title: Remissyttrande över betänkandet En ny förvaltningslag (SOU 2010:29)

text: Justitiekanslern får härmed yttra sig över Förvaltningslagsutredningens betänkande En ny förvaltningslag (

text: SOU 2010:29

text: ). Justitiekanslern har med beaktande av att det framlagda förslaget är mycket omfattande fått begränsa sin granskning till de delar av betänkandet som här har bedömts vara viktigast och ha störst betydelse för den framtida rättstillämpningen på området.

text: Allmänt

text: Utredningens förslag till en ny förvaltningslag (NFL) är väl genomarbetat och direktivens målsättning att lagen ska få en pedagogisk och lättillgänglig utformning uppfylls i allt väsentligt.

text: Det är utmärkt att de grundläggande principer på vilka en god förvaltning kan sägas vila – såsom legalitets-, objektivitets- och proportionalitetsprincipen – kommer till direkt uttryck i NFL. Det understryker vikten av att dessa principer iakttas i den offentliga verksamheten och sätter medborgarnas berättigade krav på en rättssäker handläggning i fokus.

text: I flera centrala delar innebär NFL även att juridiska begrepp som i grunden är svåra att avgränsa har kunnat förenklas och definieras på ett för såväl den enskilde medborgaren som tjänstemannen begripligt och därmed förtjänstfullt sätt.

text: NFL har också en fått en logisk och konsekvent systematisk struktur.

text: Justitiekanslern är således i huvudsak positivt inställd till betänkandets förslag till ny förvaltningslag.

text: I det följande redovisar Justitiekanslern vissa närmare synpunkter på förslagen. Redovisningen följer i huvudsak NFL:s systematik.

text: Lagens tillämpningsområde, huvudregel och begräsningar (1 – 2 §§ NFL)

text: Justitiekanslern har förståelse för att det ur ett rent förvaltningsrättsligt perspektiv framstår som ändamålsenligt att tillämpningsområdet för en mer pedagogisk och lättillgänglig förvaltningslag inte knyts till begreppet myndighetsutövning. Som utgångspunkt får också en utvidgning av tillämpningsområdet för de grundläggande bestämmelserna i NFL till att gälla generellt för förvaltningsmyndigheternas ärendehandläggning antas medföra en förstärkning av skyddet för den enskildes rättssäkerhet. Som anges i betänkandet finns det knappast heller ett sådant omedelbart samband mellan förvaltningslagens myndighetsutövningsbegrepp och begreppets användning i annan lagstiftning att det är nödvändigt att begreppet används även i NFL.

text: Mot bakgrund av den starka koppling som i nu gällande rätt föreligger mellan, å den ena sidan, det faktum att

text: förvaltningslagens

text: tillämplighet i väsentliga delar styrs av om det rör sig om ärenden som innefattar myndighetsutövning mot enskild och, å den andra sidan, utformningen av främst reglerna om det allmännas skadeståndsansvar enligt

text: 3 kap.

text: och

text: 3 §§

text: skadeståndslagen (

text: ) samt tjänstefelsansvaret enligt

text: 20 kap. 1 §

text: brottsbalken ställer sig Justitiekanslern dock tveksam till att begreppet helt kan utmönstras ur förvaltningslagen utan att de närmare konsekvenserna för de nu nämnda regelverken först får en närmare belysning.

text: Justitiekanslern vill i sammanhanget helt kort peka på den grundläggande betydelse för avgränsningen av det allmännas skadeståndsansvar som begreppet myndighetsutövning tillmättes när det utvidgade skadeståndsansvaret för det allmänna avseende rena förmögenhetsskador tillkom genom skadeståndslagens bestämmelser. Även den senare tillkomna bestämmelsen i 3 kap. 3 § skadeståndslagen om skadeståndsansvar vid felaktig myndighetsinformation har en koppling till den åtskillnad som görs mellan de bestämmelser i

text: förvaltningslagen

text: som är generellt tillämpliga och de som endast gäller vid myndighetsutövning.

text: Det nu sagda behöver inte innebära att betänkandets förslag att utmönstra begreppet myndighetsutövning måste ifrågasättas, men väl att behovet av förändringar i annan lagstiftning som bygger på

text: förvaltningslagens

text: användning av begreppet myndighetsutövning bör ses över innan förslaget genomförs.

text: Justitiekanslern är inte heller helt övertygad om att begreppet myndighetsutövning är så svårtillgängligt och svårdefinierat som utredningen synes mena och som verkar vara ett av de vägande skälen för att utmönstra begreppet ur NFL. Även om det är eftersträvansvärt att samtliga begrepp som kommer till användning i NFL så långt som möjligt kan förklaras och förenklas bör det inte vara uteslutet att även i NFL använda begrepp som inte är direkt tillgängliga utan utgör juridiska fackuttryck. Även om gränsdragningsfrågor kan uppkomma när det gäller begreppet myndighetsutövning framstår ändå kärnan i begreppet som tämligen begripligt även för den som inte är juridiskt skolad. De gränsdragningsproblem som idag får sin lösning genom en tolkning av begreppet myndighetsutövning kommer inte heller att försvinna genom att begreppet som sådant utmönstras ur NFL. Betänkandet ger inte heller något entydigt stöd för att utvidgningen av lagens tillämpningsområde svarar mot någon konstaterad brist i den enskildes rättssäkerhet som uppkommit på grund av att merparten av förvaltningslagens regler idag har ett något mer begränsade tillämpningsområde än vad som nu föreslås ska gälla. Utredningen synes också i första hand ha bedömt konsekvenserna av det utvidgade tillämpningsområdet med utgångspunkt i de krav som idag ställs på handläggningen av ärenden som innefattar myndighetsutövning. Som Justitiekanslern uppfattar det innebär emellertid förslagen till ändring när det gäller de specifika reglerna, t.ex. bestämmelserna om muntliga uppgifter (20 §), kommunikation (21 §) och dokumentation (23 §), att kraven i NFL skärps och inte på samma sätt som idag ger utrymme för en rimlig flexibilitet i tillämpningen. Det är mot den bakgrunden svårt att bedöma om slutsatsen att utvidgningen av tillämpningsområdet inte skulle medföra några mer omfattande praktiska konsekvenser är korrekt.

text: Justitiekanslern är alltså sammanfattningsvis inte fullt ut övertygad om att en ny förvaltningslag, vars tillämpningsområde vidgas genom att helt frikopplas från begreppet myndighetsutövning, bör genomföras utan att det först kommer till stånd en närmare utredning av vilka konsekvenser den föreslagna förändringen skulle få för bl.a. annan lagstiftning som knyter nära an till den nu gällande

text: förvaltningslagens

text: användning av begreppet.

