avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

title: Allvarlig kritik mot Socialnämnden i Säters kommun för att den agerat på ett sådant sätt att bestämmelsen i 11 kap. 2 § SoL om att en barnutredning ska vara klar på fyra månader har kringgåtts

sammanfattning: En utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd ska bedrivas skyndsamt och vara slutförd senast inom fyra månader. Om det finns särskilda skäl får socialnämnden förlänga utredningen för en viss tid (11 kap. 2 § socialtjänstlagen [2001:453], SoL). Bestämmelsen är grundläggande när det gäller hur ett barnärende ska handläggas. I det aktuella ärendet har Socialnämnden i Säters kommun bedrivit tre efter varandra följande barnutredningar under en sammanlagd tid av mer än ett år. De två senare utredningarna har inletts i direkt anslutning till att den föregående utredningen har avslutats. JO konstaterar att avsikten med regleringen inte är att en socialnämnd ska bedriva utredningar om en familj mer eller mindre kontinuerligt när det handlar om i stort sett samma frågeställning. JO konstaterar vidare att det inte är meningen att socialnämnden ska avsluta en utredning och sedan direkt inleda en ny utredning för att förlänga utredningstiden. Fyramånadersfristen blir i sådant fall verkningslös. JO riktar allvarlig kritik mot nämnden för att den agerat på ett sådant sätt att bestämmelsen om att en barnutredning ska vara klar på fyra månader har kringgåtts.

text: Anmälan

text: I en anmälan klagade AA på socialtjänsten i Säters kommun och anförde bl.a. följande: En släkting till henne gjorde i januari 2015 en orosanmälan till socialtjänsten i Säters kommun. Samma person hade gjort flera orosanmälningar tidigare, och socialtjänsten i Göteborgs kommun hade med anledning av dessa utrett familjen noggrant. AA ville inte delta i ytterligare utredningar, vilket hon talade om för socialtjänsten i Säters kommun. Hon deltog emellertid i ett längre samtal med handläggaren per telefon, och hon samtyckte till att socialtjänsten i Säter fick hämta in handlingar från socialtjänsten i Göteborg. En barnutredning ska avslutas inom fyra månader, men utredningarna av hennes barn, som påbörjats i slutet av januari 2015, hade knappt påbörjats när fyra månader hade gått. Vid tidpunkten för anmälan till JO i april 2016 var utredningarna fortfarande inte avslutade.

text: Utredning

text: Inledningsvis hämtade JO in journalanteckningarna och utredningarna om AA:s barn BB och CC.

text: JO begärde därefter att Socialnämnden i Säters kommun skulle yttra sig över vad som framfördes i AA:s anmälan om att utredningarna av hennes barn inte hade avslutats trots att det hade gått mer än ett år. Av nämndens yttrande skulle det framgå vilka utredningsåtgärder som hade vidtagits för att utredningarna skulle kunna slutföras inom fyra månader. Nämndens arbetsutskott anförde i ett remissvar bl.a. följande:

text: Utredningstider

text: 150122 inkommer anmälan från mammas kusin. Utifrån att allvaret i anmälan är oroväckande, mamma inte kommer på möten på socialkontoret och efter ett telefonsamtal med mamma där det uppstår fler frågor om barnens situation görs en bedömning att utredning ska inledas 150126. 150126 utredning inleds utifrån ovanstående, mamma fortsätter att inte komma på möten hon blir kallad till, det framkommer i slutet av utredningen allvarlig information i ett barnsamtal som gör att denna utredning avslutas 150526 utan insats och en ny utredning inleds. 150527 inleds därmed utredning. Utredningen avslutas 150929, utan insats. Mamma är inte intresserad av insatser från socialtjänsten dock kvarstår många frågor och oro för barnen, beslut fattas om att inleda ännu en utredning. 150929 utredning inleds med anledning av ovan och avslutas 160128 med insats om uppföljning jml SoL l l:4a, för att trygga upp barnens situation, insatsen avslutas 160407.

text: Utredningsförfarande

text: Utredning inleds 150126 efter att en orosanmälan gällande BB och CC inkommit och mamma inte vill komma till det möte som hon blivit kallad till. Hon har bemött oron per telefon men vill inte komma till socialkontoret pga. inkomstbortfall. Hon vet att hennes barn har det bra, uppger hon. − − −

text: Den andra utredningen (150527) inleds utifrån den oroväckande information som framkommer i slutet av första utredningen dels från anmälan men även från skolan och från BB, se ovan. I denna utredning har det framkommit en stor oro för hur barnen har det. Barnen upplever att de själva kommer i andra hand och att de vill ha mer tid med mamma. [− − −] Efter fyra månaders utredningstid kvarstår en stor oro för barnen och mamma motsätter sig insatser, vilket gör att socialsekreterarna bedömer att det finns ett behov av att inleda en ny utredning och ha fler barnsamtal samt försöka få till stånd ett möte med mamma, utredningen avslutas 150929 utan åtgärd. Mamma blir informerad brevledes om att denna utredning avslutas och att en ny utredning inleds. En tredje utredning inleds 150929 återigen eftersom oroväckande information från BB och skolan framkommer i slutet av förra utredningen. Socialtjänsten bedömer att det finns en bristande omsorgs förmåga hos mamma samt att hon fortfarande väljer att inte medverka i utredning kring sina barn. Socialtjänsten mottager ett brev från mamma där hon bemöter uppgifterna i de anmälningar som kommit in. Från barnen själva och från skola framkommer fortsatt oro att barnen får ta ett vuxenansvar och att barnen upplever att mamma inte finns tillgänglig.

text: Sammantaget brister mamma till den grad i båda barnens grundläggande omsorg, att socialsekreterarna övervägt om det finns grunder för ett omhändertagande jml Lag om särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Detta utifrån omfattande brister hos mamma, där barnen utelämnas och det finns en brist av vuxentillsyn i hemmet och försvårandet av utredning där mamma inte har kunnat ge en annan bild. Med det sagt finns en stor oro för hur barnen har det och hur deras levnadssituation ser ut. Eftersom det kvarstår så pass stor oro för barnen och mamma motsätter sig insatser, bedömer socialsekreterarna att det finns ett behov av att bevilja uppföljning enligt SoL ll:4a, under två månader för att se hur barnens mående och situation förbättras eller försämras. Ny bedömning kring barnen kommer att göras under uppföljningen. Oron är så pass stor att utredningen inte kan avslutas utan insats. Detta beslut går att fattas utan vårdnadshavares samtycke. Mamma får information om detta brevledes. − − −

text: Övrigt

text: Under utredningstiderna har socialsekreterarna gjort anmälda och oanmälda hembesök där ingen är hemma. Att mamma inte medverkar i utredningen stärker oron ytterligare om att barnen är ensamma. Barnsamtal har skett på skolan och med stöd av beslut jml

text: SoL 11:2

text: eftersom mamma inte lämnat samtycken till barnsamtal. Mamma har blivit informerad per telefon om att barnsamtalen har ägt rum. När mamma inte har svarat i telefon har socialtjänsten lämnat meddelande på det telefonnummer som all kontakt tidigare gått via. Då socialtjänsten inte erhållit något nytt nummer har detta nummer använts. Information om barnsamtal har delgetts på telefonsvararen där mamma presenterat sig själv vid namn. Både socialsekreterare och l:e socialsekreterare har skrivit brev med information till mamma, då det inte har gått att ha kontakt med henne på annat sätt. Kontakter med andra så som skola, sjukvård, nätverk, polisregister och kronofogden har beslut tagits jml

text: SoL 11:2

text: . Begäran om handlingar från socialtjänsten i Göteborg har gjorts, med samtycke från mamma och handlingarna har genomläst. Där går det att läsa att mamma kommit på några av de bokade möten men att hon valt att inte komma på en del möten där. − − −

text: Bedömning

text: Handläggning har skett på ett riktigt sätt utifrån de förutsättningar som funnits i utredningarna.

text: AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: En utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd ska inledas utan dröjsmål. Utredningen ska bedrivas skyndsamt och vara slutförd senast inom fyra månader. Om det finns särskilda skäl får socialnämnden förlänga utredningen för en viss tid (11 kap. 1 och 2 §§ SoL).

text: Nämnden har ett ansvar för att driva en utredning framåt, och aktiva utredningsåtgärder måste vidtas löpande. Sedan en utredning har genomförts är avsikten att socialtjänsten ska ha bildat sig en uppfattning av förhållandena i det enskilda fallet och av om det finns behov av insatser från myndighetens sida.

text: Av journalanteckningarna om BB framgår bl.a. följande:  Den 26 januari 2015 inledde socialtjänsten en utredning. Inom ramen för utredningen hölls två samtal med AA per telefon, referentsamtal med BB:s lärare och barnsamtal med BB. Socialtjänsten hämtade också in handlingar från den tidigare kommunen. Utredningen avslutades den 26 maj 2015 utan åtgärd.  Den 27 maj 2015 inledde socialtjänsten en ny utredning. Inom ramen för utredningen hölls samtal med AA per telefon, barnsamtal med BB och ett nytt referentsamtal med BB:s lärare. I slutet av utredningstiden försökte socialtjänsten komma i kontakt med BB:s pappa, mormor och moster. Den 29 september 2015 avslutades utredningen utan åtgärd.  Den 29 september 2015 inledde socialtjänsten en ny utredning. Inom ramen för den tredje utredningen hölls samtal med BB, BB:s pappa och moster. AA skickade också in ett skriftligt bemötande till socialtjänsten. Den 28 januari 2016 avslutades utredningen med ett beslut om uppföljning enligt

text: 11 kap. 4 a §

text: SoL. Den 7 april 2016 avslutades insatsen.

text: Sammanfattningsvis framgår det av handlingarna i ärendet att socialtjänsten har bedrivit tre efter varandra följande utredningar om AA:s barn under en sammanlagd tid av mer än ett år. De två senare utredningarna har inletts i direkt anslutning till att den föregående utredningen har avslutats. Frågeställningen i varje utredning har varit i allt väsentligt densamma. När den första utredningen avslutades konstaterade handläggaren att utredningen hade lämnat många obesvarade frågor och att en ny utredning behövde inledas för att ta reda på hur barnen hade det hos sin mamma. På ungefär samma sätt konstaterade handläggaren i slutet av den andra utredningen att det kvarstod en oro för barnen och att det fanns behov av att inleda en ny utredning.

text: Den tidsfrist som anges i

text: 11 kap. 2 §

text: SoL är en maximitid inom vilken en utredning ska slutföras. Bestämmelsen har kommit till bl.a. för att undvika att påbörjade utredningar står öppna under lång tid utan att bli ordentligt avslutade (

text: prop. 1996/97:124 s. 109

text: ). I undantagsfall kan socialnämnden fatta beslut om att förlänga utredningstiden. Om det t.ex. i slutet av en barnutredning kommer fram nya uppgifter som kan påverka bedömningen finns det givetvis skäl att överväga om utredningstiden behöver förlängas. Det är dock inte meningen att socialnämnden ska avsluta en utredning och sedan direkt inleda en ny utredning för att förlänga utredningstiden. Fyramånadersfristen blir i sådant fall verkningslös. Avsikten med regleringen är inte heller att en socialnämnd ska bedriva utredningar om en familj mer eller mindre kontinuerligt när det handlar om i stort sett samma frågeställning. I det nu aktuella ärendet borde nämndens oro ha kunnat klarläggas genom den första utredningen om denna hade handlagts med tillräcklig omsorg. De utredningsåtgärder som vidtogs under den andra och tredje utredningen borde ha vidtagits inom ramen för den första utredningen.

text: Nämnden har agerat på ett sådant sätt att bestämmelsen om utredningstid i

text: 11 kap. 2 §

text: SoL har kringgåtts. För detta förtjänar socialnämnden allvarlig kritik. Det är anmärkningsvärt att nämnden i samband med att den yttrade sig till JO inte har insett det felaktiga i handläggningen av ärendet. Bestämmelsen är grundläggande när det gäller hur ett barnärende ska handläggas. Mot den bakgrunden finner jag skäl att skicka en kopia av detta beslut till Inspektionen för vård och omsorg (IVO), som är ordinarie tillsynsmyndighet över socialtjänsten, för kännedom.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Beslut Förundersökning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Möjligheten för en polismyndighet att lägga ned en förundersökning med motiveringen "brott kan ej styrkas"

org: jo

text: Chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh

type: stycke

text: Möjligheten för en polismyndighet att lägga ned en förundersökning med motiveringen ”brott kan ej styrkas”

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Vid en inspektion av Polismyndigheten i Uppsala, trafikavdelningen, den 6 juni

text: 1996 framkom att flera förundersökningar hade lagts ned av polismyndigheten med motiveringen ”brott kan ej styrkas”. I protokollet som fördes vid inspektionen antecknades i denna del bl.a. följande.

text: I en skrivelse den 12 februari 1991 – – – från polisintendenten AA till chefsåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Uppsala sägs bl.a. följande. ”Vad gäller beslut är det polismyndighetens uppfattning att i de ärenden som handläggs vid trafikavdelningen kan stf. avdelningschefen ta beslut med motiveringen brott kan ej styrkas och gärningen ej brott.” Enligt skrivelsen skulle vad däri upptagits tillämpas från och med den 12 februari 1991.

text: ChefsJO Eklundh beslutade att till granskning i ett särskilt ärende ta upp frågan om lämpligheten i att en polismyndighet lägger ned en förundersökning med beslutsmotiveringen ”brott kan ej styrkas”.

text: Utredning

text: Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren anmodades att inkomma med yttrande över den aktuella frågan.

text: Rikspolisstyrelsen (rikspolischefen BB) anförde i remissvaret följande.

text: Vem som är behörig att lägga ned en förundersökning anges inte närmare i

text: rättegångsbalken

text: (RB), på annat sätt än att nedläggning enligt

text: 23 kap. 4 a §

text: RB endast får beslutas av åklagare. En naturlig slutsats av detta skulle kunna vara att den som leder en förundersökning normalt sett också är behörig att – i andra fall än som avses i den nyss nämnda bestämmelsen – besluta om att lägga ned undersökningen, jfr t.ex.

