Om AA inte hörsammat kallelsen, skulle ett beslut om hämtning lagligen ha kunnat fattas. Det var med andra ord inte

text: förenligt med behovsprincipen att besluta om hämtningen innan mindre ingripande alternativ prövats. Slutsats Det har sammanfattningsvis inte framkommit att Polismyndigheten Dalarna haft erforderligt lagstöd för att besluta om hämtning till förhör av AA utan föregående kallelse.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Barn/ungdom Omhändertagande Ungdomshem Verkställighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Polismyndigheten i Västra Götaland för hanteringen av en begäran om handräckning i ett LVU-ärende

org: jo

sammanfattning: Socialtjänsten begärde att polismyndigheten skulle lämna biträde med handräckning i ett LVU-ärende. Handräckningen gällde en 19-årig flicka som skulle omplaceras till ett låst ungdomshem. Socialtjänstens uppfattning var att omplaceringen behövde ske snarast, med hjälp av polis. Trots att de formella förutsättningarna för en handräckning var uppfyllda, biföll polismyndigheten inledningsvis inte begäran. Myndigheten villkorade i stället sin medverkan, vilket ytterst fick till följd att flickan omplacerades två dagar senare än nödvändigt. I beslutet uttalas att det inte är polismyndighetens sak att ta ställning till behovet av en begärd handräckning. När de formella förutsättningarna är uppfyllda kan polismyndigheten inte ställa upp villkor för att godkänna och genomföra handräckningen. Polismyndigheten kritiseras för sin hantering av ärendet.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO framförde enhetschefen AA, social- och arbetsmarknadsförvaltningen i Mölndals stad, klagomål mot Polismyndigheten i Västra Götaland. Han uppgav att polisen i flera ärenden helt eller delvis hade nekat socialtjänsten biträde med handräckning. Han gav följande exempel.

type: stycke

text: Torsdagen den 13 december 2012 fattades beslut om att en 19-årig flicka, som vårdades med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), skulle omplaceras till ett låst ungdomshem. Flickan var sedan tidigare känd för våldsamheter. Hon hade attackerat personal och skadat sig själv. Därutöver hade hon avvikit ett flertal gånger. När flickan, efter ett allvarligt återfall i missbruk, återfördes till det befintliga boendet av polisen, fick personalen starka indikationer på att hon avsåg att avvika på nytt.

text: Eftersom socialtjänsten bedömde att omplaceringen skulle väcka mycket stor ilska och intensivt motstånd hos flickan, begärde man polishandräckning enligt

text: 43 §

text: LVU. Polismyndigheten i Västra Götaland uppgav dock att myndigheten inte längre utförde sådana hämtningar och över huvud taget inte kommer att åka på uppdrag framöver, om inte representanter från socialtjänsten är närvarande och i praktiken utför körningen. Socialtjänstens bedömning var att det var alltför riskabelt att genomföra transporten i egen regi. Personal från socialtjänsten kunde

text: dock medverka, under förutsättning att polisen med resurser i form av personal och fordon ansvarade för själva transporten och flickans säkerhet under den.

text: Situationen kunde lösas först på fredagskvällen, då polismyndigheten beslutade att flickan kunde köras i polisens fordon. Fortfarande var dock villkoret att socialtjänsten medverkade. När personal från socialtjänsten och polisen kom till boendet på lördagsmorgonen och informerade flickan om beslutet blev hon, som befarat, mycket hotfull och våldsam och måste beläggas med handfängsel.

text: De utdragna förhandlingarna mellan socialtjänsten och polisen medförde att flickan, som mådde mycket dåligt och var inne i en period av ett ytterst aktivt och riskfullt missbruk, kunde omplaceras till en låst institution två dagar senare än planerat.

text: Utredning

text: Polismyndigheten i Västra Götaland anmodades att yttra sig över uppgifterna i anmälan.

text: I sitt yttrande anförde polismyndigheten (biträdande länspolismästaren BB) i huvudsak följande.

text: Utredningen

text: Ärendet har hanterats vid polisenhet Borås, polisområde Älvsborg, och vid länskommunikationscentralen (LKC), länsordningspolisen. Polisområdet, länsordningspolisen och CC, vakthavande befäl vid LKC, har yttrat sig i ärendet. Av de uppgifter som inhämtats framgår i huvudsak följande. Den 13 december 2012 inkom en begäran till polismyndigheten, polisenhet Borås, från Arbets- och familjestödsförvaltningen i Mölndals stad om biträde med stöd av

text: 43 §

text: LVU. Begäran avsåg en 19-årig flicka som vårdades på ett s.k. öppet boende med stöd av LVU och som nu skulle överföras till sluten vårdform. Till grund för behovet av polisiärt biträde uppgavs att flickan den 8 december 2012 avvikit från det öppna boendet och återfunnits av polisen under natten till luciadagen. Hon var vid anträffandet märkbart påverkad av narkotika och kunde inte redogöra för de droger hon intagit. Arbetsoch familjestödsförvaltningen i Mölndals stad gjorde bedömningen att hon inte längre kunde vårdas i öppna former då det bedömdes vara fara för hennes liv vid ett nytt avvikande. Hon uppgavs kunna komma att skada sig själv allvarligt i form av kraftigt missbruk. Hon ansågs vidare rymningsbenägen och hade tidigare varit våldsam i samband med transport. Inre befäl i Borås meddelade, efter kontakt med vakthavande befäl vid LKC, att polisen lämnar biträde, men att socialtjänsten får tillhandahålla transportfordon och medföljande personal. Socialtjänsten meddelade dock att de inte hade för avsikt att tillhandahålla något fordon eller medfölja med egen personal, utan uppgav att de ansåg att det var polisens uppgift att utföra transporten. Härefter följer en rad kontakter mellan socialtjänsten, inre befäl i Borås och vakthavande befäl vid LKC. Socialtjänsten vidhåller under dessa samtal att man inte har för avsikt att ställa upp med varken fordon eller personal. Den 14 december 2012 meddelade dock handläggaren vid socialtjänsten vid samtal med inre befäl i Borås att han kunde använda sin privata bil för transporten. Man kommer därefter överens om att transporten ska genomföras på förmiddagen den 15 december 2012. En polispatrull beordrades att biträda om våldsbefogenheter skulle bli nödvändiga. När transporten skulle genomföras blev flickan aggressiv och våldsam varför hon fick beläggas med handfängsel. Polispatrullen gjorde i detta läge den bedömningen att tran-

text: sporten för att kunna genomföras måste utföras med polisens fordon. Socialtjänstens handläggare följde i samband med transporten efter polisbilen i sitt eget fordon. – – –

text: Polismyndighetens synpunkter och bedömning

text: Allmänt Polisen ska enligt ett mycket stort antal bestämmelser lämna biträde till andra myndigheter. Antalet inkomna handräckningsärenden till polismyndigheten har de senaste åren ökat i antal, vilket av naturliga skäl tar resurser från annan polisiär verksamhet. Enligt polismyndighetens mening bör alltid det biträde som lämnas ske i nära samverkan med personal från den myndighet som begär åtgärden. I betänkandet Transporter av frihetsberövade (

text: SOU 2011:7

text: ) har utredningen om transporter av frihetsberövade personer vidareutvecklat hur en samverkan mellan begärande myndighet och polismyndigheten enligt nu gällande bestämmelser bör utformas. Bl.a. menar utredningen att en begäran om biträde inte automatiskt innebär att polismyndigheten helt ska ombesörja en transport och stå för hela arrangemanget inklusive all personal och fordon. Polismyndigheten delar utredningens uppfattning om innebörden av biträdesbegreppet.

text: Aktuellt ärende – – –

text: Polismyndigheten har […] inte någon möjlighet att avslå en handräckningsbegäran annat än på formella grunder. Polismyndigheten känner inte till att socialtjänsten i en rad ärenden skulle ha blivit delvis eller helt förvägrad biträde från polisen såsom påstås i anmälan. Det stämmer inte att polismyndigheten skulle ha gått ut med direktiv till sina enheter att personer vid handräckningsuppdrag aldrig ska transporteras i polisens fordon. Däremot anser polismyndigheten, i likhet med utredningen om transporter av frihetsberövade personer, att en begäran om biträde inte per automatik innebär att polismyndigheten helt ska ombesörja en transport och stå för hela arrangemanget, inklusive all personal och fordon. En bedömning av vilket behov av biträde som är nödvändigt måste göras i varje enskilt fall. Det har i anmälan framförts kritik med anledning av att förflyttningen av flickan skett först två dagar efter det att handräckningsbegäran gjorts. Av vad som framgår i ärendet har det efter det att begäran inkom förevarit ett antal samtal mellan inre befäl, vakthavande befäl och socialtjänsten angående hur transporten skulle genomföras. Fokus synes ha varit mer på resursfrågan än på frågan om vilken form av biträde som var nödvändig, vilket är olyckligt. Polismyndigheten ifrågasätter inte socialtjänstens beslut att begära biträde i aktuellt ärende. Det är dock viktigt att komma ihåg att polisens resurser ska användas där de särskilda befogenheter som polisen har är nödvändiga för att lösa uppgiften. Det är möjligt att polismyndigheten tidigare i vissa fall har tillmötesgått de begärande myndigheterna i större utsträckning än vad lagstiftaren avsett. Polismyndigheten eftersträvar att bestämmelserna ska tillämpas på det sätt lagstiftaren tänkt, alltså att polisen ska biträda när de särskilda befogenheter som polisen har är nödvändiga. När det gäller det aktuella ärendet anser dock polismyndigheten, mot bakgrund av de uppgifter socialtjänsten lämnat om flickans tillstånd och tidigare beteende i samband med sin begäran om biträde, att de överväganden som gjorts beträffande transporten kan ifrågasättas.

text: Till yttrandet bifogade polismyndigheten ett informationsblad daterat den 7 februari 2012. Där anges att polismyndigheten har reviderat handboken om polishandräckning och arbetat in det som framförts av utredningen om transporter av frihetsberövade. Vidare anges att polismyndigheten, i samband med att begäran om biträde görs, kommer att föra diskussioner för en mer aktiv samverkan med perso-

text: nalen från den begärande myndigheten och delvis även ställa högre krav på dessa myndigheter.

