title: Klagomål mot Arbetsmarknadsstyrelsen i anledning av dess tillsyn över arbetslöshetskassa samt skadeståndsanspråk

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden om Arbetsmarknadsstyrelsens (AMS) tillsynsåtgärder men avslår det skadeståndsanspråk som Sveriges Arbetares arbetslöshetskassa framställt mot staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Vid Sveriges Arbetares arbetslöshetskassas (SAAK) ordinarie föreningsstämma den 10 maj 1996 beslutades bl.a. om ny valdistriktsindelning varvid antalet valdistrikt minskade från 13 till 9 med lika många ombud. Därefter skedde nomineringar till det följande ordinarie valet av ombud till kassans föreningsstämma. Dessa var avslutade den 29 november 1996. Då några ombud ansåg att kassans styrelse inte hade följt SAAK:s valbestämmelser rörande valordning och valförrättare eller stämmobeslut tagna vid stämman i maj 1996 begärde dessa att en extrastämma skulle hållas.

text: SAAK höll extra föreningsstämma den 17 januari 1997. Vid denna byttes styrelsen för SAAK i sin helhet ut. Enligt protokoll fört vid stämman beslöts också "att avslå ogiltigförklaring av nominering som inte administrerats av LS inom SAC". Enligt protokollet beslöt stämman "i stället med rösterna 5 mot 3 att bemyndiga styrelsen att upprätta en ny valprocedur som AMS kan godkänna i enlighet med vad som framkommit på stämman".

text: AMS anmodade SAAK i föreläggande den 21 februari 1997 att översända en förteckning över direktanslutna medlemmar till ombudet Mats J. SAAK överklagade föreläggandet till regeringen. I beslut den 23 oktober 1997 konstaterade regeringen att föreläggandet hade fullgjorts varför överklagandet inte föranledde någon regeringens åtgärd.

text: AMS förelade den 23 februari 1997 SAAK att slutföra det ombudsval som hade avbrutits i december 1996. I föreläggandet anfördes vidare att valet skulle äga rum genom poströstning under överinseende av Notarius Publicus och att närmare anvisningar skulle komma att lämnas av tillsynsmyndigheten. Som underlag för valet skulle föreligga de nomineringar av ombud som inkommit till kassan före den 29 november 1996.

text: Vid ett besök i SAAK:s kontor den 3 mars 1997 erhöll företrädare för AMS en datadiskett innehållande kassans medlemsregister. Registret skulle användas som vallängd vid genomförandet av ombudsvalet.

text: I skrivelse till SAAK den 4 mars 1997 lämnade AMS närmare anvisningar för valets genomförande. Ombudsvalet skulle genomföras som poströstning. Vidare skulle AMS producera och tillställa kassans medlemmar valanvisningar, valsedlar och valkuvert. Kostnaden för valet skulle faktureras SAAK.

text: AMS föreläggande om att ombudsvalet skulle slutföras överklagades av SAAK till regeringen. I beslut den 5 juni 1997 upphävde regeringen föreläggandet och de därtill anslutande anvisningarna.

text: SAAK begärde den 25 juni 1997 att AMS skulle återlämna den medlemsförteckning som AMS erhållit den 3 mars 1997. I skrivelse till SAAK den 4 juli 1997 anförde AMS att disketten med SAAK:s medlemsregister skulle återlämnas men att den papperskopia som Notarius Publicus hade haft som underlag för sitt arbete skulle vara arkiverad med sekretesstämpel i aktuell akt hos AMS.

text: SAAK överklagade AMS beslut att behålla medlemsförteckningen till regeringen. I beslut den 19 november 1998 avslog regeringen överklagandet.

text: Anspråket m.m.

text: Hos Justitiekanslern har ett antal ärenden anhängiggjorts som har anknytning till det händelseförlopp som nu redogjorts för. Skrivelser har inkommit från dels styrelseordföranden i SAAK Magnus R, dels medlemmen i SAAK Jörgen K. De klagomål som de framfört mot AMS kan sammanfattas i följande tre punkter.

text: AMS har felaktigt förelagt SAAK att lämna ut sin medlemsförteckning över direktanslutna medlemmar till Mats J.

text: AMS har felaktigt förelagt SAAK att slutföra ombudsvalet och valet har inte gått riktigt till.

text: AMS har på ett otillbörligt sätt erhållit en datadiskett med SAAK:s medlemsförteckning samt har behållit en papperskopia av förteckningen.

text: SAAK har också framställt ett skadeståndsanspråk riktat mot staten. Detta uppgår till sammanlagt 1 216 577 kr, varav 216 577 kr har uppgetts utgöra kostnader som AMS förorsakat SAAK genom felaktiga förelägganden och bristfällig myndighetsutövning. Det resterande beloppet om en miljon kr utgör skadestånd för den kränkning som SAAK anser sig ha blivit utsatt för av AMS.

text: Justitiekanslern har remitterat ärendet till AMS som har inkommit med yttranden i ärendet.

text: Justitiekanslern har erhållit synpunkter på dessa yttranden.

text: Justitiekanslern har också haft tillgång till ett antal av AMS akter (dnr F 97-1729-41, F97-1551-40, F97-631-41).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Arbetslöshetskassorna är organiserade i privaträttsliga former och de föreningsrättsliga bestämmelserna om kassornas verksamhet bygger i huvudsak på lagstiftningen om ekonomiska föreningar. Emellertid uppvisar arbetslöshetskassorna en rad offentligrättsliga drag. Verksamheten är i allt väsentligt reglerad av statliga normer och utgör en statlig angelägenhet inom det socialförsäkringsrättsliga området. Den huvudsakliga verksamheten har karaktären av myndighetsutövning. Vidare hanterar kassorna statliga medel till betydande belopp. Det har därför ansetts viktigt att det finns någon form av statlig kontroll över arbetslöshetskassornas verksamhet.

text: Av

text: 89 § lagen (1997:239)

text: om arbetslöshetskassor (LAK) följer att AMS utövar tillsyn över arbetslöshetskassorna. LAK trädde i kraft den 1 januari 1998. Dessförinnan var det lagen (

text: ) om arbetslöshetsförsäkring (AFL) som reglerade arbetslöshetskassornas verksamhet och AMS tillsyn över dessa. Enligt AFL gällde följande beträffande AMS tillsynsverksamhet.

text: I 93 § AFL föreskrevs att AMS utövade tillsyn över arbetslöshetskassorna som hade att ställa sig AMS anvisningar till efterrättelse. Vidare kunde AMS enligt 95 § AFL meddela de erinringar i fråga om en arbetslöshetskassas verksamhet som AMS fann påkallade. Den bestämmelsen gav även AMS rätt att förelägga en arbetslöshetskassa att inom viss tid vidta de åtgärder som behövdes för rättelse. Ett föreläggande fick utfärdas bl.a. om avvikelse skett från AFL eller stadgarna eller från de författningar eller föreskrifter som i övrigt gäller för verksamheten. Också en annan allvarlig anmärkning mot kassans verksamhet kunde föranleda ett föreläggande. Om ett föreläggande inte följdes inom bestämd tid och det anmärkta förhållandet inte heller på annat sätt undanröjts hade enligt 96 § AFL AMS möjlighet att förklara att arbetslöshetskassan inte hade rätt till statsbidrag. AMS beslut enligt nu angivna bestämmelser kunde överklagas till regeringen.

text: AMS har i sitt yttrande hit uppgivit att tillsynsfunktionen avser inte bara arbetslöshetskassornas funktioner som myndighetsutövande organ utan också omfattar rent föreningsrättsliga frågor. När det gäller den närmare bakgrunden till de hit anmälda händelserna framgår det av yttrandet att AMS kommit till den uppfattningen att det fanns allvarliga motsättningar inom kassan och att olika åtgärder som vidtagits allvarligt skulle kunna äventyra kassans verksamhet.

text: Det ankommer inte på mig att gå in på någon bedömning av huruvida förhållandena varit sådana att AMS haft anledning att ingripa. I den mån kassans verksamhet äventyrades har det emellertid otvivelaktigt varit en skyldighet för AMS att utöva sin tillsynsfunktion gentemot kassan. Att tillsynen därvid inte behövde inriktas enbart på frågor kring administrationen av arbetslöshetsförsäkringen utan också kunde innefatta föreningsrättsliga frågor framgår klart av 93 § AFL. Den myndighetsutövning gentemot ett privaträttsligt objekt som tillsynen innebär måste dock givetvis ske inom de ramar som lagstiftningen ger. Som jag ser saken innebär det att varje i och för sig diskutabel intern åtgärd av föreningsrättslig natur inte nödvändigtvis omfattas av tillsynen. Endast i den mån en föreningsrättslig fråga påverkar en försäkringskassas myndighetsutövande verksamhet kan enligt min mening ett ingripande från tillsynsmyndigheten anses ha stöd i lagstiftningen.

text: I det följande har jag valt att behandla de olika klagomål som framförts mot AMS var för sig. Jag redogör också något utförligare för bakgrunden till klagomålen samt för vad parterna i huvudsak har anfört.

text: Föreläggandet den 21 februari 1997 att lämna ut medlemsförteckning

text: Mats J begärde den 17 februari 1997 att få hjälp av AMS med att från SAAK få en lista över de enskilt anslutna medlemmar som han var vald att företräda. AMS tillskrev därför SAAK den 19 februari 1997 med en uppmaning att efterkomma Mats J:s begäran. I föreläggande den 21 februari 1997 förelade AMS kassan att omedelbart, dock senast den 26 februari 1997, till ombudet för enskilda medlemmar i kassan, Mats J, översända en förteckning över medlemmar i den s.k. avdelning 500. Medlemsförteckningen lämnades därefter ut till Mats J av SAAK:s kassaföreståndare. SAAK överklagade föreläggandet till regeringen som i beslut den 23 oktober 1997 konstaterade att föreläggandet redan var fullgjort. Överklagandet föranledde därför ingen regeringens åtgärd.

text: SAAK har anfört bl.a. att det inte kan anses vara förenligt med lagstiftningen att via föreläggande tvinga kassan att lämna ut sitt medlemsregister till en person som är ombud för en facklig organisation som är konkurrent till Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC). Föreläggandet är en kränkning av arbetslöshetskassans självständighet som SAAK inte skall behöva tåla. Vidare har utlämnandet av medlemsförteckningen kränkt medlemmarnas personliga integritet. Härtill kommer att AMS föreläggande inte innehöll något om att medlemsförteckningen efter utlämnandet skulle behandlas med sekretess. En försvårande omständighet är att Mats J lämnat ut medlemsförteckningen till andra konkurrerande fackliga organisationer.

