avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Bemötande
Förhör
Förundersökning
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Kritik mot en kriminalkommissarie vid Polismyndigheten i Skåne för en telefonkontakt med en utpekad person under en förundersökning

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO kritik mot Polismyndigheten i Skåne och åklagare vid Åklagarmyndigheten (Södra Skånes åklagarkammare) med anledning av handläggningen av förundersökningar om ofredande m.m. Hon anförde sammanfattningsvis följande. Polismannen BB tog, utan att höra henne, ställning för den person som hade gjort polisanmälan mot henne, CC. Vid ett telefonsamtal i januari 2007 uppmanade t.ex. BB henne att sluta trakassera CC för att hon annars kunde råka illa ut. Han sade också något i stil med ”Jag bara varnar dig” och att hon inte fick kontakta CC. Enligt AA uppträdde inblandade polismän respektlöst, kränkande och bitvis hotfullt mot henne. – AA ifrågasatte också ett utfärdat besöksförbud mot henne och att det sedan tog nio dagar innan hon underrättades om att förbudet hade hävts. Vidare klagade hon på att åklagaren inte besvarade ett brev som hon hade skickat till denna.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens och åklagarkammarens ärenden K101769-07, K101534-07, AA-438-25643-07 och AM-63418-07 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande.

text: I juli 2007 upprättades två polisanmälningar mot AA för ofredande (K101534-07) samt för hemfridsbrott och misshandel (K101769-07). Anmälare var CC. Förundersökningar inleddes och AA antecknades som skäligen misstänkt för brotten. Den 27 augusti 2007 utfärdades besöksförbud för AA gentemot CC. Förundersökningarna lades ned och besöksförbudet upphävdes den 24 september 2007.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från kammaråklagaren DD och kriminalkommissarien BB. DD uppgav i korthet att hon inte kände till att AA skulle ha begärt att få ut handlingar i ärendet och att hon underrättade dennas ombud den 24 september 2007 om att förundersökningarna lagts ned och besöksförbudet upphävts.

text: Efter telefonkontakter med JO:s handläggare kom BB in med handlingar i ytterligare ett ärende med samma personer inblandade (K175376-06). I detta ärende hade CC redan i december 2006 gjort en polisanmälan om ofredande och olaga intrång. I anmälan antecknades AA som utpekad person. I en tjänste-anteckning, upprättad den 4 januari 2007, hade BB noterat följande. Jag ringde den 2 & 3/1 till AA:s mobil som hade mobilsvar och bad henne ringa mig. 4/1 AA ringde upp och jag förklarade vad anmälan gällde och allvarligheten i det hela. Hon verkade inse detta och skulle sluta med sitt beteende. 4/1 CC ringde (efter att jag sökt honom) och förklarade att han egentligen inte vill driva ärendet vidare utan var nöjd med att AA slutar trakassera honom och hans familj. Vi kom överens om att avvakta för att se om mitt samtal gjort verkan.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad AA anfört i sin anmälan om kontakterna mellan henne och BB.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren EE) kom in med ett remissvar och anförde bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Till polismyndigheten, Polisområde Mellersta Skåne, inkom den 26 december 2006 anmälan beträffande ofredande och olaga hot. I anmälan angavs AA som utpekad person. Beslut om förundersökning fattades av polisiär förundersöknings-ledare. Kommissarie BB fick i egenskap av förundersökningsledare vid Närpolisområde Lund ansvaret för handläggningen av ärendet. Ärendet fördes i s.k. balans i avvaktan på tillgänglig utredningsresurs. AA har i anmälan till JO uppgett att BB haft ett aggressivt tonfall vid deras telefonsamtal och att han uttalat ” du ska sluta med att trakassera CC annars kan du råka illa ut” samt ”jag bara varnar dig” eller liknande. Vidare har AA uppgett att BB på nytt ringt upp henne efter ca en vecka och att han vid det tillfället stört henne i hennes arbete och inte respekterat hennes förklaring om att hon var upptagen. AA har ifrågasatt polismannens agerande och menar att han, utan att höra hennes utsaga, tagit ställning för anmälarens uppgifter. Hörd om omständigheterna i ärendet har BB uppgett i huvudsak följande. En kort tid efter anmälningstillfället blev han uppringd av målsäganden som på fråga uppgav att han inte var intresserad att ange brotten till åtal under förutsättning att den utpekade AA upphörde med sina försök att kontakta denne. Detta första samtal med målsäganden noterade han inte någonstans. Han försökte sedan nå AA på hennes mobil men lyckades inte. Vid två tillfällen lämnade han meddelanden på hennes mobilsvarare med uppmaning att hon skulle höra av sig. Den 4 januari 2007 blev han uppringd av AA. Han förklarade för henne ”allvarligheten i det hela”. Under telefonsamtalet förklarade AA att hon hade vissa tillhörigheter hos målsäganden. Under samtalet avrådde han henne från att uppsöka målsäganden eftersom det då kunde resultera i en ny anmälan och att det även kunde bli aktuellt att kalla henne till förhör. Han föreslog i stället att hon skulle lösa mellanhavandena via brev. Han anser inte sig ha varit aggressiv under telefonsamtalet och vidhåller att han endast haft ett telefonsamtal med AA.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska bedrivas med objektivitet (jfr

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: ). Det är också av vikt att alla parter upplever att de blivit bemötta med respekt och på ett korrekt sätt av polisen. Enligt

text: 20 § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: ska i förundersökningsprotokollet bl.a. antecknas tid och plats för företagande av åtgärder under förundersökningen och vad som i övrigt finnes vara av betydelse. Myndigheten konstaterar inledningsvis att BB inte dokumenterat det första telefonsamtalet med målsäganden, vilket borde ha skett.

text: Uppgifterna i anmälan till JO och den redogörelse som lämnats av BB är inte samstämmiga i fråga om hur BB uttryckte sig under ett telefonsamtal med AA. Uppgifterna går också isär om det förekommit mer än ett telefonsamtal mellan BB och AA. BB upplevs av hans arbetsledare som en korrekt, kunnig och noggrann polis. I det här enskilda fallet är det dock inte möjligt för myndigheten att avge någon bedömning i fråga om hur BB uppträtt och uttalat sig under telefon-samtalet med AA. När det gäller AA påstående om att BB tagit ställning för anmälaren i ärendet är det myndighetens uppfattning att han i sitt agerande i första hand har haft för avsikt att förebygga brott. I sin redogörelse har BB uppgett att han upplyst AA om konsekvenserna av ett sådant beteende som beskrivits i anmälan och givit allmänna råd för att undvika ett brottsligt förfarande. Att på detta sätt förutsättningslöst upplysa en utpekad person i samband med ett angivelsebrott, där målsäganden primärt inte har för avsikt att ange brottet till åtal, kan enligt myndighetens uppfattning inte betraktas som annat än en åtgärd för att förhindra eller förebygga en brottslig handling oaktat den utpekade har begått brottet eller inte. Utöver den angivna bristen i BB:s dokumentation, finns det därför enligt myndighetens uppfattning inget skäl att rikta kritik mot hans handläggning av ärendet. AA yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. att hon vidhöll att BB ”okritiskt anammat” CC:s version av händelserna.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska enligt

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: (RB) bedrivas med objektivitet. För all brottsutredande verksamhet gäller att handläggningen måste ske i sådana former att den inte ger fog för ifrågasättande av de utredande myndigheternas objektivitet.

text: Under en förundersökning kan enligt

text: 23 kap. 6 §

text: RB förhör hållas med envar som kan antas lämna upplysningar av betydelse för utredningen. Alla förhör under en förundersökning hålls med stöd av den bestämmelsen, oberoende av om den hörda är misstänkt, målsägande, vittne eller annan. Innan ett förhör påbörjas har den som ska höras rätt att få besked om anledningen till förhöret. Om förhörspersonen är att anse som skäligen misstänkt gäller enligt

text: 23 kap. 18 §

text: RB att vederbörande vid förhör ska underrättas om misstanken.

text: Utredningen ger vid handen att CC i december 2006 gjorde en polisanmälan mot AA för ofredande och olaga intrång. Hon bedömdes vid anmälnings-tillfället inte vara skäligen misstänkt för brott utan noterades endast som utpekad person i polisens handlingar. I början av januari 2007 ”samtalade” BB med henne per telefon. I ärendet har lämnats något motstridiga uppgifter om vad som exakt förekom vid telefonkontakten mellan dem men det har i vart fall kommit fram, bl.a. genom BB:s egen tjänsteanteckning, att han då påtalade ”allvarligheten i det hela” för henne. I tjänsteanteckningen noterades också att han och CC överenskom att avvakta och se om hans samtal gjort verkan, dvs. att AA slutade med de av CC påstådda trakasserierna. Telefonkontakten togs uppenbarligen mot bakgrund av att CC hade uppgett att han inte hade för avsikt att ange brotten till åtal om AA slutade med trakasserierna (olaga intrång och ofredande är s.k. angivelsebrott beträffande vilka det finns begränsningar i åtalsrätten, se

text: 4 kap. 11 § brottsbalken

text: Polismyndigheten har uppgett att ett handlande som BB:s i ett fall som detta inte kan betraktas som annat än en åtgärd för att förhindra eller förebygga en brottslig handling oavsett om den utpekade har begått brottet eller inte. Myndighetens resonemang är något märkligt.