text: AA fick tillfälle att yttra sig och anförde bl.a. att man inledningsvis ansåg att handräckningen kunde genomföras utan socialtjänstens medverkan, men att socialtjänsten efter en diskussion om detta var beredd att medverka. Socialtjänstens bedömning att det var djupt olämpligt att genomföra transporten på annat sätt än i polisens fordon kvarstod dock.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Enligt

text: 43 § 2

text: LVU ska polismyndigheten lämna biträde för att, på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat, genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU.

text: Av tidigare JO-beslut framgår bl.a. följande.

text: En polismyndighet bör endast anlitas för en handräckningsåtgärd om det finns grundad anledning att anta att det tvång som polisen har rätt att använda vid en handräckning är nödvändigt för att åtgärden ska kunna genomföras. Det bör inte förekomma att polisen mer eller mindre rutinmässigt anlitas för transport av personer som vårdas med stöd av en tvångslagstiftning. Att polis anlitas bör således vara en nödfallsåtgärd (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 181 och JO:s beslut den 21 januari 2011, dnr

text: ). Denna fråga har också behandlats i flera lagstiftningsärenden (se bl.a.

text: prop. 1979/80:1 s. 364

text: och

text: samt

text: prop. 1996/97:175 s. 75

text: En begäran om att polisen medverkar för att verkställa ett beslut enligt LVU bör inte göras om det inte kan antas att den unge själv eller hans eller hennes föräldrar, genom att avvika eller på annat sätt, avser att förhindra eller försvåra genomförandet av beslutet (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 182).

text: När det gäller att flytta den som har omhändertagits för samhällsvård från ett fosterhem till ett annat eller till en institution har polishandräckning ansetts mindre ofta vara nödvändig. Det kan dock även i dessa fall finnas situationer där polisens biträde behövs för att genomföra beslutet. (Se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 182, och JO:s beslut den 8 februari 2010, dnr

text: En polismyndighets prövning av en begäran om handräckning är av formell karaktär. Det är alltså inte polismyndighetens sak att pröva behovet eller lämpligheten av handräckningen, och polismyndigheten kan inte på en sådan grund vägra att ge sitt bistånd. Om polismyndigheten anser att behovet eller lämpligheten av den begärda åtgärden kan ifrågasättas, är det naturligtvis lämpligt att den myndighet som har gjort framställan uppmärksammas på detta så att frågan där kan tas upp till omprövning. (Se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 183 och Rikspolisstyrelsens tillsynsrapport 2013:9 Polismyndigheternas handläggning av ärenden om handräckning och vissa tvångsåtgärder.)

text: När polismyndigheten biträder med handräckning har den myndighet som gjort begäran kvar det övergripande ansvaret för den person åtgärden avser. Som regel bör därför en företrädare för den sistnämnda myndigheten närvara när handräckningen genomförs (se bl.a. JO 1999/2000 s. 261 och JO 1999/2000 s. 270, som gällde begäran om handräckning enligt LVU).

text: Förutsättningarna och formerna för polismyndighetens biträde med handräckning behandlas utförligt i betänkandet Transporter av frihetsberövade (

text: SOU 2011:7 s. 377

text: f.). Förslagen har ännu inte lett till lagstiftning, utan bereds inom Regeringskansliet.

text: Bedömning

text: Med hänsyn till den vikt Polismyndigheten i Västra Götaland har lagt vid uttalandena om handräckning i betänkandet Transporter av frihetsberövade, vill jag inledningsvis understryka att de förslag som lämnats ännu inte har lett till lagstiftning och att många av de uttalanden som görs tar sikte på rättsläget efter ett genomförande av förslagen.

text: Polismyndigheten har enligt gällande lagstiftning en skyldighet att i olika situationer bistå andra myndigheter med handräckning. Det är inte polismyndighetens sak att ta ställning till behovet av en begärd handräckning. Polismyndigheten kan inte heller ställa upp villkor för att godkänna och genomföra handräckningen. Däremot kan det i vissa situationer vara lämpligt att polismyndigheten tar kontakt med den myndighet som har begärt åtgärden och diskuterar eventuella frågetecken när det gäller behovet av en handräckning eller dess genomförande. Om den sistnämnda myndigheten vidhåller sin begäran och de formella förutsättningarna är uppfyllda är polismyndigheten dock skyldig att lämna sitt biträde.

text: I det nu aktuella fallet fanns ett beslut om att en 19-årig flicka skulle omplaceras från boendet där hon befann sig till ett låst ungdomshem. Det fanns uppgifter om att flickan tidigare hade avvikit, att hon ansågs rymningsbenägen och att hon hade varit våldsam. I ärendet fanns således konkreta omständigheter som talade för att det var nödvändigt med polisens biträde. Någon anledning för polisen att ta kontakt med socialtjänsten för att ta upp frågan om en omprövning av begäran om handräckning fanns alltså inte.

text: Däremot finns inget att invända mot att genomförandet av handräckningen diskuterades med socialtjänsten. Jag är dock kritisk till att polismyndigheten villkorade sin medverkan och att det uppstod en diskussion kring hur de två myndigheternas resurser skulle användas. Utgångspunkten vid en handräckning bör enligt min mening vara att polisens fordon används och att polisens personal, och inte den begärande myndighetens, svarar för den närmare verkställigheten av åtgärden. När det som i det här fallet finns en uttalad risk för våldsamheter är detta en självklarhet. En annan sak är att företrädare för den begärande myndigheten normalt bör närvara vid genomförandet. Det finns inte heller något som hindrar att polisen och den begärande myndigheten kommer överens om att den sistnämnda myndighetens

text: personal ska ta aktiv del vid en omplacering eller liknande, när den myndigheten bedömer att detta är bäst för personen som handräckningen gäller.

text: Polismyndighetens agerande medförde att flickan kunde omplaceras först två dagar efter att handräckningen begärts. Mot bakgrund av socialtjänstens bedömning att omplaceringen behövde genomföras snarast fanns det en risk för att flickan skulle komma till skada. Jag är därför mycket kritisk till polismyndighetens hantering av ärendet.

text: En grundläggande förutsättning för att systemet med handräckning ska fungera är att den myndighet som begär handräckning inte missbrukar eller överutnyttjar möjligheten. För att undvika misstro och för att säkerställa en effektiv och ändamålsenlig hantering av handräckningsärenden är det av stor betydelse att myndigheterna samverkar och för en kontinuerlig dialog om bl.a. sina respektive förutsättningar och om de rutiner man bör följa (jfr

text: SOU 2011:7 s. 401

text: f.). Vid en sådan samverkan finns möjlighet att på ett konstruktivt sätt föra fram både generella synpunkter och konkreta exempel på ärenden där samarbetet fungerat mindre bra. Ett sådant arbetssätt ökar förutsättningarna för lösningar i samförstånd och bör också kunna leda till en ökad kunskap om ansvarsfördelningen mellan polisen och den begärande myndigheten samt om de regler i övrigt som gäller vid handräckning.

text: Jag har denna dag fattat ytterligare ett beslut som gäller polisens hantering av en handräckningsbegäran (dnr 1537-2013).

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning
Preskription

title: Kritik mot bl.a. en åklagare vid åklagarkammaren i Halmstad för långsam handläggning av en förundersökning m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som jag har uppfattat henne, klagomål mot bl.a. kammaråklagaren BB, åklagarkammaren i Halmstad och Polismyndigheten i Hallands län. AA var missnöjd med handläggningstiden i en förundersökning i vilken hon var målsägande.

text: Utredning

text: Handlingar i åklagarkammarens ärende AM-16831-07 och polismyndighetens ärende K36605-07 begärdes in och granskades. Vidare hämtades muntliga upplysningar in från BB och kriminalinspektören CC.

text: Av den inhämtade utredningen framkom bl.a. följande. AA gjorde en polisanmälan den 6 december 2007. Förhör med henne, den skäligen misstänkte och ett vittne hölls samma dag. En förundersökning om misshandel och hemfridsbrott inleddes och BB gav den 31 januari 2008 direktiv i bl.a. detta ärende om att ett mer utförligt målsägandeförhör skulle hållas. Direktivet synes emellertid inte ha nått fram till polisen. Sedan BB den 4 februari 2009 uppmärksammat detta och på nytt skickat direktivet samt den 17 juni respektive den 28 augusti påmint polisen om direktivet, hölls ett nytt målsägandeförhör den 22 oktober. Sedan vissa ytterligare utredningsåtgärder vidtagits redovisades ett förundersökningsprotokoll till åklagaren i februari 2010. BB beslutade därefter den 17 februari 2010 att lägga ned bl.a. en förundersökning angående hemfridsbrott med motiveringen att utredningen avsåg ett brott som hade preskriberats. Den 29 april väckte BB emellertid åtal för bl.a. det brottet.

text: Vid en inspektion av åklagarkammaren den 5-7 oktober 2009 kunde jag konstatera att handläggningstiden i såväl ärenden med unga målsägande eller misstänkta som övriga ärenden i åtskilliga fall var alltför lång. Det framkom också att kammaren under framför allt år 2008, bl.a. beroende på att fyra erfarna åklagare slutade, haft ett mycket ansträngt arbetsläge. Mina iakttagelser ledde till att jag beslutade att ta upp handläggningen av ett antal ärenden med unga misstänkta eller målsägande till utredning i ett särskilt ärende, i vilket det inhämtats ett yttrande från Åklagar-

text: myndigheten och ytterligare upplysningar från kammarchefen och berörda åklagare, bland dem BB. Ärendet är alltjämt under handläggning (JO:s dnr 6459- 2009). Jag har mot bakgrund av detta inte funnit tillräcklig anledning att begära in ett skriftligt yttrande från Åklagarmyndigheten i även detta ärende. Handläggningen hos åklagarkammaren och polismyndigheten föranleder emellertid följande uttalanden från min sida.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ). Av

text: 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår vidare att det är undersökningsledaren som har ansvaret för förundersökningen i dess helhet och att han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara.

text: Påföljden för hemfridsbrott, som inte är att bedöma som grovt, är böter (

text: 4 kap. 6 § brottsbalken

text: ). Av

text: 35 kap. 1 § 1 brottsbalken

text: följer att påföljd för ett brott med denna straffskala inte får utdömas, om inte den misstänkte häktats eller fått del av åtalet inom två år från den dag då brottet begicks.

