avgjordAv: Hans Ragnemalm

nyckelord:
Allmänna handlingar
Diarieföring

title: Utlämnande av ansökningshandlingar och intresseanmälningar i tillsättningsärende avseende chefstjänst vid centralt ämbetsverk

sammanfattning: Fråga om utlämnande av ansökningshandlingar och intresseanmälningar i tillsättningsärende avseende chefstjänst vid centralt ämbetsverk. Innebörden av uttrycket ”betydande hinder” i 2 kap. 12 § andra stycket tryckfrihetsförordningen. Tillika fråga om skyldighet enligt 15 kap. l § sekretesslagen att registrera ansökningshandlingar och intresseanmälningar.

text: AA begärde JO:s granskning av generaltullstyrelsens sätt att hantera ansökningshandlingarna i ett tjänstetillsättningsärende och att bemöta hennes upprepade begäran att få ta del av dessa handlingar. Hon anförde, att hon trots fyra personliga besök hos myndigheten och ett telefonsamtal under tiden 24–27 oktober 1989 inte lyckats få kontakt med generaldirektören, som enligt uppgift var den enda person som hade tillgång till det kassaskåp i vilket handlingarna förvarades. Personalbyråns registrator hade uppgivit, att ansökningshandlingarna – i enlighet med myndighetens handläggningsrutiner – icke diarieförts, varför AA inte heller lyckats få del av uppgifter om vilka personer som sökt tjänsten.

text: Yttrande inhämtades från generaltullstyrelsen, som anförde:

text: Av

text: 18 § förordningen (1984:988)

text: med instruktion för tullverket följer att tjänst som byråchef tillsätts av regeringen efter anmälan av generaltulldirektören. Den lediga byråchefstjänsten hade i enlighet med föreskrifterna i

text: 10 a § anställningsförordningen (1965:601)

text: , i dess lydelse vid tiden då beslut om intresseannonsering fattades, annonserats internt och i Post- och Inrikes Tidningar. Dessutom hade annons införts i dagspressen. Av annonsen borde det framgått att det enbart rörde sig om en intresseanmälan. Vid tidpunkten för AA.:s första besök hade ett antal skriftliga anmälningar inkommit till myndigheten. Likaså hade myndigheten mottagit muntliga anmälningar. Frågan om en intresseanmälan är allmän handling har inte aktualiserats vid tidigare ärenden av detta slag. Det kan nämnas att det av flera personer, som anmält intresse uttryckts önskemål om konfidentiell behandling av deras intresseanmälan.

text: En skriftlig anmälan är allmän handling i och med att den inkommer till myndigheten. En muntlig anmälan noteras av den tjänsteman som mottar den. Därigenom tillskapas en handling som normalt bör anses upprättad och därmed också allmän när ärendet slutbehandlats d.v.s. då generaltulldirektören överlämnar sin anmälan till regeringen. Dessa allmänna handlingar omfattas inte av sekretess. Av vad som ovan redovisats följer att det förelåg skyldighet för styrelsen att på begäran lämna ut de skriftliga anmälningarna. Beträffande de muntliga anmälningarna förelåg inte vid denna tidpunkt någon sådan skyldighet. Enligt 12 § 2 kap

text: tryckfrihetsförordningen

text: skall allmän handling som får lämnas ut på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället tillhandahållas den som önskar taga del av handlingen. Myndigheten är dock inte skyldig att tillhandahålla handlingar på stället, om betydande hinder möter. Sådant betydande hinder kan vara att handlingen, när den begäres utlämnad, användes i myndighetens arbete. Ärendet rörande tjänsten som chef för personalbyrån var under beredning hos myndigheten under den aktuella tidsperioden. Detta innebar att handlingarna under perioden användes i myndighetens arbete. Detta borde dock rimligen inte ha hindrat att AA vid något av de tillfällen hon begärt att få ta del av handlingarna kunde ha beretts tillfälle att göra så utan att betydande hinder i myndighetens arbete skulle behöva uppstå. Styrelsen kan dock inte anses ha fullgjort sin skyldighet att på begäran tillhandahålla ifrågavarande allmänna handlingar. Generaltullstyrelsen beklagar att AA därigenom inte kunnat ta del av de begärda handlingarna. Styrelsen har vidtagit åtgärder som skall förhindra ett upprepande därav. Utdrag ur diariet som upptar de cirka fyrtio skriftliga intresseanmälningarna har numera genom styrelsens försorg tillsänts AA.

text: AA betonade i påminnelser, att det vid bedömningen av frågan om en till myndigheten inkommen handling är allmän eller ej saknar betydelse, om handlingen betecknas som ansökan eller intresseanmälan. Hon framhöll vidare, att avsändarens eventuella begäran om konfidentiell behandling är irrelevant vid ställningstagande till spörsmål, huruvida viss handling är allmän och offentlig.

text: JO Ragnemalm anförde i beslut den 16 februari i bedömningsdelen:

text: 1 Frågan om utlämnande

text: De till generaltullstyrelsen inkomna handlingarna – såväl intresseanmälningar som tjänsteansökningar – var enligt

text: 2 kap.

text: och

text: 6 §§

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) allmänna vid tidpunkten för AA.:s begäran att få ta del av dem. Handlingarna innehöll enligt generaltullstyrelsens yttrande inga sekretessskyddade uppgifter. De var således även offentliga. Under sådana förhållanden ålåg det generaltullstyrelsen att genast eller så snart det var möjligt tillhandahålla AA handlingarna i myndighetens lokaler (

text: 2 kap. 12 §

text: TF). Utlämnandet skall i normalfallet ske genast, dvs. ofördröjligen efter därom gjord begäran. Vissa omständigheter kan emellertid motivera undantag från denna huvudregel, så att utlämnandet i stället får ske ”så snart det är möjligt”. Det vanligaste hindret mot omedelbart utlämnande torde vara, att prövningen av själva utlämnandefrågan – t.ex. bedömningen av en sekretessfråga – tar viss tid i anspråk. Även rent praktiska problem – t.ex. svårigheter att omgående få fram en stor mängd begärda handlingar, som måhända förvaras på skilda håll – kan utgöra hinder mot ett omedelbart utlämnande och medföra, att sökanden får nöja sig med att handlingarna utlämnas något senare.

text: Enligt

text: 2 kap. 12 § andra stycket

text: TF är myndighet icke skyldig att tillhandahålla handling på stället, om betydande hinder möter. Beträffande innebörden av uttrycket ”betydande hinder” anförs i

text: prop. 1975/76:160 s. 181

text: bl.a.: Sådant betydande hinder kan vara att handlingen just då den begärs utlämnad används i myndighetens arbete eller att den är utlånad till annan myndighet. I Petrén/Ragnemalm, Sveriges grundlagar (1980) anförs (s. 405) bl.a. följande beträffande begreppet ”betydande hinder” i

text: 2 kap. 12 §

text: TF: Vanligaste hindret torde vara att myndigheten, just då utlämnande begäres, behöver handlingen för sitt eget arbete. Ofta torde dock handlingen kunna undvaras under någon kortare stund för att tillhandahållas sökanden. Kan den under längre tid icke avvaras, bör en kopia tillhandahållas sökanden. Generaltullstyrelsen synes göra gällande, att betydande hinder mötte mot att lämna ut de aktuella handlingarna, när AA begärde att få ta del av dem, eftersom tjänstetillsättningsärendet var under beredning hos myndigheten under den aktuella tidsperioden. Häremot anför emellertid generaltullstyrelsen, att detta inte rimligen borde ha hindrat, att AA vid något av de tillfällen då hon begärde att få ta del av handlingarna kunde ha beretts tillfälle därtill, utan att betydande hinder i myndighetens arbete skulle behöva uppstå.

text: För egen del finner jag inte övertygande visat att handlingarna vid något av de tillfällen då AA begärde deras utlämnande just för ögonblicket användes i myndighetens arbete på ett sådant sätt, att hinder på grund därav mötte mot ett utlämnande. Enligt uppgift i anmälan, vilken ej emotsagts eller på annat sätt kommenterats i generaltullstyrelsens yttrande, bestod det faktiska hindret mot handlingarnas utlämnande i att de förvarades inlåsta i ett skåp, till vilket endast generaldirektören hade tillträde, och att denne inte var tillstädes vid något av AA.:s fyra besök. Att handlingarna förvarades på detta sätt hindrade förvisso rent praktiskt, att de lämnades ut. Det kan emellertid inte anses godtagbart, att en myndighet förvarar allmänna och offentliga handlingar så, att de under flera dagar är oåtkomliga. Härigenom åsidosätts allmänhetens grundlagsstadgade rätt till insyn i myndighetens verksamhet på ett oacceptabelt sätt.

text: Vad gäller de handlingar som upprättats hos generaltullstyrelsen genom att tjänstemän gjort noteringar i anledning av muntliga intresseanmälningar, delar jag myndighetens uppfattning, att dessa enligt föreskrifterna i

text: 2 kap. 7 §

text: TF inte var allmänna vid tiden för AA:s begäran att få ta del av handlingarna i ärendet.

text: 2 Frågan om diarieföring

text: Allmän handling skall enligt 15 kap. l §

text: sekretesslagen (1980:100)

text: registreras utan dröjsmål, när den har kommit in till myndighet. Dock får – vad gäller allmän handling som är offentlig – registrering underlåtas, om handlingarna hålls så ordnade att det utan svårighet kan fastställas om handling har kommit in eller upprättats.

text: I anmälan gör AA gällande, att handlingarna i det aktuella tjänstetillsättningsärendet ej diarieförts, och att myndighetens praxis, enligt vad personalbyråns registrator uppgivit, är att aldrig diarieföra handlingar, som gäller tillsättning av ”en så hög tjänst”. Generaltullstyrelsen har inte kommenterat dessa uppgifter. Myndigheten har däremot uppgivit, att utdrag ur diariet, som upptar cirka fyrtio skriftliga intresseanmälningar, numera tillsänts AA. Intresseanmälningarna synes sålunda – i vart fall vid den tidpunkt då generaltullstyrelsen yttrade sig till JO – ha varit registrerade i något diarium hos myndigheten.

text: För egen del konstaterar jag, att ansökningshandlingarna och intresseanmälningarna uppenbarligen inte hölls så ordnade, att det utan hjälp av ett register, i vilket de noterats, var möjligt för en utomstående att vid ett besök hos myndigheten skapa sig en bild av vilka ansökningar och intresseanmälningar som kommit in. AA. hade sålunda efter fyra försök under en tidrymd av fyra dagar inte kunnat erhålla information om vilka ansökningshandlingar och skriftliga intresseanmälningar som kommit in. Det kunde med andra ord inte utan svårighet fastställas, om handling kommit in eller upprättats. Om handlingarna inte var diarieförda vid nämnda tidpunkt utan registrerades i ett diarium först senare, har de således inte hanterats enligt föreskrifterna i 15 kap. l §

text: sekretesslagen

text: . Om de däremot redan då var registrerade i det diarium varur AA. senare erhöll utdrag, synes hon vid sitt första besök hos generaltullstyrelsen ha fått felaktiga upplysningar rörande diarieföringen.

text: 3 Avslutande anmärkningar

text: Generaltullstyrelsens handläggning har, som framgått, innefattat avsteg från den ordning som föreskrivs i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: sekretesslagen

text: . Detta har fått till följd, att AA. under icke obetydlig tid betagits den rätt till insyn i tjänstetillsättningsärendet som följer av föreskrifterna om allmänna handlingars offentlighet.

text: Jag ser allvarligt på det inträffade. Då generaltullstyrelsen själv konstaterat, att myndigheten inte kan anses ha fullgjort sin skyldighet, och då styrelsen vidtagit åtgärder för att förhindra ett upprepande, finner jag dock ej skäl att gå vidare, varför ärendet avslutas med dessa kritiska uttalanden.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Beslag Beslut Förundersökning Tvångsmedel/tvångsåtgärder Underrättelse

publisher: Justitieombudsmannen

title: Uttalanden rörande handläggningen av beslag såväl hos åklagare som vid tingsrätten och i hovrätten

