avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

nyckelord:
Drogtest
Frihetsberövande
Grundläggande fri- och rättigheter
Samtycke
Sjukvård

title: Allvarlig kritik mot en chefsöverläkare vid Rättspsykiatriska kliniken, Säters sjukhus, och en chefsöverläkare vid Område Psykiatri, Östersunds sjukhus, för behandlingen av en patient som gavs öppen rättspsykiatrisk vård

sammanfattning: En patient som gavs öppen rättspsykiatrisk vård skulle som villkor för vården bl.a. avhålla sig från droger och underkasta sig drogtester. Patienten lämnade vid ett besök på kliniken ett urinprov som vid s.k. screening visade positivt när det gällde amfetamin. Det uppstod då misstanke om att patienten hade använt droger i strid med villkoren för vården. Patienten informerades om att han kunde välja mellan att antingen stanna kvar frivilligt på kliniken till dess att urinprovet hade verifierats eller att man annars skulle ta ställning till att konvertera den öppna vården till sluten rättspsykiatrisk vård. Patienten stannade kvar på avdelningen i sju dagar. Screeningtestet hade då analyserats och visade negativt resultat. I en anmälan till JO klagade patienten på de berörda chefsöverläkarna och uppgav att han hade varit frihetsberövad eftersom han inte stannade kvar på kliniken av fri vilja. JO uttalar till att börja med att ett resultat som visats vid ett screeningtest bör användas med försiktighet eftersom resultatet inte är tillräckligt tillförlitligt. Då ett positivt resultat kan visa sig vara felaktigt bör ingripande beslut gentemot en patient inte grundas enbart på ett sådant test. JO kritiserar de berörda chefsöverläkarna och menar att de haft en felaktig utgångspunkt, att det var en självklarhet att patienten skulle vara föremål för sluten vård tills drogtestet hade verifierats. I stället borde man ha tillämpat en försiktighetsprincip och noga övervägt om andra mindre ingripande åtgärder kunde vara tillräckligt. JO uttalar vidare kritik mot en chefsöverläkare för att han inte begärde att analysen skulle tas med förtur. För patienten var resultatet av analysen avgörande för om han skulle behöva vara kvar inom den slutna vården eller inte. När det gäller frågan om patientens vistelse på kliniken var frivillig eller inte uttalar JO bl.a. följande: För att ett samtycke ska kunna ligga till grund för en vårdåtgärd krävs att frivilligheten är reell. En vårdåtgärd får inte genomföras efter hot om någon sanktion eller andra former av påtryckningar. Patienten måste ha fått information om alternativen som finns. Först då kan en patient lämna ett informerat samtycke. Samma resonemang kan föras när det gäller frågan om intagning för sluten vård enligt hälso- och sjukvårdslagen (HSL). I en situation som den nu aktuella där patienten har befunnit sig i ett uppenbart beroendeförhållande till läkarna måste det ställas höga krav när det gäller att försäkra sig om att frivillighet föreligger. JO anser att innehållet i den information som patienten fick inte uppfyllde de krav på tydlighet, saklighet och fullständighet som måste ställas för att patienten skulle kunna

text: fatta ett välgrundat beslut. Intrycket av journalanteckningarna är också att informationen har lämnats på ett sådant sätt att patienten inte kan ha uppfattat att han hade något annat val än att stanna på kliniken. Under dessa förhållanden, där patienten med fog uppfattat sig vara tvungen att gå med på läkarnas krav, finns det enligt JO:s mening inget verkligt samtycke. Patienten framförde också tydligt sitt missnöje. Det måste ha stått klart för sjukvårdspersonalen att det inte fanns något reellt samtycke till HSL-vård. Sjukvården borde därför ha tagit ställning till om förutsättningarna för återintagning till sluten rättspsykiatrisk vård var uppfyllda och i sådant fall antingen ha gjort en anmälan till förvaltningsrätten eller meddelat ett interimistiskt beslut om sådan vård. Genom sjukvårdens hantering betogs patienten sin rätt att få saken prövad av domstol. JO uttalar i denna del allvarlig kritik mot de berörda chefsöverläkarna. JO behandlar slutligen den omständigheten att patienten inte fick ha någon utevistelse i avvaktan på verifieringen av testresultatet. Detta är givetvis oförenligt med ståndpunkten att det rörde sig om frivillig vård. Eftersom patienten inte var intagen för sluten rättspsykiatrisk vård fanns det inget stöd för att hindra honom från att lämna kliniken. JO kritiserar chefsöverläkaren som beslutat i frågan. JO konstaterar att chefsöverläkarnas hantering har brustit i flera avseenden och att hanteringen har inneburit ett ingrepp i patientens rörelsefrihet som inte har haft stöd i lag. JO ser mycket allvarligt på detta.

text: Bakgrund

text: AA överlämnades 1991 till sluten rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Han vårdades sedan vid Rättspsykiatriska kliniken, Säters sjukhus. Efter en anmälan från chefsöverläkaren beslutade Förvaltningsrätten i Falun i en dom den 19 mars 2014 (mål nr 3087-14) att den rättspsykiatriska vården av AA skulle fortsätta men övergå från sluten till öppen rättspsykiatrisk vård. Som särskilda villkor för vården föreskrev rätten bl.a. att AA skulle avhålla sig från alkohol och andra droger samt underkasta sig provtagning/drogtest enligt chefsöverläkarens bestämmande.

text: Enligt en överenskommelse mellan Rättspsykiatriska kliniken vid Säters sjukhus, Landstinget Dalarna, och Område Psykiatri vid Östersunds sjukhus, Jämtlands läns landsting, gavs den öppna rättspsykiatriska vården av AA vid Östersunds sjukhus. Chefsöverläkaren BB vid Rättspsykiatriska kliniken i Säter hade ansvaret för vården. Han beslutade att AA skulle genomgå provtagning och lämna drogtest vid Östersunds sjukhus en gång per vecka.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade CC, som ombud för AA, på chefsöverläkaren BB vid Rättspsykiatriska kliniken, Säters sjukhus, och chefsöverläkaren DD vid Område Psykiatri, Östersunds sjukhus.

text: CC uppgav i huvudsak följande: Mellan den 3 och 10 september 2014 var AA frihetsberövad då han var inlåst vid den psykiatriska kliniken i Östersund. Chefsöverläkarna BB och DD meddelade inte något interimistiskt beslut om att vården skulle övergå från öppen till sluten rättspsykiatrisk vård. De lämnade

text: inte heller in någon anmälan till domstolen om att vården hade övergått till sluten rättspsykiatrisk vård. AA blev därigenom berövad sin rätt att få lagligheten av frihetsberövandet prövad av en domstol.

text: Anledningen till frihetsberövandet var att AA mitt på dagen den 3 september 2014 lämnade ett urindrogtest som vid screening visade på förekomst av amfetamin. Drogtestet skickades för verifikation. AA lämnade två nya drogtester senare samma dag som var negativa på samtliga droger. Han fick information om att han antingen kunde stanna frivilligt på kliniken för observation till dess att ett svar på verifieringsprovet hade kommit eller att vården kunde komma att konverteras till sluten rättspsykiatrisk vård. AA uppgav att agerandet var felaktigt och att han inte stannade kvar frivilligt. Dagen därpå ifrågasatte han klinikens agerande och sa att han ville lämna avdelningen. Vidare bad AA att DD skulle försöka skynda på verifieringsprocessen, men han ville inte göra det. Trots att AA hade uppgett att han inte stannade kvar frivilligt skrev BB till Förvaltningsrätten i Falun och meddelade att AA stannade kvar frivilligt för observation. BB skrev också att han av den anledningen avvaktade med att ansöka om sluten rättspsykiatrisk vård. Den 10 september 2014 kom beskedet att drogtestet var negativt och AA kunde lämna kliniken. AA var alltså under en vecka intagen mot sin vilja och utan något beslut av domstol. Under den aktuella tiden fick han inte vistas utomhus, varken ensam eller med någon annan person.

text: CC bifogade bl.a. ett yttrande från en sjukhuskemist vid Laboratoriemedicin, Östersunds sjukhus. I yttrandet anges bl.a. följande: Vi kan nog bara konstatera att det här provet visar på vikten av att verifiera ett positivt screeningresultat. Ett positivt screeningresultat är inte positivt i förhållande till patienten förrän det är verifierat positivt.

text: Utredning

text: JO begärde in journaler från Rättspsykiatriska kliniken vid Säters sjukhus och Östersunds sjukhus, Område psykiatri.

text: Sedan begärde JO att Landstingsstyrelsen i Landstinget Dalarna och Landstingsstyrelsen i Jämtlands läns landsting skulle yttra sig över det som hade anförts i anmälan till JO.

text: Landstingsstyrelsens arbetsutskott, Landstinget Dalarna, uppgav i ett remissvar bl.a. följande:

text: Arbetsutskottets bedömning

text: Patienten har tidigare haft en drog- och våldsproblematik och vårdas nu inom öppen rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Det var därför oundgängligt att verifiera det positiva drogtest som patienten lämnat. Uppgifterna går isär beträffande patientens frivilliga medverkan till att under den tid som provet verifierades, tas in för sluten vård. Medan ansvarig vårdpersonal har uppfattat det som att patienten samtyckte till detta, framgår det av anmälan att han inte gjorde det. Det framgår dock att om patienten inte gick med på den

text: frivilliga vården, så skulle ansökan göras om sluten psykiatrisk vård. Detta gjordes dock inte i och med uppfattningen att patienten samtyckt till intagningen. I alla frivilliga former av vård har patienten möjlighet att när som helst avbryta denna och lämna sjukvårdsinrättningen. I förevarande fall var patienten informerad om att denna möjlighet sannolikt skulle medföra konsekvensen att ansökan skulle göras om konvertering av vården till sluten psykiatrisk tvångsvård. För patienten är det därför inte märkligt om vården uppfattades som tvångsvård. Arbetsutskottet gör bedömningen att åtgärden att omedelbart reagera på det positiva drogtestet för att verifiera detta var väl motiverad. Vård ska alltid ges i frivilliga former i första hand, varför det också var riktigt att erbjuda patienten vård enligt hälso- och sjukvårdslagen. För att kunna ha kontroll över patienten under tiden behövde vården ske i sluten form. I efterhand kan konstateras att kontrollen hade kunnat ske även i öppna former, alternativt hade ansökan om konvertering av vården kunnat göras. Arbetsutskottet gör dock bedömningen att chefsöverläkarnas bedömning var välgrundad och att den också innebar ett mindre ingripande i den pågående öppna psykiatriska vården än om ansökan om konvertering till sluten psykiatrisk tvångsvård hade gjorts. Arbetsutskottet delar inte patientens bedömning att den tid som han var intagen i sluten vård utgjorde tvångsvård. Han var alltså fri att när som helst lämna vårdinrättningen. Arbetsutskottet instämmer också i redogörelsen för patientens situation och den utförliga rättsutredning som finns i yttrandet från Landstingsstyrelsen i Jämtlands län.