text: När det gäller handläggningstiden i det aktuella ärendet har det dröjt nästan ett år och nio månader från det att BB gav direktiv om ytterligare målsägandeförhör till dess att förhöret hölls. Detta synes till stor del kunna förklaras med att det lämnade direktivet inte nådde polisen förrän efter drygt ett år. Att det misstaget inte uppdagades tidigare kan i sin tur förklaras med att BB under det året inte vid något tillfälle följde upp det direktiv hon trodde att hon gett.

text: BB har uppgett att anledningen till att hon inte påmint om direktivet tidigare är hennes höga arbetsbelastning och att hon går igenom sin rotel i den mån hon hinner, vilket innebär ungefär en gång i halvåret. Jag vill därför erinra om bestämmelserna i Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: ). Där anges bl.a. att en åklagare inte får dröja med att vidta åtgärder för att driva förundersökningen framåt längre tid än tre månader från det att åklagaren genom t.ex. direktiv senast verkade för att driva förundersökningen framåt (2 §) och att bevakning av pågående förundersökningar ska ske genom att åklagaren minst en gång varannan månad gör en genomgång av de ärenden som han eller hon ansvarar för (3 §).

text: Jag vill här anmärka att de ovan nämnda intervallerna är minimikrav och att i många förundersökningar måste åtgärder vidtas eller bevakning ske oftare än så. Jag har visserligen ingen anledning att betvivla att BB har och har haft en hög arbetsbelastning. Det utgör dock enligt min uppfattning inte en godtagbar ursäkt för att underlåta att bevaka de förundersökningar för vilka man ansvarar och det torde dessutom vara så att regelbundna rotelgenomgångar och en aktiv rotelvård i vart fall på lite längre sikt faktiskt är arbetsbesparande.

text: I det aktuella fallet hade också förundersökningen med stor sannolikhet kunnat slutföras långt tidigare än som blev fallet om BB hade handlagt förundersökningen i enlighet med de ovan nämnda minimikraven. Den utdragna handläggningstiden har medfört att det anmälda hemfridsbrottet, som begicks i början av december 2007, var preskriberat redan när förundersökningen redovisades till BB i februari 2010. Det är självfallet helt oacceptabelt att en förundersökning handläggs så långsamt att det brott som ska utredas preskriberas innan utredningen är avslutad. Jag noterar vidare att BB inte i någon av sina påminnelser erinrat polisen om den förestående preskriptionen, vilket hon givetvis borde ha gjort.

text: Såvitt gäller polismyndighetens handläggning hade det naturligtvis varit önskvärt om direktiv från åklagaren hade efterlysts i ett tidigare skede. När direktiven väl kom polisen till handa borde också de begärda utredningsåtgärderna ha utförts skyndsamt. Att det kom att dröja drygt åtta månader innan den begärda åtgärden, ett förnyat målsägandeförhör, vidtogs är inte, oavsett arbetsbelastningen, godtagbart.

text: Det har vidare framkommit att BB, trots att hemfridsbrottet var preskriberat och trots att hon tidigare beslutat att lägga ned förundersökningen om det brottet p.g.a. just preskription, i slutet av april väckte åtal för bl.a. det brottet.

text: Ett beslut att väcka åtal måste självfallet föregås av vissa kontrollåtgärder och en sådan åtgärd är att kontrollera att gärningen inte är preskriberad. Jag kan således konstatera att BB brustit i det avseendet. Det finns dock ingen anledning att tro annat än att detta berott på ett beklagligt förbiseende. Jag vill ändå betona att jag ser allvarligt på det inträffade.

text: Sammantaget är jag mycket kritisk till BB:s handläggning. Inte heller polisen kan undgå kritik för sin handläggning.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Långsam handläggning
Processledning
Åtal

title: Initiativärende mot Stockholms tingsrätt gällande handläggningstiden i sex brottmål

text: Initiativet

text: I ett beslut den 20 januari 1999 (ärende dnr 296-1998) framförde dåvarande chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh synpunkter på Stockholms tingsrätts handläggningstid i målen B 736-93, B 739-93 och B 744-93.

text: Vid handläggningen av ett klagoärende hos JO våren 2004 (dnr 2095-2004) framkom att nyss nämnda mål samt målen B 45-97, B 46-97 och B 47-97 inte var avgjorda. Jag beslutade den 24 juni 2004 att ta upp förhållandena till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: Granskningens omfattning Dagboksbladet och akten i mål B 736-93 samt dagboksbladen i övriga mål granskades. Innehållet i de granskade handlingarna I samtliga mål hade AA m.fl. väckt enskilt åtal och yrkade att vissa befattningshavare vid daghem och inom socialtjänsten skulle dömas för tjänstefel. Personal vid daghem påstods bl.a. ha lämnat felaktiga uppgifter om AA:s son till de sociala myndigheterna. Befattningshavare inom socialtjänsten skulle ha medverkat vid verkställigheten av ett beslut att omhänderta AA:s båda barn respektive underlåtit att besluta om utbetalning av visst bidragsförskott.

text: Målen B 45-97 m.fl. anhängiggjordes vid tingsrätten den 3 januari 1997. Tingsrätten utfärdade stämning. Anstånd att inkomma med ett skriftligt yttrande beviljades till den 1 september 1997. Något svaromål inkom dock inte förrän i november 1999 varefter viss skriftväxling pågick fram till slutet av det året. Under årens lopp framställde målsägandena vid upprepade tillfällen jävsinvändningar och i något fall överklagades tingsrättens ställningstagande till en sådan invändning. I april 2001 väckte tingsrätten frågan om AA:s processbehörighet i målen, sedan en annan avdelning på tingsrätten funnit att denne saknade sådan behörighet. Parterna inkom med yttranden i frågan under april och maj månad 2001.

text: När det gäller handläggningen av mål B 736-93 m.fl. inriktades granskningen på de åtgärder som vidtagits i tiden efter JO:s beslut i januari 1999. Även i dessa mål framställde målsägandena bl.a. jävsinvändningar. Tingsrättens beslut i vissa av dessa frågor överklagades av målsägandena. Frågan om AA:s processbehörighet väcktes också i dessa mål med viss skriftväxling som följd.

text: I såväl mål B 736-93 m.fl. som mål B 45-97 m.fl. fann tingsrätten i ett beslut den

text: 20 juni 2001 att AA saknade processbehörighet och avvisade därför de enskilda åtal som förts av denne. I beslutet bereddes övriga målsägande tillfälle att uppge om de vidhöll sin talan. De inkom den 25 juni 2001 med beskedet att så var fallet. AA överklagade avvisningsbeslutet till hovrätten, som avslog överklagandet. Högsta domstolen meddelade inte prövningstillstånd. En anteckning angående Högsta domstolens beslut gjordes i tingsrättens dagböcker i målen den 20 september 2001. Därefter finns det inte någon anteckning förrän kallelser till muntlig förberedelse utfärdades den 2 mars 2004. Muntlig förberedelse hölls den

text: 13 maj 2004. Dom i samtliga mål meddelades den 16 september 2004.

text: Remiss Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att inkomma med upplysningar över handläggningen av målen fr.o.m. februari 1999 till den 2 mars 2004 samt att redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: Tingsrätten kom in med ett remissvar. Till remissvaret hade fogats yttranden från chefsrådmännen BB och CC.

text: CC uppgav följande.

text: När jag tillträdde min anställning som chefsrådman på avdelning 11 den 1 september 2000 handlades mål B 736-93, B 739-93, B 744-93, B 45-97, B 46-97 och B 47-97 (härefter målen) på rotel 7, som innehades av rådmannen DD. Denne höll mig informerad om handläggningen av målen. De åtgärder som vidtagits under tiden februari 1999 - den 20 juni 2001 framgår av dagboksbladen. Sistnämnda datum meddelade DD ett slutligt beslut enligt vilket de enskilda åtal som AA förde avvisades. Vidare bereddes de övriga målsägandena möjlighet att uppge om de vidhöll sina enskilda åtal eller om åtalen återkallades. Samtliga enskilda åtal vidhölls. AA överklagade tingsrättens avvisningsbeslut och den 15 augusti 2001 lämnade Svea hovrätt överklagandet utan bifall. AA överklagade även hovrättens beslut. Den 19 september 2001 beslutade Högsta domstolen att inte meddela prövnings-tillstånd. När handlingarna därefter återkom till tingsrätten gjorde den domstolssekreterare som arbetade på rotel 7 den felaktiga bedömningen att målen var avgjorda genom tingsrättens beslut den 20 juni 2001 och arkivlade dem. Den 1 oktober 2001 genomfördes en omorganisation av tingsrättens brottmålsverksamhet. Den innebar bl.a. att rotel 7 lades ned och att rådmannen DD flyttade till en annan avdelning. Målen från rotel 7 fördelades då på avdelningens kvarvarande rotlar. De nu aktuella brottmålen låg därefter i arkivet, sannolikt under hela år 2002; exakt hur lång tid har inte gått att fastställa i efterhand. I samband med handläggningen av ett antal tvistemål, i vilka AA hänvisade till de arkivlagda brottmålen, upptäcktes det att dessa felaktigt registrerats som avgjorda. Målen lottades då om till min rotel (rotel 1).