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO framförde AA kritik mot Polismyndigheten i Västernorrlands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Sundsvall, bl.a. med anledning av handläggningen av beslag. Han uppgav därvid att dagböcker hade tagits i beslag från honom och att han efter drygt fyra månader fortfarande inte hade fått tillbaka dem.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar fordrades in från åklagarkammaren och från polismyndigheten. Från polismyndigheten och åklagarkammaren inhämtades också muntliga upplysningar i saken. Vidare infordrades handlingar i Ångermanlands tingsrätts mål B 392-03 m.fl. och Hovrättens för Nedre Norrland mål B 425-03.

text: Av de granskade handlingarna och upplysningarna framkom följande.

text: Den 6 februari 2003 lämnade en företrädare för socialförvaltningen in fyra tabletter till polisen och uppgav att hon erhållit dem i samband med ett hembesök hos AA. Tabletterna togs i beslag med anledning av misstanke om narkotikabrott (Sollefteå närpolisområdes beslagsliggare nr 19-03 p. 2–3). Det framgick inte vad som hade hänt med beslagen.

text: Den 24 februari 2003 hämtades AA till förhör efter beslut av kammaråklagaren BB. Han anhölls samma dag misstänkt för narkotikabrott och en husrannsakan verkställdes i hans bostad. Vid denna togs bl.a. en stor mängd läkemedel av olika slag såsom Alvedon, Zoloft, Cipramil, Propavan och Theralen samt sju dagböcker i beslag. Beslagen fastställdes av BB den 26 februari 2003. AA åtalades den 25 mars 2003 för grovt narkotikabrott. I stämningsansökan yrkades att vissa i beslag tagna narkotiska preparat skulle förklaras förverkade. Av handlingarna framgick emellertid inte vad som hade hänt med åtskilliga delar av de i beslag tagna föremålen, däribland läkemedlen (Sollefteå närpolisområdes beslagsliggare nr 34- 03 p. 8–14, 17–18, 22–27, 29–33, 36–38).

text: Av Ångermanlands tingsrätts dom, som meddelades den 9 april 2003, framgick att dagböckerna (Sollefteå närpolisområdes beslagsliggare nr 34-03 p. 1–7) hade funnits tillgängliga i original vid huvudförhandlingen. Något yrkande syntes inte ha framställts beträffande dagböckerna och något beslut avseende beslagen fanns inte intaget i tingsrättens dom. Hovrätten meddelade dom den 16 juni 2003. I domen angavs att de av åklagaren åberopade dagböckerna i vissa delar hade företetts i original.

text: Från åklagarkammaren inhämtades den 2 september 2003 att BB hade gjort en anteckning i akten att beslaget avseende dagböckerna skulle kvarstå till dess domen vunnit laga kraft. Det fanns då ingen uppgift i åklagarkammarens ärende om att domen hade vunnit laga kraft.

text: Ärendet remitterades till dåvarande Åklagarmyndigheten i Umeå för upplysningar och yttrande över handläggningen av de ovan angivna beslagen i ärendet.

text: Överåklagaren CC kom in med ett yttrande som han därefter kompletterade. Vidare inkom ett yttrande från vice chefsåklagaren DD vid åklagarkammaren i Sundsvall.

text: DD

text: Det aktuella ärendet har handlagts av lokal åklagare i Örnsköldsvik. Denna enhet har numera upphört och den personal bestående av en kanslist och två åklagare som arbetat där tjänstgör alltjämt inom åklagarväsendet men utanför åklagarkammarens i Sundsvall verksamhetsområde. Den åklagare som varit förundersökningsledare i ärendet, kammaråklagare BB, är anställd vid åklagarkammaren i Uppsala. Övrig personal är anställd vid åklagarkammaren i Umeå. Vid min genomgång av åklagarkammarens akt i ärendet har jag funnit att åklagarbeslut finns om att de nu ifrågasatta beslagen skall hävas. Såvitt avser beslag nr 19-03 punkterna 2 och 3 har sålunda BB redan i samband med att han väckte åtal i ärendet den 25 mars 2003 beslutat att häva de beslagtagna tabletterna. De fyra tabletter som omfattas av beslaget skulle enligt åklagarens beslut förstöras. Grunden för detta beslut kan jag inte uttala mig om, men enligt beslagsprotokollet har AA före beslaget överlämnat tabletterna till befattningshavare vid socialtjänsten under hembesök hos AA. Vad gäller beslag nr 34-03 punkterna 8–14, 17–18, 22–27, 29–33 och 36–38 har likaledes BB den 25 mars 2003 beslutat att häva beslaget av godset i nämnda punkter samt att detta skall återlämnas till AA. Av åklagarkammarens diarium framgår det inte annat än att detta beslut expedierats först den 3 september 2003 till polisen i Sollefteå. När jag kontrollerat detta förhållande med polisen har det framkommit att man fått del av beslutet, dock oklart när detta skett. Slutligen har beträffande beslag nr 34-03 punkterna 1–7 även godset i nämnda punkter hävts av åklagare med anvisning om att godset skall återlämnas till AA. Beslutet fattades den 2 september 2003 av kammaråklagare EE vid åklagarkammaren i Sundsvall. Beslutet expedierades enligt åklagarkammarens diarium den 3 september 2003 till polisen i Sollefteå, vilken bekräftat för mig att man tagit del av beslutet. Det aktuella beslagsmaterialet har använts som bevisning vid huvudförhandlingarna i tingsrätten och hovrätten. Enligt min mening skulle rätteligen ett yrkande ha framställts redan vid huvudförhandlingen i tingsrätten den 1 april 2003 om att rätten skulle besluta om att beslaget skulle bestå fram till dess en lagakraftvunnen dom förelåg i ärendet.

text: CC

text: Kammaråklagaren BB ledde under början av 2003 en förundersökning avseende misstanke om narkotikabrottslighet m.m. riktad mot fyra misstänkta personer. Under förundersökningen verkställdes rätt omfattande beslag av dels narkotika, dels andra läkemedel och dels dagböcker, papperslappar med anteckningar etc. Ett förundersökningsprotokoll upprättades den 15 mars 2003. BB väckte den 25 mars 2003 åtal mot de fyra misstänkta. Mot två av dem riktades förverkandeyrkanden. Samma dag hävde BB huvuddelen av de beslag JO nu efterfrågar, nämligen beslagsliggaren nr 19-03 punkterna 2–3 samt nr 34-03 punkterna 8–14, 17–18, 22–27, 29–33 och 36–38. Återstående beslag hävdes den 2 september 2003 genom beslut av kammaråklagaren EE. Såvitt gäller beslagen i beslagsliggaren nr 19-03 angavs, förutom att beslaget hävdes, att godset, fyra tabletter, skulle förstöras. I övrigt angavs att beslagtagen egendom skulle åter till den från vilken beslaget gjorts. Åtalet har sedermera varit föremål för prövning av tingsrätt och hovrätt. Domstolarnas prövning har dock ingen betydelse för den här aktuella frågan. De fyra tabletterna (nr 19-03 punkterna 2 och 3) är icke analyserade av SKL, vilket kan synas anmärkningsvärt eftersom de inte är identifierade. Mot den bakgrunden att analys nu inte genomförts är det riktigt att häva beslaget men motsägelsefullt och felaktigt att samtidigt förordna att de skall förstöras. Dagböckerna (nr 34-03 punkterna 1–7) har varit föremål för bevisbeslag. Hovrättsdom vann laga kraft den 15 juli 2003. Denna dag skulle därför de nämnda beslagen ha hävts. Dröjsmålet med att häva beslagen fram till den 2 september må vara ursäktligt med tanke på semestertiderna. Dessutom kan påpekas att BB lämnade sin åklagartjänst vid Åklagarkammaren i Sundsvall inför sommarsemestern. Återstående beslag, tydligt identifierade mediciner, har inte varit på analys, vilket inte heller har varit motiverat. Beslagen har också helt riktigt hävts i samband med åtalsprövningen. Beslagtaget gods skulle då omedelbart ha återlämnats. Så har inte skett. Från polisen i Sollefteå, där beslagen verkställdes och beslagtagen egendom förvarades, har bekräftats att besluten om hävande av beslagen inkommit. Dock saknas anteckningar om när detta skett, liksom när godset lämnades ut till kriminalvårdsanstalten i Härnösand, där mannen i fråga avtjänar det fängelsestraff han ådömts. Enligt uppgift från anstalten hade mannen fram till i dag ännu inte kvitterat godset i fråga. Sammanfattningsvis kan sägas att BB beslut såvitt gäller de fyra första tabletterna är felaktigt i så måtto att han förordnat att de skulle förstöras. Hanteringen av beslaget avseende bevismaterialet är riktigt. Beslaget i övrigt är såvitt på åklagaren ankommer korrekt handlagt. Det kan inte rimligen åvila åklagaren ett ansvar som förundersökningsledare att förvissa sig om att polisen verkligen lämnar ut den egendom för vilken beslag hävts. Det ankommer inte på mig att värdera polisens och kriminalvårdens befattning med godset efter det att beslagen hävts.

text: Komplettering till upplysningar och yttrande kring frågan om förverkande av narkotika m.m.

text: Kompletteringen bygger på uppgifter jag inhämtat från BB. BB har uppgivit: Det var ett mycket omfattande beslag. Som åklaga re hade han då svårt att i den stund han för första gången skulle ta ställning till beslagen, tidpunkten för fastställande av dem, hinna granska alla enskildheter. Det blev först i och med åtalsprövningen. Han ifrågasätter att polisen tar kända läkemedel som Alvedon i beslag. Samtidigt som han arbetade med detta mål hade han ytterligare tre mål med häktade, varför arbetssituationen var pressad. Jag delar BB uppfattning att vanliga identifierbara läkemedel inte skall tas i beslag. I konsekvens härmed skall åklagaren då inte heller fastställa sådana beslag. BB har vidare berättat: Inför åtalsprövningen uppmärksammade han att de fyra oidentifierade tabletterna inte blivit föremål för analys hos SKL. Om han i det skedet

text: skulle ha beslutat om analys hade målet blivit fördröjt. Han hävde då beslaget men lät förstöra tabletterna för den händelse det skulle ha varit fråga om narkotika. BB lämnade sin anställning vid åklagarkammaren i Sundsvall inför semesterperioden sommaren 2003, således innan hovrättsdomen vann laga kraft den 15 juli 2003. Han har inget ansvar för beslagen i slutfasen av målet.

text: Ärendet remitterades sedan till Ångermanlands tingsrätt för upplysningar och yttrande över vilka överväganden som gjordes vid den syn beträffande dagböckerna som ägde rum vid huvudförhandlingen.

text: Tingsrätten (lagmannen FF) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från f.d. lagmannen GG.

text: GG

text: I egenskap av ordförande i mål B 392-03 m.fl. vid Ångermanlands tingsrätt, vari dom meddelades den 9 april 2003, får jag anföra följande: De beslagtagna dagböckerna åberopades av åklagaren som bevis. Tingsrätten hade tillgång till kopior av dagboksanteckningarna i erforderliga delar. Vidare hördes kriminalinspektören HH som vittne angående vad som kommit fram under förundersökningen vid genomgång av dagboksanteckningarna. I samband härmed företedde åklagaren dagböckerna i original, men de gavs aldrig in i målet. Som anförts av vice chefsåklagaren DD borde åklagaren ha framställt ett yrkande vid huvudförhandlingen om att beslaget skulle bestå fram till dess att dom i målet vunnit laga kraft. Även utan ett sådant yrkande borde dock tingsrätten i domen enligt 27 kap. 8 § sista stycket RB självmant ha prövat frågan om beslaget fortfarande skulle bestå. Att så inte skett måste ha berott på ett rent förbiseende. Det kan anmärkas att dagböckerna också företeddes i original i hovrätten och åberopades som bevis. Hovrätten har inte heller i sin dom den 16 juni 2003, som vann laga kraft den 14 juli 2003, prövat frågan om beslaget av dagböckerna.