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB. Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren har, utifrån bestämmelserna i

text: 23 kap. 3 § första stycket

text: RB, i samråd fastställt att polismyndighet leder förundersökningen när fråga är om brott av s.k. enkel beskaffenhet. Se Rikspolisstyrelsens allmänna råd angående förundersökningsledning i brottmål (FAP 403-5). I ett beslut av JO (1982/83 s. 104) har uttalats att beslutsmotiveringen ”brott ej styrkt” normalt inte bör användas av polisen. Rikspolisstyrelsen har därefter år 1986 i föreskrifter och allmänna råd för anmälningsrutinen angivit vilka beslutsmotiveringar som skall användas vid nedläggningsbeslut (FAP 403-6, blad 15).

text: Där anges bl.a. motiveringen ”Brott kan ej styrkas” för det fallet att det inte kan styrkas att brott föreligger. Rikspolisstyrelsen ansåg alltså redan år 1986, enligt vad som framgår av föreskriften, att en polismyndighet kan lägga ned förundersökning på denna grund. Innan föreskriften beslutades ägde för övrigt samråd rum med Riksåklagaren, som inte hade någon invändning däremot. Till det anförda vill Rikspolisstyrelsen foga den synpunkten att den hänvisning till s. 25 i

text: prop. 1981/82:41

text: som görs i 1982 års JO-beslut inte ger stöd för uppfattningen att en polismyndighet är förhindrad att lägga ned en förundersökning på den angivna grunden. Departementschefen uttalar där att det inte finns anledning för lagstiftaren att ingripa i frågan om fördelningen av beslutskompetensen mellan polis och åklagare när det gäller nedläggning av förundersökningar när det inte längre finns anledning att fullfölja undersökningen. Någon antydan om att polisens beslutskompetens borde vara begränsad till vissa nedläggningsgrunder finns inte där, fortfarande bortsett från de särskilda fall som avses i

text: 23 kap. 4 a §

text: RB. Om det angivna förfarandet alltså inte kan sägas vara formellt felaktigt, bör den frågan ställas om det kan finnas några andra invändningar mot att polisen har befogenhet att lägga ned förundersökningar på den grunden att brott inte kan styrkas. Styrelsen har för sin del svårt att se några sådana. Att under en förundersökning bedöma den föreliggande bevisningens styrka och avgöra om det föreligger tillräckliga skäl för åtal kan för det mesta inte vara svårare än att avgöra om den gärning som är föremål för utredning täcks av rekvisiten i en straffbestämmelse eller om förundersökningen skall läggas ned med motiveringen ”gärningen ej brott”.

text: Det nu anförda skall även ses mot bakgrund av att polisen är förundersökningsledare bara i ärenden av enkel beskaffenhet. Den angivna ordningen synes inte heller inge några betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. Rikspolisstyrelsen vill även påpeka att inte minst det alltmer uttalade kravet på att resurserna skall utnyttjas så effektivt som möjligt i brottsbekämpningen med styrka talar för att polisen bör kunna lägga ned en förundersökning även i nu aktuella fall. Regeringen beslutade i september 1996 att åklagar- och polisväsendena gemensamt skall utveckla former för arbetet med prioriteringar i den brottsutredande verksamheten. Som en följd av detta har Riksåklagaren i samråd med Rikspolisstyrelsen tillsatt en arbetsgrupp, bestående av företrädare för åklagarväsendet och polisen. En av gruppens uppgifter är att överväga formerna för beslut att lägga ned förundersökning i de fall polisen är förundersökningsledare. I det arbetet kommer styrelsen att hävda den uppfattning som framgår av detta yttrande. Uppdraget skall redovisas den 1 april 1997.

text: Riksåklagaren CC anförde i sitt remissvar bl.a. följande.

text: Av remissen framgår att stf avdelningschef vid trafikavdelningen vid polismyndigheten i Uppsala bemyndigats att i ärenden som handläggs vid trafikavdelningen fatta beslut om nedläggande av förundersökning med motiveringen ”brott kan ej styrkas”.

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: skall en förundersökning läggas ned så snart det inte längre finns anledning att fullfölja den. Bortsett från fall som avses i 4 a § om s.k. förundersökningsbegränsning finns det inte några regler som uttryckligen begränsar polismyndighetens behörighet att lägga ned en undersökning i de ärenden där myndigheten leder förundersökningen (jfr Gullnäs m.fl.

text: Rättegångsbalken

text: , 23:28). I det JO-ärende till vilket remissen hänvisar har JO emellertid uttalat att beslutsmotiveringen ”brott ej styrkt” normalt inte bör användas av polismyndighet vid nedläggning av förundersökning. Om det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet skall utredningen enligt JO redovisas till åklagare för beslut i åtalsfrågan. Om man däremot inte har kommit så långt att någon blivit skäligen misstänkt får polismyndigheten som förundersökningsledare fatta beslut om nedläggning av förundersökningen. I sådana fall är det enligt JO motiveringen ”ej spaningsresultat” som ofta ligger närmast till hands.

text: Till det sagda bör läggas att Riksåklagaren för att få till stånd en större enhetlighet mellan olika beslutsformer föreskrivit att ett avskrivningsbeslut bör ges formen av ett negativt åtalsbeslut i de fall där den misstänkte slutligt underrättats om utredningen enligt bestämmelsen i

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: . I andra fall bör avskrivningsbeslut meddelas i form av ett beslut att lägga ned förundersökningen (RÅC I:107). Tills vidare bör enligt min mening huvudregeln fortfarande vara den som kommer till uttryck i det angivna JO-uttalandet. Prövningen av bevisningens styrka får i dessa fall anses innefatta sådana rättsliga överväganden som det åligger åklagare att göra (jfr

text: SOU 1985:62 s. 215

text: ). Jag vill dock samtidigt tillägga att Riksåklagaren i samråd med Rikspolisstyrelsen har tillsatt en arbetsgrupp för att överväga frågor om förundersökningsprotokollet och dess utformning. I uppdraget ingår bl.a. att undersöka möjligheterna för polisen att lägga ned förundersökningen i de fall polisen är förundersökningsledare. Den aktuella frågan kommer således att övervägas i det sammanhanget. – – – Senare under utredningen tog chefsJO Eklundh även del av den i remissvaren omnämnda arbetsgruppens rapport ”Några steg på vägen mot effektivare förundersökningar” och en sammanställning av remissvar över rapporten.

text: I ett beslut den 15 september 1999 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Rättslig reglering

text: Inledning De grundläggande bestämmelserna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB). I det följande lämnas en redogörelse för bl.a. reglerna om förundersökningsledarskap och nedläggning av förundersökning.

text: Allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål har sedan den 1 januari 1980 funnits i det av Riksåklagaren i samråd med Rikspolisstyrelsen fastställda s.k. fördelningscirkuläret.

text: Den arbetsgrupp som Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren omnämner i remissvaren tillsattes i slutet av 1996 med syfte att överväga frågor om förundersökningsprotokollet och dess utformning. Enligt arbetsgruppens rapport, som sammanställdes under våren 1997, var ett av de övergripande målen för uppdraget att överväga former för beslut om nedläggande av förundersökning i de fall där polisen är förundersökningsledare.

text: Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen beslutade i december 1997 nya allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (Riksåklagarens författningssamling,

text: RÅFS 1997:12

text: , vilket motsvaras av Rikspolisstyrelsens FAP 403-5).

text: Förundersökningsledarskap Ett beslut att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndigheten eller åklagaren. Har förundersökningen inletts av polismyndigheten och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen avseende brottet övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl (

text: 23 kap. 3 § första stycket

text: RB).

text: I de allmänna råden från december 1997 uttalas att målsättningen skall vara att polismyndigheten är förundersökningsledare i ärenden av s.k. vardagskaraktär och att åklagarna koncentrerar sina krafter på de mer komplicerade ärendena. Vidare sägs att frågan vad som kan anses innefattas i begreppet enkel beskaffenhet får avgöras främst med hänsyn till brottets generella straffvärde, ärendets karaktär och svårighetsgrad i övrigt samt till den kompetens som finns vid de enskilda polismyndigheterna. En närmare bestämning av fördelningen mellan polis och åklagare om ansvaret för förundersökningsledningen bör emellertid göras genom lokala överenskommelser (punkt 2.1 i

text: RÅFS 1997:12

text: ). Det ges dock vissa riktlinjer om vilka brott och övriga fall där åklagaren bör leda förundersökningen (se punkterna 2.2–2.4).

text: Nedläggande av förundersökning m.m. En förundersökning skall läggas ned om det inte längre finns anledning till dess fullföljande (

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB).

text: En förundersökning får vidare läggas ned om det föreligger förutsättningar att tillämpa reglerna i

text: 23 kap. 4 a §

text: RB om förundersökningsbegränsning. Enligt denna bestämmelse får en förundersökning läggas ned om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och det dessutom kan antas att brottet i händelse av lagföring inte skulle leda till någon svårare påföljd än böter. Vidare får ett sådant beslut fattas om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i

text: 20 kap.

text: RB eller om särskild åtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned.

text: Ett beslut om att lägga ned en förundersökning enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB kan fattas av undersökningsledaren och faller således inom polismyndighetens formella kompetensområde i de fall där myndigheten är förundersökningsledare (jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 23:28). Ett nedläggningsbeslut med stöd av reglerna om förundersökningsbegränsning får däremot fattas endast av åklagare (

text: 23 kap. 4 a § tredje stycket

text: RB).

text: Frågan om vilken befogenhet en polismyndighet i vissa fall har att avbryta en förundersökning har redan tidigare varit föremål för JO:s ställningstagande. JO Wigelius uttalade i ärendet JO 1982/83 s. 104 att polismyndigheten normalt inte bör använda beslutsmotiveringen ”brott kan ej styrkas” vid nedläggning av förundersökningar. I ärendet uttalades vidare att utredningen skall redovisas till åklagare för beslut i åtalsfrågan om det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Om man däremot inte kommit så långt att någon har blivit skäligen misstänkt får polismyndigheten som förundersökningsledare fatta beslut om nedläggning av undersökningen. I sådana fall sägs emellertid formuleringen ”ej spaningsresultat” ofta ligga närmast till hands.

text: I 1981 års polisberednings slutbetänkande (

text: SOU 1985:62 s. 215

text: ) framhölls att det i doktrin och praxis har ansetts att nedläggande av förundersökning ankommer på åklagare om någon har hörts som skäligen misstänkt för brott. Beslut om nedläggande har i dessa fall uppfattats som ett ställningstagande i åtalsfrågan och

text: därmed en uppgift som uteslutande ankommer på åklagare. Vidare uttalades i betänkandet att polismyndigheten emellertid av praktiska skäl anses ha rätt att lägga ned en förundersökning, förutom då spaningen inte har lett till misstanke mot någon person, i sådana fall då den misstänkte har avlidit och i vissa fall också då brott inte har förelegat.

