title: Skadeståndsanspråk med anledning av en skattemyndighets beslut om folkbokföring av barn

text: Justitiekanslern avslår LH:s begäran om ersättning av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: LH och PK har tillsammans flickorna C, född 1995, samt C och V, födda 1998. Vårdnaden om barnen är gemensam. Föräldrarna och barnen var tidigare bosatta på adressen R-vägen i Kållered. Den 28 december 1999 anmälde PK till Skattemyndigheten i Göteborg, Skattekontoret i Mölndal, att hon och barnen hade flyttat och fr.o.m. den 1 januari 2000 skulle ha bostadsadressen L-vägen i Kållered. LH lämnade inte sitt samtycke till flyttningsanmälan. Den 17 mars 2000 skickade skattemyndigheten en skrivelse benämnd Övervägande till PK och LH. I denna redogjorde skattemyndigheten för att den övervägde att ändra barnens folkbokföring i enlighet med PK:s flyttningsanmälan. Föräldrarna bereddes tillfälle att senast den 31 mars 2000 inkomma med synpunkter till myndigheten. Den 29 mars 2000 inkom till skattekontoret avtal om vårdnad, boende och umgänge rörande vart och ett av barnen. Avtalen var daterade den 27 mars 2000 och undertecknade av PK och LH samt godkända av Arbets- och familjestödsnämnden i Mölndals kommun. Enligt avtalen skulle båda föräldrarna gemensamt ha vårdnaden om barnen och de skulle vara bosatta varannan vecka hos vardera föräldern. Vidare skulle C och V vara folkbokförda hos PK på adressen L-vägen medan C skulle vara folkbokförd hos LH på adressen R-vägen.

text: Den 11 maj 2000 beslutade skattemyndigheten att folkbokföra C och V på L-vägen. Vidare avslog skattemyndigheten flyttningsanmälan för C. Som skäl för besluten angavs att båda vårdnadshavarna nu samtyckt till flyttningsanmälan beträffande C och V samt till att inte ändra folkbokföringen för C. Besluten beträffande C och V skulle gälla fr.o.m. den 1 januari 2000.

text: LH överklagade besluten om folkbokföring för C och V. Han gjorde gällande att han inte hade samtyckt till flyttningsanmälan och därmed inte heller till en ändring av folkbokföringen från och med den 1 januari 2000. Enligt LH hade han däremot samtyckt till en ändring av folkbokföringen fr.o.m. den 31 mars 2000. Länsrätten avvisade LH:s överklagande eftersom han inte hade visat att han var behörig att ensam överklaga besluten. Kammarrätten meddelade inte prövningstillstånd.

text: Med anledning av LH:s överklagande aktualiserade skattemyndigheten frågan om omprövning av besluten den 11 maj 2000.

text: Den 13 juli 2001 beslutade skattemyndigheten att avvisa PK:s flyttningsanmälan beträffande V och C samt att folkbokföra flickorna på R-vägen fr.o.m. den 13 juli 2001. Som skäl för besluten anförde skattemyndigheten att LH inte hade samtyckt till anmälan och att denna därför inte kunde prövas. Vidare anförde skattemyndigheten följande.

text: Enligt

text: 6 § folkbokföringslagen (1991:481)

text: skall man vara folkbokförd där man är att anse som bosatt. Om man bor, tillbringar dygnsvilan, på mer än ett ställe kan detta innebära att man har s.k. dubbel bosättning. V bor nu en vecka hos vardera föräldern och har därför dubbel bosättning. Då fadern LH bor kvar i ursprungsfastigheten och V tillbringar lika många dygnsvilor hos vardera föräldern beslutar skattemyndigheten enligt

text: 34 § folkbokföringslagen

text: att folkbokföra V på faderns folkbokföringsadress, R-vägen i Kållered, fr.o.m. den 13 juli 2001. Skälen för beslutet beträffande C var i aktuella delar likalydande.

text: Anspråk m.m.

text: LH har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med 240 000 kr. Han har till stöd för sitt anspråk - som Justitiekanslern uppfattat det - anfört i huvudsak följande. Skattemyndigheten har handlagt folkbokföringsärendet felaktigt och i samband härmed gjort sig skyldig till bl.a. falsk tillvitelse, olaga diskriminering och grovt tjänstefel. Han har aldrig samtyckt till någon flyttningsanmälan eller samtyckt till att barnen skulle bli folkbokförda enligt någon sådan anmälan. Fr.o.m. den 27 mars 2000 bodde barnen hos honom varannan vecka. Detta kände skattemyndigheten till men tog inte hänsyn till det trots att han påpekade det. Det är barnens faktiska vistelse som skall ligga till grund för var de skall vara folkbokförda. Varken en flyttningsanmälan eller en eventuell överenskommelse mellan föräldrarna kan ändra på detta. - Till följd av skattemyndighetens felaktiga beslut har han fått lida både psykiskt och ekonomiskt. Han begär därför ersättning för förmögenhetsskada, personskada och psykiskt lidande. Den ekonomiska skadan består i bl.a. uteblivna barnbidrag, flerbarnstillägg och bostadsbidrag, eget nedlagt arbete och kostnader i samband med överklaganden och korrespondens med bl.a. skattemyndigheten och länsrätten.

text: Riksskatteverket har inkommit med yttrande. I yttrandet har verket redogjort för den rättsliga regleringen på området och därutöver anfört bl.a. följande.

text: "I detta ärende har skattemyndigheten beslutat att folkbokföra LH:s döttrar V och C hos modern med verkan fr.o.m. den 1 januari 2000. Beslutet grundades dels på en anmälan den 28 december 1999 från modern ensam, dels på ett senare samtycke från LH. Myndigheten har tolkat saken så att LH samtyckt till den ursprungliga anmälan. LH hävdar att hans samtycke endast avsåg tiden fr.o.m. den 31 mars 2000.

text: Såvitt nu kan bedömas hade skattemyndigheten enligt RSV:s mening inte grund för sin tolkning. Det beslut om folkbokföring per den 1 januari 2000 som skattemyndigheten fattade den 11 maj 2000 var således fel.

text: Felet får anses innefatta fel eller försummelse vid myndighetsutövning och medföra skadeståndsskyldighet för staten enligt

text: 3 kap. 2 § första stycket skadeståndslagen

text: Folkbokföringsregistret synes hela tiden innehållit korrekta uppgifter om de folkbokföringsbeslut som myndigheten fattat. Någon oriktig eller missvisande uppgift i personregister som medför skadeståndsskyldighet enligt 23 § datalagen har således enligt RSV:s mening inte förekommit.

text: RSV tillstyrker att LH tillerkänns skadestånd för den förmögenhetsskada som han visar sig ha åsamkats."

text: LH har fått del av yttrandet och lämnat vissa ytterligare synpunkter. Han har därvid anfört bl.a. att skattemyndigheten i sitt beslut den 13 juli 2001 beaktat barnens faktiska vistelse, vilket han anser är helt riktigt. Enligt LH borde myndigheten emellertid ha gjort det också vid besluten den 11 maj 2000.

text: Justitiekanslern har vid handläggningen av ärendet haft tillgång till skattemyndighetens akt i ärendet med dnr F1405 17797 99.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den rättsliga regleringen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada och personskada som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i en sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan skadestånd också utgå för ideell skada (lidande) som någon drabbas av till följd av att vederbörande utsatts för vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt rättspraxis vara ett sådant brott som i vissa fall ger en rätt till ersättning för ideell skada.

text: Vad som nu har sagts gäller enligt

text: skadeståndslagen

text: i dess lydelse före den 1 januari 2002 som var aktuell vid den tidpunkt då skattemyndigheten beslutade om folkbokföringen. I sak motsvarande regler gäller numera enligt

text: 3 kap. 2 § 2

text: jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: , se SFS 2001:732 samt

text: prop. 2000/01:68 s. 67

text: Enligt

text: 6 § första stycket folkbokföringslagen (1991:481)

text: skall en person folkbokföras på den fastighet och i den territoriella församling där han är att anse som bosatt. I 7 § första stycket anges att en person anses vara bosatt på den fastighet där han regelmässigt tillbringar eller, när byte av bostad har skett, kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin dygnsvila. Den som därigenom kan anses vara bosatt på fler än en fastighet - dvs. har s.k. dubbel bosättning - anses enligt samma stycke vara bosatt på den fastighet där han sammanlever med sin familj eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist.

text: Riksskatteverket har i sitt yttrande upplyst att praxis är sådan att när ett barn får dubbel bosättning genom att en förälder flyttar från den gemensamma bostaden bör det förhållandet att barnet tillbringar en natt mer i veckan hos den förälder som flyttat inte anses medföra att barnets folkbokföring skall ändras.

text: Ett grundläggande krav på folkbokföringen är att den skall kunna tillgodose samhällets behov av basuppgifter om en persons identitet, familj, bosättning m.m. Den måste därför innehålla korrekta och aktuella personuppgifter (se

text: prop. 1990/91:153 s. 88

text: och

text: RÅ 1997 ref 8

text: på s. 57). Enligt vad Regeringsrätten uttalat i det aktuella rättsfallet har till folkbokföringen knutits rättsverkningar i olika hänseenden, bl.a. såvitt gäller samhälleliga rättigheter och skyldigheter. Den fyller således viktiga legala funktioner, vilket ställer krav på stabilitet och substans i systemet. I linje med det sagda ligger enligt Regeringsrätten att folkbokföringen skall grundas på en officialprövning. Vid denna prövning kan den enskildes uppfattning om var han skall anses bosatt visserligen beaktas som en omständighet bland flera, men hans egna önskemål har inte någon självständig eller avgörande betydelse.