text: FF

text: Vad gäller överväganden i samband med den syn beträffande dagböckerna som ägde rum vid huvudförhandlingen hänvisar tingsrätten till det yttrande som ordföranden, f.d. lagmannen GG, avgett. Vidare kan tingsrätten konstatera att rätten vid avgörandet inte tillämpat bestämmelserna i 27 kap 8 § sista stycket

text: rättegångsbalken

text: när den inte tagit ställning till nu aktuellt beslagsbeslut. Med hänsyn till utgången i målet i denna del skulle rätten ha beslutat att beslaget av dagböckerna skulle bestå. Ordföranden i målet har yttrat att anledningen till att rätten inte prövat frågan om beslag måste ha berott på rent förbiseende.

text: Ärendet remitterades därefter till Hovrätten för Nedre Norrland för upplysningar och yttrande över vilka överväganden som gjordes vid den syn beträffande dagböckerna som ägde rum vid huvudförhandlingen.

text: Hovrätten (hovrättspresidenten JJ) kom in med ett yttrande i vilket hänvisades till en skrivelse från hovrättsråden KK och LL samt adjungerade ledamoten, f.d. kammarrättslagmannen MM, som deltog i hovrättens avgörande i målet.

text: KK, LL och MM

text: Åtalet för narkotikabrott byggde till stor del på uppgifter som under förundersökningen hade hämtats från anteckningar i dagböcker som tagits i beslag hos AA. Såsom bevisning åberopade åklagaren såväl vid tingsrätten som i hovrätten i målet ingivna fotokopior av aktuella sidor i dagböckerna. AA gjorde i hovrätten

text: gällande att de aktuella anteckningarna i dagböckerna avseende mängder och penningbelopp inte utgjorde fortlöpande anteckningar utan hade tillkommit i ett försök att i efterhand rekonstruera de affärer han gjort. Han påpekade därvid att detta framgick bl.a. av att anteckningarna hade skrivits med annan penna och att de ibland skrivits över den tidigare texten. Åklagaren, som medförde dagböckerna i original till huvudförhandlingen, visade upp några av de i dagböckerna aktuella sidorna. Hovrätten fann inte anledning att i samband med denna syn göra några särskilda överväganden av processuell art. Vad sedan gäller hovrättens bedömning av vad som förevarit kan konstateras att det av förundersökningen framgår att Polismyndigheten i Västernorrlands län, Sollefteå närpolisområde, vid husrannsakan i AA:s bostad den 24 februari 2003 tog dagböckerna i beslag; beslaget fastställdes av åklagaren den 26 februari 2003, − − − . Dagböckerna i original har inte ingivits vare sig till tingsrätten eller till hovrätten. Något yrkande om att beslaget skulle bestå har inte framställts från åklagarens sida, och tingsrätten har i sin dom inte prövat frågan om beslaget av dagböckerna skulle bestå. Beslutet om beslag får därmed anses ha upphört i och med att tingsrätten meddelat dom i målet utan att förordna att beslaget skulle bestå (jfr Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 1993/94 s. 41 sista stycket och

text: SOU 1995:47 s. 433

text: ). Hovrätten har därför inte haft anledning att i domen med tillämpning av

text: 27 kap. 8 § femte stycket rättegångsbalken

text: uttala sig om det tidigare gällande beslaget. Hovrätten anser, mot bakgrund av det anförda, att sådana omständigheter som enligt

text: 27 kap. 1 § rättegångsbalken

text: utgör förutsättningar för beslut om beslag inte förelåg. Hovrätten hade därför inte anledning att jämlikt

text: 27 kap. 5 § rättegångsbalken

text: självmant ta upp frågan om beslag å dagböckerna till behandling och förordna om nytt beslag.

text: JJ anförde i huvudsak följande.

text: I likhet med hovrättens ledamöter anser jag att det tidigare beslaget av dagböckerna var att anse som hävt i och med att tingsrätten i sin dom inte uttalat sig om beslaget. Möjligen borde hovrätten ha övervägt frågan om beslag i samband med att dagböckerna företeddes inför rätten eller åtminstone ha uppmärksammat åklagaren på att dagböckerna inte längre var i beslag. I detta skede torde åklagaren nämligen inte haft lagstöd för sitt innehav av dagböckerna. Enligt min mening fanns det emellertid inte skäl för hovrätten att vid detta tillfälle på nytt ta dagböckerna i beslag av utredningsskäl. Dagböckerna hade då företetts och bedömts i två instanser.

text: I ett beslut den 31 augusti 2005 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Beslag av tabletter m.m. Av utredningen framgår att fyra tabletter med okänt innehåll togs i beslag den 6 februari 2003 (beslagsprotokoll nr 19-03 p. 2–3). I beslagsprotokollet angavs att ändamålet med beslagen var att utröna omständigheter som kunde antas äga betydelse för utredningen. Beslagen hävdes av BB den 25 mars 2003. Samtidigt beslutade han att tabletterna skulle förstöras.

text: Regler om beslag finns i

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB). Enligt 1 § första stycket får ett föremål som skäligen kan antas ha betydelse för en brottsutredning (bevisbeslag) eller vara någon avhänt genom brott (återställandebeslag) eller på grund av brott förverkat (förverkandebeslag) tas i beslag. Om det inte längre finns skäl för ett beslag skall det enligt 8 § första stycket omedelbart hävas. Förundersökningsledaren har därför att under förundersökningen fortlöpande pröva

text: om beslaget skall bestå. Om beslaget hävs skall det beslagtagna godset enligt huvudregeln återställas till den person hos vilken beslaget gjorts.

text: Av

text: 6 § narkotikastrafflagen (1968:64)

text: följer att narkotika som varit föremål för brott enligt lagen skall förverkas om det inte är uppenbart obilligt. I

text: 7 § narkotikastrafflagen

text: , som innehåller regler om beslag av egendom som kan antas vara förverkad enligt 6 §, hänvisas till

text: 2 § 1

text: och

text: 3 §

text: lagen (

text: ) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m., som innehåller bestämmelser om bl.a. förstöring av beslagtagen eller förverkad egendom.

text: När beslagen verkställdes fanns misstanke om att tabletterna innehöll narkotika. De borde därför självfallet ha analyserats för att undersöka om så var fallet. Utan ett klarläggande av att det var fråga om narkotika saknades rättslig grund för att låta förstöra tabletterna.

text: När det sedan gäller övriga i beslag tagna läkemedel delar jag BB uppfattning att det synes ha saknats anledning att ta läkemedel som t.ex. Alvedon i beslag. Som åklagarmyndigheten anfört borde BB således inte ha fastställt dessa beslag.

text: Av åklagarmyndighetens yttrande framgår vidare att BB samma dag som han väckte åtal beslutade att häva beslagen av vissa läkemedel (beslagsliggare nr 34-03 punkterna 8–14, 17–18, 22–27, 29–33 och 36–38) samt att dessa skulle återlämnas till AA. Av åklagarkammarens diarium framgår inte annat än att beslutet först den 3 september 2003 expedierades till polisen i Sollefteå.

text: Som sagts ovan skall ett beslag hävas om det inte längre föreligger skäl för det. Det åligger den åklagare som har hävt ett beslag att se till att polismyndigheten underrättas därom. En sådan underrättelse måste självfallet lämnas i omedelbar anslutning till att beslutet fattats eftersom det är polismyndigheten som har att verkställa beslutet.

text: I det aktuella fallet synes det således ha dröjt från den 25 mars 2003 till i början av september 2003 innan polismyndigheten fick underrättelse om att beslagen var hävda. Anledningen härtill har inte kunnat klarläggas. En sådan tidsutdräkt är emellertid under alla förhållanden oacceptabel. Det är angeläget att chefen för en åklagarkammare ser till att det finns rutiner som säkerställer att sådan underrättelse omgående sker.

text: Dagböckerna

text: Enligt 27 kap. 8 § sista stycket RB skall rätten, när målet avgörs, pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Om rätten försummar att uttala sig om ett beslag när målet avgörs anses beslaget hävt i och med att dom meddelas i målet (jfr JO 1993/94 s. 38 och

text: SOU 1995:47 s. 431

text: f.).

text: Av utredningen framgår att dagböckerna togs i beslag vid en husrannsakan den 24 februari 2003 och att beslaget fastställdes av BB den 26 februari 2003. Vid huvudförhandlingen i tingsrätten lämnade BB in fotokopior av

text: dagboksanteckningar och åberopade dessa som bevisning. Han hade emellertid även med sig dagböckerna i original till huvudförhandlingarna i såväl tingsrätten som hovrätten där han förevisade några av de aktuella sidorna. Något yrkande beträffande dagböckerna framställde han dock inte. Den 2 september 2003, en och en halv månad efter det att hovrättens dom vunnit laga kraft, hävde en annan åklagare vid kammaren beslagen av dagböckerna. BB hade då påbörjat anställning vid en annan åklagarkammare.

text: I åklagarkammarens akt finns en anteckning om att BB ansett att beslaget skulle bestå till dess dom i målet vunnit laga kraft. Jag noterar dock att detta inte har nämnts i yttrandet från åklagarmyndigheten. Anteckningen i akten svarar emellertid väl mot BB handlande i målet.

text: Av bestämmelsen i

text: 27 kap. 8 § första stycket

text: RB, att beslag skall hävas om det inte längre finns skäl för det, följer att en åklagare inte kan fatta beslut om hur det i framtiden skall förfaras med ett visst beslag. Bestämmelsen innefattar nämligen en principiell skyldighet för åklagaren att fortlöpande pröva om det finns skäl att låta ett beslag bestå. Någon möjlighet för en åklagare att förordna att ett beslag skall bestå till dess att domen i målet vunnit laga kraft, som BB synes ha gjort, finns således inte. Som redan framgått hävs dessutom ett beslag om tingrätten i sin dom inte bestämt att det skall bestå.

text: Detta medför att en åklagare som förutser att det finns ett behov av att behålla ett föremål i beslag till dess att en lagakraftvunnen dom föreligger följaktligen måste låta domstolen ta ställning till beslaget.

text: Mot denna bakgrund delar jag DD:s uppfattning att BB, som uppenbarligen ansåg att beslagen borde bestå till dess domen i målet vann laga kraft, rätteligen redan vid huvudförhandlingen i tingsrätten borde ha framställt ett yrkande om att rätten skulle besluta att beslagen av dagböckerna skulle bestå till dess att en lagakraftvunnen dom förelåg i målet.

text: Av såväl tingsrättens som hovrättens dom framgår att dagböckerna i original förevisades vid respektive förhandling. Tingsrätten fattade inte något beslut beträffande dagböckerna i sin dom.

text: Som tidigare nämnts skall rätten, när målet avgörs, pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. I samband med att målet avgörs måste rätten alltid ta slutlig ställning till samtliga i målet bestående tvångsmedel. När det gäller beslag råder på den punkten principiellt sett ingen begränsning till sådana som fastställts eller beslutats av rätten eller som framgår av åklagarens stämningsansökan. Rätten kan emellertid inte ges någon mer omfattande undersökningsplikt när det gäller sådana beslagsbeslut som inte framgår av åklagarens framställning i målet (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: del 2, s. 27:25). Det förhållandet att dagböckerna förevisades i tingsrätten medför dock att domstolen, även om åklagaren inte hade framställt något yrkande, varit skyldig att utreda om det rörde sig om beslagtagen egendom. När det då hade framkommit att beslagen inte var hävda borde tingsrätten i domen

text: ha tagit ställning till om de skulle bestå eller hävas. Tingrätten har anfört att detta av förbiseende inte skedde. Som sagts ovan får beslutet om beslagen av dagböckerna likväl anses ha upphört i och med att tingsrätten meddelade dom i målet utan att förordna att beslagen skulle bestå.

text: Frågan är då slutligen om hovrätten borde ha vidtagit någon åtgärd när dagböckerna i original företeddes av BB vid huvudförhandlingen. Jag kan givetvis inte ha någon synpunkt på hovrättens bedömning att det saknades förutsättningar för att på nytt förordna om beslag. Jag anser däremot att hovrätten – närmast som ett utflöde av att domstol principiellt bär ansvaret för att avgöra om de tvångsmedel åklagare beslutat om i målet skall bestå eller inte – borde ha fäst åklagarens uppmärksamhet på att beslagen av dagböckerna redan tidigare hade hävts. Ett sådant påpekande torde också ha kunnat medverka till att den beslagtagna egendomen återställts betydligt tidigare än som nu kom att ske.