text: Patientperspektiv

text: Patientens perspektiv återfinns i JO-anmälan. Landstinget Dalarna, som är ansvarig för patientens vård, avser dock med de vidtagna åtgärderna att patienten ska kunna skrivas ut från den rättspsykiatriska vården utan risk för återintagning.

text: Juridik

text: För det juridiska perspektivet finns en redogörelse i yttrandet från Länsstyrelsen [Landstingsstyrelsen, JO:s anm.] i Jämtlands län.

text: Landstingsstyrelsen i Jämtlands läns landsting anförde bl.a. följande:fff

text: Den aktuella händelsen

text: Vid en regelbunden kontakt för provtagning för screening av urindroger den tredje september 2014 lämnade patienten ett urinprov som var positivt för amfetamin. Provet skickades till Klinisk Kemi, Laboratoriemedicin vid Norrlands Universitetssjukhus för verifiering. Område psykiatri vid Östersunds sjukhus meddelade det positiva screeningsresultatet till Rättspsykiatrisk avdelning 32 vid Säters sjukhus. Chefsöverläkaren BB vid Rättspsykiatrisk avdelning 32 vid Säters sjukhus beslutade att patienten skulle erbjudas inneliggande vård vid område psykiatri vid Östersunds sjukhus i väntan på verifikation av urinprovet. Patienten inställde sig senare samma dag vid område psykiatri vid Östersunds sjukhus där han närmare informerades om chefsöverläkarens vid Säters sjukhus beslut. Patienten gavs möjlighet att på frivillig väg skriva in sig och kvarstanna i väntan på verifikation av urinprovet. Patienten informerades också om att alternativet till en frivillig inskrivning sannolikt var att chefsöverläkaren vid Säters sjukhus skulle besluta om återintagning för sluten vård. Patienten gick frivilligt med på inskrivning även om han framförde att han ansåg hanteringen vara orätt och tänkte ta upp det med sin advokat. Patienten framförde aldrig några krav på att få överklaga ett eventuellt beslut av chefsöverläkaren vid Säters sjukhus.

text: Patienten framförde också önskemål om att verifieringsprocessen av provet skulle påskyndas och ges förtur. När det verifierande provresultatet, som visade att det inte funnits droger i urinen, kom den 10 september 2014 kunde patienten efter överenskommelse med chefsöverläkaren vid Säters sjukhus lämna slutenvården i Östersund.

text: Ansvarigt landsting

text: Enligt 2 § tredje stycket lagen om rättspsykiatrisk vård (

text: ) (LRV) gäller föreskrifterna i hälso- och

text: sjukvårdslagen (1982:763)

text: om skyldighet för ett landsting att erbjuda hälso- och sjukvård även rättspsykiatrisk vård. Enligt

text: tredje stycket

text: samma paragraf avses med chefsöverläkare i lagen chefsöverläkaren vid den sjukvårdsinrättning där patienten är inskriven. Enligt hälso- och

text: sjukvårdslagen

text: är det landsting där patienten är bosatt ansvarigt för vården av patienten. Bosättningen avgörs genom folkbokföringen. I riksavtalet för utomlänsvård har det mellan landstingen reglerats vad som gäller när en patient byter folkbokföringsort under pågående vård, i avtalet definierat som vårdtillfälle. För sluten vård gäller att ansvaret för vården ligger hos det landsting där patienten var folk bokförd vid inskrivning på ett sjukhus. Patienten dömdes till sluten rättspsykiatrisk vård 1991 och togs in på Rättspsykiatriska kliniken vid Säters sjukhus där han sedan dess varit inskriven. Patienten har sedan bytt folkbokföringsort till en ort i Jämtlands län. Genom tidigare nämnda dom i Förvaltningsrätten i Falun övergick vården av patienten från sluten rättspsykiatrisk vård till öppen rättspsykiatrisk vård. Enligt förarbetena till

text: 2 § 3 st.

text: LRV,

text: prop. 2007/08:70

text: , 2007/08:SoU15 är e n patient inskriven vid en sjukvårdsinrättning under hela tiden som vården ges, oavsett om detta sker i form av sluten eller öppen rättspsykiatrisk vård. Med hänsyn till detta kvarstår ansvaret för vården på Landstinget Dalarna, som Säters sjukhus tillhör, även om patienten bytt folkbokföringsort. Det är således chefsöverläkaren vid Rättspsykiatriska avdelningen vid Säters sjukhus som är chefsöverläkare enligt LRV. Chefsöverläkaren vid område psykiatri vid Östersunds sjukhus är inte behörig att fatta beslut om tvångsvården av denna patient. Patienten ges den öppna vården av område psykiatri vid Östersunds sjukhus enligt en överenskommelse mellan området och Rättspsykiatriska kliniken vid Säters sjukhus. Överenskommelsen har träffats med hänsyn till att patienten numera är bosat t i Jämtlands län och enbart med omtanke om patienten.

text: Återintagning för sluten rättspsykiatrisk vård

text: Patienten är sedan 1991 överlämnad till sluten rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Enligt 3b § andra stycket LRV får en patient som ges öppen rättspsykiatrisk vård med stöd av första stycket åter ges sluten rättspsykiatrisk vård om 1. det på grund av risken för återfall i brottslighet som är av allvarligt slag är påkallat att han eller hon är intagen på en sjukvårdsinrättning, eller 2. hans eller hennes psykiska tillstånd eller personliga förhållanden i övrigt har förändrats på ett sådant sätt att behovet av rättspsykiatrisk vård inte längre kan tillgodoses utanför sjukvårdsinrättningen. Chefsöverläkaren får besluta att en patient som ges öppen rättspsykiatrisk vård med stöd av

text: 3 d § första stycket

text: LRV åter ska ges sluten rättspsykiatrisk vård om 1. de förutsättningar som anges i 3 b § andra stycket är uppfyllda, och

text: 2. rättens beslut om fortsatt vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för patientens eller annans hälsa eller personliga säkerhet. Chefsöverläkaren ska inom fyra dagar från beslutet lämna in en anmälan till förvaltningsrätten enligt

text: 16 a §

text: LRV. Av förarbetena till bestämmelserna om öppen rättspsykiatrisk vård,

text: prop. 2007/08:70 s 116

text: framgår att om en återintagning behöver ske måste bedömas från fall till fall och är beroende av vilka villkor som föreskrivits, patientens sjukdomsbild och eventuell risk för återfall i brott. Om patienten ges rättspsykiatrisk vård med eller utan särskild utskrivningsprövning har därvid givetvis också stor betydelse. Vidare framgår att återintagning inte får ske enbart som en sanktion för att ett villkor inte har iakttagits. Underlåtenheten att följa föreskrivna villkor måste också innebära risker för patientens psykiska tillstånd eller - för patienter som ges rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning innebära att risken för återfall i brottslighet ökar.

text: Landstingsstyrelsens bedömning

text: Att patienten varit inskriven vid Rättspsykiatrisk avdelning 32 vid Säters sjukhus har varit utgångspunkten vid handläggningen vid område psykiatri vid Östersunds sjukhus. Att patienten ges den öppna vården av område psykiatri vid Östersunds sjukhus bygger på överenskommelsen mellan området och Rättspsykiatriska kliniken vid Säters sjukhus. Överenskommelsen har träffats med hänsyn till att patienten numera är bosatt i Jämtlands län och enbart med omtanke om patienten. Område psykiatri vid Östersunds sjukhus har haft ha nd om det faktiska utförandet av den öppna vården och vården vid den frivilliga vistelsen på Östersunds sjukhus mellan den tredje och 10:e september 2014. Alla beslut har fattats av chefsöverläkaren Rättspsykiatriska kliniken vid Säters sjukhus. Av förvaltningsrättens dom 2014-03-19 framgår att ett av skälen till att den rättspsykiatriska vården skulle fortsätta men övergå till öppen rättspsykiatrisk vård var att rätten, med hänsyn till den långa tid som gått sedan patienten vistats utanför institution, inte kunde bedöma risken för återfall i brottslighet av allvarligt slag. En kontrollerad utslussning skulle ske inom ramen för den öppna rättspsykiatriska vården för att dels få under lag för riskbedömningen vid framtida prövning av fortsatt vård eller utskriv ning och dels för att patienten ska få anpassa sig till ett liv i samhället utanför institutionen. De särskilda villkoren beslutades med hänsyn till de riskfaktorer som förelegat och som bedömdes fortfarande föreligga, bland annat missbruk av alkohol och droger, samt till behovet av insatser för anpassning till ett liv i frihet. När ett föreskrivet prov uppvisar användning av droger finns all anledning att överväga åtgärder även om det är ett resultat av ett screeningtest. Detta gäller särskilt i ett fall då vården är förenad med särskild utskrivningsprövning då allmänintresset gör sig gällande. Drogmissbruk är inte bara till skada för patienten utan har varit en riskfaktor för återfall i brottslighet av allvarligt slag. I detta fall blev åtgärden en frivillig medverkan från patienten till att vistas på slutenvårdsavdelning i avvaktan på verifiering av drogprovet. Detta medverkade både till att hjälpa patienten från ett eventuellt återfall i missbruk som ett förebyggande av återfall i brottslighet av allvarligt slag. Genom den frivilliga medverkan behövdes inte något ställningstagande göras om förutsättningar för att besluta om att vården skulle övergå till sluten rättspsykiatrisk vård förelegat. Landstingsstyrelsen vill betona att de beslut som fattades kring patienten inte togs av chefsöverläkaren vid område

text: psykiatri vid Östersunds sjukhus, utom vad avser begäran om förtur till verifiering av provresultat, utan av chefsöverläkaren vid Rättspsykiatrisk avdelning 32 vid Säters Sjukhus. Patientens begäran om förtur till verifiering av provresultat efterkoms inte av chefsöverläkaren vid område psykiatri vid Östersunds sjukhus med hänsyn till etiska principer om lika vård för alla och att sannolikt andra patienter i norra regionen kunde vara lika beroende av snabb verifikation som patienten. Med hänsyn till att patienten frivilligt medverkat i slutenvården under tiden mellan tredje och 10 september i år anser landstingsstyrelsen inte att patienten varit omhändertagen för tvångsvård.