text: Det anförda innebär bl.a. att enbart vårdnadshavarnas önskemål om var ett barn skall vara folkbokfört inte kan läggas till grund för en ändring av barnets folkbokföring.

text: Enligt

text: 30 § folkbokföringslagen

text: skall en flyttningsanmälan för ett barn under 18 år göras av barnets vårdnadshavare. När föräldrarna har gemensam vårdnad om barnet skall anmälan göras av båda föräldrarna (se

text: 6 kap.

text: och

text: 13 §§

text: föräldrabalken

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skattemyndighetens beslut den 11 maj 2000 synes ha grundats på att båda föräldrarna samtyckt till att barnen skulle folkbokföras enligt den flyttningsanmälan som PK gett in till skattemyndigheten. LH har emellertid gjort gällande att han aldrig samtyckt till någon flyttningsanmälan eller till att barnen skulle bli folkbokförda enligt någon sådan anmälan.

text: Skattemyndigheten har uppfattat det som att LH har samtyckt till flyttningsanmälan genom de avtal om bl.a. boende och umgänge som han och PK ingått med hjälp av Arbets- och familjestödsnämnden i Mölndals kommun. Avtalen är undertecknade den 27 mars 2000 och kom in till skattemyndigheten den 29 mars. Enligt avtalen hade föräldrarna bl.a. kommit överens om att V och C skulle vara folkbokförda hos PK.

text: Vid bedömningen av om det varit oaktsamt av skattemyndigheten att uppfatta avtalen som att LH härigenom samtyckte till ändrad folkbokföring beaktar jag följande.

text: Sedan PK i slutet av år 1999 anmält att barnens folkbokföring skulle ändras fr.o.m. den 1 januari 2000 förekom viss skriftväxling mellan skattemyndigheten och föräldrarna. Så sent som den 17 mars 2000 hade skattemyndigheten meddelat föräldrarna att den övervägde att ändra barnens folkbokföring i enlighet med moderns flyttningsanmälan. I samband härmed beredde skattemyndigheten båda föräldrarna tillfälle att lämna synpunkter i frågan senast den 31 mars 2000. Det framstår mot denna bakgrund som förståeligt att skattemyndigheten uppfattade föräldrarnas avtal - som ju kom in till myndigheten den 29 mars 2000 - som ett samtycke av LH till den flyttningsanmälan som handlades hos myndigheten sedan en tid tillbaka. Med hänsyn härtill kan skattemyndigheten enligt min mening inte anses ha handlat oaktsamt genom att uppfatta avtalen som att LH härigenom lämnade sitt samtycke till en ändring av folkbokföringen i enlighet med PK:s anmälan om flyttning.

text: LH får också anses ha gjort gällande att skattemyndighetens beslut den 11 maj 2000 är felaktiga på grund av att barnens faktiska vistelse inte legat till grund för skattemyndighetens beslut att ändra folkbokföringen utan endast föräldrarnas överenskommelse.

text: Skattemyndighetens beslut ger närmast intryck av att vara grundade på föräldrarnas egna önskemål om var barnen skulle vara folkbokförda. Det kan sålunda inte utläsas av besluten att skattemyndigheten har utfört en sådan officialprövning som enligt Regeringsrättens praxis skall ske i ärenden om folkbokföring. En officialprövning kan dock bestå i att föräldrarnas önskemål godtas om myndigheterna inte ser några särskilda skäl däremot. Med hänsyn till omständigheterna måste det anses fullt försvarbart att skattemyndigheten uppfattade föräldrarnas överenskommelse som ett uttryck för att C och V fick anses i framtiden ha - trots den samtidiga överenskommelsen om bostad hos båda föräldrarna - sitt egentliga hemvist hos modern. Myndighetens bedömning innefattar enligt min mening i varje fall inte något sådant fel som kan grunda skadeståndsskyldighet.

text: Även om besluten skulle ha varit klart felaktiga bör det enligt min mening inte kunna föranleda att staten blir skadeståndsansvarig mot LH. Som framgått ovan skall folkbokföringen tillgodose samhällets behov av basuppgifter om bl.a. en persons identitet, familj och bosättning. Det krav på officialprövning som uppställs i ärenden om folkbokföring syftar således inte till att i första hand skydda enskilda intressen utan att tillgodose det allmännas intresse av att de grundläggande kraven på folkbokföringen uppfylls. Med hänsyn härtill kan den eventuella skada som inträffat till följd av skattemyndighetens beslut den 11 maj 2000 i förevarande fall inte anses ha drabbat ett sådant intresse som skyddas av den handlingsnorm som skattemyndigheten har åsidosatt. LH är därför inte berättigad till någon ersättning av staten. Jag noterar också att folkbokföringen av barnen på adressen L-vägen inte skett i strid med LH:s vilja utan helt i enlighet med hans egna önskemål, såsom de kommit till uttryck i det avtal som han och PK träffat. Av handlingarna i skattemyndighetens ärende framgår också att LH i sitt överklagande till länsrätten uppgett att han samtyckt till ändrad folkbokföring enligt avtalen fr.o.m. den 31 mars 2000.

text: Vad LH har anfört och vad som i övrigt kommit fram vid granskningen av ärendet här ger således inte underlag för bedömningen att staten skulle vara skyldig att utge något skadestånd till honom. Jag avslår därför LH:s begäran om ersättning.

text: Ärendet är därmed avslutat.


publisher: Justitiekanslern

title: Ersättningsanspråk mot staten med hänvisning till en domstols dom beträffande skadestånd vid penningtvättbrott

org: jk

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: AA och BB blev under 2015 utsatta för bedrägeri och gjorde därför utbetalningar från sina bankkonton med 10 900 kr den 2 november 2015 (AA) respektive med 9 800 kr den 1 november 2015 (BB). Pengarna sattes in på ett bankkonto tillhörande en person (CC) som senare kom att åtalas för penningtvättsbrott. Åtalet omfattade insättningar på CC:s konto mellan den 27 oktober och den 2 november 2015 från ett större antal målsägande. Fram till och med den 30 oktober fördes pengarna vidare till konton tillhörande en annan person (DD). Även DD kom att åtalas för penningtvättsbrott. Den 1 november 2015 fanns 145 kr på CC:s konto, som AA och BB lurades att göra överföringar till. Ytterligare tre målsägande gjorde insättningar på det kontot men inga andra transaktioner gjordes fram till dess att kontobehållningen om 58 800 kr togs i penningbeslag den 11 december 2015.

type: stycke

text: CC och DD dömdes för penningtvättsbrott av Nacka tingsrätt den 31 januari 2019.

text: Åklagaren hade yrkat att 58 800 kr skulle förverkas från CC men anfört att yrkandet återkallades för det fall målsägandenas skadeståndsanspråk skulle bifallas. I sådant fall framställde åklagaren för målsägandenas del ett yrkande om kvarstad motsvarande utdömda skadeståndsbelopp. Tingsrätten biföll förverkandeyrkandet.

text: Samtliga målsägande yrkade skadestånd av CC, varav några yrkade solidariskt ansvar för DD. AA yrkade skadestånd av CC med 10 900 kr jämte ränta. BB yrkade skadestånd av CC med 9 800 kr jämte ränta. Som grund för skadeståndsyrkandena anfördes att skadan orsakats genom brott. Tingsrätten avslog yrkandena från de målsägandena som begärt skadestånd endast av CC. Som skäl i skadeståndsdelen anförde tingsrätten följande:

text: En ägare som har fråntagits lös egendom genom brott har normalt sett rätt att få tillbaka egendomen, förutsatt att det rör sig om egendom som går att identifiera eller inkludera under annan egendom genom s.k. surrogation (se rättsfallet

text: NJA 2009 s. 500

text: ). Under sådana förhållanden ska ett skadeståndsyrkande, såvida det inte innefattar annat skadestånd än sådant som avser återfående av den avhända egendomen, ogillas. I en sådan situation ska staten istället enligt

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: förverka pengarna och överta ansvaret för målsägandens ersättningsanspråk, dvs. att staten betalar motsvarande belopp till ägaren. Om egendomen emellertid har hanterats på ett sådant sätt att ägaren förlorar sin separationsrätt, t.ex. att gärningsmannen tar ut denna från kontot och de inte längre kan följas, bör denne istället tillerkännas skadestånd med motsvarande belopp (se rättsfallet

text: NJA 2017 s. 1053

text: I fråga om de pengar som har överförts från [CC:s] konto till något av [DD:s] konton har pengarna otvetydigt sammanblandats på ett sådant sätt att de inte längre är identifierbara. Pengarna har därutöver inte gått att återfinna. Det saknas därför förutsättningar för att pengarna ska återlämnas till sina respektive ägare, varför målsägandena […] har rätt till skadestånd motsvarande de pengar de har fråntagits. [CC] och [DD] har godtagit de belopp som ovanstående målsägande har begärt som rimliga och ska solidariskt betala skadestånd med dessa belopp.

text: När det sedan gäller de pengar som var kvar på [CC:s] konto gör tingsrätten följande bedömning. Behållningen på kontot har vid tiden när den första av dessa insättningar gjordes bestått av en förhållandevis betydelselös summa (145 kr). Därefter har det endast gjorts insättningar på kontot med medel som härrör från förbrotten. Det har inte gjorts några uttag. Pengarna går därför fortfarande att följa och pengarna ska därför förverkas med följden att staten enligt

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: övertar ansvaret för målsägandenas ersättningsanspråk (se rättsfallet

text: NJA 2017 s. 1053

text: p. 25). Det finns därför inte någon påvisbar skada, varför [målsägandenas, däribland AA och BB] skadeståndsanspråk ska ogillas.

text: Som skäl i förverkandedelen anförde tingsrätten följande:

text: Med hänsyn till vad tingsrätten har anfört ovan har förverkandeyrkandet stöd i lag och ska därför bifallas. Eftersom den förverkade egendomen svarar mot medel som målsägandena har rätt att få tillbaka svarar staten enligt

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: i de tilltalades ställe för ersättning åt [målsägandena, däribland AA och BB].