text: AMS har i sitt yttrande hit hänvisat till vad AMS uppgav i överklagandeärendet. Enligt AMS har ett ombud som har valts av medlemmarna att företräda dessa vid föreningsstämma i arbetslöshetskassa rätt att få tillgång till förteckning över de medlemmar som denne valts att representera om så begärs. AMS fann det rimligt att kassan skulle tillgodose det valda ombudets begäran att få tillgång till en förteckning över medlemmarna i den valkrets han representerade. Mot bakgrund av de stridigheter om ombudsval och valförrättare som förekommit såväl vid den ordinarie stämman under år 1996 som vid den extra stämman i januari 1997 stod det emellertid enligt AMS klart att kassaföreståndaren svårligen kunde ta ställning till den uppmaning som framställts i brevet den 19 februari 1997. AMS beslöt därför att förelägga kassan att lämna ut medlemsförteckningen.

text: För min egen del ställer jag mig frågande till om den aktuella frågan varit av den arten att den omfattats av AMS tillsynsuppgifter. Under alla förhållande anser jag att det kan ifrågasättas om förutsättningarna varit sådana att AMS haft rätt att utfärda ett föreläggande med det innehåll som nu är aktuellt. Av 95 § AFL följer nämligen att ett föreläggande måste grundas på att någon allvarlig anmärkning kan riktas mot kassans verksamhet. Av utredningen kan inte anses framgå att det vid tidpunkten för föreläggandet förelegat någon faktisk omständighet som kunde föranleda anmärkning. AMS har inte heller påstått att så varit fallet utan endast pekat på att man funnit det rimligt att föregripa en väntad underlåtenhet från kassan att lämna ut registret. Jag finner dock inte anledning att gå vidare i denna fråga. Någon orätt har egentligen inte drabbat SAAK eftersom ombudet hade rätt att erhålla registret. Jag vill vidare framhålla att det normalt sett inte är min uppgift att göra uttalanden om huruvida en myndighets beslut är riktigt i sak. Skälet till detta är att en sådan granskning skulle kunna uppfattas som en otillåten inblandning i myndigheternas verksamhet (

text: 11 kap. 7 § regeringsformen

text: ). Ytterligare ett skäl är att det som regel finns möjligheter att få saken prövad i en högre instans. Så var också fallet här. Med hänsyn till vad som nu sagts och då det även är en bedömningsfråga om förutsättningar finns för att meddela en arbetslöshetskassa ett föreläggande finner jag inte skäl att kritisera AMS för att kassan förelades att lämna ut medlemsförteckningen till Mats J.

text: Vad som i övrigt anförts från SAAK:s i denna del föranleder inga särskilda uttalanden från min sida.

text: Föreläggandet den 23 februari 1997 att slutföra ombudsvalet

text: AMS förelade den 23 februari 1997 SAAK att slutföra det ombudsval som hade avbrutits i december 1996. I skrivelse till SAAK den 4 mars 1997 lämnade AMS närmare anvisningar för valets genomförande. Ombudsvalet skulle genomföras som poströstning och AMS skulle producera och tillställa kassans medlemmar valanvisningar, valsedlar och valkuvert. Enligt överenskommelse mellan AMS och Notarius Publicus skulle rösträkning och kontroll av valmaterial ske genom den sistnämndes försorg. Underlag för valsedlarna utgjordes av de nomineringar till ombudsvalet som hade inkommit till SAAK före den 29 november 1996. Disketten med kopia av medlemsregistret utlämnades till tryckeriet samt återlämnades till AMS med intyg om att registret inte hade kopierats eller använts för annan än överenskommen åtgärd. Papperskopia av disketten producerades av AMS för användning av Notarius Publicus vid rösträkningen. Utskick av valhandlingarna skedde per post den 11 mars 1997. Valet slutfördes den 14 april 1997 varefter rösträkning genomfördes av Notarius Publicus. Valet var i sin helhet avslutat den 6 maj 1997.

text: SAAK överklagade föreläggandet till regeringen som i beslut den 5 juni 1997 upphävde AMS beslut om föreläggande samt de anvisningar till valet som AMS hade meddelat. Som skäl för sitt beslut anförde regeringen bl.a. att det i ärendet inte hade framkommit att SAAK före AMS beslut avvikit från AFL eller från de för kassan gällande stadgarna eller de författningar eller föreskrifter i övrigt som gäller för verksamheten. Enligt regeringen hade det inte heller framkommit att annan allvarlig anmärkning kunnat riktas mot SAAK:s verksamhet i den mening som avses i bestämmelsen i 95 § AFL.

text: SAAK har anfört bl.a. att det föreläggande som AMS utfärdade var grundlöst i alla delar och ett resultat av felinformerade tjänstemän som överträtt sina befogenheter. Föreläggandet är att anse som en otillåten inskränkning av kassamedlemmarnas lagliga rätt att besluta i egna angelägenheter. Denna rätt får inte inskränkas på det sätt som AMS har gjort. Nomineringar och val av ombud till föreningsstämma ingår i medlemmarnas rätt att besluta i egna angelägenheter. Det är ett uttryck för kassans interna föreningsdemokrati och därigenom grundläggande för beslutsfattandet inom SAAK. Genom att låta genomföra ombudsvalet i strid med stämmobeslut och förslag till valprocess har AMS kränkt SAAK. SAAK har också hävdat att AMS vid genomförandet av valet har gjort sig skyldig till ett antal allvarliga fel. Bl.a. har AMS i strid med SAAK:s valbestämmelser utsett Notarius Publicus till valförrättare och beslutat att denne skall verkställa sammanräkning av valresultatet. De valsedlar som Notarius Publicus skickade ut innehöll namn på felaktigt nominerade kandidater. Vidare fanns det inte någon fastställd röstlängd för det ombudsval som AMS genomförde.

text: AMS har anfört bl.a. följande. Vid stämman den 17 januari 1997 stod det klart att allvarliga motsättningar förelåg inom kassan. Det framstod som osannolikt att det skulle vara möjligt för kassan att genomföra det förestående valet av ombud till kassans högsta organ föreningsstämman på ett godtagbart sätt. Det förelåg vidare stor risk för att motsättningarna skulle medföra att kassan i sin funktion som myndighetsutövande organ skulle äventyras om den turbulenta utvecklingen inte stabiliserades. Den nya styrelsen aviserade om snabba förändringar i beslutsordning och byte av nyckelpersoner samt uttalade som sin avsikt att göra om nomineringsförfarandet i strid med föreningsstämmans beslut, åtgärder som allvarligt skulle kunna äventyra kassans verksamhet. Mot bakgrund av detta och de stridigheter om valförrättare m.m. som framkommit fann AMS det nödvändigt att säkerställa genomförandet av ett val, där alla kassans medlemmar i enlighet med lagens krav skulle få likvärdiga förutsättningar att deltaga.

text: Att förelägga en arbetslöshetskassa att slutföra ett ombudsval måste enligt min mening anses vara tillåtet. Även regeringen får anses ha gett uttryck för den uppfattningen i sitt beslut. En förutsättning för att få meddela ett sådant föreläggande är dock som nämnts tidigare att någon allvarlig anmärkning kan riktas mot kassans verksamhet. Regeringen ansåg i sitt beslut den 5 juni 1997 att så inte var fallet.

text: Jag delar regeringens uppfattning att det inte förelåg några förutsättningar att meddela ett föreläggande i förevarande fall. Som nämnts ovan rörande föreläggandet den 21 februari 1997 är det en bedömningsfråga huruvida någon allvarlig anmärkning kunde riktas mot SAAK:s verksamhet. Att regeringen gjort en annan bedömning än AMS innebär inte att föreläggandet var så uppenbart oriktigt att det finns anledning för mig att uttala kritik. Jag vill också framhålla att det här måste ha varit fråga om en för AMS tämligen unik situation. Enligt min mening måste det ha förelegat stora svårigheter för AMS att ta ställning till hur den uppkomna situationen i arbetslöshetskassan skulle hanteras.

text: Saken ställer sig emellertid annorlunda när det gäller vissa av de anvisningar till valet som AMS meddelade i skrivelsen till SAAK den 4 mars 1997. I skrivelsen angav AMS bl.a. att valanvisningar, valsedel, valkuvert samt svarskuvert skulle produceras och tillställas medlemmarna genom AMS försorg. Anvisningarna innebar att AMS i praktiken kom att ombesörja delar av ombudsvalet. Jag kan inte se att detta föll inom tillsynsuppgifterna. Det bör vidare påpekas att enligt såväl AFL som nu gällande lagstiftning har AMS rätt att meddela anvisningar och förelägganden vilka en arbetslöshetskassa har att följa. Det är alltså arbetslöshetskassan som skall vidta de åtgärder som AMS anser erforderliga. Enligt min mening har alltså AMS i det aktuella hänseendet gått utanför sin befogenheter. Inte heller på denna punkt ser jag emellertid någon anledning att gå vidare utan nöjer mig med de gjorda uttalandena.

text: Vad SAAK anfört om att valet inte gått riktigt till föranleder inte några kommentarer från min sida förutom påpekandet att detta närmast är en föreningsrättslig fråga som jag torde sakna befogenhet att uttala mig om.

text: AMS åtgärd den 3 mars 1997 att hämta medlemsförteckning samt AMS beslut att inte återlämna papperskopian

text: Vid besök på SAAK:s kontor den 3 mars 1997 erhöll företrädare från AMS en diskett innehållande SAAK:s medlemsregister. Medlemsregistret skulle användas som vallängd vid genomförandet av ombudsvalet. Disketten återlämnades därefter till kassan men AMS behöll en papperskopia av medlemsförteckningen. SAAK överklagade AMS beslut att behålla medlemsförteckningen till regeringen som i beslut den 19 november 1998 avslog överklagandet. Som skäl för sitt beslut anförde regeringen bl.a. följande.

text: Enligt 93 § i den vid ifrågavarande tillfälle gällande lagen (

text: ) om arbetslöshetsförsäkring utövar AMS tillsyn över arbetslöshetskassorna. Regeringen finner det förenligt med AMS uppgift som tillsynsmyndighet att när det krävs för uppgiftens fullgörande, av en arbetslöshetskassa begära att utfå en kopia av den medlemsförteckning som kassan enligt

text: 52 § samma lag

text: skall föra. Någon skyldighet att återlämna en sådan kopia av en arbetslöshetskassas medlemsförteckning som intagits i AMS akt i ett tillsynsärende finns inte.

text: I en skrivelse till Datainspektionen ifrågasatte SAAK om inte AMS hade brutit mot datalagen genom att under en period förfoga över medlemsregistret. Datainspektionen fann dock i beslut den 9 december 1998 att AMS inte hade fört registret för sin verksamhet eller förfogat över det på sådant sätt att registeransvar hade kunnat uppstå.

