title: Kronofogdemyndighetens handläggning av ett ärende om löneutmätning har ansetts innefatta ett åsidosättande av skyddet för egendom enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen

text: Justitiekanslern tillerkänner AA och BA skadestånd med 10 000 kr vardera och uppdrar åt Kronofogdemyndigheten att se till att beloppen betalas ut till dem.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA är föremål för löneutmätning. Den 10 mars 2010 gjorde Kronofogdemyndigheten en förnyad förbehållsberäkning avseende hans löneutmätningsutrymme eftersom AA från och med denna månad blev ålderspensionär. Vid beräkningen framkom att utrymme för löneutmätning saknades och beslutet om löneutmätning upphävdes.

text: Den 5 maj 2010 framkom vid en kontroll som Kronofogdemyndigheten genomförde att AA och hans fru BA erhöll bostadstillägg med sammanlagt 3 828 kr per månad (1 914 kr vardera). En ny förbehållsberäkning visade då att det numera fanns utrymme för löneutmätning med 1 637 kr per månad, varför beslut meddelades i enlighet med detta.

text: Den 10 maj 2010 ringde BA till Kronofogdemyndigheten och meddelade att bostadstillägget var hälften så stort som antagits i Kronofogdemyndighetens löneutmätningsbeslut avseende AA. Den utbetalning av bostadstillägg som låg till grund för Kronofogdemyndighetens beräkning omfattade nämligen även en månads retroaktiv utbetalning av bostadstillägg. Samtalet föranledde inte någon åtgärd från myndighetens sida.

text: BA kontaktade därefter Kronofogdemyndigheten vid ett flertal tillfällen i samma ärende. Efter en telefonkontakt den 10 november 2010 där BA påtalade att löneutmätningen byggde på ett för högt beräknat bostadstillägg kontrollerade Kronofogdemyndigheten storleken på makarnas bostadstillägg. Det uppdagades då att makarna uppbar bostadstillägg med sammanlagt 1 914 kr per månad (957 kr vardera). Den 24 november 2010 gjorde Kronofogdemyndigheten en ny förbehållsberäkning där utmätningsbeloppet fastställdes till 222 kr per månad. Samma dag krävde BA i brev till Kronofogdemyndigheten att de felaktigt utmätta medlen skulle återbetalas, varvid myndigheten meddelade henne att AA kunde få tillbaka medlen först sedan hans fordringshavare återbetalat desamma.

text: Kronofogdemyndigheten har sammanlagt återbetalat 6 213 kr till AA av de totalt 8 490 kr som felaktigt utmättes av honom under perioden juni – november 2010 (6 månader). Det återstående beloppet har inte återbetalats av fordringshavarna.

text: Anspråket

text: AA och BA har begärt skadestånd av staten med 10 000 kr vardera avseende det lidande som Kronofogdemyndighetens felaktiga utmätningsbeslut har orsakat dem.

text: Till stöd för sina anspråk har AA och BA anfört bl.a. följande. Kronofogdemyndigheten har trots ett flertal kontakter med myndigheten underlåtit att rätta det felaktiga utmätningsbeslutet. Under den tid som de felaktiga utmätningarna har fortgått har makarna känt en stor vanmakt över att Kronofogdemyndigheten har tvingat dem att leva under existensminimum. Pengarna har varken räckt till mat eller till de mediciner som AA är i behov av. De har tvingats låna pengar av vänner och anhöriga för att klara sitt uppehälle.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har i ärendet inhämtat ett yttrande från Kronofogdemyndigheten. Kronofogdemyndigheten avstyrker i sitt yttrande bifall till AA:s och BA:s anspråk och anför i huvudsak följande.

text: När BA kontaktade Kronofogdemyndigheten den 10 maj 2010 och upplyste att bostadstillägget var hälften så stort som antagits i myndighetens löneutmätningsbeslut avseende AA borde Kronofogdemyndigheten ha kontrollerat denna uppgift och därefter ändrat utmätningsbeloppet. Kronofogdemyndigheten vidtog ingen åtgärd med anledning av BA:s upplysning. Denna underlåtenhet får anses utgöra fel eller försummelse vid myndighetsutövning på det sätt avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen (

text: ). Annat har emellertid inte framkommit än att de felaktigt utmätta beloppen antingen har återbetalats till AA eller har använts för att betala hans skulder. AA har därför såvitt framgår av utredningen inte lidit någon ekonomisk skada av Kronofogdemyndighetens felaktiga handläggning. Makarna A:s skrivelse kan även tolkas som att de begär ersättning för ideell skada. För att en rätt till ersättning för ideell skada ska uppkomma krävs emellertid att den enskilde har utsatts för ett integritetskränkande brott eller att dennes rättigheter enligt Europakonventionen har åsidosatts. Det finns inget som tyder på att AA eller BA har utsatts för brottslig kränkning eller att de fått sina rättigheter enligt Europakonventionen kränkta. AA har inte heller utnyttjat möjligheten att själv ta till vara sin rätt genom att överklaga löneutmätningsbeslutet av den 5 maj 2010.

text: AA och BA har beretts tillfälle att inkomma med synpunkter på Kronofogdemyndighetens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA och BA har, som det får förstås, begärt ersättning för ideell skada (lidande). Grunden för anspråket är att Kronofogdemyndigheten felaktigt har utmätt en för stor del av AA:s pension.

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se bl.a.

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen att tillhandahålla effektiva rättsmedel för att förhindra och komma till rätt med konventionsöverträdelser.

text: Enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: ska var och en vars i konventionen angivna fri- och rättigheter har åsidosatts ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet och detta även om kränkningen har förövats av någon under utövning av offentlig myndighet. Enligt Europadomstolens praxis innebär bestämmelsen att konventionsstaterna är skyldiga att tillhandahålla effektiva nationella rättsmedel för att antingen förebygga den påstådda kränkningen eller dess fortsättning eller gottgöra en kränkning som redan har inträffat (se t.ex. Kudla v. Poland, Application no. 30210/96).

text: I artikel 13 uppställs inga specifika krav på formerna för rättelse eller gottgörelse och det ankommer därmed i första hand på respektive konventionsstat att fastställa de närmare villkoren i detta hänseende. Skadestånd kan utgöra ett effektivt rättsmedel men något uttryckligt krav på att skadestånd ska utgå i vissa situationer följer inte av artikel 13. Däremot kan frånvaron av andra rättsmedel eller den omständigheten att ett beslut som syftar till att ge rättelse av olika skäl inte har någon praktisk effekt medföra att den återstående möjligheten för att uppfylla kraven enligt artikel 13 är att utge ekonomisk kompensation. Det ligger dock i sakens natur att det måste betraktas som mer effektivt att tillhandahålla rättsmedel som gör det möjligt att bota konventionskränkningar redan inom ramen för den process där de uppstår än att tillhandahålla en möjlighet att erhålla ekonomisk kompensation i efterhand.

text: Sammanfattningsvis innefattar artikel 13 en förpliktelse för staten att tillhandahålla rättsmedel men förpliktelsen innebär inte någon rätt till ekonomisk ersättning vid varje konventionskränkning utan det kan vara tillräckligt att kränkningen undanröjs eller gottgörs på annat sätt.

text: Skadestånd enligt reglerna i

text: skadeståndslagen

text: Justitiekanslern instämmer i Kronofogdemyndighetens bedömning att det utgör fel eller försummelse vid myndighetsutövning att myndigheten underlät att vidta någon åtgärd med anledning av BA:s upplysning om att Kronofogdemyndigheten i sin förbehållsberäkning antagit att makarnas bostadstillägg var dubbelt så stort som det faktiskt var. Till följd av felet har pension utmätts från AA med ett för högt belopp under sex månader.

text: Utredningen ger emellertid inte stöd för att AA eller BA har utsatts för något sådant integritetskränkande brott som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada ska kunna utgå med stöd av bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: . Anspråket kan således inte bifallas på denna grund.

text: Skadestånd på grund av överträdelse av Europakonventionen

text: Fråga är då om ersättning ändå kan utgå med hänvisning till att AA:s och BA:s rättigheter enligt Europakonventionen har åsidosatts. Den rättighet som närmast aktualiseras i detta fal är skyddet för egendom enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

text: Artikeln har följande lydelse.

text: Varje fysisk eller juridisk person skall ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Ovanstående bestämmelser inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten.

text: Artikeln kan sägas innehålla tre regler: av första styckets första mening framgår principen att egendom ska respekteras, av första styckets andra mening framgår under vilka omständigheter någon får berövas sin egendom, och av andra stycket framgår hur ägarens rätt att utnyttja sin egendom får begränsas (se Danelius, Mänskliga rättigheter i Europeisk praxis, fjärde upplagan, s. 544 f. med hänvisningar). Oavsett vilken av reglerna som är tillämplig måste intrång i den enskildes äganderätt ske i enlighet med lag, ha ett legitimt syfte och åtgärden måste stå i proportion till det syfte som ska uppnås (se t.ex. Hellborg v. Sweden, Application no. 47473/99 och

text: NJA 2004 s. 336

text: Det står klart att Kronofogdemyndighetens beslut den 5 maj 2010 om utmätning av AA:s pension utgör ett intrång i dennes egendomsskydd såsom detta kommer till uttryck artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen (se t.ex. Rousk v. Sweden, Apllication no. 27183/04).

text: Av

text: 7 kap. 4 § utsökningsbalken

text: framgår att lön (vilket innefattar pension) får tas i anspråk endast till den del den överstiger vad gäldenären behöver för sitt och familjens underhåll. För att avgöra underhållsbehovet ska Kronofogdemyndigheten fastställa ett förbehållsbelopp, som alltså inte får tas i anspråk genom utmätning.

text: Utmätningen av AA:s pension har till följd av Kronofogdemyndighetens fel eller försummelse kommit att ske med ett så högt belopp att utmätningen har inkräktat på den del av AA:s pension som han behövt för sitt och sin frus underhåll, och som enligt lag inte får mätas ut.

text: Det står således också klart att intrånget i AA:s rätt till egendom inte har skett i enlighet med lag, såsom krävs enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen. AA:s egendomsskydd enligt Europakonventionen har därför åsidosatts genom Kronofogdemyndighetens agerande. Med hänsyn till att förbehållsbeloppets storlek påverkas av sammanlevande makes inkomster får även BA:s egendomsskydd enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen anses ha åsidosatts (jfr

text: NJA 2007 s. 584

text: En konstaterad överträdelse av Europakonventionen medför, som framgått ovan, emellertid inte en automatisk rätt till skadestånd. Det kan vara tillräckligt att kränkningen undanröjs eller gottgörs på något annat sätt.

text: I det aktuella fallet har Kronofogdemyndigheten fattat ett nytt korrekt utmätningsbeslut och har dessutom vidtagit de åtgärder som stått myndigheten till buds för att de felaktigt utmätta medlen skulle kunna återbetalas till AA. I stor utsträckning har också återbetalning skett. I övrigt har, som Kronofogdemyndigheten anfört, de utmätta medlen använts för att minska AA:s skuldbörda.

text: Även med beaktande av det nu anförda går det enligt Justitiekanslerns uppfattning inte att bortse ifrån att AA, och därmed även BA, under sex månader – till följd av Kronofogdemyndighetens fel eller försummelse – har tvingats leva på en inkomstnivå som inte oväsentligen understiger den nivå som lagstiftaren har ansett att AA skäligen har behövt för sitt och sin frus underhåll. Det framgår även av de uppgifter som AA och BA har lämnat att just detta förhållande har orsakat starka känslor av vanmakt och oro över hur de skulle klara sitt uppehälle.