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt ersättning av staten med 10 900 kr.

text: BB har begärt ersättning av staten med 9 800 med ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 1 november 2015 till dess betalning sker.

text: Som grund har sökandena anfört att de begär ersättning i enlighet med domen.

text: Nacka tingsrätt och Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: De rättsliga förutsättningarna för ersättning från staten

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Domstolarnas handläggning av mål är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Om utbyte av brott, som svarar mot skada för enskild eller mot medel som en enskild är berättigad att få tillbaka, har förklarats förverkat hos någon svarar staten i dennes ställe för ersättning åt den skadelidande eller ersättningsberättigade intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av beslutet om förverkande (

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: ). Enligt samma bestämmelse gäller att den hos vilken förverkandet skett har rätt att räkna av vad han eller hon visar sig ha utgett som ersättning till den skadelidande eller ersättningsberättigade vid verkställighet av förverkandebeslutet.

text: Syftet med bestämmelsen är att ett anspråk som en målsägande kan ha och som svarar mot brottsutbytet ska ha företräde framför statens rätt till det förverkade beloppet samt att den hos vilken förverkandet sker inte ska drabbas av dubbla anspråk (se bl.a.

text: prop. 1986/87:6 s. 20

text: och

text: prop. 2004/05:135 s. 165

text: ). Bestämmelsen har tillkommit med tanke på skadeståndsanspråk som framställts efter ett förverkandebeslut medan redan framställda anspråk normalt medför att det inte beslutas om förverkande (se bl.a.

text: prop. 1986/87:6 s. 20

text: och

text: samt jfr

text: 36 kap. 1 a § brottsbalken

text: Justitiekanslern har i tidigare beslut ansett att bestämmelsen i

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: i och för sig är tillämplig i fall där förverkandet har grundats på omständigheten att det varit föremål för penningtvättsbrott och inte på att det beslagtagna utgjort utbyte av brott (se bl.a. JK:s beslut den 12 mars 2019 i ärende 7783-18-4.3).

text: I ett annat beslut har Justitiekanslern ansett att bestämmelsen i

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: inte kan tillämpas i ett fall där en domstol samtidigt tagit ställning till frågan om förverkande och skadestånd och bifallit båda (se JK:s beslut den 6 maj 2019 i ärende 5065-18-4.3).

text: Ersättning med stöd av

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: med anledning av ersättningsanspråk mot gärningsmannen avseende penningtvättsbrottet

text: Tingsrätten har ogillat skadeståndsanspråket. I och med tingsrättens ogillande dom har det inte funnits något skadeståndsanspråk för staten att ta över ansvaret för. Det finns därmed inte förutsättningar för att tillämpa

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: på den grunden att AA och BB varit skadelidande.

text: Slutsatsen i domskälen är att det inte finns någon påvisbar skada och att skadeståndsanspråket därför ska ogillas. I domskälen förs emellertid dessförinnan ett resonemang om att skadeståndsyrkandet ska ogillas för att målsägandena har vindikationsrätt (rätt för ägaren att få tillbaka brottsbytet eller ett surrogat) till medlen på kontot. I sitt yttrande till Justitiekanslern har tingsrätten utvecklat och förtydligat det resonemanget. Resonemanget går ut på att skadeståndsskyldighet inte förelåg eftersom de beslagtagna medlen var identifierbara och CC därmed inte påtagligt försvårat för AA och BB att få skadan reparerad (jfr

text: NJA 2017 s. 1053

text: p. 25). AA och BB hade enligt tingsrättens yttrande alltså, genom sin bibehållna äganderätt, bättre rätt än kontoinnehavaren CC till del av medlen. Om ett yrkande om bättre rätt hade framställts hade detta bifallits, med följden att del av penningbeslaget hävts till AA och BB.

text: Frågan är då om AA och BB har rätt till ersättning enligt

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: på den grunden att de var berättigad att få tillbaka medel från CC:s konto. Justitiekanslern har i ett tidigare beslut ansett att bättre rätt (äganderätt) kan vara en sådan omständighet som gör någon ersättningsberättigad enligt bestämmelsen (se beslut den 10 juli 2019 i ärende 2967-19-4.3.2).

text: I det aktuella fallet måste dock ifrågasättas om inte AA:s och BB:s eventuella rätt till en del av kontobehållningen är rättskraftigt avgjord genom tingsrättens dom i skadeståndsfrågan. Om så är fallet finns det inte något ersättningsanspråk mot CC för staten att ta över och därmed inte förutsättningar att tillämpa

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: med anledning av anspråk mot honom.

text: En doms rättskraft omfattar inte bara den rättsföljd som blivit föremål för prövning av domstolen utan även andra rättsföljder som är alternativa och ekonomiskt likvärdiga (se

text: NJA 1999 s. 520

text: ). Skadestånd och bättre rätt till den del av penningbeslaget som motsvarar skadeståndsyrkandet – med följden att den delen av penningbeslaget skulle lämnas ut till målsägandena – är alternativa rättsföljder. Det hade alltså inte varit möjligt för tingsrätten att bifalla yrkande om både skadestånd och bättre rätt. Syftet med yrkandena är detsamma, nämligen att kompensera målsägandena för att de blivit av med sina pengar genom brott. Yrkandena får dessutom anses ekonomiskt likvärdiga. Frågan om bättre rätt till banktillgodohavandena får därmed anses omfattas av skadeståndsdomens rättskraft (se beträffande den snarlika situationen att en kärande framställer yrkande på att utfå viss egendom och därefter för talan om ersättning för att egendomen inte finns kvar Nordh, Processens ram i tvistemål, 4:e upplagan, Zeteo, s. 99 f. och Ekelöf m.fl., Rättegång häfte 3, 8:e upplagan, Zeteo, s. 192). Efter tingsrättens ogillande dom i skadeståndsfrågan finns det således inte heller något anspråk på bättre rätt att grunda en tillämpning av

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: på.

text: Ersättning med stöd av

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: med anledning av ersättningsanspråk mot gärningsmannen avseende förbrottet

text: Nästa fråga som måste prövas är om målsägandena gentemot staten kan grunda sin begäran om ersättning enligt

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: på att de har ett ersättningsanspråk mot gärningsmannen till förbrottet, som svarar mot det förverkade medlen.

text: Högsta domstolen har möjligen berört den frågan i rättsfallet

text: NJA 2017 s. 1053

text: som rör förutsättningarna för skadeståndsskyldighet vid penningtvättsbrott. Högsta domstolen uttalar sig i domen om när skadeståndsansvar kan anses föreligga för gärningsmannen till ett penningtvättsbrott. Om gärningsmannen genom ett penningtvättsbrott bidrar till att vindikationsrätten går förlorad bör det leda till skadeståndsansvar (p. 15 och 22). Även om vindikationsrätten gått förlorad innan penningtvättsgärningen kan skadeståndsansvar föreligga vid penningtvättsbrott som avser befattning med medel som härrör från ett förbrott, om penningtvättsgärningen gör det påtagligt svårare för den brottsutsatte att få sin skada reparerad (p. 23–26).

text: Ett sätt att påtagligt försvåra för målsäganden att få skadan reparerad är enligt Högsta domstolen att gärningsmannen tar ut pengar som satts in på hans konto och därigenom orsakar att de inte längre kan följas. För att förklara varför ett sådant agerande innebär att det blir påtagligt svårare att få skadan reparerad för Högsta domstolen i p. 25 i domen ett resonemang om att förverkande annars hade kunnat ske hos gärningsmannen avseende penningtvättsbrottet. Vid ett sådant förverkande bör enligt Högsta domstolen regeln i

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: tolkas så att staten övertar ansvaret för eventuella ersättningsanspråk från en skadelidande.

