title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av domstolars hantering av frågan om ett målsägandebiträdes behörighet m.m. Justitiekanslern avslår skadeståndsanspråket, men uttalar kritik mot Västmanlands tingsrätt samt gör vissa allmänna uttalanden inom ramen för sitt tillsynsuppdrag

text: Justitiekanslern avslår A:s skadeståndsanspråk, men uttalar kritik mot Västmanlands tingsrätt samt gör vissa allmänna uttalanden inom ramen för sitt tillsynsuppdrag.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 18 januari 2013 väcktes åtal mot MG vid Västmanlands tingsrätt. Åtalet avsåg gärningar begångna mot målsäganden A, bl.a. sexuellt ofredande, våldtäkt mot barn och övergrepp i rättssak. Vid tidpunkten för det åtalade gärningarna (år 2012) var A 16 år och familjehemsplacerad hos MG.

text: Jur. kand., sedermera advokaten AT var i målet förordnad som målsägandebiträde för A. Den 24 januari 2013 gav målsägandebiträdet in en skrift till tingsrätten i vilken angavs att A biträdde åtalet och yrkade skadestånd av MG med anledning av brotten. Skadeståndsyrkandet framställdes också av målsägandebiträdet vid huvudförhandlingen i målet. Någon fullmakt för målsägandebiträdet att som ombud företräda A gavs inte in och begärdes inte heller in av tingsrätten medan målet var anhängigt där.

text: I dom den 20 mars 2013 ogillade tingsrätten åtalet mot MG. Även A:s skadeståndsanspråk ogillades, vilket tingsrätten angav följde av bedömningen i ansvarsdelarna.

text: Domen överklagades den 27 mars av åklagaren som yrkade att hovrätten skulle döma MG i enlighet med åtalet till ett långt fängelsestraff. Även målsägandebiträdet ingav samma dag ett överklagande med – såvitt avsåg frågan om skadestånd – yrkandet att hovrätten skulle bifalla A:s vid tingsrätten framställda skadeståndsyrkanden. Till överklagandet fogades en fullmakt som A utställt för målsägandebiträdet att som hennes ombud föra talan i målet.

text: Den 25 april 2013 förelade hovrätten målsägandebiträdet att senast den 10 maj 2013 komplettera överklagandet med en fullmakt, undertecknad av A:s vårdnadshavare, som visade att målsägandebiträdet var ombud för A. Det erinrades om att överklagandet annars skulle kunna komma att avvisas.

text: Efter att ha beviljats visst anstånd i fullmaktsfrågan kom målsägandebiträdet den 17 maj 2013 in med en skrift till hovrätten. Hon uppgav där bl.a. att det vid samtal med vårdnadshavaren kommit fram att vårdnadshavaren ”inte har målsägandens bästa för ögonen” och begärde att hovrätten skulle pröva om det, trots att målsäganden var underårig, var tillräckligt att målsäganden själv undertecknade fullmakten. Också åklagaren i målet uttryckte – bl.a. med hänvisning till FN:s barnkonvention – uppfattningen att så borde kunna vara fallet.

text: Hovrätten förelade åter, den 21 augusti 2013, målsägandebiträdet att vid avvisningsäventyr senast den 28 augusti komma in med en fullmakt underskriven av A:s vårdnadshavare.

text: Den 28 augusti 2013 ingav målsägandebiträdet en ny skrift där hon yrkade att hovrätten, om man inte godtog den fullmakt som A utfärdat, skulle godta en av ordföranden för socialnämnden i berörd kommun utställd fullmakt, vilken uppgavs skulle inges senare. Om inte heller en sådan fullmakt kunde godtas, yrkades att hovrätten skulle bevilja anstånd till dess en särskild vårdnadshavare kunnat utses för A. Något datum när detta skulle kunna ske angavs inte, utan endast att anståndet skulle vara skäligt. Vid en kontakt med hovrätten den 3 september 2013 uppgav målsägandebiträdet att något förfarande om särskild vårdnadshavare för A ännu inte hade inletts.

text: Den 4 september 2013 ingav målsägandebiträdet en fullmakt utställd av socialnämndens ordföranden i A:s hemkommun. Den 4 oktober 2013 meddelade målsägandebiträdet att hon framfört en begäran till socialnämnden att ”sätta igång en process” om utseende av särskilt förordnad vårdnadshavare.

text: I ett beslut den 15 oktober 2013 avvisade hovrätten – som inte fann skäl att bevilja ytterligare anstånd – det av målsägandebiträdet för A:s räkning framställda överklagandet. I skälen för beslutet angavs följande.

text: Rätten att föra talan å en omyndigs vägnar, dvs. för den som är under 18 år, tillkommer den unges vårdnadshavare, om det som i det här fallet gäller brott mot den omyndiges person (se

text: 20 kap. 14 § första stycket rättegångsbalken

text: och

text: 9 kap. 1 § föräldrabalken

text: , se också Ekelöf, Rättegång, Andra häftet, åttonde upplagen, s. 53).

text: En fullmakt för någon att föra en underårigs talan ska alltså undertecknas av vårdnadshavaren. En fullmakt som skrivits under av den underårige själv kan med andra ord inte godtas. A:s far är ensam vårdnadshavare för henne. Någon fullmakt som denne skrivit under har, trots förelägganden om att överklagandet annars kan avvisas, inte kommit in till hovrätten.

text: [Målsägandebiträdet] AK har till styrkande av sin behörighet att överklaga tingsrättens dom även gett in en fullmakt som socialnämndens ordförande har undertecknat. Hon har i det sammanhanget särskilt pekat på att socialnämnden i ett fall som detta – då den underårige är föremål för åtgärder enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga – under vårdtiden har samma ansvar som vårdnadshavaren för den unges grundläggande rättigheter enligt

text: 6 kap. 1 § föräldrabalken

text: (se

text: 11 §

text: sista stycket i den förstnämnda lagen). Av den nämnda paragrafen i

text: föräldrabalken

text: framgår för övrigt bl.a. att ett barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran.

text: Det ansvar som ligger på socialnämnden enligt vad som nyss nämnts kan dock inte sägas innebära att nämnden tar över den rätt som vårdnadshavaren har när det gäller att föra talan med anledning av brott mot den omyndiges person. Detta innebär att den fullmakt som skrivits under av socialnämndens ordförande inte ger målsägandebiträdet behörighet att föra talan å A:s vägnar.

text: På grund av det anförda avvisar hovrätten överklagandet. Vad AK anfört beträffande åtgärder att utse en särskild vårdnadshavare utgör inte skäl att bevilja ytterligare anstånd i fullmaktsfrågan.

text: Målsägandebiträdet överklagade, för A:s räkning, hovrättens beslut att avvisa A:s överklagande. Högsta domstolen (HD) avvisade dock överklagandet den 30 oktober 2013, eftersom någon fullmakt utvisande målsägandebiträdets behörighet att föra A:s talan inte hade getts in dit.

text: Den 31 oktober 2013 kallade hovrätten till huvudförhandling i målet, att hållas den 4, 5, 7 och 8 november 2013. Samma dag inkom en begäran från A om att hovrätten skulle vilandeförklara målet. Skälet var att hon på nytt – denna gång för egen räkning – hade överklagat hovrättens beslut att avvisa hennes överklagande rörande skadestånd och att hon ansåg att huvudförhandling i hovrätten inte borde hållas innan HD hade fattat beslut i frågan om avvisning. MG motsatte sig att målet vilandeförklarades.

text: A:s överklagande avvisades av HD den 4 november 2013, med angivande av att A var underårig och inte behörig att själv föra sin talan i målet. Tingsrättens dom vann därmed laga kraft i den del som avsåg A:s skadeståndsanspråk.

text: Hovrätten höll härefter den planerade huvudförhandlingen. Av protokollet från huvudförhandlingen framgår bl.a. att ordföranden under förhandlingens första dag upplyste att målsägandens överklagande till HD hade avvisats, och att målsägandebiträdet senare lämnade beskedet att A frånföll sin begäran om vilandeförklaring av målet.

text: Den 2 december 2013 dömde hovrätten, med ändring av tingsrättens dom, MG för vissa av de åtalade gärningarna till fängelse i två år och sex månader. Hovrättens dom vann laga kraft när HD den 9 januari 2014 beslutade att inte meddela prövningstillstånd i målet.

text: A fyllde 18 år i slutet av december 2013.

text: Anspråket

text: A har nu yrkat skadestånd av staten med 150 000 kr, motsvarande den ersättning som hon anser skulle ha tillerkänts henne om skadeståndsyrkandet mot MG hade prövats i domstol. Hon har också – som det får uppfattas – begärt att Justitiekanslern inom ramen för sitt tillsynsuppdrag ska granska hur domstolarna hanterat hennes ersättningsanspråk i brottmålet.

text: Som grund för sina yrkanden har hon anfört bl.a. följande.

text: Det är uppenbart att rättsväsendets hantering av hennes ersättningskrav mot MG, som grundat sig på allvarliga sexualbrott, inte har varit förenligt med principen om barnets bästa. Ett barn placerat i fosterhem till följd av faderns – ensam vårdnadshavare – försummelser har lämnats utan möjlighet att få skadestånd för det allvarliga brott som hon blivit utsatt för i fosterhemmet. Detta är inte rimligt.

text: Av artikel 12 i FN:s barnkonvention framgår att konventionsstaterna ska tillförsäkra det barn som är i stånd att bilda egna åsikter rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnet, varvid barnets åsikter ska tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. Hovrättens bedömningar i de aktuella frågorna har grundat sig på formaliteter och har inte varit förenliga med FN:s barnkonvention. Det framgår inte av hovrättens ”lämplighetsbedömning” i anståndsfrågan om det alls beaktats att A redan i december 2013 skulle komma att fylla 18 år, och därmed själv bli behörig att underteckna en fullmakt för målsägandebiträdet.

text: Hovrätten borde mot den nämnda bakgrunden inte ha avvisat A:s överklagande. Det görs gällande att hovrätten (i första hand) borde ha prövat överklagandet i sak. Alternativt (i andra hand) borde hovrätten på domvillogrund ha undanröjt tingsrättens dom i den del som avser skadeståndsanspråket. Att så inte har skett medför skadeståndsskyldighet för staten. Alternativt åberopas som grund för skadeståndsanspråket att Västmanlands tingsrätt dömt i sak avseende det enskilda anspråket trots att det saknats en giltig fullmakt för målsägandebiträdet.

text: Om de nämnda felen inte hade begåtts skulle en prövning i domstol ha kommit till stånd beträffande A:s skadeståndsanspråk mot MG. Med beaktande av att MG dömdes för ett fall av våldtäkt mot barn och för sexuellt ofredande mot A skulle skadestånd för kränkning ha utgått i enlighet med hennes yrkanden i anslutning till dessa brott (sammanlagt 150 000 kr).