text: Jag anser nämligen att redan BB:s egen beskrivning av händelseförloppet inger betänkligheter. När den omdiskuterade kontakten mellan honom och AA ägde rum hade förundersökning inletts och AA var utpekad som gärningsman. BB:s uttalande att han vid telefonsamtalet påtalade ”allvarligheten i det hela” för AA liksom den omständigheten att han och anmälaren CC skulle avvakta och se om hans samtal ”gjort verkan” ger, i vart fall enligt min uppfattning, det bestämda intrycket att BB utgick från att AA handlat på det sätt som CC gjort gällande i anmälan innan han ens hört henne i utredningen. Jag kan därför ha förståelse för att AA upplevde situationen som att BB redan hade tagit ställning i ärendet.

text: Enligt min mening borde BB först ha förvissat sig om huruvida CC ville ange brotten till åtal och om så var fallet – i stället för den nu redovisade telefonkontakten – rätteligen ha hållit ett sedvanligt förhör med AA och därvid bl.a. låtit henne bemöta anklagelserna från CC. Eftersom hon vid tillfället inte ens förefaller ha bedömts som skäligen misstänkt borde han lämpligen i samband med att han informerade henne om anledningen till förhöret också upplysa henne om att det fanns uppgifter som var besvärande för henne men att nivån skälig misstanke inte hade uppnåtts (se JO 2000/01 s. 100). Om BB ansåg att hon var skäligen misstänkt för brott skulle hon i stället ha delgivits misstanken på föreskrivet sätt (

text: 23 kap. 18 §

text: RB).

text: Slutligen instämmer jag i polismyndighetens konstaterande att BB borde ha dokumenterat samtliga sina kontakter med CC.

text: Vad som i övrigt kommit fram i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag ovan har anfört.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Integritet Sekretess

publisher: Justitieombudsmannen

title: Några barn under 15 år var misstänkta för att ha utövat utpressning mot en flicka. Socialförvaltningen skriftligen de berörda barnen och deras föräldrar till ett gemensamt möte vid vilket även polis skulle närvara. Fråga om utformningen av skrivelsen

org: jo

text: Justitieombudsmannen Kerstin André

type: stycke

text: Några barn under 15 år var misstänkta för att ha utövat utpressning mot en flicka. Med anledning därav kallade socialförvaltningen skriftligen de berörda barnen och deras föräldrar till ett gemensamt möte vid vilket även polis skulle närvara. Fråga om utformningen av skrivelsen till föräldrarna. Även fråga om förutsättningarna för att anordna ett gemensamt möte med alla berörda

type: rubrik

text: Den 10 december 2001 kom till Biståndsnämnden i Håbo kommun in en skrivelse som var undertecknad av AA och rektorn vid Västerängsskolan i Håbo. Enligt skrivelsen hade AA, som gick i årskurs 5, vid ett flertal tillfällen blivit hotad och pressad på pengar av elever vid två skolor i kommunen. Den 17 december gjorde polisen en anmälan om saken till biståndsnämnden.

text: I ett brev den 18 december 2001 till BB, CC och deras son DD skrev socialsekreteraren EE, socialförvaltningen i Håbo kommun, i huvudsak följande.

text: Socialtjänsten har fått en anmälan från polisen där er son DD är en bland 9 pojkar som varit med och pressat pengar, slagit och hotat en ung flicka under en period av en månad. Några av pojkarna har slagit, några hotat och en del hållit vakt. Både polisen och socialtjänsten ser mycket allvarligt på händelsen och vi har gemensamt beslutat att kalla alla barn och ungdomar tillsammans med föräldrarna på ett gemensamt möte angående händelserna. Vi har bokat tid för mötet i kommunhuset, torsdagen den 17/1-02 klockan 17.30. Det är mycket viktigt att ni kommer. Vi har kallat alla föräldrar tillsammans med barnen. Polis, ungdomsbehandlare samt fältassistent kommer att närvara vid mötet. Flickan mår mycket dåligt av händelserna och orkar inte möta pojkarna än. Syftet med mötet är att tala allvar med pojkarna och informera er föräldrar om vad som hänt. Vi skall också diskutera hur man skall gå vidare. Det är ytterst viktigt att pojkarna inte på något sätt kontaktar flickan i fråga innan mötet eller i syfte att skrämma henne ännu mer pga. anmälan. Det kommer att anmälas som olaga hot.

text: I ett meddelande den 3 januari 2002 från förvaltningen underrättades BB, CC och DD om att mötet den 17 januari 2002 hade ställts in.

text: BB och CC klagade i en anmälan till JO på EE för utformningen av brevet den 18 december 2001. De anförde därvid att brevet inte utgjorde någon ”information kring en anmälan mot DD, utan ett konstaterande av brottet”. De anförde härutöver att de kallades till ett möte där DD skulle informeras om hur man skulle gå vidare

text: ”när det gäller den redan konstaterade, och tydligen fastställda, händelsen”. BB och CC ifrågasatte dessutom det bemötande de fått av EE samt nämndens handläggningstid av ärendet.

text: Anmälan remitterades till Biståndsnämnden i Håbo kommun för utredning och yttrande. Biståndsnämnden lämnade som sitt yttrande till JO en skrivelse som hade upprättats av EE. I den anfördes bl.a. följande.

text: ARBETSBESKRIVNING GÄLLANDE ÄRENDET 20011210 Anmälan från skolan inkommer till Myndighetsgruppen. 20011217 Anmälan från polisen inkommer. 20011218 Brev ang mötet den 17/1-02, till samtliga föräldrar vars barn är anmälda. (Postas som B-post 011219, och borde inte ha hunnit fram före jul) 20011221 ringer BB hem till mig och under detta samtal talar jag om på vilka grunder jag gjort bedömningen att flickan är trovärdig. (Samtal nr 1 med flickan och hennes pappa 20011213, samtal nr 2, 20020103, samtal nr 3, 20020110.) Jag ber BB om ursäkt om att jag inte skrivit ordet misstänkt i brevet, vilket är brukligt, eftersom ingen är skyldig innan han/hon döms för brottet. Talar också om att min uppgift som soc sekr inte är att utreda om något brott begåtts, vilka som gjort vad osv. Talar om att jag gjort bedömningen att något har hänt och i samband med detta har även DD:s namn nämnts. Talar också om för BB att vi tillsammans med polisen kommit fram till att det bästa är att vi alla träffas och försöker reda ut situationen, vilket i det läget även var flickans föräldrars önskemål. Inga barn registrerades inom socialtjänsten. BB påstår att jag sagt att flickan förhörts av polisen, vilket jag inte sagt eftersom jag visste att hon pekat ut pojkarna i skolkatalogen. I samtal med BB, CC och DD den 7/1-02, läser jag upp delar av anmälan, men kan inte delge det hela eftersom den innehåller flera namn. Under detta samtal talar jag också om att min bedömning är att något har hänt, men vad, vilka som varit med, vilka som gjort vad, det vet jag inte och det är inte heller min uppgift att ta reda på. Att jag i brevet varnat pojkarna att inte tala med flickan eftersom det kan uppfattas som hot, gjorde jag för att undvika mer problem. Enligt min erfarenhet är det ganska vanligt att ungdomar talar med offret som sedan uppfattar det som sägs som hot. Enligt min egen uppfattning lyssnade jag på föräldrarnas redogörelse om sin son under vårt samtal. I det här läget kom jag fram till att det inte var rätt att jag skulle utreda vilka vägar pojken gått till skolan, var han vistats vid vissa tidpunkter m m och beslutet om att begära en LUL-utredning förstärktes. Efter en diskussion med avd chef FF, beslutades att begära en LUL-utredning. Beslutet togs då flera av föräldrarna ringt och velat förklara vad deras söner gjort under tiden då man i anmälan gjorde gällande att de varit i kontakt med flickan. Några av föräldrarna ville ändå ha mötet med flickans föräldrar, polisen och soc.tj, men i det läget togs beslutet att dra in mötet i väntan på utredning. 2002-01-02 Myndighetsgruppen begär att polisen utreder ärendet jämlikt 31 § LUL. (Lagen om unga lagöverträdare) 2002-0l-02 Polisen skickar begäran till åklagarmyndigheten. 2002-01-03 Brev till föräldrarna ang utredningen, samt att mötet den 17/1 är inställt. Tiden mellan 20020102–20020206 ringde jag både polisen och åklagaren och efterlyste resultat. I mitt tycke tog ärendet orimligt lång tid att utreda.