text: Det lidande som makarna Andersson har fått utstå till följd av konventionsöverträdelsen kan mot denna bakgrund inte anses gottgjord genom de åtgärder som Kronofogdemyndigheten har vidtagit för att rätta sin felaktiga handläggning.

text: Det kan dock, som anförs av Kronofogdemyndigheten, ifrågasättas om inte AA själv borde ha agerat genom att överklaga utmätningsbeslutet av den 5 maj 2010. Om en person utan godtagbart skäl har underlåtit att överklaga ett avgörande eller på annat sätt varit passiv bör skadestånd nämligen normalt sett inte komma ifråga. Man kan säga att rätten till rättsmedel inte bara innefattar en rättighet, utan även en skyldighet att använda sig av befintliga rättsmedel för att motverka konventionsbrott i den utsträckning detta är möjligt (se

text: SOU 2010:87, s. 292

text: och

text: Av

text: 7 kap. 10 § första stycket utsökningsbalken

text: framgår emellertid att ett beslut om löneutmätning ska ändras om det finns anledning till det, t.ex. därför att beslutet från början var oriktigt. Även om ett beslut har överklagats åligger det Kronofogdemyndigheten att självmant ändra beslutet om det finns anledning till det (se Wallin m.fl.,

text: Utsökningsbalken

text: , 1 augusti 2013, Zeteo, kommentaren till

text: 7 kap. 10 §

text: ). Kronofogdemyndigheten har således oavsett om överklagande skett haft möjlighet och skyldighet att ändra det aktuella beslutet redan den 10 maj 2010 när felet påtalades av BA. Inte heller kan det sägas att AA har förhållit sig passiv, eftersom han genom sin fru vid ett flertal tillfällen har påtalat beslutets felaktighet för Kronofogdemyndigheten. Mot den nu angivna bakgrunden bör den omständigheten att AA underlät att överklaga utmätningsbeslutet inte utesluta en rätt till ersättning för den aktuella konventions överträdelsen.

text: Sammanfattningsvis har AA:s och BA:s rätt till egendomsskydd enligt Europakonventionen åsidosatts genom Kronofogdemyndighetens fel eller försummelser. Det lidande som de till följd därav har utstått kan inte anses kompenserat genom senare åtgärder inom ramen för utmätningsärendet. Inte heller kan det sägas AA genom passivitet eller annars har agerat på ett sådant sätt som utesluter en rätt till ersättning. AA och BA ska därför tillerkännas ideellt skadestånd för att deras rättigheter enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen har åsidosatts. De belopp som har begärts får anses skäliga.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk med anledning av ett beslut att inte medge avdrag för ingående mervärdesskatt grundat på en felaktig tolkning av sjätte mervärdesskattedirektivet.

org: jk

text: Flexlink AB, 556516-5270, tillerkänns ersättning av staten med 641 035 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 1 maj 2008 till dess betalning sker.

type: stycke

text: Justitiekanslern uppdrar åt Skatteverket att betala ut ersättningen till Flexlink AB.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Flexlink AB förvärvade under 1997 aktierna i Flexlink Holding AB. Flexlink AB yrkade för redovisningsperioden januari 1998 avdrag för ingående mervärdesskatt med 641 035 kr hänförlig till kostnader för externt juridiskt biträde avseende förvärvet av aktierna. Flexlink AB anförde som skäl för avdraget bl.a. att bolaget var ett s.k. aktivt holdingbolag som bistod sina dotterbolag med koncerngemensamma tjänster såsom strategi- och affärsutveckling, juridiska tjänster samt finansiell rådgivning. Omsättningen av dessa koncerngemensamma tjänster medförde skattskyldighet för mervärdesskatt för Flexlink AB. Förvärvet av aktierna i Flexlink Holding AB syftade alltså inte enbart till ett passivt ägande.

text: Enligt

text: 8 kap. 3 § mervärdesskattelagen (1994:200)

text: får den som bedriver en verksamhet som medför skattskyldighet göra avdrag för den ingående skatt som hänför sig till förvärv eller import i verksamheten. I detta avseende föreskrivs i artikel 17.2 i rådets sjätte direktiv

text: om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt (sjätte mervärdesskattedirektivet) att avdragsrätt föreligger i den mån varorna och tjänsterna används i samband med den skattskyldiga personens skattepliktiga transaktioner.

text: Mervärdesskattelagens

text: (ML) huvudregel för avdragsrätt för ingående mervärdesskatt är alltså utformad med utgångspunkt i verksamheten som sådan medan sjätte mervärdesskattedirektivets regel snarare fokuserar på den enskilda transaktionen.

text: Av EG-domstolens fasta praxis framgår att endast ett förvärv och innehav av aktier inte ska anses utgöra ekonomisk verksamhet i den mening som avses i sjätte mervärdesskattedirektivet och som innebär att förvärvaren ska betraktas som skattskyldig. Inte heller omfattas erhållande av utdelning av mervärdesskattesystemets tillämpningsområde och de utdelningar som är resultatet av ett delägarskap anses följaktligen sakna samband med systemet för avdragsrätt. En grundläggande princip inom mervärdesskattesystemet är att det i princip ska föreligga ett direkt och omedelbart samband mellan en viss ingående transaktion och en eller flera utgående transaktioner för vilka rätt till avdrag föreligger för att avdragsrätt för ingående mervärdesskatt ska tillerkännas den skattskyldige.

text: I ett övervägande daterat den 23 oktober 1998 meddelade skattemyndigheten Flexlink AB att avdragsrätt saknades för den ingående mervärdesskatten. I ett omprövningsbeslut den 7 december 1998 beslutade skattmyndigheten att inte medge Flexlink AB det yrkade avdraget med motiveringen att den ingående mervärdesskatten var hänförlig till ett förvärv avseende en transaktion som var undantagen från skatteplikt. Skattemyndigheten utgick vid sin bedömning från att ML:s regel skulle och kunde tolkas i enlighet med sjätte mervärdesskattedirektivet och att den rätta innebörden av direktivet i denna del var att det för avdragsrätt krävdes att den transaktion som kostnaderna hänförde sig till i sig var skattepliktig. Såvitt gällde tolkningen av sjätte mervärdesskattedirektivet hänvisade skattemyndigheten främst till EG-domstolens avgörande i

text: mål C-4/94

text: BLP Group plc mot Commissioners of Customs & Excise, REG 1995 I-00983. Av det avgörandet framgår att avdragsrätt för ingående mervärdesskatt hänförlig till kostnader för försäljning av dotterbolagsaktier inte föreligger för ett moderbolag som i och för sig bedriver skattepliktig verksamhet. Skattemyndigheten förklarade också att det inte ur det rättsfall som bolaget hade åberopat –

text: RÅ 1995 not 224

text: – kunde utläsas att den i ärendet aktuella situationen hade prövats.

text: Länsrätten i Göteborg gjorde för sin del i en dom den 23 maj 2000 samma tolkning som skattemyndigheten i fråga om innebörden av sjätte mervärdesskattedirektivets bestämmelse. Länsrätten ansåg emellertid att frågan om avdragsrätt enligt

text: 8 kap. 3 §

text: ML skulle bedömas med utgångspunkt i det förvärvande bolagets verksamhet, vilket medförde en mer omfattande avdragsrätt än den som ansågs följa av sjätte mervärdesskattedirektivet. Länsrätten bedömde att det skulle stå i strid med principen att icke genomförda direktiv inte får åberopas till nackdel för en enskild att neka avdraget med hänvisning till direktivet. Länsrätten medgav därför Flexlink AB avdrag för den ingående mervärdesskatten.

text: Kammarrätten i Göteborg hade inte någon annan uppfattning i fråga om sjätte mervärdesskattedirektivets korrekta innebörd men delade inte länsrättens uppfattning att

text: 8 kap. 3 §

text: ML inte gav utrymme för samma tolkning. I en dom den 1 mars 2001 fastställde därför kammarrätten, med ändring av länsrättens dom, skattemyndighetens beslut att inte medge avdraget

text: Den 27 september 2001 meddelade EG-domstolen dom i

text: mål C-16/00

text: Cibo Participations SA mot Directeur régional des impôts du Nord-Pas-de-Calais, REG 2001 I-06663. I domen konstaterade EG-domstolen att det visserligen inte kan sägas föreligga ett direkt och omedelbart samband mellan de tjänster som ett holdingbolag erhåller vid förvärv av andelar i ett företag och en eller flera ingående transaktioner som är avdragsgilla. Den mervärdesskatt som holdingbolaget har betalat för utgifter för dessa tjänster kan inte direkt hänföras till de olika kostnadskomponenterna för de utgående avdragsgilla transaktionerna. Dessa utgifter ingår nämligen inte i kostnaderna för de utgående transaktionerna i vilka de förvärvade tjänsterna används. Kostnaderna för dessa tjänster är däremot en del av den skattskyldiges allmänna omkostnader och är i denna egenskap en del av kostnadskomponenterna för dessa utgående avdragsgilla transaktioner. Sådana tjänster har således ett direkt och omedelbart samband med hela den skattskyldiges verksamhet. Avdragsrätt för ingående mervärdesskatt för sådana tjänster följde därför av direktivet.

text: Regeringsrätten beslutade den 30 september 2003 att inte meddela prövningstillstånd. Kammarrättens avgörande stod därmed fast.

text: Den 18 december 2003 vände sig Flexlink AB till Skatteverket och begärde med hänvisning till 21 kap. 3 § andra stycket [not 1]

text: skattebetalningslagen (1997:483)

text: omprövning av frågan om rätt till avdrag för den ingående mervärdesskatten. I ett beslut den 15 januari 2004 avvisade Skatteverket begäran om omprövning. I beslutet anges inledningsvis att det av föredragningspromemorian i Regeringsrätten framgår att EG-domstolen i

text: Cibo hade tagit ställning till en liknande fråga. Enligt föredraganden hade EG-domstolen därmed slagit fast vilka principer som gällde för avdrag för mervärdesskatt hänförlig till konsultkostnader vid förvärv av aktier. Då några synnerliga skäl till ändring av kammarrättens dom inte ansågs föreligga föreslog föredraganden att prövningstillstånd inte skulle meddelas. Skatteverket konstaterade härefter att det av

text: 21 kap. 3 § skattebetalningslagen

text: (SBL) för det första framgår att när en fråga av aktuellt slag har avgjorts i allmän förvaltningsdomstol, Skatteverket inte får ompröva frågan. Som ett undantag från denna huvudregel anges i samma bestämmelse att en fråga som har avgjorts av en länsrätt eller en kammarrätt genom beslut som har fått laga kraft får omprövas om beslutet avviker från rättstillämpningen i ett regeringsrättsavgörande som har meddelats efter beslutet. Skatteverket konstaterade att praxis i detta fall inte hade ändrats genom att avgörande från Regeringsrätten utan genom ett avgörande från EG-domstolen och att bestämmelsen inte kunde tolkas på annat sätt än att det är just Regeringsrätten och inte någon annan instans som genom avgörandet ska ha ändrat tidigare praxis.

text: Länsrätten avslog i en dom den 1 december 2005 Flexlink AB:s överklagande.