text: I de allmänna råden om ledningen av förundersökning i brottmål (punkt 3) anförs i denna del numera bl.a. följande.

text: Frågan om var gränsen går mellan när en förundersökning skall läggas ned och när ett negativt åtalsbeslut skall fattas finns inte reglerad i författningstext. Negativa åtalsbeslut fattas alltid av åklagaren. I ett år 1985 utfärdat cirkulär (RÅC I:107) uttalade Riksåklagaren att åklagarna fortsättningsvis borde låta gränsen för när en förundersökning kan läggas ned gå vid när s.k. slutdelgivning enligt

text: 23 kap. 18 §

text: RB ägt rum. Skälet till detta var att denna gränsdragning bättre stod i överensstämmelse med de utvidgade reglerna om förundersökningsbegränsning som infördes år 1982. Innan slutdelgivning ägt rum kan alltså en förundersökning läggas ned. Beslut om nedläggning kan, utom i fall som avses i

text: 23 kap. 4 a §

text: RB, fattas av undersökningsledaren och faller således inom polismyndighetens formella kompetensområde i de fall där myndigheten är förundersökningsledare (Fitger. P,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, sid 23:28). Några formella hinder mot att polismyndigheten lägger ned förundersökningar med motiveringen att brott inte kan styrkas finns alltså inte. Det måste emellertid ske en noggrann bedömning av bevisläget i varje enskilt fall. Beslutet innebär att det görs en prognos av huruvida det kan förväntas en fällande dom eller inte. Den som skall göra en sådan bedömning måste ha nödvändig kompetens för detta. I osäkra eller på annat sätt komplicerade fall bör därför förundersökningsledningen överlämnas till åklagaren för avgörande om ärendets fortsatta handläggning. Den närmare avgränsningen i denna fråga bör bestämmas inom ramen för de lokala överenskommelserna angående fördelningen av förundersökningsledningen.

text: Bedömning

text: Allmänt När jag beslutade att utreda frågan om lämpligheten av att en polismyndighet lägger ned en förundersökning med motiveringen ”brott kan ej styrkas” var den gängse uppfattningen att polismyndigheternas möjligheter att använda denna beslutsmotivering var begränsade på det sätt som uttalas i JO 1982/83 s. 104 och i 1981 års polisberednings slutbetänkande.

text: I det tidigare gällande fördelningscirkuläret saknades uttalanden i frågan. Som har nämnts i det föregående föreligger emellertid nu nya av Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen meddelade allmänna råd om förundersökning i brottmål, där saken behandlas. Råden är emellertid i detta hänseende så allmänt utformade att det är oklart om de innebär någon mera påtaglig förändring i förhållande till vad som dittills har ansetts gälla i fråga om polismyndigheternas möjligheter att lägga ned en förundersökning med motiveringen ”brott kan ej styrkas”. Detaljregleringen av frågan avses ske genom de lokala överenskommelser som nämns i sammanhanget. Några uppgifter om vad dessa överenskommelser innebär i det här aktuella hänseendet föreligger inte i ärendet.

text: Vad som sägs i rapporten Några steg på vägen mot effektivare förundersökningar tyder emellertid närmast på att en viss förändring av sättet att se på frågan är

text: åsyftad. Det framhålls bl.a. att en överföring av den här diskuterade typen av beslut till polismyndigheten i de ärenden där den är förundersökningsledare skulle ge effektivitetsvinster. Arbetsgruppen uttalar vidare att det kan synas uppenbart att den som är förundersökningsledare, och därmed satt att göra bedömningar innefattande bl.a. huruvida brott föreligger och vad som krävs för att styrka detta, måste ha en sådan kompetensnivå att han eller hon också kan göra en fullgod bedömning av om ärendet skall läggas ned med hänvisning till att brott inte kan styrkas. För att höja kompetensen hos polisen föreslår arbetsgruppen att vissa utbildningsåtgärder vidtas, t.ex. i form av riktad utbildning vari bör ingå en inte alltför kort praktiktid hos åklagare. Innebörden av beslutsmotiveringen "brott kan ej styrkas" Innan jag kommer in på frågan om de rättsliga möjligheterna för en polismyndighet att lägga ned en förundersökning med beslutsmotiveringen ”brott kan ej styrkas”, vill jag peka på det förhållandet att motiveringen, med den innebörd den har för närvarande, inte är entydig. I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för personbladsrutinen (FAP 441-2) anges nämligen i avsnitt 10 att den innebär antingen att det inte kan styrkas att den misstänkte har begått brottet eller att det inte kan styrkas att brott föreligger (se även avsnitt 16.3 i FAP 403-6 om anmälningsrutinen). Riksrevisionsverket konstaterar mot denna bakgrund i rapporten (RRV 1999:3) Svårigheter med statistik rörande brottsutredningar att motiveringen används av polis och åklagare i situationer som i hög grad skiljer sig från varandra och att den därför inte är lämplig att använda som ett effektivitetsmått avseende andelen nedlagda ärenden på denna grund (s. 37 f.).

text: Det är en grundläggande princip i en rättsstat att rättstillämpningen i största möjliga utsträckning skall vara enhetlig och förutsebar. Detta gäller självfallet också i fråga om avslutandet av brottsutredningar. Eftersom beslutsmotiveringen ”brott kan ej styrkas” inte är entydig och det därmed är möjligt att tillämpa den i situationer av mycket varierande slag, kan man ofta inte förstå vilken innebörd den har i det särskilda fallet. Enligt min mening bör beslutsmotiveringen ”brott kan ej styrkas” därför framdeles användas endast i de fall där det inte kan styrkas att den som är misstänkt för brottet verkligen har begått detta. Det skall således vara fråga om situationer där förundersökningsledaren på grundval av en värdering av föreliggande bevisning finner att man inte kan förvänta sig en fällande dom och därför beslutar att lägga ned förundersökningen eller att åtal inte skall väckas. Om det däremot inte kan klarläggas om något brott över huvud taget har begåtts eller det inte finns någon misstänkt, bör utredningen i stället avslutas t.ex. på den grunden att det inte kan antas att något brott som hör under allmänt åtal har förövats respektive att spaningsresultat saknas.

text: Genom en sådan terminologisk förändring skulle användningen av de olika avskrivningsgrunderna framstå som mer adekvat, och därmed skulle också kravet på förutsebarhet och entydighet tillgodoses på ett bättre sätt än för närvarande.

text: Utgångspunkten för mitt resonemang i det följande är således att motiveringen ”brott kan ej styrkas” skall användas endast i de fall där det inte kan styrkas att den misstänkte har begått brottet.

text: Befogenheten att använda beslutsmotiveringen "brott kan ej styrkas"

text: Rättegångsbalken

text: ger i viktiga hänseenden åklagaren en särställning i det brottsutredande förfarandet. Detta har sin grund i att det av rättssäkerhetsskäl har ansetts påkallat att beslut av mera ingripande betydelse för den enskilde fattas av en person med kvalificerad juridisk kompetens som tillhör en annan myndighetsorganisation än den som har hand om det löpande utredningsarbetet och som därmed har särskilda förutsättningar att agera med den objektivitet som

text: rättegångsbalken

text: kräver.

text: Som framgår av vad som har sagts i det föregående om den rättsliga regleringen finns det inte något formellt hinder mot att polismyndigheten använder motiveringen ”brott kan ej styrkas” när den lägger ned en förundersökning. Frågan om polisens möjligheter att använda denna beslutsmotivering måste i stället bedömas med utgångspunkt i de grundläggande principerna bakom

text: rättegångsbalkens

text: fördelning av uppgifter i brottmålsförfarandet mellan polismyndigheterna och åklagarna. Effektivitetssynpunkter kan vid en sådan bedömning självfallet beaktas endast i den utsträckning som detta inte leder till ett resultat som står i strid med dessa principer.

text: Av

text: rättegångsbalken

text: framgår att det är åklagaren som för det allmännas talan i domstol och att det endast är åklagaren som har befogenhet att besluta att åtal skall väckas. Härav följer i sin tur att alla beslut under en brottsutredning som i sak utgör ett ställningstagande i åtalsfrågan måste fattas av åklagaren. Till åklagarens uppgifter hör också att i samband därmed kontrollera kvaliteten i polisens utredningsverksamhet.

text: Ett ställningstagande i åtalsfrågan föreligger uppenbarligen alltid, när ett beslut att avsluta en förundersökning fattas efter s.k. slutdelgivning enligt

text: 23 kap. 18 §

text: RB och beslutet därför enligt RÅC I:107 skall avfattas som ett beslut att inte väcka åtal. Det bör emellertid framhållas att den gränsdragning som där görs mellan beslut att inte väcka åtal, å den ena sidan, och beslut att lägga ned en förundersökning, å den andra, avser frågan hur åklagarna skall utforma ett beslut att avsluta en förundersökning. Vad som sägs i RÅC I:107 kan däremot inte tillmätas någon avgörande betydelse vid bedömningen av om ett beslut att avsluta en förundersökning i sakligt hänseende skall betraktas som ett ställningstagande i åtalsfrågan eller ej.

text: Den väsentliga skiljelinjen mellan olika stadier i förundersökningsförfarandet går i stället vid den tidpunkt då någon skäligen misstänks för brottet. I och med att någon – i enlighet med vad som föreskrivs i

text: 23 kap. 18 §

text: RB första stycket första meningen RB – delges misstanke om brott övergår förundersökningen i ett nytt skede, vilket bl.a. innebär att den misstänkte får vissa ur rättssäkerhetssynpunkt betydelsefulla rättigheter. I de fall där någon har delgetts misstanke om brottet framstår ett beslut att avsluta en förundersökning som ett ställningstagande i åtalsfrågan oavsett hur beslutet har formulerats (jfr Gärde m.fl., Nya

text: Rättegångsbalken

text: s. 312 om tillämpningen av

text: 23 kap. 20 §

text: RB om beslut i åtalsfrågan). Som har framhållits i flera JO-beslut (se t.ex. JO 1992/93 s. 204 och JO 1993/1994 s. 101) krävs för att någon skall anses vara skäligen misstänkt för brott att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser. För att en utredning i ett sådant fall skall kunna läggas ned med beslutsmotiveringen ”brott kan ej styrkas” krävs följaktligen i allmänhet en betydligt mer ingående bevisvärdering än i de fall där bevisnivån skälig misstanke aldrig har uppnåtts. Detta synsätt kommer också till uttryck i Riksåklagarens remissvar när det där sägs att prövningen av bevisningens styrka i dessa fall får anses innefatta sådana rättsliga överväganden som det åligger åklagare att göra.

text: Härav följer i sin tur, i konsekvens med vad som har sagts i det föregående, att det får anses följa av

text: rättegångsbalkens

text: fördelning av uppgifter mellan polis och åklagare att, sedan någon delgetts misstanke om brott, frågan om nedläggning av förundersökningen på grundval av en bevisvärdering skall överlämnas till åklagaren för beslut.

text: Det nu sagda innebär att jag i princip ansluter mig till det synsätt avseende befogenheten att lägga ned en förundersökning med motiveringen ”brott kan ej styrkas” som kommer till uttryck i JO 1982/83 s. 104 och i 1981 års polisberednings slutbetänkande.

text: Jag finner inte anledning att i detta sammanhang närmare gå in på frågan om den rättsliga innebörden av sådana lokala avtal mellan polis- och åklagarmyndigheter om tolkningen av gällande lag som nämns i de allmänna råden från december 1997. Jag kan emellertid konstatera att avtal mellan myndigheter inte återfinns bland de olika former för beslut om rättsligen bindande normer som läggs fast i

text: 8 kap.

text: regeringsformen

text: och att sådana avtal inte heller utgör allmänna råd av det slag som åsyftas i

text: 1 § författningssamlingsförordningen (1976:725)

text: Utöver vad som nu har anförts föranleder utformningen av fördelningscirkuläret i det här aktuella hänseendet inte något uttalande från min sida.

text: Mina iakttagelser i detta ärende är av den arten att jag finner det påkallat att fästa Justitiedepartementets och justitieutskottets uppmärksamhet på de här behandlade frågorna genom att dit överlämna kopior av detta beslut.