text: SAAK har anfört bl.a. att kassaföreståndaren som lämnade ut medlemsförteckningen till AMS saknade behörighet att göra detta. AMS borde i stället ha låtit styrelsen ta ställning till om medlemsförteckningen kunde lämnas ut. Utlämnandet av medlemsförteckningen skedde bakom ryggen på SAAK:s ordförande som befann sig i lokalen vid tillfället. Någon skriftlig förfrågan om att få ta del av medlemsförteckningen har AMS aldrig tillställt SAAK. Enligt SAAK är förfarandet att behålla en medlemsförteckning som mottagits på ett otillbörligt sätt att betrakta som egenmäktigt förfarande och maktmissbruk. Även AMS åtgärd att överlämna en kopia till Notarius Publicus innebär enligt SAAK att AMS har gjort sig skyldig till egenmäktigt förfarande och myndighetsmissbruk.

text: AMS har anfört att SAAK, på begäran av AMS, hade framställt en numrerad medlemsförteckning per den 28 februari 1997 fördelad på kassans nio valdistrikt. Den normala rutinen när AMS begär att få uppgifter från eller att få ta del av handlingar hos en arbetslöshetskassa är att begäran riktas till kassaföreståndaren. Så skedde också i förevarande fall. I den mån en arbetslöshetskassa har särskilda interna bestämmelser om hur en sådan begäran skall behandlas ankommer det på kassan att bevaka att de bestämmelserna följs.

text: Frågan huruvida AMS hade rätt att få ta del av och behålla arbetslöshetskassans medlemsregister har som nämnts tidigare efter överklagande prövats av regeringen. Regeringen hade därvid inga invändningar mot AMS åtgärder. Mot bakgrund av regeringens ställningstagande finns det ingen anledning för mig att uttala mig i saken.

text: Skadeståndsfrågan

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: skall bestämmelsen om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, vissa andra i lagrummet angivna brott eller dylik brottslig gärning.

text: Jag har beträffande vissa av de åtgärder som vidtagits av AMS uttryckt min tveksamhet över huruvida dessa varit riktiga. Detta innebär emellertid inte att de åtgärderna varit felaktiga på ett sådant sätt som innebär att skadeståndsskyldighet därigenom har uppkommit för staten. Jag vill också framhålla att enbart det förhållandet att regeringen upphävde ett av de förelägganden som AMS hade meddelat inte i sig medför att ersättning utgår för den eventuella skada som kan ha blivit följden av föreläggandet. Något strikt ansvar för staten föreligger alltså inte. För att skadestånd skall utgå i en sådan situation krävs att AMS har gjort sig skyldig till en påtaglig felbedömning. Av den föreliggande utredningen kan inte den slutsatsen dras att så har varit fallet. Inte heller vad som i övrigt förevarit ger enligt min mening stöd för bedömningen att skadeståndsskyldighet för staten uppkommit. Jag avslår redan av dessa anledningar skadeståndsanspråket.

text: Övrigt

text: I skrivelserna till Justitiekanslern har också begärts att Justitiekanslern skall vidta vissa åtgärder som har anknytning till de åtgärder som AMS vidtog. Bl.a. har begärts att Justitiekanslern skall upphäva föreläggandena och att Justitiekanslern skall meddela vitesförelägganden. Med anledning härav vill jag framhålla att Justitiekanslern inte kan ålägga en myndighet att vidta vissa åtgärder. Inte heller kan Justitiekanslern förordna att beslut och andra åtgärder skall upphävas. Vad SAAK härvid har begärt föranleder därför inga åtgärder från min sida.

text: Ärendet är härmed avslutat för mitt vidkommande.


publisher: Justitiekanslern

title: Spridningen av en cd-skiva har ansetts tillräckligt omfattande för att YGL skall bli tillämplig. Vissa uttalanden om en skolas möjlighet att ingripa mot spridningen av upptagningar som skyddas av YGL

org: jk

text: 1. Förundersökning avseende yttrandefrihetsbrott skall inte inledas.

type: stycke

text: 2. Beslaget av nio cd-skivor skall inte längre bestå (nr 200003-04-122 i beslagsliggaren hos Polismyndigheten i Falun, p. 1 och 2)

text: Ärendet

type: rubrik

text: Åklagarkammaren i Falun har till Justitiekanslern överlämnat en anmälan från rektorn på högstadieskolan Britsarvsskolan i Falun för prövning om förundersökning skall inledas beträffande yttrandefrihetsbrottet förtal. Anmälan avser innehållet på en cd-skiva som har sålts eller delats ut på skolan. Polisen har tagit nio exemplar av cd-skivan i beslag sedan dessa lämnats in dit av anmälaren.

text: Justitiekanslern har vid sin genomgång av ärendet haft tillgång till ett exemplar av cd-skivan.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Spridningen av den aktuella cd-skivan tycks ha haft en sådan omfattning att

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) är tillämplig på cd-skivans innehåll. Därmed skall frågan om cd-skivan innehåller brottsliga uttalanden bedömas enligt YGL och inte enligt

text: brottsbalken

text: . Även frågor rörande beslag och andra tvångsåtgärder skall bedömas enligt YGL. Justitiekanslern är ensam åklagare på YGL:s område.

text: Den person som kan antas vara ansvarig enligt YGL för innehållet på cd-skivan är under 15 år. En så ung person kan inte dömas till någon påföljd även om han eller hon har gjort sig skyldig till ett brott enligt YGL. Någon talan i syfte att få den misstänkte fälld för yttrandefrihetsbrott skall därför inte föras.

text: Om det antas att innehållet på cd-skivan är brottsligt uppkommer frågan om det finns skäl att väcka talan för att få cd-skivan konfiskerad. Ett sådant ingripande innebär i huvudsak att alla för spridning avsedda exemplar förstörs och att det hos framställaren vidtas vissa åtgärder för att förhindra en ytterligare framställning av cd-skivan.

text: Med hänsyn till den oklarhet som råder om omfattningen av spridningen av cd-skivan - det finns skäl att tro att ytterligare exemplar än de beslagtagna har spritts - får det emellertid bedömas som mycket tveksamt om en effektiv konfiskering över huvud taget kan äga rum. Till detta kommer att en förnyad framställning av cd-skivan inte torde kunna förhindras utan att oproportionerligt långtgående åtgärder vidtas mot den misstänkte gärningsmannen. Mot denna bakgrund bör konfiskering inte ske. Beslaget av cd-skivorna skall därför inte längre bestå.

text: En av Justitiekanslerns uppgifter är, förutom att vaka över tryck- och yttrandefriheten, att utöva tillsyn över statliga och kommunala myndigheter. Med anledning av att den i ärendet aktuella cd-skivan tycks ha framställts av en skolelev för att sedan spridas på en kommunal skola vill jag framhålla följande.

text: Yttrandefriheten enligt YGL har till ändamål att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning samt ett fritt konstnärligt skapande. Om YGL är tillämplig får det inte förekomma några andra begränsningar i yttrandefriheten än som följer av grundlagen, se 1 kap. 1 § andra stycket. I vid mening anger denna bestämmelse gränserna för samhällets möjligheter att ingripa på grund av innehållet i ett radioprogram eller en teknisk upptagning (t.ex. en cd-skiva) som faller under YGL:s tillämpningsområde. Varje sådant ingripande måste således ha stöd i bestämmelserna i YGL.

text: I ärendet tydliggörs att det kan finnas situationer då reglerna i YGL står i viss konflikt med skolans verksamhet. Det är rimligt att en skolledning har möjlighet att med skärpa ingripa mot elever som i skolmiljön använder sin grundlagsskyddade yttrandefrihet till att medvetet kränka andra elever. I många fall torde i själva verket den typen av reaktion från samhället vara att föredra framför ett ingripande enligt YGL. Det gäller särskilt när det - som i detta fall - är fråga om unga elever.

text: Samtidigt begränsas skolans möjligheter att vidta åtgärder av bestämmelserna i YGL. Det får således inte förekomma att skolan på egen hand vidtar några former av repressalier mot elever för innehållet på t.ex. en grundlagsskyddad cd-skiva eller att skolan med tvång ingriper för att hindra skivans spridning. Förutsättningarna för den typen av åtgärder är noga reglerade i YGL och åtgärderna beslutas av domstolen, normalt efter det att Justitiekanslern har väckt åtal. I avvaktan på att saken prövas av domstolen har Justitiekanslern möjlighet att förordna om beslag. Någon annan myndighet än domstolen och Justitiekanslern har i detta avseende inte möjlighet att ingripa mot ett missbruk av yttrandefriheten.

text: Vilka åtgärder kan då en skola tillgripa mot yttranden som av olika anledningar går över gränsen för vad som rimligen kan tolereras i skolan men som i sig skyddas av YGL? Det finns inga hinder mot att skolledningen i ett samtal med eleven tydligt markerar att det framförda budskapet inte kan accepteras i skolan, självfallet inte heller mot att frågan diskuteras i klassrummet. Det är vidare tillåtet att uppmana elever att på frivillig väg lämna ifrån sig t.ex. en cd-skiva för att förhindra att ett kränkande budskap får ytterligare spridning. I förebyggande syfte får det vidare enligt Justitiekanslerns mening anses förenligt med YGL att skolan av ordningsskäl eller liknande utfärdar ett generellt förbud mot försäljning eller utdelning av cd-skivor i skolans lokaler. Ett förbud får dock inte göras beroende av innehållet på den enskilda cd-skivan (se bl.a. JO 1990-91 s. 298 f.).

text: Det kan i sammanhanget finnas anledning att nämna något om den på tryck- och yttrandefrihetens områden centrala principen om meddelarfrihet. Den innebär i huvudsak en rätt för var och en att lämna uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i ett grundlagsskyddat medium. Vem som är formellt ansvarig för innehållet i ett radioprogram eller i en teknisk upptagning regleras i YGL. Övriga medverkande kan som huvudregel inte straffas för sina bidrag, de har rätt att vara anonyma och en myndighet får inte genom frågor eller annan efterforskning försöka ta reda på vilka de är.

text: Slutligen bör det påpekas att regleringen på YGL:s område till stora delar överensstämmer med vad som gäller enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: . De ovan redovisade synpunkterna är därför giltiga även när budskap sprids på en skola genom en tryckt skrift.

type: avgorande


title: Fråga om meddelarfrihet vid inspelningen av ett TV-program

text: Justitiekanslern återställer handlingarna till Södertörns åklagarkammare i Stockholm under hänvisning till att meddelarfrihet enligt