text: Med utgångspunkt i de intressen som Justitiekanslern främst har att bevaka lämnar Justitiekanslern inte några mer ingående synpunkter på de ytterligare förändringar avseende tillämpningsområdet som föreslås i förhållande till 31 – 33 § förvaltningslagen. Justitiekanslern anmärker dock att beskrivningen av bakgrunden till undantaget enligt

text: 32 § förvaltningslagen

text: inte framstår som fullständig. Ett av de bäranden skälen för att förvaltningslagen inte har varit generellt tillämplig på Kronofogdemyndighetens, polis och åklagares, Tullverkets m.fl. myndigheters exekutiva respektive brottsbekämpande verksamhet torde vara att den specialreglering (såsom utsöknings- och rättegångsbalken) som gäller för dessa verksamheter uppställer väsentligen mer omfattande rättssäkerhetsgarantier för den enskilde än förvaltningslagens bestämmelser. För det fall NFL ska bli generellt tillämplig även för dessa verksamheter bör under alla omständigheter förhållandet mellan NFL och de aktuella regelverken samtidigt klarläggas.

text: Avvikande bestämmelser (3 § NFL ) samt övergångsbestämmelsen

text: Justitiekanslern instämmer i bedömningen att starka principiella invändningar kan riktas mot att undantag från de grundläggande bestämmelser som föreskrivs genom

text: förvaltningslagen

text: ska kunna göras genom av regeringen beslutade förordningsbestämmelser. Dessa skäl är av sådan tyngd att de praktiska skäl som talar för den nuvarande ordningen bör få vika. Justitiekanslern har mot den bakgrunden inte någon erinran mot förslaget enligt

text: 3 §

text: NFL.

text: Som också konstateras i betänkandet och som kommer till uttryck i den föreslagna övergångsbestämmelsen framstår det dock i praktiken som ogörligt att i ett sammanhang genomföra en sådan genomgripande översyn av de regler som i nuläget styr ett stort antal myndigheters verksamhet och som skulle vara nödvändig för att förslaget enligt 3 § ska kunna genomföras i praktiken. En sådan ordning får i stället genomföras successivt i flera steg.

text: Legalitet, objektivitet och proportionalitet (4 § NFL)

text: Justitiekanslern instämmer helt i bedömningen att de grundläggande principerna för en god förvaltning bör komma till direkt uttryck i NFL och tillstyrker förslaget till utformning av bestämmelsen.

text: Såvitt gäller proportionalitetsprincipen vill Justitiekanslern särskilt instämma i utredningens bedömning att en sådan princip inte bör ges en från framför allt unionsrättsliga rättsprinciper avvikande innebörd. Att, som kommer till uttryck i de särskilda yttrandena, införa en princip som syftar till att skydda annat än enskilda intressen, skulle enligt Justitiekanslerns mening kunna leda till sådana betydande oklarheter kring dess innebörd att man i så fall bör avstå från lagreglering.

text: Service, tillgänglighet och samverkan (5 – 7 §§)

text: Utformningen av bestämmelserna om service, tillgänglighet och samverkan är nära förknippad med det övergripandet val som gjorts i fråga om utvidgningen av tillämpningsområdet för NFL. Med den utgångspunkten har Justitiekanslern inte några synpunkter på bestämmelsernas utformning förutom vad avser 6 § andra stycket.

text: Justitiekanslern delar självfallet utredningens bedömning att det är angeläget att det ökade inslaget av elektronisk kommunikation tas tillvara i den moderna förvaltningen. Som utredningen också understryker bör dock lagbestämmelserna så långt som möjligt vara teknikoberoende. Att införa en särskild regel i NFL angående myndigheternas skyldighet att vara tillgängliga per e-post framstår mot den bakgrunden som mindre lämpligt. Förslaget till den uttryckliga bestämmelsen i 6 § andra stycket, att myndigheterna ska anvisa den e-postadress eller annat elektroniskt mottagningsställe dit meddelanden kan sändas, förefaller vidare kunna leda till olyckliga motsatsslut eller i vart fall missuppfattningar när det gäller frågan på vilka andra sätt myndigheterna ska kunna nås. Det framstår också som inkonsekvent att i lag ålägga myndigheterna en skyldighet att bekräfta mottagandet av just elektroniska försändelser när någon sådan skyldighet inte gäller beträffande andra försändelser. Detta även om bestämmelsen i den delen tekniskt torde kunna ordnas så att bekräftelsen sker automatiskt och därmed inte tar personella resurser i anspråk. Justitiekanslern vill dock peka på att det motsatta torde vara fallet i fråga om bestämmelsens sista led. En underrättelse om att meddelandet eller bifogat material helt eller delvis inte har kunnat uppfattas kan knappast ske på automatisk väg utan förutsätter att det enskilda e-brevet öppnas. I praktiken kan alltså det förfarandet inte fullgöras samtidigt som mottagandet av e-brevet bekräftas och det kan inte ske på automatisk väg. Justitiekanslern kan inte se att det finns skäl att behandla elektroniska meddelanden som inte kan uppfattas på något annat sätt än en handling som t.ex. på grund av brister i kopieringen inte är fullt läsbar.

text: Sammanfattningsvis bör enligt Justitiekanslerns mening eventuella behov av att kunna ställa högre krav när det gäller service, tillgänglighet och samverkan anses gälla oavsett om hanteringen sker på elektronisk väg eller ej.

text: Riktlinjer för handläggningen (8 §), framställning från enskild (16 §), muntliga uppgifter (20 §), kommunikation (21 §) och dokumentation (23 §)

text: Justitiekanslern ansluter sig till utredningens ståndpunkt att det på ett tydligare sätt än idag bör framgå att handläggningen kan innehålla muntliga inslag, även om huvudregeln alltjämt ska vara att handläggningen är skriftlig. Denna huvudregel kommer till uttryck på ett bra sätt i 8 § NFL.

text: När huvudregeln i 8 § läses tillsammans med de förändringar som föreslås genom 16, 20, 21 och 23 §§ framstår det emellertid som mer svårbedömt om regleringen i alla stycken kan antas främja sitt primära syfte, nämligen att värna den enskildes rättssäkerhet. Striktare regler som i princip garanterar den enskildes rätt att välja kommunikationssätt kan vid första påseende synas leda till en bättre rättssäkerhet för den enskilde. Ett mindre flexibelt regelverk blir emellertid av nödvändighet mindre anpassningsbart till den enskilda situationen och kan leda till en mindre smidig och därmed mer resurskrävande handläggning. En enkel, smidig och snabb handläggning är också väsentliga komponenter i den enskildes berättigade krav på en god förvaltning. Det går knappast heller att bortse från att den enskilde kan tänkas ha en från myndigheten avvikande uppfattning om i vilken utsträckning dennes uppgifter har relevans för ärendet. Myndighetens dokumentation av uppgifter som lämnas muntligen torde i regel utformas som en sammanfattning, där myndighetens egen bedömning av uppgifternas relevans kan antas inverka på innehållet. Att den enskilde själv lämnar uppgifterna skriftligen garanterar att samtliga de uppgifter som den enskilde anser relevanta också tillförs ärendet. Med hänsyn till den tekniska utvecklingen och de utökade möjligheterna att kommunicera med myndigheten på elektronisk väg framstår ett sådant förfarande också som väsentligen mindre omständligt för den enskilde idag än vad som tidigare har varit fallet.