type: avgorande


title: Dröjsmål med att vidarebefordra ett överklagande till prövningsinstansen

text: I ett beslut den 23 april 2003 anförde JO Berggren följande.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 9 juli 2001, framförde AA klagomål mot Vägverket. Av handlingar som med anledning av anmälan hämtades in från verket framgick bl.a. följande. AA sökte i september 2000 en befattning som trafikinspektörsaspirant.Vägverket meddelade beslut i ärendet den 13 november samma år. I en skrivelse, som kom in till verket den 28 november 2000, överklagade AA beslutet. Hans överklagande och övriga handlingar i ärendet sändes den 2 juli 2001 till den instans, regeringen, som skulle pröva överklagandet.

text: Utredning

text: Sedan ärendet remitterats uttalade generaldirektören för Vägverket, BB, följande.

text: Verket är medvetet om att dröjsmålet kraftigt strider mot kravet på skyndsam handläggning i

text: 7 § förvaltningslagen

text: och beklagar det inträffade. Någon giltig ursäkt föreligger inte. Den enda förklaring som kan lämnas är att personalfrågorna på den ansvariga enheten var föremål för en organisatorisk översyn vilken sammanföll med omfattande rekryteringar av trafikinspektörsaspiranter och andra frågor knutna till bristen på förarprövare. De administrativa resurserna har därför varit hårt ansträngda under en längre tid. Jag beslutade den 10 oktober 2001 att inleda förundersökning, eftersom jag fann anledning att anta att tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: hade begåtts.

text: Under utredningen hölls förhör med sex tjänstemän vid Vägverket.

text: Vid förhören framkom sammanfattningsvis följande. AA:s överklagande kom in till Vägverket den 28 november 2000. Den 1 december 2000 påbörjade verket en stor omorganisation vilken berörde bl.a. handläggningen av överklaganden. Ansvaret för överklaganden kom att övergå från personalenheten till enheten sektor- och myndighetsuppgifter. Det aktuella överklagandeärendet överlämnades formellt till den sistnämnda enheten i början av december 2000 för handläggning, bestående främst av avfattandet av ett yttrande till regeringen. På grund av hög arbetsbelastning inom enheten blev ärendet under lång tid liggande utan åtgärd.

text: Jag beslutade den 21 februari 2003 att lägga ned förundersökningen med hänsyn till att det inte var möjligt att på grundval av den företagna utredningen hävda att någon befattningshavare som står under JO:s tillsyn gjort sig skyldig till tjänstefel vid sin hantering av ärendet.

text: Bedömning

text: Frågan inom vilken tidsfrist en förvaltningsmyndighet skall överlämna en skrivelse med överklagande och övriga handlingar i ärendet till överinstansen är inte reglerad i någon författning. Det ligger emellertid i sakens natur att ett överlämnande – när sådant skall äga rum – måste ske utan dröjsmål. Den allmänna regeln i

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: om snabb och enkel handläggning m.m. skall vara vägledande även i detta hänseende (

text: prop. 1985/86:80 s. 77

text: ). När omprövning inte företas, bör överlämnandet normalt ske inom en vecka efter det att överklagandet kom in till myndigheten.

text: Som framgått kom skrivelsen från AA med överklagande av beslutet den 13 november 2000 in till Vägverket den 28 november. Inte förrän den 2 juli 2001 översändes överklagandet jämte handlingarna i ärendet till regeringen. Handläggningen har således inte skett i överensstämmelse med det krav på skyndsamhet som föreskrivs i

text: 7 § förvaltningslagen

text: . Den främsta orsaken till tidsutdräkten synes vara att Vägverket ansåg sig böra avge ett yttrande till regeringen i samband med att ärendet översändes dit.

text: I ett tidigare ärende hos JO (dnr 1722-1994) med anledning av en anmälan mot Vägverket angående handläggning av överklaganden av beslut om arbetsplaner uttalade justitieombudsmannen CC i ett beslut den 5 oktober 1995 bl.a. följande:

text: Det är en uppgift för den högre instansen att besluta om vilka handläggningsåtgärder, t.ex. inhämtande av yttranden, som erfordras innan ärendet kan avgöras. Sådana åtgärder utgör inte en uppgift för beslutsmyndigheten. Detta får anses följa bl.a. av det förhållandet att omprövningsskyldigheten normalt inte anses gälla när det krävs ytterligare utredning. Det står emellertid beslutsmyndigheten fritt att i samband med att överklagandet överlämnas bifoga ett eget yttrande. Arbetet därmed får emellertid inte nämnvärt fördröja överlämnandet till överinstansen, som ju intill dess ärendet inkommit dit saknar möjlighet att disponera över handläggningen. Om beslutsmyndigheten med hänsyn till mera brådskande arbetsuppgifter bedömer att den inte hinner författa yttrandet med sådan skyndsamhet som är förutsatt, får myndigheten enligt min mening anses ha möjlighet att, när överklagandet och övriga handlingar överlämnas, meddela överinstansen sin avsikt att inkomma med ett eget yttrande. Det får därefter anses vara en uppgift för den högre instansen att – om den bedömer det nödvändigt – fastställa en tidpunkt då beslutsmyndighetens yttrande skall ha kommit in dit. Jag har ingen avvikande mening i frågan och jag är kritisk till att Vägverket vid handläggningen av överklaganden uppenbarligen inte beaktat vad som anfördes i det tidigare beslutet. Även med beaktande av att arbetssituationen under den aktuella perioden varit mycket ansträngd är det givetvis helt oacceptabelt att det dröjde drygt sju månader innan överklagandeskrivelsen och övriga handlingar i ärendet sändes över till överinstansen.

text: Med hänsyn till vad som kommit fram om förhållandena på den ansvariga enheten anser jag mig emellertid inte kunna kritisera någon enskild tjänsteman för den långa handläggningstiden. Ärendet avslutas.


nyckelord: Anstalt Postgranskning

title: Hanteringen av ett brev till en intagen

text: Anmälan

text: AA klagade på att brev till honom från en advokat hade granskats i kriminalvårdsanstalten Halmstad och därefter försvunnit.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Kriminalvårdsmyndigheten Halmstad genom ställföreträdande kriminalvårdschefen BB följande.

text: Det fanns misstankar från personalen att de brev som var adresserade till AA och var märkta med advokat CC:s namn, inte kom från honom. Klientinspektör DD beslöt därför att kontrollera med advokaten om det var korrekt att det brev som kom till anstalten den 27 maj 2003 verkligen skickats därifrån. Han kvarhöll brevet i avvaktan på att han skulle kontrollera och fastställa avsändaren. Under eftermiddagen den 27 maj fick DD kontakt med advokat CC:s sekreterare. Hon bekräftade att det var riktigt att brevet kom därifrån. Då det var sent på eftermiddagen delades inte brevet ut den dagen utan delades ut nästa dag den 28 maj, tillsammans med övrig post till de intagna. AA uppger att han inte fått det brev som kom till anstalten den 27 maj från advokat CC. Enligt AA innehöll brevet 1.000 kr i kontanter samt ett meddelande från advokaten. Före den villkorliga frigivningen framställde AA krav på att myndigheten skulle ersätta honom för de enligt honom försvunna pengarna. Anstalten har företagit en utredning med anledning av händelsen. Kontakt har åter tagits med advokat CC:s sekreterare. Hon uppger att brevet innehöll 1.000 kr i kontanter samt ett meddelande till AA. Personal som var i tjänst den 28 maj kan inte erinra sig om just detta brev utdelats. Man anser dock att det är troligt att brevet delats ut till AA, eftersom man följt de vanliga rutinerna vid postutdelning och att det normalt inte försvinner några försändelser. Då det inte till fullo går att klarlägga om brevet kommit fram till AA har myndigheten valt att ersätta honom med de enligt honom försvunna pengarna 1.000 kr. Meddelandet i brevet från advokaten har han tidigare fått muntligt besked om. AA har därför inte lidit någon materiell skada. Vidare har, enligt uppgifter inhämtade av mig, inte försändelsen granskats. DD har inte heller, då han hade kontakt med advokat CC:s sekreterare, efterfrågat innehållet i brevet. Det har gjorts först vid undersökningen som företogs efter det att AA påstått att brevet försvunnit. Efter händelsen har anstalten inlett en översyn av rutinerna vid postutdelning. Det är ytterst sällsynt att försändelser kvarhålls och därför har man missat att delge AA

text: beslutet. Detta har nu rättats till på så sätt att vid beslut om kvarhållande av brev eller försändelser skall den intagne delges beslutet så snart kan ske. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: I beslut den 28 januari 2004 anförde JO Lundin följande.

text: Bedömning

text: Av

text: 28 §§

text: lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår bl.a. följande. Brev mellan en intagen och en advokat skall vidarebefordras utan granskning. Anges brevet vara avsänt från en advokat och kan det skäligen misstänkas att uppgiften är oriktig, får brevet dock granskas, om förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt. Granskningen får inte vara mer ingående än vad som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Ett brev som har granskats får kvarhållas, om det är påkallat av säkerhetsskäl. Den intagne skall underrättas om detta.

text: Det skydd för förtrolig kommunikation som regleras i KvaL kan ses som en för intagna i kriminalvårdsanstalt anpassad form av det skydd som gäller för varje medborgare enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: . Det är därför av synnerlig vikt att den som har att bedöma om ett brev från t.ex. en advokat skall granskas gör en seriös bedömning av möjligheterna att klarlägga vem som är avsändare av ett brev utan att det granskas. Huruvida det i praktiken kan klarläggas vem som är ett brevs avsändare på annat sätt än genom att öppna brevet, beror självfallet på omständigheterna i det särskilda fallet. Många gånger står sannolikt inte några andra möjligheter till buds än att öppna brevet. Andra gånger skulle en efterforskning av annat slag i och för sig kunna göras, men inte utan att det skulle inverka påtagligt på anstaltens dagliga rutiner och kanske inte heller med ett säkert resultat.

text: Det finns inte några uttryckliga regler om när brev till en intagen skall vidarebefordras till honom av anstalten. En annan sak är att det givetvis skall ske så snart som möjligt. Vad som kan påverka tiden för utdelandet av post till intagna är bl.a. omfattningen av de granskningsåtgärder som enligt 25–28 §§ KvaL skall vidtas med försändelser till de intagna. Sådana granskningsåtgärder brukar karakteriseras som faktiskt handlande och inte handläggning av ärenden. Skillnaden är av betydelse främst genom att de flesta av reglerna i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: endast gäller för myndigheternas handläggning av ärenden (

text: 1 §

text: Hanteringen av det aktuella brevet är ett typexempel på faktiskt handlande. Det var inte fråga om något beslut om kvarhållande enligt 27 § KvaL eller omhändertagande eller beslag enligt

text: 64 §§

text: samma lag. Det var i stället en åtgärd som hade till syfte att utröna om det senare skulle meddelas ett beslut i något avseende beträffande brevet. Sådant faktiskt handlande är inte underkastat de krav på bl.a. dokumentation i form av formella beslut som gäller vid handläggning av ärenden. På det stadium som det var fråga om i detta fall, när det gällde att

text: kontrollera den uppgivne avsändarens riktighet och det inte hade skett någon granskning av brevet, har det därför inte förelegat någon skyldighet för myndigheten att meddela ett formellt beslut om att kvarhålla brevet. Mot bakgrund av att de kontrollåtgärder som anstalten vidtog medförde att brevet inte kunde delas ut samma dag som det anlände till anstalten, borde AA emellertid ha underrättats om detta.

text: Anstalten har godtagit JO:s påstående om att han inte fått brevet och gett honom ersättning för de pengar som skall ha funnits i det. Vad som framkommit i delen ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


title: Anmälan mot Länsarbetsnämnden I Stockholms län angående avanmälan m.m.

text: Bakgrund

text: AA var inskriven som arbetssökande vid arbetsförmedlingen i Farsta, en enhet inom Länsarbetsnämnden i Stockholms län. Förmedlingen anvisade honom en arbetspraktik under perioden 31 augusti–30 oktober 2000. I samband med att praktiken avslutades fick handläggaren vid förmedlingen uppgifter från arbetsgivaren att någon förlängning av praktiken inte önskades. AA avanmäldes den 1 november 2000 med hänvisning till att ärendet överlämnades till annan myndighet. Ett brev om avanmälan skickades samma dag till AA. Då brevet kom i retur till förmedlingen avaktualiserades AA den 6 november 2000 med samma hänvisning, att ärendet lämnades över till annan myndighet.