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: inte kan anses gälla för dem som deltog i den anmälda TV-inspelningen.

text: Ärendet

text: Bakgrunden till ärendet är att ett TV-team från ZTV den 26 februari 2004 spelade in ett programinslag i Heron City, Stockholm. På platsen för inspelningen uppträdde en person (programdeltagare eller skådespelare) naken i en fontän och tilltalade därvid bl.a. ett barn. Något anslag eller liknande som angav att det var fråga om en TV-inspelning fanns inte. Väktare ingrep mot TV-teamet, varefter polis kallades till platsen. Polisen upprättade med anledning härav en anmälan angående sexuellt ofredande och förargelseväckande beteende. Av handlingarna i ärendet framgår att polisen beslutade att ta två videofilmer i beslag från TV-teamet.

text: Södertörns åklagarkammare i Stockholm har överlämnat anmälningen hit för handläggning. Även de i beslag tagna videobanden har överlämnats hit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Radio- och TV-program omfattas normalt av skyddet i

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL).

text: För innehållet i ett TV-program svarar i regel utgivaren. Det är endast denne som enligt YGL:s principer om ensamansvar kan åtalas i det fall uppgifter eller uttalanden som återges i programmet innefattar ett yttrandefrihetsbrott.

text: En annan hörnsten i det yttrandefrihetsrättsliga grundlagsskyddet är att den som medverkar till framställningen av t.ex. ett TV-program inte kan göras straffrättsligt ansvarig för sin medverkan. Enligt

text: 1 kap. 2 §

text: YGL står det envar fritt att lämna uppgifter i vilket ämne som helst till författare och andra upphovsmän samt till utgivare, redaktioner eller nyhetsbyråer, om syftet är att uppgifterna skall offentliggöras i t.ex. ett TV-program. Denna meddelarfrihet gäller journalister, skådespelare och andra som medverkar vid tillkomsten av ett TV-program. Undantag från denna grundlagsskyddade meddelarfrihet gäller enligt

text: 5 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: i de fall där meddelandet innefattar brott av vissa allvarligare slag, vid oriktigt utlämnande av allmän handling som inte är tillgänglig för envar och vid uppsåtligt åsidosättande av någon sådan tystnadsplikt som anges i 16 kap. 1 § sekretesslagen. Dessa undantag från meddelarfriheten är dock inte aktuella i detta fall.

text: Yttrandefrihetsgrundlagen

text: är visserligen i princip inte tillämplig på satellitförmedlade program när sändningen inte utgår från Sverige. Sändningar i den programkanal som här avses - ZTV - anses inte utgå från Sverige i den mening som avses i

text: 1 kap. 6 § andra stycket

text: YGL. Men även om tillämpningsområdet för

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: regler om satellitsända TV-program har begränsats till de fall då sändningarna utgår från Sverige, har det i grundlagen införts ett begränsat skydd för utländska sändningar. Detta skydd innebär bl.a. att grundlagens regler om rätt att meddela och anskaffa uppgifter för offentliggörande i radio- och TV-program i princip skall tillämpas, se

text: 10 kap.

text: och

text: 2 §§

text: YGL. Av

text: 1 kap. 7 §

text: YGL följer vidare att förbudet i

text: 1 kap. 3 §

text: mot förhandsgranskning av ett TV-program är tillämpligt. Även förbudet i

text: 1 kap. 4 §

text: för myndigheter och andra allmänna organ att utan stöd i grundlagen ingripa mot någon på grund av att han i ett TV-program har missbrukat yttrandefriheten eller medverkat till ett sådant missbruk gäller för program som förmedlas hit från utlandet genom satellitsändning. Detta innebär att ett ingripande mot en meddelare eller anskaffare av uppgifter till sådana program som sänds i ZTV måste ha stöd i grundlagen.

text: Som framgått av det anförda innebär meddelarfriheten en rätt att utan andra ingripanden än som stadgas i

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: offentliggöra uppgifter i ett grundlagsskyddat medium. Det innebär dock inte att varje spridning av uppgifter som sker för offentliggörande omfattas av meddelarfriheten. Om ett uppgiftslämnande sker på ett sätt som medför en spridning av uppgiften utöver vad som utgör ett naturligt led i den skyddade verksamheten, föreligger inte något hinder mot att tillämpa allmän lag på spridandet (se

text: NJA 2000 s. 355

text: ). Det finns inte heller något hinder mot att ingripa med stöd av allmän lag mot spridandet av uppgifter som faller utanför det som YGL avser att värna, nämligen ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande, se

text: 1 kap. 1 § andra stycket

text: YGL.

text: Av utredningen i detta ärende framgår att det handlande av programdeltagaren som föranledde ingripandet mot TV-teamet hade iscensatts för att ingå som en sekvens i ett TV-program. Inspelningen av programsekvensen skedde dessutom delvis enligt manus. Av det sagda följer att inspelningen ingick som ett naturligt led i en verksamhet inriktad på offentliggörande. Det är tydligt att programdeltagen därför inte kan svara straffrättsligt enligt allmän lag för sin medverkan till själva inspelningen eller för något uppgiftslämnande - här i form av agerande - som riktar sig mot dem som svarade för inspelningen av programsekvensen. Inte heller kan de sistnämnda personerna lagföras enligt allmän lag för sin medverkan till inspelningen.

text: Anmälningen grundar sig emellertid på det förhållandet att programdeltagaren (liksom TV-teamet) ofredat eller gjort sig skyldig till förargelseväckande beteende gentemot utomstående personer. Dessa medverkade inte till inspelningen. De som på platsen såg programdeltagarens handlingar synes inte heller ha varit medvetna om ett en inspelning pågick. I förhållande till dessa personer kan det inte hävdas att programdeltagaren eller TV-teamets personal enligt bestämmelserna om meddelarfrihet i YGL åtnjuter skydd mot straffrättsliga ingripanden. Grundlagen hindrar således inte i ett fall som detta att ett ingripande sker med stöd av allmän lag.

text: Med hänsyn till det sagda, och med beaktande av att anmälningen inte aktualiserar prövningen av om något yttrandefrihetsbrott har begåtts, ankommer det inte på mig utan på allmän åklagare att ta ställning till brottsanmälningen och att pröva frågan om gjorda beslag skall fastställas.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet här.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av felaktigheter i ursprungskontrollen i den del som benämns registerkontroll i samband med att en privatimporterad personbil registrerades i vägtrafikregistret

text: Justitiekanslern tillerkänner OS:s skadestånd av staten med 106 000 kr samt ersättning för hans ombudskostnader i skaderegleringsärendet med 20 000 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Transportstyrelsen att se till att ersättningen betalas ut till OS.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Fordonet XXP 431 importerades till Sverige från Frankrike och godkändes av Bilprovningen vid registreringsbesiktning den 15 november 2006. Till grund för ursprungskontrollen låg ett franskt registreringsbevis i original. Samma dag registrerades fordonet av Vägverket i vägtrafikregistret med ett kommanditbolag som ägare. Den 16 november 2006 bytte fordonet ägare till en privatperson och togs i trafik för första gången i Sverige. Fordonet bytte därefter ägare tre gånger innan den överläts av Jan Österbergs Bilservice AB till OS:s dotter den 15 mars 2008. OS:s dotter överlät därefter bilen till honom den 21 maj 2008.

text: Den 23 augusti 2010 överlät OS fordonet till en finsk köpare. I samband med tulldeklarationen av fordonet upptäcktes att det hade stulits från Frankrike den 30 oktober 2006 och att det var efterlyst genom Schengens informationssystem (SIS). Fordonet togs i beslag i Finland. I juni 2011 stämde den finska köparen OS i Gällivare tingsrätt. Parterna träffade en förlikning som innebar att OS blev skyldig att betala 100 000 kr till den finska köparen.

text: Anspråket

text: OS har, genom ombud, hos Justitiekanslern begärt ersättning med 106 000 kr. Av beloppet avser 100 000 kr förlikningsbeloppet som han betalade till köparen av bilen och 6 000 kr ersättning för ombudskostnader i målet vid tingsrätten. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader i skaderegleringsärendet med 35 391 kr.

text: OS har som grund för anspråket anfört i huvudsak följande.

text: Han överlät bilen till en finsk köpare den 23 augusti 2010. I samband med att bilen skulle registreras i Finland uppdagades att bilen var anmäld stulen i Frankrike den 30 oktober 2006. Bilen beslagtogs då av de finska myndigheterna. Eftersom ansvaret för rättsliga fel, enligt

text: köplagens

text: regler, är strikt blev han genom en förlikning träffad i Gällivare tingsrätt skyldig att betala tillbaka köpeskillingen uppgående till 100 000 kr.

text: Bilen importerades till Sverige efter att den hade anmälts stulen. Bilen godkändes vid registreringsbesiktning hos Bilprovningen den 15 november 2006 efter att vid ursprungskontroll ha beslutats tillhöra kategorin importerade fordon. I ursprungskontrollen ingår bl.a. att säkerställa att fordonet inte är stulet. Bilprovningen har inte vid ursprungskontroll uppmärksammat att bilen var stulen. Att så var fallet hade dock framkommit om en kontroll i SIS hade gjorts vid tidpunkten för ursprungskontrollen.

text: Vid tidpunkten för ursprungskontroll och registreringsbesiktning fanns en utredningsplikt för externa registersökningar som del i ursprungskontrollen (se

text: rådets beslut 2004/919/EG

text: ). En myndighetskontroll mot SIS register borde därför ha genomförts. Genom att inte kontrollera bilen gentemot SIS utan i stället godkänna bilen vid ursprungskontrollen har Bilprovningen brustit i sin myndighetsutövning. Denna försumlighet har lett till att fordonet har kunnat överlåtas inom Sveriges gränser utan att ny förvärvare av fordonet har kunnat upptäcka det rättsliga felet.

text: Alternativt har skadan orsakats av fel i myndighetsansvaret för regelgivningen och registerhållningen som omfattar bilens faktiska godkännande och registrering. Bilprovningens agerande har varit en förutsättning och legat till grund för hans godtrosförvärv av bilen. Han har förlitat sig på uppgifterna från myndigheterna. Han har inte kunnat vända sig bakåt i säljarledet för att kräva ersättning för den ekonomiska förlust som han har lidit eftersom inte heller säljaren haft kännedom om det rättsliga felet.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttranden från Bilprovningen och Transportstyrelsen.

text: Bilprovningen har anfört att det inte är visat att det har förekommit något fel eller någon försummelse vid den registreringsbesiktning som utförts av bilprovningen.

text: Transportstyrelsen har avstyrkt att ersättning utgår och har anfört bl.a. följande.