text: Under 2003, fram till dess att jag lämnade avdelningen den 22 augusti 2003, hade jag således det direkta ansvaret för målens handläggning. Att målen inte drevs fram till avgörande under denna tid är naturligtvis inte bra. Det bör dock beaktas att arbetsbördan under den aktuella perioden var mycket hög. En bidragande orsak till detta var att det år 2002 inrättades en familjevåldsenhet vid Söderortspolisen, vilket resulterade i att bl.a. allt fler mål rörande grov kvinnofridskränkning stämdes in till avdelningen (samtliga mål från Söderort lottades vid denna tid på avdelning 11). I flertalet av dessa mål var de tilltalade häktade. Under vissa perioder år 2002 och 2003 räckte avdelningens resurser endast till för att handlägga ungdomsmål och mål med frihetsberövade. Till det anförda kommer att det bedrevs ett omfattande förändringsarbete vid Stockholms tingsrätt under åren 2002 och 2003. Detta arbete engagerade många anställda och tog tid från den dömande verksamheten. Under hösten 2002 och våren 2003 deltog exempelvis hela avdelningen i det s.k. brottmålsprojektet, som syftade till att förenkla och effektivisera brottmålshandläggningen. För egen del medverkade jag också i en projektgrupp som utarbetade ett förslag till ny organisation för Stockholms tingsrätt. Gruppens arbete inleddes i april 2002 och avslutades i januari 2003. Vidare ingick jag i en arbetsgrupp som utredde förutsättningarna för att delegera budgetansvaret till tingsrättens avdelningar. Detta arbete inleddes i januari 2003 och avslutades i juni samma år. Under våren 2003 till och med september 2003 deltog jag dessutom i en projektgrupp som utredde möjligheterna att handlägga både tvistemål och brottmål på en och samma avdelning. Den sammantagna tidsåtgången för alla projekt var betydande och minskade mina möjligheter att ägna mig åt annat än de större och allvarligare brottmålen som lottades på chefsrådmansroteln.

text: BB uppgav bl.a. följande.

text: Jag tillträdde tjänsten som chefsrådman på avdelningen den 1 november 2003. Fram till den 1 januari 2004 tjänstgjorde jag på halvtid och för tiden därefter tjänstgör jag på heltid. Jag blev i november 2003 uppmärksammad på målen av en vikarierande chefsrådman som hade tjänstgjort på avdelningen sedan den 1 september 2003 då den ordinarie chefsrådmannen CC hade slutat på avdelningen. I januari 2004 lät jag en tingsfiskal gå igenom målen och göra en sammanställning. Denna resulterade i att målen sattes ut till en fortsatt muntlig förberedelse. Som bekant är målen genom dom den 16 september 2004 avgjorda. Eftersom jag tjänstgjort på avdelningen enbart under slutskedet av den tid som JO:s begäran om yttrande avser har jag överlåtit till CC att lämna upplysningar och redovisa sin bedömning.

text: Tingsrätten anförde i huvudsak följande.

text: Av den utredning som företagits i tingsrätten framgår att tingsrätten, sedan avgörandet mot AA vunnit laga kraft och handlingarna återkommit från Högsta domstolen, felaktigt arkiverat målen som avgjorda i dess helhet. För detta kan tingsrätten givetvis inte undgå kritik. Enskilda åtal är inte sällan processuellt komplicerade. För att undvika att något liknande kan inträffa, har jag tagit upp händelsen med chefsrådmännen och förklarat att man bör gå igenom rutinerna på avdelningarna och framhålla för personalen att man vid minsta tvekan skall rådfråga en domare. Att det dröjde innan felet upptäcktes, kan i någon mån förklaras av samverkande olyckliga omständigheter. När målen väl återfördes till avdelningen, drog det ut på tiden innan de sattes ut till förhandling. Det är beklagligt. Jag vill emellertid framhålla att brottmålsavdelningarna på Stockholms tingsrätt under den aktuella tiden var mycket arbetstyngda och avdelning 11 var särskilt utsatt. Jag hänvisar i den delen till vad CC anfört. Det är lätt att konstatera att tingsrättens resurser varit otillräckliga. Ytterst är det mitt ansvar.

text: Tingsrättens akt i mål B 45-97 infordrades.

text: Bedömning

text: Rätten skall, enligt

text: 47 kap. 6 § tredje stycket rättegångsbalken

text: (RB), driva förberedelsen av ett brottmål i vilket enskilt åtal förs med inriktning på ett snabbt avgörande. Detta innebär att domstolen bör agera med fasthet vad gäller såväl materiell som formell processledning och att ansvaret för att målets handläggning fortskrider ligger på rätten. Av artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna framgår att var och en vid prövning av en anklagelse mot honom för brott skall vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid. Vid bedömningen av om ett mål har avgjorts inom skälig tid har Europadomstolen särskilt beaktat hur komplicerat målet har varit, hur den tilltalade respektive domstolar och myndigheter agerat under förfarandet samt vad målet angår (jfr bl.a. Europadomstolens dom den 15 december 2005 i målet

text: Barry mot Irland

text: Av de aktuella målen inleddes tre vid tingsrätten i januari 1993 och tre i januari 1997. Målen avgjordes genom dom den 16 september 2004. Målens handläggningstid vid tingsrätten kom således att uppgå till cirka elva och ett halvt respektive sju och ett halvt år.

text: Den långa handläggningstiden synes ha haft flera orsaker, varav vissa är hänförliga till handläggningen av mål B 736-93 m.fl. under tiden t.o.m. januari 1999, som ligger i tiden före det tidigare JO-beslutet. Under den perioden avvaktades under närmare fyra år att två andra mål vid tingsrätten i vilka AA väckt enskilt åtal slutligt skulle avgöras.

text: Från januari 1999 fram till den 20 juni 2001 har i målen uppkommit frågor om bl.a. jäv, rättshjälp och utvidgning av åtal. Givetvis kan frågor av detta slag, sammanhängande bl.a. med målsägandenas processföring, medföra att förberedelsen drar ut på tiden.

text: Jag konstaterar dock att handläggningen i det närmaste helt avstannat vid flera tillfällen.

text: I mål B 45-97 m.fl. har så varit fallet redan från det att stämning utfärdades. Trots att tingsrätten hade kontakt med företrädare för stadsdelsnämnden när stämning hade utfärdats i juni 1997 och då beviljade anstånd med att inkomma med yttrande till den 1 september 1997, gavs svaromål inte in förrän i november 1999. Det finns ingen notering om att tingsrätten under denna tid påmint i saken. Tingsrätten har sedan stämning utfärdades fram till september 1999 endast besvarat en förfrågan från AA i målen samt prövat en av honom gjord jävsinvändning. Under en period av mer än två år har således tingsrätten inte därutöver vidtagit någon åtgärd som kan sägas ha fört dessa mål närmare ett avgörande.

text: I mål B 736-93 m.fl. synes handläggningen närmast ha avstannat i mars 1999 för att återupptas i september 1999. Detta avbrott framstår som särskilt förvånande då Claes Eklundh i beslutet den 20 januari 1999 framförde synpunkter på handläggningstiden i målen och påtalade vikten av att mål i vilka enskilt åtal förs inriktas på ett snabbt avgörande.

text: Handläggningen i samtliga mål avstannade därefter sedan tingsrättens under december 1999 meddelade beslut om jäv respektive utvidgning av åtal överklagats hos Svea hovrätt. Sedan hovrätten lämnat överklagandet utan bifall överklagade AA i september 2000 hovrättens beslut i fråga om utvidgning. I mars 2001 beslutade Högsta domstolen att inte meddela prövningstillstånd. Vid den tidpunkten hade drygt ett år och tre månader förflutit sedan tingsrätten meddelade beslut i den saken.

text: Enligt

text: 49 kap. 3 §

text: RB får en tingsrätts slutliga beslut överklagas, om inte annat är föreskrivet. I fråga om andra beslut är däremot huvudregeln enligt samma lagrum den motsatta. Denna regels syfte är att om möjligt undvika att rättegångar förhalas. När det emellertid särskilt gäller bl.a. jävsinvändningar har det lagts i rättens hand att med hänsyn till omständigheterna avgöra om ett ogillande beslut skall få överklagas särskilt (

text: 49 kap. 4 §

text: RB). Om en part, som enligt

text: 49 kap. 4 §

text: RB har hänvisats att överklaga beslutet särskilt, för talan mot beslutet skall målet vila till dess att överklagandet prövats (

text: 49 kap. 11 §

text: RB). Rätten får dock, enligt samma lagrum, bestämma att förberedelsen i målet skall fortsätta.

text: Eftersom tingsrätten gjorde bedömningen att beslutet att ogilla jävsinvändningen fick överklagas särskilt fanns det skäl att låta målen vila i avvaktan på hovrättens avgörande. Tingsrättens beslut att avvisa AA:s ansökan om utvidgning av åtalet torde emellertid vara att betrakta som ett slutligt beslut i den delen. Reglerna i

text: 49 kap. 11 §

text: RB gäller inte sådana beslut varför målen inte med stöd av denna bestämmelse kunde vila i avvaktan på Högsta domstolens prövning. Det kan därför ifrågasättas om inte handläggningen borde ha fortsatt när hovrätten hade prövat jävsfrågan.

text: För att det skall vara möjligt att fortsätta handläggningen av ett mål när ett beslut överklagas krävs givetvis att tingsrätten har tillgång till handlingarna i målet. Jag vill därför erinra om bestämmelsen i

text: 35 § förordningen (1996:271)

text: om mål och ärenden i allmän domstol enligt vilken domstolen skall, om ett avgörande överklagas, utan dröjsmål sända sin akt till den högre domstolen. När avgörandet inte innebär att målet har prövats slutligt är det dock tillräckligt att domstolen i original eller kopior skickar de handlingar som hänför sig till överklagandet.

text: I september månad 2001 arkiverades de då alltjämt öppna målen såsom avslutade. CC har uppgett att detta berodde på att en anställd på kansliet gjorde den felaktiga bedömningen att målen var avgjorda genom tingsrättens avvisningsbeslut den 20 juni 2001.

text: Det får givetvis inte förekomma att mål som inte är avgjorda arkiveras. Om ett mål felaktigt registreras som avgjort är misstaget inte möjligt att upptäcka med hjälp av de bevakningsrutiner som följer av domstolens målhanteringssystem. Många domare har emellertid ett eget system för bevakning av de mål för vilka vederbörande ansvarar. Om ett sådant system saknas eller inte fungerar torde felet inte kunna upptäckas om inte en part eller någon annan hör av sig till domstolen. I det aktuella fallet avvecklades den rotel på vilken målen varit registrerade och den rådman som innehaft roteln flyttade till en annan avdelning, vilket kan antas i viss

text: mån ha ytterligare försämrat förutsättningarna för att någon enkelt skulle upptäcka misstaget. Lagmannen har tagit upp händelsen med chefsrådmännen och förklarat att man bör gå igenom rutinerna på avdelningarna och framhålla för personalen att man vid minsta tvekan skall rådfråga en domare.