text: Utredningen har anfört att den nu föreliggande möjligheten för en myndighet att neka att ta emot uppgifter muntligen med hänsyn till arbetets behöriga gång inbjuder till missbruk. Utredningen presenterar dock inte något underlag som visar att det skulle förekomma missbruk av denna möjlighet. Justitiekanslern ifrågasätter därför om den minskade flexibilitet som de föreslagna reglerna medför är sakligt motiverad liksom antagandet att de striktare reglerna inte skulle få några mer omfattande praktiska konsekvenser för myndigheternas arbete. För det senare antagandet har det också betydelse att de skärpta reglerna föreslås bli tillämpliga generellt och inte endast på ärenden som innefattar myndighetsutövning.

text: Även om det knappast bör vara bestämmande för bedömningen av förslagen generellt kan det anmärkas att förslagen för Justitiekanslerns del kommer att få direkta konsekvenser för väsentliga delar av myndighetens verksamhet. Varken Justitiekanslerns tillsynsverksamhet eller statens s.k. frivilliga skadereglering innefattar myndighetsutövning mot enskild och huvuddelen av förvaltningslagens bestämmelser är därmed inte idag direkt tillämpliga i vår verksamhet. Förvaltningslagens grundprinciper tillämpas dock analogt i Justitiekanslerns verksamhet. Den flexibilitet som förvaltningslagen erbjuder gagnar enligt Justitiekanslerns mening i hög grad den enskildes intressen av en enkel, smidig och snabb handläggning samtidigt som myndighetens resurser inte tas i anspråk på ett mindre ändamålsenligt sätt. Som Justitiekanslern uppfattar den föreslagna regleringen skulle den t.ex. medföra att Justitiekanslern knappast kan underlåta att dokumentera och lägga upp ett särskilt tillsynsärende för varje telefonsamtal från en enskild som önskar att Justitiekanslern ska granska ett påstått missförhållande i den offentliga förvaltningen. Ett ärende som, med hänsyn till de begränsningar som gäller för Justitiekanslern tillsynsverksamhet, samtidigt som det lades upp inte skulle föranleda någon ytterligare åtgärd och därmed omedelbart avslutas.

text: När det särskilt gäller förslaget till ny regel för kommunikation (21 §) kan Justitiekanslern ansluta sig till utredningens bedömning att bestämmelsen bör ges en utformning som bättre återspeglar vad som med hänsyn till praxis får antas gälla redan idag i fråga om krav på att även vissa icke slutliga beslut ska föregås av kommunikation. Att kommunikationsbestämmelsen åtskiljs från bestämmelsen om partsinsyn och uttryckligen anger att syftet med kommunikationen är att bereda den enskilde tillfälle att yttra sig bidrar till ökad tydlighet.

text: Justitiekanslern ställer sig dock tveksam till förslaget att kommunikationsskyldigheten inte ska begränsas till material som har tillförts ärendet av annan än parten själv. Utredningen har som skäl för förslaget i den delen anfört att det ur rättssäkerhetssynpunkt inte framstår som helt riskfritt att behålla denna begränsning med hänsyn till att det ibland kan förekomma gränsdragningsfrågor mellan flera olika ärenden med samma part hos myndigheten. Vad utredningen pekar på i den delen synes snarare vara risken för en felbedömning av om visst material har tillförts det ärende i vilket kommunikationen sker. Situationen framstår inte som alltför frekvent förekommande och det saknas i utredningen en redovisning av om det har kunnat konstateras några brister i detta avseende.

text: Inte heller förslaget att slopa den nuvarande begränsningen att kommunikation inte behöver föregå ett beslut som inte går parten emot förefaller ha sin grund i en konkret och konstaterad brist. Den ”ventil” som i stället förespråkas i betänkandet, att kommunikation kan underlåtas om det är uppenbart obehövligt, torde i praktiken sällan kunna komma till tillämpning. Som Justitiekanslern uppfattar det rör det sig egentligen enbart om den situationen att materialet är irrelevant för beslutet i ärendet. Det framstår i varje fall inte som ett orimligt antagande att just relevansen av materialet svårligen låter sig bedömas förrän ärendet fullt ut har lästs in för slutligt avgörande. Justitiekanslern vill mot denna bakgrund väcka frågan om inte förslaget i praktiken riskerar att leda till slentrianmässig kommunikation med oundvikliga fördröjningar i handläggningen och ökade kostnader i verksamheten till följd.

text: Bestämmelsen om kommunikation skulle med hänsyn till NFL:s vidgade tillämpningsområde även komma att gälla i statens frivilliga skadereglering enligt förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. Som ett exempel från Justitiekanslerns verksamhet kan då nämnas att

text: förvaltningslagens

text: kommunikationsregel som utgångspunkt tillämpas analogt i skaderegleringsärendena. Däremot gör Justitiekanslern i vissa fall bedömningen att det är till fördel för den enskilde att denne inte behöver lägga ner onödigt merarbete på att bemöta vad en myndighet har anfört i sitt remissvar till Justitiekanslern i sådana fall där skadeståndsfrågan ter sig klar. Den skadeståndssökande som kommuniceras den ”felande” myndighetens remissvar kan svårligen förväntas avstå från att argumentera mot vad myndigheten har anfört om svaret inte i alla stycken är till fördel för sökanden. Det är emellertid Justitiekanslern, i egenskap av företrädare för staten, som slutligen prövar frågan om ersättning ska utgå i ärendet och remissyttrandet utgör endast ett underlag för den bedömningen. I de fall Justitiekanslern t.ex. gör en annan bedömning än remissmyndigheten är det varken ändamålsenligt för den enskilde eller staten att sökanden lägger ner arbete på att bemöta vad remissmyndigheten har anfört.