text: Högsta domstolens uttalanden i p. 25 tar alltså sikte på situationen att det inte finns något ersättningsanspråk mot den som döms för penningtvättsbrott, eftersom pengarna fanns kvar på hans konto. Han har därmed inte vidtagit några åtgärder för att försvåra en skadereparation. Trots detta bör staten enligt Högsta domstolen ta över målsägandens ersättningsanspråk. Det som avses måste alltså vara ett ersättningsanspråk mot någon annan än den som begått penningtvättsbrottet. Närmast till hands är att uppfatta det som att Högsta domstolen avsett ett ersättningsanspråk mot den som begått förbrottet.

text: Enligt sin ordalydelse är bestämmelsen i

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: emellertid inte tillämplig i en sådan situation. Bestämmelsen föreskriver nämligen bara en möjlighet för staten att svara i stället för den som förverkandet har skett hos. I ett sådant här fall har förverkandet inte skett hos gärningsmannen till förbrottet och enligt bestämmelsens ordalydelse kan staten därmed inte svara i dennes ställe.

text: Frågan är om det finns skäl att frångå lagtexten och utvidga statens skyldighet att ersätta skadelidande vars anspråk svarar mot brottsutbyte som förverkats även till fall där förverkandet skett hos annan än den mot vilken anspråket riktas. En sådan extensiv tolkning svarar i och för sig väl mot ett av de två huvudsyftena med bestämmelsen, nämligen att en målsägandes anspråk på brottsutbytet ska ha företräde framför statens rätt till det förverkade beloppet. Det andra huvudsyftet – att den hos vilken förverkandet sker inte ska drabbas av dubbla anspråk – kan däremot inte anföras som skäl för en sådan tolkning.

text: Det framstår förvisso som en olämplig ordning att en målsägande som inte med framgång kan rikta anspråk mot den som begått penningtvättsbrott inte får någon ersättning, medan staten tillägnar sig brottsutbytet genom förverkande. Frågan är dock om en extensiv tillämpning av

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: är rätt lösning på problemet. En sådan tillämpning skapar nämligen i sin tur omotiverade skillnader mellan snarlika fall där medel från en målsägandes konto överförts till någon annans konto på grund av ett brott.

text: Om det i ett tänkt fall inte är fråga om penningtvättsbrott finns det inte möjlighet att ta medel på ett konto i penningbeslag. Målsägandens ersättningsanspråk får i sådana fall skyddas genom bestämmelserna om förvar och kvarstad. Sådana åtgärder innebär inte skydd mot kontoinnehavarens övriga borgenärer utan den kvarstadsbelagda kontobehållningen kan utmätas för kontoinnehavarens skulder (se

text: 26 kap. 3 a § rättegångsbalken

text: och

text: 16 kap. 15 § utsökningsbalken

text: ). Om egendomen däremot efter förbrottet överförs till en annan persons konto finns förutsättningar för penningbeslag. Medlen kan då förverkas och med en extensiv tolkning av

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: får målsäganden rätt till ersättning av staten motsvarande kontobehållningen utan konkurrens av övriga borgenärer.

text: Ett annat exempel är fallet att någon som döms för penningtvättsbrott har orsakat att målsägandens vindikationsrätt upphört. Målsäganden har då ett skadeståndsanspråk mot den som döms för penningtvättsbrott (se

text: NJA 2017 s. 1053

text: p. 22). Om medel på gärningsmannens konto tagits i penningbeslag bör en domstol i enlighet med grunderna för

text: 36 kap. 1 a § brottsbalken

text: besluta om skadestånd i stället för förverkande. Målsäganden måste då i konkurrens med övriga borgenärer begära verkställighet av sin skadeståndsdom. Hade målsäganden däremot inte haft något skadeståndsanspråk på den som dömdes för penningtvättsbrott – till exempel för att vindikationsrätten upphört redan tidigare – skulle förverkande ske med följden att målsäganden, med en extensiv tolkning av

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: , får ersättning av staten motsvarande hela det förverkade beloppet.

text: Penningbeslag med efterföljande förverkande skulle bli vad som närmast kan beskrivas som en ny form av säkerhetsåtgärd, tillgänglig endast för målsäganden till ett penningtvättsbrott i vissa fall. Det skulle dessutom vara en mer förmånlig säkerhetsåtgärd än bestämmelserna om förvar och kvarstad. Någon sådan säkerhetsåtgärd finns det inte stöd för vare sig i förarbetena till bestämmelserna om penningtvättsbrott och penningbeslag eller i förarbetena till

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: De senaste åren har Justitiekanslern sett en ökning av antalet ärenden där ersättning begärs enligt

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: . I princip samtliga ärenden rör penningbeslag. En utvidgning av bestämmelsens tillämpningsområde riskerar naturligtvis att leda till en ytterligare ökad tillströmning av ärenden. Bestämmelsen är emellertid avsedd som en undantagsregel, tänkt för fall där målsäganden inte varit känd när förverkandet sker. Om bestämmelsen skulle tillämpas som i exemplen ovan finns det risk för att ersättning från staten snarare blir regel än undantag vid penningbeslag, eftersom det innebär den mest förmånliga säkerhetsåtgärden för en målsägande.

text: Sammantaget finns det inte tillräckliga skäl för att frångå bestämmelsens ordalydelse. Det saknas därmed förutsättningar för att betala ut ersättning till sökandena med stöd av

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: Rätt till skadestånd på grund av tingsrättens handläggning

text: Tingsrätten har ogillat skadeståndsanspråket på den grund att staten övertagit ansvaret för AA:s och BB:s ersättningsanspråk och att det därför inte finns någon påvisbar skada. Den motiveringen var i sig inte riktig. Att staten eventuellt kan komma att överta ett ersättningsanspråk medför inte att ett skadeståndsyrkande kan ogillas på den grunden att skada inte visats.

text: Om man bortser från skrivningen i skälen om påvisbar skada bygger tingsrättens resonemang i skadeståndsdelen på antagandet att målsägandena har rätt till ersättning från staten motsvarande det förverkade beloppet. Som framgår av bedömningen ovan var det antagande felaktigt.

text: Högsta domstolen har i

text: NJA 2013 s. 842

text: uttalat sig om vilken betydelse domskälen kan ha vid bedömningen av om en felaktig utgång i målet beror på en så oaktsamt felaktig rättstillämpning att det utgör fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Högsta domstolen menar att om en domstol i sina domskäl inte har redovisat en sådan analys som är motiverad med hänsyn till saken, så kan det i sig vara tillräckligt för att utlösa ett skadeståndsansvar, om domstolen har kommit till ett resultat som är oförenligt med gällande rätt. Att domstolen i efterhand förklarar hur den menar sig ha resonerat måste i allmänhet sakna betydelse för culpabedömningen eftersom det är i domskälen som domstolens resonemang ska komma till uttryck (p. 38 och 39).

text: Frågan är alltså inte om tingsrättens i efterhand förda resonemang – att skadeståndsyrkandet rätteligen skulle ha ogillats på grunden att gärningsmannen inte påtagligt minskat möjligheten för målsägandena att få sin skada reparerad – kan anses felaktigt. Frågan är om tingsrättens handläggning av skadeståndsfrågan varit oaktsam. Domslutets och domskälens riktighet utgör viktiga moment av den bedömningen men det finns även andra delar som bör ingå i prövningen.

text: Frågan om att ogilla skadeståndsanspråket därför att målsägandena inte lidit skada har inte väckts av den tilltalade och frågan har inte avhandlats vid förhandlingen. Tingsrätten har inte heller med parterna tagit upp frågan om skadeståndsanspråken skulle ogillas eftersom målsägandena kunde få ersättning från staten. Inte heller har frågan om bättre rätt underställts parterna.

text: Om tingsrätten var av uppfattningen att skadeståndsanspråket kunde komma att ogillas för att målsägandena hade vindikationsrätt i stället för ett skadeståndsanspråk har det ålegat domstolen att ta upp den frågan med parterna och genom materiell processledning undersöka om målsägandena ville framställa ett yrkande om bättre rätt. Om tingsrättens resonemang att målsägandena hade bättre rätt till bankmedlen än gärningsmannen var riktig är det svårt att se logiken i att tingsrätten inte gjorde ett försök att få till stånd den mest ändamålsenliga utgången – att beslaget kunde hävas till målsägandena. Även om målsägandena hade valt att inte framställa anspråk om bättre rätt måste det anses olämpligt att domstolen inte fäste parternas uppmärksamhet på frågorna om bättre rätt och påvisbar skada så parterna fått möjlighet att framföra sina synpunkter (se

text: NJA 1999 s. 629

text: Det sammantagna resultatet av tingsrättens handläggning blev att skadeståndsanspråken ogillades med en felaktig motivering. Den motivering som gavs innefattade den felaktiga slutsatsen att sökandena skulle få ersättning av staten. Detta måste ha medfört att sökandena ansett sig sakna all anledning att överklaga domen. Domen i skadeståndsdelen grundades helt på ett resonemang som parterna inte fått framföra sina synpunkter på och föregicks inte av tillräcklig materiell processledning. Sammantaget innebär detta att tingsrättens handläggning varit felaktig i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Rättsläget är inte sådant att det kan anses klarlagt att en fullödig och korrekt handläggning under alla förhållanden skulle ha lett till samma domslut (se

text: NJA 2013 s. 842

text: p. 30 och 39). AA och BB har därmed rätt till skadestånd från staten. Skadan får anses motsvara de ogillade skadeståndsanspråken.