text: 2002-03-06 ringde kammaråklagaren GG och ursäktade sig för att ärendet legat hos en långtidssjukskriven åklagare och därmed inte behandlats. Hon ville ha personuppgifter på de anmälda och skulle ta över ärendet. 2002-03-12 Inkom underrättelse från kammaråklagare GG att två av pojkarna som blivit anmälda inte skulle förhöras pga att de var under 12 år då det påstådda brottet begicks. 2002-04-09 Mamman till flickan ringer mig och talar om att utredningen är nedlagd. De har fått besked från åklagare, men ingen motivering varför ärendet är nedlagt. Inget meddelande till polisen eller socialtjänsten. 2002-04-11 anmälan om tjänstefel inkommer från BB och CC. 2002-04-15 ringer jag assistentåklagaren HH som tagit beslutet, men han är på semester. Talar med kanslisten som lovar faxa beslutet. I diarieföringen står ingen motivering om varför utredningen lagts ned. 2002-04-15 beslutet taget av assistentåklagare HH kommer med fax. 2002-04-15 socialtjänsten får kopior av polisförhör. 2002-04-15 kontaktar åklagarmyndigheten på nytt för att få reda på hur åklagaren bedömt i ärendet. Får ej tag i någon åklagare men ber kammaråklagare GG, som tidigare haft ärendet, kontakta mig. Min bedömning om handläggningstid: Socialtjänsten agerade direkt då anmälan inkom. Första bedömningssamtalet med flickan skedde tre dagar efter anmälan och beslutet om hur socialtjänsten skulle agera togs 17/12, dvs en vecka efter anmälan. Föräldrarna fick beskedet 11 dagar efter anmälan och första mötet med föräldrarna och ungdomarna var bokat till den 17/1-02, dvs 5 veckor efter anmälan. Till tiden skall räknas alla julhelger. BB ville ha enskilt samtal med mig och blev erbjuden en tid 2/1-02, vilket inte passade hennes familj och då bokades en tid för samtal den 7/1-02. Socialtjänsten kan inte ansvara för att ärendet låg hos åklagarmyndigheten, vilket i sin tur ledde till att inga förhör kunde genomföras hos polisen. Socialtjänsten skall meddela alla inblandade per brev så fort åklagaren gett sin motivering i målet. Ärendet kommer att avskrivas inom socialtjänsten men alla handlingarna stå kvar tills den nya anmälan om tjänstefel har uppklarats.

text: Till remissvaret hade fogats en kopia av ett brev, daterat den 16 april 2002, till BB och CC från tf socialchefen JJ och avdelningschefen FF. I brevet, som var ett svar på en skrivelse från makarna BB och CC, anfördes bl.a. följande.

text: Den 21 december ringer BB hem till EE. EE redogör då i telefon för att hennes bedömning var att flickan var trovärdig. EE ber också om ursäkt för att brevet inte formulerats på bästa sätt och att det självklart skulle ha stått att pojkarna var misstänkta. EE förklarar att det inte är hennes sak att bedöma om pojkarna är skyldiga eller inte och att hon har kommit överens med polisen om att det bästa vore att träffa samtliga inblandade. – – –

text: Vår bedömning är att socialtjänsten handlagt detta ärende med mycket kort handläggningstid. Första bedömningssamtalet med flickan hölls tre dagar efter det att anmälan inkom och den 17 december, dvs. en vecka efter att anmälan inkommit tog vi beslut hur ärendet skulle handläggas. Föräldrarna fick besked 11 dagar efter det att vi fått anmälan och möte bokades till den 17 januari, det vill säga fem veckor efter det att vi emottagit anmälan (däremellan var det dessutom jul och nyår). Vi kan inte se att EE brustit i sitt sätt att handlägga detta ärende. Det som inte var helt korrekt var att hon i brevet inte tydligare skrivit att pojkarna var misstänkta för detta brott, det är det vi ser att hon kan klandras för men det har hon framfört sin ursäkt för till er.

text: I en förnyad remiss till Biståndsnämnden i Håbo kommun hemställde JO att nämnden skulle yttra sig över vilka överväganden som gjordes beträffande förutsättningarna för att kalla flera misstänkta ungdomar och deras föräldrar till ett gemensamt möte vid vilket representanter för socialtjänsten och polisen skulle delta.

text: I ett kompletterande yttrande anförde nämnden följande.

text: Håbo kommun har som policy att handlägga barn- och ungdomsärenden skyndsamt. Vi strävar efter att alltid följa upp alla ungdomsärenden snabbt, vilket har visat sig vara effektivt i förebyggande syfte. Vi har under åren haft flera fall där ungdomar under 15 år agerat i grupp på 5–10 st och där alla varit ansvariga för brottet som begåtts. Vi har då kallat alla ungdomarna tillsammans med sina föräldrar och de har i brevet fått information om att alla kallas samtidigt. De har därmed haft möjlighet att tacka nej till informationsmötet. Ärenden som handlagts på detta sätt har oftast handlat om snatterier, skadegörelser och konflikter mellan ungdomar. Vid alla sådana möten har vi fått god respons från föräldrar och ungdomar. Ärendet har klarats av snabbt, föräldrarna har fått kännedom om varandra och alla inblandade har kunnat diskutera händelserna med stöd av polis och socialarbetare. De föräldrar och ungdomar som önskat individuella samtal har fått möjlighet till det. I ärendet som är aktuellt gjordes bedömningen att ha ett informativt möte med alla som var anmälda, tillsammans med flickans föräldrar. Naturligtvis hade undertecknad hämtat samtycke från flickans föräldrar. I samtal med polisen gjordes bedömningen att ärendet var så pass allvarligt att vi borde agera snabbt. I telefonsamtal med några inblandade framkom det att alla pojkarna kände varandra. Några av föräldrarna talade illa om flickan och detta förstärkte vårt beslut att konfrontera alla inblandade. Beslutet att gå till väga på detta sätt grundar sig på våra goda erfarenheter av liknande möten. Barnen var inte straffmyndiga och socialtjänsten har skyldighet att följa upp alla inkomna anmälningar. Det har även framkommit efteråt att några av föräldrarna gärna velat ha ett möte för att få klarhet i vad som hänt.

text: BB och CC fick del av nämndens båda remissvar och yttrade sig över dessa.

text: I ett beslut den 29 mars 2004 anförde JO André följande.

text: Socialnämnden skall enligt

text: 5 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. Bland annat skall nämnden i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighetsutveckling och en gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och ungdom och med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har visat tecken till en ogynnsam utveckling.

text: Socialtjänstens verksamhet skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet.

text: Nämnden skall utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden (

text: 11 kap. 1 §

text: SoL).

text: Vid en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Utredningen skall bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Den skall inte göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet (

text: 11 kap. 2 §

text: SoL).

text: Inom socialtjänsten gäller enligt

text: 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100)

text: en sträng sekretess för uppgifter om en enskilds personliga förhållanden. Huvudregeln är att sekretess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen utgör inte hinder mot att uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet (

text: 1 kap. 5 § sekretesslagen

text: ). Det finns även i

text: 14 kap.

text: sekretesslagen

text: vissa inskränkningar i sekretessen. De saknar intresse i förevarande fall.

text: Socialnämnden skall i sin uppsökande verksamhet, när det är lämpligt, samverka med bl.a. andra samhällsorgan (se bl.a.

text: 3 kap. 4 §

text: SoL). När det gäller ärenden rörande barn som far illa eller riskerar att fara illa skall nämnden samverka med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs (

text: 5 kap. 1 a §

text: SoL). De allmänna bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen

text: om samverkan utgör inte någon grund för att socialtjänsten för någon utomstående får röja uppgifter som omfattas av den s.k. socialtjänstsekretessen.

text: De uppgifter som framfördes till socialnämnden var sådana att de väckte frågor rörande behovet av åtgärder från nämndens sida. Enligt min mening var det därför motiverat att nämnden kontaktade de berörda barnens vårdnadshavare.

text: I brevet till BB, CC och DD anförde EE att DD var ”en bland 9 pojkar som varit med och pressat pengar, slagit och hotat en ung flicka under en period av en månad”. Ordalydelsen kan inte tolkas på annat sätt än att DD blev utpekad för att ha begått ett brott. Såvitt framkommit hade han i detta skede inte ens fått möjlighet att bemöta uppgifterna. Oavsett hur EE bedömde de uppgifter som AA hade lämnat borde hon i brevet till DD:s föräldrar självfallet inte ha angett annat än att det fanns en misstanke om att DD kunde vara inblandad i de aktuella händelserna.

text: Jag vill framhålla vikten av att en tjänsteman inom socialtjänsten noga tänker igenom innehållet i ett brev som han eller hon skickar till en enskild och att tjänstemannen anstränger sig för att brevet får ett så korrekt och sakligt innehåll som möjligt. Om förvaltningen vid kontakt med någon enskild agerar så att denne blir kränkt finns det en risk för att nämnden vid den fortsatta handläggningen av ärendet får svårare att fullgöra sina uppgifter.

text: Genom brevet kallades DD och hans föräldrar till ett möte med de övriga berörda barnen och deras föräldrar. Vid mötet skulle förutom tjänstemän från socialtjänsten

text: även företrädare för polisen delta. Syftet med mötet har enligt ordalydelsen i kallelsen varit att ”tala allvar med pojkarna” och ”informera föräldrarna om vad som hänt”. Ordalydelsen ger även i denna del ett intryck av att det påstådda brottet redan var utrett och att bl.a. DD skulle vara en av de skyldiga. Jag utgår emellertid från att avsikten med mötet närmast var att allmänt upplysa barnen och deras föräldrar om de anmälningar som kommit in till nämnden och att nämnden utifrån vad som kom fram vid mötet skulle ta ställning till om det fanns skäl att anta att det var påkallat med några insatser från nämndens sida beträffande de barn som eventuellt hade utövat utpressning mot AA.