text: Gällande bestämmelser m.m.

text: Allmänt

text: För att få bruka ett motordrivet fordon i trafik ska ett flertal förutsättningar vara uppfyllda. Omfattningen av kraven beror av fordonslag och i viss mån av typ av brukande. Med utgångspunkt i normalfallet — bilar och motorcyklar — är de grundläggande förutsättningarna att fordonet är registrerat i vägtrafikregistret och godkänt med avseende på beskaffenhet och utrustning. Registreringsförfarandet regleras i förordningen (

text: ) om vägtrafikregister (FVTR) medan det fordonstekniska kontrollförfarandet regleras i for

text: donslagen (2002:574)

text: (FoL) och

text: fordonsförordningen (2009:211)

text: Ansvaret för den ursprungskontroll — dokumentkontroll, teknisk kontroll och registerkontroll — som ska göras innan ett fordon registreras, åvilar sedan den 4 februari 2008 i huvudsak Transportstyrelsen (tidigare Vägverket). Endast den tekniska kontrollen utförs av besiktningsorganet. Vid tidpunkten för besiktningen och registreringen av det aktuella fordonet, gjorde Bilprovningen även dokumentkontrollen medan Vägverket gjorde registerkontrollen. Detta framgår av den ursprungliga lydelsen av 2 kap. 6 § FoL, 6 kap. 7 § FVTR enligt lydelse i SFS 2006:438, Vägverkets föreskrifter (

text: VVFS 1997:1

text: ) om ursprungskontroll av fordon m.m., ändrade genom

text: VVFS 2001:120

text: , samt 2 kap. 20 § i Vägverkets föreskrifter (

text: VVFS 2001:118

text: ) om registrering av fordon m.m. i vägtrafikregistret. En sammanfattande beskrivning av det tidigare förfarandet finns också i proposition 2006/07:42, avsnitt 4.2, som behandlar de ändringar av ursprungskontrollen som infördes i februari 2008.

text: Registerkontroll

text: Bilprovningen har aldrig haft till uppgift, eller faktisk möjlighet, att utföra den del av ursprungskontrollen som här benämns registerkontroll. Det är en uppgift som uteslutande hanteras av registreringsmyndigheten; Vägverket vid aktuell tidpunkt och numera Tranportstyrelsen. I 2 kap. 20 §

text: VVFS 2001:118

text: sägs således att uppgifter om fordonet ska kontrolleras mot Interpols efterlysningsregister och mot bilregistret i det land varifrån fordonet uppges komma, om det kan göras med hjälp av EUCARIS. Enligt motsvarande bestämmelse i nu gällande föreskrifter, 2 kap. 20 §

text: TSFS 2010:112

text: , ska uppgifter om fordonet kontrolleras mot Interpol, Schengens Information System (SIS), det svenska efterlysningsregistret samt EUCARIS om det är möjligt.

text: Trots regleringen i

text: VVFS 2001:118

text: hade Vägverket vid den aktuella tidpunkten ingen tillgång till Interpols efterlysningsregister. Avtalet med Interpol hade löpt ut och kunde inte förnyas på grund av bland annat ändrade tekniska förutsättningar hos Interpol. Tillgång till Interpols register uppnåddes först i samband med de nya reglerna om ursprungskontroll. När det gäller SIS är det oklart när Transportstyrelsen fick tillgång till systemet men det var i vart fall senare än februari 2008. Transportstyrelsens anslutning till Interpol och SIS sker via Rikspolisstyrelsen. EUCARIS är ett samarbete på avtalsbasis mellan vissa länder inom EU för utbyte av information. Frankrike var vid aktuell tidpunkt inte medlem i EUCARIS.

text: Transportstyrelsens yttrande

text: Inledning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bland annat ren förmögenhetsskada som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Bilprovningens registreringsbesiktning av fordon är en sådan verksamhet. Skadeståndsbestämmelsen är därför i sig tillämplig såväl på Bilprovningen som på fordonsregistreringsmyndigheten.

text: Transportstyrelsen utgår från OS:s uppgift om att fordonet var anmält stulet i Frankrike i oktober 2006 (förlikningsavtalet anger "år 2007" men det är sannolikt en felskrivning). Den avgörande frågan är därför om det förhållandet borde ha uppmärksammats i samband med registreringsbesiktningen eller registreringen och om fordonet av det skälet skulle ha vägrats registrering i Sverige.

text: Bilprovningen

text: Det är helt klart att det inte har ålegat Bilprovningen att göra någon registerkontroll. Det är inte heller visat att Bilprovningen på annat sätt har förfarit felaktigt eller försumligt. Godkännandet av fordonet vid registreringsbesiktningen har därför skett i enlighet med gällande bestämmelser.

text: Vägverket

text: När det gäller Vägverkets registerkontroll har myndigheten visserligen genom normgivning ålagt sig själv att kontrollera fordonet mot Interpol. Å andra sidan var det inte faktiskt möjligt att göra kontrollen vid den tidpunkten. Transportstyrelsen kan inte heller se att de EU-rättsakter som åberopas ställde krav på fordonsregistreringsmyndigheten att kontrollera mot SIS. Vägverket hade i alla händelser ingen faktiskt tillgång till SIS när fordonet registrerades.

text: Transportstyrelsen anser vidare att OS inte har visat att stöldanmälan i Frankrike fanns tillgänglig i Interpols efterlysningsregister eller i SIS vid den tidpunkt när fordonet registrerades i Sverige. Däremot kan med stor säkerhet sägas att fordonet hade vägrats registrering enligt 6 kap. 7 § FVTR om Vägverket hade haft kännedom om att det var stulet.

text: Kretsen av ersättningsberättigade

text: OS var inte ägare till fordonet när det besiktigades och registrerades. Bilprovningens respektive Vägverkets myndighetsutövning har således inte riktats mot honom. Frågan är därför om OS tillhör kretsen av ersättningsberättigade. Rättsläget är i dessa frågor – som omfattar principen om skyddat intresse och avgränsningen gentemot tredjemansskador – allmänt sett osäkra.

text: I Justitiekanslerns beslut den 4 mars 2011 (dnr

text: ) konstaterades en felaktigt angiven årsmodell på ett fordon som därefter såldes. Den nye ägaren begärde ersättning med hänvisning till Bilprovningens fel. Justitiekanslern ändrade i beslutet tidigare praxis och avslog anspråket. Detta talar i sig för en striktare hållning i bedömningen av kretsen av ersättningsberättigade.

text: I detta fall är ett av syftena med ursprungskontrollen att i görligaste mån motverka att stulna fordon registreras under en ny identitet. Från den utgångspunkten anser Transportstyrelsen att varken principen om skyddat intresse eller avgränsningen gentemot tredjemansskador utesluter OS från kretsen av ersättningsberättigade.

text: Övrigt

text: Transportstyrelsen vill även upplysa om Justitiekanslerns beslut den 11 juni 2007 (dnr

text: ). Ärendet avsåg ursprungskontroll, inklusive registerkontrollen, och anspråket avslogs.

text: Den yrkade ersättningen

text: Med utgångspunkt från förlikningsavtalet har Transportstyrelsen i och för sig ingen invändning mot det yrkade beloppet.

text: Den fråga som dock inte besvaras i handlingarna är fordonets fortsatta historia i Finland. Transportstyrelsen har ingen annan kännedom än att fordonet registrerades i Finland i november 2011, dvs. i tiden efter förlikningsavtalet. Rimligen var beslaget då hävt men de närmare omständigheterna, och i vad mån de har påverkat OS:s möjligheter att begränsa skadan efter förlikningsavtalet, är okända.

text: Transportstyrelsen ställer sig också frågande till uppfattningen att OS inte kunde agera gentemot säljaren, dvs. J-Ö Bilservice AB, när det rättsliga felet uppdagades. Att bolaget saknade kännedom om felet har rimligen ingen betydelse om reklamation görs i rätt tid. OS köpte fordonet (genom SS) den 15 mars 2008 och såvitt förstås uppdagades felet strax efter överlåtelsen till ML i augusti 2010. Tiden för reklamation enligt

text: konsumentköplagen

text: var då inte försutten.

text: Slutsats

text: OS har inte visat att det förekommit något sådant fel eller någon sådan försumlighet som krävs för ersättning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Hans anspråk bör därför avslås.

text: OS har lämnat synpunkter på yttrandena och anfört bl.a. följande.

text: Bilen registrerades som stulen i SIS den 30 oktober 2006, vilket framgår av den finska polisrapporten. En kontroll från svensk sida hade visat detta. Bilen var förmodligen även registrerad som stulen hos Interpol vid tidpunkten för ursprungskontrollen. Genom att inte kontrollera bilen gentemot dessa register har Vägverket brustit i sin myndighetsutövning. Han fick ett krav från den finska köparens ombud i maj 2011, dvs. drygt tre år efter att fordonet hade köpts från bilfirman. När parterna hade förlikts var tiden för reklamation försutten.

text: Justitiekanslern har inhämtat kompletterande upplysningar från Transportstyrelsen och även under hand kontaktat Rikspolisstyrelsen, Enheten för internationellt polissamarbete, IPO, som i sin tur inhämtat upplysningar från polismyndigheten i Finland.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Det är utrett att någon registerkontroll inte gjordes i samband med registreringsbesiktningen av det aktuella fordonet.

text: I likhet med Transportstyrelsen finner Justitiekanslern att det inte har ålegat Bilprovningen att göra någon registerkontroll. Inte heller är det visat att Bilprovningen på annat sätt har förfarit felaktigt eller försumligt i samband med godkännandet av fordonet vid registreringsbesiktningen.

text: Frågan är om det har ålegat dåvarande Vägverket – i egenskap av registreringsmyndighet – att göra en registerkontroll mot SIS, Interpols efterlysningsregister eller via EUCARIS och om underlåtenhet att göra en sådan kontroll har medfört att skadeståndsskyldighet har uppkommit för staten.

text: Schengens informationssystem (SIS)

text: Schengens informationssystem (SIS) är ett gemensamt efterlysningssystem för alla länder som ingår i Schengen.

text: Av 3 § punkt 7 lagen (

text: ) om Schengens informationssystem framgår att registret ska innehålla framställningar om omhändertagande eller annan åtgärd beträffande fordon eller föremål som har efterlysts för att tas i beslag eller för att användas som bevismaterial vid en rättegång.

text: I

text: 9 § förordningen (2000:836)

text: om Schengens informationssystem anges att Vägverket vid prövningen av ansökningar om registrering av fordon ska ha tillgång till sådana uppgifter som avses i 3 § punkt 7 lagen om Schengens informationssystem och som gäller bl.a. motorfordon med en cylindervolym som överstiger 50 cc.