text: Ränta

text: BB har yrkat ränta på ersättningen från den 1 november 2015. På fordringar som avser skadestånd eller annan liknande ersättning som inte kan fastställas utan särskild utredning utgår enligt

text: 4 § tredje stycket räntelagen

text: ränta på förfallet belopp från den dag som infaller trettio dagar efter det att krav på ersättning har framställts. BB:s ansökan om ersättning från staten skickades in den 30 april 2019. Ränta ska därmed utgå från den 30 maj 2019 till dess betalning sker.

type: avgorande


title: Fråga om meddelarfrihet där dold kamera och mikrofon använts

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd med anledning av anmälan.

text: Ärendet

text: BR har med anledning av vad som förekom i TV-programmet Dokument inifrån – Könskriget – som sändes i SVT2 i maj 2005 gjort en anmälan till Justitiekanslern mot departementstjänstemannen GE, som framträdde i programmet. Enligt anmälaren hotade GE den journalist som tidigare hade intervjuat henne genom att framhålla för den senare att hon inte skulle få hjälp om hon vände sig till en kvinnojour i landet. Anmälaren har satt i fråga om inte detta står i strid med

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: och principen om allas likhet inför lagen eller någon annan bestämmelse.

text: Enligt uppgift på SVT:s hemsida på Internet sändes den första delen av det aktuella TV-programmet den 15 maj 2005. Justitiekanslern har tagit del av dess innehåll på SVT:s hemsida. De uttalanden som BR hänvisar till i sin anmälan består av följande dialog mellan GE och journalisten:

text: GE: ”Räkna inte med att få hjälp på någon kvinnojour.”

text: Journalisten: ”Kommer jag inte att få hjälp?”

text: GE: ”Antagligen inte.”

text: Journalisten: ”Om jag skulle bli misshandlad?”

text: GE: ”Det blir ju så om man sviker.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Anmälan aktualiserar dels Justitiekanslerns uppgifter som åklagare inom tryck- och yttrandefrihetsområdet, dels Justitiekanslerns tillsynsuppgifter.

text: Enligt

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) är varje svensk medborgare tillförsäkrad rätt att till bl.a. författare och andra upphovsmän samt redaktioner lämna uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i t.ex. ett TV-program (s.k. meddelarfrihet). Myndigheter och andra allmänna organ får enligt

text: 1 kap. 4 §

text: YGL inte utan stöd i denna grundlag ingripa mot någon på grund av att han eller hon i ett sådant program har missbrukat yttrandefriheten eller medverkat till ett sådant missbruk. Regleringen innebär att ett ingripande från det allmänna mot den som med utnyttjande av meddelarfriheten lämnar meddelanden till bl.a. massmedier bara kan ske när YGL medger det. Detta innebär, med några inte här aktuella undantag, att straff- eller ersättningsansvar enligt allmän lag inte kan utkrävas av den som med stöd av sin meddelarfrihet lämnar uppgifter för publicering i ett grundlagsskyddat medium.

text: Endast möjligheterna att ingripa mot den som omfattas av meddelarfriheten regleras i YGL. Alla uttalanden som faller utanför YGL:s tillämpningsområde skall bedömas enligt vanlig lag. Frågan är då om de anmälda uttalandena omfattas av meddelarfriheten.

text: Som utgångspunkt gäller att YGL skapar skydd endast för uppgifter som är avsedda att ligga till grund för publicering i sådana medier som omfattas av YGL. Meddelarfriheten gäller därför endast uppgifter som är avsedda ”för offentliggörande” i ett grundlagsskyddat medium. Det krävs med andra ord att den som har lämnat ett meddelande också har åsyftat att det skulle offentliggöras. Om något sådant syfte inte föreligger hos uppgiftslämnaren, t.ex. när uppgifterna lämnas förtroligt, aktualiseras inte heller reglerna om meddelarfrihet.

text: Av det aktuella TV-programmet framgår att GE fällde de aktuella uttalandena i samband med att intervjun var över och hon följde reportern till hissen. Det står också klart att hon inte var medveten om att kameran och mikrofonen fortfarande var påslagna. Det ligger i sakens natur att den som uttalar sig under sådana omständigheter inte har för avsikt att medverka i televisionen. Till detta kommer att de anmälda uttalandena inte var riktade till reportern i hennes egenskap av journalist utan snarare i hennes egenskap av kvinna. Med hänsyn härtill bedömer jag att uttalandena inte omfattas av bestämmelsen om meddelarskydd i

text: 1 kap. 2 §

text: YGL. Något hinder mot att ingripa mot GE med anledning av uttalandet föreligger således i och för sig inte.

text: Justitiekanslern får, enligt

text: 5 § lagen (1975:1339)

text: om justitiekanslerns tillsyn, inleda förundersökning rörande tjänstefel om det genom utredningen i ett ärende framkommer att det finns anledning att anta att en befattningshavare har begått en brottslig gärning genom att åsidosätta vad som åligger honom eller henne i tjänsten eller uppdraget. Justitiekanslern har vidare enligt

text: 6 § samma lag

text: möjlighet att anmäla befattningshavaren till den som har befogenheter att besluta om disciplinpåföljd. I

text: 4 § förordningen (1975:1345)

text: med instruktion för Justitiekanslern framhålls dock att Justitiekanslern inte bör ingripa mot lägre befattningshavare utan självständiga befogenheter, om det inte påkallas av särskilda skäl.

text: Det står i detta fall klart att det inte kan bli fråga om något ansvar för tjänstefel för GE, eftersom de anmälda uttalandena inte har något samband med någon sådan myndighetsutövning som straffbestämmelsen om tjänstefel förutsätter. I övrigt avstår jag – med hänvisning till Justitiekanslerns instruktion och GE:s tjänsteställning – från att pröva om GE:s agerande borde föranleda någon disciplinpåföljd eller kritik.

text: En kopia av detta beslut skall översändas till Regeringskansliet, Näringsdepartementet, för kännedom.


title: Remissyttrande över betänkandet Barnkonventionen blir svensk lag (SOU 2016:19)

text: Utgångspunkter för Justitiekanslerns yttrande

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet. Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med dessa utgångspunkter.

text: Av utredningens tilläggsdirektiv framgår att uppdraget har omfattat att lämna förslag till en lag om inkorporering av Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen). Såvitt känt finns det i dagsläget en majoritet i riksdagen för att inkorporera konventionen. Justitiekanslerns remissyttrande har därför utformats utifrån förutsättningen att barnkonventionen kommer att inkorporeras i svensk rätt. Yttrandet fokuserar, förutom på frågan om det allmännas skadeståndsansvar, framför allt på några av de åtgärder som är nödvändiga för att så långt det är möjligt åstadkomma en enhetlig och förutsebar tillämpning av konventionen.

text: En inkorporering av barnkonventionen riskerar – på grund av artiklarnas i många fall vaga utformning och frånvaron av en internationell domstol som uttolkar konventionen – att leda till bristande förutsebarhet i rättstillämpningen och en osäkerhet för medborgarna om innehållet i rättigheterna. Jag delar i dessa frågor den uppfattning som JO ger uttryck för i sitt remissyttrande (JO dnr R 29-2016). Dessutom ska framhållas att en inkorporering kan leda till en inte oväsentlig förskjutning av möjligheterna att bestämma över det närmare innehållet i barnets rättigheter från lagstiftaren till domstolarna. Dessa argument mot en inkorporering har också lyfts fram av utredningen (s. 372 f.). Det kan mot den här bakgrunden ifrågasättas om det övergripande syftet med inkorporeringen, dvs. att stärka barnets rättigheter, lämpligast uppnås med den valda metoden.

text: Behovet av vägledning för tillämpningen av barnkonventionen m.m.

text: En inkorporering medför ökade krav på att tillämpningen av barnkonventionen ska vara förutsägbar och enhetlig. Som har framhållits i utredningen är emellertid flera av barnkonventionens artiklar allmänt hållna och innehåller vaga formuleringar som kan ge ett inte obetydligt utrymme för tolkning (s. 375). Det framlagda förslaget till inkorporering saknar förarbeten som kan ge vägledning vid tolkningen. Tillämpningen av barnkonventionen kan i stor utsträckning antas bli en uppgift för handläggare på kommuner och förvaltningsmyndigheter i ärenden som rör enskilda barn. Dessa handläggare torde ofta ha begränsade erfarenheter av att tolka och tillämpa internationella konventioner.

text: Mot denna bakgrund kan det som utredningen föreslår vara värdefullt att det utformas en vägledning som innehåller hänvisningar till relevanta rättskällor för tolkning och tillämpning av konventionen, internationell och nationell rättspraxis samt konkreta exempel på situationer som tar sin utgångspunkt i svenska förhållanden och som de rättstillämpande myndigheterna kan ställas inför (s. 452). En sådan vägledning utgör dock inte i sig en rättskälla utan kan bara utgöra just en vägledning för rättstillämparen.