text: Uppgiften att DD skulle ha medverkat i utpressningen mot AA utgjorde en sådan uppgift om hans personliga förhållanden som hos nämnden omfattades av sekretess enligt

text: 7 kap. 4 § sekretesslagen

text: . Biståndsnämnden eller någon tjänsteman vid nämndens förvaltning har således inte utan vidare kunnat röja uppgiften för någon av de andra barnens föräldrar. Såvitt jag har förstått kände polisen redan till de aktuella uppgifterna i huvudsak och några mer påtagliga sekretessproblem i förhållande till polisen har därför inte förelegat.

text: Nämnden har anfört att det finns vissa ungdomsärenden i vilka det kan vara lämpligt att kalla alla berörda till ett möte för att diskutera en händelse, utreda vad som har hänt och kunna ge information om hur saken skall handläggas fortsättningsvis. En grundläggande förutsättning för att anordna ett sådant möte är att socialtjänstens handläggare vid mötet inte mot den enskildes vilja röjer uppgifter som är hemliga.

text: Om en förälder hade kommit till det möte som förvaltningen avsåg att anordna får denne i och för sig anses ha samtyckt till att de övriga närvarande fick vetskap om att hans eller hennes barn var misstänkt för inblandning i de aktuella händelserna. Om föräldern inte hade varit införstådd med att det var frivilligt att komma till mötet kan det emellertid ifrågasättas om man kan anse att det funnits ett sådant samtycke. Enligt min mening borde det därför tydligt ha framgått av förvaltningens skrivelse till familjerna att det inte förelåg något tvång att komma till mötet.

text: Det kan diskuteras om brevet även i vissa andra avseenden borde ha fått ett något annorlunda innehåll. Det ligger dock i sakens natur att det inte är möjligt att i detalj ange hur en sådan skrivelse skall utformas. Jag har inte funnit att det finns skäl för mig att kommentera brevet ytterligare.

text: Eftersom socialförvaltningen ställde in mötet är det inte är möjligt att avgöra om det vid mötet skulle ha röjts uppgifter som omfattades av sekretess eller ha förekommit något som hade inneburit en otillåten kränkning av något av barnens integritet. Jag förutsätter emellertid att biståndsnämnden beaktar de synpunkter som jag har framfört ovan om nämnden i framtiden får anledning att kalla till ett möte liknande det nu aktuella. I detta sammanhang vill jag peka på att när det gäller misstankar om brott som har begåtts av barn som fyllt 15 år, och som således är straffmyndiga, kan det finnas skäl att särskilt överväga i vad mån det är lämpligt

text: att polis närvarar vid mötet. I den delen hänvisar jag till de uttalanden som jag har gjort i ett beslut som har refererats i JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 289. Jag finner skäl att för kännedom sända en kopia av detta beslut till Länsstyrelsen i Uppsala län, som har tillsyn över socialtjänsten i länet.

type: avgorande


title: En djurförsöksetisk nämnds handläggning vid beslutsfattande per capsulam

text: Anmälan

text: I en skrivelse till JO anmälde AA, som företrädare för Nordiska samfundet mot plågsamma djurförsök (numera Förbundet djurens rätt), Stockholms norra djurförsöksetiska nämnd med anledning av nämndens handläggning inför beslut i två ärenden. AA, som hade varit ledamot i nämnden under år 1998 och deltagit vid behandlingen av ärendena, anförde i anmälan bl.a. följande.

text: I nämndens ärenden dnr N 125/98 och N 126/98 hade en försöksledare, BB, ansökt om etisk prövning av djurförsök. Nämnden beslutade vid sammanträde den 28 maj 1998 att bordlägga prövningen av ansökningarna. Den 26 juni 1998 inkom till nämnden en skrivelse från BB, i vilken han lämnade kompletterande upplysningar i ärendena. Skrivelsen skickades till nämndens ledamöter tillsammans med en skrivelse den 29 juni 1998 från nämnden om att ansökningarna skulle behandlas per capsulam. Inom den tid som satts ut i nämndens skrivelse ringde AA till ordföranden CC och meddelade att han yrkade att prövningen av ansökningarna skulle bordläggas. Han förklarade att om nämnden valde att godkänna ansökningarna så reserverade han sig mot detta beslut. Han framförde också att han önskade få information om vilka nämndens beslut blev, så att han vid ett eventuellt godkännande kunde lämna in skriftlig reservation. CC kontaktade inte honom. Det visade sig sedan att majoriteten i nämnden beslutat att godkänna ansökningarna. AA fick kännedom om besluten först när han fick del av protokollet. Han fick därmed inte möjlighet att lämna skriftlig reservation till besluten. Av protokollet framgick inte att hans yrkande om bordläggning hade tagits upp till behandling. AA ansåg att nämnden inte borde ha tillämpat ordningen att fatta beslut per capsulam i ärendena, eftersom nämnden var oenig.

text: AA ifrågasatte om handläggningen stod i överensstämmelse med

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: och Centrala försöksdjursnämndens föreskrifter. Till anmälan fogades kopior av handlingar i de aktuella ärendena hos nämnden.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till nämnden avseende frågan hur AA:s begäran om bordläggning hade handlagts samt vad AA anfört om att han inte getts möjlighet att lämna skriftlig reservation till besluten att godkänna ansökningarna. Vidare angavs att remissvaret även skulle behandla frågan varför det i nämndens skrivelse den 29 juni 1998 till nämndledamöterna inte framställdes förslag till beslut beträffande ansökningarna.

text: Nämnden, genom ordföranden CC, anförde i yttrande den 10 augusti 1999 följande.

text: Allmänt om nämndens rutiner

text: Nämnden i dess helhet sammanträder en gång i månaden – sista torsdagen i månaden – utom under juli månad. Det sista sammanträdet inför sommaruppehållet år 1998 ägde rum den 18 juni. Inför sammanträdena fördelas ärendena på fyra grupper av ledamöter som har till uppgift att bereda ärendena och vid sammanträdet lämna förslag till beslut. Per capsulam-beslut är mycket sällsynta i nämnden. Då sådana förekommit har det i allmänhet varit under sommaruppehållet och då i situationer där det framstått som angeläget att den sökande forskaren inte skall behöva vänta med igångsättning av försök till dess att beslut kan fattas vid det ordinarie sammanträdet i slutet av augusti. När det gäller per capsulam-ärenden tillämpas i nämnden sedan flera år tillbaka en fastlagd ordning, vilken innebär att ordföranden till en början avgör om ett ärende är så angeläget att det bör bli föremål för per capsulam-beslut. Om så bedöms vara fallet sänds ansökan till samtliga ordinarie ledamöter, vilka ombeds att senast viss dag inkomma med besked huruvida ansökan godkänns eller ej. Ledamot som inte hör av sig anses som frånvarande. Ledamot som förklarar sig vara emot ett godkännande har, i vanlig ordning, möjlighet att reservera sig. Protokollet från per capsulam-sammanträdet tillställs sedan ledamöterna i utskicket till nästkommande sammanträde. Vid detta underställs protokollet ledamöterna för godkännande. Det redovisade tillvägagångssättet tillämpades också beträffande de nu aktuella ansökningarna.

text: Handläggningen av de aktuella ärendena

text: Som framgår av protokollet från nämndens sammanträde den 28 maj 1998 så bordlades BB:s båda ansökningar på grund av oklarheter om djurens förvaring. Då BB kom in med en komplettering rörande förvaringen den 26 juni 1998, samtidigt som han anförde att det fanns en väsentlig risk för fördröjning av de aktuella forskningsförsöken på grund av den tidigare bordläggningen, ansåg jag att tidigare brister i ansökningarna hade läkts och att det var angeläget att BB fick sätta igång med försöken om det fanns en majoritet i nämnden för ett godkännande av ansökningarna. Jag fann för min del att det inte förelåg hinder mot ett godkännande och ansåg att ett beslut härom kunde meddelas genom ett percapsulamsammanträde, i all synnerhet som ansvarig beredningsgrupp tidigare granskat och tillstyrkt ansökningarna.