text: Anmälan

text: AA klagade i en anmälan till JO på att arbetsförmedlingen i Farsta avanmält och avaktualiserat honom och att han inte hade underrättats om skälen till detta. Han var också missnöjd bl.a. med att arbetsförmedlingens chef inte infriat löften om telefonsamtal med information i ärendet.

text: AA uppgav i sin anmälan bl.a. följande. Då han försökte få veta varför förmedlingen agerat som den gjort, uppgav handläggaren BB den 11 juni 2001 att någon ringt från Bandhagshemmet och talat om att han drogtestades där. Då AA begärde att få namnet på den anställde vid Bandhagshemmet sade BB att hon varken visste eller mindes namnet.

text: AA uppgav vid en senare kontakt med föredraganden hos JO att han hade fått motsägelsefulla besked av olika personer vid förmedlingen om skälen för dess agerande samt att han därför önskade en kopia av det brev som hade skickats till honom från förmedlingen och som kommit i retur dit eller ett skriftligt besked om skälen till handläggningen.

text: Utredning

text: JO begärde inledningsvis att få låna akten, inklusive registerutdrag, från arbetsförmedlingen i Farsta. Ett registerutdrag överlämnades till JO.

text: Handläggaren BB vid förmedlingen lämnade därefter muntliga upplysningar om ärendet. Bl.a. framkom följande. Arbetsgivaren ville inte att praktiken skulle förlängas, då han ansåg att AA rökte alltför mycket och det fanns misstankar att det inte rörde sig om vanliga cigaretter. En annan handläggare vid förmedlingen, CC, fick ungefär samtidigt ett telefonsamtal från en anställd vid Bandhagshemmet, som uppgav att AA hade missbruksproblem. Eftersom förmedlingen kräver sex månaders drogfrihet för att en person skall anses stå till arbetsmarknadens förfogande överlämnades AA till de sociala myndigheterna den 1 november 2000. BB har muntligen redogjort för detta för AA. Hon kan dock inte säga när detta skedde då någon daganteckning inte gjorts. AA skulle ha i allt fall ha avaktualiserats då brevet kom i retur.

text: Vid samtalet med BB framgick också att pappersakten rörande AA inte kunde återfinnas vid arbetsförmedlingen i Farsta.

text: Anmälan remitterades till Länsarbetsnämnden i Stockholms län för utredning och yttrande. I remissen anmodades nämnden att också yttra sig över det förhållandet att pappersakten rörande AA inte kunnat återfinnas vid förmedlingen.

text: Länsarbetsnämnden anförde bl.a. följande i sitt remissvar.

text: – – – Beträffande den ”pappersakt” som efterlyses i ärendet framkommer att den enda ”pappersakt” som finns i ärendet är upprättad 1991 och återfunnen vid arbetsförmedlingen Kungsholmen. Kopia bifogas i ärendet. – – – Syftet med den arbetspraktik som AA anvisats är dels att den presumtive arbetsgivaren skall ges möjlighet och förutsättning för att kunna bedöma om den arbetssökande är lämplig för fortsatt arbete. Men även för den arbetssökande att bekräftas i uppfattningen om arbetet är lämpligt för honom. I AA:s fall har arbetsgivaren uttalat att han inte anser att AA fungerar tillfredsställande i sitt arbete. Arbetsförmedlingen får detta verifierat vid den uppföljning man gör hos arbetsgivaren. För AA bör det inte vara oklart varför han inte får fortsatt anställning då han dels tvingas lämna arbetsplatsen dels av både handläggare och arbetsförmedlingschefen erhåller muntlig information. Det brev som arbetsförmedlingen sänt AA har visserligen kommit i retur men den muntliga informationen bör ändå ha klargjort för AA vad som låg till grund för avanmälan på arbetsförmedlingen. AA har haft en flerårig kontakt med arbetsmarknadsverket och har vid tidigare tillfällen avanmälts varför arbetsförmedlingarnas rutiner inte kan vara helt okända för honom. I AA:s skrivelse till JO framkommer att han tagit ett flertal kontakter med arbetsförmedlingen för att försöka komma i kontakt med arbetsförmedlingschefen. Länsarbetsnämnden ser det som olyckligt att AA inte vid något av dessa tillfällen blivit uppringd från arbetsförmedlingen. Man kan på arbetsförmedlingen inte till fullo haft en klar uppfattning om vad det var AA

text: önskade tala om och han bör därför inte ha avfärdats med att han ej längre var aktuell arbetssökande vid förmedlingen. Länsarbetsnämnden anser det som sannolikt att AA bör varit underkunnig om skälen till avanmälan av honom när han nu ett år senare vänder sig till JO med kritik riktad mot arbetsförmedlingen Farsta.

text: Till remissvaret var fogat bl.a. följande redogörelse av BB över hennes kontakter med AA.

text: – – – Uppföljningen av praktiken med arbetsgivaren skedde 001101, då framkom att de ej var intresserade av anställning efter praktiken, de uppgav som skäl att AA hade tagit ovanligt många rökpauser och de kunde misstänka att det var annat än vanlig tobak han rökte. Sänder brev till sökande om detta samt att jag avanmäler honom från Arbetsförmedlingen och talar samtidigt om att samarbetet med de sociala myndigheterna bör fortsätta en tid framöver och att Arbetsförmedlingen därefter får ta del av uppföljningen från stadsdelsförvaltningen då samarbetet med sökande åter blir aktuellt. Träffar sökande personligen efter detta och vid det tillfället hade jag från kollega fått mer information om sökande. Kollegan, CC hade talat med ”någon” på Bandhagshemmet som uppgav att han bodde där och samtidigt testades med kontinuerlig urinprovtagning, detta berättade jag för sökande och återigen sade att vi vill ha bevis för 6 månaders drogfrihet. Sökande hade då inget att invända mot det jag sade. Jag avanmälde AA från Arbetsförmedlingen 001106.

text: I en kommentar till remissvaret ansåg AA bl.a. att handläggarna vid förmedlingen grundat sitt agerande på spekulationer.

text: Med anledning av remissvaret upprättades ett PM hos JO med bl.a. följande redogörelse för regleringen när det gäller avanmälan och avaktualisering.

text: Enligt Arbetsmarknadsstyrelsens föreskrifter för länsarbetsnämnderna om arbetssökande hos arbetsförmedlingen har en sökande rätt att vara inskriven vid den arbetsförmedling han/hon önskar (4 §). Även sökande vilka arbetsförmedlingen har ytterst begränsade resurser att hjälpa har rätt att vara inskrivna vid förmedlingen (3 §). En sökande skall avaktualiseras då personen inte önskar ytterligare service från arbetsförmedlingen och vidare skall en avanmälan ske omedelbart och en avaktualisering inom en vecka i det fall den sökande inte kommer på avtalad tid och inte heller hör av sig till arbetsförmedlingen (5 §) .

text: Länsarbetsnämnden anmodades att yttra sig över hur handläggningen i AA:s ärende stämde överens med dessa föreskrifter. Länsarbetsnämnden anförde i sitt nya remissvar bl.a. följande.

text: Enligt Arbetsmarknadsstyrelsens föreskrifter för länsarbetsnämnderna om arbetssökande hos arbetsförmedlingen framgår enligt 5 § att, om en arbetssökande inte kommer på avtalad tid och inte heller hör av sig till arbetsförmedlingen ska en avanmälan ske omedelbart och en avaktualisering ske inom en vecka. Enligt tidigare remissyttrande och i övrigt bifogat material framgår att AA bör varit underkunnig om grunderna för både varför fortsatt anställning ej kom till stånd som varför arbetsförmedlingens kontakter med honom upphört i avvaktan på fortsatt utredning/kontakt via socialförvaltningen. Han hade erhållit muntlig

text: information av både sin handläggare som chefen vid arbetsförmedlingen och vidtagna åtgärder (avanmälan/avaktualisering) kan därför ses som den mer ”formella” handläggningen enligt ovan angivna föreskrifter.

text: Det åligger den arbetssökande att informera arbetsförmedlingen om aktuella personuppgifter såsom adress m.m. för att arbetsförmedlingen ska kunna nå honom/henne. Arbetsförmedlingens avaktualisering grundar sig inte på att arbetsförmedlingen nekat AA det stöd och den service han har rätt till enligt 3 § utan är vidtaget utifrån helt formella handläggningsföreskrifter för arbetsförmedlingens arbete.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) anmodades därefter att yttra sig vad avsåg arbetsförmedlingens åtgärd att avaktualisera/avanmälan AA.

text: AMS anförde som sin bedömning av handläggningen bl.a. följande.

text: Huvudfrågan i ärendet är huruvida Arbetsförmedlingen Farsta ägt rätt att avaktualisera AA som inskriven/anmäld hos förmedlingen på sätt som gjorts. – – –

text: Handläggaren BB har dock, i anslutning till arbetsförmedlingens brev den 1 november 2000 om att förmedlingen avsåg att avaktualisera/avanmäla AA, informerat honom om skälen för avaktualiseringen. AA hade inte haft något att erinra mot det. AMS konstaterar att det kan ifrågasättas om inte arbetsförmedlingen redan under tiden för AA:s anvisning genom ett formellt fattat skriftligt beslut borde ha återkallat hans anvisning avseende arbetspraktik (ett arbetsmarknadspolitiskt program). Av

text: 39 § förordningen (2000:634)

text: om arbetsmarknadspolitiskt program framgår att arbetsförmedlingens beslut om att återkalla en anvisning får överklagas till AMS av den beslutet rör. Enligt 5 § första stycket AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om arbetssökande hos arbetsförmedlingen skall en sökande avaktualiseras då personen inte önskar ytterligare service från arbetsförmedlingen. Enligt samma paragrafs andra stycke skall, såvitt nu är i fråga, en avaktualisering ske inom en vecka om sökande inte kommer på avtalad tid och inte heller hör av sig till arbetsförmedlingen – – –. Att avaktualisera en sökande från att vara inskriven vid en arbetsförmedling är enligt praxis i förvaltningsrättslig mening ett faktiskt handlande. En avaktualisering är inte ett beslut och utgör inte heller myndighetsutövning. Detta innebär att när en person blir avaktualiserad krävs inte att ett meddelande om att så har skett skickas till den enskilde, dvs. förfarandet sker helt formlöst. För personer som gör anspråk på arbetslöshetsersättning, uppbär arbetslöshetsersättning och har fått arbete, har påbörjat studier, deltar i ett arbetsmarknadspolitiskt program eller som har uteblivit från ett möte av okänd anledning utgår däremot ett meddelande om avanmälan till den enskilde och till arbetslöshetskassan. En avaktualisering sker då i samband med detta. Detta innebär motsatsvis att personer som är inskrivna vid arbetsförmedlingen men som inte gör anspråk på arbetslöshetsersättning eller saknar ersättningsrätt och t.ex. uteblir från ett möte de har blivit kallade till, inte blir avanmälda men väl avaktualiserade utan att något meddelande skickas till dem. På grund av det ovan anförda får det anses att Arbetsförmedlingen i Farsta förfarit i överensstämmelse med reglerna i samband med AA:s avaktualisering. Detta styrks också av den information handläggaren BB, förmedlingen lämnat hos AMS. AMS konstaterar att arbetsförmedlingen redan under tiden för AA:s anvisning genom ett formellt fattat skriftligt beslut borde ha återkallat hans anvisning avseende arbetspraktik – – – . Av

text: 39 § förordningen (2000:634)

text: om arbets-

text: marknadspolitiskt program framgår att arbetsförmedlingens beslut om att återkalla en anvisning får överklagas till AMS av den beslutet rör. Det finns anledning att kritisera arbetsförmedlingen för underlåtenheten att fatta ett formellt beslut om återkallelse av anvisningen. Enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: föreskrivs bl.a. att varje myndighet skall lämna hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämpligt med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras så snart som möjligt. För de statliga myndigheterna föreskrivs härutöver i

text: serviceförordningen (1982:275)

text: att dessa i lämplig utsträckning skall lämna allmänheten upplysningar i frågor som rör deras verksamhetsområden. AA har hos JO anfört att han per telefon vid flera tillfällen försökt komma i kontakt med chefen för arbetsförmedlingen. Varken chefen eller någon annan företrädare för arbetsförmedlingen hörde av sig till honom. AMS anser härvid att chefen för Arbetsförmedlingen Farsta inte på ett tillfredsställande sätt har fullgjort den serviceskyldighet som har ålegat honom enligt

text: 4 § förvaltningslagen

text: – – –. Arbetsförmedlingen Farsta har hos AMS upplyst om att AA:s pappersakt, trots efterforskning, inte återfunnits. AMS anser att det måste så långt möjligt säkerställas att den dokumentation som upprättas och förvaras hos myndigheterna inte går förlorad. AMS ser därför allvarligt på det faktum att AA:s pappersakt kommit bort och inte återfunnits. AMS har, såsom tidigare meddelats JO, utifrån rättssäkerhetssynpunkter påbörjat en översyn av reglerna avseende begreppen avanmälan och avaktualisering.