text: Kammarrätten kom i en dom den 3 april 2006 till samma slut. Kammarrätten angav bl.a. att texten i

text: 21 kap. 3 §

text: SBL med avseende på den aktuella frågan är helt entydig och att bestämmelsen inte – oavsett vilka metoder som används vid tolkningen av texten – ger något utrymme för att tillåta omprövning av ett lagakraftvunnet beslut på grund av att beslutet strider mot ett senare meddelat avgörande från EG-domstolen. Kammarrätten förklarade vidare att någon rätt till omprövning inte heller följer av EG-fördraget eller andra direkt tillämpliga EG-rättsliga bestämmelser.

text: Den 28 maj 2007 beslutade Regeringsrätten att inte meddela prövningstillstånd, varvid kammarrättens avgörande stod fast.

text: Anspråket

text: Flexlink AB har yrkat ersättning av staten med 641 035 kr jämte ränta enligt

text: räntelagen

text: beräknad fr.o.m. 1999. Beloppet motsvarar den ingående mervärdesskatt som bolaget har nekats avdrag för.

text: Flexlink AB har som grund för anspråket anfört i huvudsak följande.

text: Flexlink AB är ett aktivt holdingbolag och var rätteligen berättigat till avdrag för den ingående mervärdesskatt som belöpte på omkostnaderna i samband med förvärvet av aktierna i Flexlink Holding AB. Kammarrättens dom den 1 mars 2001 bygger på en felaktig tolkning av gemenskapsrätten. Flexlink AB kan redan av detta skäl vara berättigat till skadestånd på gemenskapsrättslig grund.

text: Som en följd av att Regeringsrätten inte beviljade prövningstillstånd avse-ende frågan om omprövning har Flexlink AB lidit en slutlig rättsförlust genom att inte medges det avdrag som bolaget var berättigat till. Det huvudsakliga skälet till att Flexlink AB har lidit en rättsförlust är därmed utformningen av

text: 21 kap. 3 §

text: SBL eftersom denna bestämmelse inte ger en laglig möjlighet till omprövning vid ändring av praxis av EG-domstolen.

text: 21 kap. 3 §

text: SBL strider mot EG-rättens principer om effektivitet och likvärdighet i enlighet med vad som framgår av EG-domstolens avgöranden i bl.a. mål

text: Dilexport Srl mot Amministrazione delle Finanze dello Stato, REG 1999 I-00579, och

text: mål C-2/06

text: Willy Kempter KG mot Hauptzollamt Hamburg-Jonas, REG 2008 I-00411. Det är EG-domstolen som ytterst uttolkar EG-rätten och det mervärdesskattedirektiv som svensk domstol har att tillämpa. Det följer vidare av

text: artikel 234

text: EG att Regeringsrätten, i egenskap av högsta rättsliga instans i Sverige, är skyldig att begära förhandsavgörande från EG-domstolen vid en tolkning av t.ex. mervärdesskattedirektivets innebörd. Detta förfarande bland medlemsstaterna har inneburit en mycket omfattande praxis från EG-domstolen som i sin tur får till följd att det, på det harmoniserade området, i många fall saknas ett prejudikatintresse för nationell högsta instans att ta upp en fråga till prövning. Utformningen av

text: 21 kap. 3 §

text: SBL, som utesluter en rätt till omprövning vid praxisändring av EG-domstolen, gör det därför omöjligt att utöva den avdragsrätt för ingående mervärdesskatt som följer av EG-domstolens uttolkning av EG-rätten. Detta avsteg från effektivitetsprincipen innebär i sig att de svenska förfarandereglerna om omprövning inte är förenliga med EG-rätten. Rimligen bör även en olikartad behandling av omprövningsyrkanden som grundas på praxisändring av EG-domstolen jämfört med motsvarande praxisändring av Regeringsrätten utgöra ett otillåtet avsteg från likvärdighetsprincipen.

text: Den överträdelse som har uppkommit på grund av utformningen och tillämpningen av

text: 21 kap. 3 §

text: SBL måste anses som klar i den mening som avses i EG-domstolens praxis avseende medlemsstaternas skadeståndsansvar. Flexlink AB skulle vid en korrekt tolkning av sjätte mervärdesskattedirektivet ha medgetts det yrkade avdraget. Enda anledningen till att bolaget har frånkänts rätten till avdrag är att ordalydelsen av

text: 21 kap. 3 §

text: SBL inte omfattar praxisändringar från EG-domstolen. Det föreligger därför ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan. Flexlink AB har utnyttjat samtliga lagliga möjligheter att få igenom sitt berättigade avdragsyrkande. Någon ansökan om resning har inte gjorts. En sådan ansökan framstår med hänsyn till att Regeringsrätten nekade prövningstillstånd och att Regeringsrätten inte godtar ändrad praxis som grund för resning inte som någon framkomlig väg. Sammantaget har bolaget gjort allt som varit möjligt för att begränsa skadans omfattning.

text: Flexlink AB har vidare upplyst om att bolagets ombud i en skrivelse till Finansdepartementet den 1 april 2008 har lämnat ett förslag till lagändring avseende

text: 21 kap. 3 § tredje stycket

text: SBL – samt

text: 4 kap. 12 § taxeringslagen (1990:324)

text: som i sak motsvarar skattebetalninglagens regel – innefattande att omprövning ska få ske, förutom på grund av ett senare tillkommet regeringsrättsavgörande, även på grund av ett avgörande från EG-domstolen.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har beslutat att inhämta yttrande från Skatteverket och Regeringskansliet (Finansdepartementet). Regeringskansliet har avstått från att yttra sig i ärendet.

text: Skatteverket

text: Skatteverket har avstyrkt anspråket och som skäl härför sammanfattningsvis anfört följande.

text: Efter EG-domstolens dom i

text: Cibo tog dåvarande Riksskatteverket (RSV) fram en skrivelse avseende avdragsrätten vid förvärv av aktier i dotterbolag (RSV:s skrivelse den 1 november 2001, dnr

text: ). Skatteverkets nuvarande inställning till avdragsrätt vid förvärv av aktier i dotterbolag framgår av RSV:s skrivelse. Det kan i ärendet nu anses klarlagt att Flexlink AB har rätt till det yrkade avdraget om frågan skulle bedömas enligt Skatteverkets nuvarande inställning. Kammarrättens avgörande den 1 mars 2001 kan alltså anses innefatta en överträdelse av gemenskapsrätten. Denna överträdelse är emellertid inte tillräckligt allvarlig för att grunda skadeståndsansvar för staten. Såsom artikel 17 i sjätte mervärdesskattedirektivet är formulerad förutsätts för avdragsrätt att kostnaden är kopplad till en skattepliktig transaktion. I

text: Cibo utvecklade EG-domstolen detta till att gälla kostnader som har en direkt länk till en skattskyldigs verksamhet i dess helhet. Skatteverket, länsrätten och kammarrätten har alla tolkat sjätte mervärdesskattedirektivet så att avdragsrätt förutsatte en koppling till en transaktion för vilken avdragsrätt förelåg. Under processen ansågs alltså nationell rätt tala för avdragsrätt och gemenskapsrätten mot en sådan. I processen anförde bolaget, så långt framkommit i ärendet, inte att Skatteverket eller domstolarna skulle ha tolkat gemenskapsrätten felaktigt. EG-domstolens avgörande utgör en ändring av praxis. Redan detta förhållande medför att överträdelsen inte är tydlig.

text: När det gäller frågan om bristande möjlighet till omprövning har Skatteverket anfört att de avgöranden från EG-domstolen som rör frister för talans väckande respektive preskription och som Flexlink AB har hänvisat till inte är direkt relevanta i detta fall. Gemenskapsrätten uppställer i sig inte något krav på medlemsstaterna att införa bestämmelser om att lagakraftvunna beslut ska kunna ändras på grund av ändrad praxis från EG-domstolen. Effektivitetsprincipen kräver inte att tidigare beslut alltid ska kunna rivas upp om de visar sig strida mot EG-rätten. Den fråga som återstår är därmed om Sverige kan anses bryta mot gemenskapsrätten genom att ha infört en rätt till omprövning vid ändrad praxis genom en dom av en viss nationell domstol men inte samtidigt medger rätt till omprövning vid ändrad praxis genom dom av EG-domstolen. Den aktuella bestämmelsen gäller emellertid lika oavsett om det grundläggande kravet tar stöd enbart i nationell rätt eller som i det aktuella fallet i gemenskapsrätten. Ett mervärdesskatteärende och ett skatteärende baserat enbart på nationell rätt behandlas lika. EG-rätten kräver att ett mål med EG-rättslig grund inte behandlas sämre än rent interna mål men inte att ny eller ändrad praxis från EG-domstolen får samma konsekvenser som ny eller ändrad praxis från Regeringsrätten. För denna uppfattning talar såväl medlemsstaternas processuella autonomi som det förhållandet att det är först genom en dom från Regeringsrätten som det föreligger klarhet om hur de svenska reglerna ska tolkas. EG-domstolen tar inte ställning till innehållet i det nationella regelsystemet utan uttalar sig bara om huruvida en regel av det slag som är föremål för prövning i de aktuella målet är förenlig med EG-rätten eller om innebörden i en viss EG-rättslig bestämmelse. Det är under alla omständigheter Skatteverkets uppfattning att en eventuell överträdelse av effektivitets- eller likvärdighetsprincipen genom utformningen av bestämmelsen i

text: 21 kap. 3 §

text: SBL inte är tillräckligt tydlig för att grunda skadeståndsansvar för staten. Flexlink AB

text: Flexlink AB har inkommit med kompletterande synpunkter med anledning av vad Skatteverket har anfört. Bolaget har tillagt bl.a. följande.

text: Överträdelsen såvitt gäller det nekade avdraget är klar. EG-domstolens dom i

text: Cibo innebar inte någon ändring i förhållande till EG-domstolens tidigare praxis i fråga om omfattningen av avdragsrätten enligt sjätte mervärdesskattedirektivet. Däremot innebar domen en ändring av svensk praxis. Skatteverkets nu framförda uppfattning att

text: 21 kap. 3 §

text: SBL inte skulle strida mot effektivitets- och likvärdighetsprincipen överensstämmer inte med den syn på skadeståndsfrågorna som Skatteverkets företrädare tidigare har gett uttryck för. I skrivelsen Skadestånd vid tillämpning av svensk rätt i strid med EG-rätten den 3 oktober 2005 (dnr

text: 131 530196-05/111

text: ) angavs bl.a.: ”Bestämmelserna i 4 kap. 12 § TL och

text: 21 kap. 3 § tredje stycket

text: SBL skulle kunna anses oförenliga med EG-rättens likvärdighetsprincip i det avseendet att en dom från EG-domstolen inte bryter tidigare läns- och kammarrättsdomars rättskraft. En rätt till skadeståndsprövning säkerställer dock även i dessa fall, dvs. när det föreligger domar från läns- respektive kammarrätt, den enskildes rätt.”

text: Sedan Sveriges medlemskap i EU har EG-domstolen stått för merparten av praxisbildningen på mervärdesskatteområdet. Det var just med hänvisning till domen i

text: Cibo som Regeringsrätten ansåg det obehövligt att meddela prövningstillstånd i Flexlink AB:s mål eftersom den rättsliga frågan hade klarlagts av EG-domstolen. Mot denna bakgrund är Skatteverkets uttalande att det först är genom en dom från Regeringsrätten som det föreligger klarhet om hur de svenska reglerna ska tolkas obegripligt.

text: Flexlink AB har avslutningsvis upplyst att regeringen den 24 april 2008 (Fi2008/2437) beslutade att överlämna skrivelsen från Flexlink AB:s ombud med förslag till lagändring till Skatteförfarandeutredningen (Fi 2005:10).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadestånd på gemenskapsrättslig grund

text: Enligt de principer som framgår av EG-domstolens fasta praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på gemenskapsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande tre kriterier är uppfyllda.