text: Landstingsstyrelsen i Jämtlands läns landsting bifogade ett yttrande från Laboratoriemedicin. I yttrandet anfördes följande:

text: Aktuell patient lämnade ett urinprov för screening av urindroger den 3 september 2014 kl. 11.40. Detta prov gav positivt svar på amfetamin medan övriga analyserade komponenter (bensodiazepiner, cannabis, dextropropoxifen, kokain, opiater) påvisades ej. Enligt laboratoriets ordinarie rutiner amfetamin-resultatet rapporterat som ”POS” med analyskommentar ”Positivt vid screening. Resultat med lägre tillförlitlighet. Provet har skickats för verifiering”. (Elektroniskt svar skickades kl. 13.53.) Nytt prov på kvällen (provtagningstidpunkt 3 september 2014 kl. 21:10; elektroniskt svar 22:41) gav resultatet NEG (utan analyskommentar) på samtliga analyserade komponenter. Enligt ordinarie rutiner skickades det sistnämnda provet inte vidare för verifiering eftersom det var negativt avseende samtliga screenade droger. Negativa drogtester i urin verifieras i normalfall ej såvida inte beställande klinik uttryckligen begär en verifiering oberoende av screeningresultat. Analyskvaliteten av drogscreeningen var säkerställd med föreskrivna analyskontroller enligt vanliga rutiner, även den aktuella dagen 3 september 2014. Metoderna och våra kringrutiner ingår i vår ackrediterade verksamhet enligt EN 17025. Det ska vidare nämnas att urinen vid första provtagningstidpunkten kl. 11.40 var mer koncentrerad (U-kreatinin 29,0 mmol/L) jämfört med prov taget kl. 21.10 (Ukreatinin 8,7 mmol/L). Detta betyder att även eventuella läkemedelsmetaboliter kan antas ha varit mer "uppkoncentrerade", vilket innebär att risken för eventuell korsreaktivitet i screeningtesten ökar, eller att substanskoncentrationen lättare kan överstiga så kallat gränsvärde eller "cut-off" för positivt svar. Laboratoriet har alltså följt de etablerade interna rutinerna. Med tanke på den aktuella händelsen menar vi att det ändå kan finnas skäl att påpeka ännu tydligare i standardanalyskommentaren att positiva screeningsvar måste anses vara preliminära till dess att de är verifierade eftersom det finns risk för falsk-positiva testresultat. Vi har därför omarbetat kommentartexten som rutinmässigt används vid positiva provsvar i samband med drogscreening av urin för att ytterligare uppmärksamma svarsmottagaren på att positiva screeninganalyssvar är preliminära. Analyskommentaren är sedan den 7 november "Positivt vid screening.

text: Observera att screeningresultat kan vara falskt-positivt och skall betraktas som preliminärt tills det verifierats med en mer specifik metod. Provet skickas för verifiering till Laboratoriemedicin NUS. Avvakta verifierings- svaret från NUS".

text: CC och landstingsstyrelsen för respektive landsting kommenterade remissvaren.

text: CC tillade bl.a. följande: Det fanns inte någon reell möjlighet för AA att lämna avdelningen då utgångarna var låsta och endast kunde öppnas av personalen. Han kontaktade Kemi Laboratoriemedicin vid Norrlands universitetssjukhus angående verifieringsanalysen av AA:s prov och bad dem påskynda den. Laboratoriemedicin var tillmötesgående och tidigarelade analysen. Han fick svar på den strax efter sin begäran vilket resulterade i att AA kunde lämna den psykiatriska kliniken. Genom att tidigarelägga verifieringsanalysen upphörde frihetsberövandet betydligt tidigare än vad som annars hade blivit fallet.

text: Jämtlands läns landsting ombildades den 1 januari 2015 till Region Jämtland Härjedalen. Landstinget anförde bl.a. följande i ett kompletterande yttrande: Laboratoriet blev kontaktat av en advokat som bad om att verifieringsanalysen skulle tidigareläggas, vilket laboratoriet gjorde. Provet analyserades samma dag som begäran hade framförts. Det är mycket osannolikt att laboratoriet skulle neka en beställare att få sitt prov omprioriterat. Laboratoriet får dagligen sådana framställningar och tillmötesgår dem i det närmaste alltid.

text: Rättslig reglering

text: I

text: regeringsformens

text: andra kapitel anges de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna. En grundläggande frihet är rörelsefriheten. Skyddet för den kommer till uttryck i

text: 2 kap. 8 § regeringsformen

text: , RF, som slår fast att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot frihetsberövanden. Rörelsefriheten får endast begränsas genom lag (

text: 2 kap. 20 §

text: RF).

text: Inom hälso- och sjukvården är utgångspunkten att vården är frivillig och ska genomföras i samråd med den som är i behov av vård. I hälso- och

text: sjukvårdslagen (1982:763)

text: , HSL, framgår bl.a. att hälso- och sjukvården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård (

text: 2 a §

text: ). Det innebär t.ex. att vården särskilt ska bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Vården ska ha en medmänsklig och förstående inriktning och genomföras i samråd med patienten. Eftersom vården är helt frivillig kan en patient motsätta sig att en viss vårdåtgärd vidtas (

text: prop. 1984/85:181 s. 96

text: Den 1 januari 2015 trädde

text: patientlagen (2014:821)

text: i kraft. Lagen innehåller bestämmelser som syftar till att stärka och tydliggöra patientens ställning samt främja patientens integritet, självbestämmande och delaktighet (

text: 1 kap. 1 §

text: ). I

text: 4 kap. 2 § patientlagen

text: slås det fast att hälso- och sjukvård inte får ges utan patientens samtycke om inte annat följer av lag.

text: I lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård, LRV, finns bestämmelser som gör det möjligt att tvångsvårda personer som har begått brott och som lider av en allvarlig psykisk störning. Med stöd av LRV kan en patient hållas intagen på en sjukvårdsinrättning för vård dygnet runt som är förenad med frihetsberövande och annat tvång.

text: Det följer av

text: 3 §

text: LRV att vård som ges när en patient är intagen vid en sjukvårdsinrättning kallas sluten vård och annan vård kallas öppen vård.

text: Tvångsåtgärder får inte förekomma inom ramen för den öppna rättspsykiatriska vården.

text: När det gäller möjligheten att besluta om återintagning för sluten rättspsykiatrisk vård regleras förutsättningarna för det, såvitt här är aktuellt, i

text: 3 b §

text: LRV. Enligt bestämmelsen får en patient åter ges sluten rättspsykiatrisk vård om det på grund av risken för återfall i allvarlig brottslighet är påkallat att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning, eller patientens tillstånd har förändrats på ett sådant sätt att patienten inte längre kan vårdas utanför sjukvårdsinrättningen. Ett beslut om återintagning till sluten vård fattas av förvaltningsrätten efter en anmälan av chefsöverläkaren (

text: 16 a §

text: LRV). Förvaltningsrättens beslut kan överklagas till kammarrätten. En chefsöverläkare kan fatta ett beslut om återintagning omedelbart om förutsättningarna är sådana att rättens beslut inte kan avvaktas med hänsyn till risken för patientens eller annans hälsa eller personliga säkerhet. Chefsöverläkaren ska inom fyra dagar från beslutet lämna in en anmälan till förvaltningsrätten (

text: 3 d §

text: LRV). Chefsöverläkarens interimistiska beslut kan överklagas till förvaltningsrätten (

text: 18 §

text: LRV).

text: I förarbetena till regleringen har det uttalats att det inte är givet att en patient som inte har rättat sig efter de villkor som har ställts upp för den öppna vården ska återintas för sluten vård, även om det ligger nära till hands att anse att vården då inte längre kan ges utanför sjukvårdsinrättningen (

text: prop. 2007/08:70 s. 116

text: f.). En bedömning av om återintagning är nödvändigt måste göras utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. I förarbetena betonas det att en återintagning inte får ske enbart som en sanktion för att ett villkor inte har iakttagits.

text: Region Jämtland Härjedalen har redogjort för den tillämpliga regleringen i frågan om vilket landsting och vilken chefsöverläkare som hade det formella ansvaret för AA:s vård.

text: Händelseförlopp

text: Genom utredningen i ärendet har följande kommit fram:

text: Den 3 september 2014 kl. 11.40 lämnade AA ett urinprov som vid kontroll, s.k. screening, visade positivt när det gällde amfetamin. Enligt sjuksköterskan som övervakade provet ”märktes inget speciellt på AA”. Provsvaret skickades för verifiering. Chefsöverläkaren DD tog kontakt med Säters sjukhus med anledning av det positiva resultatet. Den sjuksköterska som mottog informationen vidareförmedlade den till en överläkare som bedömde att de skulle avvakta till nästa dag med att vidta eventuella åtgärder.

text: I en journalanteckning signerad av DD den 4 september 2014 anges följande om vad som hände på kvällen den 3 september:

text: Vid 18-tiden ringer jag upp avd 32 och får till min förvåning veta att den enl Sundström [sjuksköterska vid Säters sjukhus, JO:s anm.] ansvarige överläkaren där sagt att saken skulle bero till morgondagen. Jag fann detta så anmärkningsvärt att jag bad bakjour i Säter ringa upp mig i hemmet och ge en förklaring. Jag var beredd att själv utföra en handräckning samt anmäla ställningstagandet att inte agera till IVO och Socialstyrelsen. Emellertid ringde dr BB chöl vid Säters sjukhus upp mig inom kort kring 19. Dr BB fattade följande beslut: Att ge AA möjlighet att på frivillig väg komma för inskrivning vid avd 3b och att kvarstanna där i väntan på att svar på verifikation har kommit från Umeå avseende förekomst av droger i urin eller ej. Hade AA ej kommit för inskrivning före 22.00 skulle BB ombesörja handräckning.

text: AA kom tillbaka till kliniken kl. 21 den 3 september. Han informerades om att han kunde välja mellan att antingen stanna kvar frivilligt för observation till dess att verifieringsprovet hade kommit eller att man annars skulle ta ställning till att konvertera den öppna vården till sluten rättspsykiatrisk vård.

text: I journalanteckningen från inskrivningen den 3 september, signerad av en vikarierande underläkare, anges följande:

text: Under samtalet uppger pat att han är oerhört kränkt. En del av samtalet pratar han även med sin advokat och rådgör hur han skall tackla detta. Nämner att detta är en form av frihetsberövning då det absolut inte är på frivillig basis. [---] Går med på att kvarstanna till dess att verifieringssvaret anlänt. Även lämnat två urinstickor på avd vilka båda var negativa på samtliga droger. Ytterligare bedömning samt planering får ske under morgondagen.