text: Justitiekanslern vill även peka på att Insynsutredningen i sitt slutbetänkande (

text: SOU 2010:14

text: ) har gjort en annan och enligt Justitiekanslern väl avvägd bedömning när det gäller hur kommunikationsplikten bör avgränsas i allmän domstol. Även om förhållandena i domstol i vissa stycken skiljer sig från myndighetshandläggning är de grundläggande utgångspunkterna för kommunikationsplikten desamma och kraven på kommunikation när det gäller parter i ett mål i domstol borde väl om något sättas högre än vad som bör gälla helt generellt i förvaltningsärenden.

text: Åtgärder vid dröjsmål (10 – 11 §§)

text: Justitiekanslern har under senare tid handlagt ett stort antal ersättningsanspråk mot staten grundade på att rätten till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatts. Den rätt till ersättning för framför allt ideell skada vid sådana överträdelser som har slagits fast genom Högsta domstolens praxis utgör en komponent för att uppfylla det krav som åligger Sverige i egenskap av konventionsstat enligt artikel 13 i konventionen, nämligen att på det nationella planet ge den enskilde tillgång till ett effektivt rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. Möjligheten att i efterhand utge ekonomisk ersättning som gottgörelse för en konventionsöverträdelse kan dock, som Europadomstolen vid upprepade tillfällen har framhållit, sällan ensamt anses utgöra ett tillfredsställande system för att garantera den enskildes konventionsrättigheter. Det är också mot denna bakgrund som lagen (

text: ) om förtursförklaring i domstol har införts. Såväl möjligheten till skadestånd som bestämmelserna om förtursförklaring i domstol gäller samtliga fall som omfattas av artikel 6.1 i konventionen.

text: När det gäller bakgrundsbeskrivningen i betänkandet angående artikel 6.1 i Europakonventionen önskar Justitiekanslern lämna vissa förtydligande synpunkter. Detta bl.a. med hänsyn till att utredningen har hänfört sig till ett äldre JK-beslut som inte återspeglar Justitiekanslern nuvarande inställning i dessa frågor.

text: Rätten till rättegång inom skälig tid inträder när det föreligger en reell och seriös tvist om en civil rättighet eller skyldighet eller när någon på ett sådant sätt att det tillräckligt tydligt påverkar dennes situation har anklagats för ett brott.

text: Avseende civila rättigheter anses en tvist angående rättigheten i fråga av naturliga skäl föreligga när talan har väckts i domstol. I ärenden där domstolsprövning har kommit till stånd har Europadomstolen i handläggningstiden i vissa situationer även räknat in den tid som ett föregående administrativt förfarande har tagit. Det har då emellertid krävts att det administrativa förfarandet har varit en förutsättning för en prövning i domstol. Den relevanta tidsperioden börjar i sådana fall däremot inte att löpa redan när en ansökan har lämnats in till myndigheten utan först när myndigheten har meddelat ett avslagsbeslut eller, om det finns en lagreglerad frist för beslut, när beslutsfristen har gått ut. Dessförinnan föreligger det inte någon tvist om rättigheten i den mening som avses i artikel 6.1 i konventionen. (Se t.ex. Hellborg v. Sweden, Application no. 47473/99, punkten 59 med där angiva hänvisningar och Svea hovrätts dom den 6 april 2009 i mål nr T 8924-07.)

text: För svenska förhållanden innebär det sagda att i förvaltningsärenden där den enskilde söker utverka en förmån som är att anse som en civil rättighet i Europakonventionens mening, rätten till prövning inom skälig tid inte aktualiseras förrän en tvist har uppkommit, dvs. i regel först då myndigheten har meddelat ett avslagsbeslut. Detta innebär dock inte att artikel 6.1 i konventionen saknar betydelse om dröjsmål uppkommer i handläggningen vid en förvaltningsmyndighet. Enligt artikel 6.1 i konventionen ska den enskilde tillförsäkras tillgång till domstolstolsprövning i en rättssäker process. Bestämmelsen ställer upp en rad olika specifika krav på hur domstolsprövningen ska vara utformad för att den ska anses innefatta tillfredsställande rättssäkerhetsgarantier, bl.a. rätten till rättegång inom skälig tid. Den primära rätt som följer av artikeln avser dock själva tillgången till domstolsprövning som sådan (access to court). Av Europadomstolens praxis framgår att de rättigheter som följer av konventionen, bl.a. rätten till domstolsprövning, ska garanteras på ett effektivt sätt. Bedömningen av om den enskildes rätt till domstolsprövning har upprätthållits ska därmed göras mot bakgrund av samtliga de omständigheter som präglar det enskilda fallet. Även om det nationella systemet i princip tillhandahåller en möjlighet till domstolsprövning kan det därför bli fråga om en överträdelse av konventionen om den enskildes rätt i det konkreta fallet trots detta har blivit illusorisk. Med hänsyn till avsaknaden av en möjlighet att föra passivitetstalan kan så bli fallet i den svenska systemet om förvaltningsmyndigheten dröjer så länge med att fatta beslut att den enskilde de facto kan anses betagen sin möjlighet att genom ett överklagande få saken prövad i domstol. För en närmare utveckling av Justitiekanslerns syn på dessa frågor hänvisas till Justitiekanslerns beslut den 10 februari 2009 i ärendet med dnr

text: Justitiekanslern ställer sig mot den här i korthet tecknade bakgrunden positiv till att ett system införs för att motverka dröjsmål som kan leda till att konventionens rätt till domstolsprövning åsidosätts. Avgörande för om det föreslagna systemet bedöms som godtagbart kommer att vara dess praktiska effektivitet. Detta bör tydligt understrykas också i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Som Justitiekanslern uppfattar det har förslaget angående åtgärder vid dröjsmål snarare utformats mot bakgrund av kravet på rätt till rättegång inom skälig tid än med hänsyn till kravet på rätt till tillgång till domstolsprövning som sådan. Detta synes i och för sig inte ha fått någon avgörande betydelse för bestämmelsernas innehåll. Det är dock möjligen förklaringen till att det inte tydligt framgår av bestämmelsen att den inte ska vara tillämplig på t.ex. statens frivilliga skadereglering. Justitiekanslern utgår från att avsikten inte kan vara annan än att bestämmelserna endast ska vara tillämplig i ärenden där förvaltningsmyndighetens beslut är en förutsättning för att saken ska kunna bli föremål för domstolsprövning. När det t.ex. gäller statens frivilliga skadereglering kan den enskilde när som helst under handläggningen välja att avsluta ärendet för att i stället väcka talan i domstol. Att sådana ärenden inte omfattas kan möjligen utläsas motsatsvis av utformningen av ordningen för överklagande i 11 §. Det vore dock att föredra att detta framgick på ett tydligare sätt ur bestämmelsen; eventuellt kan en liknande avgränsning som görs i tillämpningsområdet för motiveringsskyldigheten (36 §) komma till användning.