text: 1.Staten har överträtt en gemenskapsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda.

text: 2.Överträdelsen är tillräckligt allvarlig (klar).

text: 3.Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan eller skadorna.

text: Det finns dock skäl att inledningsvis anmärka att det förutom EG-domstolens praxis om medlemsstaternas skadeståndsansvar också finns en tämligen omfattande praxis som rör medlemsstaternas skyldighet att återbetala skatter och avgifter som har uttagits i strid med gemenskapsrätten. Skadeståndsansvaret och återbetalningsskyldigheten bygger på samma grundläggande principer, främst principerna om direkt effekt och företräde samt samarbetsförpliktelsen enligt

text: artikel 10

text: EG. På skatterättens område är det emellertid svårt att dra någon helt klar gräns mellan de olika skyldigheterna. Frågan om en nationell process är att karakterisera som en skadeståndsprocess eller en talan om återbetalning bedöms inte med utgångspunkt i gemenskapsrättsliga regler utan med hänsyn till utformningen av de nationella taleformerna. (Se särskilt de förenade målen

text: och

text: Metallgesellschaft Ltd and Others samt Hoechst AG och Hoechst UK Ltd mot Commissioners of Inland Revenue, H.M. Attorney General, REG 2001 I-01727.) Systematiskt sett kan såväl skadeståndsansvaret som återbetalningsskyldigheten i EG-domstolens praxis hänföras till den mer övergripande principen att den enskilde ska ha möjlighet att tillvarata sina EG-rättsliga rättigheter på ett effektivt sätt vid nationell domstol. EG-domstolens praxis är emellertid i detta avseende föga systematisk utan präglas av i huvudsak kasuistiska avgöranden. (Se t.ex. Tridimas, The General Principles of EC Law, s. 418 f.) En skillnad mellan villkoren för skadeståndsansvar och återbetalningsskyldighet är att återbetalningsskyldigheten i princip inte förutsätter att det var kvalificerat fel att ta ut skatten eller avgiften; någon direkt motsvarighet till kravet på en klar överträdelse synes alltså inte gälla för återbetalningsskyldigheten. För svenska förhållanden kompliceras bilden också av att det i den svenska rättsordningen inte kan sägas finnas någon från den ordinära skatteprocessen skild form för återbetalning av skatt.

text: Det nu sagda leder Justitiekanslern till slutsatsen att de nämnda aspekterna bör beaktas inom ramen för prövningen av det skadeståndsanspråk som Flexlink AB här har framställt mot staten.

text: Skadestånd på grund av kammarrättens avgörande i sak

text: Justitiekanslern tar inledningsvis ställning till om staten har ådragit sig skadeståndsansvar på grund av att avgörandet i sak i skattefrågan, dvs. kammarrättens dom, har innefattat en överträdelse av gemenskapsrätten.

text: Justitiekanslern understryker inledningsvis att det faktum att ett beslut eller en dom som innefattar en överträdelse av en gemenskapsrättslig regel av sådan karaktär att den kan grunda skadeståndsansvar för staten har vunnit laga kraft i princip inte begränsar möjligheten att utverka skadestånd på gemenskapsrättslig grund (för en närmare utveckling härav, se Justitiekanslerns beslut i dnr

text: Genom EG-domstolen dom i

text: Cibo står det klart att ett nekat avdrag för ingående mervärdesskatt i en sådan situation som Flexlink AB har befunnit sig i kommer i konflikt med primärt artikel 17 i sjätte mervärdesskattedirektivet. Denna bestämmelse är avsedd att skapa rättigheter för enskilda i den mening som avses i EG-domstolens praxis om medlemsstaternas skadeståndsansvar och en överträdelse av bestämmelsen kan därmed i princip medföra skadeståndsskyldighet för staten.

text: En av EG-domstolen meddelad dom i ett mål om förhandsavgörande angående tolkningen av gemenskapsrätten gäller utan begränsning i tiden om inte annat har beslutats i domen (se

text: mål C-292/04

text: Wienand Meilicke m.fl. mot Finanzamt Bonn-Innenstadt, REG 2007 I-01835, punkten 34 med där angivna hänvisningar). EG-domstolen har således i

text: Cibo klargjort vad som har gällt enligt sjätte mervärdesskattedirektivet i aktuellt avseende alltsedan direktivet trädde i kraft. För svensk del gäller detta därmed från 1995, då Sverige blev medlem i EU.

text: Det står därmed klart att kammarrättens dom den 1 mars 2001 innefattade en överträdelse av gemenskapsrätten som kan medföra skadeståndsansvar för staten. För skadeståndsansvar krävs emellertid dessutom att det har varit fråga om en klar överträdelse i den mening som avses i EG-domstolens praxis.

text: För att fastställa om en överträdelse av gemenskapsrätten är tillräckligt klar ska hänsyn tas till samtliga de kriterier som kännetecknar situationen i fråga. EG-domstolen har härvid angett att till dessa kriterier hör särskilt den överträdda regelns klarhet och precision, fördragsbrottets eller den vållade skadans avsiktliga eller oavsiktliga karaktär, den ursäktliga eller oursäktliga karaktären av en eventuell rättsvillfarelse och den omständigheten att en av en gemenskapsinstitution intagen ståndpunkt har kunnat bidra till antagandet eller upprätthållandet av bestämmelser eller nationell praxis som strider mot gemenskapsrätten. (Se främst

text: mål C-424/97

text: Salomone Haim mot Kassenzahnärztliche Vereinigung Nordrhein, REG 2000 I-05123.)

text: I detta fall kan det inte anses vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse. Det är nämligen tydligt att såväl skattemyndigheten som förvaltningsdomstolarna har gjort en noggrann analys av sjätte mervärdesskattedirektivets innehåll och av den då föreliggande praxisen från EG-domstolen samt lojalt sökt tolka de nationella bestämmelserna i enlighet med gemenskapsrätten. Att det har varit fråga om en uppriktig strävan att nå den korrekta tolkningen just med hänsyn till det gemenskapsrättsliga regelverket understryks inte minst av att de nationella bestämmelserna och praxis snarare talade för en avdragsrätt än mot. Inte ens Flexlink AB förefaller för övrigt under processens gång ha hävdat någon annan tolkning av sjätte mervärdesskattedirektivets bestämmelser än den skattemyndigheten och domstolarna stannade för. EG-domstolen hade i

text: BLP funnit att det inte stred mot sjätte mervärdesskattedirektivet att vägra ett moderbolag med koncerngemensamma funktioner avdrag för kostnader hänförliga till försäljning av aktier i ett dotterbolag eftersom försäljningen ansågs utgöra en skattefri transaktion till vilken kostnaderna ansågs hänförliga. Det är rimligt att detta avgörande ansågs tala med viss styrka för att avdrag inte heller skulle medges vid förvärv av aktier.

text: Mot denna bakgrund och då det i övrigt inte har framkommit några omständigheter som tyder på annat än att kammarrätten har gjort en ursäktlig missbedömning av de gemenskapsrättsliga bestämmelsernas innebörd är det alltså Justitiekanslerns bedömning att det i detta fall inte är fråga om en klar överträdelse i den mening som avses i EG-domstolens praxis. En av de nödvändiga förutsättningarna för att staten ska ha ådragit sig skadeståndsskyldighet på grund av att kammarrättens dom har stått i strid med gemenskapsrätten är därmed inte uppfylld.

text: Skadestånd på grund av utformningen av

text: 21 kap. 3 §

text: SBL

text: Flexlink AB har emellertid som huvudsaklig grund för sitt anspråk gjort gällande att utformningen av

text: 21 kap. 3 §

text: SBL, som innebär att Skatteverket inte var behörigt att ompröva frågan om bolagets avdragsrätt, innefattar en överträdelse av effektivitets- och likvärdighetsprincipen. Enligt bolagets mening är det alltså utformningen av

text: skattebetalningslagens

text: omprövningsregel som har medfört att bolaget har lidit en slutlig rättsförlust.

text: Av EG-domstolens fasta praxis följer att principen om ett effektivt domstolsskydd utgör en allmän gemenskapsrättslig princip som har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som har stadfästs i artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen. I enlighet med samarbetsprincipen i

text: artikel 10

text: EG åligger det medlemsstaternas domstolar att säkerställa det rättsliga skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten. I avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter på området ankommer det på varje medlemsstats interna rättsordning att ange vilka domstolar som är behöriga och att fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten. Genom EG-fördraget har det införts flera olika typer av talan som privatpersoner i förekommande fall kan väcka direkt vid gemenskapsdomstolen. EG-fördraget tillskapar emellertid inte några andra former av rättsliga förfaranden vid de nationella domstolarna för att upprätthålla gemenskapsrätten än de som redan föreskrivs i den nationella rätten. Även om det i princip ankommer på den nationella rätten att reglera enskildas talerätt och intresse av att få sin sak prövad, krävs det emellertid enligt gemenskapsrätten att den nationella lagstiftningen inte åsidosätter rätten till ett effektivt domstolsskydd. Det ankommer nämligen på medlemsstaterna att inrätta ett processuellt system som gör det möjligt att säkerställa denna rättighet. De processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten får varken vara mindre förmånliga än dem som avser en liknande talan som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen). Det åligger vidare de nationella domstolarna att i den utsträckning det är möjligt tolka de processuella regler som är tillämpliga på en talan som har anhängiggjorts vid dem på ett sådant sätt att reglerna kan tillämpas på ett sätt som bidrar till uppnåendet av målet att säkerställa ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten. (Se t.ex.

text: mål C-432/05

text: Unibet (London) Ltd och Unibet (International) Ltd mot Justitiekanslern, REG 2007 I-02271, punkterna 37 – 43 med där angivna hänvisningar.)

text: Den på gemenskapsrätten grundade rättighet som Flexlink AB i detta fall har sökt utverka är att inte bli beskattat i större utsträckning än sjätte mervärdesskattedirektivet ger utrymme för. För prövningen av denna fråga har Flexlink AB haft tillgång till domstolsprövning i såväl länsrätt som kammarrätt. Skattemyndigheten och domstolarna har enligt gemenskapsrätten varit skyldiga att inom ramen för denna process beakta de rättigheter för enskilda som följer av sjätte mervärdesskattedirektivet. Som har utvecklats tidigare har skattemyndigheten och länsrätten liksom kammarrätten sökt att tillämpa den svenska

text: mervärdesskattelagen

text: i enlighet med sjätte mervärdesskattedirektivets bestämmelser. Att, som det senare kom att visa sig, kammarrätten missbedömde innebörden av sjätte mervärdesskattedirektivet innebär inte att effektivitetsprincipen har åsidosatts.

text: Principen om ett effektivt domstolsskydd uppställer inte något krav på tillgång till domstolsprövning i ett obegränsat antal instanser. Enligt

text: 36 § första stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: ska prövningstillstånd meddelas om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att talan prövas av Regeringsrätten eller om det föreligger synnerliga skäl till en sådan prövning, såsom att grund för resning föreligger eller om målets utgång i kammarrätten uppenbarligen beror på ett grovt förbiseende eller grovt misstag. Kravet på prövningstillstånd för prövning i Regeringsrätten i allmänhet och den omständigheten att det kan finnas skäl att ändra den överklagade domen inte utgör skäl för prövningstillstånd (ändringsdispens) strider därmed i sig inte mot principen om ett effektivt domstolsskydd.