text: I det sammanhanget bör också uppmärksammas vad Justitiekanslern påpekade i sitt yttrande till utredningen den 9 november 2015 (JK:s dnr

text: ), nämligen att barnkonventionen som ”svensk lag” kan komma att i rättstillämpningen ges en innebörd som i vissa avseenden avviker från det som följer av en folkrättslig tolkning av konventionen och att den eventuellt kan komma att tillmätas en sådan dubbel betydelse som Högsta domstolen ansett gäller beträffande Europakonventionen (se

text: NJA 2012 s. 1038

text: I). Den fortsatta beredningen bör innehålla en analys av vilken betydelse detta kan få för tillämpningen av barnkonventionen efter en inkorporering.

text: Som utredningen betonar (s. 330 ff.) kommer det i samband med inkorporeringen också att krävas omfattande utbildningsinsatser för alla som ska tillämpa konventionen, liksom andra åtgärder för att förbereda alla myndigheter som berörs(s. 457 f.).

text: Direkt tillämpbara artiklar i barnkonventionen

text: Av utredningen framgår att det har väckts frågor kring vilka artiklar som är direkt tillämpbara ( self executing ) och om den frågan bör besvaras av lagstiftaren (s. 396 f.). Justitiekanslern delar utredningens bedömning att det varken är möjligt eller lämpligt att i förarbeten till en inkorporeringslag ange vilka bestämmelser i konventionen som är self-executing och vilka som inte är det. Detta får därmed överlämnas till rättstillämpningen att avgöra.

text: Nya bestämmelser inom förvaltningsprocessen m.m.

text: Förslagen till ändringar i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, och

text: förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: , FPL, tydliggör att barns rättigheter särskilt ska beaktas i förvaltningsförfarandet. Bestämmelserna anger vilka grundläggande krav som ställs på myndigheterna och domstolarna. Den närmare innebörden får, på samma sätt som gäller för exempelvis förvaltningsförfarandets bestämmelser om utredningsansvar, utvecklas i Högsta förvaltningsdomstolens praxis. Eftersom det rör sig om bestämmelser som omedelbart kommer att få genomslag på samtliga förvaltningsärenden där någon speciell reglering inte finns (se

text: 2 §

text: FPL och

text: 3 §

text: FL), kan emellertid förutspås att det inledningsvis kommer att uppstå tillämpningssvårigheter. Detta kan särskilt förväntas bli fallet när det gäller bedömningen av när ett mål eller ett ärende ska anses röra barn på ett sådant sätt att det särskilda utredningsansvaret aktualiseras. Om det är möjligt vore det mot den här bakgrunden värdefullt att i förarbetena försöka ge ledning för tolkningen av bestämmelserna. Som JO påpekar i sitt remissyttrande skulle det kanske ge barn ett bättre skydd om lagstiftaren istället i den materiella lagstiftningen, när denna berör barns rättigheter, inför regler om att särskild hänsyn ska tas till barns bästa.

text: I utredningen saknas en analys av hur skyldigheten att lämna information till barnet förhåller sig till offentlighets- och

text: sekretesslagens (2009:400)

text: bestämmelser. Det kan tänkas att informationsskyldigheten kommer i konflikt med en sekretessbestämmelse till skydd för en annan persons ekonomiska eller personliga förhållanden (t.ex. en förälder) i ärenden som berör barn men där barnet inte är part. Frågan bör uppmärksammas i den fortsatta beredningen av lagförslagen. Detta gäller även de föreslagna bestämmelserna om barns rätt till information i lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade och

text: utlänningslagen (2005:716)

text: Avslutningsvis kan konstateras att de föreslagna reglerna om rätt till information är långtgående. De torde i vissa fall kunna bli svårtillämpade och kan också förväntas leda till ökade kostnader för myndigheter och domstolar.

text: Fortsatt transformeringsarbete m.m.

text: Justitiekanslern instämmer i utredningens bedömning att det kommer att krävas ett fortsatt transformeringsarbete för att precisera och konkretisera de rättigheter som följer av barnkonventionen i nationella författningar. En förväntad följd av en inkorporering av barnkonventionen är att fler områden där barnets rättigheter hittills inte fått genomslag uppmärksammas, vilket i sin tur ställer krav på att nationell lagstiftning anpassas genom ett transformeringsarbete (se s. 383). Det fortsatta transformeringsarbetet måste även syfta till att undersöka om nu gällande lagstiftning som rör barn riskerar att hamna i konflikt med barnkonventionen.

text: Justitiekanslerns delar utredningens uppfattning att det är nödvändigt att göra en noggrann översyn av den svenska översättningen av barnkonventionen och att denna bör vara genomförd när riksdagen ska ta ställning till ett förslag om inkorporering. Justitiekanslern instämmer även i det som JO framhållit i sitt remissyttrande när det gäller språkfrågan. Det kan tilläggas att en ordning där de sex språkversioner som utgör originaltexterna ska gälla som lag här i landet framstår som både opraktisk och i hög grad svårtillämpad.

text: Inkorporeringen av barnkonventionen och lagen (

text: ) om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige

text: Lagen om barnkonventionen föreslås träda i kraft den 1 januari 2018. Vid denna tidpunkt kommer lagen om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige fortfarande att vara gällande.

text: Justitiekanslern efterfrågade i samband med ett yttrande den 10 mars 2016 över regeringens förslag till begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige (Justitiedepartementets dnr Ju2016/01307/L7) en ytterligare analys av om de då framlagda förslagen var förenliga med barnkonventionen.

text: Regeringen gjorde i samband med införandet av den tillfälliga lagen vissa analyser av de bestämmelsernas förenlighet med barnkonventionen (se bl.a.

text: prop. 2015/16:164 s. 29

text: f. och 52 f.). Det finns skäl att fördjupa den analysen inför beslutet om att göra barnkonventionen till svensk lag.

text: Det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelser av barnkonventionen

text: Utredningens uppdrag har inte innefattat att utreda det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelser av barnkonventionen. Utredningen har dock låtit f.d. justitierådet Bertil Bengtsson yttra sig över vilka skadeståndsrättsliga konsekvenser som en inkorporering av barnkonventionen skulle kunna få (bilaga 6 till betänkandet). Justitiekanslern delar i allt väsentligt Bertil Bengtssons slutsatser och instämmer i hans bedömning att rättsläget i väsentliga avseenden får anses oklart i fråga om påverkan på det allmännas skadeståndsansvar.

text: Det kan konstateras att konventionen i en rad frågor inte ger tillräcklig ledning för bedömningen av vad som krävs från det allmännas sida för att uppfylla konventionens krav. Detta kommer naturligtvis att medföra tillämpningsproblem både för Justitiekanslern vid prövningen av enskildas anspråk i Justitiekanslerns frivilliga skadereglering och för de allmänna domstolarna när en talan om ersättning grundar sig på att barnkonventionen har åsidosatts.

text: Som Bertil Bengtsson framhåller finns det enligt Högsta domstolens praxis möjlighet att i vissa fall få ersättning av staten för ideell skada utan stöd i lag vid överträdelser av Europakonventionen och

text: regeringsformen

text: (se t.ex.

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2007 s. 584

text: NJA 2012 s. 1038

text: och

text: NJA 2014 s. 323

text: ). Mot bakgrund av denna praxis kan det inte uteslutas att rättsutvecklingen på området för det allmännas skadeståndsansvar går mot att staten, vid en inkorporering av barnkonventionen, kan komma att få bära ett liknande ansvar vid överträdelser av barnkonventionen. Enligt Justitiekanslerns mening bör den frågan uppmärksammas särskilt. Det kan lämpligen ske när Regeringskansliet förhoppningsvis fortsätter behandlingen av de förslag som har lagts fram i betänkandet Skadestånd och Europakonventionen (

text: SOU 2010:87

text: Avslutningsvis ska framhållas att en inkorporering av barnkonventionen kan väntas leda till fler ärenden i Justitiekanslerns skaderegleringsverksamhet men också till fler mål i domstol där enskilda som grund för ersättning åberopar att det har skett en överträdelse av konventions regler. Man bör därför räkna med att reformen kommer att medför ökade kostnader för staten, både i form av handläggningskostnader och i form av skadestånd till enskilda.


title: Anspråk på skadestånd av staten på grund av felaktiga beslut av Finsk-svenska gränsälvskommissionen

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Finland och Sverige träffade den 16 september 1971 en överenskommelse, gränsälvsöverenskommelsen, om samarbete i vissa frågor beträffande vattenområdena i Könkämä och Muonio älvar, delar av Torne älv (gränsälvarna mellan de båda länderna) samt viss del av Bottniska viken vid Torne älvs utflöde. Samarbetet enligt överenskommelsen avsåg bl.a. fisket i vattenområdena. För samarbetet inrättades ett särskilt mellanstatligt organ, finsk-svenska gränsälvskommissionen. Som bilagor till överenskommelsen fogades bl.a. två, av parterna beslutade stadgor, den ena avseende gränsälvskommissionen och den andra avseende fisket inom Torne älvs fiskeområde. Enligt den sistnämnda stadgan fick gränsälvskommissionen bl.a. behörighet att ge dispens från vissa av de i stadgan intagna fiskebestämmelserna (22 §). Vidare fanns i stadgan (24 §) bestämmelser om straff när fiskebestämmelserna åsidosattes. I lagen (

text: ) med anledning av gränsälvsöverenskommelsen den 16 september 1971 mellan Sverige och Finland föreskrevs att artiklarna i överenskommelsen med undantag för slutbestämmelserna skulle gälla som svensk lag. Genom kungörelsen (

text: ) om tillämpning av stadgan för fisket inom Torne älvs fiskeområde inkorporerades även stadgan här i landet. Stadgan skulle därvid ha den lydelse som framgick av bilagan till förordningen. Lagen liksom kungörelsen trädde i kraft den 1 januari 1972.