text: Kontakterna med AA och kritiken i övrigt

text: Det är nu, efter så lång tid, svårt att redogöra i detalj för vilka kontakter jag hade med AA i ärendet. Jag vet att det förekom ett telefonsamtal mellan honom och mig. Jag har ingen anledning att betvivla att AA vid vårt samtal framförde åsikten om förnyad bordläggning även om jag själv inte minns detta idag. Jag har svårt att förstå AA:s påstående att han betagits möjligheten att lämna skriftlig reservation. Utan att minnas det idag så är det högst sannolikt att jag hänvisade honom att reservera sig mot ett positivt beslut. Han måste själv ha framfört reservation mot beslutet, eftersom jag antecknat det under rubriken BESLUT i protokollet den 7 juli 1998. Beslutet om godkännande aktualiserades, som jag tidigare redovisat, vid

text: sammanträdet den 27 augusti 1998. AA hade mycket väl då, liksom senare, kunnat lämna in den reservation han måste ha anmält då per capsulam-beslutet togs. Vad sedan gäller frågan om varför det i skrivelsen den 29 juni 1998 inte framställdes förslag till beslut vill jag framföra följande. Det är riktigt att det inte framställdes något uttryckligt förslag i skrivelsen från min sida. Jag har tidigare redovisat nämndens rutiner när det gäller hanteringen av per capsulam-ärenden. Om jag inte bedömer att en ansökan är sådan att den kan godkännas genom ett beslut per capsulam låter jag den behandlas på ett ordinarie sammanträde. Det betyder, om än underförstått, att min mening är att en ansökan bör godkännas då den tillställs ledamöterna för beslut per capsulam. Det är möjligt att det kan ifrågasättas om den av nämnden vedertagna ordningen fullt ut överensstämmer med de formella kraven i

text: förvaltningslagen

text: och Centrala djurförsöksnämndens kungörelse. Jag kommer att föreslå nämnden att en översyn görs av hanteringen av per capsulam-ärendena så att uppfyllandet av de formella kraven kommer till tydligare uttryck. Vad gäller frågan om hur anmälarens begäran om bordläggning hanterats kan jag endast hänvisa till vad jag tidigare sagt. Jag minns inte idag vad som sades om bordläggning vid min telefonkontakt med AA. Uppenbarligen har jag uppfattat situationen så att AA stannade för att reservera sig mot ett positivt beslut, vilket stöds av den anteckning om detta som finns i protokollet den 7 juli 1998. Slutligen vill jag nämna att jag inte känner till vilken diskussion kring de aktuella ärendena som senare förekom vid sammanträdet den 27 augusti 1998 eftersom jag själv inte var ordförande vid det sammanträdet. Jag kan endast se vad som står i § 3 i protokollet från det sammanträdet. AA kommenterade remissvaret. Han vidhöll vad han tidigare hade anfört samt uppgav bl.a. följande. Uppenbarligen var CC:s anteckningar från per capsulamsammanträdet mycket bristfälliga. AA utgick från att anteckningar förs vid sådana sammanträden, i vart fall beträffande sådant som vilka yrkanden som framställs, vem som röstar hur och vem som reserverar sig. Enligt nämndens praxis skulle reservationer ha lämnats in inom sju dagar efter beslut. Han betvivlade att nämnden väntade med att expediera beslut till dess protokollet från sammanträdet tagits upp vid nästkommande sammanträde.

text: JO Berggren anförde i beslut den 17 april 2001 bl.a. följande.

text: Allmänt om genomförande av beslut per capsulam o.dyl. När beslut i förvaltningsärenden fattas av flera gemensamt sker detta normalt vid sammanträde. I brådskande fall kan även förekomma att beslut fattas genom att ett förslag till beslut cirkulerar bland ledamöterna för skriftligt godkännande (beslut ”per capsulam”) eller genom att man sänder ut ett förslag till beslut som skall anses godkänt om ingen ledamot framställt invändningar inom viss tid. Sådana förfaranden kan emellertid inte anses tillåtna utan särskilt författningsstöd, eftersom de normalt inte ger ledamöterna möjlighet till inbördes överläggning (se Strömberg, Allmän förvaltningsrätt, 19 u. 1998, s. 114).

text: Av

text: 47 § djurskyddsförordningen (1988:539)

text: framgår att Centrala försöksdjursnämnden, CFN, får meddela närmare föreskrifter om de djurförsöksetiska nämndernas prövning av ärenden om godkännande från etisk synpunkt av användning av djur för vetenskapliga ändamål m.m. I 11 § andra stycket CFN:s kungörelse (

text: LSFS 1988:45

text: ) med föreskrifter och allmänna råd om den etiska prövningen av användningen av djur för vetenskapliga ändamål m.m. anges att om ett ansökningsärende av särskilda skäl bedöms vara så brådskande att en

text: djurförsöksetisk nämnd inte hinner sammanträda för att pröva det, får ärendet avgöras genom meddelande mellan ordförande och nämndens övriga ledamöter. I allmänna råd till denna bestämmelse har CFN uttalat följande: Det har inom den djurförsöksetiska prövningen visats föreligga ett behov att i brådskande fall snabbt kunna besluta i ärenden utan sammanträde. Möjligheten till beslut utan sammanträde bör användas restriktivt. Prövning av ärenden enligt bestämmelsen i andra stycket kan ske genom telefonsammanträde eller genom att handlingar i ärendet samt förslag till beslut skickas till eller läses upp per telefon för ledamöterna, som bereds tillfälle att utveckla sin mening per telefon eller skriftligen före visst datum. Frågan om nämnden i skrivelsen den 29 juni 1998 borde ha lämnat förslag till beslut I remissyttrandet anges att per capsulam-beslut varit mycket sällsynta i nämnden. Vidare framgår att då denna handläggningsform använts har det i allmänhet varit i brådskande fall under sommaruppehållet. I dessa fall har ledamöterna skriftligen ombetts att senast en viss dag inkomma med besked huruvida ansökan godkänns eller inte. Skrivelsen den 29 juni 1998 från nämnden är utformad på detta sätt. I remissyttrandet har framförts att när denna handläggningsform tillämpats har det, om än underförstått, varit ordförandens mening att ansökan borde godkännas.

text: Såsom framgår av redogörelsen för allmänna förvaltningsrättsliga principer i fråga om per capsulam-beslut o.dyl. bör, när sådana förfaranden tillämpas, ett förslag till beslut ges till ledamöterna. Från allmänna utgångspunkter medför detta fördelar genom att ledamöterna får ett bättre underlag för sitt ställningstagande och för en eventuell diskussion om beslutets närmare innehåll. Om ledamöterna får ta del av ett förslag till beslut torde det också finnas anledning för dem att i ett tidigare skede formulera en, från beslutsförslaget, avvikande mening. Även de av CFN meddelade allmänna råden om de djurförsöksetiska nämndernas prövning ger uttryck för att ett förslag till beslut skall lämnas i dessa fall.

text: Av det sagda framgår att det i detta fall tillämpade förfarandet inte helt överensstämt med vedertagna principer för fattande av per capsulam-beslut. Nämnden borde i underrättelsen till ledamöterna ha lämnat ett förslag till beslut. Av remissyttrandet framgår att ordföranden CC aktualiserat en översyn av rutinerna. Jag utgår från att denna översyn leder till en ändring i det nu aktuella hänseendet, om så inte redan har skett.

text: Frågan om hur AA:s begäran om bordläggning handlagts samt om han lämnats tillfälle att avge skriftlig reservation När det gäller behandlingen av AA:s begäran om bordläggning framgår av protokollet från nämndens sammanträde den 27 augusti 1998 att AA då framförde att hans begäran om bordläggning inte hade behandlats. Med hänsyn till vad CC har uppgett i remissyttrandet om att han uppenbarligen uppfattade situationen vid telefonsamtalet så att AA stannade vid att reservera sig mot ett positivt beslut finner jag dock inte skäl att gå vidare i denna fråga.

text: Beträffande avvikande mening vid beslut gäller enligt

text: 19 § förvaltningslagen

text: att om beslut fattas av flera gemensamt kan den som deltar i avgörandet reservera sig mot detta genom att låta anteckna avvikande mening. Den som inte gör det skall anses ha biträtt beslutet. Av bestämmelsen framgår vidare att avvikande mening skall anmälas innan beslutet expedieras eller ges till känna på annat sätt.

text: Rätten att reservera sig mot beslut gäller även i ärenden där beslut har fattats utan föregående sammanträde. Den som vill utnyttja sin reservationsrätt skall således i sådana fall låta anteckna en mening som avviker från beslutet. I kravet på antecknande ligger att den avvikande meningen måste tas in i ett protokoll eller någon annan handling hos myndigheten för att få verkan som reservation. I princip ankommer det på reservanten att själv ange innehållet i reservationen. Därmed är inte sagt att han måste formulera reservationen skriftligt. Om någon annan för protokoll vid beslutssammanträdet, faller det sig ofta naturligt att reservationen anmäls muntligt och skriftligen avfattas av protokollföraren. Om en ledamot förklarar att han har en avvikande mening utan att tala om vilken, har förklaringen ingen verkan som reservation (se Hellners m.fl., Nya

text: förvaltningslagen

text: med kommentarer, 5 u. 1999, s. 196). I nämndens protokoll med beslut den 7 juli 1998 har antecknats att AA reserverade sig mot besluten att godkänna ansökningarna. Det närmare innehållet i reservationen har sålunda inte angetts.

text: Av remissyttrandet framgår inte när besluten den 7 juli 1998 expedierades eller på annat sätt gavs till känna. Med hänsyn till att nämnden bedömde ärendena som brådskande och därför tillämpade förfarandet med beslut utan sammanträde håller jag dock för sannolikt att detta ägde rum i anslutning till beslutens meddelande. Den avvikande meningen hade då inte, som bort ske, fått sin fullständiga lydelse. Enligt min mening hade CC innan besluten gavs till känna bort ge AA tillfälle att konkretisera sin avvikande mening. Jag stannar vid detta uttalande.


nyckelord: Dokumentation Sjukvård

title: Kritik mot en överläkare för det sätt på vilket en psykiskt utvecklingsstörd pojke återförts till sjukhus enligt bestämmelserna i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) m.m.