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Svea hovrätt. Hovrätten har inledningsvis anfört följande.

text: Bestämmelser om målsägandebiträde finns i lag (

text: ) om målsägandebiträde. Ett målsägandebiträde ska tillvarata målsägandens intresse och bland annat bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk (

text: 3 §

text: Av 4 § lagen om målsägandebiträde följer att utöver bestämmelserna i lagen om målsägande tillämpas för målsägandebiträde

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser om rättegångsbiträde (

text: 12 kap. 22 § rättegångsbalken

text: ). Behörigheten för ett rättegångsbiträde är mer begränsad än ett ombuds. Ett biträde är behörigt att handla på partens vägnar endast i dennes närvaro.

text: För en underårig målsägande när det rör brott mot person är det vårdnadshavaren som företräder målsäganden (

text: 20 kap. 14 § rättegångsbalken

text: ). Detta innebär att vårdnadshavaren, om inte målsägandebiträdet får en rättegångsfullmakt, måste godkänna målsägandebiträdets åtgärder. En formell förutsättning för att en underårig målsägande ska kunna framställa ett skadeståndsyrkande i tingsrätten är således ett godkännande av vårdnadshavaren.

text: I det nu aktuella målet avvisades målsägandens överklagande av hovrätten på den grunden att fullmakt saknades. I det läget saknades processuella förutsättningar för hovrätten att pröva frågan om målsäganden som underårig hade rätt att med bistånd av målsägandebiträdet föra en skadeståndstalan i tingsrätten. Eftersom det, på angivet sätt, är vårdnadshavaren som disponerar över processen har hovrätten inte heller kunnat pröva tingsrättens dom i skadeståndsdelen på domvillogrund.

text: Ett förordnande som målsägandebiträde ger inte i sig en rätt att överklaga tingsrättens avgörande. För att överklaga krävs en fullmakt från målsäganden (se NJA II 1988 s. 226). Någon fullmakt som gav målsägandebiträdet denna rätt gavs inte in vid överklagandet. I detta fall krävdes en fullmakt från målsägandens vårdnadshavare eftersom målsäganden var underårig. Hovrätten uppmärksammade i ett tidigt skede att målsägandebiträdet inte hade någon fullmakt. Målsägandebiträdet förelades den 25 april 2013 att komplettera överklagandet med behörighetshandlingar. Målsägandebiträdet gavs vid flera tillfällen anstånd med att följa kompletteringsföreläggandet.

text: Därefter har hovrätten berört beslutet den 15 oktober 2013, genom vilket målsägandebiträdets begäran om ytterligare anstånd i fullmaktsfrågan avslogs och biträdets överklagande av tingsrättens dom avvisades. Utöver vad som framgår av beslutsskälen (återgivna ovan) har hovrätten framhållit följande.

text: När det gäller frågan om hovrätten skulle bevilja ytterligare anstånd hör till saken att något förfarande enligt bestämmelserna i

text: 6 kap. 7 § föräldrabalken

text: om att flytta över vårdnaden till en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare inte ens hade påbörjats. Målet var sedan tidigare utsatt till huvudförhandling och det var enligt hovrättens mening inte lämpligt att ställa in förhandlingen och låta den anstå till dess att nyssnämnt förfarande inletts och saken så småningom hade prövats i domstol.

text: Vid bedömningen om ytterligare anstånd borde ha getts och förhandlingen borde ha ställts in bör även den tilltalades intresse av att få saken prövad beaktas. Den tilltalade var åtalad för ett allvarligt brott som han hade frikänts från av tingsrätten och hade ett intresse av att målet prövades utan ytterligare fördröjning. Den tilltalade hade också motsatt sig att huvudförhandlingen skulle ställas in.

text: Hovrätten har därtill anfört följande.

text: Avslutningsvis beklagar hovrätten det materiellt stötande resultatet när en tilltalad döms för ett brott men målsägande på grund av en vårdnadshavares agerande inte ges möjlighet att genom en prövning i domstol få ersättning för den kränkning och det lidande som hon utsattes för.

text: Möjligheten för målsägande att ändå få sådan ersättning torde dock alltjämt finnas genom en ansökan om brottsskadeersättning hos Brottsoffermyndigheten. Information om denna möjlighet för målsäganden lämnades av hovrätten i samband med att hovrätten meddelade dom i målet.

text: Även Västmanlands tingsrätt har yttrat sig i ärendet. Den domare som var ordförande när tingsrätten avgjorde målet har anfört följande.

text: Tingsrättens domare har ingen annan uppfattning om ett målsägandebiträdes behörighet än den som redovisas i hovrättens yttrande [till Justitiekanslern]. När en underårig målsägande för talan om skadestånd med hjälp av sitt målsägandebiträde utgår tingsrätten dock från att målsägandebiträdet har vårdnadshavarens samtycke till att föra den underåriges talan och kräver därför inte in någon fullmakt från vårdnadshavaren. Så skedde inte heller i detta fall.

text: Lagmannen vid tingsrätten har anslutit sig till ordförandens bedömning och tillagt följande.

text: En av målsägandebiträdets huvuduppgifter är att föra målsägandens talan om skadestånd i anledning av brott. Som framgått av handläggande domarens yttrande är den gängse uppfattningen att biträdet förutsätts ha vårdnadshavares samtycke till åtgärden. Om inte något särskilt framkommer som ger anledning till att närmare undersöka saken sker ingen kontroll av att ett sådant samtycke finns. Såvitt jag förstår framkom ingenting särskilt i denna fråga vid tingsrätten, utan problemet visade sig först i hovrätten. Huruvida målsägandebiträdet hade uppdrag av vårdnadshavaren vid tingsrätten är okänt.

text: Tingsrätten kommer att avvakta Justitiekanslerns bedömning i fråga om kontroll av behörigheten för målsägandebiträdet innan nya rutiner i detta avseende övervägs.

text: A har yttrat sig över vad domstolarna anfört. Det har upplysts att hon avser att ansöka hos Brottsoffermyndigheten om brottsskadeersättning och att denna process är inledd av hennes ombud men att någon ansökan är ännu inte är ingiven.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna överväganden

text: Av

text: 3 § lagen (1988:609)

text: om målsägandebiträde framgår det huvudsakliga innehållet i biträdets uppdrag. Målsägandebiträdet har till uppgift att ta till vara målsägandens intressen i målet samt att lämna stöd och hjälp till målsäganden. Målsägandebiträdet ska också bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren.

text: Målsägandebiträdes behörighet att inför en domstol handla på målsägandens vägnar behandlas i

text: 4 § fjärde stycket samma lag

text: . Där framgår att

text: rättegångsbalkens

text: regler om rättegångsbiträde ska tillämpas. Av dessa regler följer att ett målsägandebiträde inte utan en giltig fullmakt kan vidta processhandlingar för målsägandens räkning (t.ex. framställa anspråk eller överklaga avgöranden). Om målsäganden inte genast invänder mot en processhandling som biträdet företar i hans eller hennes närvaro, ska det dock anses som att målsäganden har godkänt denna. (Jfr

text: 12 kap. 22 § rättegångsbalken

text: När ett målsägandebiträde har förordnats för ett barn blir det därmed, för att avgöra målsägandebiträdets behörighet, nödvändigt att ta ställning till vem som med giltig verkan äger utfärda en rättegångsfullmakt för biträdet eller i övrigt godkänna dennes rättshandlingar. Vid en talan om skadestånd på grund av brott mot en omyndigs person är det vårdnadshavaren som kan göra detta (se 20 kap. 14 § första stycket jämfört med

text: 11 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken

text: Av

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser framgår således att målsägandebiträdets behörighet att på A:s vägnar framställa ett skadeståndskrav, biträda åtalet samt överklaga tingsrättens dom har förutsatt en giltig fullmakt eller ett godkännande som varit giltigt (jfr

text: 12 kap.

text: 8 respektive

text: 22 §§ rättegångsbalken

text: ). Lagen ger inte – även med beaktande av FN:s barnkonvention – något utrymme för att A, som var omyndig, själv kunde utfärda en sådan fullmakt eller ge ett sådant godkännande. Detta är också den bedömning domstolarna gjort i det aktuella målet. (Det kan anmärkas att Hovrätten för Västra Sverige gjort en annan bedömning i en dom den 13 oktober 2014, mål nr B 1060-14, vilket f.n. ligger för prövning i HD.)

text: Tingsrätten borde inte ha dömt över skadeståndsanspråket

text: Att tingsrätten, trots att någon fullmakt inte hade utfärdats av vårdnadshavaren, dömde över A:s skadeståndanspråk har i tingsrättens yttrande hit förklarats med att tingsrätten, när ett målsägandebiträde för en skadeståndstalan för målsägandens räkning, utgår från att biträdet har vårdnadshavarens samtycke till att föra den underåriges talan. Någon kontroll sker därför inte om det inte kommer fram något som ”ger anledning att närmare undersöka saken”.

text: A:s vårdnadshavare var, såvitt framgår, inte närvarande vid tingsrättens huvudförhandling i målet. Det finns inget i handlingarna som talar för att tingsrätten i det aktuella fallet haft något konkret stöd för antagandet att ett samtycke fanns från vårdnadshavaren. Tingsrätten verkar således ha tillämpat den ordning som angetts i yttrandet hit, och därmed utgått från att målsägandebiträdet haft vårdnadshavarens samtycke utan att göra någon kontroll av om detta var riktigt.

text: Det saknas emellertid enligt min mening stöd i gällande rätt för att ett sådant antaget samtycke som tingsrätten synes ha tillämpat skulle kunna ersätta en fullmakt eller utgöra ett sådant giltigt godkännande av målsägandebiträdets processhandlingar som krävs. Ett sådant antagande om samtycke som tingsrätten gjort kan därmed inte ha någon verkan beträffande ett målsägandebiträdes behörighet.

text: Tingsrätten borde således inte, utan att behörighetsfrågan klarlagts, ha dömt över skadeståndsanspråket. Det finns skäl att rikta kritik mot tingsrätten för att detta skedde.

text: Hovrättens handläggning har varit formellt korrekt

text: När tingsrättens dom hade överklagats ingavs till hovrätten fullmakter för målsägandebiträdet vilka undertecknats av A själv respektive av socialnämndens ordförande i hennes hemkommun. Dessa fullmakter godtogs inte av hovrätten. Mot bakgrund av det som angetts ovan var detta formellt helt korrekt. Något stöd för att målsägandebiträdet var behörigt att för A:s räkning överklaga tingsrättens dom förelåg inte vid den tidpunkt då överklagandet avvisades av hovrätten.

text: Det kan diskuteras om hovrätten i den uppkomna situationen ändå borde ha vidtagit någon annan åtgärd än att besluta om avvisning av överklagandet. Med facit i hand kan det tyckas att domstolen, i vart fall i mitten av maj 2013 när målsägandebiträdet meddelade att vårdnadshavaren ”inte har målsägandens bästa för ögonen” och vägrade att skriva på en fullmakt, tydligare borde ha uppmanat målsägandebiträdet att omedelbart agera för att åtgärda problemet genom att få till stånd en särskilt förordnad vårdnadshavare för A. Det kan även ifrågasättas om det inte hade varit rimligt i den uppkomna situationen om hovrätten meddelat visst ytterligare anstånd i fullmaktsfrågan och avvaktat med att avgöra målet, särskilt med vetskap om att A skulle fylla 18 år under december månad 2013. Beträffande handläggningsfrågor av denna karaktär där olika intressen ofta måste ställas mot varandra har emellertid domstolarna ett relativt stort bedömningsutrymme. De ställningstaganden som hovrätten har gjort i det aktuella fallet – där bl.a. den tilltalades intresse av att få saken prövad har beaktats – ligger inom detta utrymme. Hovrättens beslut bör därför inte föranleda någon kritik.