text: Rätten till ett effektivt domstolsskydd innefattar inte heller något förbud mot att medlemsstaterna upprätthåller principen om lagakraftvunna besluts orubblighet. Principen om rättssäkerhet ingår bland de allmänna principer som erkänns inom gemenskapsrätten. Ett förvaltningsbesluts definitiva karaktär, som uppstår sedan en rimlig frist för att väcka talan har löpt ut eller sedan rättsmedlen har uttömts, bidrar till denna säkerhet. Härav följer att det enligt gemenskapsrätten inte krävs att ett förvaltningsorgan i princip är skyldigt att ändra ett förvaltningsbeslut som har fått en sådan definitiv karaktär. Genom att säkerställa att denna princip iakttas kan det förhindras att förvaltningsbeslut kan komma att ifrågasättas ett obegränsat antal gånger. (Se bl.a.

text: mål C-453/00

text: Kühne & Heitz NV mot Productschap voor Pluimvee en Eieren, REG 2004 I-00837, punkten 24 och de förenade målen

text: och

text: i-21 Germany GmbH och Arcor AG & Co. KG mot Förbundsrepubliken Tyskland, REG 2006 I-08559, punkten 51.)

text: Huvudregeln enligt

text: 21 kap. 3 § första stycket

text: SBL är att Skatteverket inte får ompröva en fråga som har avgjorts av en allmän förvaltningsdomstol. Omprövning får för övrigt inte heller ske av en fråga som är föremål för domstolsprövning (litis pendens). Någon uttrycklig regel om det senare förhållandet har inte ansetts nödvändig eftersom detta är huvudregeln i förvaltningsprocessen och därför inte behöver anges särskilt. (Se Almgren/ Leidhammar,

text: Skattebetalningslagen

text: , s. 21:3:2.)

text: Från denna huvudregel görs i

text: 21 kap. 3 § tredje stycket

text: SBL ett undantag för det fall länsrätts- eller kammarrättsbeslutet avviker från rättstillämpningen i ett regeringsrättsavgörande som har meddelats efter beslutet. Justitiekanslern anmärker för det första att tidsfristerna för omprövning enligt

text: 21 kap. 4 §

text: SBL begränsar tillämpligheten av detta undantag. Undantaget ger alltså inte uttryck för en princip att varje beskattningsbeslut som på grund av senare tillkommen praxis kan anses felaktigt ska ändras.

text: Bestämmelsen, som har sin motsvarighet i

text: 4 kap. 12 § taxeringslagen

text: (TL), infördes efter vissa synpunkter från Regeringsrätten. Regeringsrätten framhöll att utmönstringen av den extraordinära besvärsrätten till förmån för den femåriga tiden för överklagande skulle kunna komma att medföra att ökade krav ställdes på resningsinstitutet och att resultaten ibland skulle kunna upplevas som nyckfulla och orättvisa av de skattskyldiga. Undantaget infördes främst för att undanröja att det skulle uppkomma en omotiverad skillnad mellan den som hade valt att överklaga och den som hade förhållit sig passiv och avstått från ett överklagande. (Se

text: prop. 1989/90:74 s. 315

text: Bestämmelserna om omprövning kan emellertid inte bedömas skilda från sitt sammanhang. Enligt den grundläggande principen om domstolarnas självständighet får ingen myndighet bestämma hur en domstol ska döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt ska tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall, se

text: 11 kap. 2 § regeringsformen

text: (RF). Huvudregeln i

text: 21 kap. 3 §

text: SBL ger uttryck för denna behörighetsfördelning, som alltså medför att beslutsmyndigheten är förhindrad att pröva en fråga så snart den har överlämnats till prövning i domstol. Av

text: 11 kap. 11 §

text: RF framgår vidare att resning i ett avgjort ärende för vilket förvaltningsdomstol är högsta instans beviljas av Regeringsrätten eller, i den mån det föreskrivs i lag, av en lägre förvaltningsdomstol. Som uttryckligen anges i

text: 11 kap. 1 §

text: RF har Regeringsrätten vidare ställning som landets högsta förvaltningsdomstol.

text: En naturlig följd av det nu sagda är att undantaget i

text: 21 kap. 3 § tredje stycket

text: SBL inte kan utformas på ett sätt som kommer i konflikt med dessa grundläggande principer. Så kan inte heller anses ha blivit fallet eftersom Skatteverkets behörighet att ompröva frågor som har avgjorts av länsrätt eller kammarrätt är avhängig av att Regeringsrätten har tagit ställning i frågan.

text: Flexlink AB har gjort gällande att principen om ett effektivt domstolsskydd kräver att Skatteverket ska vara behörigt att ompröva frågor också med hänsyn till ett senare tillkommet avgörande från EG-domstolen. Justitiekanslern kan emellertid inte instämma i att gemenskapsrätten innefattar något sådant krav. En sådan ordning framstår för övrigt som utesluten redan av den anledningen att EG-domstolen inte är behörig att uttala sig om innehållet i nationell rätt eller bestämma utgången av målet vid den nationella domstolen. EG-domstolen uttalar sig enbart om tolkningen och tillämpningen av gemenskapsrätten och det är den nationella domstolen som avgör hur EG-domstolens vägledande uttalanden ska tillämpas i det enskilda fallet inom ramen för den nationella rättsordningen.

text: I skattesammanhang hör det dessutom för övrigt snarare till regel än undantag att det inte går att dra någon entydig slutsats om vilka rättsliga konsekvenser ett vägledande uttalande från EG-domstolen ska få i den nationella rättsordningen. Här kan t.ex. nämnas EG-domstolens avgöranden på området för koncernbeskattning i

text: mål C-446/03

text: Marks & Spencer plc mot David Halsey (Her Majesty’s Inspector of Taxes), REG 2005 I-10837, och

text: mål C-231/05

text: AA Oy, REG 2007 I-06373, som nyligen tillämpades i Regeringsrätten med ett högst varierande utfall i de enskilda ärendena. På grund av den omfattande harmonisering som föreligger på mervärdesskatteområdet kan det i mervärdesskattesammanhang i och för sig framstå som mer tydligt vilka konsekvenser ett avgörande från EG-domstolen ska medföra nationellt. Detta förändrar emellertid inte det faktum att medlemsstaterna inte har överlåtit några beslutsbefogenheter till EG-domstolen avseende tvister mellan enskilda [not 2] eller mellan enskilda och medlemsstaterna och att EG-domstolen därmed inte är behörig att bestämma vilka direkta följder dess vägledande uttalanden ska medföra i det enskilda fallet.

text: Som samtliga instanser har funnit är det alltså en direkt förutsättning för att Skatteverket ska vara behörigt att ompröva en fråga som har avgjorts av länsrätt eller kammarrätt att Regeringsrätten har meddelat ett avgörande som avviker från den tidigare rättstillämpningen. Tillämpligheten av denna bestämmelse gör inte skillnad mellan om ärendet rör ett gemenskapsrättsligt grundat anspråk eller ett enbart på nationell rätt grundat anspråk. Enbart utformningen av denna bestämmelse kan inte anses medföra att det blir omöjligt eller orimligt svårt att utverka en gemenskapsrättsligt grundad rättighet. Utformningen av

text: 21 kap. 3 § tredje stycket

text: SBL kan därmed i sig inte anses strida mot rätten till ett effektivt domstolsskydd.

text: Skadeståndsansvar på grund av att kammarrättens beslut kom att bli slutligt

text: Som Justitiekanslern nyss har framhållit utgör emellertid bestämmelsen i

text: 21 kap. 3 § tredje stycket

text: SBL en integrerad del av det nationella regelverket som bestämmer villkoren för prövningen av denna typ av anspråk. De omständigheter som Flexlink AB har lyft fram, framför allt det faktum att praxisbildningen på mervärdesskatteområdet numera i stor utsträckning ankommer på EG-domstolen, bör därför slutligen också föranleda en bedömning av om bolagets rättigheter i detta fall har tillvaratagits på ett tillräckligt effektivt sätt med hänsyn till de särpräglade omständigheter som har förelegat i detta fall. Som Justitiekanslern har anmärkt inledningsvis föreligger det ett nära samband mellan statens skadeståndsansvar och skyldigheten att återbetala skatter och avgifter som har uttagits i strid med gemenskapsrätten. Justitiekanslern tar därför avslutningsvis ställning till om staten bör utge ersättning till bolaget med anledning av att kammarrättens avgörande kom att bli slutligt.

text: Beskattningsbeslutet hade, för det fall Flexlink AB hade avstått från att överklaga, inte vunnit laga kraft förrän vid utgången av sjätte året efter utgången av det kalenderår under vilket beskattningsåret gick ut (

text: 21 kap. 4 §

text: SBL). Skatteverket hade då varit behörigt att ändra beslutet på begäran av bolaget under förutsättning att ansökan hade inkommit före utgången av år 2004. EG-domstolens dom meddelades i september 2001 och bolaget hade alltså haft gott om tid för att inkomma med en ansökan inom omprövningstiden.

text: Med hänsyn till utformningen av bestämmelserna om omprövning har det stått klart att Flexlink AB slutligen skulle komma att nekas det aktuella avdraget för det fall Regeringsrätten inte tog upp målet till prövning. Vid tidpunkten för Regeringsrättens beslut hade EG-domstolens dom i

text: Cibo meddelats. Ett nekat prövningstillstånd skulle därmed innebära att ett avgörande som byggde på ett felaktigt antagande om sjätte mervärdesskattedirektivets innebörd skulle komma att bli slutligt. Även om kammarrättens tolkning av gemenskapsrätten vid tidpunkten för kammarrättens dom inte kan anses ha utgjort en sådan påtaglig missbedömning att skadeståndsansvar för staten kan följa härav, var situationen vid tiden för Regeringsrättens prövning alltså väsentligen annorlunda.

text: Enbart att det finns skäl för ändring av underrättens avgörande utgör i och för sig inte skäl för prövningstillstånd i Regeringsrätten. Reglerna om prövningstillstånd kan å andra sidan inte anses ha utgjort hinder mot att Regeringsrätten i detta fall tog upp målet till prövning.

text: Som har angetts tidigare kan, med anledning av den behörighetsfördelning som gäller mellan nationell domstol och EG-domstolen, en dom från EG-domstolen inte oavkortat anses klarlägga rättsläget nationellt. Eftersom kammarrättens dom byggde på en annan tolkning av gemenskapsrätten än den som framgår av domen i

text: Cibo kan kammarrättens avgörande inte anses klargörande såvitt gäller rättsläget i Sverige. Det kan mot den bakgrunden inte ha förelegat något absolut hinder mot att meddela prejudikatdispens. En jämförelse kan härvid för övrigt också göras med bestämmelsen i

text: 36 § andra stycket förvaltningsprocesslagen

text: där det anges att om prövningstillstånd meddelas i ett av två eller flera likartade mål som samtidigt föreligger för bedömande, får prövningstillstånd meddelas även i övriga mål. Till detta kommer att, vid tidpunkten för Flexlink AB:s överklagande till Regeringsrätten, domen i

text: Cibo ännu inte hade meddelats och att det därmed i det läget i princip förelåg en skyldighet enligt

text: artikel 234 tredje stycket

text: EG för Regeringsrätten att i egenskap av sista instans inhämta förhandsavgörande i saken.

text: Det kan inte heller ha varit uteslutet att anse att det faktum att omprövningstiden enligt

text: 21 kap. 4 §

text: SBL inte hade löpt ut, men att sådan omprövning likväl skulle vara utesluten av den anledningen att bolaget hade sökt tillvarata sin rätt genom att få sin sak prövad i domstol, medförde att det fanns synnerliga skäl för målets prövning i Regeringsrätten.