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Även fråga om omfattningen av polisens skyldighet att lämna handräckningsbiträde enligt

text: 47 §

text: LPT

text: Anmälan

text: L.L. riktade i en anmälan till JO kritik mot olika instanser beträffande vården av hans son A.L., född 1981, som har en psykisk utvecklingsstörning och flera neuropsykiatriska diagnoser. L.L. kritiserade bl.a. överläkaren Håkan Jarbin vid barnoch ungdomspsykiatriska kliniken i Lund för att han begärt handräckning av polisen för att transportera A.L. från Länssjukhuset i Kalmar, där A.L. intagits för vård, till kliniken i Lund. Han anförde att handräckningsåtgärden bl.a. har inneburit att A.L. fick tillbringa en tid inlåst i häkte. – – –

text: L.L. tog i sin anmälan även upp frågor rörande den medicinska vården av A.L. och användningen av bältesläggning. Prövningen av dessa frågor överlämnade JO i ett beslut den 18 maj 1998, dnr 1792-1998 till Socialstyrelsen.

text: Vad L.L. anförde rörande polishandräckningen föranledde chefsJO Claes Eklundh, som har tillsyn över polisväsendet, att på eget initiativ inleda en utredning mot Polismyndigheten i Kalmar län angående handläggningen av barn- och ungdomspsykiatriska klinikens begäran om handräckning, dnr 1872-1998, beslut den 24 januari 2000.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Direktionen för sjukvården i Landskrona–Lund– Orup för utredning och yttrande i fråga om dels anledningen till att handräckning begärdes av polisen för transporten av A.L. från Länssjukhuset i Kalmar till barn- och ungdomspsykiatriska kliniken i Lund, dels hur denna begäran har dokumenterats. Direktionen överlämnade som sitt remissvar ett av överläkaren Håkan Jarbin upprättat yttrande, vari anfördes följande. 1. Dokumentation av handräckningsbegäran 970906.

text: Beslut om handräckningsbegäran finns dokumenterat i vår journal datum 970905 i samband med familjesamtal, där A.L. och båda föräldrarna deltog. 2. Anledning till att biträde begärts av polismyndigheten. A.L. vårdades enligt LPT p.g.a. allvarlig psykisk störning och fara för annan. Han hade vid ett flertal tillfällen orsakat skadegörelse i hemmet samt våld mot föräldrarna samt allvarliga hotelser mot andra personer. Vissa incidenter hade även skett under pågående vård. För att begränsa aggressivt agerande och fara för föräldrarna, så beslöts vid familjesamtalet, att permission till hemmet skulle ske med föreskrifter och att permissionen skulle avbrytas om A.L. inte klarade att fungera inom dessa ramar. Då föräldrarna slog larm kontaktades polismyndighet, som inte hade möjlighet till akut transport av A.L. till Lund, utan sådan fick ske till vuxenpsykiatriska kliniken i Kalmar. A.L. samtyckte dock till vård där och fadern åkte in själv med A.L. enligt överenskommelse med mig per telefon. Polisen lovade dock att ordna transport till Lund enligt begäran om handräckning och så skedde nästföljande dag. Jag kan inte påminna mig att vi då diskuterade att fadern var beredd att köra A.L. ner till Lund. Håkan Jarbin hade i en tidigare skrivelse meddelat JO att den begäran om handräckning gällande A.L. som faxats till polismyndigheten inte hade kunnat återfinnas vid sjukhuset.

text: L.L. kommenterade remissvaret.

text: Journalanteckningarna rörande A.L. från barn- och ungdomspsykiatriska kliniken i Lund för tiden den 3 till den 17 september 1997 samt journal- och omvårdnadsanteckningar rörande A.L. från vuxenpsykiatriska kliniken i Kalmar från den 6 september 1997 har funnits tillgängliga på ombudsmannaexpeditionen. Från Polismyndigheten i Kalmar län inhämtades en kopia av den begäran om handräckning avseende A.L. som inkom från Håkan Jarbin den 6 september 1997.

text: I beslut den 20 september 1999 anförde JO Andre bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Begäran om polishandräckning Regler om polismyndighets skyldighet att lämna biträde finns i

text: 47 § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård, LPT. Polismyndigheten skall enligt bestämmelsen lämna biträde på begäran av chefsöverläkaren för att återföra en patient som har lämnat vårdinrättningen utan tillstånd eller för att återföra en patient till vårdinrättningen om denne inte har återvänt dit sedan tiden för ett tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område har gått ut eller tillståndet har återkallats. I förarbetena har i fråga om tillämpningen av handräckningsinstitutet anförts bl.a. att det är önskvärt att man så långt som möjligt använder sig av personal inom den psykiatriska vården eller socialtjänsten för att övertyga patienten om att han frivilligt skall följa med till vårdinrättningen (

text: prop. 1990/91:58 s. 287

text: En åtgärd av ifrågavarande slag utgör ett stort ingrepp i den personliga integriteten. Det är därför av största vikt att gällande handräckningsbestämmelser används på ett korrekt sätt. JO har tidigare behandlat frågan om tillämpningen av bestämmelserna. I ett beslut anförde JO bl.a. att anlitande av polismyndighet för en åtgärds genomförande endast bör komma i fråga då det finns grundad anledning att anta att de

text: särskilda tvångsbefogenheter som handräckningsinstitutet innefattar är påkallade för åtgärdens genomförande (JO:s ämbetsberättelse 1981/82 s. 172 f., se även 1988/89 s. 194 f.). Det kan således inte komma i fråga att anlita polismyndighet för en transport endast under hänvisning till att det föreligger praktiska svårigheter för en sjukvårdsinrättning att själv svara för transporten. Sjukvårdens företrädare måste också beakta vilka konsekvenser en begäran om handräckning kan få för patienten, nämligen att som i förevarande fall behöva bli intagen i häkte.

text: Genom utredningen har framkommit att Håkan Jarbin begärde handräckning av polisen för att återföra A.L. till kliniken sedan A.L:s permissionstillstånd återkallats på grund av att han hade varit aggressiv i hemmet under permissionen. I det akuta läge som då uppstod finns det inte någon anledning att ifrågasätta att det var befogat att använda sig av handräckningsinstitutet för transporten av A.L.

text: Det är emellertid också utrett att A.L., sedan man konstaterat att polisen inte hade möjlighet att efterkomma begäran om handräckning samma dag, samtyckt till vård vid vuxenpsykiatriska kliniken i Kalmar och också bereddes vård där till nästkommande morgon.

text: I remissvaret har inte angetts vilka skäl som i detta senare skede av händelseförloppet motiverade användning av handräckningsinstitutet. Vid denna tidpunkt var ju A.L. redan intagen för sjukhusvård, låt vara vid en annan sjukvårdsinrättning, och intagningen där hade skett i samråd med behandlande läkaren Håkan Jarbin, vilken var den läkare som dagen innan hade begärt handräckningen.

text: Enligt min mening kan det ifrågasättas vilket stöd som bestämmelsen i

text: 47 §

text: LPT ger för att använda sig av handräckningsinstitutet när det, som i förevarande fall, är fråga om transport av en patient från en vårdinrättning till en annan. Vad som talar för att en tillämpning av handräckningsinstitutet inte är utesluten i en situation som den här aktuella är att patienten ännu inte var återförd till den institution där vården avsetts bedrivas, dvs. kliniken i Lund, och att intagningen vid kliniken i Kalmar får ses endast som en temporär åtgärd. Rättsläget i denna fråga synes vara något oklart men det mesta talar ändå för att det i detta fall inte har förelegat några formella hinder mot att låta handräckningsbegäran kvarstå.

text: Oavsett hur det förhåller sig med de rättsliga förutsättningarna för att i den uppkomna situationen använda sig av handräckningsinstitutet anser jag att Håkan Jarbin borde ha gjort en förnyad prövning av sin begäran om polishandräckning med beaktande av att A.L. frivilligt blivit föremål för vård vid kliniken i Kalmar. Det framgår inte av remissvaret att Håkan Jarbin har gjort några överväganden i denna fråga. Om så ändå har skett borde det enligt min mening ha dokumenterats på något sätt. Det kan ifrågasättas om det i det senare skedet av händelseförloppet fortfarande var sakligt befogat att tillgripa handräckning för transporten av A.L. Jag vill dock inte uttala någon uppfattning i den frågan i och för sig. Mot bakgrund av framför allt de uttalanden som gjorts i förarbetena till bestämmelsen i

text: 47 §

text: LPT om vikten av att man i första hand försöker övertala patienten att frivilligt följa med tillbaka till vårdinrättningen anser jag emellertid att det är anmärkningsvärt att Håkan Jarbin, såvitt kan utläsas av utredningen, har låtit handräckningsbegäran

text: kvarstå utan att vidta några åtgärder i anledning av den ändrade situation som inträtt genom att A.L. samtyckt till vård på en vårdinrättning även om det gällde en annan inrättning än den som han fått permission från. Jag förutsätter att ledningen ser över sjukhusets riktlinjer i fråga om användningen av handräckningsinstitutet och därvid beaktar de uttalanden som redogjorts för ovan.

text: Det kan i sammanhanget anmärkas att av

text: 6 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

text: följer att respektive landsting ansvarar för att det finns en fungerande organisation för transporter av patienter mellan vårdenheter och att hälso- och sjukvården alltså normalt själv skall ordna med sådana. Detta gäller även vid transporter av patienter som är intagna enligt LPT. I vissa fall kan det dock av säkerhetsskäl finnas anledning att kontakta polisen i frågan om polismedverkan, vilket dock är något annat än att begära polishandräckning.