text: A har menat att hovrätten i det uppkomna läget i vart fall borde ha undanröjt tingsrättens ogillande dom såvitt avser A:s ersättningsanspråk. Den delen av domen, till vilken också tingsrättens fel hänförde sig, hade emellertid inte behörigen överklagats till hovrätten. I en sådan situation råder viss oklarhet om det, ens på s.k. domvillogrund, är möjligt att inom ramen för det pågående målet besluta om ett undanröjande. (Se t.ex. Gärde m.fl., Nya

text: rättegångsbalken

text: , 1949 s. 774, jfr bl.a.

text: RH 1981:50

text: och

text: NJA 2000 s. 10

text: .) Eftersom gällande reglering inte ger entydigt stöd för att ett undanröjande skulle, eller ens kunde, beslutas kan hovrätten inte kritiseras för att så inte skedde.

text: A:s begäran hos Justitiekanslern om skadestånd från staten

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande, ett s.k. culpaansvar. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv och att det vid den bedömningen är av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 1210

text: Med dessa utgångspunkter, och mot bakgrund av de bedömningar som gjorts ovan, står det klart att hovrättens handläggning och avgörande av det aktuella målet inte innefattar något sådant fel eller någon sådan försummelse som kan vara skadeståndsgrundande.

text: Däremot anser jag att det som tingsrätten kritiserats för – dvs. att tingsrätten dömt över A:s skadeståndsanspråk utan att behörighetsfrågan klarlagts – i och för sig innefattar sådan oaktsamhet som kan ge upphov till skadeståndsskyldighet för staten.

text: Av allmänna skadeståndsrättsliga principer följer emellertid att det måste finnas ett klart orsakssamband mellan vållandet och den uppgivna skadan för att skadestånd ska kunna medges. Till det kommer att den skadelidande är skyldig att begränsa sin skada.

text: A har begärt ersättning hos Justitiekanslern motsvarande det skadestånd som, enligt hennes bedömning, skulle ha utdömts om det enskilda anspråket mot MG hade prövats i domstol. Det står visserligen klart att A på grund av tingsrättens dom inte kan få till stånd en ny prövning av hennes anspråk mot MG. Hon bör emellertid, som hovrätten framhållit i sitt yttrande hit, ha möjlighet att få s.k. brottsskadeersättning på grund av den brottslighet mot henne som MG har dömts för. Sådan ersättning begärs genom en ansökan till Brottsoffermyndigheten. A:s ombud har också upplyst Justitiekanslern om att A avser ansöka om sådan ersättning.

text: Brottsskadeersättning kan, något förenklat, anses träda istället för skadestånd från en gärningsman. Mot den nämnda bakgrunden finns det således inte, i vart fall inte i detta skede, grund för bedömningen att tingsrättens oaktsamhet har orsakat någon slutlig och ersättningsgill skada för A.

text: A:s skadeståndsanspråk kan därför inte bifallas. När Brottsoffermyndigheten har prövat hennes begäran om brottsskadeersättning är hon emellertid, om hon anser att någon skada kvarstår, välkommen att återkomma till Justitiekanslern med sitt krav.

text: Sammanfattning

text: Svea hovrätts handläggning och avgörande av det aktuella målet har inte innefattat något som kan föranleda kritik. Däremot finns grund för att uttala kritik mot Västmanlands tingsrätt som har dömt över A:s skadeståndsanspråk utan att klarlägga om det var behörigen framställt. Tingsrätten har därigenom gjort sig skyldig till oaktsamhet som kan ge upphov till skadeståndsskyldighet för staten. Det är emellertid inte klarlagt att tingsrättsdomen har orsakat någon slutlig och ersättningsgill skada för A. Detta främst då hon bör kunna få s.k. brottsskadeersättning som motsvarar det som hon begärt skadestånd för. Hennes skadeståndsanspråk kan därför inte bifallas.

text: Det finns avslutningsvis skäl att betona att det är mycket olyckligt och i grunden oacceptabelt att A, ett barn som utsatts för allvarliga brott, inte på ett godtagbart sätt kunnat få sitt anspråk prövat inom ramen för brottmålet. De inblandade aktörerna bör dra lärdom av det inträffade. Jag översänder därför beslutet för kännedom inte bara till domstolarna utan också till Riksåklagaren och Advokatsamfundet för de åtgärder som där kan anses påkallade.


publisher: Justitiekanslern

title: Tingsrätts skriftligen upprättade tredskodom har inte korrekt återspeglat den avkunnade domens innehåll i fråga om ersättning för rättegångskostnader. Skadestånd har inte utgått med hänsyn till att parterna, som företräddes av advokat, inte överklagat domen.

org: jk

text: Justitiekanslern avslår det anspråk som har framställts av ED m.fl.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: ED, WL, LAL, V och H Albrechtssons Stiftelse samt IH C H Marciapiedis Stiftelse äger bostadshyresfastigheten Mölndal Rudan 1. ED m.fl. ansökte i augusti 2008 hos Kronofogdemyndigheten om betalningsföreläggande mot bostadshyresgästen GP avseende utebliven hyra för oktober – november 2007 och maj 2008 samt yrkade att GP skulle avhysas från lägenheten. I målet yrkades ersättning för kostnader med 640 kr varav 300 kr avsåg ansökningsavgift och 340 kr eget arbete/ombudsarvode. WL, som är advokat, företrädde de övriga delägarna i egenskap av ombud. Kronofogdemyndigheten biföll i utslag den 9 mars 2009 yrkandena. Utslaget återvanns av GP och målet överlämnades till Göteborgs tingsrätt (mål nr T 12885-09).

text: ED m.fl. ansökte därefter om stämning mot GP och yrkade betalning av utbliven hyra för september och december 2009 samt för februari och mars 2010 (mål nr T 4615-10).

text: Tingsrätten kallade till sammanträde för muntlig förberedelse den 15 juni 2010 i båda målen. GP inställde sig inte till sammanträdet. ED m.fl. yrkade tredskodom i vart och ett av målen samt yrkade ersättning för rättegångskostnader med 80 625 kr inklusive mervärdesskatt avseende ombudsarvode till WL. Som underlag för rättegångskostnadsyrkandet ingavs en handling rubricerad ”Arbetsredogörelse”. Tingsrätten avkunnade tredskodomar varefter sammanträdet förklarades avslutat.

text: Tredskodomarna upprättades skriftligen och expedierades enligt tingsrättens dagboksblad till såväl kärandena som svaranden samma dag som de avkunnats. I domslutet i mål nr T 12885-09 förordnades dels att – med undanröjande av Kronofogdemyndighetens utslag – GP skulle utge ersättning för hyresfordringar med vissa belopp jämte ränta, dels att GP skulle ersätta kärandena för rättegångskostnader med 640 kr, varav 340 kr avsåg ombudsarvode och dels att GP, vid äventyr av avhysning, genast skulle avflytta från lägenheten. I domslutet i mål nr T 4615-10 förordnades dels att GP skulle utge ersättning för hyresfordringar med vissa belopp jämte ränta, dels att GP skulle ersätta kärandena för rättegångskostnader med 80 625 kr avseende ombudsarvode.

text: Tredskodomen i mål nr T 12885-09, som inte kunde återvinnas av svaranden med hänsyn till det tidigare meddelade utslaget från Kronofogdemyndigheten, vann laga kraft.

text: Avhysningen av GP verkställdes av Kronofogdemyndigheten den 14 september 2010.

text: Efter att GP hade ansökt om återvinning av tredskodomen i mål nr T 4615-10 återupptogs handläggningen av det målet under mål nr T 10622-10. ED m.fl. yrkade därefter vid tingsrätten att GP skulle erlägga betalning för utebliven hyra för maj – augusti och 1 – 14 september 2010. Yrkandena handlades i mål nr T 14708-10. Efter att tingsrätten beslutat om gemensam handläggning av de båda målen meddelades dom den 1 september 2011. Tingsrätten förordnade härvid dels att tredskodomen i mål nr T 4615-10 skulle undanröjas, dels att GP skulle utge ersättning för hyresfordringarna med de yrkade beloppen jämte ränta och dels att GP skulle ersätta kärandena för rättegångskostnader med 15 000 kr, avseende ombudskostnader, jämte ränta enligt lag. Såvitt gäller rättegångskostnaderna är i domen antecknat att kärandena yrkade ersättning med sammanlagt 105 625 kr varav 25 000 kr hänförde sig till ombudsarvode i mål nr T 10622-10 och T 14708-10 och 80 625 kr ombudsarvode i mål nr T 12885-09. Tingsrätten konstaterade att arbetet som hänförde sig till det senare målet inte var ersättningsgillt i de nu aktuella målen och bestämde ersättningen för arbetet i dessa mål efter skäligheten. Domen vann laga kraft.

text: Anspråket

text: ED m.fl. har begärt skadestånd av staten med 80 625 kr motsvarande rättegångskostnaderna i tingsrättens mål nr T 12885-09 jämte ränta från den 15 juni 2010. Till stöd för anspråket har ED m.fl. anfört i huvudsak följande. ED m.fl. yrkade vid sammanträdet den 15 juni 2010 ersättning för rättegångskostnader enbart i det första målet, dvs. mål nr T 12885-09. Kostnaderna i det andra målet var så begränsade att de avstod från att begära ersättning för dem. Tingsrätten avkunnade vid sammanträdet tredskodomar i enlighet med kärandenas yrkanden. I de skriftligen upprättade domarna har dock ombudskostnaden av misstag tagits upp i mål nr T 4615-10 i stället för i mål nr T 12885-09. Det var av utomordentligt stor vikt att GP avhystes, dels för att kunna hyra ut lägenheten till annan, dels eftersom andra boende i fastigheten framställde klagomål då de upplevde GP som störande. Det var därför inte möjligt att överklaga domen för att få den rättad utan att ekonomisk skada, bl.a. i form av ytterligare uteblivna hyresintäkter, skulle uppstå.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Göteborgs tingsrätt, lagmannen SS, som har anfört bl.a. följande.

text: I protokollet från den muntliga förberedelsen anges att handling benämnd kostnadsräkning gavs in och aktbilagerades i T 4615-10. Vid en närmare studie av denna handling, som har rubriken ”Arbetsredogörelse”, jämförd med dagboksbladen i de båda målen, framstår det dock som självklart att det är för åtgärder som avser arbete i mål T 12885-09 som ersättning begärs.

text: Det står alltså enligt min mening klart att det vid den muntliga förberedelsen framställda yrkandet om ersättning för rättegångskostnader med 80 625 kr inklusive mervärdesskatt avsåg mål T 12885-09. Ersättning för dessa kostnader kom av misstag att tillerkännas kärandena i tredskodomen i mål T 4615-10 i stället för i tredskodomen i mål T 12885-09.