text: AA skrevs in på avdelningen för observation. Dagen därpå skickade chefsöverläkaren BB en underrättelse till Förvaltningsrätten i Falun och beskrev det som hade hänt. BB skrev att han avvaktade med ansökan om slutenvård då patienten frivilligt medverkade till vården.

text: I anteckningen från den 4 september som jag tidigare citerat noterade DD även följande:

text: Dr BB är tydlig i sin kommunikation och har klargjort att i händelse av att AA önskar lämna avd och inte går att komma överens med dr BB ska underrättas och i så fall då göra en ansökan om övergång i sluten vårdform. I vart fall ska inte AA släppas ut från avdelningen förrän en negativ verifikation kommit och detta kommunicerats med BB. [---] Vidare ifrågasätter han [AA, JO:s anm.] varför han inte får gå nu när vi ju har ett negativt värde men det positiva ska ju visas vid gaskromatografi vara positivt eller negativt innan så kan ske […]. AA efterfrågar vidare om vi kan påskynda processen men svaret blir nej, det skulle ju innebära att jag bad kemlab i Umeå köra AA:s prov före andras prov men det är ju fullt möjligt att i regionen andra personer finns i samma sits dvs. väntandes på ett viktigt beslut efter resultat av verifikation, det kan handla om körkortsärenden eller utevistelse vid rättspsykiatrisk vård eller andra i princip lika viktiga eller viktigare ställningstaganden än i AA:s fall. Det vore alltså oetiskt och inte korrekt, att påskynda AA:s utredning före någon annan pats.

text: Under rubriken ”Bedömning” i journalanteckningen anges följande:

text: Pat är noggrant informerad om att vi nu avvaktar resultat av verifikation där vi inte kommer att påskynda processen utan det får ta den tid det tar som i vilket annat fall som helst. AA får inte lämna avd och har ingen utevistelse ens med personal då han ju fortf betraktas som varandes positiv på amfetamin och även om han sedermera under vårdtiden blir negativ har han ju om han var positiv i det första fallet brutit mot villkoren i den öppna rättspsykiatriska vården något som sannolikt skulle leda till en övergång i slutenvårdform. Den 10 september 2014 hade screeningtestet analyserats och det visade negativt resultat avseende amfetamin och andra droger. Efter samråd med Säters sjukhus fick AA lämna avdelningen.

text: Bedömning

text: Landstingens hantering av den uppkomna situationen väcker frågor, bl.a. när det gäller hur man bör se på och agera utifrån ett positivt resultat som visats vid ett snabbtest. Vidare finns det anledning att granska om AA:s rörelsefrihet inskränktes i samband med inläggningen och vistelsen vid den psykiatriska kliniken. Hur bör man se på och agera utifrån ett positivt resultat vid screening? Det framgår av utredningen att det urinprov som AA lämnade den 3 september, och som visade positivt resultat avseende amfetamin, hade analyserats genom s.k. screening. På grund av det positiva testresultatet uppstod misstanke om att han hade använt droger i strid med de villkor som hade ställts upp för den öppna rättspsykiatriska vården.

text: Landstinget Dalarna har i remissvaret anfört att man behöver reagera omedelbart om ett resultat av drogscreening vid urinprovstagning visar sig vara positivt på droger. Det är en rutin inom rättspsykiatrin att en patient kommer in på avdelningen för observation och planering under tiden som ett drogtest verifieras.

text: Även Region Jämtland Härjedalen har uppgett att det fanns all anledning att överväga åtgärder trots att det var frågan om ett resultat av ett screeningtest. Detta gäller enligt landstinget särskilt i ett fall när vården har varit förenad med särskild utskrivningsprövning där allmänintresset gör sig gällande.

text: Av yttrandet från Laboratoriemedicin framgår att man efter den aktuella händelsen omarbetade den kommentarstext som följer med ett positivt provsvar vid screening. Numera anges att det positiva resultatet kan vara falskt-positivt och ska betraktas som preliminärt tills det har verifierats med en mer specifik metod.

text: Av intresse i sammanhanget är även hur Rättsmedicinalverket och Socialstyrelsen ser på screeningtester.

text: Rättsmedicinalverket utför bl.a. kvalificerade analyser och bedömningar inom rättspsykiatri och rättskemi. På Rättsmedicinalverkets webbplats (www.rmv.se) finns bl.a. följande information om narkotikaanalys: Screening ger ett första

text: preliminärt besked om en substans finns i provet eller inte. Vid screeningen sker en utsortering där positiva prover sållas ut, dvs. prover som ger preliminärt utslag för olika grupper av narkotika/narkotikaklassade läkemedel. Positiva screeningresultat måste alltid verifieras (bekräftas).

text: Socialstyrelsen utfärdade 2015 nationella riktlinjer för vård och stöd vid missbruk och beroende. Riktlinjerna har funnits i en preliminär version sedan mars 2014. Enligt Socialstyrelsens rekommendation bör hälso- och sjukvården och socialtjänsten använda urinprov för att upptäcka pågående eller nyligt intag av narkotika. När det gäller valet av testmetod anför Socialstyrelsen att patientnära drogtester (snabbtester) som ger ett omgående provsvar är mer osäkra än analyser från ett laboratorium och att sådana tester därför inte är tillräckligt tillförlitliga för att ligga till grund för beslut om åtgärder vid exempelvis kontraktsvård, tvångsvård eller i körkorts- eller vapenlicenssammanhang (Socialstyrelsens riktlinjer s. 34 f.).

text: Jag delar den uppfattning som Socialstyrelsen och Rättsmedicinalverket har gett uttryck för, nämligen att ett resultat som visas vid ett snabbtest, screening, bör användas med försiktighet eftersom testresultatet inte är tillräckligt tillförlitligt. Jag instämmer även i Socialstyrelsens bedömning att eftersom ett positivt testresultat kan visa sig vara felaktigt bör ingripande beslut gentemot en patient inte grundas enbart på ett sådant resultat.

text: Av de handlingar som jag har tillgång till framgår det bl.a. följande: AA dömdes 1991 för bl.a. grovt rån och grov stöld och lämnades över till sluten rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Han vårdades vid Rättspsykiatriska kliniken, Säters sjukhus. AA dömdes senare vid sex tillfällen för mord begångna före 1991. Domarna ändrades efter resningsförfaranden och han blev frikänd från samtliga mordåtal. Från januari 2014 beviljades AA friförmåner och i mars samma år övergick den slutna rättspsykiatriska vården till öppen rättspsykiatrisk vård. AA hade lämnat regelbundna drogtester under nästan nio månader och endast vid det nu aktuella tillfället visade ett prov ett positivt resultat. Vid provtagningen mitt på dagen den 3 september fanns det inga yttre tecken på att AA var påverkad av droger.

text: Trots den osäkerhet som är förenad med ett snabbtest som ännu inte har verifierats har jag förståelse för att ett positivt testresultat leder till någon form av agerande från sjukvårdens sida. Hur man ska agera måste dock avgöras utifrån samtliga omständigheter och åtgärderna ska stå i proportion till hur allvarlig situationen är.

text: Jag har ingen invändning mot att AA blev tillbakakallad till kliniken för ny provtagning efter att han hade lämnat det urinprov som efter snabbtestet visade positivt. I det läget var det självfallet naturligt med fler drogtester. Det kan här noteras att en överläkare i Säter uppenbarligen ansåg att det inte var påkallat med ytterligare provtagning samma dag, utan han ville avvakta till dagen därpå med att vidta åtgärder. På kvällen den 3 september lämnade AA ytterligare i

text: vart fall ett urinprov som var negativt. Detta borde rimligen ha medfört att det positiva testresultatet värderades med än större försiktighet än som var motiverat redan i utgångsläget. Såvitt framgår av dokumentationen ledde dock inte det negativa provresultatet till några diskussioner i saken. Det saknas vidare helt resonemang i patientjournalerna när det gäller frågan om andra mindre ingripande åtgärder kunde vidtas i stället för att AA skulle stanna kvar på avdelningen, dvs. inom sluten vård, i avvaktan på verifieringen av screeningresultatet. Landstinget Dalarna har i remissvaret kort uppgett att det i efterhand kan konstateras att kontrollen hade kunnat ske även i öppna former, alternativt att ansökan om konvertering av vården hade kunnat göras.

text: De två berörda chefsöverläkarna har enligt min mening haft en felaktig utgångspunkt, att det var en självklarhet att AA skulle vara föremål för sluten vård tills drogtestet hade verifierats. I stället borde man ha tillämpat en försiktighetsprincip och noga övervägt om andra mindre ingripande åtgärder, som tätare urinprovstagningar och kontakter med AA, kunde vara tillräckligt i den situation som uppstått.

text: BB, som hade det formella ansvaret, ska alltså kritiseras för att ha brustit genom att inte ha gjort en mer grundlig bedömning och analys före ställningstagandet att AA behövde sluten vård. DD var visserligen inte formellt ansvarig för AA:s vård. Han ska dock kritiseras för att på ett mycket aktivt sätt ha bidragit till att BB inte övervägde andra alternativ än vård i sluten form. Begäran om förtur av verifieringen av snabbtestet Det framgår av utredningen att AA den 4 september frågade DD om verifieringen av testresultatet kunde påskyndas, och att DD sade nej till att framföra en sådan begäran om förtur till Laboratoriemedicin. DD ansåg att det i förhållande till andra personer som kunde vara i samma sits skulle vara oetiskt att påskynda analysen av AA:s prov.

text: Jag bedömer det som osannolikt att det fanns många andra personer som vid den här tidpunkten befann sig i samma situation som AA. För AA var resultatet av analysen avgörande för om han skulle behöva vara kvar inom den slutna vården eller inte. Mot den bakgrunden ser jag det som närmast självklart att sjukvården borde ha begärt förtur hos Laboratoriemedicin och att det dessutom borde ha skett på eget initiativ. Inte ens när AA tog upp saken agerade DD, utan han ansåg att ”det får ta den tid det tar som i vilket annat fall som helst”.

text: Region Jämtland Härjedalen har i sitt kompletterande yttrande uppgett att laboratoriet i princip alltid tillmötesgår en begäran om förtur. När AA:s ombud CC tog kontakt med laboratoriet och bad om att verifieringsprocessen skulle påskyndas gjorde laboratoriet det. Provet analyserades redan samma dag som hans begäran hade framförts. Då analysresultatet visade sig vara negativt kunde AA lämna kliniken omedelbart. Allt talar för att AA hade kunnat lämna avdelningen betydligt tidigare om en framställning om förtur hade gjorts i

text: samband med att provet skickades för verifiering. DD ska kritiseras för att han inte begärde förtur av analysen.