text: AA kommenterade remissvaret från AMS.

text: Bedömning

text: Avanmälan/avaktualisering Av 3 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om ekonomiskt stöd vid arbetslöshet framgår att en sökande kan avanmälas om han eller hon inte besöker förmedlingen på den tid som fastställts efter kallelse eller på annat sätt.

text: Om en sökande inte önskar ytterligare service från arbetsförmedlingen skall enligt 5 § en avaktualisering göras.

text: En arbetssökande har enligt 4 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om arbetssökande hos arbetsförmedlingarna rätt att vara inskriven vid den arbetsförmedling han eller hon önskar, och några andra möjligheter än de nu nämnda att ”skriva ut” någon som arbetssökande finns inte enligt den gällande regleringen. Nämnas kan att en arbetsförmedling i vissa fall har möjligheten att hänvisa en inskriven arbetssökande till självservice utan att några aktiva åtgärder, som t.ex. anvisningar till utbildning, praktik etc., vidtas från förmedlingens sida.

text: En avanmälan kan således göras om en sökande inte besöker förmedlingen på fastställd tid. I AA:s fall har det dock inte varit frågan om ett uteblivet besök. I stället har förmedlingen som skäl till avanmälan angett att ärendet överlämnats till de sociala myndigheterna. Ett sådant överlämnande förutsätter att

text: handläggaren och den arbetssökande är överens om denna åtgärd, vilket inte är fallet här där förmedlingen agerat ensidigt utan kontakt med AA.

text: Jag är kritisk mot förmedlingens hantering av denna fråga. Jag vill också erinra om att det i regel krävs att den enskilde skall vara inskriven som arbetssökande vid en arbetsförmedling och delta i anvisade arbetsmarknadspolitiska åtgärder för att han eller hon skall kunna få försörjningsstöd enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: . Att den enskildes skrivs ut från arbetsförmedlingen kan således innebära en inskränkning när det gäller det sociala skyddsnätet.

text: I utredningen finns vidare uppgifter om att arbetsförmedlingen i Farsta kräver sex månaders drogfrihet för att person skall få vara inskriven vid förmedlingen. Denna omständighet har inte kommenterats i remissvaren. Jag vill peka på att det inte finns något stöd för ett sådant krav i de regler och föreskrifter som gäller för arbetsförmedlingens verksamhet.

text: Det åligger naturligtvis en arbetssökande att lämna korrekta uppgifter om sin adress till sin förmedling så att han eller hon kan nås för olika meddelanden. Det förhållandet att AA inte lämnat sin nya adress kunde i och för sig ha tolkats som att han inte längre önskade service från förmedlingen. En avaktualisering av detta skäl hade stämt överens med bestämmelsen i 5 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om arbetssökande hos arbetsförmedlingarna. Enligt anteckningen i arbetsförmedlingsregistret var emellertid skälet till avaktualiseringen att ärendet överlämnats till annan myndighet.

text: AMS har i sitt remissvar förklarat att arbetsförmedlingen eventuellt borde ha återkallat anvisningen till arbetspraktik med anledning av uppgifterna om eventuellt drogmissbruk, vilket kunde ha gjort det möjligt för AA att begära en prövning hos AMS. Såvitt framgår av utredningen lämnades uppgifterna till förmedlingen emellertid först i samband med att arbetspraktiken avslutades. Den åtgärd som AMS pekar på hade vid den tidpunkten inte fyllt någon funktion.

text: Dokumentation vid förmedlingen m.m. I förarbetena till lagen (

text: ) om arbetsförmedlingsregister, som var i kraft vid den aktuella tidpunkten, uppgavs bl.a. att dokumentation skall ske på ett sådant sätt att man kan följa ett ärende från början till slut. En registrering får dock inte innehålla uppgifter bl.a. om att den arbetssökande misstänks för brott (

text: 8 §

text: ). En sådan uppgift kan emellertid antecknas manuellt i en pappersakt. Detta bör givetvis ske om uppgifterna har betydelse för handläggningen av ärendet i fråga.

text: Vidare föreskrivs i

text: 15 § förvaltningslagen (1986:223)

text: att uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet skall antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Enligt

text: 17 § samma lag

text: får ett ärende, utom i vissa undantagsfall, inte avgöras utan att den som är sökande, klagande

text: eller annan part underrättats om en uppgift som tillförts ärendet genom någon annan än honom och han beretts tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild.

text: Det är ur rättssäkerhetssynpunkt av största vikt att en redovisning görs i akten av uppgifter som behövs för att kunna avgöra ett ärende och som belyser ärendets gång. Dokumentationsskyldigheten är en av förutsättningarna för insyn i och kontroll av verksamheten både från den egna ledningen och från utomstående tillsynsmyndigheter samt också för att det beslutande organet inom myndigheten skall få ett fullgott beslutsunderlag. Vidare utgör en fullgod dokumentation en förutsättning för parters och allmänhetens insyn i myndighetens verksamhet och för att ärendet i den ordinarie handläggarens utevaro skall kunna handläggas.

text: Det är oklart om någon pappersakt rörande AA över huvud taget funnits vid förmedlingen, dvs. om några handlingar rörande honom upprättats eller tagits om hand, eller om en sådan akt funnits men förkommit.

text: Av remissvaret framgår att uppgifter om AA hämtats in från ”någon” vid ”Bandhagshemmet”. Identiteten hos denne ”någon” synes – som jag uppfattar det – inte vara känd ens för förmedlingens handläggare. Vidare har framkommit att AA:s arbetsgivare lämnat sådana uppgifter som, tillsammans med uppgifterna från Bandhagshemmet, medfört att AA lämnats över till annan myndighet. Såvitt framgår av utredningen finns inte heller dessa uppgifter dokumenterade.

text: Uppgifterna om eventuellt drogmissbruk föranledde arbetsförmedlingen att besluta att AA skulle lämnas över till de sociala myndigheterna. Då uppgifterna således haft betydelse för handläggningen av AA:s ärende i en fråga som enligt min mening innefattar myndighetsutövning skulle de givetvis ha dokumenterats manuellt. AA borde också enligt min mening ha beretts tillfälle att yttra sig över uppgifterna innan förmedlingen fattade sitt beslut om överlämnande.

text: Såväl länsarbetsnämnden som AMS har kritiserat att förmedlingen brustit i sin serviceskyldighet gentemot AA genom att inte ta kontakt med honom när han så begärde. Jag instämmer givetvis i den kritiken.

text: Sammanfattningsvis har jag funnit allvarliga brister i handläggningen hos förmedlingen. Jag förutsätter att det vidtas åtgärder till undvikande att liknande missgrepp i fortsättningen. Jag noterar också med tillfredsställelse AMS avsikt att göra en översyn av reglerna för avanmälan och avaktualisering.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: En utredare hos polisen har agerat i strid med regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet i förhållande till ett målsägandebiträde

sammanfattning: En utredare hos polisen har under en brottsutredning framfört ett personligt önskemål om att en viss advokat inte skulle förordnas som målsägandebiträde i ärendet. Utredaren har också under en annan utredning agerat som ombud för målsäganden och bistått målsäganden med att byta biträde. JO konstaterar att utredarens agerande har stått i strid med regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § regeringsformen) och polisförordningens krav på att anställda inom polisen ska uppträda på ett sätt som inger förtroende (10 § polisförordningen). Utredaren kritiseras för detta. I beslutet gör JO uttalanden om hur polisanställda bör agera om de har synpunkter när det gäller en persons lämplighet att vara rättsligt biträde.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde advokaten AA fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Väst, för att en utredare hos polisen låtit sin personliga åsikt om AA påverka valet och förordnandet av målsägandebiträde i två utredningar.

text: AA uppgav i huvudsak följande. Vänersborgs tingsrätt förordnade henne som målsägandebiträde i en utredning (utredning 1). Vid hennes första möte med målsäganden (BB) förklarade BB att hon var glad att träffa henne och att hon var tacksam för att hon hade fått ett biträde. Vid slutet av mötet berättade dock BB att tingsrätten hade ringt henne och frågat om hon inför förordnandet särskilt hade uppgett att hon inte ville ha AA som målsägandebiträde. BB hade förklarat för tingsrätten att hon inte gjort det, utan att det måste ha varit utredaren CC som uppgett det. Mötet avslutades med att BB uppgav att hon kände förtroende för AA. Senare samma eftermiddag meddelade BB emellertid att hon ville byta målsägandebiträde eftersom hon inte kände sig bekväm med den uppkomna situationen mellan AA och CC.

text: CC har i en annan utredning (utredning 2) – i målsägandens (DD) namn – begärt att AA skulle entledigas som målsägandebiträde och att ett annat biträde skulle förordnas.

text: Utredning

text: Handlingar och muntliga upplysningar begärdes in från Vänersborgs tingsrätt. Muntliga upplysningar begärdes även in från Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Uddevalla. JO begärde därefter att Polismyndigheten skulle yttra sig över hur frågorna om förordnande respektive byte av målsägandebiträde kom upp i de två utredningarna. Polismyndigheten skulle också lämna en redogörelse för vilka åtgärder myndigheten anser är lämpliga att tjänstemän vid polisen vidtar dels i en situation där en tjänsteman själv anser att en person inte är lämplig som målsägandebiträde, dels när det kommer till en tjänstemans kännedom att en målsägande är missnöjd med sitt målsägandebiträde och uttrycker önskemål om att få byta biträde.

text: Polismyndigheten (EE) yttrade sig efter att ha gett berörda befattningshavare tillfälle att yttra sig. Myndigheten lämnade följande redogörelse.

text: Utredning 1 Enligt uppgifter i förhörsprotokoll … informerades BB om rätten till målsägandebiträde och hon önskade ett biträde, helst en kvinna. I ett senare förhör samma dag uppgav BB åter att hon önskade målsägandebiträde och att hon godtog den som rätten utsåg, gärna en kvinna. Det har inte framkommit någon handling eller notering om att BB skulle ha uttryckt några särskilda önskemål om vilken person som skulle förordnas som biträde för henne. Tingsrätten förordnade AA som målsägandebiträde den 4 april 2018. I anmälan till JO anförs att BB på eftermiddagen den 10 april 2018 meddelade AA att hon ville byta målsägandebiträde, eftersom hon inte kände sig bekväm med den uppkomna situationen mellan CC och AA. Tingsrätten beslutade den 13 april 2018 att entlediga AA från uppdraget som målsägandebiträde för BB och förordnade i stället en annan advokat. Av tingsrättens protokoll framgår att BB som skäl för biträdesbytet anfört att hon saknade förtroende för AA. Av JO:s tjänsteanteckning från telefonsamtal med [en] handläggare vid Vänersborgs tingsrätt, framgår bl.a. följande. I ärendet fanns en notering i systemet som löd: ”OBS! Önskar kvinnligt målsägandebiträde dock ej AA”. Registraturen vid tingsrätten missade denna notering. AA stod näst på tur och förordnades. Efter det att Åklagarmyndigheten påpekat att det fanns en notering om just AA ringde [handläggaren] till BB den 4 april 2018 och frågade om hon hade något särskilt önskemål angående målsägandebiträde. BB uppgav att hon inte kände till noteringen och att hon inte heller hade något emot att AA förordnades som målsägandebiträde för henne. Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten informerades om att förordnandet fick stå kvar. I ett mejl av den 10 april 2018 till Vänersborgs tingsrätt anförde BB bl.a. följande. [Handläggaren] vid tingsrätten ringde BB och frågade henne om hon yttrat att hon inte ville ha AA som sitt målsägandebiträde. BB svarade att hon inte alls kände igen detta och att hon inte såg någon anledning till att inte ha AA som biträde. BB frågade handläggaren om det kunde vara CC som inte ville ha AA. Handläggaren visste inget om det men sa ”att det skulle kunna vara så”. BB ringde CC som bekräftade att det var hon som inte ville ha AA och att det blivit fel när det stod att BB skulle ha uttalat sig om detta. Enligt JO:s tjänsteanteckning från telefonsamtal med kammaråklagaren … framgår bl.a. följande. Ärendet är nedlagt och alla handlingar är gallrade. Det finns därför inga handlingar hos Åklagarmyndigheten med information om målsägandens önskemål angående målsägandebiträde. I systemet finns en anteckning som lyder ”OBS! Önskar kvinnligt målsägandebiträde dock ej AA”.