text: I fråga om tredskodomen i mål T 12885-09 saknade svarande GP rätt att överklaga eller ansöka om återvinning eftersom utslag tidigare meddelats mot henne av Kronofogdemyndigheten. Eftersom WL m.fl. inte överklagade tredskodomen vann den laga kraft.

text: Med hänsyn till att tredskodomen i mål T 12885-09 har vunnit laga kraft och till att WL m.fl. enligt min bedömning har förlorat sin möjlighet att yrka ersättning för ytterligare rättegångskostnader uppkomna i detta mål, kan de anses ha vållats ren förmögenhetsskada i form av utebliven ersättning för ombudskostnad i målet. Skadan har vållats genom ovan omnämnda misstag av tingsrätten. Denna skada kan bedömas uppgå till 80 625 kr, vilket belopp tingsrätten får antas ha prövat skäligheten av i samband med att tredskodomar i målen T 12885-09 och T 4615-10 meddelades.

text: WL m.fl. måste dock anses vara medvållande till skadan med hänsyn till att de inte överklagade tredskodomen i mål T 12885-09 och inte heller begärde att tingsrätten kompletterade den enligt

text: 17 kap. 15 § rättegångsbalken

text: . Av sökandenas skrifter till Justitiekanslern framgår att de när de fick tredskodomarna på posten konstaterade att ombudskostnaden upptagits i fel mål. Som skäl för att inte överklaga har WL m.fl. anfört att det var av mycket stor vikt att svaranden avhystes och att avhysningen vid ett överklagande sannolikt skulle ha försenats med ekonomisk och annan skada som följd.

text: Av sökandenas skrifter till Justitiekanslern framgår inte vad skälet var till att de inte begärde rättelse eller komplettering av tredskodomarna. Med hänsyn till att de företräddes av en advokat måste det kunna begäras att denne uppmärksammat denna möjlighet. Ett beslut om komplettering skulle inte ha behövt innebära att avhysningen försenades någon längre tid.

text: Ett felaktigt beslut bör i första hand angripas genom vanliga rättsmedel. Eftersom sökandena har haft möjlighet att överklaga alternativt begära komplettering av tredskodomen i mål 12885-09, men har försummat detta, bör det skadestånd som de annars skulle ha haft rätt till jämkas.

text: Vid bedömningen av jämkningens storlek bör vikt fästas vid hur stor del av skadan som sökandena skulle ha undgått om de hade använt sig av ovan nämnda rättsmedel och fått den felaktiga domen ändrad. Eftersom skadan i sin helhet kan sägas ha uppkommit genom att domen vann laga kraft bör som utgångspunkt skadeståndet jämkas till 0 kr. Med hänsyn till de skäl som sökandena har anfört till att tredskodomen inte överklagades anser jag dock att skadestånd kan utgå med ett visst mindre belopp, vars storlek det överlämnas till Justitiekanslern att bestämma.

text: ED m.fl. har fått del av tingsrättens yttrande och har med anledning därav anfört sammanfattningsvis följande. WL tog del av tredskodomarna efter det att den i

text: 17 kap. 15 § rättegångsbalken

text: angivna tvåveckorsfristen hade löpt ut. Den huvudsakliga anledningen härtill var att domarna anlände med posten först efter midsommarhelgen 2010. Rätten bestod av en pensionerad rådman som uppgav att det på grund av påbörjade semestertider och stor frånvaro på tingsrätten nog skulle ta ett tag innan domarna kunde skickas. Eftersom WL befann sig på tjänsteresa de första dagarna i den aktuella veckan hade han inte tillfälle att gå igenom dem omedelbart då de anlände. För att komma till rätta med domar som innehåller felaktigheter är huvudalternativet överklagande. Eftersom höga krav på noggrannhet måste ställas på domstolarnas dömande verksamhet finns det inte någon generell anledning för parter och ombud att säkerställa att domar och beslut inte är behäftade med sådana fel som avses i 17 kap. 15 § rättegångsbalken. Därtill kommer att möjligheten att överklaga kvarstår även om tvåveckorsfristen har löpt ut. Den omständigheten att det visar sig ofördelaktigt att överklaga den med en felaktighet behäftade domen, i förhållande till att begära verkställighet av domen, är en sådan ovanlig och osannolik situation att part och ombud som inte förutsett denna situation rimligen inte kan anses vårdslös.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Domstols handläggning av och beslut i mål och ärenden är sådan verksamhet.

text: Utgångspunkterna för statens skadeståndsansvar avseende anspråk som grundas på påståenden om felaktig handläggning av domstol kan sammanfattas enligt följande. Vad som ska anses utgöra fel eller försummelse vid myndighetsutövning – eller annorlunda uttryckt culpa eller oaktsamhet – ska bedömas utifrån en objektiv måttstock. Bedömningen bör alltså ha sin utgångspunkt i vad den enskilde har rätt att vänta sig vid en verksamhet av det aktuella slaget. När det gäller domstolarnas verksamhet finns det skäl att ställa höga anspråk på noggrannhet. Vid bedömningen av frågan om fel eller försummelse bör hänsyn tas även till felets art (se t.ex. Bengtsson, Det allmännas skadeståndsansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , andra upplagan, s. 65 f.).

text: Om en domstol åsidosätter en förfarandebestämmelse vid handläggningen av ett mål eller ärende får domstolen normalt anses ha gjort sig skyldig till ett fel som är skadeståndsgrundande för staten. När det däremot är fråga om en domstols eller någon annan myndighets bedömning av en rättsfråga eller en bevisfråga är det inte tillräckligt att bedömningen kan ifrågasättas.

text: Genom den tillgängliga utredningen får anses utrett att ED m.fl. vid sammanträdet den 15 juni 2010 yrkade ersättning för rättegångskostnader med 80 625 kr i mål nr T 12885-09 men inte framställde något yrkande om sådan ersättning i mål nr T 4615-10. Därmed saknas anledning att anta annat än att tingsrätten, såsom ED m.fl. har uppgivit, vid sammanträdet avkunnade domar i enlighet härmed. Tingsrätten har således brustit i noggrannhet vid det skriftliga upprättandet av tredskodomarna då dessa inte korrekt återspeglar innehållet i de avkunnade domarna. Det har därmed inte rört sig om någon bedömningsfråga utan ett fel av en sådan art som medför skadeståndsskyldighet för staten.

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skade-ståndsgrundande fel eller en försummelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Vid denna bedömning gäller att det ankommer på den skadelidande att visa rimlig aktsamhet för att begränsa sin skada och förhindra dess uppkomst, med risk för att annars själv få stå skadan. Vidare kan enligt 6 kap. 1 § andra stycket skadeståndslagen skadestånd med anledning av bl.a. ren förmögenhetsskada jämkas om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

text: Fråga är därmed om den här angivna skadan hade kunnat undvikas genom en ändring av tredskodomen i mål nr T 12885-09.

text: Enligt

text: 17 kap. 15 § första stycket rättegångsbalken

text: kan rätten om den finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende, besluta om rättelse av domen. Bestämmelsen om rättelse ska tillämpas restriktivt (se

text: NJA 1990 s. 208

text: ). Möjligheten att rätta är fakultativ och förutsätter inte yrkande av part. Enligt samma bestämmelses andra stycke får rätten, om rätten av förbiseende har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med dom eller slutligt beslut, komplettera avgörandet inom sex månader från det att avgörandet vann laga kraft. Komplettering senare än två veckor efter det att avgörandet meddelades får dock ske endast om en part begär det och motparten inte motsätter sig det.

text: Med hänsyn till Justitiekanslerns slutsats angående innehållet i de tredskodomar som avkunnades den 15 juni 2010 kan endast frågan om rättelse aktualiseras i förevarandefall. Den tvåveckorsfrist som gäller för komplettering av dom utan motpartens medgivande har således inte någon betydelse här. Såvitt gäller frågan om rättelse kan det i och för sig inte uteslutas att domarna hade kunnat rättas. Frågan om förutsättningar för rättelse föreligger är emellertid en bedömningsfråga och bestämmelsen är fakultativ.

text: Med hänsyn till det nu sagda bör den omständigheten att ED m.fl. inte påkallade rättelse inte inverka på bedömningen av deras rätt till ersättning.

text: Vid bedömningen av ersättningsfrågan finns det däremot skäl att beakta att ED m.fl. inte överklagade domen i mål nr T 12885-09 såvitt avsåg rättegångskostnaderna. De har i den delen anfört att anledningen till att de inte överklagade var att ett överklagande skulle försena verkställigheten av avhysningen. Ett överklagande avseende rättegångskostnaderna hade emellertid inte hindrat verkställighet av vare sig avhysningen eller av domen såvitt den avsåg den GP ålagda betalningsskyldigheten i huvudsaken (se 3 kap. 1 § och 3 kap. 3 § utsökningsbalken). Det saknas anledning att utgå från annat än att ED m.fl. genom ett sådant överklagande hade kunnat få fullt ut bifall till sitt i tingsrätten framställda rättegångskostnadsyrkande. Genom ett överklagande hade de därmed kunnat förhindra att den uppgivna skadan uppkom. I vart fall när den som begär skadestånd företräds av advokat måste det i regel krävas att denne har tagit i anspråk den av rättsordningen i första hand anvisade möjligheten för att komma till rätta med ett fel som en dom är behäftad med. Justitiekanslern finner därför att någon ersättning inte ska utgå i detta fall.

text: Justitiekanslerns bedömning har i detta fall i första hand avsett frågan om det har förelegat ett direkt orsakssamband mellan den påstådda skadan och det fel som har förekommit vid tingsrätten. Det kan emellertid anmärkas att om prövningen i stället skulle göras såsom en fråga om medvållande är det Justitiekanslerns bedömning att ett eventuellt skadestånd då ska jämkas till noll kronor.

type: avgorande


title: Remissyttrande över slutbetänkandet Särskilda spaningsmetoder (SOU 2010:103)

text: (Departementets dnr Ju2010/10019/L4)

text: Allmänna synpunkter

text: Vi vill att Sverige ska vara ett öppet och demokratiskt samhälle som värnar enskildas rättssäkerhet och integritet. Det har emellertid sedan lång tid bedömts vara nödvändigt att låta de brottsbekämpande myndigheterna använda sig av vissa dolda spanings- och utredningsmetoder. De bestämmelser som reglerar det allmännas möjligheter att förebygga och utreda brott måste vara anpassade till verkligheten och också följa samhällsutvecklingen. Teknikens utveckling ger och brottsutvecklingen kan också skapa behov av nya metoder för att polis och åklagare ska kunna utföra sitt arbete. Det är emellertid både ur ett demokratiperspektiv och med hänsyn till de enskilda som berörs av stor vikt att de spaningsmetoder som bedöms vara nödvändiga inom ramen för de brottsbekämpande myndigheternas dolda spanings- och utredningsverksamhet är rättsligt reglerade. Det är fråga om i vissa fall starkt integritetskränkande åtgärder och regleringen måste utformas med noggrant beaktande av grundlagarnas krav och Europakonventionens fri- och rättighetsreglering.