text: I det nyss sagda kan också ligga att skäl för resning skulle kunna tänkas vara för handen i detta fall. Av EG-domstolens praxis kan visserligen utläsas att den skadelidande, i enligt med en allmän princip som är gemensam för medlemsstaternas rättsordningar, ska visa en rimlig aktsamhet för att begränsa skadans omfattning, med risk för att annars själv behöva stå för skadan. För att fastställa den ersättningsgilla skadan kan den nationella domstolen följaktligen kontrollera huruvida den skadelidande har visat rimlig aktsamhet för att förhindra skadan eller begränsa dess omfattning och särskilt huruvida samtliga tillgängliga rättsmedel har utnyttjats i rätt tid. I kravet på rimlig aktsamhet kan emellertid inte anses ligga att den enskilde måste ha sökt utverka sin rätt genom extraordinära rättsmedel. (Se bl.a. de förenade målen

text: och

text: Brasserie du Pêcheur SA mot Förbundsrepubliken Tyskland och The Queen mot Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd m.fl., REG 1996 I-01029, och

text: mål C-445/06

text: Danske Slagterier mot Bundesrepublik Deutschland, REG 2009 I-00000.

text: Regeringsrättens prövning av ärendet har alltså i detta fall varit en förutsättning för att EG-domstolens avgörande i

text: Cibo skulle kunna beaktas för Flexlink AB:s del. De nationella bestämmelserna får anses ha gett utrymme för Regeringsrätten att ta upp målet till prövning. Med hänsyn till att avgörandet i

text: Cibo förelåg vid tidpunkten för Regeringsrättens beslut måste det ha stått klart att kammarrättens avgörande, om det blev slutligt, skulle innefatta en entydig överträdelse av gemenskapsrätten. Om bolaget hade avstått från att söka tillvarata sin rätt genom överklagande, hade Skatteverket varit behörigt att ompröva beslutet och omprövningen skulle ha medfört att avdraget beviljades. Justitiekanslern finner att det i den uppkomna situationen måste anses ha ankommit på Regeringsrätten att ta upp målet till prövning. Att så inte skedde medförde att kammarrättens avgörande blev slutligt och att bolaget i strid med gemenskapsrätten nekades det aktuella avdraget. Vid en samlad bedömning anser Justitiekanslern att det i detta fall därmed har förekommit en överträdelse av gemenskapsrätten av sådan karaktär att staten inte kan undgå skadeståndsansvar med anledning av densamma.

text: Skatteverket har angett att skadan uppgår till det yrkade beloppet. Justitiekanslern har inte anledning att göra någon annan bedömning i denna del än Skatteverket. Härav följer att Flexlink AB:s anspråk bör bifallas fullt ut.

text: Ränta

text: Flexlink AB har yrkat ränta enligt

text: räntelagen

text: beräknad fr.om. år 1999. Då bolaget inte har utvecklat skälen för varför ränta ska utgå från denna tidpunkt finner Justitiekanslern inte skäl att bifalla bolagets yrkande i denna del på annat sätt än vad som följer av

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen

text: i fråga om fordringar som avser skadestånd. Flexlink AB ska därmed tillerkännas ränta från den 1 maj 2008, dvs. trettio dagar från det att bolaget framställde sitt anspråk hit.

text: Not 1: Genom SFS 2003:747, som trädde i kraft den 1 januari 2004, infördes bl.a. ett nytt andra stycke i

text: 21 kap. 3 § skattebetalningslagen

text: . Det i ärendet aktuella undantaget återfinns därmed numera i bestämmelsens tredje stycke.

text: Not 2: Dock gäller ett undantag för den behörighet som kan ges EG-domstolen på området för industriellt rättsskydd genom ett beslut enligt

text: artikel 229

text: a EG.

type: avgorande


title: Anspråk enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder

text: TS har rätt till ersättning för lidande med 55 000 kr och ombudskostnader med 4 961 kr. Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Bakgrund

text: TS har varit berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 20 – 29 maj 2015 på grund av misstankar om brott. TS var vid den tiden 17 år.

text: Som skäl för häktning angav tingsrätten att det fanns risk för att TS genom att undanröja bevis eller på annat sätt skulle försvåra sakens utredning, att det för brottet inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år och att det inte var uppenbart att skäl till häktning saknades. Tingsrätten anförde vidare att TS omfattades av bestämmelsen i

text: 24 kap. 4 § rättegångsbalken

text: men att det var uppenbart att betryggande övervakning inte kunde ordnas liksom att synnerliga skäl för häktning förelåg. Åklagaren fick tillstånd att meddela beslut om restriktioner.

text: Under tiden fördes samtal mellan åklagaren och Hässelby-Vällingby Stadsdelsförvaltning om möjligheterna att anordna annan betryggande övervakning av TS som alternativ till fortsatt häktning. Socialtjänsten meddelade åklagaren att det inte fanns möjlighet att besluta om ett omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) på ett sådant särskilt låst boende som avses i

text: 12 § samma lag

text: , eftersom det inte fanns någon sådan plats att tillgå. Däremot kunde TS erbjudas en plats på HVB-hemmet Norrlandsgården med stöd av

text: socialtjänstlagens

text: (1001:453; SoL) regler.

text: Åklagaren meddelade i en handling rubricerad som ”Villkor från åklagaren avseende vården på Norrlandsgården för TS” ställd till HVB-hemmet Norrlandsgården och socialtjänsten vad som krävdes för att häktningen skulle hävas:

text: - Att det garanterades att TS inte hade tillgång till mobiltelefon eller dator under vistelsen på Norrlandsgården.

text: - Att åklagaren kontaktades omedelbart om TS avvek från Norrlandsgården.

text: - Att permissioner, besök från kamrater eller liknande inte gavs förrän förundersökningen var slutförd.

text: Den 29 maj 2015 beslutade Hässelby-Vällingby Stadsdelsförvaltning med stöd av

text: 4 kap. 1 §

text: SoL att bevilja TS en insats i form av en placering vid HVB-hemmet Norrlandsgården från den 29 maj 2015 till och med den 28 augusti 2015 i avvaktan på domen från tingsrätten. I beslutet anges bl.a. följande. ”Villkor från åklagaren avseende vården på Norrlandsgården för TS är att Norrlandsgården garanterar att TS inte har tillgång till mobiltelefon eller dator under vistelsen på Norrlandsgården, att åklagaren JA kontaktas omedelbart om TS avviker från Norrlandsgården samt att permissioner, besök från kamrater inte ges förrän polisens förundersökning är slutförd. Norrlandsgården är informerad av villkoren.”

text: Åklagaren skickade senare ett e-brev till handläggaren på stadsdelsförvaltningen där han skrev ”Går det även att lägga in att åklagaren ska godkänna besök från föräldrar (jag kommer att göra det, men bara så att jag är underrättad)?”. Handläggaren svarade att ”Beslutet går inte att ändra men jag kommer informera mamman om villkoret samt skriver en journalanteckning”.

text: Åklagaren hade även ett telefonsamtal med företrädare för Norrlandsgården där han som ytterligare villkor framförde att personal på HVB-hemmet skulle övervaka telefonsamtal mellan TS och hans mor och att samtalen inte fick röra brottet som TS var misstänkt för.

text: Den 18 juni 2015 kontaktade föreståndaren för Norrlandsgården åklagaren avseende reglerna för TSs placering. Åklagaren meddelade då föreståndaren att han inte hade någon laglig möjlighet att inskränka TS:s kontakter med omvärlden. Alla villkor, utöver de ordinarie bestämmelserna på hemmet – upphörde att gälla samma dag, dvs. den 18 juni 2015.

text: Placeringen på HVB-hemmet upphörde den 1 september 2015.

text: Förundersökningen mot TS lades ner den 22 september 2015 eftersom det inte gick att bevisa vem eller vilka som begått gärningen.

text: Anspråk m.m.

text: TS har begärt ersättning för lidande enligt Justitiekanslerns praxis och för sina ombudskostnader med 4 961 kr. Han har anfört att ersättning för lidande bör utgå såväl för perioden då han var anhållen och häktad som för tiden då han var placerad på HVB-hemmet Norrlandsgården.

text: Västerorts åklagarkammare i Stockholm har lämnat ett yttrande.

text: Justitiekanslern har inhämtat handlingar och kompletterande yttranden från Hässelby-Vällingby Stadsdelsförvaltning och tillsynsavdelningen hos Åklagarmyndigheten. Justitiekanslern har bl.a. tagit del av Åklagarmyndighetens beslut den 10 december 2015 i tillsynsärendet ÅM 2015/4766.

text: TS har fått del av Åklagarmyndighetens och Hässelby-Vällingby Stadsdelsförvaltnings yttranden och har inkommit med kompletterande synpunkter.

text: Rättslig reglering

text: Förutsättningar för ersättning enligt frihetsberövandelagen.

text: Den som har varit häktad eller under minst 24 timmar i sträck anhållen på grund av misstanke om brott har enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) rätt till ersättning om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks.

text: Ersättning enligt 2 § kan inte omfatta även andra omhändertaganden, så som exempelvis placeringar enligt

text: socialtjänstlagen

text: eller LVU.

text: I 5 § frihetsberövandelagen anges emellertid att den som har varit berövad friheten till följd av ett beslut vid myndighetsutövning, och inte har rätt till ersättning enligt 2 § frihetsberövandelagen, har rätt till ersättning om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: En förutsättning för rätt till ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen är att det har varit fråga om ett frihetsberövande. Med det avses ingrepp som innebär att någon genom inspärrning eller övervakning är faktiskt hindrad att förflytta sig utanför ett rum eller ett annat relativt starkt begränsat område. Ett ingripande som är att se som enbart en inskränkning av någons frihet och alltså inte kvalificerar sig som ett frihetsberövande kan i princip inte ge någon rätt till ersättning enligt 5 § (se

text: prop. 1997/98:105 s. 12

text: och

text: Frihetsberövande av ungdomar, tvångsåtgärder m.m.

text: I

text: regeringsformens

text: (RF) andra kapitel finns en uppräkning av de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna. En grundläggande rättighet är rörelsefriheten och var och en är enligt

text: 2 kap. 8 §

text: RF gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden. Rörelsefriheten får endast begränsas genom lag (

text: 2 kap. 20 §

text: RF).

text: I

text: 24 kap. 1 § rättegångsbalken

text: (RB) anges förutsättningarna för häktning och anhållande. Av

text: 24 kap. 4 §

text: RB följer vidare att om det bl.a. på grund av den misstänktes ålder kan befaras att häktning kan komma att medföra allvarligt men för den enskilde, får han eller hon endast häktas om det häktning i vissa fall endast får ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas häktning i vissa fall endast får ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas häktning i vissa fall endast får ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnasär uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas på annat sätt. Enligt

text: 23 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare får den som är under arton år häktas endast om det finns synnerliga skäl. häktning i vissa fall endast får ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas

text: häktning i vissa fall endast får ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas häktning i vissa fall endast får ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnasEtt alternativ till häktning av ungdomar under arton år kan i vissa fall vara vård enligt LVU. De närmare förutsättningarna för när en ungdom ska beredas vård enligt LVU framgår av 1 – 3 §§. Beslut om vård med stöd av lagen meddelas av förvaltningsrätten efter ansökan av socialnämnden (

text: 4 §

text: LVU).