text: Med hänsyn till vad som ovan anförts i fråga om tolkningen av bestämmelsen i

text: 47 §

text: LPT i situationer som den förevarande finner jag det befogat att översända en kopia av beslutet till Regeringskansliet för kännedom.

text: Dokumentation av begäran om handräckning En begäran om polishandräckning är en uppgift om vårdåtgärd och skall följaktligen bevaras som en journalhandling i enlighet med

text: 3 § patientjournallagen (1985:562)

text: . Såvitt har framkommit i utredningen finns denna handling inte i behåll hos kliniken. Detta är inte godtagbart.

text: JO har i tidigare beslut uttalat att det är av största vikt att fattade beslut om handräckning dokumenteras på ett sätt som gör att risken för misstag minimeras (JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 319). Ett minimikrav måste härvidlag vara att det klart framgår vem som har fattat beslutet i fråga, när så skedde samt till vilken polismyndighet som begäran har ställts.

text: Håkan Jarbin har i sitt yttrande angett att begäran om polishandräckning dokumenterats genom en anteckning i A.L:s journal den 5 september 1997, alltså dagen innan den incident inträffade som medförde att begäran i fråga kom att inges till polismyndigheten. Vid granskning av den aktuella journalanteckningen kan konstateras att denna inte innehåller annat än att A.L. och hans föräldrar upplystes om vilka förutsättningar som gällde för A.L. under permissionen samt att permissionen omedelbart skulle avbrytas om A.L. på något sätt bröt mot dessa förutsättningar och att polistransport då skulle ske tillbaka till kliniken. Någon annan dokumentation om handräckningsåtgärden finns inte. Själva handräckningsbegäran har, som framgått ovan, inte återfunnits på kliniken och det går inte att utläsa av journalen vem som den 6 september 1997 kom att fatta beslutet om att begära handräckning. Det framgår inte heller vilken polismyndighet som tillställts begäran.

text: Den dokumentation som skett i förevarande fall är självfallet inte tillräcklig. Jag vill i sammanhanget påtala vikten av att det finns klara och dokumenterade riktlinjer för handläggningen av dessa frågor och jag förutsätter att sjukhusledningen omgående ser över rutinerna i detta avseende.


title: Anmälan mot Regeringsrätten angående handläggningen av ett mål om medgivande till fortsatt vård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Regeringsrätten. Klagomålen gällde att Regeringsrätten hade förelagt AA att inkomma med fullmakt först nästan tio månader efter det att han, för en annan persons räkning, hade överklagat en dom rörande medgivande till fortsatt vård enligt lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård, LPT. Till anmälan hade det aktuella föreläggandet fogats.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades Regeringsrättens dagboksblad i mål nr 2969-07 och Kammarrättens i Stockholm dom den 18 april 2007 i mål nr 1666-07.

text: JO remitterade därefter anmälan till Regeringsrätten. I yttrande anförde kanslichefen BB följande.

text: AA:s överklagande av Kammarrättens i Stockholm dom den 18 april 2007 i mål nr 1666-07 rörande CC kom in till Regeringsrätten den 8 maj 2007 (mål nr 2969-07). I samband med att målet föredrogs för avgörande den 18 februari 2008 uppmärksammade regeringsrådet DD att fullmakt som visade AA:s behörighet att föra CC:s talan saknades i målet. AA förelades i beslut den 28 februari 2008 att inkomma med fullmakt. AA begärde den 12 mars 2008 anstånd att inkomma med fullmakt till den 14 april 2008. Anståndet beviljades. Fullmakt inkom den 11 april 2008 från AA och Regeringsrätten avgjorde målet slutligt den 16 april 2008. Av bilagt yttrande från regeringsrättssekreteraren EE framgår att den regeringsrättssekreterare som först handlade målet bedömde att fullmakt inte behövdes då AA vid tidigare tillfälle företrätt CC i liknande mål i domstolen. Frågan om när fullmakt ska krävas in är dock ytterst upp till ansvarig domare att bestämma. I mål nr 2969-07 gjorde också regeringsrådet DD, som inte informerats om att AA företrätt CC tidigare, bedömningen att AA skulle komma in med fullmakt. Regeringsrätten ser för närvarande, i enlighet med de mål som fastställts i vår verksamhetsplanering, över våra rutiner i samband med anstånd och kommunicering.

text: Regeringsrättssekreteraren EE anförde följande.

text: Handläggning av målet

text: Målet kom in till Regeringsrätten den 8 maj 2007. Överklagandet hade skrivits av AA och någon fullmakt fanns inte. AA registrerades inledningsvis som klagande i Vera. Vid någon tidpunkt har detta uppmärksammats och partsställningen i Vera har ändrats. Den 28 februari 2008 har Regeringsrätten förelagt AA att inom tre veckor från det att han fått del av föreläggandet styrka sin behörighet att föra CC:s talan vid äventyr av att överklagandet annars inte kommer att tas upp till behandling i fråga om prövningstillstånd. AA fick del av föreläggandet den 7 mars 2008. Den 12 mars 2008 fick Regeringsrätten in en begäran om anstånd med att inge fullmakt. AA begärde att få anstånd till den 14 april 2008. Efter att samråd skett med regeringsrådet DD, beviljades AA anstånd enligt begäran. I anstånds-meddelandet upplystes AA om att han inte kommer att beviljas något ytterligare anstånd.

text: Yttrande

text: Det har tagit nästan tio månader från det att målet kom in till dess att Regeringsrätten begärt att AA ska styrka sin behörighet att företräda CC. Jag tog över ansvaret för målet fr.o.m. den 1 mars 2008. Dessförinnan var regeringsrätts-sekreteraren FF ansvarig för målets handläggning. Vid telefon-samtal den 2 april 2008 berättar hon för mig att dröjsmålet har sin bakgrund i att hon inte ansåg att någon fullmakt behövdes, eftersom AA tidigare har uppträtt som ombud för CC i psykiatrimål i Regeringsrätten. FF berättar att när målet föredrogs för regeringsrådet DD hade denna emellertid en annan uppfattning i frågan om fullmakt, varpå beslut att förelägga AA att styrka sin behörighet fattades. AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: JO lånade in Regeringsrättens akt i mål nr 2969-07.

text: Bedömning

text: I dom den 5 mars 2007 medgav Länsrätten i Stockholms län, enligt

text: 9 §

text: LPT, att tvångsvården av CC fick pågå högst sex månader räknat från dagen för länsrättens dom. CC överklagade domen till Kammarrätten i Stockholm, som den 18 april 2007 avslog överklagandet. I en skrivelse, som kom in till Regeringsrätten den 8 maj 2007, överklagade AA – i egenskap av ombud för CC – kammarrättens dom. Den 28 februari 2008 förelade Regeringsrätten AA att förete fullmakt som styrkte hans behörighet att föra CC:s talan. Fullmakt gavs in den 11 april 2008. Regeringsrätten beslutade den 16 april 2008 att inte meddela prövningstillstånd.

text: Av

text: 49 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: framgår bl.a. följande. Ett ombud ska styrka sin behörighet genom fullmakt. Styrker ombud inte sin behörighet, ska rätten förelägga ombudet eller huvudmannen att avhjälpa bristen. Är i sådant fall överklagandet undertecknat av ombud, ska i föreläggandet anges att talan tas upp till prövning endast om föreläggandet iakttas.

text: När ett överklagande kommer in till en domstol åligger det rätten att kontrollera vissa formaliafrågor, bl.a. behörigheten för ett uppgivet ombud. En sådan kontroll bör givetvis ske i nära anslutning till att målet anhängiggörs vid domstolen. I förevarande fall var överklagandet undertecknat endast av ombudet, AA. Av utredningen framgår att den regeringsrättssekreterare som till och med februari 2008 var ansvarig för målets handläggning gjorde bedömningen att AA inte behövde förete någon fullmakt eftersom han vid tidigare tillfälle hade uppträtt som ombud för CC i psykiatrimål. Frågan om när fullmakt ska krävas in är dock,

text: som anförs i remissvaret, ytterst upp till ansvarig domare att bedöma. Mot den bakgrunden borde behörighetsfrågan ha tagits upp med ett regeringsråd i nära anslutning till att målet kom in till Regeringsrätten. Så skedde inte, utan saken kom under ett regeringsråds bedömning först i samband med att målet den 18 februari 2008 föredrogs för avgörande av frågan om prövningstillstånd. Efter föreläggande inkom AA med fullmakt och målet avgjordes den 16 april 2008. Hanteringen av behörighetsfrågan medförde således att handläggningstiden i målet, som för övrigt framstår som omotiverat lång med hänsyn till målets karaktär, ytterligare förlängdes. Handläggningen kan inte undgå kritik.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Jäv
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Kritik mot Socialnämnden i Hultsfreds kommun bl.a. för att en sektionschef fattat beslut i biståndsärenden trots att det var fråga om s.k. delikatessjäv