text: Det är mot den bakgrunden utmärkt att polismetodutredningen fått i uppdrag att lämna ett förslag till lagreglering av de särskilda spaningsmetoder som hittills har kommit till användning med stöd av de allmänna befogenheterna i bl.a.

text: polislagen (1984:387)

text: och att också utreda behovet av vissa nya spaningsmetoder. Inte minst mot bakgrund av de rättsliga problem som i olika sammanhang aktualiserats i samband med polisens infiltrations- och informatörsverksamhet och polisens användning av provokativa åtgärder framstår behovet av en tydligare författningsreglering som angeläget. En sådan reglering får sett i ett större perspektiv anses vara till fördel både för de myndigheter som tillämpar de särskilda spaningsmetoderna och för de individer som blir föremål för dessa.

text: Utredningens grundläggande utgångspunkt; att förslagen ska syfta till att upprätthålla en effektiv brottsbekämpande verksamhet samtidigt som rättssäkerheten och integritetsskyddet ska förstärkas och byggas ut vid bruket av särskilda spaningsmetoder samt att regleringen ska leva upp till Europakonventionens krav med viss marginal framstår som okontroversiell. Vad som ligger i denna deklaration är dock inte självklart och en allmän reflektion är att utredningen inte tillräckligt beaktat och haft sin utgångspunkt i de grundläggande rättssäkerhets- och demokratiproblem som dold myndighetsutövning av det slag som här avses aktualiserar utan istället i allt för hög grad kommit att präglas av de mera juridiskt tekniska frågorna samtidigt som abstraktionsnivån är hög. Även om det naturligtvis kan vara svårt att exakt beskriva det som är dolt skulle det ha varit önskvärt med någon statistik eller annan form av sammanställning som mera konkret kan bekräfta och beskriva de behov som motiverar användningen av dessa särskilda spaningsmetoder. Enligt utredningen innebär förslaget en lagreglering av en ordning som redan används och får anses tillåten enligt allmänna principer. Jag har svårt att utifrån utredningens redovisning bedöma om detta stämmer fullt ut men även när det gäller sådana metoder som kan anses utgöra en kodifiering av en redan idag gällande ordning måste utgångspunkten givetvis vara att också dessa metoder bör förutsättningslöst övervägas med fokus på rättssäkerhets- och integritetsaspekter och att det därvid skulle kunna finnas skäl att inskränka möjligheten att använda också sådana åtgärder som redan förekommer.

text: Jag vill även inledningsvis framföra viss tveksamhet inför utredningens val att de spaningsmetoder som behöver lagregleras ska tas in i en ny lag. Det kan framstå som lämpligt att de föreslagna särskilda spaningsmetoderna får en enhetlig reglering som ska gälla oavsett vilken myndighet som har att tillämpa dem. Frågan är dock om det finns skäl att särbehandla dessa metoder när det i grunden handlar om åtgärder som ska ingå som en del inom ramen för sådan brottsutredande verksamhet som redan finns reglerad i främst

text: rättegångsbalken

text: och

text: polislagen

text: . En fördel med att ansluta till det befintliga regelverket bör utöver att regleringen därigenom blir mera tydlig och systematiskt överblickbar också vara att man därmed skulle kunna slippa inrätta en sådan särlösning som utredningen föreslår i form av den s.k. Nämnden och istället hitta former för beslutsfattande och tillsyn som anknyter till nu gällande ordning i fråga om tvångsmedel.

text: I det nu sagda ligger att det enligt min bedömning innan ett slutligt förslag presenteras för riksdagen bör ske någon form av bredare parlamentarisk beredning av utredningens förslag så att dessa kan förankras och allmänna medborgarintressen beaktas på ett mera fullständigt sätt än vad som varit möjligt inom ramen för utredningen.

text: Även om jag således menar att det bör ske en fortsatt beredning av ärendet lämnas i det följande vissa synpunkter på de nu framlagda förslagen. I de fall hänvisning sker till ett tidigare remissyttrande av Justitiekanslern avses Justitiekanslerns yttrande den 26 februari 2004 över Beredningens för rättsväsendets utveckling delbetänkande (

text: SOU 2003:74

text: Infiltrationsoperationer (avsnitt 4)

text: När det gäller begreppet infiltration anför utredningen att det saknas en legal definition av infiltrationsbegreppet och att det varken är enkelt eller nödvändigt att göra en sådan definition. Därefter diskuteras emellertid begreppets innebörd och utredningen sammanfattar att en infiltrationsoperation används för att beteckna ”dolda undersökningar där interaktion med målpersonerna bedrivs med hjälp av aktivt vilseledande och där det är fråga om vilseledande som har en viss varaktighet över tiden”. Med en så vidsträckt definition följer nästan automatiskt slutsatsen att någon lagreglering av befogenheten att använda infiltrationsoperationer inte bör föreslås. Utredningen menar att en reglering ändå kommer till stånd genom de förslag till reglering av vissa åtgärder som kan komma att vidtas under en infiltrationsoperation som läggs fram. Frågan är dock om det inte är nödvändigt att av rättssäkerhetsskäl överväga en reglering av infiltration som utredningsmetod. Även om detta inte enkelt låter sig göras och användningen av infiltration begränsas av allmänna rättsprinciper om proportionalitet etc. framstår det som tveksamt att inte lägga fast några formella avgränsningar för när infiltration ska få användas.

text: En fråga som utredningen kortfattat berör men som bör övervägas ytterligare är hur man avgränsar användningen av infiltration som metod i förhållande till särskilt skyddade friheter som bedrivs inom ramen för bl.a. religiösa eller politiska organisationer. Utredningen hänvisar här endast kortfattat till generella regler om föreningsfrihet m.m. Det skulle även vara värdefullt att ytterligare analysera och försöka beskriva var gränserna bör gå när det gäller att skydda enskildas integritet – såväl infiltratörens som de som infiltreras.

text: Brottsprovokativa åtgärder (avsnitt 5)

text: Justitiekanslern har i ett tidigare remissyttrande bl.a. uttryckt uppfattningen att det kan finnas fog för att något utvidga möjligheterna för polisen att tillämpa provokationer men att detta i första hand bör avse s.k. icke riktade brottsprovokationer och att däremot s.k. riktade brottsprovokationer bör tillåtas endast när det är fråga om en förhållandevis stark misstanke om allvarlig brottslighet. Jag konstaterar att det nu framlagda lagförslaget ligger i linje med och tillgodoser detta.

text: Jag delar vidare utredningens uppfattning att framprovocerade brott inte bör få lagföras.

text: Utredningen har i kommentaren till stadgandet om att framprovocerade brott inte får lagföras (5 kap. 4 § i lagförslaget) bl.a. uttalat att straffrihet inte kan komma i fråga om den enskilde förmåtts att begå ett brott vid vilket provokativa åtgärder överhuvudtaget inte får företas, t.ex. fullbordad misshandel eller mord eller dråp och att detta framgår av att det i lagtexten talas om att den utsatte ska ha förmåtts till gärningen ”genom provokativa åtgärder som avses i 1 §” (se s. 379 n i slutbetänkandet). I lagförslaget görs dock ingen uttrycklig hänvisning till 1 § (se a a s. 36). Även med en sådan uttrycklig hänvisning är det tveksamt om det med tillräcklig tydlighet framgår att straffrihet inte kan komma i fråga i bl.a. sådana fall som utredningen pekat på.

text: Annars brottliga gärningar (avsnitt 6)

text: Som bl.a. JO anfört (se t.ex. beslut den 25 juni 2008 dnr 1772-2007) är det mycket svårt att tänka sig att en polisman kan fullborda ett infiltrationsuppdrag utan att själv någon gång göra sig skyldig till brott. Jag instämmer i denna uppfattning. Mot den bakgrunden har jag förståelse för utredningens bedömning att det finns ett behov från polisens sida att i samband med infiltrationsoperationer kunna utföra vissa gärningar som annars hade varit att anse som brottliga. Detta skulle emellertid innebära att avsteg görs från den grundläggande principen att polisen inte får begå brott. Jag är tveksam till om värdet av en sådan möjlighet uppväger de nackdelar som följer med en sådan ordning. Om en sådan möjlighet ska öppnas är det mycket viktigt att ramarna för ett sådant avsteg noga övervägs och att nyttan av en sådan reglering verkligen kan anses motivera ett införande.

text: Vad avser de gärningar som i förslaget föreslås kunna bli tillåtna delar jag experten Thomas Nilssons uppfattning att hänvisningen till

text: 23 kap. 5 § brottsbalken

text: (ringa medverkan/ medverkan i mindre mån) mycket lätt kan medföra betydande tolkningssvårigheter och en alltför vittgående tillämpning. Jag ställer mig därför tveksam till lämpligheten av den föreslagna avgränsningen.

text: Jag vill också peka på att i den mån endast gärningar som kan antas medföra böter tillåts kan det ifrågasättas vilken praktisk betydelse en sådan reglering skulle kunna få i ett infiltrationsuppdrag.

text: Jag ställer mig även av praktiska skäl tveksam till utredningens förslag att införa ett tillståndsystem i stället för en ansvarsfrihetsgrund, alltså ett system med förhands- i stället för efterhandsprövning. Utformningen av sådana tillstånd framstår som svår att göra i praktiken vilket torde kunna medföra tillämpnings- och handläggningsproblem. Att utredningen har funnit det behövligt att komplettera det föreslagna tillståndssystemet med en mer allmän ansvarsfrihetsregel tyder också på detta.

text: Tvångsmedelsliknande åtgärder (avsnitt 7)

text: Justitiekanslern har i ett tidigare remissyttrande sammanfattningsvis uttalat uppfattningen att det finns ett behov av att öka möjligheterna att senarelägga underrättelser om beslag men att det är viktigt att en sådan bestämmelse tillämpas restriktivt. Det framlagda förslaget ledde inte till lagstiftning. Det nu framlagda förslaget överensstämmer med det tidigare. Jag har inte funnit skäl att revidera den uppfattning i frågan som då uttalades.

text: Biträde av enskilda (avsnitt 8)

text: Utredningen har i slutbetänkandet redogjort för att både JO och JK flera gånger har uttalat sig när det gäller användningen av privatpersoner som infiltratörer eller provokatörer och att det därvid har framhållits att ett samarbete med enskilda enbart i rena undantagsfall kan vara befogat samt att det under inga omständigheter kan accepteras att polisen har ett organiserat samarbete med enskilda i syfte att provocera fram brottsliga handlingar.

text: Enligt min mening finns det – inte minst mot bakgrund av de ärenden som föranledde JO att uttala sig i bl.a. denna fråga i det ovan nämnda JO-beslutet – alltjämt skäl att hålla fast vid en mycket restriktiv inställning till biträde av enskilda personer i samband med infiltrationsoperationer eller provokativa åtgärder. Detta innebär emellertid inte att jag inte har förståelse för att de brottsbekämpande myndigheterna kan ha ett mer eller mindre starkt behov av att kunna få ett sådant bistånd. Det är dock mycket viktigt att – hur starkt behovet än är – detta inte i slutändan resulterar i att enskilda anser sig eller kan konstateras ha ”utnyttjats” i den brottsbekämpande verksamheten på ett sätt som inte framstår som godtagbart. Ett uppenbart problem är också att kunna garantera säkerheten för enskilda som biträder på ett sådant aktivt sätt.