text: Justitiekanslern är vidare något osäker på bestämmelsens tillämpningsområde i övrigt. Som Justitiekanslern förstår det är tanken att möjligheten till dröjsmålstalan främst ska gälla ärenden som i Europakonventionens mening rör civila rättigheter. Detta med hänsyn till att bestämmelserna är avgränsade till att gälla ärenden som har väckts av enskild part. Därmed kommer den rena brottsutredande verksamheten att ligga utanför bestämmelsernas tillämpningsområde. När det däremot gäller skatte- och skattetilläggsärendena förefaller det mer oklart. Den rena skatteprocessen rör vare sig en tvist om civila rättigheter eller skyldigheter eller en anklagelse för brott och omfattas således inte av artikel 6.1 i konventionen. Det hindrar i och för sig inte att en nationell regel om dröjsmålstalan kan omfatta även ett sådant ärende, men det är alltså inte ett krav som följer av konventionen. Justitiekanslern är osäker på om det ordinära skatteärendet kan uppfattas som ett ärende som väcks av enskild part i bestämmelsernas mening. Frågan om påförande av skattetillägg avser en anklagelse för brott i konventionens mening men Justitiekanslern antar att skattetilläggsärenden inte skulle komma att omfattas av bestämmelserna med hänsyn till kravet att ärendet ska ha väckts av den enskilde själv.

text: Det är angeläget att tillämpningsområdet för bestämmelserna om åtgärder vid dröjsmål blir tydligt framför allt med hänsyn till att möjligheten till dröjsmålstalan kommer att ingå som en komponent av flera i det system som syftar till att säkerställa att Sverige uppfyller sina åtaganden enligt artiklarna 6.1 och 13 i Europakonventionen. Det är också att föredra att möjligheten till åtgärder för att motverka dröjsmål kan utformas så att de kan tillämpas i samtliga ärenden som i konventionens mening avser civila rättigheter eller skyldigheter och anklagelser för brott.

text: Tolkning och översättning (12 §)

text: I betänkandet anges att bestämmelsen om tolkning och översättning inte är avsedd att innebära några dramatiska förändringar i den existerande och som det förefaller välfungerande ordningen. Justitiekanslern vill dock väcka frågan om inte bestämmelsen, genom det ovillkorliga kravet på tolkning och översättning så snart det behövs för att den enskilde ska kunna ”ta till vara sin rätt”, har fått en utformning som kan medföra en avsevärd förändring i vissa typer av ärenden. Det gäller t.ex. statens skaderegleringsärenden där en sökande som inte behärskar svenska idag inte kan framställa sitt skadeståndsanspråk på ett annat språk än svenska och påkalla att staten ska stå för kostnaderna för översättning. Språkligt sett förefaller det svårt att uppfatta att ett sådant ärende inte skulle avse sökandens rätt. Justitiekanslern ifrågasätter om det är rimligt att staten, som i sådana ärenden utgör den enskildes motpart, ska vara skyldig att stå för kostnaderna och merarbetet för att sökanden ska kunna föra sin talan på varje annat språk än svenska.

text: Ombud och biträde (13 §)

text: När det gäller möjligheten att frånta ombud eller biträde som har visat sig olämplig för sitt uppdrag rätten att vidare befatta sig med ärendet föreslås inte någon ändring i sak. Justitiekanslern vill dock framhålla att avsaknaden av en möjlighet i nu gällande lagstiftning att besluta att mer generellt avvisa ett ombud har medfört vissa bekymmer i den praktiska tillämpningen. Frågan har på senare tid bl.a. aktualiserats i ärenden hos Migrationsverket. Riksdagens ombudsmän (JO) uppmärksammade motsvarande problem avseende utformningen av 12 kap. 5 § rättegångsbalken i ett beslut den 30 augusti 2007 (JO:s dnr 5062-2005). Detta är alltså en fråga som det finns skäl att ytterligare överväga i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Fastställande av ankomstdagen för ingivna handlingar (18 §)

text: Av motiveringen till bestämmelsen om fastställande av ankomstdag (18 §) framgår att den är avsedd att i grunden vara identisk med den nu gällande bestämmelsen i

text: 10 § förvaltningslagen

text: . Justitiekanslern har inga synpunkter på att bestämmelsen lämnas innehållsmässigt oförändrad men ifrågasätter om lagtexten har fått en i alla delar lyckad utformning. Det framstår som i någon mån motsägelsefullt att huvudregeln i första stycket har uttryckts så att handlingen ”är inkommen” när den har anlänt till myndigheten samtidigt som hjälpreglerna är utformade så att handlingen ska ”anses inkommen” en annan dag. För den som ska diarieföra handlingen torde det med hänsyn till huvudregelns språkliga utformning framstå som kontraintuitivt att registrera handlingen som inkommen någon annan dag än just den dag då handlingen anlände. Det kan anmärkas att begreppet ”ankomstdagen” i bestämmelsens rubrik över huvud taget inte återkommer i själva bestämmelsen.

text: Motivering av beslut (27 §)

text: Utredningen framhåller med rätta att motiveringsskyldigheten utgör ett centralt moment för den enskildes rättsskydd. Justitiekanslern ansluter sig till utredningens utgångspunkt att man på detta område bör ha en hög ambitionsnivå. Vad som framkommer i betänkande ger dock inte underlag för någon slutsats i frågan om det nu gällande regelverket har medfört faktiska problem med beslut som inte åtföljs av motiveringar. Justitiekanslern har inte heller något annat underlag för att bedöma om man, som utredningen anger, bör ha en högre ambitionsnivå på området. Justitiekanslern uttrycker därför inte någon uppfattning i den frågan men konstaterar att t.ex. slopandet av undantaget från motiveringsskyldigheten avseende beslut som inte går någon part emot förutsätter att man bedömer att det i detta avseende verkligen finns skäl att skärpa kraven.