sammanfattning: En sektionschef handlade och fattade beslut i en mans biståndsärenden under en period när hon var målsägande i ett brottmål där mannen var åtalad för hot mot tjänsteman mot henne och en socialsekreterare. I 6 kap. 28 § kommunallagen anges ett antal faktiska omständigheter som medför att en tjänsteman är jävig att handlägga ett ärende. En tjänsteman är t.ex. jävig om det finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet för hans eller hennes opartiskhet i ärendet, s.k. delikatessjäv. Den som är jävig får inte delta i eller närvara vid handläggningen av ärendet. En tjänsteman som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom eller henne, ska självmant ge det till känna. Jävsreglerna är ett uttryck för den övergripande objektivitetsprincipen som är fastlagd i grundlag och syftar till att garantera att myndigheternas handlande präglas av objektivitet och opartiskhet (1 kap. 9 § regeringsformen). I beslutet påpekar JO att det inte krävs att den enskilde gör gällande jäv för att det ska uppstå en skyldighet för myndigheten att pröva saken. Sektionschefen borde själv ha tagit ställning till om hon var jävig att handlägga mannens ärenden. JO uttalar vidare att det inte kan råda någon tvekan om att sektionschefens ställning som målsägande i brottmålet utgjorde en sådan särskild omständighet som var ägnad att rubba förtroendet för hennes opartiskhet beträffande mannens ärenden. Hon borde inte ha handlagt och fattat beslut i ärendena med hänsyn till risken för att det skulle uppkomma misstankar om att hon inte var opartisk när hon handlade ärendena. Nämnden kritiseras för denna brist i handläggningen. I beslutet uttalar sig JO även om handläggningen av en jävsinvändning.

text: Bakgrund

text: Hultsfreds kommun polisanmälde den 17 juni 2016 AA för hot mot en socialsekreterare och en sektionschef, BB, vid kommunens förvaltning. Åklagaren väckte åtal mot AA vid Kalmar tingsrätt den 12 juli 2016. Den

text: 24 november 2016 dömde tingsrätten AA för hot mot tjänsteman mot socialsekreteraren och BB. Göta hovrätt fastställde den 1 mars 2017 tingsrättens dom i skuldfrågan.

text: BB handlade och fattade beslut om AA:s ansökningar om försörjningsstöd för månaderna juli, augusti och september 2016. I september 2016 fattade hon också beslut om hans ansökningar om ekonomiskt bistånd för bl.a. vatten och avlopp.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO, som har kompletterats genom ett flertal skrifter, klagade AA på socialtjänsten i Hultsfreds kommun. Han uppgav bl.a. följande: BB var jävig att handlägga hans biståndsärenden eftersom hon samtidigt var målsägande i brottmålet. Han begärde att socialnämnden skulle pröva jävsfrågan. Nämnden prövade inte hans invändning om jäv på grund av målsägandeställning.

text: Till sin anmälan fogade AA bl.a. kommunens polisanmälan.

text: Utredning

text: JO begärde in vissa handlingar från socialtjänsten. Därefter begärde JO att Socialnämnden i Hultsfreds kommun skulle yttra sig över vad AA hade uppgett i sina anmälningar till JO i de delar som avsåg frågan om jäv på grund av målsägandeställning.

text: Nämnden lämnade ett yttrande som inte besvarade frågeställningen i remissen. JO begärde ett nytt yttrande från nämnden.

text: Nämnden anförde i det nya yttrandet bl.a. följande (bilagorna har utelämnats):

text: 2017-01-23 inkommer AA med en skrivelse avseende delikatessjäv. AA anser att jäv föreligger och att sektionschef BB inte får handlägga hans ärende. Skrivelsen som inkom 2017-01-23, bifogas yttrandet. 2017-02-08 hanterar socialnämnden frågan angående delikatessjäv, socialnämnden beslutar att något jävsförhållande inte föreligger. Socialnämndens beslut 2017-02-08, bifogas yttrandet. 2017-02-23 inkommer AA med ytterligare en skrivelse gällande jäv. AA anger i denna skrivelse att BB är jävig utifrån att hon är målsägande i brottmål mot AA. AA begär i denna skrivelse en omprövning av socialnämndens beslut 2017-02-08. Skrivelse daterade 2017-02-23 bifogas yttrandet. 2017-03-15 hanterar socialnämnden frågan om omprövning av jävsförhållande, socialnämnden beslutar att inte ompröva jävsfrågan, då det i både Tingsrättens dom daterad 2016-11-24 samt Hovrättens dom daterad 2017-03-01 tydligt framgår att BB inte är målsägande i brottsmålet. Till remissvaret fogade nämnden även brottmålsdomarna.

text: AA kommenterade remissvaren.

text: Rättslig reglering

text: En ny kommunallag (

text: ), KL, trädde i kraft den 1 januari 2018. Vid handläggningen av AA:s ärende gällde den tidigare

text: kommunallagen (1991:900)

text: . Bestämmelserna om jäv är dock oförändrade i sak. Jag kommer därför i det följande att hänvisa till nya

text: kommunallagen

text: Kommunallagens

text: bestämmelser om jäv i

text: 6 kap.

text: 32 §§

text: gäller för anställda inom kommunen (

text: 7 kap. 4 §

text: KL). I

text: 6 kap. 28 §

text: KL anges ett antal faktiska omständigheter som medför att en tjänsteman är jävig att handlägga ett ärende. Det kan t.ex. vara fråga om att ärendet angår tjänstemannen själv eller någon närstående till honom eller henne. Vidare är en tjänsteman jävig om det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet för hans eller hennes opartiskhet i ärendet, s.k. delikatessjäv.

text: Den som är jävig får inte delta i eller närvara vid handläggningen av ärendet (

text: 6 kap. 30 §

text: KL). En anställd som i och för sig är jävig får dock vidta åtgärder som inte någon annan kan utföra utan att handläggningen försenas avsevärt. Den som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom eller henne ska självmant ge det till känna. Om det har uppkommit en fråga om jäv mot någon och har någon annan inte trätt i dennes ställe, ska nämnden snarast besluta i jävsfrågan.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA den 23 januari 2017 i en skrivelse till nämnden anförde bl.a. att BB var jävig att handlägga hans biståndsärenden eftersom de hade gemensamma bekanta. Nämnden gjorde den 8 februari 2017 bedömningen att det inte var fråga om något jävsförhållande. Jag har inga synpunkter på nämndens handläggning så långt.

text: Den 23 februari 2017 begärde AA att nämnden skulle ompröva sitt beslut i fråga om jäv. Han anförde bl.a. att BB var jävig eftersom hon var motpart till honom i ett brottmål. Den 15 mars 2017 beslutade nämnden att inte ompröva jävsfrågan. Nämnden har i sitt remissvar uppgett att skälet till detta var att det tydligt framgår av tingsrättens och hovrättens domar att BB inte var målsägande i brottmålet. Jag noterar att beslutet inte innehåller något resonemang om detta. I beslutet anges endast att AA hade gjort gällande samma jävsgrund som tidigare, nämligen att han och BB hade gemensamma bekanta.

text: Enligt vad som har kommit fram har nämnden inte prövat AA:s invändning om att BB var jävig att handlägga hans ärenden på grund av att hon var målsägande i brottmålet. Nämnden borde skyndsamt ha tagit ställning till invändningen och fattat ett formellt beslut i jävsfrågan. Hanteringen har brustit, och nämnden ska kritiseras för detta.

text: Jag övergår till att behandla frågan om huruvida BB var jävig att handlägga och fatta beslut i AA:s biståndsärenden under perioden juli–september 2016.

text: Under den aktuella perioden var BB målsägande i ett brottmål där AA var åtalad för hot mot tjänsteman mot henne och en socialsekreterare. AA tycks inte ha framställt någon invändning om jäv med anledning av att BB var målsägande i brottmålet förrän den 23 februari 2017. Det krävs dock inte att den enskilde gör gällande jäv för det ska uppstå en skyldighet för myndigheten att pröva saken. Som har redovisats ovan ska varje tjänsteman som känner till en

text: omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom eller henne självmant ge det till känna. BB borde alltså själv ha tagit ställning till om hon var jävig att handlägga AA:s ärenden. Jävsreglerna är ett uttryck för den övergripande objektivitetsprincipen som är fastlagd i grundlag och syftar till att garantera att myndigheternas handlande präglas av objektivitet och opartiskhet (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ). Numera kommer principen också till uttryck i 5 § i den nya

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: . En offentlig tjänsteman måste ha kunskaper om de bestämmelser som gäller för tjänsten.

text: Enligt min mening kan det inte råda någon tvekan om att BB:s ställning som målsägande i brottmålet utgjorde en sådan särskild omständighet som var ägnad att rubba förtroendet för hennes opartiskhet i fråga om AA:s ärenden. Det var alltså fråga om s.k. delikatessjäv. BB borde inte ha handlagt och fattat beslut i AA:s ärenden med hänsyn till risken för att det skulle uppkomma misstankar om att hon inte var opartisk när hon handlade ärendena. Nämnden ska kritiseras för detta.

text: Jag vill mot bakgrund av vad nämnden har anfört i remissvaret om att BB inte var målsägande tillägga följande. Som jag konstaterat ovan var BB målsägande i brottmålet, och AA dömdes också för brott mot henne. Att BB inte har angetts som målsägande i domsluten i de aktuella brottmålsdomarna beror på att hon inte var part i målen.

text: Vad AA har anfört i övrigt ger inte anledning till någon åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.