text: Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda.

type: avgorande


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord: Beslut Överklagande

title: Anmälan mot Kommunstyrelsen i Norrtälje kommun angående handläggningen av ett ärende om renhållningsavgift

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 26 juni 2007, klagade AA på Norrtälje kommun med anledning av handläggningen av hans ansökan om komposttaxa. I anmälan framfördes i huvudsak följande.

text: I december 2006 ansökte AA om att få tillgodoräkna sig komposttaxa varigenom hans renhållningsavgift skulle bli lägre. Någon dag senare blev han uppringd av en tjänsteman från tekniska kontoret som ställde frågor. AA nämnde att jordbruksfastigheten bestod av två olika fastigheter men att det bara var en av dem som var bebodd, att den andra var en ren skogsfastighet samt att stamfastigheten bestod av ett stort bostadshus och en mindre gäststuga. Tjänstemannen sa att då skulle AA inte ha enskild säckhållare och avslutade med att säga att han skulle vara glad att man inte påförde honom kostnad för gemensam säckhållare. Trots en intensiv skriftväxling fick han inte svar på varför han inte kunde få komposttaxa och vad som krävdes för det. Han begärde då hos kommunen att den ena fastigheten skulle betraktas som en skogsfastighet men fick till svar att det var fel instans. Han bad att ansökan skulle skickas till rätt ställe. Därefter slutade informationen från kommunen. I maj 2007 fick han en hög räkning som visade sig utgå från taxan för gemensam säckhållare. AA fick den 25 juni 2007 ett e-postmeddelande från en tjänsteman på kommunen i vilket tjänstemannen skrev bl.a. ”Jag kan och får inte ändra beslut daterad 2007-01-15, KS 07-080 108, det vore tjänstefel”. AA hade inte fått meddelande om någon ändring eller beslut eller fått tillfälle att yttra sig. AA ansåg att kommunens beslut att tillämpa bestämmelserna om gemensam säckhållare är felaktigt. Gemensam säckhållare är dessutom en förmån som förutsätter ansökan. Han hade inte gjort någon sådan ansökan.

text: Utredning

text: Handlingarna i kommunens ärende med dnr KS 07-080 108 rekvirerades från kommunen. Av handlingarna framgick att AA den 29 december 2006 gav in en anmälan om kompostering till kommunen och begärde sophämtning enligt komposttaxa. Den 12 januari 2007 gav han in en skrivelse rubricerad ”Besvär över min behandling rörande komposttaxa på N 2:42 Söderby-Karl”. Han skrev där att

text: han dagen efter sin anmälan hade fått besked per telefon om att hans begäran hade avslagits men att han inte hade fått något skriftligt, motiverat, beslut med överklagandeanvisning. Han begärde omprövning av ärendet. Den 15 januari 2007 skrev avdelningschefen på tekniska kontoret till AA. I brevet stod bl.a. ”Du har idag ett abonnemang med hämtning 26 ggr/år och gemensam säckhållare. Denna form av abonnemang kan vi i dagsläget ej kombinera med att man får reducerad taxa när man har en godkänd kompostanläggning, utan detta gäller endast om man har en enskild säckhållare. Allt enligt gällande avfallstaxa 2006/2007, beslutat av kommunfullmäktige”. Skrivelsen avslutades med ”Tyvärr kan vi inte tillmötesgå dina önskemål om reducerad abonnemangsavgift på grund av gällande renhållningstaxor, jag är således tvungen att avslå din begäran.”

text: Kommunstyrelsen i Norrtälje kommun anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad som framförts i AA:s anmälan till JO.

text: Den 17 december 2007 beslutade kommunstyrelsen att som yttrande överlämna en skrivelse, undertecknad av kommundirektören BB och tekniske chefen CC. Skrivelsen hade i huvudsak följande innehåll.

text: Norrtälje kommun får med anledning av klagandens synpunkter anföra följande. I december 2006 kontaktade klaganden kommunens kundtjänst för renhållning. Under samtalet framkom att klaganden har två fastigheter men att den ena fastigheten bara är bebodd 2-3 veckor per år. I Norrtälje kommuns renhållningstaxa anges att fastighetsägare med bostadslägenhet eller husvagn uppställd på sin fastighet under längre tid än tre månader är skyldig att betala renhållningsavgift. För att en bostadslägenhet ska kunna godkännas som obebodd måste en anmälan om avgiftsbefrielse inlämnas. En anmälan om avgiftsbefrielse måste inkomma senast den 31 december året innan det år avgiftsbefrielsen avser. Den klagande har inte inkommit med någon ansökan om avgiftsbefrielse och är således skyldig att betala renhållningsavgift för båda sina fastigheter. I kontakterna med kommunen har den klagande önskat att få en lägre s.k. komposttaxa. Enligt tekniska kontorets skrivelse Renhållningsavgifter och information 2007 är det inte möjligt att kombinera en gemensam säckhållare med en komposttaxa. För att få komposttaxa måste den klagande därför skaffa ett enskilt abonnemang till varje fastighet. Norrtälje kommun vidhåller sin uppfattning att den klagande inte har rätt till komposttaxa eftersom han har en gemensam säckhållare. För att kunna få komposttaxa måste den klagande skaffa ett enskilt abonnemang till varje fastighet. Vidare medges att kommunikationen med den klagande kunde ha skötts bättre och att den klagande kunde ha fått bättre information om vilka skyldigheter han som fastighetsägare har att betala renhållningsavgift. AA kommenterade remissvaret. Han ansåg att kommunen inte hade informerat om att han skulle ha ansökt skriftligt om att hans gäststuga skulle betraktas som obebodd och framförde bl.a. att hans brev med förklaringar som förbisetts egentligen kunde betraktas som en ansökan om att betrakta huset som obebott och berättiga honom till komposttaxa samt att kommunen borde kompensera honom för den felaktiga handläggningen.

text: Bedömning

text: JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i

text: ordinarie ordning. JO:s utredning har därför inte omfattat kommunens ställningstaganden i sak till frågan om AA:s renhållningsavgift utan avsett kommunens formella handläggning av ärendet.

text: Enligt 7 § i Renhållningsordning för Norrtälje kommun är fastighetsinnehavare skyldig att erlägga avgift enligt särskild taxa som fastställs av kommunfullmäktige. Under rubriken ”Undantag från renhållningsordning” anges i 27 § att fastighetsinnehavare eller nyttjanderättshavare som komposterar allt förmultningsbart hushållsavfall under vissa förutsättningar kan medges reducerat antal hämtningar av avfall. I den information om renhållningsavgifter som finns på kommunens hemsida framgår att den som har godkänd kompostering och önskar färre hämtningar därigenom får lägre avgift.

text: Enligt

text: 19 kap. 1 § andra stycket miljöbalken

text: får kommunala nämnders beslut i särskilda fall överklagas hos länsstyrelsen. Om ett beslut som kan överklagas går en part emot ska vederbörande enligt

text: 21 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, underrättas om hur beslutet kan överklagas.

text: Kommunen har inte närmare redogjort för de kontakter som förekommit med AA i ärendet rörande hans renhållningstaxa. JO:s granskning utgår därför från hans uppgifter och vad som framgår av handlingarna i ärendet.

text: Efter vad AA uppfattade som ett muntligt avslag på sin framställan om komposttaxa begärde han i ett brev till kommunstyrelsen den 12 januari 2007 omprövning och ett skriftligt, motiverat, beslut med anvisning om vart han skulle vända sig med besvär i ärendet. Han ifrågasatte bl.a. att kommunen tillämpade bestämmelser om gemensam säckhållare för hans del. Den 15 januari 2007 meddelade kommunen i ett brev att hans begäran om reducerad abonnemangsavgift avslogs med hänvisning till att han hade ett abonnemang med gemensam säckhållare. Av det e-postmeddelande som AA fick den 25 juni 2007 från kommunen framgår att brevet den 15 januari 2007 utgjorde kommunens beslut i ärendet. AA har emellertid, enligt vad som framgått, inte uppfattat skrivelsen den 15 januari 2007 som ett formellt beslut. Kommunen har i sitt yttrande till JO vidgått att det förekommit brister i både informationen och kommunikationen i ärendet.

text: Ett anhängiggjort ärende ska alltid avslutas genom ett formligt beslut. Om ett beslut meddelas i formen av ett brev, hållet i en informell ton, är det angeläget att det tydligt framgår att det är fråga om ett beslut med de rättsverkningar det har för den enskilde. Beslut i frågor om dispens från sophämtning kan överklagas. Skrivelsen den 15 januari 2007 med avslag på AA:s begäran om reducerad avgift skulle därför ha försetts med en anvisning om hur beslutet kunde överklagas. När AA därefter återkom borde kommunen, i stället för att svara att man inte kunde ändra beslutet, hanterat frågan som ett överklagande. Kommunen kan inte undgå kritik för sin handläggning av ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord: Frihetsberövande Ungdomshem

title: Socialnämnden i Melleruds kommun får allvarlig kritik för att ha dröjt med att underrätta ett särskilt ungdomshem om att stöd för vård enligt 3 § LVU inte fanns och för att inte ha återkallat en begäran om s.k. polishandräckning

sammanfattning: Vice ordföranden i en socialnämnd beslutade att omedelbart omhänderta en ung person enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Grunden för beslutet var att det var sannolikt att ungdomen behövde vårdas enligt 2 och 3 §§ LVU. Samma dag beslutade vice ordföranden att ungdomen skulle placeras på ett s.k. särskilt ungdomshem som drivs av Statens institutionsstyrelse (SiS). Vice ordföranden begärde också s.k. polishandräckning för att föra ungdomen till ungdomshemmet. Socialnämnden ansökte vid förvaltningsrätten om att ungdomen skulle vårdas enligt 1, 2 och 3 §§ LVU. Förvaltningsrätten höll en muntlig förhandling och avkunnade sin dom efter förhandlingen. Förvaltningsrätten beslutade att ungdomen skulle ges vård med stöd av 1 § andra stycket och 2 § LVU men avslog nämndens ansökan om vård enligt 3 § LVU. Efter att domen hade avkunnats fördes ungdomen till ungdomshemmet av polis. Enligt JO borde socialnämndens företrädare ha förstått när förhandlingen i förvaltningsrätten avslutades att den avkunnade domen ändrade förutsättningarna för vården av ungdomen vid ungdomshemmet. De skulle därför ha sett till att ungdomshemmet utan dröjsmål fick information om att ungdomen inte kunde vårdas med stöd av 3 § LVU. JO riktar allvarlig kritik mot socialnämnden för dröjsmålet. JO riktar också allvarlig kritik mot socialnämnden för att nämnden inte återkallade en begäran om polishandräckning.

text: Bakgrund

text: Vice ordföranden i Socialnämnden i Melleruds kommun beslutade den 28 juli

text: 2015 att omedelbart omhänderta AA, som då var 17 år, enligt

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Grunden för beslutet var att det var sannolikt att AA behövde vårdas enligt 2 och 3 §§ LVU. Samma dag beslutade vice ordföranden att AA skulle placeras på ungdomshemmet Margretelund i Falköping, som är ett s.k. särskilt ungdomshem som drivs av Statens institutionsstyrelse (SiS). Vidare begärde

text: vice ordföranden biträde av polis, s.k. polishandräckning, för att föra AA till ungdomshemmet. Ungdomshemmet skrev in AA i hemmet samma dag.

text: Förvaltningsrätten i Göteborg fastställde den 3 augusti 2015 socialnämndens beslut om att omedelbart omhänderta AA.