text: Inläggningen vid den psykiatriska kliniken och frågan om utevistelse AA lades in på den psykiatriska kliniken den 3 september och stannade där i sju dygn. Under den tiden vistades han inte utomhus vid något tillfälle. CC har gjort gällande att AA utsattes för en form av frihetsberövande eftersom han inte stannade kvar på kliniken av fri vilja.

text: Landstinget Dalarna har uppgett att uppgifterna går isär när det gäller frågan om AA medverkade frivilligt till vården eller inte. Ansvarig vårdpersonal uppfattade att han samtyckte till vården, dvs. till frivillig vård enligt HSL, och att chefsöverläkaren därför inte ansökte om återintagning till rättspsykiatrisk slutenvård. Landstinget har även anfört att det inte är konstigt om AA uppfattade vården som tvångsvård, eftersom han var informerad om att en ansökan om konvertering till sluten rättspsykiatrisk vård sannolikt skulle göras om han lämnade sjukvårdsinrättningen.

text: Region Jämtland Härjedalen har i remissvaret uppgett att det var frågan om frivillig medverkan från AA:s sida.

text: Som har redovisats ovan är utgångspunkten att hälso- och sjukvård är frivillig och att patienten har rätt att själv ta ställning till olika behandlingsalternativ och till om han eller hon ska vårdas inneliggande på en klinik (sluten vård). Ett undantag från kravet på att vårdinsatser ska ges med stöd av samtycke från patienten är vård som ges enligt LRV. För att rättspsykiatrisk vård ska kunna komma i fråga krävs i princip ett beslut av domstol. Vård enligt LRV kan ges i öppen eller sluten form. Åtgärder som innebär någon form av tvång gentemot patienten kan endast vidtas om patienten är intagen för sluten rättspsykiatrisk vård. Sådana åtgärder kan t.ex. vara att hindra patienten från att lämna sjukvårdsinrättningen och att ge patienten medicin mot hans eller hennes vilja.

text: En patient som ges öppen rättspsykiatrisk vård kan själv begära att få läggas in på en avdelning och vårdas inom slutenvården. I en sådan situation sker all vård i samråd med patienten med stöd av HSL. Några tvångsåtgärder kan inte vidtas under frivillig slutenvård. Om det skulle uppkomma ett behov av tvångsåtgärder måste ett beslut fattas om att överföra patienten till sluten rättspsykiatrisk vård innan någon sådan åtgärd kan vidtas. Det är inte möjligt att med stöd av en patients samtycke vidta någon tvångsåtgärd, utan de lagliga förutsättningarna för åtgärden måste vara uppfyllda.

text: För att ett samtycke ska kunna ligga till grund för en vårdåtgärd krävs att frivilligheten är reell, dvs. att patientens medgivande grundas på ”verklig” frivillighet. En vårdåtgärd får inte genomföras efter hot om någon sanktion eller andra former av påtryckningar. Inför patientens ställningstagande måste han eller hon vidare ha fått information om vilka behandlingsalternativ som finns (se

text: prop. 2013/14:106 s. 57

text: ). Först då kan en patient lämna ett informerat

text: samtycke. Samma resonemang kan föras vad beträffar frågan om intagning för sluten vård. I en situation som den aktuella, där AA har befunnit sig i ett uppenbart beroendeförhållande till läkarna, måste det ställas höga krav när det gäller att försäkra sig om att frivillighet föreligger.

text: Sjukvårdspersonalen har självfallet både en rätt och en skyldighet att lämna information om att återintagning till sluten rättspsykiatrisk vård kan komma att aktualiseras. Jag vill särskilt anmärka att det alltid finns en risk för att den informationen i sig uppfattas som en form av påtryckning. Det är därför viktigt att informationen är saklig, tydlig och fullständig så att patienten kan fatta ett välgrundat beslut.

text: AA borde ha upplysts om följande: Om det skulle bli aktuellt med återintagning till sluten rättspsykiatrisk vård kunde det antingen bli frågan om 1) en anmälan till förvaltningsrätten eller, om man gjorde bedömningen att förvaltningsrättens beslut inte kunde avvaktas, 2) ett s.k. interimistiskt beslut av chefsöverläkaren, dvs. ett omedelbart beslut om återintagning. För det fall en anmälan till förvaltningsrätten bedömdes tillräcklig skulle AA ha kunnat lämna kliniken i avvaktan på rättens prövning. Ett interimistiskt beslut av chefsöverläkaren hade inneburit att AA hade varit tvungen att stanna kvar på kliniken till dess förvaltningsrätten hade prövat saken. AA hade kunnat överklaga både chefsöverläkarens interimistiska beslut och förvaltningsrättens beslut.

text: Såvitt framgår av utredningen uppfyllde inte innehållet i den information som AA fick de krav som jag har redogjort för. När jag läser journalanteckningarna får jag också intrycket att informationen har lämnats på ett sådant sätt att AA inte kan ha uppfattat att han hade något annat val än att stanna på kliniken. Under dessa förhållanden, där han med fog har uppfattat sig vara tvungen att gå med på läkarnas krav, saknas förutsättningar att tala om ett verkligt samtycke. AA framförde också tydligt sitt missnöje. I journalen har på flera ställen antecknats att AA ifrågasätter beslutet och att han känner sig kränkt. Det har vidare antecknats att han protesterar och uppger att det är fråga om ett frihetsberövande som absolut inte är frivilligt. Det måste ha stått klart för vårdpersonalen att det inte fanns något reellt samtycke till HSL-vård. Påståendet att AA frivilligt varit inlagd för vård är därför anmärkningsvärt.

text: Eftersom AA inte samtyckte till sluten vård borde sjukvården ha tagit ställning till om förutsättningarna för återintagning till sluten rättspsykiatrisk vård var uppfyllda och i sådant fall om det var tillräckligt att en anmälan gjordes till förvaltningsrätten eller om omständigheterna var sådana att rättens beslut inte kunde avvaktas, dvs. att ett interimistiskt beslut skulle fattas av chefsöverläkaren.

text: Genom sjukvårdens hantering av frågan betogs AA sin rätt att få saken prövad av domstol. Den tjänsteman som hade det formella ansvaret var BB. Han hade dock inte någon personlig kontakt med AA, utan var beroende av den

text: information som han fick från DD. Båda chefsöverläkarna förtjänar allvarlig kritik för hanteringen i denna del.

text: Jag vill också uppehålla mig vid följande: Kort tid efter inläggningen beslutades det att AA inte skulle få ha någon form av utevistelse i avvaktan på verifieringen av testresultatet. Detta är givetvis oförenligt med ståndpunkten att det rörde sig om frivillig vård. Eftersom AA inte var intagen för sluten rättspsykiatrisk vård fanns det inget stöd för att hindra honom från att lämna kliniken. Med utgångspunkt från dokumentationen var det DD som fattade beslutet om att inte tillåta utevistelse. Han förtjänar kritik för detta. Avslutande synpunkter Personer som vårdas med stöd av LRV befinner sig i en utsatt situation och de har inte alltid möjlighet att tillvarata sina egna intressen. För att patienternas rättssäkerhet och grundläggande fri- och rättigheter ska garanteras måste de som ansvarar för vården ha god kunskap om det regelverk som vården omfattas av. Det är viktigt att sjukvårdens beslut som rör patienterna är noggrant genomtänkta även utifrån dessa aspekter. En särskilt viktig fråga i dessa sammanhang är gränsen mellan frivillighet och tvång. Om inte frågan om samtycke hanteras med respekt för patientens integritet och självbestämmanderätt riskerar man att kränka patientens grundlagsskyddade rättigheter.

text: Det kan konstateras att de två chefsöverläkarnas hantering har brustit i flera avseenden och att hanteringen har inneburit ett ingrepp i AA:s rörelsefrihet som inte har haft stöd i lag. Jag ser mycket allvarligt på detta. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

publisher: Justitieombudsmannen

title: Polisen har verkställt ett beslut om kroppsvisitation på ett sätt som innebar att åtgärden utgjorde en kroppsbesiktning

org: jo

sammanfattning: En 16-åring misstänktes för bruk och innehav av narkotika och togs med till polisstationen. Där fick han ta av sig kläderna och dra ned sina kalsonger för att poliserna skulle undersöka om han hade narkotika i kläderna. De berörda poliserna har uppgett att de verkställde ett beslut om kroppsvisitation som en jourhavande undersökningsledare hade fattat. Även om poliserna inte hade någon avsikt att granska 16-åringens kropp anser JO att undersökningen genomfördes på ett sådant sätt att den var att betrakta som en kroppsbesiktning och inte en kroppsvisitation. Den tvångsåtgärd som genomfördes var i rättslig mening alltså en annan och en mer ingripande åtgärd än den som poliserna uppfattade att de fått undersökningsledarens beslut om. Polismyndigheten kritiseras för hur undersökningen genomfördes och för brister i dokumentationen. I beslutet uttalar JO att gränsdragningen mellan en kroppsvisitation och en kroppsbesiktning i många fall inte är självklar. En undersökning av en persons kläder, vilket utgör kroppsvisitation, kan i vissa lägen inte genomföras utan att personen tar av och lämnar ifrån sig sina kläder. Enligt JO innebär dock inte detta med nödvändighet att åtgärden inte kan anses utgöra en kroppsvisitation. Om syftet med kroppsvisitationen förutsätter att den visiterade tar av sig kläderna inför någon annan kan polisen erbjuda den visiterade t.ex. en filt eller liknande att skyla sig med. Om det inte går att genomföra en kroppsvisitation på ett ändamålsenligt sätt med ett sådant arrangemang finns det anledning att överväga om det inte i stället finns behov av den mer ingripande tvångsåtgärden kroppsbesiktning. Innan en sådan undersökning kan genomföras måste dock en behörig befattningshavare fatta ett beslut om det.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 9 augusti 2019, förde AA, genom sitt ombud advokaten BB, fram klagomål mot två poliser. AA var kritisk till ett ingripande som poliserna gjorde mot honom den 4 maj 2019 och anförde bl.a. följande.

type: stycke

text: Vid det aktuella tillfället var han ute med ett par kompisar. När en polisbil närmade sig dem började hans vänner att springa åt olika håll och han sprang också eftersom alla andra gjorde det. Han slutade dock springa efter endast ett par meter då han inte hade någon anledning att springa. Polisbilen åkte fram till

text: honom och två poliser steg ut ur den. En av poliserna frågade varför han var så andfådd och hade röda ögon. Han förklarade att det berodde på att han hade sprungit och att han är pollenallergiker. Polisen höjde rösten och sa att han skulle följa med till polisstationen. När de kom fram till polisstationen sa poliserna att han skulle visiteras och att han därför var tvungen att klä av sig naken. När han hade gjort det sa en av poliserna att han skulle böja sig ned på huk och polisen gjorde därefter en invärtes undersökning. Han upplevde detta som obehagligt och kränkande. Det var inte proportionerligt att genomföra en så ingripande undersökning av en person som bara var 16 år. Polisen hittade inga droger vid visitationen. Han fick klä på sig igen och sedan blev han beordrad att lämna ett urinprov. Polisen ringde hans pappa efter att de anlänt till polisstationen. Pappan kom dock efter att hela undersökningen var över.