text: Justitiekanslern vill också peka på den inkonsekvens som uppkommer mellan tillämpningsområdet för motiveringsbestämmelsen och främst bestämmelsen om kommunikation genom det system som har valts i NFL. Förslaget att bestämmelsen om motiveringsskyldighet ska vara tillämplig på beslut som kan överklagas framstår som välövervägd. Härigenom bör de beslut som får påtagliga konsekvenser för den enskilde fångas upp av bestämmelsen. En följd av den avgränsningen blir emellertid att exempelvis beslut i statens frivilliga skade-reglering inte omfattas av motiveringsskyldigheten eftersom beslut som handläggs enligt förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten inte får överklagas (

text: 15 §

text: Beslutsmyndighetens åtgärder (43 §)

text: Justitiekanslern ställer sig tveksam till att det införs en regel som innebär att ett överklagande som har kommit in för sent inte ska avvisas om myndigheten inte har lämnat någon överklagandeanvisning. Det kan visserligen framstå som praktiskt att den enskilde, på samma sätt som när en felaktig överklagandeanvisning har lämnats, inte ska behöva ta den mer omständliga proceduren för återställande av försutten tid i anspråk när ingen överklagandeanvisning har lämnats. Skillnaderna mellan de två situationerna synes emellertid vara att i det fall en felaktig uppgift har lämnats om tiden för överklagande förseningen kan antas beror just på den felaktiga överklagandeanvisningen medan detta samband inte är särdeles tydligt om ingen överklagandeanvisning har lämnats. Såsom regeln i 43 § andra stycket har formulerats synes den som inte har fått någon överklagandeanvisning få i stort sett obegränsad tid till sitt förfogande för att överklaga, i vart fall om den uteblivna upplysningen har uppfattats som att beslutet inte kan överklagas.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk med anledning av att en statlig myndighet överlåtit en fordran

org: jk

text: Staten skall betala skadestånd till Bruno Wintzells dödsbo med 25 000 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 18 februari 2001 till och med den 30 november 2002. Staten skall också ersätta dödsboet för ombudskostnader i ärendet med 9 375 kr. - Justitiekanslern uppdrar åt Riksantikvarieämbetet att betala skadeståndet jämte ränta samt ombudskostnader till dödsboet.

type: stycke

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Enligt ett arrendekontrakt den 9 juli 1976 mellan SS och Bruno Wintzell gavs den senare rätt att för 99 år arrendera mark på SS:s fastighet Hjärterön 1:15 i Fjällbacka skärgård i Bohuslän för 100 kr per år. Enligt ett köpebrev samma dag överlät SS till Bruno Wintzell den på marken befintliga byggnaden "Norra sjöboden" (ibland benämnd Norra magasinet) för 50 kr. För renovering av byggnaden beviljades Bruno Wintzell år 1985 ett restaurationsbidrag om 100 000 kr av Riksantikvarieämbetet. Av bidraget betalades ett förskott på 50 000 kr ut till Bruno Wintzell enligt ett särskilt beslut av Riksantikvarieämbetet den 20 maj 1987. Som villkor för bidraget gällde att arbetena skulle bedrivas enligt en särskilt upprättad åtgärdsplan och vara avslutade vid en viss angiven tidpunkt. Av olika skäl uppfylldes inte villkoren för bidraget och den 30 oktober 1990 återkrävde Riksantikvarieämbetet förskottet. Någon återbetalning skedde emellertid inte och efter bl.a. en tvist i domstol och indrivningsförsök hade fordringen, inklusive rättegångskostnader och ränta, i juni 2000 växt till 160 209 kr.

text: Tvist uppkom mellan SS och Bruno Wintzell, varvid SS menade att arrendekontraktet var ogiltigt. Hon överlät fastigheten Hjärterön 1:15 i mars 1988 till makarna R och AR. Även mellan makarna R och Bruno Wintzell uppstod stridigheter, bl.a. angående giltigheten av arrendekontraktet. Tvisten bestod i många år och inrymde bl.a. domstolsprocesser.

text: På försommaren år 2000 kontaktade RR Riksantikvarieämbetet med förslaget att makarna R kulle ta över ämbetets fordran mot Bruno Wintzell. Detta hade varit aktuellt flera gånger tidigare, men av olika skäl genomfördes då ingen överlåtelse. Efter förhandlingar träffades nu ett överlåtelseavtal den 21 juni 2000 av innebörd att AR - företrädd av sin man - skulle överta fordringen för 75 000 kr. AR övertog därvid även ett indrivningsärende avseende fordringen hos kronofogdemyndigheten. Bruno Wintzell protesterade för sin del hos Riksantikvarieämbetet mot överlåtelsen av fordringen. Han överklagade även överlåtelsebeslutet hos Länsrätten i Stockholms län, som dock avvisade hans talan på den grunden att beslutet inte var överklagbart.

text: Efter ansökan av AR försattes Bruno Wintzell i konkurs den 19 december 2000. Bruno Wintzell överklagade konkursbeslutet, men det fastställdes av hovrätten i beslut den 25 januari 2001.

text: Bruno Wintzell vände sig i januari 2001 till såväl Justitieombudsmannen som Justitiekanslern med klagomål över Riksantikvarieämbetets beslut att överlåta fordringen till AR. Till Justitiekanslern framställde han också anspråk på skadestånd av staten med anledning av överlåtelsen. Han begärde att staten skulle ersätta honom för det aktuella fordringsbeloppet jämte ränta (ca 160 000 kr), och dessutom för kostnader som han skulle komma att få i samband med indrivning av fordringen mot honom. Enligt Bruno Wintzell hade staten inte rätt att överlåta fordringen till "rabatterat pris". Enligt hans uppfattning var det också fel av Riksantikvarieämbetet att överlåta fordringen till AR med hänsyn till RR:s bakgrund och med hänsyn till den tvist som sedan länge fanns mellan honom och makarna R.

text: Konkursförvaltaren har förklarat att konkursboet inte önskar ta över Bruno Wintzells anspråk mot staten.

text: Bruno Wintzell avled den 30 november 2002. I ett yttrande den 3 februari 2003 har dödsboet förklarat att anspråket kvarstår samt därvid preciserat grunderna. Enligt dödsboet hade Bruno Wintzell, med hänsyn bl.a. till att han var svårt sjuk, haft goda möjligheter att få fordringen eftergiven av staten om den inte hade överlåtits. Därför bör skadeståndet enligt dödsboet uppgå till i varje fall det aktuella fordringsbeloppet jämte ränta. Enligt dödsboet bör all den skada ersättas som överlåtelsen medförde. Dödsboet har inte preciserat vari denna skada skulle bestå men hänvisat till att konkursen medförde extra kostnader för Bruno Wintzell.

text: Myndigheternas inställning

text: Riksantikvarieämbetet har avstyrkt bifall till framställningen och menat att det inte fanns något hinder mot att överlåta fordringen till ett pris som understeg fordringens nominella värde. Enligt ämbetet visar de långvariga indrivningsförsöken utan betalning att fordringen var i det närmaste värdelös. Därför måste det, enligt ämbetet, ha varit tillåtet att överlåta fordringen till priset 75 000 kr, vilket var en mycket bra affär för staten. Riksantikvarieämbetet har dock vitsordat att myndigheten begick ett fel genom att inte samråda med Kammarkollegiet innan överlåtelsen skedde.