text: Socialnämnden ansökte vid Förvaltningsrätten i Göteborg om att AA skulle vårdas enligt 1, 2 och 3 §§ LVU. Förvaltningsrätten höll en muntlig förhandling den 11 augusti 2015. Efter förhandlingen avkunnade förvaltningsrätten sin dom. Förvaltningsrätten beslutade att AA skulle ges vård med stöd av 1 § andra stycket och 2 § LVU. Förvaltningsrätten ansåg dock inte att det fanns skäl för att bereda AA vård enligt

text: 3 §

text: LVU och avslog därför socialnämndens ansökan om vård på den grunden. Förvaltningsrätten förordnade att domen om vård enligt

text: 2 §

text: LVU skulle gälla omedelbart.

text: Efter att domen hade avkunnats fördes AA till ungdomshemmet av polis enligt socialnämndens tidigare begäran om handräckning. Samma kväll, vid kl. 18.30, meddelade företrädare för socialnämnden ungdomshemmet att AA enligt förvaltningsrättens dom inte skulle vårdas enligt

text: 3 §

text: LVU och att hon därför inte fick hållas kvar i hemmet. AA lämnade ungdomshemmet samma kväll.

text: Den 1 september 2015 beslutade socialnämndens ordförande att AA skulle placeras på HVB-hemmet Hoppet Skredsvik i Uddevalla. AA fördes till HVBhemmet av polis den 3 september 2015 efter nämndens begäran om handräckning. Dagen efter, den 4 september 2015, avvek AA från hemmet. Samma dag begärde företrädare för socialnämnden polishandräckning för att föra AA tillbaka till HVB-hemmet.

text: AA överklagade förvaltningsrättens dom. Den 14 oktober 2015 beslutade Kammarrätten i Göteborg, med ändring av förvaltningsrättens dom, att avslå socialnämndens ansökan om vård enligt LVU av AA. AA skulle alltså inte längre vårdas enligt LVU.

text: Den 19 oktober 2015 beslutade socialnämnden att avsluta sin utredning enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, om AA utan åtgärd.

text: Anmälan

text: I en anmälan klagade AA på Socialnämnden i Melleruds kommun och anförde bl.a. att hon blev intagen på ungdomshemmet Margretelund på fel rättslig grund. Vidare anförde AA att när hon hade kontakt med polisen i juni 2016 kom det fram att socialnämnden inte hade återkallat sin begäran om polishandräckning den 4 september 2015 efter att kammarrätten hade avslagit nämndens ansökan om vård enligt LVU. I stället fick hon ringa till nämnden och be dem återkalla sin begäran.

text: Utredning

text: Inledningsvis begärde JO in journalanteckningar gällande AA från socialtjänsten i Melleruds kommun. Därefter begärde JO att socialnämnden i kommunen skulle yttra sig över det som AA hade anfört i sin anmälan till JO. I remissvaret anförde nämnden bl.a. följande:

text: Socialnämnden beslutar att lämna följande yttrande till JO:

text:  Socialnämnden anser att tjänstemännen agerade så fort det blev konstaterat efter deras ankomst till förvaltningen i Mellerud, att AA inte kunde vistas vid SiS-hem, eftersom

text: 3 §

text: LVU inte längre var tillämplig. Uppgiften att AA påtalade för polisen eller handläggande socialsekreterare uppfattas som en efterkonstruktion. Socialnämnden beklagar att det inte blev ett omedelbart agerande efter beskedet i förvaltningsrätten. _ _ _

text:  Vad gäller handräckning, som inte återtagits, så har det saknats rutiner för denna åtgärd. I den åtgärdslista som gäller vid handläggning av LVU-ärenden är tillagt följande: ”Om begäran om handräckning inte längre är aktuell och inte har verkställts, ska handläggande socialsekreterare svara för att begäran återkallas.” Åklagaren har utrett och beslutat att lägga ned ärendet, då gärningen är att bedöma som ringa fall och därför inte är brottslig. Socialnämnden konstaterar att 2015 var ett mycket ansträngande år för den kommunala individ- och familjeomsorgen. Förvaltningsledning byttes ut och myndighetschef/sektorchef för individ- och familjeomsorgen slutade. Erfarna socialsekreterare inom gruppen barn och unga, valde också att sluta och nyanställda socialsekreterare hade högskolekompetens, men var inte socionomer. Visstidsförordnad l:e socialsekreterare och timanställd myndighetschef/sektorchef var utbildade socionomer. Utöver det omfattande tillflödet av anmälningar och ansökningar till barn och ungdomsgruppen under 2015, handlades också ett stort antal ärenden rörande ensamkommande barn, vilket medförde utökad övertid och en mycket ansträngd arbetssituation.

text: Sammanfattning av ärendet

text: _ _ _

text: I skrivelsen till JO anför AA att hon blev förd till ett 12 §-hem efter förhandling i förvaltningsrätten den 11 augusti 2015, där rätten beslutade om vård enbart enligt

text: 2 §

text: LVU och inte enligt

text: 3 §

text: LVU, som socialnämnden också ansökt om. Först på kvällen samma dag meddelades SiS-hemmet att hon inte skulle kvarhållas och att hon skulle få hjälp att kunna åka till föräldrahemmet. Den skriftliga domen sändes per fax till socialnämnden den 17 augusti 2015. _ _ _

text: Efter att AA avvikit från HVB-hem, begärdes handräckning från polisen för att hon skulle kunna föras tillbaka till HVB-hemmet. Efter att kammarrätten den

text: 14 oktober 2015 beslutat om att LVU inte var tillämplig, återtogs inte socialnämndens begäran om handräckning. Polisen kallades åtta månader senare till AA och hennes pojkvän, som bråkat. När polisen kollade upp AA, fann den en begäran om handräckning. AA kunde visa domen från kammarrätten, varför handräckningen inte verkställdes. Frågan om att en begäran om handräckning inte återkallats av socialnämnden har efter polisanmälan om tjänstefel utretts av åklagare, som konstaterat att gärningen, att inte återkalla, är att bedöma som ringa fall. Gärningen är därför inte brottslig […]. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Dröjsmål med att underrätta ungdomshemmet om att förvaltningsrätten hade avslagit socialnämndens ansökan om att AA skulle beredas vård enligt

text: 3 §

text: LVU Den 1 oktober 2018 infördes vissa ändringar i LVU. Jag kommer i det följande att hänvisa till LVU i den lydelse som gällde vid tidpunkten för socialnämndens handläggning.

text: Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdomar ska göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i SoL. Barn och ungdomar kan under vissa förutsättningar beredas vård utan samtycke med stöd av LVU. Vård enligt LVU kan beslutas på grund av brister i den unges hemmiljö (

text: 2 §

text: LVU) eller den unges eget beteende (

text: 3 §

text: LVU). Förvaltningsrätten beslutar om vård enligt LVU efter ansökan av socialnämnden (

text: 4 §

text: LVU).

text: Socialnämnden bestämmer hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas under vårdtiden (

text: 11 §

text: LVU). För vård av unga som på någon grund som anges i

text: 3 §

text: LVU behöver stå under särskilt noggrann tillsyn ska det finnas särskilda ungdomshem (

text: 12 §

text: LVU). Även barn och unga som behöver vård enligt

text: 2 §

text: LVU eller de som vårdas på frivillig grund med stöd av bestämmelserna i SoL kan placeras på ett särskilt ungdomshem.

text: För att kunna genomföra vården eller för att upprätthålla ordningen och säkerheten vid de särskilda ungdomshemmen har SiS särskilda befogenheter som regleras i 15–20 §§ LVU. De särskilda befogenheterna innebär begränsningar i rörelsefrihet och kontakter med omvärlden samt möjligheter att kontrollera vad som förs in i hemmen. De särskilda befogenheter som ger SiS rätt att begränsa de ungas rörelsefrihet i 15–15 c §§ LVU gäller uteslutande de som vårdas enligt

text: 3 §

text: LVU.

text: Förvaltningsrätten i Göteborg avkunnade den 11 augusti 2015 en dom som innebar att AA skulle vårdas enligt 1 § andra stycket och 2 § LVU. Socialnämndens ansökan om vård enligt

text: 3 §

text: LVU avslogs dock. Efter att förvaltningsrätten avkunnat sin dom fördes AA till ungdomshemmet av polis.

text: När förvaltningsrätten avkunnade sin dom var två företrädare för socialnämnden närvarande. Efter förhandlingen åkte de tillbaka till socialförvaltningens kontor i

text: Mellerud. Då konstaterade man att AA inte längre kunde vistas vid ett särskilt ungdomshem eftersom hon inte vårdades enligt

text: 3 §

text: LVU.

text: De som företrädde nämnden vid förhandlingen i förvaltningsrätten borde ha förstått att domen ändrade förutsättningarna för vården av AA vid ungdomshemmet. De skulle därför ha sett till att ungdomshemmet utan dröjsmål fick information om att AA inte kunde vårdas med stöd av

text: 3 §

text: LVU. Socialnämnden borde också omgående efter förvaltningsrättens dom ha tagit ställning till om AA skulle placeras någon annanstans än vid Margretelunds ungdomshem.

text: Socialnämnden hade kontakt med ungdomshemmet först på kvällen den 11 augusti och upplyste då hemmet om att AA inte var föremål för vård enligt

text: 3 §

text: LVU. Eftersom AA hade förts till ungdomshemmet direkt efter det att förvaltningsrätten avkunnat sin dom fanns det en risk för att hon där under mellantiden utan lagstöd skulle ha kunnat bli föremål för sådana tvångsåtgärder som hemmet får vidta endast i fråga om dem som vårdas med stöd av

text: 3 §

text: LVU. Även om AA inte blev utsatt för några sådana åtgärder ser jag ändå allvarligt på det inträffade.

text: Underlåtenhet att hos polisen återkalla begäran om handräckning Enligt

text: 43 § första stycket 2

text: LVU ska Polismyndigheten på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat lämna biträde för att genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU. Det ligger i sakens natur att en begäran om polishandräckning måste återkallas utan dröjsmål om det inte längre finns någon grund för handräckning, t.ex. därför att förvaltningsrätten har avslagit socialnämndens ansökan om vård enligt LVU.

text: AA avvek från HVB-hemmet Hoppet Skredsvik den 4 september 2015. Samma dag begärde en företrädare för socialnämnden polishandräckning för att föra henne tillbaka till hemmet. Den 14 oktober 2015 beslutade Kammarrätten i Göteborg att avslå socialnämndens ansökan om vård av AA. Efter denna tidpunkt fanns det inte längre någon grund för polishandräckning. Det tog dock åtta månader innan socialnämnden återkallade sin begäran om polishandräckning. Eftersom socialnämndens begäran om handräckning under den tiden var ”öppen” fanns det under samma period en risk för att polisen skulle föra AA till HVB-hemmet trots att LVU-vården hade upphört. Om AA vid polisens besök hos henne i juni 2016 inte hade kunnat visa upp kammarrättens dom om att LVU-vården upphört hade det funnits en betydande risk för att hon skulle ha förts till HVB-hemmet.

text: Av remissyttrandet framgår att socialnämnden är medveten om att handläggningen har brustit samtidigt som rutiner har tagits fram för att undvika att en liknande situation uppstår igen. Det finns därför inte skäl för mig att ytterligare uppehålla mig vid saken. Jag vill dock framhålla att det inträffade naturligtvis inte är acceptabelt.

text: Övrigt Det som har kommit fram i övrigt ger inte anledning till något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från min sida. Ärendet avslutas med den allvarliga kritik som innefattas i det ovan anförda.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord:
Grundläggande fri- och rättigheter
Tryck- och yttrandefrihet

title: Anmälningar mot proAros Hammarby-Råby i Västerås kommun angående ifrågasatt kränkning av anställdas inom förskoleverksamheten yttrandefrihet

text: Anmälningarna

text: AA (dnr 2847-2002), BB (dnr 2897-2002) och en facklig organisations lokalavdelning i Västerås genom CC (dnr 2898-2002) ifrågasatte i skrivelser till JO om proAros, Hammarby-Råby, i Västerås kommun åtgärd att tilldela viss personal vid en förskola i Västerås en erinran utgjort en kränkning av personalens yttrandefrihet. Enligt anmälarna grundades åtgärden på att personalen i en skrivelse till barn- och ungdomsnämndens ordförande – vilken skrivelse även skickades för kännedom till bl.a. föräldrarna till barnen på förskolan – hade uttalat kritik mot en förestående förändring av verksamheten. Anmälarna begärde mot bakgrund härav att JO skulle inleda en utredning av saken.