text: Även om utredningen med sitt förslag avsett att tillse att en fortsatt restriktiv hållning upprätthålls ställer jag mig tveksam till om lagförslaget såvitt gäller den ordinarie polisens verksamhet – med sina två olika nivåer – (kap. 7) på ett godtagbart sätt tillgodoser detta. Jag delar inte utredningens uppfattning att enskilda bör kunna biträda brottsbekämpande myndigheter vid brottsprovokationer inom ramen för förundersökning enligt 5 kap. och när det gäller annars brottsliga gärningar enligt 6 kap. i den föreslagna inhämtningslagen. Jag delar dock utredningens uppfattning att Säkerhetspolisen bör kunna anlita enskilda personer i större utsträckning än vad som gäller för övriga brottsbekämpande myndigheter.

text: Undantag från åtalsplikten (avsnitt 9)

text: I den mån annars brottsliga gärningar blir tillåtna inom ramen för infiltrationsverksamhet följer att motsvarande regler om undantag från förundersöknings- och åtalsplikten måste införas. Utredningen vill även införa en ytterligare ventil genom att från förundersöknings- och åtalsplikten undanta brott som visserligen kan antas föranleda strängare påföljd än böter, men där brottet har ett avsevärt lägre straffvärde än det brott eller den brottsliga verksamhet som infiltrationsoperationen riktar sig mot. Jag konstaterar att det redan utifrån de ganska kortfattade resonemang som utredningen för om detta framgår att den föreslagna ordningen skulle komma att medföra både praktiska problem och grannlaga bedömningsfrågor som behöver övervägas ytterligare.

text: Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person (avsnitt 10)

text: Jag är positiv till att dessa tekniska spaningsmetoder, vilka enligt vad som framgår av betänkandet är viktiga redskap för polisen, lagregleras. Utredningen har gjort bedömningen att dessa metoder inte skiljer sig så mycket från varandra vad gäller integritetsintrång att det finns skäl att föreskriva olika förutsättningar för när de ska få vidtas. Särskilt lokalisering av person men även bildupptagning kan emellertid komma att innefatta uppenbara kränkningar av enskildas integritet. Utredningen menar att man kan åstadkomma en tillfredställande säkerhet genom att lägga beslutsfattandet högre upp i hierarkin när det gäller ”särskilt ingripande åtgärder”. Beskrivningen av vad som ska avses med ”åtgärder av särskilt ingripande slag” och hur proportionalitetsbedömningen ska ske i dessa fall ger dock inte några helt klara besked. Jag har förståelse för att det är svårt att åstadkomma en mera exakt reglering men konstaterar att det även i denna del kan förutskickas tillämpningsproblem i den praktiska hanteringen.

text: Tillträde till utrymmen i vissa fall för installation m.m. av lokaliseringsutrustning (avsnitt 10.8)

text: Jag ställer mig tveksam till förslaget om att tillskapa en ny befogenhet som innebär att polisen kan få tillgång till skyddade utrymmen för att bl.a. installera lokaliseringsutrustning. Det är i avsaknad av konkreta exempel svårt att bedöma om behovet av en sådan ny befogenhet är så stort att det kan anses uppväga det integritetsintrång en sådan reglering skulle medföra.

text: Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. (avsnitt 11)

text: Av samma skäl som nyss sagts under föregående rubrik kan det ifrågasättas om det finns ett så stort behov av att använda störsändare att Rikspolisstyrelsen, polismyndigheterna och Tullverket ska undantas från innehavsförbudet. Av utredningens redogörelse för regleringen i vissa andra länder synes den slutsatsen också kunna dras att en sådan användning som nu föreslås endast i någon utsträckning är tillåten utomlands.

text: Den föreslagna lagregleringen av s.k. IMSI-catchers förefaller såvitt jag kan bedöma vara rimlig och välgrundad.

text: Rättssäkerhetsgarantier m.m. (avsnitt 12)

text: Jag har inledningsvis uttalat viss tveksamhet inför förslaget att tillskapa en ny beslutsinstans, den s.k. Nämnden, för beslut om tillstånd till särskilt ingripande åtgärder.

text: I den mån utredningens förslag leder till lagstiftning bör tillämpningsområdet för offentliga ombud av rättssäkerhetsskäl utvidgas till att omfatta rättens eller den föreslagna nämndens prövning av särskilt ingripande åtgärder.

text: Enligt min mening bör i så fall även övervägas om det inte är ska införas en redovisningsskyldighet till riksdagen motsvarande den som gäller för användningen av hemliga tvångsmedel.

text: Jag är i nuläget beredd att godta utredningens bedömning att skyddsintresset medför att tystnadsplikten bör ha företräde framför meddelarfriheten för uppgifter som rör särskilda inhämtningsåtgärder. Jag konstaterar dock samtidigt liksom utredningen att det handlar om en svår avvägning och konstaterar att denna bedömning förutsätter att en slutlig reglering utformas så att hanteringen av de tillåtna särskilda spaningsmetoderna tillgodoser högt ställda rättssäkerhetskrav och det också blir möjligt att i efterhand kontrollera tillämpningen av bestämmelserna.


title: Skadestånd med anledning av kumulerade fel av Kronofogdemyndigheten och en tingsrätt

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 152 312 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 8 februari 2019 till dess betalning sker. Kronofogdemyndigheten ansvarar för att ersättningen betalas ut till AA.

text: Justitiekanslern erinrar om att en förutsättning för att ersättningen ska betalas ut är att AA överlåter sin fordran mot motparten om 151 712 kr till staten.

text: Bakgrund

text: Ett bolag hade genom tredskodom den 9 mars 2017 förpliktats att betala ett visst belopp till motparten i ett tvistemål vid Södertälje tingsrätt. Dagen därpå ansökte motparten om verkställighet av domen. Kronofogdemyndigheten utmätte den 28 april 2017 medel hos bolaget motsvarande fordran enligt tredskodomen jämte grundavgift i målet. Myndigheten betalade dock inte ut medlen till motparten med hänvisning till att bolaget hade ansökt om återvinning av tredskodomen. I stället registrerades ett utbetalningshinder i målet.

text: Södertälje tingsrätt undanröjde tredskodomen den 15 september 2017 och avskrev målet. Beslutet vann laga kraft den 7 oktober samma år.

text: Vid kontakt mellan Kronofogdemyndighetens verkställighetsteam och tingsrätten den 9 oktober 2017 fick Kronofogdemyndigheten beskedet att tredskodomen inte hade vunnit laga kraft. Verkställighetsteamet meddelade dock myndighetens medelshantering att domen hade vunnit laga kraft och att de utmätta medlen därmed kunde redovisas till motparten, varpå utbetalning till denne skedde den 10 oktober 2017.

text: Bolaget försattes i konkurs den 23 oktober 2018. Konkursboet (sökanden AA) begärde att Kronofogdemyndigheten skulle återbetala de utmätta medlen till AA, men myndigheten avslog begäran genom ett beslut den 21 december 2018 med hänvisning till att lagakraftvunnen utbetalning till motparten redan hade skett.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med 152 312 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: på den grunden att Kronofogdemyndigheten felaktigt har betalat ut de utmätta medlen till motparten trots att den exekutionstitel som låg till grund för utmätningen hade upphävts.

text: Kronofogdemyndigheten har efter remiss yttrat sig över anspråket. AA har lämnat synpunkter på yttrandet.

text: Södertälje tingsrätt har efter begäran av Justitiekanslern yttrat sig i ärendet.

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Statens skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: gäller inte bara när en enstaka myndighet har förfarit felaktigt eller försumligt utan också då flera myndigheters handlande sammantaget innebär en avsevärd brist på aktsamhet men något skadeståndsgrundande fel inte i sig kan läggas någon av myndigheterna till last, s.k. kumulerade fel. Vållandebedömningen ska ske från allmänhetens och inte från statens synpunkt. (Se

text: prop. 1972:5 s. 325

text: och

text: f. samt Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: , JUNO version 6A, kommentaren till

text: 3 kap. 2 §

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Fel eller försummelse?

text: En tredskodom som den i ärendet aktuella får enligt

text: 3 kap. 5 § 2 utsökningsbalken

text: (UB) verkställas genast – dvs. utan hinder av att den inte har fått laga kraft – såvida inte något annat förordnas med anledning av ansökan om återvinning. Av

text: 13 kap. 1 §

text: UB och 13 kap. 3 § utsökningsförordningen följer att medel som har flutit in i mål om utmätning ska redovisas så snart som möjligt, normalt sett inom två veckor. Det finns inget hinder mot att utbetalning av utmätta medel sker trots att återvinning av en tredskodom har sökts (se Walin m.fl.,

text: Utsökningsbalken

text: , JUNO version 5, kommentaren till

text: 13 kap. 14 § 1)

text: Om en exekutionstitel upphävs ska enligt

text: 3 kap. 22 § första stycket

text: UB sökt verkställighet ställas in omedelbart. Vidare ska redan vidtagna åtgärder för verkställighet om möjligt återgå. Av andra stycket följer härvid att Kronofogdemyndigheten på begäran av gäldenären ska utsöka vad borgenären ska betala tillbaka.

text: Den myndighet som prövar en exekutionstitel är inte skyldig att underrätta Kronofogdemyndigheten om utgången av prövningen. I stället ankommer det i första hand på svaranden att underrätta Kronofogdemyndigheten om att exekutionstiteln har upphävts. Kronofogdemyndigheten kan dock självmant ta reda på utgången om myndigheten finner anledning till det (se Walin m.fl., a.a., kommentaren till 3 kap. 22 §).

text: I det nu aktuella fallet meddelades, såvitt har framgått, inget förbud mot verkställighet med anledning av återvinningsansökan. Utbetalning till motparten borde således ha skett så snart som möjligt efter att medlen utmätts. I stället kom det att ske efter att tredskodomen faktiskt undanröjts.

text: Det besked som tingsrätten inför utbetalningen lämnade till Kronofogdemyndigheten i fråga om tredskodomens status var att den inte hade vunnit laga kraft. Upplysningen ger intryck av att handläggningen av återvinningsmålet fortfarande pågick, vilket dock inte var fallet eftersom tredskodomen de facto hade undanröjts och det beslutet hade fått laga kraft. Om tingsrätten hade lämnat korrekt och fullständig information till Kronofogdemyndigheten hade enligt

text: 3 kap. 22 §

text: UB utbetalning av de utmätta medlen inte kunnat ske till motparten.

text: Det är anmärkningsvärt att den information som lämnades från Kronofogdemyndighetens verkställighetsteam till myndighetens medelshantering var att domen hade vunnit laga kraft. Mot bakgrund av Kronofogdemyndighetens – visserligen felaktiga – uppfattning i frågan hade utbetalning i praktiken sannolikt inte kommit att ske om verkställighetsteamet hade förmedlat det besked som tingsrätten faktiskt lämnat – trots att den informationen alltså inte överensstämde med de verkliga förhållandena.