text: Av CC:s upplysningar framgår att akterna i målen sannolikt under hela år 2002 fanns i arkivet. När misstaget uppmärksammades lottades dessa då på hans rotel och han ansvarade för målen till dess han lämnade avdelningen den 22 augusti 2003. Några åtgärder vidtogs dock inte i målen förrän i januari 2004, då BB uppdrog åt en fiskal att gå igenom målen.

text: Det är anmärkningsvärt att handläggningen av målen inte återupptogs med större kraft sedan misstaget beträffande arkiveringen uppmärksammats. CC har angett vissa omständigheter som skäl till att handläggningen under aktuell period inte drevs framåt, bl.a. en ökad måltillströmning och ett omfattande förändringsarbete vid tingsrätten.

text: Jag är väl medveten om att arbetssituationen vid de allmänna domstolarna under senare år blivit mycket ansträngd och att detta inte minst gjort sig gällande på brottmålsavdelningarna vid Stockholms tingsrätt. Det är dessutom givetvis angeläget att försök görs att effektivisera arbetet vid domstolarna. Ett sådant förändringsarbete måste emellertid bedrivas på ett sådant sätt att domstolen kan bevara, eller tillföras, tillräckliga resurser för att klara den dömande verksamheten. Det ankommer främst på domstolens chef att vara uppmärksam på att de medarbetare som engageras i förändringsarbetet inte under längre tider får svårigheter att på ett fullgott sätt sköta det löpande arbetet. Lagmannen har också ansett att ansvaret ytterst är hennes. Samtidigt bär naturligtvis även en domare som finner sig sakna möjlighet att handlägga målen på sin rotel med erforderlig skyndsamhet ett ansvar för att domstolens ledning får kännedom om detta förhållande.

text: När det slutligen gäller handläggningen under den tid som BB haft ansvar för målen har jag inte någon erinran.

text: Sammanfattningsvis konstaterar jag att handläggningstiden i målen varit oacceptabelt lång och att handläggningen därför inte står i överensstämmelse vare sig med bestämmelsen i

text: 47 kap. 6 § tredje stycket

text: RB eller med

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . De tilltalade stod i de äldsta målen under enskilt åtal i mer än ett decennium, vilket inte under några förhållanden kan anses godtagbart. Tingsrätten förtjänar allvarlig kritik för bristerna i handläggningen.

text: De brister som förekommit i detta ärende talar för att det finns behov av att tingsrätten ser över rutinerna för bevakning av pågående mål samt för vilka kontroller som skall göras innan mål arkiveras och registreras som avslutade.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.


avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga bl.a. om val av familjehem för en tvåårig flicka vars mor hade dömts till ett långvarigt fängelsestraff och som efter att ha avtjänat straffet skulle utvisas ur landet med förbud utan tidsbegränsning att återvända hit.

text: AA, född 1991, är dotter till tanzaniska medborgaren BB

text: BB kom tillsammans med AA till Sverige i april 1993. BB greps den 11 juni 1993 och dömdes i november samma år för grovt narkotikabrott till 12 års fängelse. I domen förordnades vidare att BB efter avtjänat straff skulle utvisas ur landet med förbud utan tidsbegränsning att återvända hit. BB har avtjänat huvuddelen av fängelsestraffet vid kriminalvårdsanstalten Hinseberg men är sedan i maj 2000 intagen på Färingsöanstalten på Ekerö.

text: AA, som i juli 1993 placerades i jourhem med stöd av

text: socialtjänstlagen (1980:620)

text: , flyttades i december samma år till ett familjehem i Ekerö kommun. Hon har vistats där alltsedan dess.

text: Socialnämndens i Ekerö kommun arbetsutskott beslutade den 16 januari 2001 att hos tingsrätten ansöka om att vårdnaden om AA skall överflyttas till familjehemsföräldrarna.

text: CC, som är fängelsepastor vid kriminalvårdsanstalten Hinseberg, klagade i en anmälan till JO i olika avseenden på hur socialförvaltningen i Ekerö kommun hanterat ärendet rörande AA. Han ifrågasatte bl.a. vilka överväganden som gjordes inför placeringen av AA i familjehemmet och anförde att förvaltningen inte i tillräcklig utsträckning informerat BB om de bindningar som kan komma att uppstå mellan AA och familjehemsföräldrarna och som mer eller mindre omöjliggör för AA att återvända till Afrika tillsammans med sin mor när modern avtjänat sitt straff. CC anförde vidare att förvaltningen inte agerat tillräckligt tydligt för att få umgänget mellan BB och AA att fungera och att förvaltningen, bl.a. beroende på språksvårigheter, brustit i sin skyldighet att hålla BB informerad i fråga om angelägenheter som rört AA.

text: Anmälan remitterades till Socialnämnden i Ekerö kommun för utredning och yttrande. I remissen angavs att utredningen skulle belysa även vilka överväganden

text: som gjordes vid placeringen av AA i det ifrågavarande familjehemmet och hur nämnden under vårdtiden verkat för att bl.a. upprätthålla AA:s kontakt med sin mor. Nämndens individutskott överlämnade som sitt remissvar en av 1:e socialsekreteraren DD och socialsekreteraren EE upprättad tjänsteskrivelse, vari anfördes bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: BB kom till Sverige i slutet av april månad 1993 tillsammans med sin dotter AA, född 1991, på turistvisum. Hon greps på Arlanda flygplats 1993-06-11 och dömdes i november 1993 för narkotikabrott till 12 års fängelse samt utvisning på livstid. BB placerades tillsammans med dottern AA på Färingsöanstalten i Ekerö kommun varvid socialförvaltningen fick kontakt. Situationen för AA som var två år blev ohållbar. BB uppgav att hon har fyra barn som bor i Nairobi, Kenya. BB uppgav att hon hade dubbel bosättning dels i Bukoba Tanzania, dels i Kenya. Någon kontakt med AA:s biologiska pappa fanns inte och ingen annan släkting kunde ta hand om dottern, enligt BB. Socialförvaltningen försökte genom omfattande kontakter med ambassaden i Dar Es Salaam i Tanzania få kontakt med eventuella släktingar men dessa efterforskningar ledde ingenstans. 1993-07-16 placerades AA via Klingsta spädbarnshem i ett jourhem i Upplands Väsby, enligt

text: 6 §

text: SOL. Jourhemmet besökte BB på Kronobergshäktet var fjortonde dag tillsammans med AA. När BB i början av november 1993 dömdes till 12 års fängelse för narkotikabrott och livstids utvisning hade socialförvaltningen att ta ställning till en långsiktig planering för AA. BB önskade att AA skulle placeras i Sverige då inga anhöriga, enligt henne, fanns i Kenya eller Tanzania som kunde ta hand om AA. Mamman önskade att familjehemmet skulle vara intresserat av afrikansk kultur och att hon regelbundet fick träffa dottern. 1993-12-20 placerades AA i ett familjehem i Ekerö kommun. Familjen hade tidigare erfarenhet av familjehemsplaceringar och behandlingsarbete. De var intresserade av afrikansk kultur och hade flera afrikanska vänner. BB:s intention var att AA skulle följa med henne till Afrika efter avtjänat fängelsestraff. Socialförvaltningen hade i det läget ingen annan uppfattning än mamman. Familjehemmet var väl införstått i vårdplaneringen som innebar att AA skulle ha en regelbunden kontakt med sin biologiska mamma samt att den övergripande planeringen var att AA skulle återvända med sin mamma till sitt hemland. BB ville försöka lära sig svenska och AA skulle uppmuntras att lära sig swahili genom att familjehemmets vänner kunde swahili. Familjehemmet besökte BB på Kronobergshäktet var fjortonde dag tillsammans med AA. BB överflyttades till kriminalvårdsanstalten Hinseberg 1994. BB beviljades inte permissioner. Familjehemmet tillsammans med AA besökte mamman på Hinseberg var tredje vecka. Ett familjehem som utretts och bodde närmare Hinseberg blev inte godkänt. Familjehemmets långa resväg för umgänget mellan mamma och dotter fick till följd att familjehemmet ibland övernattade på hotell i Frövi för att slippa åka fram och tillbaka samma dag. Det innebar att BB ibland fick besök av sin dotter två dagar i rad. Umgängesresorna var tredje vecka ändrades till en gång per månad p g a avståndet, vilket BB var införstådd med och accepterade. Under 1994 och 1995 fungerade umgänget regelbundet cirka en gång per månad. Ibland uppstod konflikter vid besöken hos BB på Hinseberg p g a att AA föredrog att sitta hos familjehemsmamman samt omkring AA:s klädsel. BB reagerade med att bli ledsen och arg. Dessa konflikter reddes dock alltid ut innan familjehemsmamman och AA lämnade BB. Under 1996 hade AA, som då var fem år, lättare att hantera situationen med två mammor i rummet. Vid ett besök hos BB i mars 1997 på Hinseberg blev BB arg på