text: Även Kammarkollegiet har yttrat sig på Justitiekanslerns begäran. Enligt Kammarkollegiet får en myndighet inte överlåta statens fordringar till rabatterat pris. Detta följer enligt Kammarkollegiet av att eftergift av en statlig fordran får ske endast i särskilda undantagsfall - när det är "uppenbart oskäligt" att kräva betalning - och dessutom förutsätter dels ansökan från gäldenären, dels samråd mellan den berörda myndigheten och Kammarkollegiet (17 och 19 §§ förordningen om hantering av statliga fordringar).

text: Riksantikvarieämbetet har för sin del hävdat att de nämnda bestämmelserna om eftergift inte medför att statliga fordringar inte får överlåtas till rabatterat pris. Utgångspunkten är enligt Riksantikvarieämbetet att statliga fordringar får överlåtas. Riksantikvarieämbetet har menat att Bruno Wintzell inte såvitt visats har lidit någon skada av överlåtelsen. Men myndigheten har tillagt att det med hänsyn till Bruno Wintzells svåra sjukdom är mycket möjligt att fordringen skulle ha eftergivits helt eller delvis om Bruno Wintzell hade begärt detta.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan om statens skadeståndsskyldighet

text: En myndighet får, enligt vad som framgår av 17 § förordningen om hantering av statliga fordringar, inte efterge en statlig fordran vare sig helt eller delvis utom när det är "uppenbart oskäligt att kräva betalning". Det krävs dessutom - om inte undantag medgetts, vilket inte är fallet här - att myndigheten först hör Kammarkollegiet (se 19 § första stycket i den angivna förordningen). Syftet med bestämmelserna är i första hand att statens medel skall hanteras enligt förutsebara och enhetliga principer och inte minskas i onödan. Av bestämmelserna och deras syfte måste anses följa, som Kammarkollegiet yttrat, att en myndighet inte heller får överlåta en fordran till ett pris som understiger dess nominella värde jämte ränta.

text: Överlåtelsen av fordringen har sålunda skett i strid med den angivna bestämmelsen. Härav följer dock inte att skadeståndsskyldighet gentemot gäldenären har uppkommit för staten. Syftet med bestämmelsen är inte att skydda gäldenären (jfr föregående stycke). Av allmänna skadeståndsrättsliga principer om s.k. skyddat intresse följer då att staten inte ådrar sig skadeståndsskyldighet mot gäldenären genom att handla i strid med bestämmelsen. Riksantikvarieämbetet har sålunda inte ådragit staten skadeståndsansvar gentemot Bruno Wintzell genom att "sälja fordringen till rabatterat pris".

text: Emellertid står överlåtelsen också i strid med en grundläggande princip som får anses gälla beträffande statliga fordringar, nämligen att myndigheterna inte får överlåta dem hur som helst. Denna princip finns inte preciserad i författningstext annat än i form av en bestämmelse i 12 § första stycket i den nämnda förordningen. Där sägs att en myndighet får, om det är till fördel för staten, uppdra åt en annan myndighet eller åt ett företag som bedriver inkassoverksamhet enligt

text: inkassolagen

text: att bevaka och driva in myndighetens fordringar. Därefter sägs: "Ett sådant uppdrag får inte innefatta överlåtelse av fordran." Och i

text: andra stycket

text: anges ett undantag av innebörd att en allmän försäkringskassa får överlåta fordringar som avser verksamheten till en annan allmän försäkringskassa.

text: Ändamålet med den angivna regleringen får anses i första hand vara att myndigheterna inte skall medverka till att statens gäldenärer utsätts för krav och indrivning med metoder som staten inte har kontroll över. Härav följer exempelvis att en myndighet inte får överlåta en fordran till någon som ligger i tvist med gäldenären och som kan tänkas vilja använda fordringen som ett vapen i denna tvist.

text: Riksantikvarieämbetet hade kännedom om tvisten mellan Bruno Wintzell å ena sidan och R och AR å den andra. Det fanns anledning för ämbetets företrädare att anta - inte minst därför att det under tio års tid inte hade varit möjligt för myndigheten att få betalt för fordringen - att makarna R skulle komma att använda den för påtryckningar mot Bruno Wintzell; det visade sig också att de använde den för att få honom försatt i konkurs.

text: Enligt min mening stod det i strid med grundläggande principer för hanteringen av statliga fordringar att överlåta Riksantikvariets fordran mot Bruno Wintzell till AR. Riksantikvarieämbetet borde med hänsyn till omständigheterna ha insett att det var ett oetiskt och klart olämpligt förfarande.

text: Med dessa utgångspunkter kunde man kanske sätta i fråga om överlåtelsen över huvud taget var civilrättsligt giltig. Jag utgår dock från att så var fallet.

text: Frågan är då om ett fel av detta slag grundar skadeståndsskyldighet för staten mot fordringsgäldenären. Enligt den skadeståndsbestämmelse som i första hand kommer i fråga,

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , fordras att felet har begåtts vid myndighetsutövning. Med hänsyn till att fordringen avsåg återkrav av ett statligt bidrag anser jag, om än med viss tvekan, att överlåtelsen får anses ha skett vid myndighetsutövning mot Bruno Wintzell.

text: Det kan också diskuteras om felet var av ett sådant slag som grundar skadeståndsansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: eller om det snarare handlade om ett oetiskt och olämpligt förfarande som inte utgjorde ett fel enligt

text: skadeståndslagen

text: och som därför inte kan grunda någon skadeståndsskyldighet. Min bedömning är att felet är av ett sådant slag som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: och som därför är skadeståndsgrundande i och för sig.

text: Av det sagda följer att Bruno Wintzells dödsbo skall ersättas för den skada som Bruno Wintzell visas ha lidit på grund av felet. Därvid är dock bara den ekonomiska skadan ersättningsgill. Något brott som konstituerar rätt till ersättning för kränkning eller lidande har inte förekommit (jfr

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: i dess lydelse före den 1 januari 2002). Någon rätt till ersättning enligt svensk rätt för kränkning eller lidande med direkt tillämpning av Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna - som åberopats av dödsboet - finns enligt min mening inte.

text: Skadan

text: Dödsboet har begärt ersättning i varje fall motsvarande den överlåtna fordringens belopp inklusive ränta. Grunden för detta anspråk har angetts vara att överlåtelsen betog Bruno Wintzell möjligheten att få fordringen eftergiven, något som det enligt dödsboet fanns förutsättningar för med hänsyn bl.a. till hans svåra sjukdom.

text: Enligt min mening vore det orimligt om en fordran mot en person skulle kunna omvandlas till en motsvarande skuld till samma person bara därför att fordringen överlåts till en tredje man. Det gäller även när det är staten som är borgenär. Att staten, som i den ena stunden hade en fordran mot Bruno Wintzell på ca 160 000 kr, i nästa stund skulle vara skadeståndsskyldig till honom med detta belopp på grund av att fordringen överlåtits kan alltså inte vara riktigt. Vad som skulle ha hänt med statens fordran mot Bruno Wintzell om den inte hade överlåtits vet vi inte. Men staten förfogade ensam över den saken och någon rätt till eftergift finns över huvud taget inte för en gäldenär.