text: Transportstyrelsen har förklarat att Vägverket trots vad som sägs i förordningen inte hade någon tillgång till SIS vid det aktuella tillfället och att någon kontroll mot registret därför inte var möjlig.

text: Även om avsikten med regleringen är att Vägverket vid registreringen ska ha möjlighet att kontrollera mot SIS för att förhindra att fordon som är stulna registreras uppställs inte genom bestämmelserna någon skyldighet för Vägverket att göra en sådan kontroll.

text: Inte heller det rådsbeslut (RÅ

text: ) som OS har hänvisat till uppställer något krav på fordonsregistreringsmyndigheten att kontrollera mot SIS.

text: Den omständigheten att Vägverket inte gjorde någon kontroll mot SIS kan därför inte innebära att skadeståndsskyldighet har uppkommit för staten.

text: Interpols efterlysningsregister och EUCARIS

text: Enligt 2 kap. 20 § Vägverkets föreskrifter om registrering av fordon m.m. i vägtrafikregistret,

text: VVFS 2001:118

text: , som gällde vid den i ärendet aktuella tidpunkten, ska Vägverket i fråga om anmälan om registrering kontrollera uppgifter om fordon mot Interpols efterlysningsregister och mot bilregistret i det land varifrån fordonet uppges komma, om det kan göras med hjälp av EUCARIS.

text: I 2 kap. 21 §

text: VVFS 2001:118

text: hänvisas till bestämmelserna i

text: 6 kap. 7 § förordningen (2001:650)

text: om vägtrafikregistret där det anges att Vägverket får vägra registrering om ett fordon är efterlyst.

text: Transportstyrelsen har upplyst att Frankrike, som fordonet importerades från, inte var anslutet till EUCARIS vid den i ärendet aktuella tidpunkten. Det var alltså inte möjligt att göra en kontroll mot bilregistret i Frankrike med hjälp av EUCARIS. Att någon sådan kontroll inte gjordes kan därför inte innebära att Vägverket gjorde sig skyldig till en skadeståndsgrundande försummelse.

text: Vad gäller Interpols efterlysningsregister står det klart att Vägverket genom att inte kontrollera mot registret brutit mot en föreskrift som uttryckligen ålagt Vägverket att göra en sådan kontroll.

text: Transportstyrelsen har förklarat att avtalet med Interpol, som gav Vägverket tillgång till registret, hade löpt ut och att det inte kunde förnyas bl.a. på grund av ändrade tekniska förutsättningar hos Interpol. Transportstyrelsen har vidare uppgett att det inte är praktiskt genomförbart att ta del av uppgifterna i registret genom t.ex. telefonförfrågningar på grund av den stora mängd ärenden som det rör sig om.

text: Även om det som Vägverket anfört om orsakerna till att det inte gick att kontrollera mot Interpols register förklarar denna underlåtenhet är frågan vad Vägverket borde ha gjort när det stod klart att registerkontrollen inte kunde genomföras.

text: Transportstyrelsen har anfört att det med stor säkerhet kan sägas att fordonet inte skulle ha registrerats om Vägverket hade känt till att det var stulet. Trots detta registrerades fordonet i vägtrafikregistret utan att det av registret framgick att föreskriven kontroll av fordonet mot Interpols efterlysningsregister inte hade genomförts. Registreringen gav därmed det felaktiga intrycket att kontroll hade genomförts men att det inte hade framkommit att fordonet var stulet.

text: För att undvika att registreringen av fordonet misstolkades borde Vägverket, enligt Justitiekanslerns mening, i avsaknad av faktisk möjlighet att göra den kontroll som ålåg verket, i vägtrafikregistret ha antecknat att någon kontroll mot Interpols register inte hade genomförts. För en potentiell köpare av ett importerat fordon har en sådan upplysning rimligen stor betydelse.

text: Genom att inte göra någon kontroll mot Interpols efterlysningsregister och inte heller vid registreringen i vägtrafikregistret anteckna att så inte hade skett har Vägverkets handläggning vid registreringen av fordonet innefattat skadeståndsgrundande fel eller försummelse. Skadeståndsskyldighet kan alltså ha uppkommit för staten om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda.

text: Kretsen av ersättningsberättigade

text: En förutsättning som måste vara uppfylld för att skadestånd ska kunna utgå är att OS tillhör kretsen av ersättningsberättigade.

text: OS var inte ägare till fordonet när det registrerades. Vägverkets felaktiga handläggning kan därmed sägas inte ha riktats mot honom.

text: Som Transportstyrelsens anfört har Justitiekanslern i ett tidigare ärende med hänvisning till de skadeståndsrättsliga principerna om skyddat intresse och tredjemansskada uppgett sig som utgångspunkt inte vara beredd att inom ramen för statens frivilliga skadereglering godta ettt anspråk från en senare förvärvare av ett fordon som grundar sig på en felaktigt angiven uppgift beträffande fordonet vid en tidigare registreringsbesiktning (JK:s dnr

text: I detta fall grundar sig anspråket dock inte på felaktiga uppgifter om fordonet i samband med registreringsbesiktningen utan på brister i den del av ursprungskontrollen som utförs genom att fordonet kontrolleras mot vissa register för att utesluta att stulna fordon registreras under en ny identitet. Brottslig verksamhet kopplad till stulna fordon är ett betydande och gränsöverskridande problem. Registerkontroll är en viktig del i kampen mot bedrägeri och olaglig handel med stulna fordon. Att en sådan kontroll utförs på föreskrivet sätt är uppenbarligen av avgörande betydelse även för senare förvärvare av fordonet. Dessa bör kunna förlita sig på att ett fordon som är registrerat i vägtrafikregistret i vart fall inte är efterlyst i de register som fordonet ska kontrolleras mot. Någon möjlighet för en förvärvare av fordonet att själv göra denna kontroll torde heller inte finnas.

text: Även senare köpare av ett fordon bör med hänsyn härtill innefattas i den krets personer som kan vara berättigade till skadestånd av staten till följd av felaktigheter i ursprungskontrollen i den del som benämns registerkontroll. OS bör därför kunna vara berättigad till ersättning för de skador som han har lidit till följd av det inträffade.

text: Adekvat orsakssamband

text: En ytterligare förutsättning som måste vara uppfylld för att rätt till skadestånd ska föreligga för OS är att det måste finnas ett adekvat orsakssamband mellan den felaktiga handläggningen och den skada för vilken skadestånd begärs. Vid besvarande av frågan om ett sådant samband är för handen ska en jämförelse göras mellan å ena sidan det som faktiskt har hänt och å andra sidan det händelseförlopp som skulle ha inträffat om myndigheten inte hade varit vårdslös.

text: En första fråga som måste besvaras är då om en kontroll i Interpols register i samband med att bilen registrerades i Sverige skulle ha utvisat att fordonet var efterlyst med den följden att Vägverket hade vägrat registrering.

text: Polismyndigheten i Finland har bekräftat att fordonet registrerades som stulet i SIS den 30 oktober 2006. Fordonet var alltså efterlyst via SIS när Vägverket registrerade det i vägtrafikregistret den 16 november 2006. Frågan är då om fordonet även var efterlyst via Interpols register.

text: Justitiekanslern har inför detta beslut under hand haft kontakt med Rikspolisstyrelsen, Enheten för internationellt polissamarbete (IPO), som har förklarat att de nationella efterlysningsregistren är kopplade till SIS och Interpols register. När ett fordon ska efterlysas läggs efterlysningen in i samtliga register vid ett och samma tillfälle. Allt talar alltså för att uppgiften om att fordonet var stulet fanns inte bara i SIS register utan även i Interpols efterlysningsregister när Vägverket registrerade fordonet.

text: Man bör därför kunna utgå från att om Vägverket hade gjort en kontroll i Interpols register så skulle verket ha upptäckt att fordonet var stulet och vägrat registrering. OS skulle då aldrig ha förvärvat fordonet och han hade därmed inte heller lidit någon skada på grund av krav från den som förvärvade fordonet från honom.

text: Om Vägverket hade registrerat fordonet utan att göra en kontroll i Interpols efterlysningsregister men med en upplysning om att någon sådan kontroll inte hade gjorts skulle fordonet i och för sig ha funnits tillgängligt för försäljning här i landet. Enligt Justitiekanslerns mening är det dock osannolikt att en potentiell köpare skulle ha varit villig av att förvärva det importerade fordonet utan någon kontroll av om det var anmält stulet. Även vid detta händelseförlopp kan det därför antas att OS inte skulle ha lidit någon skada.

text: Det bör därför anses föreligga orsakssamband mellan Vägverkets felaktiga handläggning och OS:s skada.

text: OS:s möjlighet att begränsa sin skada

text: Transportstyrelsen har invänt att OS borde ha begränsat sin skada genom att vända sig mot den bilfirma som han köpte bilen från. OS har emellertid förklarat att kravet från köparen framställdes mot honom först i maj 2011, dvs. mer än tre år efter att bilfirman sålde bilen till honom via hans dotter. Tiden för reklamation enligt konsumentköpslagen var därmed försutten.

text: Transportstyrelsen har vidare påpekat att fordonet registrerades i Finland i november 2011, dvs. efter det att förlikningsavtalet hade ingåtts, och att beslaget då rimligen måste ha hävts. Polismyndigheten i Finland har förklarat att registreringen skedde sedan den rätte franska ägaren sålt fordonet till den finska köparen. Detta förhållande har således inte påverkat OS:s möjlighet att begränsa sin skada.

text: OS är sammanfattningsvis berättigad till ersättning för den skada som han lidit.

text: Yrkad ersättning

text: Av utredningen framgår att OS träffade en förlikning med köparen av fordonet som innebar att han återbetalade den avtalade köpeskillingen jämte skälig ränta, sammanlagt 100 000 kr, till denne. Han bör vara berättigad till ersättning för denna kostnad.

text: OS har vidare begärt ersättning med 6 000 kr avseende rättegångskostnader i anledning av tvisten med köparen. Han har inte åberopat någon utredning i denna del, men av förlikningsavtalet framgår att han företräddes av en advokat. Justitiekanslern finner inte skäl att ifrågasätta att OS:s ombudskostnader uppgått till angivet belopp.

text: OS ska alltså tillerkännas ersättning med sammanlagt106 000 kr.

text: OS är även berättigad till skälig ersättning för sina ombudskostnader i skaderegleringsärendet. Han har i denna del begärt ersättning med sammanlagt 35 391 kr, varav 7 000 kr för framställande av krav gentemot Bilprovningen och Transportstyrelsen och 28 391 kr för ärendet hos Justitiekanslern. Han har varken angett tidsåtgång eller timkostnad.