text: Finland och Sverige kom år 1987 överens om vissa ändringar av fiskestadgan. Ändringarna innebar såvitt nu är av intresse att gränsälvskommissionen bemyndigades att utfärda vissa föreskrifter om bl.a. begränsning av eller förbud mot användningen av vissa fiskeredskap samt att straffbestämmelserna i stadgan gjordes tillämpliga också vid brott mot gränsälvskommissionens föreskrifter. Överenskommelsen blev tillämplig i Sverige genom en förordning samma år om ändring i 1971 års kungörelse. Därvid föreskrevs att bl.a. 22 och 24 §§ i stadgan om fisket inom Torne älvs fiskeområde skulle erhålla ny lydelse.

text: Med stöd av det givna bemyndigandet utfärdade gränsälvskommissionen sedermera en kungörelse om förbud mot fiske med fasta redskap. Med tillämpning av kungörelsen samt 22 och 24 §§ i stadgan dömde Haparanda tingsrätt år 1994 en person för olaga fiske. Sedan domen överklagats fastställde Hovrätten för Övre Norrland domslutet. Även den domen överklagades och genom dom den 13 juni 1996 ändrade Högsta domstolen hovrättens dom och ogillade åtalet för olaga fiske. I domen konstaterade Högsta domstolen att den i

text: regeringsformen

text: stadgade ordningen för överlåtelse av befogenhet till mellanfolklig organisation fick anses ha blivit åsidosatt i väsentligt hänseende när regeringen i 1987 års förordning till gränsälvskommissionen överlät rätt att besluta om en sådan föreskrift som den åtalade hade brutit mot. Felet framstod enligt Högsta domstolen som uppenbart. Gränsälvskommissionens föreskrift fick därför inte tillämpas i målet och åtalet skulle alltså ogillas.

text: Med anledning av bl.a. utgången i Högsta domstolen genomfördes år 1997 en provisorisk åtgärd för att det skulle bli möjligt att meddela föreskrifter om fisket i Torne älvs fiskeområde (

text: prop. 1996/97:94

text: , bet JoU21). Genom lagen (

text: ) om befogenhet att besluta om fisket i Torne älvs fiskeområde fick sålunda regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigande att meddela sådana föreskrifter. Regeringen gavs också rätt att överlämna till gränsälvskommissionen att besluta i särskilda fall om fisket i fiskeområdet. Mellan Finland och Sverige träffades härefter en överenskommelse om att 22 § fiskestadgan såvitt avsåg det år 1987 överenskomna bemyndigandet tills vidare skulle suspenderas.

text: Anspråk m.m.

text: AA och andra fiskare har, genom förbundsjuristen BB, begärt ersättning av staten på grund av gränsälvskommissionens beslut som visat sig felaktiga. Till följd av beslutet har de förlorat inkomster från fisket. Ombudet för fiskarna och Justitiekanslern har träffat en överenskommelse genom vilken bestämts att AA:s anspråk skall behandlas som ett s.k. pilotfall och att de andra har åstadkommit preskriptionsavbrott genom sin framställan hit.

text: Fiskeriverket har avgett yttrande.

text: AA har fått del av yttrandet och kommit in med synpunkter.

text: Gällande regler m.m.

text: Gränsälvsöverenskommelsen

text: Gränsälvsöverenskommelsen innebar att befogenheter som tidigare tillkom svenska och finska domstolar och administrativa myndigheter överfördes till gränsälvskommissionen och att det skapades ett särskilt regelsystem för de frågor som omfattades av överenskommelsen. Den innehåller sålunda en utförlig materiell reglering av frågor om byggande i vatten, vattenreglering, fiske och skydd mot vattenförorening inom ett område som omfattar gränsälvarna mellan Sverige och Finland jämte deras tillflöden, sidoflöden och utflöden samt skärgårdsområdet utanför Torne älv. I den mån överenskommelsen inte innefattar särskilda bestämmelser skall dock enligt kap. 1 artikel 8 inom vardera staten där gällande rätt tillämpas

text: I kap. 2 i överenskommelsen finns särskilda bestämmelser om gränsälvskommissionens sammansättning m.m. Kommissionen består av sex medlemmar av vilka varje stat utser tre. En medlem från varje land skall vara lagkunnig. Medlemmarna är underkastade straffrättsligt ansvar i sitt hemland för sina handlingar i tjänsten (artikel 5). Ytterligare bestämmelser om kommissionen finns i den till överenskommelsen fogade stadgan för finsk-svenska gränsälvskommissionen.

text: När det gäller byggande i vatten och vattenreglering skall gränsälvskommissionen med tillämpning av de materiella reglerna avgöra bl.a. frågor om tillstånd och ersättning. Också beträffande skyddet mot vattenförorening ankommer det på gränsälvskommissionen att pröva bl.a. tillåtlighetsfrågor. I överenskommelsen finns särskilda regler om förfarandet i mål av den angivna arten. Enligt uttryckligt stadgande får vissa avgöranden också överklagas till vattenöverdomstolen i vederbörande stat. I övrigt är kommissionens beslut inte överklagbara.

text: Överenskommelsens föreskrifter om fisket avser frågor om hur det får bedrivas. Kompletterande bestämmelser finns i stadgan om fisket i Torne älvs fiskeområde. Kommissionens uppgifter beträffande fisket är mindre långtgående än när det gäller övriga frågor som omfattas av överenskommelsen och innebär bortsett från vissa speciella beslutsuppgifter i huvudsak administration och tillsynsuppgifter. Även beträffande denna ärendegrupp finns förfaranderegler. På fiskeområdet kan kommissionens beslut inte överklagas.

text: Vid prövningen av de frågor som ankommer på gränsälvskommissionen skall samtliga medlemmar delta. Vid skiljaktiga meningar krävs att minst fyra kommissionsmedlemmar, varav minst två från varje stat, är ense. I vissa fall skall frågor hänskjutas till regeringarna i Finland och Sverige för avgörande.

text: Regeringsformen

text: I

text: 10 kap. 5 § regeringsformen

text: finns bestämmelser om överlåtelse av beslutsbefogenheter till internationella organ. I paragrafens första stycke regleras överlåtelse av beslutanderätt till EG. Enligt paragrafens andra stycke får i andra fall beslutanderätt som direkt grundar sig på

text: regeringsformen

text: och som avser bl.a. meddelande av föreskrifter i begränsad utsträckning överlåtas till mellanfolklig organisation, som Sverige är eller skall bli anslutet till, eller till en mellanfolklig domstol. Överlåtelse får dock inte ske beträffande stiftande av grundlag m.m. Vid överlåtelse av beslutanderätten skall tillämpas vad som gäller vid stiftande av grundlag. Riksdagen kan också fatta beslut om överlåtelse med särskild kvalificerad majoritet.

text: Reglerna i

text: regeringsformen

text: om överlåtelse av beslutsbefogenheter fick sin nuvarande utformning i samband med Sveriges inträde i EU år 1995. Tidigare kunde beslutsbefogenheter överlåtas endast i de fall som numera regleras i paragrafens andra stycke.

text: Enligt

text: 11 kap. 14 § regeringsformen

text: skall en domstol eller annat offentligt organ som finner att en föreskrift står i strid med bestämmelse i grundlag eller annan överordnad författning eller att stadgad ordning i något väsentligt hänseende har åsidosatts vid dess tillkomst inte tillämpa föreskriften. Om föreskriften har meddelats av riksdagen eller regeringen skall en tillämpning underlåtas bara i det fallet att felet är uppenbart.

text: Skadeståndslagen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten eller kommun ersätta personskada, sakskada eller förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunen svarar.

text: Av

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: framgår att talan om skadestånd enligt 2 § på grund av fel eller försummelse av bl.a. regeringen får föras endast om det felaktiga beslutet har ändrats eller upphävts.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA får som grund för sitt ersättningsanspråk anses ha åberopat både att regeringen förfarit felaktigt genom att i 1987 års förordning bemyndiga gränsälvskommissionen att meddela föreskrifter om fisket och att kommissionen begått fel då sådana föreskrifter beslutades med stöd av bemyndigandet.

text: Jag tar upp de olika frågorna i den angivna ordningen.

text: 1987 års bemyndigande

text: Jag tar Högsta domstolens dom i det inledningsvis redovisade brottmålet som utgångspunkt för min bedömning av frågan huruvida staten bär ett skadeståndsansvar enligt

text: 3 kap 2 § skadeståndslagen

text: för det bemyndigande som gavs gränsälvskommissionen. I domen har konstaterats att stadgad ordning i väsentligt hänseende har åsidosatts vid tillkomsten av bemyndigandet samt att felet är uppenbart.