text: AA framförde även synpunkter på polisernas bemötande av honom och användning av våld, att han inte fick tillräckligt med information från polisen om varför han togs med till polisstationen och att han inte fick kontakta sina föräldrar och en försvarare trots att han bad om det.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (CC) yttrade sig över anmälan efter att ha gett de berörda befattningshavarna och regionpolischefen i polisregion Öst tillfälle att lämna synpunkter. Yttrandet kom in till JO den 15 januari 2020.

text: Polismyndigheten redovisade följande bakgrund.

text: Av upplysningar från berörda befattningshavare och övriga handlingar i ärendet framgår följande händelseförlopp. Den 4 maj 2019 patrullerade polisassistent DD och polisassistent EE i Eskilstuna. De observerade en grupp ungdomar som befann sig på ett fält där narkotikahantering tidigare förekommit. När patrullen körde mot platsen började ungdomarna springa därifrån till ett bostadsområde intill. När patrullen kommit fram till bostadsområdet påträffades en av dessa ungdomar, AA. Efter att misstanke om narkotikabrott genom bruk och innehav av narkotika uppstått mot AA bl.a. på grund av hans uppträdande vid samtal med patrullen, kom han att kontrolleras. Patrullen tog kontakt med jourhavande förundersökningsledare FF, som beslutade om kroppsbesiktning och enligt patrullen även om kroppsvisitation. Patrullen medtog AA till polisstationen i Eskilstuna för undersökning. Före detta hade AA ryckt till med kroppen på ett sätt att polismännen uppfattade att han var på väg att börja springa igen, varpå de tagit tag i honom, utfört en skyddsvisitation och placerat honom i polisbilen. De informerade AA om varför han fick följa med till polisstationen, att hans vårdnadshavare skulle kontaktas och att han senare kommer att överlämnas till sin vårdnadshavare. Inne på polisstationen genomfördes en kroppsvisitation då polismännen undersökte AA:s kläder. Den genomfördes så att AA fick ta av sig ett klädesplagg i taget och i slutet dra ner kalsongerna till knävecken för att möjliggöra kontroll av att inget låg i dessa. Direkt därefter fick han dra upp kalsongerna och sätta på sig kläderna. Ingen narkotika påträffades. Sedan genomfördes en kroppsbesiktning genom att AA fick lämna urinprov. AA:s vårdnadshavare kontaktades av polisen och anlände till polisstationen.

text: Av analyssvaret från den rättskemiska undersökning som senare genomfördes framgår att några spår av narkotika i urinen inte påvisats.

text: Av Polismyndighetens yttrande framgår att de berörda befattningshavarna därutöver uppgett att de inte använde våld eller bemötte AA på det sätt som han påstått, att AA inte begärde att få tala med en advokat och att han informerades om att i samtliga fall när polisen har en frihetsberövad i bilen får denne inte använda sin telefon eller ringa någon.

text: Efter att ha redogjort för rättsliga utgångspunkter redovisade Polismyndigheten bl.a. följande bedömning.

text: Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning på polisstationen

text: Inledningsvis kan nämnas att narkotikabrott utgör ett brott på vilket fängelse kan följa och att det av dokumentationen i ärendet har framkommit att tvångsmedlet kroppsbesiktning tillgripits för att utröna omständigheter av betydelse för utredning om brottet. I fråga om graden av brottsmisstanke gör Polismyndigheten följande bedömning. Av dokumentationen har framkommit att AA sprang från platsen när polisen närmade sig denna och att det tidigare på denna plats förekommit narkotikahantering. När patrullen kom ikapp AA och samtalade med honom nekade han inledningsvis till att han sprungit. Polismännen upplevde AA som slö och nervös. De noterade att han hade rödsprängda ögon och att han tog sig på sina fickor. Vid en prövning i efterhand förefaller det enligt Polismyndigheten emellertid något tveksamt om dessa omständigheter var tillräckligt konkreta för slutsatsen att AA skäligen kunde misstänkas för narkotikabrott (jfr fallet med liknande omständigheter JO 2009/10 s. 72, dnr

text: ). Beaktas bör dock att visst bedömningsutrymme finns avseende misstankegraden och att det nu aktuella fallet skiljer sig från det nämnda JO-fallet på ett antal punkter. I det aktuella fallet har fler omständigheter av betydelse för misstanken dokumenterats direkt i anmälan och misstanken avsåg såväl innehav som bruk av narkotika. Vad det gäller undersökningen av kläderna beaktas följande. Enligt polismännen fick de beslut av jourhavande förundersökningsledare om att genomföra kroppsvisitationen av AA, även om detta inte kom att dokumenteras. Polismännen har redogjort för hur visitationen gick till. AA fick ta av sig klädesplagg för klädesplagg medan polismännen kände igenom dessa. I slutet av denna undersökning fick AA dra ner kalsongerna till knävecken så att polismännen kunde kontrollera att inget låg i kalsongerna. Han fick sedan dra upp dem direkt och ta på sig sina kläder. Det har framkommit att patrullens avsikt varit att undersöka AA:s kläder, vilket också skedde. Avsikten har inte varit att i samband med detta undersöka hans kropp. Polismännens uppfattning har alltså varit att en kroppsvisitation utförts och inte en kroppsbesiktning. I ljuset av främst JO:s uttalanden om gränsdragningen mellan kroppsvisitation och kroppsbesiktning och den tolkning som nyligen gjorts i

text: JO 2019/20 s. 385

text: får emellertid den nu aktuella tvångsåtgärden anses ha utgjort en kroppsbesiktning och inte en kroppsvisitation. Kroppsbesiktning i detta avseende förefaller inte ha beslutats om eller dokumenterats. Även om förutsättningarna för kroppsbesiktning varit för handen är detta givetvis bristfälligt. Enligt polismännen genomfördes dock åtgärden professionellt och med beaktande av att AA skulle utsättas för minsta möjliga olägenhet samtidigt som

text: kläderna kunde kontrolleras. […] Sammantaget bedöms åtgärden inom ramen för en kroppsbesiktning ha varit ändamålsenlig och proportionerlig. Platsen för förrättningen har varit lämplig. Gällande AA:s påstående om att polismännen ska ha vidtagit en invärtes undersökning av hans kropp finns inget i utredningen som talar för detta. Det motsägs uttryckligen av de ingripande polismännen och ingår normalt inte heller i en åtgärd av det aktuella slaget.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Skälig misstanke JO har vid flera tillfällen uttalat att det, för att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott, krävs att det finns konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser. Omständigheterna måste alltså vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad brottsmisstanke. Att en person beter sig underligt, uppträder nervöst eller undviker kontakt med polisen anses inte i sig ge grund för misstanke om brott, än mindre misstanke om ett konkret brott av visst slag. Det är emellertid inte möjligt att lägga fast några mer bestämda riktlinjer för vad som ska krävas för att en misstanke ska anses vara skälig. Frågan får i stället besvaras från fall till fall och vanligen finns det ett visst utrymme för olika bedömningar. (Se t.ex. JO 2009/10 s. 72.)

text: Kroppsvisitation och kroppsbesiktning Den som skäligen kan misstänkas för ett brott som det kan följa fängelse på får kroppsvisiteras och kroppsbesiktigas, bl.a. för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Med kroppsbesiktning avses en undersökning av människokroppens yttre och inre samt att ta prov från människokroppen och undersöka sådana prov. (Se

text: 28 kap.

text: och

text: 12 §§

text: rättegångsbalken

text: , RB.)

text: En kroppsvisitation som syftar till en undersökning av en persons kläder ska inte genomföras så att den som undersöks behöver stå naken i en tjänstemans åsyn (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: [1 oktober 2020, JUNO], kommentaren till

text: 28 kap. 11 §

text: JO har ansett att undersökningar som inneburit att en person har fått ta av sig alla kläder och böja sig framåt respektive att vända sig om för att poliserna skulle kunna se andra sidan av kroppen varit så ingående åtgärder att de varit att betrakta som en kroppsbesiktning (se JO:s beslut den 17 januari 1994, dnr 3- 1993, och den 13 december 2013, dnr 5360-2012). JO har också uttalat sig om den situationen att en person tvingats att ta av sig sina kläder på överkroppen och att dra ned sina trosor inför en polis, för att polisen skulle kunna söka efter narkotika i kläderna. En sådan undersökning innebär ofrånkomligen att också den misstänktes kropp iakttas. Den polis som genomför undersökningen har i en sådan situation självfallet också uppmärksamhet på om den misstänkte t.ex.

text: genom sin kroppsställning försöker gömma narkotika i sina armhålor eller på något annat ställe på kroppen. Även om den misstänktes kropp bara granskas som hastigast har JO ansett att undersökningen sammantaget måste betraktas som en kroppsbesiktning i

text: rättegångsbalkens

text: mening. (Se

text: JO 2019/20 s. 385

text: Beslut om kroppsvisitation och kroppsbesiktning meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. En polis får självständigt besluta om sådana tvångsmedel om det är fara i dröjsmål. (Se 28 kap. 4 och 13 §§ RB.) Behovs-, proportionalitets- respektive hänsynsprincipen För kroppsvisitation och kroppsbesiktning liksom för all användning av straffprocessuella tvångsmedel gäller de s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna, vilka nära ansluter till varandra. Behovsprincipen innebär att ett tvångsmedel endast får användas om det avsedda resultatet inte kan uppnås med andra, mindre ingripande medel. Proportionalitetsprincipen, som kommer till uttryck i

text: 28 kap. 3 a §

text: RB och som genom hänvisning i 13 § är tillämplig vid kroppsvisitation respektive kroppsbesiktning, innebär att ett tvångsmedel får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Proportionalitetsprincipen är avsedd att beaktas inte endast vid beslutsfattandet utan även vid verkställigheten av beslut om tvångsmedel. (Se t.ex. Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 4 uppl., s. 25 f. och JO 2013/14 s. 101.)

text: Även den s.k. hänsynsprincipen ska beaktas vid genomförandet av ett tvångsmedel. Den innebär bl.a. att diskretion bör iakttas vid genomförandet av tvångsmedel och kommer till uttryck i