text: Till anmälningarna fogades bl.a. en kopia av kommunens aktuella skrivelse rubricerad ”Erinran”. Skrivelsen, som utgått till berörd personal, hade följande lydelse.

text: I ett anställningsavtal har båda parter rättigheter och skyldigheter gentemot varandra. För att anställningsavtalet skall fungera i praktiken förutsätts att båda parter fullgör sina skyldigheter. I arbetstagarens skyldigheter ingår bl.a. att vara lojal och verka för de mål som arbetsgivaren satt upp för verksamheten. Arbetsgivaren har noterat att du har brutit mot Dina skyldigheter i anställningsavtalet genom att brevledes lämna vilseledande information om verksamheten. Denna erinran är inte någon disciplinär åtgärd utan enbart ett klarläggande av vissa skyldigheter i anställningsavtalet. Vi vill i detta sammanhang även erinra om att ett brott mot anställningsavtalet ytterst kan leda till uppsägning eller avskedande enligt lagen om anställningsskydd.

text: Utredning

text: Anmälningarna remitterades. Styrelsen för proAros i Västerås kommun överlämnade som sitt remissvar en av stadsjuristen i samråd med proAros ledningskontor upprättad tjänsteskrivelse, vari anfördes bl.a. följande.

text: Som framgår av en av anmälningarna har förhållandena vid förskolan diskuterats under många år. Medarbetare och föräldrar har framfört att förskolan har en för låg personaltäthet och att barngrupperna har varit för stora. Ansvariga chefer inom styrelsen för proAros och företrädare för Barn- och ungdomsnämnden har deltagit i diskussionerna. Medarbetarna vid förskolan har i ett brev ställt till Barn- och ungdomsnämndens ordförande, och som även skickats för kännedom till föräldrar med barn på förskolan, uttryckt det missnöje som tidigare kommit fram vid diskussionerna. I brevet har medarbetarna beskrivit hur personaltätheten och barngruppernas storlek blir hösten 2002. Medarbetarna har vidare i sitt brev uppgivit följande. ”Vi anser att vi till hösten ej kan tillgodose barnens grundläggande behov såsom att få mat, vila utevistelse och tillgång till en famn när barnen behöver det. Vi känner oss osäkra på om vi kan ta ansvar för barnens säkerhet när vi blir så få vuxna på så många barn. Någon pedagogisk verksamhet anser vi oss ej kunna bedriva inom de ramar vi fått. Vi anser dessutom att våra lokaler inte är ändamålsenliga till verksamhet för så stora barngrupper. Med anledning av kommande förändringar anser vi oss ej kunna uppfylla vårt uppdrag enligt Lpfö 98 och vill därför med denna skrivelse göra er uppmärksamma på rådande omständigheter ”. Arbetsgivaren, dvs. styrelsen för proAros, reagerade på dessa delar i brevet, eftersom styrelsen är skyldig att fullgöra de uppgifter som medarbetarna beskriver i sitt brev. Styrelsen ansåg att medarbetarna genom att på detta sätt framföra sin personliga uppfattning gått utöver vad som omfattas av yttrandefriheten och att detta skadat arbetsgivaren. Styrelsen ville upplysa medarbetarna om sin uppfattning och ge dem en tillsägelse. Styrelsen valde att göra detta skriftligen genom skrivelsen daterad 2002-08-05 rubricerad ”Erinran”, vilken givits in i samband med anmälningarna till JO. Skrivelsen är ordagrant hämtad ur boken ”Personaljuridik” författad av DD.

text: Styrelsen har aldrig haft för avsikt att framföra något hot om uppsägning med anledning av händelsen. Styrelsen för proAros har härefter, genom direktören och områdeschefen, dels i Vestmanlands läns tidning den 21 augusti 2002, dels vid samtal med medarbetarna framfört att istället för brevet borde arbetsgivare och medarbetare tillsammans muntligt ha diskuterat den uppkomna situationen. Detta understryks ytterligare av att formuleringarna i brevet uppfattades som ett hot om uppsägning, vilket försvårade en rak och konstruktiv kommunikation. I den meningen är också styrelsen för pro- Aros självkritisk och brevet har som en följd av detta dragits tillbaka. Styrelsen vill dock tydligt understryka att den här typen av situationer måste diskuteras öppet i organisationen. Syftet med brevet var således att påpeka det ansvar medarbetarna har i relationen med föräldrarna. Styrelsen för proAros välkomnar en prövning av JO, som kan ge vägledning i vilket ansvar och vilka befogenheter som såväl arbetsgivare som medarbetare har i sådana här svåra situationer.

text: Anmälarna bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. Yttrande inkom från den fackliga organisationen genom CC.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: I

text: 2 kap. 1 § första stycket 1 regeringsformen

text: (RF) sägs att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet, varmed avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och

text: känslor. Begränsning av yttrandefriheten får enligt

text: 2 kap. 12 §

text: RF ske genom lag. Någon sådan begränsning är dock inte aktuell i förevarande fall.

text: Yttrandefriheten utgör en förutsättning för en fri debatt om lämpligheten och riktigheten av myndigheternas handlande och möjliggör därmed också en granskning av hur offentliga tjänstemän sköter sina åligganden.

text: Lagregleringen om yttrandefrihet ger offentligt anställda samma skydd som andra medborgare. En offentligt anställd kan således som alla andra ge uttryck för sin uppfattning. Detta gäller även rörande den egna myndighetens verksamhet. I

text: sekretesslagen (1980:100)

text: finns dock regler som begränsar den offentligt anställdes rätt att yttra sig om vad han fått veta i samband med sin tjänst.

text: Det skydd för yttrandefriheten som

text: regeringsformen

text: anger är ett skydd gentemot ”det allmänna”. Skyddet innebär att en myndighet inte får ingripa vare sig formellt eller informellt mot en tjänsteman hos myndigheten för att han eller hon har använt sig av sin grundlagsstadgade rätt att yttra sig i massmedier eller på annat sätt ge uttryck för sin uppfattning. En myndighet får inte heller försöka motarbeta att den anställde använder sig av sina rättigheter. En arbetsgivare kan således inte genom generella uttalanden eller genom kritik i enskilda fall söka påverka arbetstagaren i fråga om det sätt på vilket yttrandefriheten används. Detta gäller även i de fall en myndighet anser att arbetstagaren lämnat felaktiga uppgifter. Myndigheten är i stället hänvisad till att på lämpligt sätt bemöta och rätta sådana uppgifter.

text: Den som är anställd vid en myndighet har således rätt att, utan repressalier från myndighetens sida, offentligt framföra från arbetsgivarens uppfattning avvikande synpunkter på myndighetens organisation och verksamhet. Detta gäller såväl före som efter det att ett beslut fattats hos myndigheten. Reglerna till skydd för yttrandefriheten fritar däremot inte den anställde från skyldigheten att i sin verksamhet lojalt rätta sig efter arbetsgivarens beslut och direktiv angående hur verksamheten skall bedrivas, oavsett vilken uppfattning han eller hon kan ha om dessa.

text: Bedömning

text: Styrelsen har i remissvaret anfört att arbetsgivaren, dvs. styrelsen för proAros, ansåg att personalen, genom att på det sätt som skedde framföra sina personliga uppfattningar, gått utöver vad som omfattas av yttrandefriheten och att detta hade skadat arbetsgivaren. Styrelsen har vidare uppgett att den i anledning härav ville ge de anställda en tillsägelse och att detta skedde genom det brev som har rubricerats ”Erinran”. Styrelsen har inte gjort gällande att personalen skulle ha vägrat att verkställa beslut som fattats av arbetsgivaren eller på något annat sätt brutit mot direktiv rörande verksamheten. Anledningen till den erinran som tilldelats viss personal har således, såvitt framgår av remissvaret och vad som framgår av den ifrågavarande handlingen, grundats enbart på innehållet i personalens skrivelse till bl.a. barn- och ungdomsnämndens ordförande. Vad som står i den skrivelsen ger inte på något sätt underlag för uppfattningen att innehållet inte skulle omfattas av den grundlagsskyddade yttrandefriheten. Utfärdandet av erinran har därför inneburit en

text: kränkning av personalens grundlagsstadgade rätt att ge uttryck för sin uppfattning, och styrelsen kan inte undgå allvarlig kritik för detta. –––––––– Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Dokumentation
God man/förvaltare
Kommunicering

title: Anmälan mot Överförmyndaren i Pajala kommun om underlåtenhet att inför beslut om byte av god man inhämta yttrande från barn till huvudmannen m.m.

text: Bakgrund

text: Efter ansökan från Överförmyndaren i Pajala kommun beslutade Haparanda tingsrätt den 6 augusti 2003 att anordna godmanskap för AA:s mor, BB, och att till god man utse CC. Den 12 augusti 2003 begärde CC att bli entledigad som god man. Genom beslut samma dag förordnade överförmyndaren DD till god man för BB.

text: Anmälan

text: AA har i en anmälan, som kom in till JO den 17 januari 2008, framfört klagomål mot Överförmyndaren i Pajala kommun och anfört bl.a. följande. Hennes mor BB avled i november 2006. Samma dag blev hon kontaktad av en person som presenterade sig som DD, god man för BB. Hon hade dock inte tidigare fått något besked om att DD var förordnad som god man för hennes mor och levde därför i tron att CC fortfarande var förordnad som god man. Hon vill därför rikta klagomål mot överförmyndaren med anledning av att överförmyndaren inte hade kontaktat henne i samband med bytet av god man. AA bifogade ett antal handlingar till sin anmälan.

text: Utredning

text: Överförmyndarens akt rörande BB har inhämtats och granskats. Ärendet har därefter remitterats till överförmyndaren för yttrande. I sitt svar har Överförmyndaren i Pajala kommun, EE, anfört bl.a. följande (bifogade bilagor har här utelämnats). – – – Den första förordnade gode mannen för BB var CC, hon förordnades av Haparanda Tingsrätt 2003-08-06. Efter ca en vecka begärde CC att bli entledigad från uppdraget som god man. I det läget hade BB:s hälsotillstånd förvärrats och läget var kaotiskt, hon var i stort behov av en god man som bevakade hennes rätt, skötte hennes ekonomi samt sörjde för hennes person. Dåvarande överförmyndaren förordnade en ny god man, DD, beslutsdatum 2003-08-12. Den nya gode mannen DD är rutinerad och kunnig, det finns inget ofördelaktigt om hennes person.

text: Då en god man utses för en person, så kommer det in en ansökan till överförmyndaren från ex. läkare, vårdpersonal eller anhöriga, i detta fall var läkarintyget grunden för ansökan. Ansökan med läkarintyg, personbevis s.k. familjebevis insändes till Tingsrätten. När sedan Tingsrätten tagit beslut i ärendet, sändes ett beslut till anhörig för att de skall få yttra sig. Yttrandet skall ha inkommit till Tingsrätten inom 3 veckor. Då inget svar lämnas under nämnda tid så har beslutet vunnit laga kraft. Vad som gäller kontakten med anhörig, dottern till BB, handlades det på ett korrekt sätt. Dottern AA kontaktades först av en biståndshandläggare vid Socialbyrån som hade utsatt en viss tid för ett sammanträffande, men dottern AA kom aldrig. Överförmyndaren hade även sökt dottern ett antal gånger utan att få kontakt med henne. I flera år kämpade BB med sin demenssjukdom. I ett litet samhälle som Pajala var BB inte anonym. Hon besökte bl. a. socialbyrån, kommunförvaltningen, Pajala bostäder, Polisen m. fl. instanser ett par gånger i veckan, hon var mycket sorgsen över sin sjukdom samt att hon inte hade kontakt med dottern. Det är inte ovanligt att anhöriga ex barn inte vill ha kontakt med sina föräldrar, och då måste Överförmyndaren göra en bedömning, i just detta fall var det brådskande, allt gjordes för BB:s bästa. – – – AA har yttrat sig över remissvaret och anfört bl.a. följande. Hon har aldrig blivit kontaktad av överförmyndaren, varken brevledes eller per telefon. Om överförmyndarens påstående stämmer borde myndigheten ha dokumenterat vem som kontaktat henne, och när det i så fall skett. Om hon hade fått yttra sig inför bytet hade hon föreslagit att moderns väninna skulle förordnas som ny god man. Hon har inte heller fått del av överförmyndarens beslut att förordna DD till god man.