text: I 15 – 19 §§ LVU finns bestämmelser om tvångsåtgärder, s.k. särskilda befogenheter, som kan vidtas mot den som vårdas enligt

text: 3 §

text: LVU. Dessa består i bl.a. begränsning av den unges rörelsefrihet (15 §) och inskränkningar rätten att föra telefonsamtal och ta emot besök samt reglering av vistelser utanför det särskilda ungdomshemmet (15 a §).

text: Socialnämnden ska enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL ge bistånd till personer som inte själva kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt. Bistånd kan bestå av insatser i form av olika boendeplaceringar. Enligt

text: 6 kap. 1 §

text: SoL ska socialnämnden sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i, såvitt nu är av intresse, ett hem för vård eller boende. Med hem för vård eller boende (HVB) avses ett hem inom socialtjänsten som tar emot enskilda för vård eller behandling i förening med ett boende (3 kap. 1 första stycket socialtjänstförordningen [2001:937]). För att en ungdom under arton år ska kunna placeras på ett HVB med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: krävs att vårdnadshavaren, och den unge själv om hon eller han är över 15 år, samtycker till åtgärden.

text: SoL innehåller inga bestämmelser som tillåter användning av tvång eller inskränkningar av den enskildes rörelsefrihet. En ungdom som är placerad i ett HVB enligt SoL får inte underkastas sådana tvångsåtgärder som kan meddelas vid vård enligt LVU. Vid en sådan placering är det därmed bara möjligt att begränsa den enskildes rättigheter om den placerade samtycker och inskränkningen sker fullt frivilligt.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Anhållande och häktning under perioden den 20 – 29 maj 2015

text: Förundersökningen rörande den brottsmisstanke som låg till grund för besluten att anhålla och häkta TS har lagts ned utan att åtal har väckts. TS har därmed rätt till ersättning enligt 2 § frihetsberövandelagen för det lidande som frihetsberövandet under perioden den 20 – 29 maj 2015 har inneburit för honom.

text: Placeringen enligt

text: socialtjänstlagen

text: Det är utrett att något beslut om övervakning eller vård enligt LVU inte fattades beträffande TS och att han placerades på HVB-hemmet Norrlandsgården enligt bestämmelserna i SoL. Det har därmed inte funnits någon laglig grund för frihetsberövande åtgärder.

text: Hässelby-Vällingby Stadsdelsförvaltning har anfört att placeringen av TS på det aktuella hemmet utgjorde ”ett frivilligt alternativ till häktesplacering” och att han inte var frihetsberövad under den tid som han vistades där. TS har däremot gjort gällande att han upplevde att en placering på Norrlandsgården var det enda möjliga alternativet till fortsatt häktning och att personalen på hemmet efter kontakter med åklagaren upprätthöll långtgående restriktioner fram till den 18 juni 2015 .

text: För att ett samtycke ska kunna ligga till grund för en placering enligt

text: socialtjänstlagen

text: krävs att frivilligheten är reell, dvs. att medgivandet grundas på ”verklig” frivillighet. Ett ”verkligt” samtycke kan bara lämnas av den som har fått tillräcklig och relevant information och kan aldrig uppnås genom hot eller andra former av påtryckningar.

text: Av utredningen i ärendet framgår inte vilken information TS och hans vårdnadshavare fick innan de samtyckte till den aktuella insatsen. Det går därför inte att utläsa om de fick information om alternativ till en frivillig insats – ex. vård enligt LVU eller möjligheterna till fortsatt häktning –och inte heller om de fick information om förutsättningarna för dessa alternativ. Det framgår inte heller om de blev informerade om vilka konsekvenser som kunde bli aktuella om den frivilliga överenskommelsen bröts. Det finns inte heller tydligt dokumenterat om TS samtyckt till alla villkor som insatsen inneburit. I brist på dokumentation hos myndigheterna går det inte att avgöra om TS lämnat ett fullgott samtycke eller inte.

text: TS:s påstående att han upplevde att han, för att undvika fortsatt häktning, inte hade något annat val när han samtyckte till placeringen får stöd av bl.a. hur åklagarens yttrande ”Villkor från åklagaren avseende vården på Norrlandsgården för TS” är formulerat. Det framstår som rimligt att TS uppfattat situationen som att för det fall villkoren inte godtogs så skulle han kvarbli i häkte och om han bröt mot villkoren så skulle åklagaren kontaktas och häktning återigen bli aktuellt. TS kan därför inte anses ha lämnat ett i formell mening reellt samtycke till åtgärderna i fråga.

text: Mot bakgrund av vad som kunnat utredas i ärendet får de sammantagna inskränkningarna – i form av åklagarens särskilda krav som tillkommit utöver de ordinarie reglerna på hemmet – under den inledande perioden på HVB-hemmet, dvs. den 29 maj – 18 juni 2015, anses ha inneburit en sådan inskränkning i TSs rörelsefrihet att den kan jämställas med ett frihetsberövande. Utredningen i ärendet ger däremot inte stöd för bedömningen att placeringen inte har varit frivillig och inneburit ett frihetsberövande efter att åklagaren meddelat Norrlandsgården att ”restriktionerna” inte längre skulle upprätthållas.

text: Som ovan konstaterats finns det inget lagligt stöd för frihetsberövande åtgärder under en placering enligt SoL. Att TS trots detta har utsatts för frihetsberövande åtgärder under perioden den 29 maj – 18 juni 2015 innebär att han har rätt till ersättning med stöd av 5 § frihetsberövandelagen.

text: Ersättningen storlek

text: Med hänsyn till att TS endast var 17 år under tiden för frihetsberövandet och att han var misstänkt för ett allvarligt brott finns det skäl att bestämma ersättningen till ett förhöjt belopp. Det bör emellertid samtidigt beaktas att vistelsen på Norrlandsgården har inneburit en mindre ingripande åtgärd än en placering i häkte.

text: Sammantaget bör ersättningen för lidande bestämmas till ett belopp som är något högre än det som brukar betalas ut vid frihetsberövanden av jämförbar längd. Ersättningen för lidande bestäms till 55 000 kr.

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och godtas.

text: Tillsyn

text: Insatser inom socialtjänsten ska bygga på respekt för människors självbestämmande och integritet (

text: 1 kap. 1 §

text: SoL). Insatser ska utformas och genomföras tillsammans med den enskilde (

text: 3 kap. 5 §

text: SoL). När socialtjänsten beslutar om insatser för enskilda enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL ska den enskildes behov vara ledande. När det gäller socialtjänstens insatser för barn och unga gäller dessutom principen om barnets bästa (

text: 1 kap. 2 §

text: SoL).

text: RF innehåller vissa grundläggande mänskliga fri- och rättigheter.

text: 2 kap. 8 §

text: RF innehåller ett skydd mot frihetsberövanden som endast får begränsas genom lag (

text: 2 kap. 20 §

text: RF). Skyddet gäller endast om åtgärden eller ingreppet är att bedöma som påtvingat. Ett ingrepp är påtvingat om det allmänna disponerar över maktmedel för att genomdriva åtgärden eller om den enskildes motstånd bryts genom hot om någon sanktion. Det kan vara fråga om underförstådda eller uttryckliga påtryckningar av olika slag (se bl.a. JO 2016/17 s. 110, dnr

text: och JO 2010/11 s. 509, dnr

text: Om den enskilde samtycker till åtgärden eller ingreppet är det däremot inte att anse som påtvingat. Frågan om den enskilde har lämnat ett samtycke som grundas på verklig frivillighet kan vara givetvis vara svår att bedöma. Om det finns anledning att ifrågasätta samtycket ställs höga krav på att säkerställa att den enskilde är i egentlig mening frivillig och inte känner sig pressad att medverka till åtgärden. Samtycket måste omfatta alla delar av insatsen.

text: Det finns inget formellt krav i SoL på hur ett samtycke ska vara utformat och ett muntligt samtycke är giltigt. Det kan dock i dessa fall, när frågan om samtycke är avgörande och dessutom kan ifrågasättas, ofta vara motiverat att skriftligt dokumentera vilken information som lämnats och kräva ett skriftligt samtycke samt precisera vad detta omfattar. Samtycket utgör nämligen inte bara den rättsliga grunden för en frivillig åtgärd utan avgränsar också socialtjänstens befogenheter till vad berörda parter har samtyckt till. (Se ex.

text: prop. 2000/01:5 s. 105

text: f.,

text: SOSFS 2014:5

text: , bl.a. 12–18 §§ och Socialstyrelsens handbok ”Barn och unga i familjehem” s. 159 f.)

text: Genom att besluta om insatsen utan att säkerställa att TS var fullt ut informerad om innebörden av placeringen på Norrlandsgården och frivilligt samtyckte till de villkor som placeringen innefattat får Hässelby-Vällingby Stadsdelsförvaltning anses ha agerat i strid med

text: 2 kap. 8 §

text: RF.

text: Vad gäller åklagarens agerande bör åter betonas att en åklagare saknar laglig möjlighet att ålägga en person som inte är anhållen eller häktad restriktioner.

text: Åklagaren har enligt

text: 26 § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: en skyldighet att försöka ordna nödvändig övervakning som alternativ till häktning. När en åklagare överväger om betryggande övervakning genom vård enligt LVU eller SoL kan ordnas som alternativ till häktning får åklagaren dock inte utöva beslutanderätt över utformningen av vården, t.ex. i fråga om inskränkningar i den enskildes rörelsefrihet eller kontakter med omvärlden. Åklagaren måste istället göra en bedömning av om de befintliga formerna för vården utgör en betryggande övervakning som alternativ till häktning.

text: I det aktuella ärendet har åklagarens och stadsdelsförvaltningens agerande lett till att en ung person utan lagligt stöd utsatts för frihetsinskränkningar som kan likställas med ett frihetsberövande och genom detta fråntagits sina möjligheter till en rättslig prövning av beslutet. Detta är ett allvarligt åsidosättande av allmänna rättssäkerhetsprinciper.

text: Justitiekanslern instämmer i den kritik som tillsynsavdelningen hos Åklagarmyndigheten har utdelat. Jag konstaterar dock att den felande åklagaren själv anmält det inträffade sedan han blivit medveten om att han handlat fel och noterar med tillfredsställelse att det inträffade föranlett åtgärder som bör innebära att felet inte upprepas.

text: Ansvaret för det inträffade åvilar emellertid även Hässelby-Vällingby Stadsdelsförvaltning som också förtjänar kritik för det inträffade. Jag förutsätter att man inom förvaltningen tagit lärdom och redan vidtagit eller vidtar de åtgärder i form av utbildning och/eller ändrade rutiner som krävs för att undvika liknande fel i framtiden.


title: Ersättningsanspråk med anledning av skatterättsnämndens förhandsbesked; fråga om överträdelse av gemenskapsrätten

text: Justitiekanslern finner att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet mot sökandena i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Två personer (härefter sökandena) ansökte i januari 1999 hos Skatterättsnämnden om ett förhandsbesked angående tillämpningen av 3 § 1 h mom. lagen (

text: ) om statlig inkomstskatt. Sökandena är svenska medborgare med hemvist i Sverige. De ägde tillsammans med ett maltesiskt bolag ett svenskt aktiebolag, ”X AB”. Sökandena hade för avsikt att överlåta sina aktier i X AB till ett annat svenskt bolag, ”Y AB”. Det sistnämnda bolaget är dotterbolag till ett belgiskt bolag ”Y SA”. Y SA ägs av ägarna till X AB. Inför en omstrukturering av koncernen hade sökandena funnit det ändamålsenligt att överföra viss verksamhet till Y SA. Aktierna skulle överlåtas mot en ersättning som motsvarade omkostnadsbeloppet vilket understeg aktiernas marknadsvärden. Ansökan om förhandsbesked gällde – såvitt är av betydelse här – om överlåtelserna skulle komma att beskattas efter överlåtelsepriset eller marknadsvärdet.