text: Sammantaget kan handläggningen inte anses leva upp till vad en enskild rimligen kan begära från myndigheternas sida. De påtalade bristerna är sådana att de i vart fall tillsammans medför att skadeståndsgrundande fel eller försummelse från statens sida måste konstateras. Bristerna har samverkat till att utbetalning har gjorts till motparten i ett skede när så inte skulle ha skett, vilket inneburit skada för AA.

text: Slutlig skada

text: Genom upphävandet av tredskodomen fick AA en fordran mot motparten om 151 712 kr som utgör i det närmaste full kompensation för det belopp som utmätts hos bolaget. I princip åligger det AA att i första hand kräva ersättning från motparten. Det finns ingen utredning till stöd för att AA har vidtagit någon sådan åtgärd. AA har dock begärt att Kronofogdemyndigheten ska återbetala medlen, men myndigheten har avslagit begäran med hänvisning till att lagakraftvunnen utbetalning till motparten redan skett. Kronofogdemyndighetens bedömning i den frågan förefaller i och för sig riktig. Det kan emellertid noteras att myndigheten i sitt avslagsbeslut har erinrat AA om möjligheten att söka skadestånd från staten, men däremot inte informerat om möjligheten att enligt

text: 3 kap. 22 § andra stycket

text: UB begära utsökning hos motparten. Detta, liksom det förhållandet att avslagsbeslutet meddelades för mer än ett år sedan, är något som bör beaktas vid bedömningen av om AA:s skada ska anses slutlig.

text: Med hänsyn till omständigheterna i detta fall anser Justitiekanslern att det inte kan krävas att AA ska behöva vidta ytterligare åtgärder för att få betalt av motparten. AA får anses ha gjort vad som ankommer på det för att undvika skada med anledning av bristerna i Kronofogdemyndighetens och tingsrättens handläggning. Det innebär att AA har lidit slutlig skada motsvarande det begärda beloppet.

text: Frågan blir då vilken myndighet som ska ansvara för att betala ut skadeståndet till AA. Den omständigheten att tingsrätten lämnade ett icke rättvisande besked angående tredskodomens status talar visserligen för att tingsrätten bör se till att ersättningen betalas ut. Å andra sidan är upprinnelsen till det inträffade Kronofogdemyndighetens initialt felaktiga hantering av de utmätta medlen och den därefter bristfälliga handläggningen. Vid en sammantagen bedömning anser Justitiekanslern att Kronofogdemyndigheten i detta fall bör ansvara för att ersättningen betalas ut. En förutsättning för att staten ska betala ut skadeståndet till AA är dock att AA till staten överlåter sitt fordringsanspråk mot motparten.


title: Remissyttrande över betänkandet Skadestånd och Europakonventionen (SOU 2010:87)

text: (Departementets diarienummer Ju2010/9314/L2)

text: Allmänna synpunkter

text: Utredningen har ingående och på ett mycket förtjänstfullt sätt analyserat omfattningen av statens skadeståndsskyldighet vid överträdelser av Europakonventionen. De förslag till lagändringar som läggs fram innebär enligt Justitiekanslerns mening en önskvärd och tydlig reglering i enlighet med den nationella rättspraxis på området som har utvecklats av Högsta domstolen på senare år.

text: Den föreslagna regleringen är lättöverskådlig och kommer att underlätta förfarandet för enskilda personer som vill göra gällande att de har drabbats av konventionsöverträdelser från det allmännas sida. Ur ett rättssäkerhets-perspektiv framstår därför de föreslagna lagändringarna som en klar förbättring i förhållande till att endast vara hänvisad till de principer som har vuxit fram genom rättspraxis. Vidare tydliggörs genom utredningens förslag att Sverige uppfyller sitt åtagande att tillhandahålla ett effektivt rättsmedel enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: och förslagen bör dessutom innebära att Sverige bidrar till att minska arbetsbördan för den alltför hårt belastade Europadomstolen.

text: Justitiekanslern tillstyrker utredningens samtliga lagförslag.

text: Utredningens redogörelse och analys i betänkandet kommer även att vara till stor nytta i den praktiska rättstillämpningen; inte minst hos Justitiekanslern inom ramen för statens frivilliga skadereglering.

text: Nedan kommer Justitiekanslern att redogöra för vissa av sina erfarenheter i fråga om skadestånd och Europakonventionen samt lämna vissa mer konkreta synpunkter på betänkandet.

text: Justitiekanslerns allmänna erfarenheter

text: Utredningen har i avsnitt 4.4.4 redogjort för Justitiekanslerns verksamhet inom ramen för statens frivilliga skadereglering och hänvisat till vissa beslut där Justitiekanslern har tillerkänt enskilda personer ersättning för ideell skada vid överträdelser av Europakonventionen. Det kan beträffande Justitiekanslerns allmänna erfarenheter på området tilläggas följande.

text: Justitiekanslern har inom ramen för statens frivilliga skadereglering, från hösten 2007 och framåt, handlagt ett stort antal skadeståndsanspråk som framställts med hänvisning till överträdelser av Europakonventionen. Antalet ärenden i denna kategori sköt i höjden när Justitiekanslern på hösten 2007, efter det att Högsta domstolen hade lagt fast praxis på området under åren 2003-2007, fick stöd för att tillerkänna sökande ersättning för ideell skada vid konventionsöverträdelser. Det finns inte något enkelt sätt att bland de ca 3 000 skadeståndsärenden som Justitiekanslern årligen handlägger urskilja antalet anspråk där sökanden hänvisat till konventionsöverträdelser, men uppskattningsvis rör det sig om sammanlagt närmare 1 000 ärenden under drygt tre års tid. Under samma tidsperiod har Justitiekanslern också företrätt staten i ett flertal rättegångar vid nationella domstolar där kärandena har gjort gällande att det har förekommit överträdelser av Europakonventionen.

text: Den klart största andelen av de nämnda anspråken har gällt ersättning för ideell skada vid överträdelser av rätten till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Över 400 ärenden där sådana anspråk framställts har handlagts från och med november 2009. Bakgrunden till dessa ärenden var att organisationen Centrum för rättvisa, efter en genomgång av Regeringsrättens handläggningstider, brevledes hade informerat ca 2 000 personer om att de hade möjlighet att begära skadestånd av staten. Med användande av en av Centrum för rättvisa utformad blankett begärde därefter alltså mer än 400 personer skadestånd hos Justitiekanslern med hänvisning till långa handläggningstider hos Regeringsrätten. Fler än hälften av dessa anspråk har bifallits helt eller delvis. Ersättningen för ideell skada har därvid av Justitiekanslern bestämts till mellan 10 000 kr och 30 000 kr. Domstolsverket har totalt utbetalat ca fyra miljoner kr.

text: Justitiekanslern har vidare, som utredningen angett, handlagt ett stort antal ärenden, där anmälan avsett registreringar i Säkerhetspolisens register. I dessa drygt 160 ärenden har aktualiserats tillämpning av artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen.

text: I enstaka ärenden där enskilda framställt anspråk på ersättning har det även förekommit påståenden om överträdelser av konventionen i andra avseenden, bl.a. har frågor om överträdelser av artikel 5 respektive artikel 7 i konventionen behandlats.

text: Utredningens utgångspunkter m.m.

text: Utifrån sina erfarenheter instämmer Justitiekanslern helt i utredningens utgångspunkter för dess överväganden och anser i likhet med utredningen att det är angeläget att genom lagstiftning klargöra rättsläget avseende reparativa rättsmedel vid överträdelser av Europakonventionen. En skadeståndsregel som den föreslagna, som alltså vilar på en konventionsrättslig ansvarsgrund, blir tydlig för den enskilde rättssökanden och avspeglar det gällande rättsläget.

text: Det är emellertid av största vikt att, såsom utredningen har gjort, framhålla att ett effektivt rättsmedel enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: i många fall kan och bör ta en annan form än skadestånd. Skadestånd vid konventionsöverträdelser har snarast karaktären av en sista utväg när det allmänna på annat sätt inte har förmått förhindra eller avhjälpa en överträdelse. Det föreslagna andra stycket i

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan visserligen te sig något främmande ur ett rent skadeståndsrättsligt perspektiv: ”Skadestånd […] ska bara utgå om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen”, men är enligt Justitiekanslerns uppfattning nödvändig och viktig för att tydliggöra vilken funktion skadeståndet har att fylla vid konventionsöverträdelser vid sidan av andra rättsmedel.

text: Kretsen av ersättningsberättigade

text: Frågan om vilka personer som är ersättningsberättigade vid skadestånds-grundande fel hör till de svårare och mer omdiskuterade inom skadestånds-rätten och kan inte besvaras generellt. Som utredningen har konstaterat måste frågan vid konventionsöverträdelser prövas utifrån vilken rättighet som har åsidosatts.

text: Justitiekanslern har för sin del funnit att det vid överträdelser av rätten till rättegång inom skälig enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: enbart är parterna i den bakomliggande rättegången, oavsett om det är fråga om fysiska eller juridiska personer, som kan tillerkännas ersättning (se t.ex. Justitiekanslerns beslut i ärendena dnr

text: och

text: Justitiekanslern har alltså tillerkänt även juridiska personer ersättning för ideell skada vid överträdelser av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . I ett fall avseende långsam handläggning har Justitiekanslern emellertid funnit att ett aktiebolag inte har drabbats av någon ersättningsgill ideell skada (dnr

text: ). Det kan tilläggas att anspråken från juridiska personer på konven-tionsrättslig grund har varit mycket få i förhållande till de anspråk som ingetts från fysiska personer.

text: Utredningen har i detta sammanhang nämnt att Europadomstolen tillåtit personer som var enda aktieägare i bolag att föra talan i domstolen parallellt med bolagen (se s. 380; uttalandet gäller målen Västberga Taxi AB och Vulic respektive Rey m.fl.). Det bör dock noteras att dessa fysiska personer även för egen del – vid sidan av de juridiska personerna – hade varit parter i de bakomliggande processer där överträdelser av rättigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: uppgavs ha förekommit. De skulle därför även med tillämpning av gällande nationella process- och skadeståndsrättsliga principer ansetts ha talerätt och ingå i kretsen av ersättningsberättigade om de hade vänt sig till Justitiekanslern eller nationell domstol med sina anspråk.

text: Det kan här även vara av intresse att ta upp Justitiekanslerns beslut i ärendet dnr

text: . I detta ärende prövade Justitiekanslern ett anspråk från ett aktiebolag i konkurs efter att det hade klartgjorts att konkursförvaltaren för konkursboets räkning hade avstått från att göra gällande den eventuella skadeståndsfordran mot staten.

text: Vid bedömningen av vilka personer som kan tillerkännas skadestånd vid konventionsöverträdelser måste Europadomstolens praxis givetvis beaktas, men det finns enligt Justitiekanslerns uppfattning i dagsläget inte något som tyder på att nationella principer beträffande kretsen av ersättningsberättigade skulle stå i strid med Sveriges åtaganden enligt Europakonventionen.