text: Den uppgiften kommer antagligen från BB och han fick antagligen den uppgiften muntligen från polisen.

text: Utredning 2 Tingsrätten beslutade den 13 mars 2018 att förordna AA som målsägandebiträde för DD. Den 23 mars 2018 meddelade tingsrätten beslut att entlediga henne från uppdraget och förordnade i stället en annan person. Av tingsrättens protokoll framgår att DD som skäl för biträdesbytet anfört att hon inte kände något förtroende för AA. Det framgår också att begäran har framställts genom utredande polis och att DD därefter i telefonsamtal med tingsrätten bekräftat att hon önskar byta målsägandebiträde. Den 14 mars 2018 hölls ett förhör med DD där AA var närvarande. Förhöret pågick mellan kl. 08.12 – 11.14. Enligt anteckning i protokollet avvek AA kl. 09.50. Den 20 mars 2018 hölls ytterligare ett förhör med DD. Enligt protokollet hade AA lämnat återbud cirka en timme innan förhöret. I ett mejl samma dag till [handläggaren] vid Vänersborgs tingsrätt framförde utredaren CC att DD omgående önskade byta målsägandebiträde. Som skäl angavs bl.a. att DD inte kände något förtroende för AA och att DD behövde ett målsägandebiträde som kunde supporta och stötta henne fullt ut samt att DD kände sig otrygg och osäker. I mejlet angavs att DD lämnat fullmakt till CC att framföra det som angavs i mejlet och att DD inte hade något specifikt önskemål om vem som skulle utses till nytt målsägandebiträde. Av tjänsteanteckning i utredningen daterad den 21 mars 2018 framgår att en kontakt tagits med tingsrätten angående byte av målsägandebiträde. Där anges bl.a. att AA inte dök upp på målsägandeförhöret den 20 mars och att DD därför önskade byta målsägandebiträde då DD känt sig felbehandlad.

text: Polismyndigheten redovisade följande uppgifter från CC.

text: Vid brott i nära relation såsom t.ex. grov kvinnofridskränkning och våldtäkt har målsägandebiträdet en mycket viktig roll. Ofta är det tack vare målsägandebiträdet som den utsatta målsäganden orkar medverka i brottsutredningen. Det är därför av stor vikt att målsägandebiträdet utför sitt uppdrag på bästa sätt. Hon har varit i kontakt med AA vid tidigare brottsutredningar och anser att hon då inte utfört sitt uppdrag på ett korrekt sätt. Hon vill verkligen påpeka att hon inte har några personliga åsikter om AA. Hennes enda avsikt i dessa två ärenden har varit att se till målsägandens bästa. Hon anser att AA:s agerande i de utredningar där de haft kontakt medfört att processen inte har varit rättssäker.

text: Utredning 1 BB hade ringt flera gånger till hennes chef och berättat att hon tyckte att processen var oerhört jobbig. BB ringde också flera gånger till CC. BB hade fått vänta länge med sin utredning och var väldigt vacklande om hon ville driva ärendet vidare. BB:s psykiska välbefinnande var nedsatt och hon uttryckte suicidtankar. Hon har aldrig haft någon målsägande som mått så dåligt. BB frågade henne om hon kunde rekommendera något målsägandebiträde. Hon svarade att hon inte fick lämna några rekommendationer. Hon reflekterade över att utredningen skulle vara svår att bedriva med ett målsägandebiträde som varken hade tid eller engagemang för sin klient och tänkte att om BB fick AA som målsägandebiträde så kommer BB att bryta samman. När begäran om målsägandebiträde skulle ges in skickade CC, så som hon minns det, ett epostmeddelande till åklagarkammaren. Hon är inte säker på att det var så det gick till men det vanligaste tillvägagångssättet i samband med förordnande av målsägandebiträden är att skicka ett e-postmeddelande till åklagarkammaren. I meddelandet skrev hon att BB ville ha ett kvinnligt målsägandebiträde och att CC helst inte ville att AA skulle förordnas eftersom hon hade dåliga erfarenheter av henne. CC:s minnesbild är att det tydligt framgick av meddelandet att det var polisens utredare som hade dåliga erfarenheter av AA. På åklagarkammaren

text: måste de ha missförstått meddelandet och i stället skrivit till tingsrätten att BB ville ha AA som sitt biträde eftersom det var hon som blev förordnad. Hon har inte kunnat hitta e-postmeddelandet i efterhand.

text: Utredning 2 Den misstänkte blev häktad och DD hördes av jouren i Trollhättan. AA var endast på plats under halva förhöret. På jobbet hade de haft diskussioner om AA och det var flera andra utredare som hade dåliga erfarenheter av hennes arbete. Eftersom hon ville vara säker på att AA skulle komma till nästa förhör mejlade hon henne och ringde också sekreteraren på advokatkontoret i god tid innan förhöret. Någon timme innan själva förhöret skulle hållas fick hon veta att AA trots detta inte skulle komma till förhöret. Hon kontaktade då DD och berättade detta. DD uppgav att eftersom hon förberett sig mentalt så ville hon ändå komma och genomföra förhöret. CC tog med sig en ny kollega till förhöret som inte hade jobbat med brott i nära relation tidigare. DD tyckte att det var jobbigt att målsägandebiträdet inte var närvarande och berättade att hon inte hade haft någon kontakt med sitt biträde. DD frågade CC om det fanns möjlighet att byta biträde. CC ringde direkt till sekreterarna på Åklagarmyndigheten eftersom det är de som ordnar med förordnanden och frågade hur man gör när målsäganden säger att han eller hon vill byta biträde. De sa till henne att kontakta tingsrätten. Hon ringde därefter till tingsrätten och pratade med en domstolshandläggare. Handläggaren sa till henne att hon skulle skicka ett mejl till tingsrätten och att hon i mejlet skulle skriva att målsäganden gett henne fullmakt att skicka in mejlet. Efter samtalet med tingsrätten pratade hon med målsäganden som gav henne fullmakt att begära byte av målsägandebiträde å hennes vägnar. Hon följde sedan handläggarens instruktioner och skickade ett mejl till tingsrätten. Kontakten med tingsrätten i utredning 2 skedde efter telefonkontakt med aktuell åklagare. Hon inte minns exakt vem hon var i kontakt med eftersom händelserna inträffade för mer än ett halvår sedan.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Inledning Enligt Polismyndigheten är behovet av stöd till målsäganden särskilt framträdande vid utredningar som rör brott i nära relation. Det är rimligt att de brottsutredande myndigheternas serviceskyldighet möter detta behov, vilket får betydelse vid bedömningen av hur långt serviceskyldigheten sträcker sig när en målsägande behöver stöd i samband med byte av målsägandebiträde. Samtidigt måste polisanställda iaktta kraven på saklighet och opartiskhet samt med beaktande av omständigheterna visa behärskning och agera på ett förtroendeingivande sätt.

text: Utredning 1 Utredningen ger vid handen att BB inte uttryckt några särskilda önskemål om vem som skulle förordnas som målsägandebiträde för henne. Noteringen i systemet återgav således inte BB:s önskemål på ett korrekt sätt. Utredningen ger visserligen inte underlag för att med säkerhet uttala sig om orsaken till detta. CC har emellertid berättat att hon meddelade Åklagarmyndigheten att hon helst inte ville att AA skulle förordnas som målsägandebiträde för BB, eftersom CC hade dåliga erfarenheter av AA. Det är sannolikt att dessa uppgifter har bidragit till att noteringen gjordes. [M]ålsägandens önskemål [tillmäts] stor betydelse när rätten beslutar om förordnande av målsägandebiträde. Tingsrätten hade sannolikt förordnat ett annat biträde för BB än AA om domstolen hade observerat (den felaktiga) noteringen om BB:s önskemål i systemet. Det var således en ren slump att så inte skedde i detta fall. Enligt BB har CC, bara några dagar efter förordnandet av AA, till BB uttryckt sin personliga åsikt om att hon inte ville ha AA som målsägandebiträde i

text: utredningen. Även om det inte var CC:s avsikt har hennes agerande bidragit till att BB känt sig obekväm med situationen och även försämrat förutsättningarna för AA att utföra sitt uppdrag. Polismyndigheten ifrågasätter inte att CC har agerat utifrån omsorg av målsäganden och med syftet att skapa bra förutsättningar för att bedriva utredningsarbetet. Enligt Polismyndigheten har hennes agerande emellertid gått utöver vad som är godtagbart. Hennes agerande strider mot

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet samt polisförordningens krav att anställda inom polisen ska uppträda på ett sätt som inger förtroende.

text: Utredning 2 Utredningen ger enligt Polismyndighetens bedömning inte underlag för någon annan slutsats än att DD själv uttryckt ett önskemål att byta målsägandebiträde. [D]et åligger undersökningsledaren att göra anmälan till rätten om det finns anledning att entlediga och byta ett målsägandebiträde. I de fall en polisanställd får kännedom om att en målsägande är missnöjd med sitt målsägandebiträde och uttrycker önskemål om att få byta målsägandebiträde ska således undersökningsledaren informeras om detta. Det ligger sedan på undersökningsledaren att ombesörja att det görs en anmälan till rätten. Även om Polismyndigheten har en långtgående skyldighet att stötta en målsägande i en situation som förelåg i detta fall, får det anses klart oförenligt med kravet på opartiskhet att polisens utredare agerar som ombud för en målsägande i samband med ett biträdesbyte. CC borde i stället ha förmedlat DD:s önskemål till undersökningsledaren som hade i uppgift att göra anmälan till rätten. Även i denna del var CC:s agerande inte förenligt med de allmänna krav som gäller för polisanställda.

text: Vilka åtgärder kan anses vara lämpliga åtgärder att vidta när en tjänsteman själv anser att en viss person inte är lämplig som målsägandebiträde? Förutsatt att det inte finns något rättsligt hinder i övrigt och att det sker med beaktande av de krav som i övrigt ställs på polisanställda, finns det enligt Polismyndigheten inte något som hindrar att en polisanställd lämnar upplysningar till rätten om en viss person som kan tänkas påverka bedömningen av dennes lämplighet som målsägandebiträde. Det finns tvärtom skäl som kan tala för att det är en lämplig ordning att polisanställda delger rätten eventuella iakttagelser som kan vara av intresse vid bedömningen av en persons lämplighet att ta emot förordnanden om uppdrag som målsägandebiträde, eftersom det kan bidra till att tingsrättens beslut grundas på ett mer fullgott utredningsunderlag (jfr JO:s beslut dnr 7527-2015). En sådan ordning ligger också i linje med Polismyndighetens uppgift att samarbeta med andra myndigheter (

text: 6 § polislagen

text: ). Innan information lämnas till rätten bör en kvalitetssäkring ske, exempelvis av närmaste chef, för att säkerställa att rätten får konkret information om vad misskötsamheten består i. Endast upplysningar som är så konkreta och allvarliga att de kan förväntas påverka rättens lämplighetsbedömning vid kommande förordnanden av uppdrag till berörd person bör lämnas. Upplysningarna bör lämnas till rätten i nära anslutning till att en polisanställd får kännedom om de aktuella omständigheterna (jfr nyss anförda JO-beslut).