text: Skatterättsnämnden meddelade ett förhandsbesked den 27 september 1999 (ärende nr 10-99/D). Nämnden angav att överlåtelserna av aktierna i X AB skulle behandlas som om överlåtelserna hade skett mot ersättningar motsvarande marknadsvärdena.

text: Sökandena överklagade förhandsbeskedet. Regeringsrätten beslutade den 1 november 2000 att inhämta ett förhandsavgörande från EG-domstolen beträffande beskattningen vid de i målet aktuella överlåtelserna. Regeringsrätten formulerade frågan enligt följande.

text: Utgör artiklarna 43, 46, 48, 56 och 58 EG i en situation som är för handen i förevarande mål hinder för att tillämpa en medlemsstats lagstiftning som – i likhet med den svenska lagstiftningen på området – innebär att ett kapitaltillskott genom överlåtelse av aktier till underpris beskattas oförmånligare om tillskottet sker till en juridisk person som är hemmahörande i en annan medlemsstat och i vilken överlåtaren direkt eller indirekt äger andel eller till ett inhemskt aktiebolag i vilket en sådan juridisk person äger andel, än vad som skulle ha gällt om något sådant utländskt ägarinflytande inte funnits.

text: EG-domstolen meddelade dom i målet den 21 november 2002 (

text: mål C-436/00

text: ). Domstolen besvarade den fråga som Regeringsrätten hade ställt enligt följande.

text: 1) Artiklarna 43 EG och 48 EG utgör hinder för sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i målet vid Regeringsrätten, enligt vilken överlåtaren, vid överlåtelse till underpris av aktier i bolag, utestängs från möjligheten att beviljas uppskov med beskattningen av övervärdet på dessa aktier när överlåtelsen sker till en utländsk juridisk person i vilken överlåtaren direkt eller indirekt äger andel – dock under förutsättning att denna andel är sådan att han därigenom får ett obestridligt inflytande över denna utländska juridiska persons beslut och kan bestämma över dess verksamhet – eller till ett svenskt aktiebolag som är dotterbolag till en sådan utländsk juridisk person.

text: 2) Artiklarna 56 EG och 58 EG utgör hinder för sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, enligt vilken överlåtaren, vid överlåtelse till underpris av aktier i bolag, utestängs från möjligheten att beviljas uppskov med beskattningen av övervärdet på dessa aktier när överlåtelsen sker till en utländsk juridisk person i vilken överlåtaren direkt eller indirekt äger andel som inte är sådan att han därigenom får ett obestridligt inflytande över denna utländska juridiska persons beslut och kan bestämma över dess verksamhet.

text: I en dom den 20 december 2002 (mål nr 7009-1999) konstaterade Regeringsrätten att EG-domstolens dom innebar att det inte var förenligt med gemenskapsrätten att i ett fall som det förevarande utestänga sökandena från möjligheten att beviljas uppskov med beskattningen av övervärdet på de aktuella aktierna. Regeringsrätten ändrade förhandsbeskedet och förklarade att aktierna skulle anses ha avyttrats mot ersättningar motsvarande omkostnadsbeloppen.

text: Enligt gällande sekretessregler har sökandenas namn varit hemliga i förvaltningsprocessen. Även här bör sekretessen bestå.

text: Anspråket m.m.

text: Sökandena har i en skrivelse hit begärt ersättning av staten för ombudskostnader avseende ansökan om förhandsbesked från Skatterättsnämnden, överklagandet till Regeringsrätten, förfarandet inför EG-domstolen samt för anspråket här. Vidare har sökandena begärt ränta på kostnaderna.

text: Som grund för anspråket har sökandena angett att Skatterättsnämndens beslut stod i strid med EG-rätten samt att staten därigenom gjort sig skyldig till ett lagstiftningsfel och/eller ett tillämpningsfel. Ersättning bör därför utgå med stöd av EG-rätten alternativt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: De aktuella avgörandena från Skatterättsnämnden, EG-domstolen och Regeringsrätten har varit tillgängliga här.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Statens skadeståndsskyldighet

text: Efter Sveriges inträde i Europeiska unionen kan skadeståndsansvar för staten uppkomma till följd av att en stat som är medlem av den Europeiska unionen inte har levt upp till de förpliktelser som följer av medlemskapet. EG-domstolen har i ett flertal domar lagt fast att en medlemsstat kan bli skadeståndsskyldig gentemot enskilda om staten har åsidosatt de förpliktelser som följer av gemenskapsrätten, se t.ex. domarna Francovich, Brasserie du Pêcheur, Factortame samt Dillenkofer m.fl. EG-domstolens avgöranden i dessa skadeståndsmål brukar sammanfattas under beteckningen Francovich-doktrinen, se också betänkandet Det allmännas ansvar vid överträdelse av EG-regler (

text: SOU 1997:194 s. 53

text: f.).

text: I korthet är rättsläget att en överträdelse av EG-rätten ger rätt till skadestånd om den rättsregel som har överträtts är avsedd att skapa rättigheter för enskilda, om överträdelsen är tillräckligt klar och om det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och den skada som den drabbade har åsamkats. Inte bara underlåtenhet att genomföra ett direktiv utan också överträdelse av en gemenskapsrättslig norm som har direkt effekt kan ge rätt till skadestånd.

text: EG-domstolens förhandsbesked och Regeringsrättens dom innebär att gemenskapsrätten i detta fall utgjorde hinder att tillämpa 3 § 1 h mom. lagen om statlig inkomstskatt. Skatterättsnämndens förhandsbesked stred därför mot gemenskapsrätten. Rätteligen skulle Skatterättsnämnden ha satt den svenska bestämmelsen åt sidan. Den svenska bestämmelsen innebar i detta fall ett hinder för etableringsfriheten och den fria rörligheten för kapital. De nämnda bestämmelserna i Romfördraget – även om de föreskriver ett förbud för medlemsstaterna att vidta vissa åtgärder – får anses vara avsedda att skapa rättigheter för enskilda (jfr t.ex. målet

text: Hedley Lomas). Den överträdelse av de gemenskapsrättsliga bestämmelser som har skett får anses vara av sådan art att skadeståndsskyldighet har uppkommit för staten för överträdelse av EG-rätten i enlighet med de principer som EG-domstolen har lagt fast. Sökandena är således berättigade till skadestånd för den förmögenhetsskada som de har drabbats av.

text: Skadan

text: Sökandena har inte närmare preciserat sitt anspråk. Min inställning i skadeståndsfrågan innebär att sökandena är berättigade till skälig ersättning för den skada de har drabbats av till följd av Skatterättsnämndens förhandsbesked.

text: Jag kommer att omgående ta ställning till sökandenas anspråk när en precisering har kommit in hit. Beträffande anspråket avseende kostnader för ansökan till Skatterättsnämnden bör anledningen till att staten skall stå för den kostnaden anges. Det synes i den delen kunna hävdas att den kostnaden skulle ha drabbat sökandena även om Skatterättsnämnden hade lämnat det förhandsbesked som Regeringsrätten sedermera kom att lämna.

text: Jag vill beklaga att handläggningen på grund av arbetsbelastningen här har dragit ut på tiden.


title: Anspråk enligt frihetsberövandelagen m.m. med hänvisning till förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff (ne bis in idem)

text: Ersättning ska utgå för lidande med 10 000 kronor samt ombudskostnader 3 255 kronor. Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Bakgrund

text: Skatteverket påförde BE skattetillägg och hon har därefter åtalats och dömts för bl.a. grovt skattebrott till fängelse sex månader. Det utdömda fängelsestraffet verkställdes genom intensivövervakning, IÖV. Efter att resning beviljats har delar av åtalet avvisats avseende det grova skattebrottet (jfr

text: NJA 2013 s. 502

text: och

text: NJA 2013 s. 746

text: ). Tingsrätten meddelade påföljdseftergift för den övriga brottslighet BE dömdes för. Beslutet om skattetillägg har inte prövats av domstol.

text: Justitiekanslern har den 31 mars 2015 meddelat ett principbeslut avseende möjlighet till ersättning enligt frihetsberövandelagen i ett liknande fall (dnr

text: ). En allmän redogörelse av förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff, de skadeståndsrättsliga utgångspunkterna samt bestämmelser om omprövning av skattebeslut finns bl.a. i Justitiekanslerns beslut den 22 oktober 2015 (dnr

text: , såvitt avser den motsvarande regleringen avseende mervärdesskatt hänvisas till dnr

text: ). De förstnämnda besluten finns att tillgå på Justitiekanslerns webbplats.

text: Anspråk m.m.

text: BE har begärt ersättning för lidande med 140 000 kr. Hon har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 3 255 kr.

text: Justitiekanslern har tagit del av Västmanlands tingsrätts dom den 13 maj 2009 i mål B 5393-06 och dom den 23 mars 2015 i mål B 2283-14. Justitiekanslern har även tagit del av Kriminalvårdens beslut om intensivövervakning den 9 oktober 2009 och strafftidsbeslut den 29 oktober 2009.

text: Vid bestämmande av frihetsberövandets längd har Justitiekanslern utgått från Kriminalvårdens uppgift om tidigaste dag för villkorlig frigivning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättning för lidande enligt frihetsberövandelagen

text: BE har verkställt ett fängelsestraff. Den dom som låg till grund för fängelsestraffet har delvis undanröjts och delar av åtalet avseende grovt skattebrott har avvisats. Påföljdseftergift har meddelats för den övriga brottsligheten – bokföringsbrott och grovt bokföringsbrott – med hänsyn till att BE har avtjänat det tidigare utdömda fängelsestraffet.

text: BE dömdes slutligen för bokföringsbrott och grovt bokföringsbrott. För grovt bokföringsbrott är föreskrivet fängelse i minst sex månader och påföljden ska normalt bestämmas till fängelse om det inte finns särskilda skäl. Justitiekanslern bedömer att den kvarvarande brottsligheten har ungefär samma straffvärde som den brottslighet som BE först dömdes för, dvs. cirka sex månader. Därmed saknas förutsättningar för att utge ersättning enligt frihetsberövandelagen.

text: Ideell ersättning för överträdelse av Europakonventionen

text: Åtalet för grovt skattebrott väcktes efter att Skatteverket påfört BE skattetillägg och avsåg delvis samma handlande som låg till grund för beslutet om skattetillägg. Skattetilläggsprocessen har med hänsyn till då gällande omprövningsregler ”pågått” efter att brottmålsförfarandet avslutats. Justitiekanslern konstaterar att förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff i artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen därmed har åsidosatts och hänvisar i denna del till sitt beslut den 22 oktober 2015 (se ovan).

text: Konventionsöverträdelsen har avsett en rättssäkerhetssyftande princip. Vidare har BE behövt ansöka om resning för att komma tillrätta med överträdelsen. Det talar för att BE bör kompenseras ytterligare trots att situationen har erkänts och rättats till (jfr

text: NJA 2015 s. 417

text: Mot den bakgrunden finner Justitiekanslern att omständigheterna är sådana att den konventionsöverträdelse som har skett i BEs fall kräver ekonomisk kompensation för ideell skada. Utifrån vad som kommit fram i ärendet får ett skadestånd om 10 000 kr anses vara en rimlig ersättning (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: Ombudskostnader

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och godtas.