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB där det anges att en förundersökning ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet.

text: Kravet på hänsyn kommer till uttryck även i

text: 28 kap. 13 § andra stycket

text: RB. Där anges att en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning som är av mera väsentlig omfattning ska verkställas inomhus och i ett avskilt rum.

text: Dokumentationskrav Det ska föras protokoll över en kroppsvisitation och kroppsbesiktning där skälen för åtgärden och vad som förekommit vid den anges (se 28 kap. 9 och 13 §§ RB). En tvångsåtgärd måste dokumenteras på ett sådant sätt att det är möjligt att i efterhand bilda sig en fullständig och korrekt uppfattning om vad som förekommit. Det måste alltså gå att följa verkställigheten av beslutet. Även beslutet om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning ska dokumenteras. Det är av stor vikt ur rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt att beslut om tvångsmedel dokumenteras klart och noggrant med bl.a. angivande av samtliga grunder för beslutet. (Se

text: JO 2003/04 s. 91

text: , JO 2009/10 s. 72 och Gunnel Lindberg, a.a., s. 99 f.)

text: Bedömning

text: Granskningens inriktning Ord står mot ord beträffande flera av AA:s påståenden, bl.a. om våld, att han inte fick kontakta en försvarare och att det genomfördes en invärtes undersökning av hans kropp. Jag bedömer att ytterligare utredning inte skulle leda till något annat resultat. Jag har därför inte tillräckligt underlag för att kunna uttala mig i dessa frågor.

text: Mot den bakgrunden kommer mina uttalanden att begränsas till frågan om AA kunde anses skäligen misstänkt för narkotikabrott genom eget bruk och innehav och till den undersökning av AA på polisstationen som Polismyndigheten har redogjort för i sitt yttrande, dvs. att han fick ta av sig kläderna och dra ned kalsongerna.

text: Var AA skäligen misstänkt för narkotikabrott? I polisanmälan antecknades att AA hade sprungit från polisen, att han upplevdes som väldigt slö och hade rödsprängda ögon. Enligt min uppfattning hade polisen inte utifrån dessa omständigheter fog för att anse att AA var skäligen misstänkt för narkotikabrott, särskilt inte genom ett innehav av narkotika.

text: Först i samband med JO:s granskning redovisade de berörda poliserna de ytterligare omständigheterna att det tidigare på platsen hade förekommit narkotikahantering, att AA inledningsvis nekade till att han sprungit, att han upplevdes som nervös och inte kunde stå still samt att han tog sig över fickorna flertalet gånger. Jag anser inte att jag kan ha någon annan utgångspunkt än att dessa omständigheter faktiskt låg till grund för bedömningen av misstanken. Jag vill dock betona att det är oacceptabelt att omständigheter som läggs till grund för en tvångsåtgärd preciseras först sedan JO inlett en utredning.

text: I likhet med Polismyndigheten känner jag mig tveksam till om de förhållanden som lades till grund för bedömningen av misstanken gav upphov till en skälig misstanke om bruk och innehav av narkotika. Med beaktande av det bedömningsutrymme som finns i denna typ av frågor finns det emellertid inte anledning att kritisera Polismyndigheten för bedömningen att brottsmisstanken mot AA i sig kunde ligga till grund för att genomföra en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning. Undersökningen på polisstationen På polisstationen fick AA ta av sig kläderna och dra ned sina kalsonger. De berörda poliserna har uppgett att de verkställde ett beslut om kroppsvisitation som en jourhavande undersökningsledare hade fattat. Det finns dock varken ett skriftligt beslut om kroppsvisitation eller ett protokoll över verkställigheten av åtgärden. Det saknas alltså dokumentation där det anges bl.a. vilken åtgärd som skulle vidtas, vilket ändamål den hade och hur den genomfördes. Polisens handläggning ger i denna del intrycket av att saken inte hanterades tillräckligt omsorgsfullt. Det har försvårat min granskning.

text: Av de uppgifter som poliserna lämnat sluter jag mig dock till att syftet med åtgärden var att leta efter narkotika i de kläder som AA bar på sig. En kroppsvisitation för det ändamålet var i och för sig godtagbar. Undersökningen genomfördes emellertid på ett sådant sätt att AA under en kortare tid fick stå i princip naken inför poliserna, och den gick därigenom längre än vad som var nödvändigt med hänsyn till syftet med åtgärden. Även om poliserna inte hade någon avsikt att granska AA:s kropp utan endast ville kontrollera om det fanns narkotika i hans kalsonger och övriga kläder anser jag, i likhet med Polismyndigheten, att undersökningen var att betrakta som en kroppsbesiktning och inte en kroppsvisitation. Undersökningsledaren hade visserligen fattat ett beslut om kroppsbesiktning, men jag noterar att det beslutet avsåg lämnande av blod- eller urinprov.

text: Den tvångsåtgärd som genomfördes var i rättslig mening alltså en annan och en mer ingripande åtgärd än den som poliserna uppfattade att de fått undersökningsledarens beslut om. Det är naturligtvis inte godtagbart.

text: En polis som verkställer ett beslut om tvångsmedel måste ha klart för sig vad som gäller för tvångsmedlet. Det gäller inte minst om åtgärden som i detta fall är i hög grad integritetskänslig och vidtas mot en ung person.

text: Sammanfattning och avslutande synpunkter Polismyndigheten kritiseras för hur undersökningen av AA genomfördes. Myndigheten kritiseras också för de dokumentationsbrister som präglat handläggningen.

text: Gränsdragningen mellan en kroppsvisitation en kroppsbesiktning är i många fall inte självklar. En undersökning av en persons kläder, vilket utgör kroppsvisitation, kan i vissa lägen förutsätta att personen tar av och lämnar ifrån sig sina kläder. Detta innebär dock inte med nödvändighet att åtgärden inte kan anses utgöra en kroppsvisitation. Om syftet med kroppsvisitationen förutsätter att den visiterade tar av sig kläderna inför någon annan kan polisen erbjuda den visiterade t.ex. en filt eller liknande att skyla sig med.

text: Jag vill avslutningsvis erinra om att en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning som är av väsentlig omfattning ska utföras inomhus och i ett avskilt rum (se

text: 28 kap. 13 § andra stycket

text: RB).

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


title: Anmälan mot Lantmäterimyndigheten i Stockholms län angående handläggningstiden för ett förrättningsärende m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 6 december 2006, klagade AA på Lantmäterimyndigheten i Stockholms län med anledning av handläggningen av ett förrättningsärende. Av hennes anmälan med bilagor framgick i huvudsak följande.

text: Hon hade kort före sin JO-anmälan via Stockholms tingsrätt fått en skrivelse från Lantmäterimyndigheten i Stockholms län angående ett ärende om ändrade tomtgränser med krav från myndigheten på betalning för utfört arbete. Hon hade aldrig tidigare blivit underrättad om ärendet. Det gällde en förrättning som hade begärts av hennes tidigare grannar. Av ett yttrande från Lantmäteriverket i målet vid tingsrätten framgick bl.a. att förrättningsärendet inleddes år 1988, att ett sammanträde hade hållits den 30 oktober 1990 och att ett fastighetsbestämningsbeslut hade meddelats och ärendet avslutats under år 2006. I yttrandet angavs som anledning till att ärendet hade blivit liggande så länge att det hade ”hamnat mellan stolarna” inom myndigheten. Lantmäteriverket medgav en viss nedsättning av kostnaderna och beklagade avslutningsvis att sakägarna inte hade kontaktats i samband med förrättningens avslutande. AA ifrågasatte lantmäterimyndighetens handläggning, bl.a. handläggningstidens längd och att myndigheten inte hade underrättat den fastighetsägare som var berörd av ärendet. AA var inte intresserad av någon förändring av tomtgränserna och ifrågasatte också de av myndigheten debiterade kostnaderna.

text: Utredning

text: Lantmäterimyndigheten i Stockholms län anmodades att göra en utredning och yttra sig över dels handläggningstiden för ärendet angående fastighetsbestämning rörande S 1:306 m.fl. fastigheter, dels handläggningen av ärendet under tiden fr.o.m. den 6 december 2004 såvitt avsåg AA. Den 14 februari 2007 lämnade myndigheten följande remissvar, undertecknat av överlantmätaren BB.

text: Ärendet

text: Ärendet avsåg fastighetsbestämning och berörde ett flertal fastigheter bl. a. AA:s fastighet S 1:127. Ansökan inkom den 8 juli 1988. Under år 1990 genomfördes

text: fältarbete med utmärkning av gränsmarkeringar. Sammanträde med sakägarna hölls den 30 oktober 1990. Samtliga sakägare var kallade till sammanträdet. I samband med handläggningen diskuterades även om en fastighetsreglering av ett mindre markområde skulle genomföras mellan S 1:127 och 1:306. Efter enskilda överläggningar mellan berörda fastighetsägare meddelade dessa att fastighetsreglering inte var aktuell, se förrättningsakten. Ärendet återupptogs och avslutades under år 2006.

text: Lantmäterimyndighetens bedömning

text: Lantmäterimyndigheten beklagar att ärendet blivit liggande under orimligt lång tid och att sakägarna inte kontaktades när förrättningen återupptogs. (Sakägarna underrättades först när förrättningen avslutades.) Anledning till att ärendet blivit liggande så länge är att det tyvärr ”hamnat mellan stolarna” inom myndigheten. Det faktum att sakägarna inte informerades när ärendet återupptogs betraktar myndigheten som ett enstaka olycksfall i arbetet. Naturligtvis skulle samtliga sakägare ha kontaktats när förrättningen återupptogs år 2006. AA framför i sin skrivelse att hon aldrig blivit informerad om det aktuella ärendet. Enligt dagboksbladet delgavs samtliga sakägare om förrättningen den 23 oktober 1990. Av protokollet från den 30 oktober 1990 framgår att samtliga berörda fastighetsägare kallades till sammanträdet genom delgivning och att samtliga delgivna fastighetsägare återsände delgivningskvittot. AA var dock inte närvarande vid sammanträdet enligt den sakägareförteckning där närvaron antecknades. I dagboksbladet finns även antecknat att AA var i kontakt med förrättningslantmätaren per telefon vid två tillfällen, dels den 24 oktober 1990, dels den 5 november 1990. Angående de fakturor som Lantmäterimyndigheten utfärdat har myndigheten efter nya överväganden kommit fram till att det är rimligt att medge en nedsättning av det debiterade beloppet till noll kronor. Detta på grund av den allt för långa handläggningstiden i kombination med bristande kommunikation från vår sida. Ingen avgift kommer således att debiteras för ärende AB 96161. Myndigheten har krediterat samtliga av de tidigare utfärdade fakturorna. Lantmäterimyndigheten beklagar än en gång att handläggningen av ärendet blivit liggande under orimligt lång tid och att vi avslutat ärendet utan att kontakta sakägarna. Den bristande kommunikationen med sakägarna i detta ärende betraktar vi som ett enstaka undantag. Lantmäterimyndigheterna har idag en löpande uppföljning av äldre ärenden. Myndigheten kommer även att utbilda samtliga medarbetare i kommunikation med sakägare under våren 2007.

text: Till remissyttrandet fogades en kopia av förrättningsakten i lantmäterimyndighetens ärende nr AB96161. I protokollet från sammanträdet den 30 oktober 1990 hade antecknats bl.a. att frågan om eventuellt markbyte mellan fastigheterna S 1:127 och 1:306 skulle klarläggas och att förrättningen bedömdes kunna avslutas utan ytterligare sammanträde samt att berörda sakägare då skulle komma att erhålla särskild underrättelse per post om avslutningsdag med besvärshänvisning. I ett protokoll från handläggning utan sammanträde den 14 juli 2006 meddelades fastighetsbestämningsbeslut och beslut om kostnadernas fördelning samt avslutades förrättningen. Enligt en anteckning på dagboksbladet hade underrättelse om beslutet skickats den 19 juli 2006 till bl.a. ägaren av fastigheten S 1:127.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissyttrandet men hördes inte av.