text: Vilka åtgärder kan anses lämpliga att vidta när det kommer till en tjänstemans kännedom att en målsägande är missnöjd med sitt målsäg andebiträde och uttrycker önskemål om att få byta målsägandebiträde? Som redovisats ovan åligger det undersökningsledaren att göra anmälan till rätten om det finns anledning att entlediga ett målsägandebiträde (se

text: prop. 1987/88:107 s. 44

text: ). I de fall en polisanställd får kännedom om att en målsägande är missnöjd med sitt målsägandebiträde och uttrycker önskemål om att få byta målsägandebiträde bör således undersökningsledaren informeras om detta. Det

text: ligger sedan på undersökningsledaren att anmäla målsägandens önskemål till rätten. Målsägandens uppgifter om önskemål att byta biträde bör självfallet dokumenteras på ett tydligt sätt. Av det ovan anförda följer att det inte är en lämplig ordning att en polisanställd som inte också är undersökningsledare gör en anmälan till rätten om byte av målsägandebiträde. Det är naturligtvis inte heller acceptabelt att en polisanställd utövar inflytande på en målsägandes val av målsägandebiträde.

text: Rättslig reglering

text: Målsägandebiträde När en förundersökning har inletts har en målsägande i vissa fall rätt att få ett målsägandebiträde (se 1 § lagen om målsägandebiträde).

text: Om målsäganden har rätt till ett målsägandebiträde och har föreslagit en person som är behörig ska den föreslagna personen förordnas om det inte finns särskilda skäl mot det. Ett målsägandebiträde kan entledigas om biträdet t.ex. missköter sitt uppdrag. Vidare kan ett byte av målsägandebiträde ske om det finns särskilda skäl. Det är rätten som beslutar i dessa frågor. (Se 4 och 7 §§ lagen om målsägandebiträde.)

text: Om målsäganden begär att få ett målsägandebiträde eller om det av andra skäl finns anledning att förordna ett sådant biträde ska undersökningsledaren anmäla det till rätten (se

text: 23 kap. 5 § rättegångsbalken

text: ). Undersökningsledaren bör också anmäla till rätten om det finns anledning att entlediga ett målsägandebiträde (se

text: prop. 1987/88:107 s. 44

text: Saklighet och opartiskhet m.m. Myndigheter ska iaktta saklighet och opartiskhet i sin verksamhet (se

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ). Kravet på saklighet innebär bl.a. att myndigheters åtgärder och beslut inte får utgå från ovidkommande hänsyn och vara godtyckliga utan ska vara rationella och logiskt motiverade. Kravet på opartiskhet betyder att det allmännas företrädare ska vara objektiva i sin tjänsteutövning och förhålla sig så att deras opartiskhet faktiskt inte med fog kan ifrågasättas. Bestämmelsen omfattar inte bara hur en sak rent faktiskt har handlagts och vilka verkliga skäl som ligger bakom ett beslut eller annat handlande från en myndighet. Hur myndighetens agerande uppfattats är också av betydelse. (Se Bull och Sterzel,

text: Regeringsformen

text: – en kommentar, tredje uppl., s. 53 f. och t.ex. JO 2015/16 s. 456.)

text: Anställda vid Polismyndigheten ska i kontakter med allmänheten med beaktande av omständigheterna och situationen agera så hänsynsfullt som möjligt, visa behärskning och uppträda på ett sätt som inger förtroende (se 10 § polisförordningen).

text: Bedömning

text: Utredning 1 CC informerade Åklagarmyndigheten om att det fanns ett behov av att förordna ett målsägandebiträde för BB och att BB önskade ett kvinnligt biträde. Vidare framförde CC ett önskemål om att AA helst inte skulle förordnas. Det är klarlagt att det var fråga om CC:s personliga önskemål som grundade sig på hennes egna erfarenheter av AA och alltså inte ett önskemål som framställts av BB. CC har i sin redogörelse inför yttrandet till JO anfört att hon har en minnesbild av att detta tydligt framgick av hennes mejl till Åklagarmyndigheten. Jag har inte haft tillgång till det aktuella mejlet och har därför inte kunnat granska innehållet.

text: Oavsett hur mejlet formulerades måste det ha varit CC:s syfte att AA inte skulle förordnas. Jag instämmer i Polismyndighetens bedömning att det sannolikt var CC:s uppgifter i mejlet som bidrog till att man hos Åklagarmyndigheten antecknade att AA inte skulle förordnas. När BB fått kännedom om att det fanns en anteckning om att hon inte ville ha AA som målsägandebiträde berättade CC för henne att det var hon som inte ville ha AA som målsägandebiträde i utredningen. CC:s agerade medförde att BB kände sig obekväm med situationen, vilket också resulterade i att BB begärde att AA skulle entledigas från sitt uppdrag.

text: CC:s inställning till AA som målsägandebiträde grundade sig enbart på hennes egen erfarenhet av AA från tidigare utredningar och hennes personliga uppfattning att AA då inte hade utfört sitt uppdrag på ett korrekt sätt. Vilka närmare omständigheter som låg till grund för hennes uppfattning om AA och vilket sakligt underlag hon hade för den redovisade hon inte i samband med att hon framförde sitt önskemål. Jag delar Polismyndighetens bedömning att CC:s agerande gått utöver vad som är godtagbart och att det strider mot

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet samt polisförordningens krav på att anställda inom polisen ska uppträda på ett sätt som inger förtroende. CC ska kritiseras för detta.

text: Utredning 2 Som jag nämnt är det en uppgift för undersökningsledaren att anmäla till rätten om det finns anledning att entlediga ett målsägandebiträde. Jag har ingen invändning mot att en polis eller en utredare hos polisen praktiskt bistår en målsägande som är missnöjd med sitt målsägandebiträde och önskar byta biträde. En självklar utgångspunkt är dock att det sker under iakttagande av bl.a. de krav på saklighet och opartiskhet som gäller för en polisanställd. Med den utgångspunkten är det alltså godtagbart att en polis eller civil utredare informerar undersökningsledaren om ett önskemål från målsäganden att byta biträde så att undersökningsledaren kan ta ställning till om det ska anmälas till rätten.

text: Enligt CC var det på uppdrag av DD som hon begärde att DD skulle få byta målsägandebiträde. CC måste dock ha förstått, oavsett vilka besked hon fått vid sina kontakter med Åklagarmyndigheten och tingsrätten, att hon utifrån de krav som ställs på en polisanställd inte kan uppträda som ombud för målsäganden i en brottsutredning där hon själv är utredare. CC:s agerande har stått i strid med

text: regeringsformens

text: krav på opartiskhet och polisförordningens krav på att anställda inom polisen ska uppträda på ett sätt som inger förtroende. CC ska kritiseras också för detta.

text: Avslutande synpunkter I ärendet aktualiseras frågan hur en polisanställd bör agera om han eller hon har synpunkter när det gäller en persons lämplighet att vara rättsligt biträde.

text: Det är naturligtvis värdefullt om iakttagelser som t.ex. en utredare gör under en brottsutredning kan vidarebefordras till rätten om de kan ha betydelse i fråga om en persons lämplighet att vara rättsligt biträde. Ett grundläggande krav är emellertid att det sker under rättssäkra former. För att det över huvud taget ska bli aktuellt att vidarebefordra sådana uppgifter till rätten måste det röra sig om uppgifter som är tillräckligt allvarliga för att kunna vara av betydelse vid rättens bedömning. Uppgifterna måste också vara så konkreta och preciserade att den berörda personen får klart för sig vilket agerande som ifrågasätts och har möjlighet att bemöta dem. Det är också angeläget att uppgifter av detta slag lämnas till rätten i nära anslutning till att en iakttagelse av misskötsamhet eller annat olämpligt beteende har gjorts eller på annat sätt kommit till en tjänstemans kännedom. För att undvika missförstånd och ur kontrollsynpunkt är det viktigt att de uppgifter som lämnas till rätten dokumenteras hos polisen. Slutligen bör det inte vara den polis eller utredare som själv har iakttagit ett olämpligt beteende som lämnar uppgifter om detta till rätten. I stället bör han eller hon underrätta undersökningsledaren eller sin närmaste chef. Denne får därefter bedöma om det finns tillräckliga skäl att informera rätten, och i förekommande fall även göra det.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


title: Formerna för rättelse av uppgifter i protokoll från ett kommunalt utskotts sammanträde

text: Anmälan

text: I en anmälan den 5 juli 1999 begärde AA att JO skulle granska personalutskottet inom kommunstyrelsen i Åstorps kommun med anledning av protokollföringen från utskottets sammanträde den 17 juni 1999. AA uppgav bl.a. följande. Genom en skrivelse till länsrätten den 29 juni 1999 överklagade han personalutskottets beslut den 17 juni 1999 § 91 om semesterersättning till utskottets ordförande BB, eftersom det av protokollet från sammanträdet framgick att BB hade deltagit i beslutet. Det uppmärksammades senare att protokollet var felaktigt i denna del. BB hade inte deltagit i beslutet. När felaktigheten upptäcktes bytte utskottet ut beslutet och första sidan i protokollet, vari anges vilka som närvarit vid sammanträdet, till nya versioner som anger att BB inte deltog vid behandlingen av ärendet.

text: Till anmälan fogades kopior av handlingar, bl.a. de i anmälan omnämnda olika versionerna av vissa sidor i protokollet från sammanträdet den 17 juni 1999.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Kommunstyrelsen i Åstorps kommun i ett den 8 september 1999 beslutat yttrande följande. Vid Personalutskottets sammanträde 1999-06-17 §91 fattade utskottet beslut om att kompensera utskottets ledamot BB för förlorad semesterersättning. Eftersom jäv förelåg lämnade BB sammanträdesrummet då ärendet skulle handläggas och ordförandeskapet övertogs av vice ordföranden CC. Protokollföraren har då protokollet upprättades inte tagit med att BB lämnade lokalen pga jäv och att ordförandeskapet övertogs av vice ordföranden. Misstaget uppmärksammades inte vid justeringen. Först då protokollet skickats ut har ledamöterna observerat att paragrafen blivit felaktigt återgiven. Då aktuell paragraf uppenbarligen blivit oriktigt återgiven har paragrafen rättats enligt

text: Förvaltningslagen

text: § 26. Till den rättning som gjordes noterades dock inte att det var en rättning. Kommunen är medveten om att detta var ett felaktigt sätt att handlägga rättningen. AA kommenterade remissvaret och anförde bl.a. att personalutskottet vid sammanträde den 16 september

text: 1999 § 94

text: ytterligare en gång fattat beslut om

text: semesterersättningen till BB. AA begärde också att JO skulle komplettera utredningen.

text: Personalutskottets beslut den 16 september 1999 § 94 inhämtades.

text: JO Berggren anförde i ett beslut den 26 september 2000 följande.

text: Vid sammanträden i kommunfullmäktige och kommunala nämnder skall protokoll föras på ordförandens ansvar (se

text: 5 kap. 57 §

text: och

text: 6 kap. 30 §

text: kommunallagen

text: , 1991:900).

text: Kommunallagen

text: innehåller inte några bestämmelser om skyldighet att föra protokoll vid utskotts sammanträden.

text: I den mån protokoll förs vid utskottssammanträden skall dessa givetvis korrekt återge vad som har förekommit vid sammanträdet. Justeringen av protokollet måste föregås av en undersökning huruvida protokollet är riktigt, varvid eventuella felaktigheter skall rättas. I förevarande fall har det ursprungliga justerade sammanträdesprotokollet innehållit felaktiga uppgifter av vilka kunde dras slutsatsen att BB hade deltagit vid behandlingen av ärendet om hans semesterersättning.

text: Av utredningen framgår att utskottet i syfte att ändra de felaktiga uppgifterna upprättade en ny version av berörda delar av protokollet, vari angavs att BB inte hade deltagit vid behandlingen av det aktuella ärendet. Kommunstyrelsen har i remissyttrandet framfört att rättelsen skedde med stöd av bestämmelsen i

text: 26 § förvaltningslagen (1986:223)

text: om rättelse av beslut. Denna bestämmelse är emellertid inte tillämplig i fråga om beslut av förevarande slag, eftersom beslutet kunnat överklagas enligt

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: (se

text: 31 § förvaltningslagen

text: ). Utskottet borde i stället vid ett senare sammanträde ha tagit upp frågan om rättelse av protokollet och – med hänvisning till att de som deltagit i beslutet hade angetts felaktigt i det tidigare protokollet – rättat protokollet och bekräftat det tidigare beslutet (jfr Paulsson m.fl.,

text: Kommunallagen

text: , s. 226).

text: Jag har tagit del av personalutskottets den 16 september 1999 fattade beslut i frågan om BB:s semesterersättning. Av beslutet framgår inte att det har utgjort en rättelse av protokollet från sammanträdet den 17 juni 1999.

text: Med den kritik som ligger i det ovan anförda avslutas ärendet.