text: Ersättningsnivåer

text: När det gäller överträdelser av rätten till rättegång inom skälig tid har den generella nivån på ersättningen för ideell skada på det nationella planet varit omdiskuterad. Den diskussionen har dock avtagit efter Högsta domstolens avgörande

text: NJA 2010 s. 363

text: och Svea hovrätts avgöranden den 18 juni respektive den 18 november 2010 (mål nr T 9082-09 och T 4189-10; dessa avgöranden har dock inte vunnit laga kraft). Med hänvisning till dessa avgöranden beslutar Justitiekanslern numera, under förutsättning att övriga förutsättningar för ideellt skadestånd är uppfyllda, vid överträdelser av artikel 6.1 i konventionen vanligtvis om ersättning med 10 000 kr – 30 000 kr. En prövning görs dock av omständigheterna i varje enskilt fall och i vissa ärenden har även högre ersättning än 30 000 kr beslutats. (Se t.ex. ärende dnr

text: , där ersättningen bestämdes till 50 000 kr.)

text: Justitiekanslern instämmer i utredningens analys och överväganden i fråga om nivån på ersättningen för ideell skada vid konventionsöverträdelser i allmänhet och i fall av långsam handläggning i synnerhet. Av särskilt intresse är därvid att det, i enlighet med vad Högsta domstolen också uttalat, betonas att det finns nära ett samband mellan nuvarande bestämmelser om kränkningsersättning i

text: skadeståndslagen

text: och den ideella skada som kan ersättas vid konventionsöverträdelser.

text: Preskriptionsfrågor

text: Justitiekanslern har i ett par ärenden på senare tid haft att ta ställning till frågor om preskription vid anspråk på ersättning för ideell skada vid överträdelser av rätten till rättegång inom skälig tid. Justitiekanslern har därvid anslutit sig till utredningens synsätt beträffande preskription (se t.ex. ärende dnr

text: Det kan emellertid anmärkas att de fri- och rättigheter som Europakonven-tionen syftar till att säkerställa, och som det ankommer på konventions-staterna att tillförsäkra de enskilda, knappast är att betrakta som fordringar i

text: preskriptionslagens

text: mening. En begäran om att få en överträdelse av en sådan fri- eller rättighet fastställd utan att skadestånd begärs torde inte heller kunna bli föremål för preskription. Frågan om hur påståenden om konventionskränkningar utan samband med skadeståndsanspråk ska behandlas måste emellertid anses ligga vid sidan av utredningens uppdrag.

text: Anspråk från dödsbo (jämför

text: 6 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Enligt

text: 6 kap. 3 § skadeståndslagen

text: faller rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande samt för särskilda olägenheter bort, om den skadelidande avlider innan krav på sådan ersättning har framställts. Detsamma gäller rätten till ersättning för kränkning.

text: Bestämmelsen gäller ideellt skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: . Vad som gäller beträffande ersättning för icke ekonomisk skada som utgår enligt annan lagstiftning anses vara oklart (se t.ex. Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: – En kommentar, tredje upplagan, s. 372). Justitiekanslern har för sin del ansett att även rätten till ersättning för sådan ideell skada som kan utgå vid överträdelser av Europakonventionen bör falla bort när den skadelidande har avlidit utan att framställa ett sådant anspråk.

text: Justitiekanslern har följaktligen avslagit ett anspråk på ersättning för ideell skada från ett dödsbo som till stöd för anspråket gjorde gällande att det hade förekommit oskäligt lång handläggningstid i en tidigare rättegång där den avlidne hade varit part (se ärende dnr

text: ). Det kan nämnas att Justitiekanslern också har tillämpat

text: 6 kap. 3 § skadeståndslagen

text: analogt beträffande anspråk på ersättning för lidande enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (se ärende dnr

text: Justitiekanslern vill mot den bakgrunden väcka frågan om det inte av

text: 6 kap. 3 § skadeståndslagen

text: uttryckligen bör framgå att rätten till ersättning för ideell skada som kan utgå enligt den föreslagna bestämmelsen i

text: 3 kap. 3 § första stycket 2 skadeståndslagen

text: faller bort när den skadelidande har avlidit utan att framställa ett sådant anspråk.

text: Rättegångskostnadsfrågor

text: En tillämpning av den föreslagna bestämmelsen i 6 kap. 7 § skadestånds-lagen om rättegångskostnad förutsätter att en skadeståndstalan har ogillats trots att det konstaterats att en överträdelse av en rättighet enligt Europakonventionen har förekommit. Det är för Justitiekanslern inte känt att det vid nationell domstol hittills har förekommit något fall där det hade kunnat bli aktuellt att tillämpa en sådan bestämmelse.

text: Bestämmelsen i 18 kap. 4

text: rättegångsbalken

text: ger redan nu stora möjligheter för domstolarna att fördela rättegångskostnaderna med hänsyn till de krav som följer av Europakonventionen. Dagens reglering ger tveklöst utrymme för att behandla den som endast delvis vinner framgång med en skade-ståndstalan på konventionsrättslig grund på ett mer förmånligt sätt i rätte-gångskostnadshänseende än vad som annars skulle vara fallet (jfr

text: NJA 2010 s. 363

text: och Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: I, s. 18:23).

text: Med beaktande av dels det starkt begränsade tillämpningsområdet, dels den reglering som finns redan idag kan det praktiska behovet att den föreslagna bestämmelsen ifrågasättas. Det kan dock inte uteslutas att regeln i vissa särpräglade fall skulle kunna vara av värde med hänsyn till Sveriges konventionsåtaganden och Justitiekanslern vill mot den bakgrunden inte motsätta sig förslaget.

text: Det kan emellertid inte uteslutas att en regel som den föreslagna i den praktiska rättstillämpningen skulle kunna få genomslag i andra fall än när den är direkt tillämplig, vilket i så fall skulle kunna motverka rättegångskostnadsreglernas handlingsdirigerande effekt. Det är med hänsyn härtill angeläget att utrymmet för möjligheten att frångå huvudprinciperna för kostnadsfördelningen enligt

text: 18 kap.

text: rättegångsbalken

text: tydligt anges av lagstiftaren. Enligt Justitiekanslerns uppfattning bör ett sådant utrymme i vart fall inte vara större än enligt det förslag som har lagts fram av utredningen.

text: Forumregeln i

text: 3 kap. 10 § skadeståndslagen

text: Justitiekanslern har inte minst på senare år kunnat konstatera att forumregeln i

text: 3 kap. 10 § skadeståndslagen

text: vållar förhållandevis stora problem i den praktiska rättstillämpningen. Enskilda parter, även företrädda av advokater, har vid flera tillfällen väckt talan mot staten vid fel forum (tingsrätt i stället för hovrätt eller Högsta domstolen i stället för tingsrätt) och tingsrätter har också vid flera tillfällen utfärdat stämning trots att rätten enligt

text: 3 kap. 10 § skadeståndslagen

text: har saknat behörighet att ta upp det framställda käromålet till prövning. De av utredningen nu föreslagna bestämmelserna innebär att ännu större komplikationer kan förväntas uppkomma om bestämmelsen i

text: 3 kap. 10 § skadeståndslagen

text: kvarstår oförändrad.

text: Justitiekanslern har tidigare föreslagit att bestämmelsen i

text: 3 kap. 10 § skadeståndslagen

text: skulle ändras på visst sätt (se s. 451 f. i betänkandet). Med hänsyn till den rättsutveckling som har skett sedan dess är det emellertid nu Justitiekanslerns uppfattning, av de skäl som utredningen har anfört och med beaktande av Justitiekanslerns egna iakttagelser, att det mest ändamålsenliga är att – som utredningen föreslår – upphäva bestämmelsen.

text: Taleförbudet i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: Utredningen anser att det krävs en mer grundläggande och omfattande ana-lys för att ta ställning till huruvida taleförbudet i 3 kap. 7 § skadestånds-lagen bör ändras eller upphävas. Jag har för snart femton år sedan, i min dåvarande roll som utredare, föreslagit att taleförbudsregeln bör upphävas (se

text: SOU 1997:194, s. 145

text: ff.) och vidhåller för egen del alltjämt den uppfattningen. Mot bakgrund av det som utredningen nu anför nöjer sig dock Justitiekanslern med att betona att även den bestämmelsen medför uppenbara tillämpningsproblem, inte minst när talan förs med anförande av alternativa grunder, vilket t.ex. är tämligen frekvent förekommande i EU-rättsliga sammanhang. Det kan också konstateras att eftersom bestämmelsen i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: endast är tillämplig på en talan enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: framstår de principiella skälen för bestämmelsen numera inte som lika vägande som tidigare. Enligt Justitiekanslerns mening är det angeläget att frågan huruvida taleförbudsbestämmelsen i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: bör ändras eller upphävas ytterligare övervägs.

text: Justitiekanslerns roll som skadereglerare i framtiden

text: Justitiekanslern har på senare år gjort stora ansträngningar för att bidra till att staten uppfyller kravet på ett effektivt rättsmedel i den mening som avses i

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: . Här kan exempelvis framhållas att de mer än 400 anspråk, där enskilda begärde ersättning på grund av lång handläggningstid i Regeringsrätten, vilka kom in till Justitiekanslern under några månaders tid med början i november 2009, kunnat avgöras inom ca ett års tid. Detta resultat måste betecknas som mycket gott, ställt i relation till de resurser Justitiekanslern förfogar över. Ur såväl enskilda rättssökandes som statens perspektiv finns det emellertid skäl att eftersträva kortare handläggningstider än de nuvarande.

text: En snabbare hantering av skadeståndsanspråken hos Justitiekanslern förutsätter emellertid en ökad resurstilldelning till myndigheten. Justitiekanslern instämmer i utredningens slutsats att en sådan satsning på statens frivilliga skadereglering skulle medföra att statens totala kostnader för hanteringen av anspråk med anledning av konventionsöverträdelser kan hållas nere. Att skadeståndsanspråk mot staten kan hanteras inom ramen för Justitiekanslerns frivilliga skadereglering är således något som staten av statsfinansiella skäl har anledning att eftersträva men en sådan ordning är också den som, väl genomförd, bäst gagnar medborgarnas intressen.

text: Det kan avslutningsvis framhållas att medan nationella domstolar från år 2007 och framåt handlagt något tiotal processer angående skadestånd på grund av konventionsöverträdelser så har Justitiekanslern inom ramen för statens frivilliga skadereglering tagit ställning till nästan 1 000 anspråk på skadestånd med hänvisning till sådana överträdelser. Endast i ett fåtal av de fall där Justitiekanslern reglerat anspråk på konventionsrättslig grund har sökanden valt att därefter ansöka om stämning mot staten i domstol. Såvitt känt har antalet inkomna klagomål mot Sverige i Europadomstolen grundade på påståenden om oskäligt lång handläggningstid också minskat avsevärt under motsvarande period. Det bör därför även kunna antas att en satsning på statens frivilliga skadereglering kan minska arbetsbördan inte bara för nationella domstolar utan även för Europadomstolen.