text: sin dotter och skällde på henne. AA blev ledsen och var mycket uppriven. Familjehemsmamman hjälpte mamman och AA att bli sams innan man åkte. AA visade tecken på att må dåligt framförallt på kvällar och nätter vid denna tidpunkt. Under hösten 1997 reagerade AA med att sova dåligt inför besöken hos mamman och uttalade till familjehemsföräldrarna att hon inte ville åka. Familjehemmet vände sig till PBU, Kungsholmen för att få hjälp med AA:s beteende. I mitten av december 1997 skulle familjehemmet och AA besöka BB på Hinseberg. Kvällen innan fick AA ett sammanbrott. Hon blev panikslagen, hörde röster och såg spöken, enligt familjehemsföräldrarna. Dagen efter åkte familjehemsmamman med AA i bil till Örebro men tvingades att vända på vägen då AA klagade på magont, mådde dåligt och kräktes. PBU Kungsholmen rekommenderade att AA under en period behövde knyta an till familjehemmet ordentligt och känna trygghet innan besöken med BB återupptogs. Detta delgavs BB vid ett möte på Hinseberg 1998-01-29 tillsammans med familjehemssekreterare FF samt tolk. Hon var ledsen men förstod att dottern inte mådde bra och accepterade ett uppehåll i umgänget med dottern under en period av fyra månader. AA:s beteende accelererade under januari–februari 1998. Hon hade ångestattacker och var tröstlös. En inläggning på Karolinska sjukhuset diskuterades men kom ej till stånd på grund av platsbrist. Kungsholmen PBU rekommenderade familjehemmet att söka läkarkontakt på Danderyds sjukhus för AA, som blev ordinerad lugnande medicin för att kunna sova. Under våren hade familjehemmet kontakt med BB per telefon och med brev för att informera om hur AA mådde. Under sommaren 1998 träffade psykolog GG på Kungsholmen PBU AA ett antal gånger för att utreda hur hon mådde. BB informerades via tolk om att detta skedde. Hon uttalade stor frustration över att ej få träffa sin dotter. BB:s kontaktperson på Hinsebergs fängelse bedömde att BB skulle komma att få permission och att umgänget på så sätt ska kunna underlättas om mor och dotter kunde träffas utanför fängelset. Socialförvaltningen genom handläggande socialsekreterare undersökte möjligheten av att BB förflyttades till en anstalt närmare Ekerö. Enligt kriminalvården var detta inte möjligt p g a straffets längd. I mitten av augusti 1998 besökte socialsekreteraren BB på Hinseberg och hon informerades om att AA inte mådde bra och att umgänge mellan BB och dottern inte var möjligt att genomföra. BB sade sig förstå att AA hade det svårt p g a lojalitetskonflikten men att hon ville träffa sin flicka och oroade sig för hur det skulle lösas för AA när hon skulle friges. Hon funderade över vilket som skulle vara den bästa lösningen för AA. Hon kände sig ambivalent till om dottern skulle vara kvar i Sverige eller ej. Hösten 1998 sov AA dåligt och hade tankar om att hon skulle dö, enligt familjehemsföräldrarna. I december hade hon stark ångest och fick medicin för att kunna sova. I början av 1999 började AA i en grupp för familjehemsplacerade barn på Erstastiftelsen. Hon började så smått att bearbeta och må bättre. I mars informeras BB om AA:s situation av socialsekreterare EE och HH samt tolk. Kriminalvården bedömde att det nu var möjligt med permissioner för BB för umgänge med dottern. BB uttalade att hon misstänkte att familjehemmet inte ville att umgänget skulle komma till stånd. Socialsekreteraren informerade BB om att det under dåvarande omständigheter inte var möjligt att tvinga AA till umgänge. Under sommaren 1999 gjordes ett försök att AA skulle träffa sin mamma i en lägenhet i Ekerö. Detta för att underlätta umgänget genom byte av miljö. AA mådde bättre efter samtalen i barngruppen som avslutats. AA ville själv helst åka och träffa mamman på fängelset. När tidpunkten för umgänget närmade sig fick hon panikattacker, sömnproblem och ville inte leva. Umgänget kom inte till stånd och skälet klargjordes ordentligt av socialsekreteraren för BB samt även genom att personalen på Hinseberg hjälpte till att förklara situationen.

text: Familjehemmet hade återigen tagit kontakt med Kungsholmen PBU för att få handledning i den uppkomna situationen. PBU poängterade vikten av att AA:s behov bäst kunde tillgodoses genom att trygga henne i att få stanna i familjehemmet då hon knutit an till dem.

text: AA:s förhållanden i dagsläget

text: Vid ett möte i november 1999, då även prästen på Hinseberg CC deltog, pratade socialförvaltningen med BB genom tolk om att PBU hade gjort bedömningen om att AA bör tryggas i att få stanna hos familjehemmet och att umgänge inte kan komma till stånd förrän AA känner sig trygg. Kritik riktades då mot att BB inte varit delaktig i utredningen och att hennes åsikter inte kommit till tals. Med anledning av denna kritik beslutades att skriva en remiss till Karolinska sjukhuset, barnpsykiatriska avdelningen med följande frågor: 1. Går det att få till stånd ett umgänge mellan mamma och dotter och hur ska detta ske? 2. Hur mår AA psykiskt av den situation hon befinner sig i? 3. Hur tillgodoses AA:s behov i kontakten och i umgänget med mamman? 4. Hur ser anknytningen ut? Under våren fick BB per brev och telefon information om AA och hennes vardag. Utredningen gjordes av Karolinska sjukhuset under maj–juni 2000 och resulterade i bilagda svar där man konstaterade att en vårdnadsöverflyttning till familjehemmet rekommenderas. Se bilaga avseende läkarintyg 2000-08-31. (Bilagan här utelämnad; JO:s anm.) BB flyttades i maj 2000 till Färingsöanstalten för att underlätta umgänget med sin dotter. AA har träffat mamman vid ett tillfälle i juni 2000 och reagerade mycket negativt då hon fick veta att mamman befann sig på Färingsöanstalten. Hon kände sig rädd och ville inte träffa mamman. Till situationen hör att AA:s skola ligger i nära anslutning till Färingsöanstalten. Under sommaren 2000 i samband med att familjehemmet ansökte om främlingspass för AA visade det sig på skattemyndigheten att BB inte är registrerad som vårdnadshavare. Detta utreds för närvarande genom skattemyndigheten. I CC:s skrivelse framgår att undertecknad, EE inte har delgett BB material från PBU. Detta material har muntligen redovisats med tolk vid besök på Hinseberg. Samtal med BB personligen har alltid förts tillsammans med tolk utom vid något tillfälle då tolk uteblev. Vid mötet i november 1999 blev det känt för socialförvaltningen att restriktionerna kring BB:s permission hade lättats och att det var möjligt för henne att göra besök utanför fängelset i frågor rörande umgänget med dottern. Detta har tidigare varit omöjligt. Av denna anledning har det varit svårt att föreslå en fungerande kontakt med PBU eller barnpsykiatrisk klinik. Familjehemmets inställning har, under de år som AA varit placerad, varit att det är viktigt att upprätthålla en god kontakt med BB och har informerat henne med brev och telefonsamtal för att tala om hur AA mår även under de åren då de inte träffades. Familjehemmet och BB hade under de första åren en varm och tät kontakt och BB har sagt att familjehemmet var som hennes egen familj. Allteftersom AA har mått allt sämre och umgänge inte har kunnat ske har också kontakten försämrats på det sätt att BB känner en stor frustration av att inte träffa sin dotter. Breven som handlar om dop och svenskt medborgarskap för AA som CC omnämner i sin skrivelse har familjehemmet skickat utan samråd med handläggaren. I somras hade familjehemmet planer på att fara utomlands och då AA inte klarar av att bo hos någon annan en längre tid måste hon följa med dem. De försökte få BB, att skriva på främlingspass men BB vägrade. Socialtjänstens intentioner har från början varit att det ska vara en kontinuerlig kontakt mellan mor och barn. Även familjehemmet var inställt på detta. På grund av händelserna som började under hösten 1997 då AA börjar må psykiskt dåligt har den ursprungliga planeringen inte kunnat följas. I den situation som nu råder mår alla parter dåligt. Socialförvaltningen

text: har satt barnets bästa i främsta rummet vilket styrks av Karolinska sjukhusets utlåtande. CC yttrade sig över nämndens remissvar.

text: I ett beslut den 22 januari 2001 anförde JO André följande.

text: JO skall enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet normalt inte utreda händelser eller förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden om det inte finns särskilda skäl för det. Familjehemsplaceringen av AA ägde rum redan i december 1993. Jag har emellertid funnit särskilda skäl föreligga att med frångående av huvudregeln utvidga min granskning till att avse även socialnämndens val av familjehem för AA och hur nämnden under de gångna åren verkat för ett väl fungerande umgänge mellan AA och hennes mor.

text: Under den första tiden efter det att BB hade gripits vistades AA hos sin mor på kriminalvårdsanstalten Färingsö i Ekerö kommun. När detta inte längre var möjligt hade socialnämnden att ordna för AA:s omvårdnad.

text: Det är en grannlaga uppgift för socialtjänsten att föranstalta om hur ett barn skall tas om hand under den tid som dess förälder avtjänar ett långt fängelsestraff, inte minst när föräldern efter verkställigheten skall utvisas ur landet. Socialtjänsten ställs här inför stora svårigheter när det gäller att planera barnets framtid och det är i huvudsak två alternativa möjligheter som därvid står till buds. En möjlighet är att i samråd med föräldern låta någon släkting eller annan i hemlandet ta hand om barnet. Om en sådan lösning inte är möjlig eller lämplig måste barnet placeras i ett familjehem här i landet under förälderns straffverkställighet. Det förtjänar därvid att påpekas att det inte är möjligt att med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, placera barnet utomlands.

text: Oavsett vilket alternativ som nämnden väljer inverkar det i stor utsträckning på barnets möjlighet till kontakt med föräldern. Om barnet tas om hand av någon närstående i hemlandet innebär det i praktiken ofta att kontakten mellan barnet och föräldern avbryts under lång tid. Om barnet i stället vistas här i landet finns visserligen möjlighet till umgänge med föräldern under dennes straffverkställighet. I realiteten är emellertid möjligheten till en normal kontakt begränsad, bl.a. med hänsyn till de restriktioner som gäller inom kriminalvården för intagna som skall utvisas efter avtjänat straff, se

text: KVVFS 2000:7

text: . Dessa restriktioner utesluter i många fall ett annat umgänge än det som kan äga rum i de besöksutrymmen som finns tillgängliga på respektive kriminalvårdsanstalt. Om kontakten mellan föräldern och barnet varit bristfällig kan det självfallet uppstå svårigheter om föräldern vill ta med sig barnet tillbaka till hemlandet vid utvisningen.

text: Av utredningen framgår att socialförvaltningen hade kontakter med den svenska ambassaden i Dar Es Salaam i Tanzania i syfte att få kontakt med eventuella släktingar till AA men att dessa efterforskningar inte gav något resultat. Jag har också kunnat konstatera att placeringen av AA skedde i enlighet med BB:s begäran och med beaktande av hennes önskemål att familjehemsföräldrarna skulle vara intresserade av afrikansk kultur. Detta står väl i överensstämmelse med vad JO

text: tidigare uttalat att man vid placering av barn bör ha som utgångspunkt att barnet skall få behålla kontakten med sitt kulturella ursprung, se JO:s ämbetsberättelse 1989/90 s. 231 och 1998/99 s. 286. Förvaltningens agerande i denna del ger inte anledning till någon kritik från min sida.