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller upphäva

text: myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Av utredningen framgår att lantmäterimyndighetens beslut om förrättningskostnaderna har överklagats till Stockholms tingsrätt, fastighetsdomstolen, som den 15 februari 2007 meddelat utslag i målet. Mot denna bakgrund går jag inte närmare in på myndighetens kostnadsdebitering eller övriga ställningstaganden i sak i ärendet.

text: Regler om fastighetsbestämning finns i

text: 14 kap.

text: fastighetsbildningslagen (1970:988)

text: , FBL. Enligt 14 kap. 2 § handläggs fastighetsbestämning av lantmäterimyndigheten vid förrättning. Fråga som upptagits vid fastighetsbestämning avgörs av lantmäterimyndigheten genom ett fastighetsbestämningsbeslut enligt 14 kap. 4 §. När alla ersättningsfrågor har avgjorts och alla åtgärder som hör till förrättningen har utförts skall lantmäterimyndigheten enligt 14 kap. 9 § och 4 kap. 29 § besluta att förrättningen är avslutad. Kända sakägare skall underrättas skriftligen om beslut som har meddelats i samband med att en förrättning har avslutats eller ställts in. Underrättelsen skall innehålla uppgifter om innehållet i beslutet och om hur beslutet kan överklagas.

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: skall varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. När ett ärende har anhängiggjorts hos en myndighet ankommer det på denna att driva fram ärendet till ett avgörande.

text: Av utredningen framgår att ärendet fick ett nytt ärendenummer i oktober 1996 men att det i övrigt inte vidtagits några åtgärder över huvud taget i ärendet under tiden från den 6 november 1990 till den 14 juli 2006. Ett så långt uppehåll i handläggningen av ett ärende är synnerligen anmärkningsvärt. Lantmäterimyndigheten har i sitt remissvar förklarat att den bristande kommunikationen med sakägarna då ärendet återupptogs har utgjort ett undantag. Myndigheten har uttalat att samtliga sakägare då naturligtvis skulle ha kontaktats. Jag delar den bedömningen. Det hade självklart varit lämpligt att höra efter om några nya omständigheter hade tillkommit efter det osedvanligt långa uppehållet i handläggningen. Sammantaget är jag mycket kritisk till hur ärendet har handlagts i här aktuella delar.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Beslut
Beslutsmotivering, utformning av beslut

title: Kritik mot Stadsbyggnadsnämnden i Helsingborgs stad för bristande motivering av ett beslut att inte bevilja parkeringstillstånd

sammanfattning: Stadsbyggnadsnämnden avslog en ansökan om parkeringstillstånd för en rörelsehindrad person med motiveringen att det läkarintyg som sökanden hade gett in inte styrkte behovet av tillstånd. Nämnden får kritik för bristfällig motivering av sitt beslut.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot bl.a. Stadsbyggnadsnämnden i Helsingborgs stad med anledning av handläggningen av ett ärende om parkeringstillstånd. Av anmälan framgick bl.a. att nämnden inte hade beviljat AA det sökta parkeringstillståndet. AA ifrågasatte bl.a. att hennes ansökan hade avfärdats utan att något motiv angetts och var missnöjd med att kommunen hade gallrat handlingar i ett tidigare ärende.

text: Utredning

text: Handlingar begärdes in från bl.a. stadsbyggnadsförvaltningen i Helsingborgs stad. Av handlingarna framgick att beslut med anledning av AA:s ansökan om parkeringstillstånd meddelades den 23 augusti 2013. Beslutet hade följande lydelse. Efter genomgång av Din ansökan kan parkeringstillstånd inte tillstyrkas på grund av att läkarintyget inte styrker behovet av parkeringstillstånd. Bedömning har skett enligt Trafikförordningen 13 kapitlet 8 §. Beslutet kan överklagas. Se bifogad handling. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från stadsbyggnadsförvaltningen i Helsingborg.

text: Ärendet remitterades därefter till nämnden som anmodades att mot bakgrund av

text: 20 § förvaltningslagen (1986:223)

text: yttra sig över utformningen av beslutet. Nämnden beslutade den 18 december 2013 att lämna följande remissvar. Enligt

text: 20 § förvaltningslagen

text: ska ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser

text: myndighetsutövning mot någon enskild. Skälen får dock utelämnas helt eller delvis i vissa uppräknade fall som inte är aktuella i detta ärende. Enligt

text: 13 kap 8 § trafikförordningen (1998:1276)

text: kan ett särskilt parkeringstillstånd utfärdas för rörelsehindrade personer. Ett tillstånd får endast utfärdas till en rörelsehindrad som har ett varaktigt funktionshinder som innebär att han eller hon har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand. Stadsbyggnadsförvaltningen bedömde att det läkarintyg som anmälaren gett in inte styrkte att hon hade väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand. Beslutet kunde ha formulerats bättre. Det hade varit lämpligare att ange att ansökan avslås eller inte beviljas än att den inte kan tillstyrkas. Dock måste beslutet anses innehålla det skäl som har bestämt utgången, d v s att läkarintyget inte styrkte att det fanns behov av parkeringstillstånd. Det hade naturligtvis varit ännu tydligare om beslutet hade formulerats t ex enligt följande. ”Efter genomgång av Din ansökan kan parkeringstillstånd inte beviljas på grund av att läkarintyget inte styrker att Du har väsentliga svårigheter att förflytta Dig på egen hand. Bedömning har skett enligt

text: 13 kap 8 § trafikförordningen

text: .” AA kommenterade nämndens remissvar.

text: Bedömning

text: Inledningsvis vill jag klargöra att JO inte kan ändra eller upphäva myndigheters beslut. JO:s granskning är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. Jag kommer därför inte att uttala mig om huruvida nämndens aktuella beslut är riktigt i sak. Min granskning i detta ärende är i stället begränsad till frågan om beslutet är tillräckligt väl motiverat.

text: Av

text: 20 § förvaltningslagen

text: , FL, framgår att om ett ärende avser myndighetsutövning mot någon enskild ska det beslut varigenom en myndighet avgör ärendet innehålla de skäl som har lett fram till beslutet. Skälen får dock utelämnas helt eller delvis bl.a. om beslutet inte går någon part emot eller om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen. Om skälen har utelämnats bör myndigheten på begäran av den som är part om möjligt upplysa honom eller henne om dem i efterhand.

text: Vidare anges i

text: 7 § tredje meningen

text: FL att myndigheterna ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt.

text: Dessa bestämmelser innebär att myndigheterna ska utforma sina beslut på ett sådant sätt att den enskilde kan förstå vilka motiv som ligger till grund för myndighetens ställningstagande. Häri ligger att beslutsmotiveringen ska vara tydlig.

text: Ett grundläggande krav är att myndigheterna i sina beslut anger vilka föreskrifter de har tillämpat. Oftast är det av värde för parten att få en upplysning om föreskriftens innehåll för att kunna jämföra detta med sitt eget fall. Att motiveringen enbart består av en redovisning av tillämpliga föreskrifter är emellertid sällan tillräckligt. Av beslutet ska det gå att läsa ut vad som har varit avgörande för utgången i det enskilda fallet (se Hellners och Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 31 maj 2010, Zeteo, kommentaren till

text: 20 §

text: FL).

text: Särskilt med hänsyn till den enskildes rättssäkerhet är det viktigt att myndigheterna utformar sina beslut på ett sådant sätt att den enskilde kan förstå hur myndigheten har resonerat. Först om den enskilde förstår beslutet kan ju han eller hon ta ställning till om beslutet bör överklagas. Det förtjänar dock att påpekas att det finns ett nära samband mellan beslutsmotivering och tidigare kommunikation såtillvida att vad som behöver sägas i en myndighets beslut till stor del beror på vad som redan är känt för parten (a.a.).

text: I det nu aktuella beslutet tillämpade nämnden, som framgår av beslutet,

text: 13 kap. 8 § trafikförordningen (1998:1276)

text: . Enligt den bestämmelsen kan ett särskilt parkeringstillstånd utfärdas för rörelsehindrade personer. Ett tillstånd får endast utfärdas till en rörelsehindrad som har ett varaktigt funktionshinder som innebär att han eller hon har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand.

text: I beslutet avslog nämnden AA:s ansökan med motiveringen att parkeringstillstånd inte kunde tillstyrkas på grund av att läkarintyget inte styrkte behovet av parkeringstillstånd. Vidare framgår att bedömningen har skett enligt

text: 13 kap. 8 § trafikförordningen

text: . Av nämndens motivering framgår emellertid inte under vilka förutsättningar som det sökta parkeringstillståndet kunde utfärdas. Det framgår inte heller om nämnden bedömde att AA hade ett varaktigt funktionshinder och, i så fall, varför nämnden inte ansåg att hon hade väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand.

text: En ren hänvisning till att det ingivna läkarintyget inte styrkte AA:s behov av parkeringstillståndet uppfyller alltså enligt min mening inte de krav som bör ställas på en beslutsmotivering. Med den motiveringen och utan någon närmare redovisning av innehållet i den tillämpliga bestämmelsen har det varit omöjligt för AA att avgöra varför nämnden inte beviljade hennes ansökan. Nämnden förtjänar därför kritik för den bristfälliga motiveringen av beslutet.

text: Vad som i övrigt framkommit ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.