text: Den angivna ombudskostnaden framstår som hög, bl.a. mot bakgrund av att OS framställt samma anspråk (med åberopande av samma omständigheter) till Transportstyrelsen, Bilprovningen och Justitiekanslern. Justitiekanslern finner mot den bakgrunden skäligt att begränsa ersättningen till 20 000 kr.


title: Fråga om kammarrätts underlåtenhet att uppmärksamma preskriptionsfrister i ärende om disciplinpåföljd utgjort en överträdelse av anmälarens rättigheter enligt artiklarna 6, 8 och 13 i Europakonventionen m.m.

text: Justitiekanslern avslår HB:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en anmälan den 11 december 1996 till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) yrkade HB att disciplinpåföljd skulle åläggas bl.a. legitimerade läkarna Y och L på grund av felbehandlingar. Anmälan mot Y avsåg behandlingar under perioden oktober 1994 till mars 1996, särskilt ett tillfälle i februari 1995 och anmälan mot L behandlingar under perioden maj 1995 till mars 1996, särskilt ett tillfälle i juni 1995.

text: I beslut den 3 september 1998 konstaterade HSAN att anmälan mot Y, med hänsyn till tidpunkten för delgivning, på grund av bestämmelsen om två års preskription i

text: 6 § lagen (1994:954)

text: om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område endast skulle prövas såvitt den avsåg behandlingar som hade ägt rum från den 17 december 1994. HSAN fann i den del preskription inte inträtt att det inte var fel av Y att behandla HB, att behandlingsmetoden inte kunde anses felaktig, att behandlingen inte rimligen kunde ha givit upphov till HB:s besvär men att journalföringen hade haft vissa brister. Bristerna i journalföringen var dock inte av sådan beskaffenhet att disciplinpåföljd var motiverad. Såvitt avsåg L fann HSAN att utredningen inte visat annat än att L:s behandling varit i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet och att det därmed inte fanns någon anledning till kritik mot L.

text: HB överklagade till Kammarrätten i Stockholm. Hennes överklagande inkom till kammarrätten den 25 september 1998. I november 1998 anmälde HB:s ombud att han inte längre företrädde henne. Någon vecka senare anmäldes ett nytt ombud som utvecklade HB:s talan och begärde muntlig förhandling. Efter att Y och L inkommit med svar, HB yttrat sig häröver samt Y och L inkommit med synpunkter på yttrandet avslog kammarrätten yrkandet om muntlig förhandling i beslut den 21 januari 2000. HB bereddes tillfälle att slutföra sin talan och begärde att kammarrätten skulle inhämta sakkunnigutlåtande i målet. I kammarrätten åberopade HB själv bl.a. sakkunnigutlåtande av fyra i Sverige legitimerade läkare samt av en amerikansk läkare. Efter att Y och L yttrat sig föredrogs målet den 17 maj 2000. I dom den 22 maj 2000 avslog kammarrätten yrkandet om inhämtande av sakkunnigutlåtande, avvisade överklagandet såvitt gällde Y och avslog överklagandet såvitt gällde L. I fråga om Y konstaterades att disciplinpåföljd enligt de tillämpliga preskriptionsbestämmelserna inte fick åläggas senare än fem är efter förseelsen och att Y:s senaste behandling av HB hade ägt rum i februari 1995. Angående L konstaterade kammarrätten att det av handlingarna i målet inte framgick annat än att behandlingen hade skett i överstämmelse vetenskap och beprövad erfarenhet.

text: HB överklagade till dåvarande Regeringsrätten som den 3 juli 2000 beslutade att inte meddela prövningstillstånd.

text: HB anmälde kammarrättens handläggning till Riksdagens ombudsmän (JO). JO inhämtade yttrande från kammarrätten som i fråga om omfattningen av prövningen av anmälan mot L anförde att anmälan avsåg tre behandlingstillfällen – två i maj och ett i juni 1995 – och att när målet föredrogs preskription redan hade inträtt avseende det första behandlingstillfället och när domen meddelades även beträffande det andra tillfället. Kammarrätten angav att talan avseende dessa händelser därför borde ha avvisats men en förklaring till det förbiseende var att vid utveckling av talan klagomålen enbart inriktades mot behandlingen i juni 1995. JO uttalade i beslut den 18 februari 2003 (JO:s dnr 530-2002) bl.a. följande:

text: I domen konstaterar kammarrätten att preskription beträffande den behandling som Y utfört hade inträtt den 10 februari 2000. Såsom kammarrätten har anfört i remissyttrandet var när domen meddelades även den behandling som L utfört till viss del preskriberad; såvitt avsåg behandlingstillfällena den 9 och den 19 maj 1995. Kammarrätten skulle således, som konstaterats i remissyttrandet, inte ha prövat HB:s talan i denna del.

text: Inledningsvis vill jag påtala att det är förvånande att kammarrätten i mål av detta slag inte tillämpade en särskilt rutin med att göra anteckningar om tiden för preskription.

text: Det är givetvis angeläget att mål vari preskription riskerar att inträda handläggs skyndsamt, vilket kammarrättens arbetsordning i viss mån ger uttryck för. I detta fall kan konstateras att det inte vidtogs några handläggningsåtgärder i målet under tiden den 7 januari – den 28 september 1999, dvs. under mer än åtta månader. Målet var då inte klart för avgörande, eftersom det fanns ett yrkande från HB om att muntlig förhandling skulle hållas. Även under den senare delen av handläggningen förekom ett längre avbrott; inga åtgärder vidtogs i målet under tiden den 28 oktober 1999 – den 18 januari 2000 dvs. under mer än två och en halv månad. När kammarrätten den 18 januari 2000 tog upp yrkandet om muntlig förhandling till prövning, och i samband därmed beredde HB tillfälle att skriftligen slutföra sin talan, var preskription nära förestående beträffande anmälan i sin helhet mot Y.

text: Enligt min mening borde kammarrätten ha gett målet högre prioritet redan från början och handlagt det snabbare. Vad kammarrätten anfört om arbetssituationen föranleder inte någon annan bedömning.

text: Sammanfattningsvis har jag således kunnat konstatera allvarliga brister i kammarrättens handläggning av målet. Jag låter det dock stanna vid detta och avslutar ärendet.

text: Anspråket

text: HB har, som Justitiekanslern uppfattar henne, begärt ersättning av staten med följande belopp.

text: 1. 7 250 euro för ideell skada på grund av den utdragna handläggningstiden i ärendet vid HSAN och förvaltningsdomstolarna.

text: 2. 40 000 euro för ideell skada för att preskription inträdde för fyra av behandlingstillfällena på grund av den långsamma handläggningen och domstolarnas försumlighet i övrigt.

text: 3. 10 000 euro för ideell skada på grund av att kammarrätten avslog hennes begäran om muntlig förhandling.

text: 4. 20 000 euro för ideell skada på grund av att kammarrätten dömde över preskriberade behandlingstillfällen och tillät skriftväxling i målet i preskriberade delar.

text: 5. 5 000 000 kr motsvarande det högsta belopp som hon hade kunnat erhålla i försäkringsersättning med anledning av de anmälda felbehandlingarna. I beloppet ingår ersättning för fysiskt handikapp och förlorad arbetsinkomst.

text: 6. 92 170 kr som ersättning för 65 timmars arbete som hon lagt ner på processen i kammarrätten.

text: Hon har vidare yrkat ersättning med 113 440 kr för det arbete hon själv lagt ner i ärendet här.

text: Som grund för yrkandena enligt punkterna 1 – 4 har HB hänvisat till att hennes rätt till en rättvis rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatt. Hon har vidare hänfört sig till artikel 8 i konventionen (rätten till skydd för privat- och familjeliv) och anfört att hon har utsatts för en kränkning av sin fysiska och psykiska integritet. Hon har också hänfört sig till

text: förvaltningslagen

text: och

text: förvaltningsprocesslagen

text: , dock utan att närmare ange vilka bestämmelser häri som ska ha åsidosatts, och anfört att handläggningen har innefattat fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Även rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i konventionen har framhållits av HB. När det gäller yrkandet om 5 000 000 kr motsvarande försäkringsersättning har hon angivit att det var av synnerlig vikt för det civila försäkringsmål som hon också drev att hon fick tillgång till en rättvis, objektiv och utförlig utredning i HSAN och förvaltningsdomstolarna. Om domstolarna hade presenterat en korrekt bild av de faktiska omständigheterna kring skadornas uppkomst hade inte nödvändigtvis ens en fällande dom krävts för att hon skulle få framgång i försäkringsfrågan. I stället kom försäkringsbolaget att använda HSAN:s avgörande emot henne. Hon hade fast anställning som civilingenjör när hon blev skadad men har därefter inte kunnat arbeta och har numera varaktigt sjukersättning.

text: Utredningen m.m.

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Kammarrätten i Stockholm som har hänvisat till sitt tidigare yttrande till JO och därutöver uppgett bl.a. följande.

text: Justitieombudsmannen har i sitt beslut kommit till slutsatserna att kammarrätten inte skulle ha prövat HB:s talan i den del den avsåg behandlingstillfällen för vilka preskription inträtt samt att kammarrätten borde ha gett målet en högre prioritet redan från början och handlagt det snabbare. Någon kritik mot att muntlig förhandling inte hölls eller att sakkunnigutlåtande inte inhämtades har inte framförts. Kammarrätten har inte heller kritiserats för att de sista handlingarna som kom in från motparterna skickats till HB enbart för kännedom. Det finns enligt kammarrättens mening inte anledning att nu göra någon annan bedömning av kammarrättens handläggning av det nu aktuella målet än den Justitieombudsmannen gjort. Enligt kammarrättens mening kan ett eventuellt skadestånd endast aktualiseras avseende de delar av kammarrättens handläggning som kritiseras och kammarrätten avser därför inte att yttra sig över de delar av skadeståndsanspråket som hänför sig till omständigheter för vilka kritik inte lämnats. Kammarrätten avser inte heller att yttra sig i frågan om ersättning för nedlagt arbete inför Justitiekanslern.

text: HB har anfört att hon på grund av kammarrättens handläggning bl.a. har förlorat ”beaktansvärda möjligheter”, vilket lett till omfattande ekonomiska konsekvenser för henne. Hon har bl.a. gått miste om försäkringsersättning som hon anser att hon annars skulle ha erhållit. HB har enligt kammarrättens uppfattning inte förebringat någon bevisning som är ägnad att styrka orsakssambandet i denna del och det kan enligt kammarrätten inte anses visat att det föreligger ett adekvat orsakssamband mellan de konstaterade bristerna i kammarrättens handläggning och HB:s eventuella ekonomiska förlust.