text: Bedömning

text: Rättslig reglering m.m. I

text: 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken

text: (FB) föreskrivs bl.a. att rätten i ärenden om anordnande av godmanskap enligt

text: 11 kap. 4 §

text: FB ska inhämta yttrande från den enskildes make eller sambo och barn, om det inte är obehövligt. Enligt tredje stycket i samma lagrum gäller bestämmelsen i andra stycket även i ärenden hos överförmyndaren om förordnande av god man enligt 4 § i samma kapitel.

text: Av förarbetena till nämnda bestämmelse framgår att make, sambo och barn som huvudregel ska höras, om det inte är obehövligt. Det förhållandet att den enskilde själv har ansökt om eller samtyckt till den begärda åtgärden kan göra det obehövligt att inhämta yttrande från anhöriga. Saken måste dock bedömas från fall till fall. Samma förfarande gäller när överförmyndaren har att förordna god man på ett senare stadium. Självklart kan det i sådana situationer ofta vara så att vissa yttranden som bör inhämtas i ärendet om anordnande av godmanskap då framstår som onödiga och därför inte behöver hämtas in med stöd av undantagsreglerna i andra stycket (se

text: prop. 1993/94:251 s. 202

text: f.).

text: Enligt

text: 15 § förvaltningslagen (1986:223)

text: ska uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för ärendets utgång antecknas. Även uppgifter som rör ärendets gång, t.ex. kontakt med parter, andra personer eller myndigheter, bör emellertid antecknas i vissa fall. En god

text: dokumentation är en förutsättning för att den som berörs av ärendet och andra, t.ex. domstolar och JO, ska kunna följa ärendets gång. Dokumentationen ska säkerställa hanteringen av ärendet om den ordinarie handläggaren är frånvarande, trygga myndighetens underlag för beslut och ge möjlighet till granskning av ärendets handläggning i efterhand. Enligt min uppfattning innebär en god dokumentation naturligtvis också att de anteckningar som görs ska vara begripliga även för andra än den som gjort desamma. Dessutom ska det framgå när anteckningarna gjorts och av vem. Handläggningen av ärendet rörande byte av god man för BB Överförmyndaren har anfört att man försökte få kontakt med AA. Med hänsyn härtill torde myndigheten, åtminstone initialt, ha ansett att det var behövligt att inhämta ett yttrande. Utifrån vad som framgår av remissvaret synes dock överförmyndaren ha gjort undantag från huvudregeln med hänvisning till att ärendet brådskade. Enligt gällande rätt kan överförmyndaren emellertid inte på den grunden underlåta att begära in yttrande från bl.a. huvudmannens barn. I sammanhanget är dessutom att märka att en avgående god man är skyldig att kvarstå tills en ny god man förordnats, se

text: 11 kap. 19 § andra stycket

text: FB.

text: Det framgår inte av överförmyndarens akt att några försök att kontakta AA överhuvudtaget gjordes. Om myndighetens uppgifter stämmer borde dessa försök ha dokumenterats, t.ex. genom att förse akten med en tjänsteanteckning eller en kopia på begäran om yttrande.

text: Enligt min mening förtjänar överförmyndaren kritik för nu nämnda brister i handläggningen. Övrigt Med anledning av vad överförmyndaren anfört angående vid vilken tidpunkt yttrande från anhöriga ska inhämtas vill jag framhålla följande. Yttrandet, som enligt huvudregeln i 11 kap. 16 § andra och tredje stycket FB ska begäras in från en huvudmans barn, ska inhämtas innan överförmyndaren fattar beslut angående byte av god man. Detsamma gäller då tingsrätten beslutar att anordna godmanskap och samtidigt förordnar god man. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört ter sig överförmyndarens uttalande i denna del märkligt.

text: Det som i övrigt har framkommit i ärendet ger inte tillräcklig anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Orosanmälan Sekretess

title: Kritik mot Socialnämnden i Ängelholms kommun för hanteringen av en s.k. orosanmälan till en annan kommun

sammanfattning: En kvinna som studerade till socionom genomförde praktik vid socialförvaltningen i Ängelholms kommun. Med anledning av vad hon berättade om sig själv för sina medarbetare upprättades en s.k. orosanmälan avseende kvinnans barn och överlämnades till hennes hemkommun. Socialnämnden kritiseras för att praktikhandledarna vid ett möte med kvinnans lärare agerade på ett sådant sätt att det framkom att det hade upprättats en orosanmälan.

text: Bakgrund

text: AA studerade till socionom och genomgick under höstterminen 2010 kandidatperiod (praktik) vid socialförvaltningen i Ängelholms kommun. Socialsekreterarna BB och CC var hennes handledare. I december 2010 hölls, på handledarnas initiativ, ett möte på socialförvaltningen. Vid mötet deltog handledarna, AA samt två lärare från universitetet – en lärare med ansvar för praktikperioden (DD) och en studievägledare med ansvar för vissa praktiska frågor angående studenternas praktik (EE). I samband med mötet fick AA och universitetslärarna veta att socialförvaltningen i Ängelholms kommun hade upprättat en anmälan till AA:s hemkommun angående misstanke om att socialnämnden kunde behöva ingripa till skydd för AA:s barn (en s.k. orosanmälan). Den anmälan som gavs in till socialnämnden i AA:s hemkommun var undertecknad av två gruppledare vid socialförvaltningen i Ängelholms kommun.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot sina handledare och de två gruppledarna. Hon anförde bl.a. följande. Handledarna har brutit mot bestämmelserna om sekretess genom att vid mötet med hennes lärare i december 2010 "lämna fram" en kopia av den anmälan som hade gjorts till hennes hemkommun. Hennes lärare hade inte rätt att ta del av det som skrivits i anmälan och inte heller att få uppgift om att en anmälan hade gjorts. Anmälan innehöll dessutom faktafel.

text: AA framförde även klagomål angående bl.a. allmänt bristfällig efterlevnad av sekretessregler inom förvaltningen.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades en kopia av orosanmälan från AA:s hemkommun. Vidare togs vissa upplysningar in per telefon, bl.a. från AA.

text: Vad som kom fram genom utredningen gav mig anledning att anta att befattningshavare som står under min tillsyn hade gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: . Jag beslutade därför den 22 mars 2011 att inleda förundersökning angående sådant brott.

text: I april 2011 hölls förhör med AA som målsägande. I maj 2011 hölls förhör med EE respektive DD som vittnen.

text: Med hänsyn till vad som kom fram under förundersökningen fann jag inte längre anledning att anta att någon person som står under min tillsyn hade gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt. Jag beslutade därför den 27 maj 2011 att lägga ned förundersökningen och i stället fortsätta utredningen inom ramen för förevarande tillsynsärende.

text: Socialnämnden i Ängelholms kommun anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad AA anfört om mötet mellan praktikhandledarna och lärarna i sin anmälan till JO. Yttrandet skulle särskilt avse klagomålen rörande att sekretesskyddade uppgifter lämnats ut till lärarna.

text: Socialnämndens arbetsutskott gav in ett yttrande av följande lydelse.

text: Utredning och yttrande gällande AA

text: Nedanstående yttrande har sammanställts efter samtal med socialsekreterare BB och CC, vilka var AA:s två handledare under hennes tid som kandidat vid Individ- och familjeomsorgen i Ängelholm. Vidare ligger även en skriftlig sammanställning av AA:s praktiktid till grund för nedan skriven utredning.

text: AA:s praktiktid

text: AA:s handledare, BB och CC, tog tidigt i praktikterminen kontakt med praktikansvarig lärare, DD, för att få råd och vägledning kring handledarskapet av AA. Detta då de uppmärksammat att AA hade svårigheter att tillgodogöra sig vissa delar i den gemensamt uppgjorda praktikplanen. Främst handlade det om att AA tydligt visade att hon hade en medberoendeproblematik. DD rådde BB och CC att ha medberoendeproblematiken som en röd tråd i handledningen med AA, vilket de också hade. Handledarna hade kontinuerligt samtal med AA kring att de såg ett allmänt medberoende hos AA i kontakten med klienter. De diskuterade även med henne om hur detta påverkade hennes bedömningar och hur hon hanterade och tolkade lagstiftningen. AA hade även svårigheter att representera en myndighet. Samtal hölls med AA om att hon hade svårt att föra sig som en myndighetsperson, dels i förhållande till klienten men även i förhållande till samarbetspartners.

text: AA sa i diskussioner med sina handledare att hon har en negativ syn på myndighetspersoner då hon sa sig ha egna negativa erfarenheter av socialtjänsten i sin hemkommun. [---] Utifrån de samtal handledarna hade med AA växte en oro för AA:s son fram. Oron ledde fram till att man beslutade sig för att formulera en anmälan till AA:s hemkommun. AA fick muntlig information om att handledarna avsåg att lämna en anmälan redan innan den formulerats i skrift.

text: Mötet mellan AA, hennes handledare på praktikplatsen och hennes lärare

text: Det möte som AA:s anmälan till JO handlar om är ett möte som ägde rum efter att BB och CC bedömt att de brister AA visat var så allvarliga att hon inte kunde vara kvar på sin praktikplats. Två ansvariga lärare deltog från skolan och BB och CC från socialtjänsten tillsammans med AA. Mötet var påkallat utifrån att högskolan är socialtjänstens uppdragsgivare när det gäller ansvaret för kandidaten. Syftet med mötet var att överlämna en bedömning till praktikansvarig lärare för att förklara och tydliggöra att AA:s brister i det sociala arbetet var så stora att hon inte kunde vara kvar på praktikplatsen. Handledarna beskriver för skolans representanter att de tidigt i terminen sett en medberoendeproblematik hos AA och att AA har en hemsituation som påverkar hennes yrkesroll. De beskriver hur detta påverkar hur AA förhåller sig i klientmöten men även i ärendediskussioner och i kontakter med andra myndigheter. [---] Det är riktigt att handledarna formulerat en skriftlig anmälan om oro för AA:s son som de avsåg att lämna till socialtjänsten i AA:s hemkommun. Anmälan finns med i rummet förslutet i ett kuvert men den finns inte med i diskussionerna med AA och lärarna. AA blev upprörd under mötet när handledarna beskriver de brister de sett hos henne. Hon är besviken och väljer att hastigt resa sig upp som för att rusa därifrån. Handledarna ber AA vänta och överlämnar då det slutna kuvertet, vari orosanmälan till hemkommunen ligger. AA frågar: "vad är det?". Handledarna svarar då att det är en anmälan som de avser att lämna till socialtjänsten i AA:s hemkommun. Det hela går väldigt snabbt och AA rusar i affekt ut från rummet med kuvertet i handen. Planeringen var att be AA stanna kvar en stund efter att mötet med lärarna var avslutat och då ge AA en kopia på anmälan och ge henne möjlighet till samtal om anmälan. Nu blev det inte som planerat.