text: Umgänget mellan BB och AA synes under de första åren efter placeringen ha fungerat så tillfredsställande som kan förväntas med beaktande av den förhandenvarande situationen. Från och med hösten 1997 har emellertid umgänget mellan dem försämrats. Såvitt framkommit har detta mer eller mindre uteslutande haft sin grund i AA:s sviktande psykiska hälsa. Det är självfallet mycket olyckligt att kontakten mellan BB och AA försämrats i så väsentlig grad. Den gjorda utredningen ger emellertid inte något belägg för att kritisera förvaltningens handläggning av umgängesfrågan.

text: Frågan om hur man skall komma till rätta med de problem som kan uppstå vid långvariga familjehemsplaceringar har varit föremål för övervägande i LVUutredningens betänkande Omhändertagen Samhällets ansvar för utsatta barn och ungdomar (

text: SOU 2000:77

text: ). Jag kommer att till mitt yttrande över betänkandet, dnr 3580-2000, foga en kopia av detta beslut för att ytterligare belysa de komplikationer som kan uppkomma i dessa sammanhang.

text: Det kan nämnas att Socialstyrelsen och Kriminalvårdsstyrelsen hösten 1997 fick ett gemensamt uppdrag att se över förhållandena för barn vars föräldrar är intagna i häkte eller anstalt inom kriminalvården, vilket uppdrag under hösten 1998 utvidgades att även innefatta en översyn av familjehemmens roll för barn vars föräldrar är frihetsberövade. Uppdraget har redovisats i rapporten ”Barn med frihetsberövade föräldrar”.

text: Vad CC anfört i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller ytterligare uttalande från min sida.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord: Bistånd Hembesök Integritet

title: Hembesök inom ramen för en utredning om rätt till försörjningsstöd; fråga om den enskilde fick tillräckligt utrymme för att ta ställning till önskemålet om hembesök

sammanfattning: För att socialtjänsten ska kunna genomföra hembesök inom ramen för en utredning om rätt till ekonomiskt bistånd krävs att den enskilde samtycker till hembesöket. Frivilligheten måste vara reell och socialtjänsten bör diskutera saken med den enskilde så att denne får möjlighet att ta ställning till om han eller hon vill acceptera det intrång i hans eller hennes integritet som ett hembesök otvivelaktigt utgör. Utrymmet för att göra s.k. oanmälda hembesök är mycket begränsat och bör kunna godtas endast i undantagsfall, t.ex. om socialtjänsten befarar att det föreligger en nödsituation. Handläggare vid Rinkeby-Kista stadsdelsförvaltning önskade genomföra ett hembesök med kort varsel, i direkt anslutning till den enskildes besök på socialkontoret, samt uppmanade den enskilde att inte nämna att hennes boende skulle utredas när hon före hembesöket skulle ringa ett telefonsamtal. Det framstår som om förvaltningen, i vart fall denna gång, eftersträvade samma effekt som av ett oanmält hembesök. Förvaltningens agerande står i strid med de principer som socialtjänstens verksamhet bygger på. Förvaltningen kritiseras för sitt agerande.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Rinkeby-Kista stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun angående bemötandet från befattningshavare i samband med handläggningen av ett ärende om ekonomiskt bistånd enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: . AA anförde huvudsakligen följande. När hon var på ett planerat möte hos sin handläggare på socialkontoret sa handläggaren plötsligt att de skulle göra ett hembesök hos henne. Hon ifrågasatte varför hon inte hade fått reda på det tidigare, upplyste om att hon hade bestämt träff med några vänner samma eftermiddag och att det därför inte passade med hembesök. Handläggaren sa att det var direktören som hade beslutat om hembesöket och om det inte genomfördes på en gång så skulle hon inte få något bistånd. Hon accepterade då att hembesöket skulle göras men bad att först få ringa till sina vänner. Handläggaren sa först att hon inte fick använda telefonen men medgav sedan att hon ringde medan handläggaren lyssnade samt sa att hon inte fick säga att hembesöket skulle äga rum. När hon ville gå på toaletten tvingades hon att

text: lämna ifrån sig sin mobiltelefon. Innan hembesöket nekades hon av handläggarna att vila, trots att hon var trött och bad om att få vila. På vägen till hennes bostad stressade de två handläggarna henne att gå fort trots att hon av medicinska skäl behövde ta det lugnt. Handläggarna betedde sig också otrevligt under själva hembesöket och gick igenom allt i lägenheten.

text: Till anmälan var vissa handlingar fogade.

text: Utredning

text: Inledningsvis hämtade JO in vissa handlingar i ärendet från förvaltningen. Stadsdelsnämnden anmodades därefter att göra en utredning och yttra sig över vad som anförts i AA:s anmälan. Nämnden gav in ett yttrande av följande lydelse (bilagorna har här uteslutits).

text: Redogörelse

text: AA hade tid för nybesök hos utredande socialsekreterare på en av försörjningsstödsenheterna inom Rinkeby-Kista stadsdelsförvaltning den 15 april 2011, då hennes introduktionsperiod och introduktionsersättning hade upphört på flyktingenheten inom samma förvaltning. I besöket deltog också en arabisk tolk. AA informerade socialsekreteraren om att hon hyr en lägenhet om tre rum och kök i andra hand. I samband med att utredande socialsekreterare gick igenom blanketten "Bekräftelse på mottagen information" uppgav AA att hon är gift inom islam samt att hon är gravid. Hon uppgav också att skatteverket hade vägrat registrera henne som gift med hänvisning till beslutet från migrationsverket om mannens utvisning till Irak. AA kunde inte uppge mannens vistelseort, men berättade att han brukar besöka henne ett par gånger i månaden. Utredande socialsekreterare informerade AA om att hon är skyldig att meddela ändrade förhållanden och då även om hon i framtiden registreras som gift. AA uppgav att det är uteslutet att hon kommer att registreras som gift. Utredande socialsekreterare diskuterade ärendet med biträdande enhetschef och beslut togs om att socialsekreteraren skulle göra ett hembesök hos AA för att klarlägga om AA levde i hushållsgemenskap med någon annan person eller om hon bodde själv. Detta då denna uppgift inte kunde inhämtas på något annat sätt. AA informerades per telefon om en besökstid hos socialsekreteraren till den 3 maj 2011 kl. 14.00. AA blev också ombedd att ta med makens utvisningsbeslut, hans slutskattsedel och en kopia på hans deklaration till besöket. Syftet med besöket var att diskutera om socialsekreteraren fick komma på ett hembesök hos AA samma dag. AA kom till det bokade besöket. I besöket deltog också ansvarig ekonomihandläggare. AA tillfrågades om socialsekreteraren tillsammans med ekonomihandläggaren omgående fick göra ett hembesök hos henne för att utreda boendet. Hon informerades samtidigt om sin rätt att tacka nej till ett hembesök. Utredarna hänvisade inte till direktören, eller meddelade AA om att hennes ansökan om ekonomiskt bistånd skulle avslås om hon inte medverkade till hembesöket. AA gav sitt samtycke till ett hembesök, men först måste hon vila i 30 minuter, då hon hade promenerat till besöket och var trött. Socialsekreteraren informerade AA om möjligheten att åka kommunalt till hennes bostad och att stadsdelsförvaltningen skulle stå för kostnaden. AA uppgav att hon var bjuden på en fest i Tensta kl. 15.30 och att hon skulle promenera dit. Utredande socialsekreterare informerade AA om att hembesöket inte skulle ta mer än 5-10 minuter. AA gav åter igen sitt samtycke till ett hembesök, men uppgav att hon först måste kontakta sin väninna för att meddela att hon eventuellt skulle bli försenad till festen. Socialsekreteraren informerade AA om att det gick bra, men att hon inte skulle tala om för väninnan att hennes boende skulle utredas. Detta med hänvisning till syftet med hembesöket.

text: Innan besöket avslutades på stadsdelsförvaltningen uppgav AA att hon behövde uppsöka toaletten och lämnade samtidigt sin mobil till utredarna. Utredarna uppgav att det inte behövdes och frågade varför hon ville lämna ifrån sig telefonen. AA uppgav att det kändes bättre för henne om hon fick göra det. På väg till AA:s bostad kommenterade inte utredarna att hon gick långsamt och var inte heller sura på henne. Framme vid AA:s bostad konstaterade tjänstemännen att hennes namn stod på ytterdörren. Utanför dörren stod två herrcyklar uppställda. AA uppgav att cyklarna tillhörde hennes bror. Hon tillfrågades om brodern bor med henne, eftersom han har sina två cyklar parkerade utanför hennes ytterdörr. AA uppgav att hon bor själv i lägenheten. Hon tog fram sina nycklar för att öppna dörren och ringde samtidigt på dörrklockan. Därefter öppnade hon dörren och bad tjänstemännen att komma in i lägenheten. Inne i lägenheten konstaterade dessa att det fanns herrkläder i hallen. I köket uppmärksammades att det stod vatten på spisen och kokade, vilket AA informerades om. Hon stängde av spisen och uppgav samtidigt att hon ibland glömmer att stänga av spisen. På matbordet stod ett varmt glas te och bredvid glaset låg en mobiltelefon. AA hällde direkt ut teet i vasken. I lägenheten fanns också två stängda dörrar. AA öppnade den ena dörren som ledde till ett klädförråd. Den andra dörren ledde till ett badrum. I förrådet hängde både damoch herrplagg. AA uppgav att herrplaggen tillhör familjen som har förstahandskontraktet. Enligt tidigare uppgift till förvaltningen hyrs lägenheten ut möblerad. Under hembesöket tillfrågades AA om makens sysselsättning och hur han AA försörjer sig. Hon uppgav att maken arbetar som städare och att han pendlar mellan Göteborg och Malmö. Hon uppgav även att hon inte har kännedom om hans inkomster. Efter ovanstående hembesök avslogs AA:s ansökan om ekonomiskt bistånd för maj månad med följande motivering: ”Ansökan om försörjningsstöd för maj månad avslås på följande grund. AA bor inte ensam i lägenheten. Det för socialtjänsten förefaller som om paret lever under äktenskapsliknande former då de nu väntar barn tillsammans och då ska bådas inkomster och tillgångar redovisas och beaktas vid bedömningen av deras rätt till försörjningsstöd”, (se bilaga 2, sid. 14). AA överklagade avslagsbeslutet och inkom den 19 maj 2011 med en överklagan. I överklagan uppger AA att hon är formellt ogift, men att hon är gift inom islam. Överklagan skickades vidare till förvaltningsrätten för prövning, men något domslut har ännu inte meddelats. Den 31 maj 2011 gjordes en kontroll i folkbokföringsregistret av utredande socialsekreterare och det framkom att AA är registrerad som gift sedan den 6 april 2011.