text: För att det fel som begåtts skall kunna grunda skadeståndståndsskyldighet för staten krävs att felet begåtts vid myndighetsutövning. Eftersom det är regeringen som beslutat om bemyndigandet gäller vidare att en talan om skadestånd på grund av felet bara får föras om beslutet ändrats eller upphävts.

text: Myndighetsutövning anses typiskt sett innefatta sådana situationer där det allmänna (stat eller kommun) genom beslut eller andra åtgärder ger uttryck för samhällets rätt att utöva makt över medborgarna på ett sätt som de inte kan motsätta sig. Det rör sig om situationer där t.ex. staten utnyttjar sin överhöghet över medborgarna genom att med stöd av lag eller andra föreskrifter tvinga dem att göra eller tåla något (förpliktande beslut) eller omvänt att besluta om rättigheter eller förmåner som tillkommer dem (gynnande beslut). Ett karaktäristiskt element är sålunda den enskildes beroendeställning i förhållande till myndigheten, se t.ex. redogörelsen i betänkandet

text: SOU 1995:55

text: Det allmännas skadeståndsansvar s. 71 ff.

text: Myndighetsutövning omfattar i första hand åtgärder och beslut i enskilda fall. Även meddelandet av föreskrifter, s.k. normbeslut, kan emellertid vara att anse som myndighetsutövning och därmed skadeståndsgrundande (se Bertil Bengtsson Skadestånd vid myndighetsutövning I s. 67 och Lena Marcusson Offentlig förvaltning utanför myndighetsområdet s. 67 ff.). En viktig avgränsning av tillämpningsområdet för

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är emellertid att besluten eller åtgärderna skall ha omedelbar rättsverkan för enskilda.

text: I förevarande fall rör det sig om ett bemyndigande från regeringen till gränsälvskommissionen att besluta om vissa föreskrifter. Enligt min mening är det uppenbart att det beslutet i sig inte har omedelbar rättsverkan för enskilda. Över huvud taget framstår det som främmande att se ett sådant bemyndigande som ett utflöde av samhällets rätt att utöva makt i förhållande till medborgarna. Jag kan därför inte finna att det konstaterade felet har begåtts vid myndighetsutövning. Det oriktiga bemyndigandet kan alltså inte föranleda att staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är skyldig att utge ersättning till AA för de påstådda skadorna.

text: Med detta ställningstagande skulle jag inte behöva gå in på frågan huruvida

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: utgör ett hinder för hans talan. Jag kan dock inte underlåta att påpeka att kungörelsen om tillämpning av stadgan för fisket inom Torne älvs fiskeområde alltjämt har den lydelse den fick genom 1987 års ändring. Formellt sett kvarstår alltså bemyndigandet för gränsälvskommissionen att meddela föreskrifter och regeringens beslut har inte ändrats eller upphävts. Som redovisats ovan har emellertid bemyndigandet suspenderats genom en överenskommelse mellan Finland och Sverige. I stället har regeringen eller en därtill utsedd myndighet fått rätt att besluta om föreskrifterna. Enligt min mening framstår det som tveksamt om detta formellt sett kan jämställas med att ett regeringsbeslut ändrats eller upphävts.

text: Gränsälvskommissionens föreskrifter

text: De föreskrifter som gränsälvskommissionen utfärdat har inneburit förbud mot fiske med vissa redskap och har otvivelaktigt varit av den karaktären att de haft omedelbar rättsverkan för de enskilda som förbudet riktade sig mot. Enligt min mening är därför kommissionens beslut en sådan förpliktande åtgärd som typiskt sett fyller kriterierna för att kunna karaktäriseras som myndighetsutövning. Den skadeståndsskyldighet för staten som följer av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: gäller emellertid endast vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Det innebär i första hand att staten bär ansvaret när ett statligt organ handlat felaktigt eller försumligt vid sin myndighetsövning. Staten kan emellertid också ha skadeståndsansvaret när ett enskilt organ såsom ett bolag eller en stiftelse anförtrotts myndighetsutövning. Det utslagsgivande för avgränsningen av statens skadeståndsansvar synes vara att det rör sig om offentlig verksamhet som enligt den offentligrättsliga regleringen ankommer på staten även om den i praktiken anförtrotts någon annan.

text: Gränsälvskommissionen är inte en statlig myndighet eller ett svenskt privaträttsligt subjekt utan en mellanfolklig organisation. Gränsälvsöverenskommelsen innebär att de uppgifter som tidigare ålegat de finska och svenska myndigheterna beträffande frågor om byggande i vatten, fiske m.m. i vattenområdena mellan de båda länderna skall fullgöras av gränsälvskommissionen. Innebörden av överenskommelsen är att Finland och Sverige överlåtit sina maktbefogenheter på kommissionen. Att överenskommelsen har denna innebörd belyses inte minst av att Högsta domstolen funnit att

text: 10 kap. 5 § regeringsformen

text: borde ha tillämpats på ett bemyndigande för kommissionen att meddela föreskrifter. Förhållandet kan också beskrivas så att riksdagen genom att såsom skett inkorporera överenskommelsen i svensk rätt föreskrivit att den svenska offentligrättsliga regleringen inte skall gälla den verksamhet som omfattas av överenskommelsen och att ansvaret blivit en mellanstatlig angelägenhet.

text: Det bör vidare framhållas att överlåtelsen av maktbefogenheter från svenska statens sida är definitiv i den bemärkelsen att staten inte ensidigt kan ändra mandatet för kommissionen utan att säga upp hela överenskommelsen i den därför föreskrivna ordningen. Enligt min mening kan den situationen inte jämställas med att myndighetsutövning överlämnas till ett privaträttsligt organ i Sverige. Ett sådant bemyndigande kan när som helst återkallas genom beslut av riksdagen eller regeringen.

text: Det i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: valda uttrycket "verksamhet för vars fullgörande staten eller kommun svarar" synes av förarbetena att döma ha valts för att markera fördelningen av skadeståndsansvaret mellan staten och kommunerna. Förarbetena ger inte någon ledning för hur man skall bedöma det fallet att staten överlåtit sina maktbefogenheter till ett internationellt organ. Frågan huruvida staten kan bära skadeståndsansvaret i ett sådant fall får därför avgöras med utgångspunkt i lagtextens ord. Eftersom begreppet myndighetsutövning är ett uttryck för det allmännas befogenheter gentemot enskilda och då det i lagtexten ställts upp kravet att det skall vara fråga om verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunen svarar kan jag inte finna att

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är tillämplig då offentlig verksamhet övergått till ett internationellt organ och staten därmed avsagt sig ansvaret för verksamheten. Ett annat synsätt skulle innebära att staten och eventuellt kommunerna skulle bära skadeståndsansvar på de samhällsområden där beslutanderätt överlåtits till EG.

text: Min uppfattning är alltså att

text: skadeståndslagen

text: inte omfattar kommissionens verksamhet och att AA därför inte är berättigad till ersättning för de påstådda skadorna. Jag vill emellertid tillägga följande.

text: De föreskrifter som beslutats av kommissionen har inte varit lagstridiga eller eljest felaktiga i sig. Det fel som förekommit är att föreskrifterna beslutats med stöd av ett svenskt bemyndigande som inte tillkommit i den ordning som föreskrivs i

text: regeringsformen

text: . Vad som möjligen kan läggas gränsälvskommissionen till last är att kommissionen inte i enlighet med

text: 11 kap. 14 § regeringsformen

text: underlåtit att utnyttja bemyndigandet. Enligt min mening har det emellertid inte funnits någon skyldighet för kommissionen att följa detta stadgande. Kommissionen är som nämnts tidigare ett mellanfolkligt organ och dess verksamhet har uttömmande reglerats i gränsälvsöverenskommelsen. Den i kap. 1 artikel 8 intagna hänvisningen till gällande rätt i Finland och Sverige innebär att intern rätt är subsidiärt tillämplig men synes inte ta sikte på själva förfarandet i kommissionen utan på de materiella reglerna. Av hänvisningen följer emellertid också att t.ex. svenska rättegångsregler skall tillämpas när ett avgörande av kommissionen överklagats till svensk domstol samt att svenska bestämmelser om särskilda rättsmedel kan bli tillämpliga när ett beslut av kommissionen rör svenska intressen. Med detta synes även följa att en svensk domstol kan pröva huruvida ett avgörande från kommissionen överensstämmer med

text: regeringsformen

text: . Att av artikel 8 dra slutsatsen att kommissionen skulle vara skyldig att följa konstitutionella bestämmelser i de båda länderna skulle emellertid föra för långt. En sådan tolkning skulle i realiteten innebära att kommissionen hade mandat att överpröva de överenskommelser som de fördragsslutande länderna träffat. Enligt min mening ger gränsälvsöverenskommelsen inte stöd för en så långtgående tolkning av kommissionens uppgifter. Jag kan alltså inte finna att kommissionen begått något fel då fiskeförbudet meddelades.

text: Mina nu gjorda ställningstaganden medför att jag inte har anledning att gå in på någon bedömning av skäligheten av de yrkade beloppen.

text: Sammanfattningsvis avböjer jag att reglera AA:s anspråk också såvitt det avser påstådda skador till följd av gränsälvskommissionens föreskrifter.