text: Bedömning Frågeställningen handlar om två saker. Det ena är vad som avhandlats på mötet handledarna kallat till. Det andra handlar om att det kan ha lämnats ut sekretessskyddade uppgifter till lärarna under detta möte. Om en socionomkandidat har egna svårigheter som visar sig under praktiktiden är det handledarnas skyldighet att överlämna den informationen till ansvarig praktiklärare på skolan. Detta då det är skolan som är handledarnas uppdragsgivare. I det här fallet handlar det om att AA har en egen problematik som slår igenom i klientkontakter och i diskussioner om klienter och det sociala arbetet. I slutet av mötet reser sig AA i affekt upp och är på väg att lämna rummet. I stunden överlämnar handledarna då ett slutet kuvert som innehåller anmälan om oro för AA:s son. AA är upprörd och i farten när hon är på väg därifrån ställer hon frågan om vad det är för kuvert. Handledarna svarar att det är en anmälan om oro för sonen. Det har inte sagts något om innehållet i kuvertet eller lämnats muntlig information om anmälan under mötet, men den här överlämningen borde oavsett det inte ha skett i närvaro av lärarna. Kuvertet och muntlig information borde ha lämnats till AA i ett separat möte, vilket också är verksamhetens rutinmässiga förfarande. Socialförvaltningen har tydliga rutiner när det gäller hantering av information som rör enskild individ. Det tillhör ovanligheten att en kandidat inte kan vara kvar på sin

text: praktikplats av sådana skäl som avses i AA:s fall. Ärendet är av känslig karaktär, vilket innebär att det som hände är att betrakta som ett misstag som skedde i stunden utifrån rådande situation. AA kommenterade remissvaret. Hon anförde därvid bl.a. att orosanmälan inte låg i ett kuvert när den överlämnades.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 26 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: gäller sekretess inom socialtjänsten för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men.

text: Av

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: framgår att den som röjer någon uppgift, som han eller hon är skyldig att hemlighålla enligt lag, ska dömas för brott mot tystnadsplikt till böter eller fängelse i högst ett år. Om gärningen begås av oaktsamhet döms till böter. I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar.

text: Bedömning

text: Det har framkommit att socialförvaltningen kallade två universitetslärare till ett möte i december 2010 för att diskutera förutsättningarna för AA:s fortsatta praktik vid förvaltningen. Skälet var att handledarna ansåg att olika förhållanden kopplade till AA:s familjesituation omöjliggjorde hennes slutförande av praktiken.

text: Det finns inte anledning för mig att rikta någon kritik mot att mötet genomfördes. Inte heller har jag någon invändning mot att det, i den aktuella situationen, togs upp omständigheter som rörde AA:s privatliv, i den mån detta var relevant för frågan om hennes genomförande av praktiken.

text: Vad gäller hanteringen av orosanmälan i samband med mötet finner jag skäl att anföra följande.

text: Socialtjänsten i Ängelholms kommun hade fått del av de uppgifter som den aktuella anmälan grundade sig på genom att AA talade om sitt privatliv med sina arbetskamrater vid socialförvaltningen, dvs. i samtal kollegor emellan. Den anmälan som upprättades av två gruppledare inom förvaltningen omfattades dock självfallet av bestämmelserna om sekretess inom socialtjänsten. Redan uppgiften om att anmälan existerade skyddades av sekretess.

text: Utredningen ger inte stöd för AA:s inledningsvis gjorda påståenden om att själva anmälan låg framme på bordet i rummet respektive att uppgifterna i anmälan diskuterades närmare under mötet. I remissvaret har anförts att "handledarna" överlämnade anmälan till AA och, på fråga från AA, upplyste att det var en anmälan om oro för sonen. Det har inte framkommit vilken av de två handledarna det var som gjorde uttalandet.

text: Som redan framgått fann jag efter de förhör som hölls under förundersökningen inte anledning att gå vidare med det straffrättsliga förfarandet. Vad som har

text: framkommit genom den fortsatta utredningen föranleder inte annan bedömning i den frågan. Detta innebär dock inte att myndighetens agerande vid mötet är fritt från invändningar. Jag delar nämndens uppfattning att orosanmälan och information rörande den borde ha lämnats till AA vid ett separat möte. Hanteringen förtjänar kritik.

text: Vad AA har anfört i övrigt ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som uttalats ovan.


title: Initiativärende mot Skaraborgs sjukhus, sjukhuset i Falköping, angående underrättelseskyldighet enligt 24 § tredje stycket lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM)

text: Initiativet

text: Med anledning av en anmälan till JO mot bl.a. Socialnämnden i Falköpings kommun avseende handläggningen av ett ärende om omhändertagande enligt lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) av en person, AA, infordrades och granskades handlingar från socialförvaltningen i Falköpings kommun och Skaraborgs sjukhus, sjukhuset i Falköping.

text: Av utredningen framkom bl.a. att socialnämnden den 9 december 2002 med stöd av

text: 13 §

text: LVM beslutade att omedelbart omhänderta AA. LVM- vården skulle inledas på sjukhuset enligt

text: 24 §

text: LVM. Polishandräckning begärdes av socialnämnden och AA fördes sent på kvällen till en psykiatrisk avdelning (FBK 7 D) vid sjukhuset i Falköping. Vid ankomsten uppgav han att han inte ville stanna. Läkaren bedömde att det inte fanns lagligt stöd att kvarhålla AA som genast lämnade avdelningen. Senare på natten påträffades AA av en polispatrull och övertalades att frivilligt återvända till sjukhuset. Han kvarstannade därefter frivilligt på avdelningen till dess transport till anvisat LVM-hem skedde den 11 december 2002.

text: Fråga uppkom om verksamhetschefen för avdelningen, i enlighet med vad som anges i

text: 24 § tredje stycket

text: LVM, skulle ha sett till att socialnämnden eller den som förestår vården vid LVM-hemmet genast underrättades vid det tillfälle när AA inte ville kvarstanna på sjukhuset. Om en sådan skyldighet förelåg uppkom därefter fråga om någon underrättelse gjordes.

text: Utredning

text: JO beslutade att ta upp saken till utredning och att inhämta yttrande från Regionstyrelsen i Västra Götalandsregionen. Regionstyrelsen överlämnade som sitt svar en utredning undertecknad av divisionschefen BB, Skaraborgs sjukhus, division psykiatri, sjukhuset i Falköping. Av utredningen framgick bl.a. följande.

text: Vid Division Psykiatri, vuxenpsykiatri, finns skriftlig rutin som en del av det material som delas ut till samtliga nyanställda läkare. Bifogar del av denna rutin

text: avseende LVM. Ävenså finns hänvisning till LVM i vår verksamhetshandbok med länk till författning i fulltext. I det aktuella fallet har jag efter det att patienten i fråga identifierats tagit del av journalhandling. Av journal framgår inte om anmälan har gjorts till behandlingshem eller socialnämnd i samband med att patienten lämnade avdelningen. Av journal framgår att bedömning av specialistläkare i psykiatri (överläkare) gjordes i anslutning till att patienten lämnade avdelningen kl. 23.30. Med stöd av gällande skriftlig rutin och med stöd av att överläkarbedömning gjordes kan handläggningen vara korrekt men i så fall ej fullt dokumenterad i journalhandlingen vilket i sig är otillfredsställande. Av den till remissvaret bifogade rutinen avseende LVM framgår – såvitt här är av intresse – följande.

text: En pat som intages efter ett

text: 13 §

text: LVM-beslut vårdas på sjukhuset enl HSL (hälsooch sjukvårdslagen [1982:763]; JO:s anm.). Inga tvångsåtgärder får vidtagas. Vill pat ej kvarstanna uppringes det behandlingshem han är placerad på av SIS (Statens institutionsstyrelse). Personal därifrån får komma och hämta pat som kvarhålles till dess. I beslut den 18 april 2005 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 24 § första stycket

text: LVM skall vård enligt LVM inledas på sjukhus, om förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Enligt bestämmelsens andra stycke skall den som behöver sjukhusvård under vårdtiden beredas tillfälle till sådan vård. Av tredje stycket framgår att verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vårdas skall se till att socialnämnden eller den som förestår vården vid LVMhemmet genast underrättas, om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen får besluta att missbrukaren skall hindras att lämna sjukhuset under den tid som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem.

text: JO har tidigare behandlat frågor om underrättelseskyldigheten och kvarhållningsrätten enligt nu aktuellt lagrum (JO:s ämbetsberättelse 1990/91 s. 218 och 1993/94 s. 298). I sistnämnda beslut aktualiserades frågan hur ”vårdas” i 24 § tredje stycket första meningen skulle tolkas. Socialstyrelsen som yttrade sig till JO i det ärendet anförde att en företagen undersökning inte kan anses vara påbörjad vård, då denna endast ligger till grund för läkarens beslut huruvida patienten skall erhålla vård. Socialstyrelsen synes således ha tolkat ordet vårdas så att därmed avses sjukhusvård. JO Norell Söderblom ställde sig tveksam till den tolkningen och ansåg sannolikheten tala för att lagstiftaren avsett den pågående LVM-vården. Då bestämmelsens utformning lämnade öppet för olika tolkningar ansåg hon sig inte kunna kritisera vederbörande läkare för att han hade underlåtit att anmäla till socialnämnden att patienten hade lämnat sjukhuset.

text: Därefter fann jag i ett beslut angående underlåtenhet att kvarhålla en patient som var föremål för vård enligt LVM (JO:s ämbetsberättelse 2002/03 s. 301), där även frågan om underrättelseskyldigheten berördes, det önskvärt att oklarheten i

text: lagstiftningen undanröjdes och sände över en kopia av beslutet till den särskilda utredare som fått i uppdrag att se över tillämpningen av LVM.

text: Frågan behandlades i LVM-utredningens betänkande Tvång och förändring – Rättssäkerhet, vårdens innehåll och eftervård (

text: SOU 2004:3

text: ). I propositionen Stärkt rättssäkerhet och vårdinnehåll i LVM-vården m.m. (

text: prop.2004/05:123 s. 37

text: ) anfördes att begreppet vårdas uppenbarligen kan tolkas på olika sätt: I den ena tolkningen innebär begreppet att det skall ha fattats ett beslut om intagning i slutenvård, medan det i den andra tolkningen räcker med att patienten har förts till sjukhuset efter beslut om LVM-vård.

text: Vidare anfördes i propositionen (s. 37 f.), som ännu inte har resulterat i någon ändring i lagstiftningen, följande.

text: Det kan enligt regeringens mening inte vara förenligt med intentionerna bakom bestämmelsen om underrättelseskyldighet att en patient fritt skall kunna lämna sjukhuset utan någon åtgärd från personalens sida, enbart av det skälet att patienten ännu inte har blivit föremål för ett formellt beslut om intagning i sjukhuset. Det är därför väsentligt att det i lagtexten tydligt framgår när förutsättningarna för verksamhetschefens underrättelseskyldighet och därmed kvarhållningsrätt föreligger. LVM-utredningen har föreslagit att underrättelseskyldigheten skall inträda så snart vårdtagaren har förts till sjukhusenheten. Länsrätten i Stockholm har i sitt remissvar påpekat att det kan finnas situationer där vårdtagaren självmant inställer sig vid en sjukhusenhet, vilket inte fångas upp med begreppet förts. Länsrätten föreslår i stället uttryckssätten vistas eller finns. Regeringen instämmer i den bedömningen, och föreslår lydelsen ”där vårdtagaren vistas”. I förevarande ärende aktualiseras inledningsvis frågan om AA vid det aktuella tillfället vårdades vid sjukhuset i Falköping i den betydelse som avses i

text: 24 §

text: LVM. I socialnämndens beslut om omedelbart omhändertagande angavs inget om var vården skulle inledas. Av nämndens underställning till länsrätten, gjord samma dag som beslutet om omedelbart omhändertagande, framgår att AA inledningsvis skulle placeras på FBK 7 D och att han blev inskriven vid Hornö LVM-hem i samband med omhändertagandet. Av den journalanteckning som gjordes vid sjukhuset den 9 december 2002 synes AA inte ha blivit inskriven vid avdelningen.

text: Mot bakgrund av den oklarhet som råder om såväl innebörden i begreppet ”vårdas” som om de faktiska förhållandena i det aktuella fallet konstaterar jag att det är oklart om någon underrättelseskyldighet enligt

text: 24 §

text: LVM förelåg.

text: Även om läkaren inte var skyldig att underrätta socialnämnden eller LVM-hemmet har det enligt min mening legat nära till hands att ändå underrätta socialnämnden om att AA hade lämnat sjukhuset. Härvid vill jag särskilt framhålla att AA var föremål för LVM-vård, att det var mitt i natten i december månad och att AA inte hade någon bostad.

text: Med konstaterande av att kommande lagstiftning kommer att undanröja den ovan berörda oklarheten i tillämpningen av

text: 24 §

text: LVM avslutas ärendet.