text: Förvaltningens bedömning

text: Socialstyrelsen har uttalat att socialnämnden i vissa ärenden kan ha ett befogat intresse av att göra ett hembesök för att bedöma fortsättningarna för ekonomiskt bistånd. Det kan till exempel gälla frågan om en person bor på uppgiven adress eller om personen är sammanboende eller inte. Enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Denna rättighet får inte inskränkas av det allmänna annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till vissa närmare angivna ändamål. En grundläggande förutsättning för att socialnämnden ska få göra ett hembesök som ett led i utredningen av ett ärende om bistånd är således att den enskilde samtycker till besöket. Förvaltningen har regler för hur ett hembesök ska ske för att inte kränka den sökandes självbestämmande och integritet, enligt l kap. l §

text: socialtjänstlagen

text: . Den sökande kallas till ett personligt besök på förvaltningen och tillfrågas om utredande socialsekreterare får göra ett hembesök i anslutning till besöket på förvaltningen samt informeras om orsaken till besöket. Om den sökande inte samtycker till ett hembesök ska det respekteras av socialsekreteraren. Oanmälda hembesök sker endast om det har framkommit misstanke om att någon far illa.

text: Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har enligt 4 kap. l §

text: socialtjänstlagen

text: rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning och för sin livsföring i övrigt. Förvaltningen beklagar att AA har upplevt att hon inte blev bemött på ett respektfullt sätt, både i samband med hennes besök på stadsdelsförvaltningen den 3 maj 2011 och därefter vid ett hembesök samma dag. Det rådde dock oklarheter kring AA:s civilstånd och om hennes behov kunde tillgodoses på annat sätt än genom försörjningsstöd, då hon i samband med sitt besök hos utredande socialsekreterare den 15 april 2011 uppgett att hon är gift inom islam. Det var också oklart var maken hade sin bostadsadress. Förvaltningens bedömning är därför att det fanns skäl för att genomföra ett hembesök hos AA för att fastställa om förutsättningarna för bistånd var uppfyllda. Som redovisats framkom vid en senare kontroll med folkbokföringsregistret att AA är registrerad som gift. Med hänvisning till de tveksamheter som framkom under hembesöket, som att det stod två herrcyklar uppställda utanför ytterdörren, att det stod vatten på spisen och kokade samt att det stod ett glas varmt te på matbordet, gjordes bedömningen att AA inte bodde själv i lägenheten. Ovanstående omständigheter bidrog till att AA:s ansökan om ekonomiskt bistånd för maj månad avslogs. Utredande socialsekreterare har uppgett att hon är väl medveten om att ett hembesök ska ske i samtycke med den enskilde. Hennes bedömning är att hembesöket genomfördes med respekt för AA:s självbestämmande och integritet. Socialsekreteraren har också uppgett att hon och ekonomihandläggaren inte öppnade några skåp eller stängda dörrar under hembesöket. AA tog själv initiativ till att öppna de stängda dörrarna till klädkammaren och badrummet. Socialsekreteraren har också uppgett att AA:s önskan om att få vila i samband med hennes besök på stadsdelsförvaltningen respekterades och AA informerades om möjligheten att åka kommunalt till bostaden. Utredande socialsekreterare hade kännedom om AA:s hälsotillstånd genom det läkarintyg hon inkommit med, men inte att hon tidigare hade fått missfall. Socialsekreterarens beskrivning av händelseförloppet i samband med AA:s besök på stadsdelsförvaltningen och därefter det åtföljande hembesöket som gjordes den 3 maj skiljer sig åt från den beskrivning som framgår i AA:s anmälan till JO. Det är förvaltningens intentioner att ett hembesök alltid ska ske med respekt för den sökandes självbestämmande och integritet och att det måste vara klart uttalat att den sökande har gett sitt samtycke till hembesöket.

text: JO gav AA tillfälle att kommentera remissvaret.

text: I ett beslut den 8 november 2012 anförde JO Wiklund följande.

text: Bedömning

text: JO har i flera ärenden behandlat frågor som rör förutsättningarna för att göra s.k. hembesök inom ramen för en utredning om rätt till försörjningsstöd (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 2011/12 s. 377 och 2011/12 s. 392 samt JO:s beslut den 9 februari 2012, dnr

text: Av JO:s uttalanden i nämnda beslut framgår bl.a. följande. Socialnämnden – dess förvaltning och tjänstemän – kan i vissa ärenden ha ett befogat intresse av att få göra besök i en biståndssökandes bostad för att kunna bilda sig en uppfattning om vilka hjälpbehov som föreligger och i vad mån den enskilde har rätt till bistånd från socialnämnden. Det kan t.ex. vara svårt för beslutsfattaren att avgöra om den biståndssökande verkligen bor på en uppgiven adress eller om han eller hon är sammanboende med annan. Den enskilde kan också sakna

text: möjlighet att ta fram egentlig bevisning, som stöder de uppgifter han eller hon lämnat om sina förhållanden och sitt stödbehov. Ett verksamt sätt att få klarhet i fråga om de faktiska förhållandena kan uppenbarligen vara att tjänstemän vid socialnämndens förvaltning gör iakttagelser i samband med ett hembesök. Hembesök är dock ett utredningsmedel som inte får tillgripas utan vidare och som måste hanteras med stor försiktighet. Det kan aldrig bli fråga om att socialnämnden mot den enskildes vilja bereder sig tillträde till dennes bostad. Ett sådant intrång kan nämligen strida mot

text: regeringsformens

text: och Europakonventionens bestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter. Ett hembesök får således inte vara påtvingat utan måste äga rum med den enskildes samtycke. Det bör understrykas att frivilligheten måste vara reell. Grundlagsskyddet får inte kringgås genom att myndigheten genom ett hotfullt uppträdande eller genom antydningar om att den enskilde är tvungen att öppna sitt hem för ett besök förmår vederbörande att hörsamma en sådan begäran.

text: När det gäller s.k. oanmälda hembesök uttalade JO i beslut den 21 juni 2011 (JO:s ämbetsberättelse 2011/12 s. 392) bl.a. följande. Principerna om självbestämmanderätt och integritet är grundläggande för socialtjänstens verksamhet. Utrymmet för att inom ramen för ett ärende som rör rätt till ekonomiskt bistånd göra oanmälda hembesök torde således vara mycket begränsat och bör kunna godtas endast i undantagsfall, t.ex. om socialtjänsten befarar att det föreligger en nödsituation. I andra fall ska socialtjänsten, om den anser att det är nödvändigt att göra ett hembesök, diskutera saken med den enskilde så att denne får möjlighet att ta ställning till om han eller hon vill acceptera det intrång i hans eller hennes integritet som ett hembesök otvivelaktigt utgör.

text: AA har på flera punkter ifrågasatt handläggarnas agerande före och under det aktuella hembesöket. Flera av AA:s påståenden har tillbakavisats av socialnämnden och det är inte sannolikt att ytterligare utredningsåtgärder från min sida skulle kunna bringa klarhet i exakt vad som hände före och under hembesöket. Av utredningen i ärendet framgår dock att AA inledningsvis uppgav bl.a. att det inte gick att göra hembesök den aktuella dagen då hon hade en avtalad tid med några vänner men att hon sedan gick med på att hembesöket skulle ske. Såvitt utredningen ger vid handen ägde således besöket i bostaden i och för sig rum med AA:s samtycke. Mot bakgrund av dels AA:s inledande tveksamhet, dels att hembesöket skedde omedelbart efter mötet på socialkontoret, kan det ifrågasättas om det givna samtycket verkligen var reellt och om AA fick tillräckligt utrymme för att ta ställning till om hon ville acceptera hembesöket eller inte. Om AA kände sig tvingad att godta hembesöket är det självfallet inte tillfredsställande.

text: När det gäller AA:s påståenden om att hon tvingades lämna ifrån sig sin mobiltelefon vid ett toalettbesök har nämnden lämnat en delvis annan beskrivning, nämligen att AA på eget initiativ lämnade ifrån sig telefonen när hon skulle besöka toaletten. Att AA skulle ha agerat på det sättet framstår som

text: något märkligt, men uppgifterna i dessa delar går isär och det är inte möjligt att bringa närmare klarhet i vad som hände i det skedet. Det synes dock vara ostridigt att AA, när hon skulle ringa ett telefonsamtal, blev tillsagd att inte nämna att hennes boende skulle utredas. Enligt nämnden skedde detta med hänvisning till syftet med hembesöket. Handläggarnas agerande i denna del – sett i ljuset av att socialtjänsten önskade genomföra hembesöket med kort varsel, i direkt anslutning till mötet på socialkontoret – tyder på att man ville genomföra hembesöket utan att någon annan än AA visste om det. Av remissvaret framgår vidare att förvaltningens rutiner för hembesök innebär att förfrågan om hembesök görs vid den enskildes besök hos förvaltningen samt att hembesöket genomförs i direkt anslutning till besöket. Jag vill i detta sammanhang åter framhålla vikten av att den enskilde ges verklig möjlighet att ta ställning till frågan om hembesök. Mot bakgrund av vad som har framkommit om omständigheterna i det aktuella fallet och om hur förvaltningen normalt går till väga vid hembesök, framstår det som om förvaltningen, i vart fall denna gång, eftersträvade samma effekt som av ett oanmält hembesök. Förvaltningens agerande står i strid med de principer som socialtjänstens verksamhet bygger på. Förvaltningen ska kritiseras för sitt agerande.

text: Jag finner anledning att skicka en kopia av detta beslut till Socialstyrelsen för kännedom.

text: Ärendet avslutas.