text: HB:s yrkanden får i övrigt uppfattas så att hon gör anspråk på ersättning för s.k. ideell skada. En förutsättning för att ersättning för ideell skada enligt skadeståndslagen ska kunna utgå i ett fall som detta är att ett brott av typiskt sett integritetskränkande slag har begåtts. Justitieombudsmannen har enligt vad som angetts ovan riktat kritik mot kammarrättens handläggning i vissa delar. Det kan emellertid inte anses visat att HB utsatts för något brott som skulle kunna grunda rätt till ersättning för ideell skada. Vid detta förhållande återstår enligt kammarättens mening endast möjligheten till sådant ideellt skadestånd som kan utgå för kränkning av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Den bestämmelse som därvid främst aktualiseras och som HB själv hänvisat till är artikel 6.1.

text: I

text: artikel 6.1 Europakonventionen

text: anges bl.a. att var och en vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom om brott, ska vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Inledningsvis vill kammarrätten peka på att målet hos kammarrätten avsåg frågan om de av HB anmälda läkarna skulle tilldelas disciplinpåföljd. Enligt kammarrättens mening måste det anses tveksamt om detta mål, för HB, avsett en civil rättighet i Europakonventionens mening. Den påverkan som målet eventuellt kunnat ha för HB:s civila rättigheter måste enligt kammarrätten anses allt för indirekt för att kunna beaktas.

text: För det fall Justitiekanslern ändå skulle anse att målet hos kammarrätten rörde en civil rättighet för HB är det, mot bakgrund av vad HB anfört och omständigheterna i fallet, enligt kammarrättens uppfattning bedömningen om en kränkning av HB:s rätt till prövning inom skäligt tid har ägt rum som bör anses vara den centrala. Vid denna bedömning har Europadomstolens praxis särskilt beaktats hur komplicerat målet har varit, hur den enskilde har agerat samt hur berörda domstolar och andra myndigheter har handlagt målet. Efter att ha lämnat dessa kommentarer om förutsättningarna för prövningen och med hänvisning till vad kammarrätten tidigare anfört hos Justitieombudsmannen anser kammarrätten sig inte föranledd att yttra sig ytterligare i frågan om en kränkning av HB:s rätt enligt Europakonventionen till prövning inom skälig tid ägt rum. Det överlämnas till Justitiekanslern att göra denna bedömning.

text: För det fall Justitiekanslern skulle konstatera att en kränkning av rätten till prövning inom skälig tid har skett ska det inledningsvis göras en bedömning av om ekonomisk kompensation är påkallad eller om det kan anses tillräckligt att konstatera att kränkning har skett. Om ekonomisk kompensation skulle anses påkallad anser kammarrätten, med beaktande av Justitiekanslerns praxis angående kränkningsersättningar i tidigare fall (jfr. Justitiekanslerns beslut den 15 april 2008 i ärenden med dnr

text: , 7913-07-40 och 7914-07-40) att ersättningen inte bör överstiga 10 000 kr.

text: HB har yttrat sig över vad kammarrätten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt praxis endast under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Enligt Högsta domstolens praxis på senare tid (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen.

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skade-ståndsgrundande fel eller en försummelse eller en konventionsöverträdelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: HB:s anspråk på ersättning för ideell skada (punkterna 1 – 4)

text: Justitiekanslern instämmer i den kritik som JO har riktat mot kammarrätten för dess handläggning av det aktuella målet. Utredningen ger dock inte stöd för att det vid HSAN:s, kammarrättens eller Högsta förvaltningsdomstolens handläggning har förekommit något sådant typiskt sett integritetskränkande brott som kan berättiga HB till ersättning för ideell skada enligt skadeståndslagens bestämmelser.

text: HB har avseende yrkandena om ersättning för ideell skada enligt punkterna 1 – 4 främst åberopat att hennes rätt enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatt.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en, vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, tillförsäkras en rättvis rättegång inom skälig tid.

text: Det nu aktuella målet i HSAN och förvaltningsdomstolarna avsåg disciplinpåföljd inom hälso- och sjukvårdens område. Av Europadomstolens praxis framgår visserligen att förfaranden för återkallelse av legitimation och åläggande andra disciplinpåföljder är att anse som förfaranden som rör den berörda vårdgivarens (t.ex. en läkares eller sjuksköterskas) civila rättigheter. Detta eftersom sådana åtgärder får antas påverka vårdpersonalens möjligheter att utöva sitt yrke. Att den berörda vårdgivaren omfattas av de rättigheter som följer av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: innebär emellertid inte att det därmed också går att dra slutsatsen att förfarandet innefattar en prövning av en civil rättighet för anmälarens del. Enbart det faktum att en enskild part ges möjlighet att delta i ett förfarande innebär inte att artikel 6.1 i konventionen blir tillämplig för dennes del. Justitiekanslern har mot denna bakgrund tidigare funnit att mål om åläggande av disciplinpåföljd inte rör anmälarens civila rättigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen (se dnr

text: ). Justitiekanslern bedömer således att HSAN:s och förvaltningsdomstolarnas prövning inte har rört HB:s civila rättigheter och att hennes anspråk på ersättning såvitt det grundar sig på åsidosättande av de rättigheter som följer av artikel 6.1 i konventionen därmed inte kan bifallas.

text: Härutöver har HB hänfört sig till

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: angående rätten till skydd för privat- och familjliv. Artikeln har emellertid inte aktualiserats vid HSAN:s eller förvaltningsdomstolarnas handläggning eftersom handläggningen inte har innefattat några beslut eller åtgärder riktade mot HB som i sig kan ha utgjort ett intrång i eller på annat sätt ha berört hennes privat- eller familjeliv. Någon överträdelse av artikel 8 i konventionen har alltså inte förekommit.

text: Möjligen ska HB uppfattas så att

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: är av intresse i kombination med rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i konventionen. Detta på så sätt att det görs gällande att läkarna har kränkt hennes privatliv vid behandlingarna och att hon inte har tillförsäkrats ett effektivt rättsmedel för att komma till rätta med läkarnas kränkning.

text: Kravet på tillhandahållande av ett effektivt rättsmedel kan emellertid tillgodoses på olika sätt och innefattar i sig inte någon rätt till prövning i domstol enligt de specifika krav som gäller enligt artikel 6 i Europakonventionen. Kravet kan vidare uppfyllas genom en kombination av åtgärder. Även om vårdtagaren har möjlighet att delta i förfarandet för åläggande av disciplinpåföljd m.m. har det systemet inte som direkt syfte att ge vårdtagaren gottgörelse för en felbehandling, utan att ge allmänheten ett skydd mot yrkesutövare som på olika sätt kan vara olämpliga för verksamheten. HB:s rätt till gottgörelse för läkarnas eventuella felbehandling uppfylls primärt av andra system, såsom möjligheten att utverka ersättning enligt patientskadelagen eller ytterst föra talan om skadestånd på grund av felbehandlingen. Härutöver tillkommer även möjligheten att genom polisanmälan få prövat om en felbehandling ska föranleda straffrättsligt ansvar.

text: Sammantaget finner därmed Justitiekanslern att någon överträdelse HB:s rättigheter enligt Europakonventionen inte har förekommit vid handläggningen av ärendet om disciplinpåföljd. Hennes anspråk på ersättning för ideell skada ska därmed avslås.

text: HB:s anspråk på ersättning motsvarande försäkringsersättning och för eget arbete i processen i kammarrätten (punkterna 5 och 6)

text: Av utredningen framgår att kammarrättens långsamma handläggning har medfört att tre av de fyra behandlingstillfällen som HB:s anmälan avsåg var preskriberade när kammarrätten meddelade dom. Detta hade kunnat undvikas om kammarrätten i tid hade uppmärksammat frågan om preskription och drivit handläggningen framåt med större fasthet. Därtill har kammarrätten i sak tagit ställning till två behandlingstillfällen som vid tidpunkten för domen var preskriberade. Tidpunkten för preskriptionens inträde har inte innefattat någon bedömningsfråga. På domstolarnas handläggning av mål och ärenden måste ställas höga krav på noggrannhet. Justitiekanslern bedömer mot den bakgrunden att kammarrättens handläggning och beslut i dessa avseenden får anses ha innefatta skadeståndsgrundande fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Kammarrättens bedömning av behovet av att inhämta sakkunnigutlåtande kan dock inte anses felaktig. Detsamma gäller frågan om det fanns behov av att hålla muntlig förhandling.

text: Utredningen ger inte stöd för att de fel som har förekommit i kammarrätten har medfört att HB har gått miste om försäkringsersättning. Det saknas nämligen skäl att anta att utgången i ärendet om disciplinpåföljd hade blivit en annan, och att hon därigenom skulle ha beviljats försäkringsersättning, om kammarrätten hade handlagt målet inom preskriptionstiden. Att möjligheten att ålägga disciplinpåföljd bortfallit på grund av preskription innebär inte heller att rätten till ersättning för en eventuell felbehandling bortfaller. Hennes yrkande enligt punkten 5 motsvarande försäkringsersättning ska därmed avslås.

text: HB har förklarat att hennes ombud i kammarrätten arbetade utan betalning och att hennes yrkande under punkten 6 avser ersättning för eget arbete med ett skäligt belopp motsvarande rättshjälpstaxan. Sådan ersättning utgår enligt praxis endast i den mån det nedlagda arbetet motsvaras av en faktisk inkomstförlust. Utredningen ger inget stöd för att det arbete som HB har lagt ner på processen i kammarrätten har medfört att hon har gått miste om inkomster. Även om det fel som har förekommit i kammarrätten kan antas ha medfört visst onödigt arbetet för HB kan hennes yrkande enligt punkten 6 alltså inte bifallas.

text: Sammanfattande bedömning

text: Det har vid HSAN:s, kammarrättens och Högsta förvaltningsdomstolens handläggning inte förekommit något sådant typiskt sett integritetskränkande brott som kan föranleda rätt till ersättning för ideell skada enligt skadeståndslagens bestämmelser. Inte heller har HB:s rättigheter enligt Europakonventionen åsidosatts i målet om åläggande av disciplinpåföljd. Kammarrättens handläggning och beslut har, genom att preskription inträdde och kammarrätten till viss del dömde över preskriberade behandlingstillfällen, visserligen innefattat skadeståndsgrundande fel eller försummelse enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Det är dock inte utrett att detta har medfört skada för HB. HB:s skadeståndsanspråk ska därför avslås i sin helhet.

text: Förutsättningar för att utge ersättning till HB för eget arbete hänförligt till att framställa anspråket hit föreligger inte.