text: Någon skada motsvarande den överlåtna fordringen kan Bruno Wintzell alltså inte anses ha lidit.

text: I övrigt har dödsboet inte preciserat vilken skada Bruno Wintzell skulle ha lidit av överlåtelsen men pekat på att Bruno Wintzell försattes i konkurs efter fordringsöverlåtelsen och anfört att detta medförde extra kostnader för honom. Jag anser det rimligt att pröva om det förelåg kausalitet mellan överlåtelsen och konkursen och i vad mån det i så fall kan ha inneburit en ekonomisk skada för Bruno Wintzell.

text: Staten hade med all sannolikhet inte framtvingat att Bruno Wintzell försatts i konkurs på grund av fordringen. Det gäller inte minst med hänsyn till att Bruno Wintzell var svårt sjuk. Konkursen beslutades på ansökan av AR. Jag anser mig därför ha anledning att utgå från att konkursen var en effekt av fordringsöverlåtelsen. I den mån konkursen innebar en ekonomisk skada för Bruno Wintzell skall därför - och eftersom konkursförvaltaren meddelat att boet inte gör anspråk på ersättning för skada till följd av överlåtelsen - dödsboet ersättas för skadan.

text: På denna punkt finns ingen utredning. Skadans storlek kan bero på många olika omständigheter, bl.a. konkursens eventuella effekt på Bruno Wintzells möjligheter att försörja sig, eventuella merkostnader samt eventuellt positiva följder i form av avskrivna eller nedsatta skulder.

text: Utan närmare utredning om skadans storlek anser jag att den bör uppskattas till ett skäligt belopp med tillämpning av grunderna för

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: . Vid bedömningen bör hänsyn tas även till att staten hade haft möjlighet att sätta ned fordringen helt eller delvis. Jag anser att ett skäligt skadestånd är 25 000 kr i ett för allt. På detta belopp bör utgå ränta enligt

text: och

text: 6 §§

text: räntelagen

text: . Anspråket framställdes till Justitiekanslern den 18 januari 2001 och ränta bör därför utgå från den 18 februari samma år.

text: När den skadelidande har avlidit innan fordringen har blivit slutligt fastställd anses fordringen falla bort till den del den avser tiden efter dödsfallet (se bl.a. prop. 2000-01:68 s. 59). Eftersom Bruno Wintzell avled den 30 november 2002 skall därför ränta utgå bara för tiden fram till och med den dagen.

text: Ombudskostnader

text: Dödsboet har begärt ersättning för ombudskostnader med 9 375 kr. Den viktigaste frågan i ärendet har avsett skadeståndsskyldigheten som sådan. I den delen har jag gett dödsboet rätt. Jag anser det därför skäligt - trots att skadeståndsbeloppet är begränsat - att ersätta ombudskostnaderna fullt ut.

text: Sammanfattning av skadeståndsfrågan

text: Jag anser att staten är skadeståndsskyldig mot dödsboet till följd av det fel som begicks när Riksantikvarieämbetet överlät den aktuella fordringen. Skadestånd skall utgå med ett belopp som motsvarar den ekonomiska skada som Bruno Wintzell lidit genom att han försattes i konkurs. Eftersom det saknas utredning om skadan uppskattar jag den till ett skäligt belopp, 25 000 kr i ett för allt. På beloppet skall utgå ränta enligt

text: och

text: 6 §§

text: räntelagen

text: . Ersättning för ombudskostnader skall betalas med 9 375 kr.

text: Tillsynsfrågan

text: Det är enligt min uppfattning ett allvarligt fel som Riksantikvarieämbetet har begått. Myndigheten har i sitt sista yttrande hit anfört att den tjänsteman som genomförde överlåtelsen inte längre är i tjänst, att man inlett en utvärdering och översyn av arbetsordningen, att det genomförs utbildning för all personal i förvaltningsrätt och att man i det sammanhanget kommer att dra slutsatser av det som inträffat i detta ärende.

text: Jag utgår från att det skedda utgör en engångshändelse hos Riksantikvarieämbetet. Med hänsyn härtill, och till det som myndigheten anfört i sitt avslutande yttrande hit, finner jag inte anledning att vidta några åtgärder vid sidan om den kritik som ligger i vad som uttalats i detta beslut.

text: Ärendet avslutas. Jag beklagar att avgörandet har dröjt.

type: avgorande


title: Ifrågasatt tryck- och yttrandefrihetsbrott m.m. (anmälan från Försvarsmakten). Justitiekanslern inleder inte förundersökning beträffande uppgifter som publicerats i olika grundlagsskyddade medier med anledning av en rysk signalspaningsflygning och en rysk bombflygövning m.m.

text: 1. Justitiekanslern inleder inte förundersökning.

text: 2. Vad avser uppgifter som publicerats på s.k. bloggar återlämnas handlingarna i ärendet till Åklagarkammaren för säkerhetsmål, för de åtgärder som anmälan kan ge anledning till där.

text: Ärendet

text: Åklagarmyndigheten (Åklagarkammaren för säkerhetsmål) har hit överlämnat en anmälan som Försvarsmakten har gjort hos Säkerhetspolisen. Överlämnandet från åklagaren har skett för att Justitiekanslern ska bedöma om förundersökning ska inledas.

text: Av Försvarsmaktens anmälan framgår bl.a. följande.

text: Under april månad 2013 publicerades en mängd uppgifter i olika svenska medier med anledning av en rysk signalspaningsflygning och en rysk bombflygövning som ägt rum samma månad. Rapporteringen innehöll bl.a. en detaljerad beskrivning av den ryska verksamheten, samt uppgifter om tänkbara mål i Sverige och om Försvarsmaktens beredskap.

text: Försvarsmakten har gjort en s.k. menbedömning utifrån ett underlag bestående i huvudsak av artiklar om de nämnda händelserna i svenska dagstidningar och deras nätupplagor. Även uppgifter publicerade i s.k. bloggar har ingått i Försvarsmaktens underlag. Vissa av de publicerade uppgifterna har av Försvarsmakten bedömts vara omfattade av s.k. försvarssekretess (

text: 15 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL). Beträffande flera av de uppgifter som publicerats och som omfattas av sekretess har Försvarsmakten bedömt att det men som kan följa för Försvarsmakten och rikets försvar med anledning av att uppgifterna röjts inte överstiger ”ringa men”. Att vissa uppgifter har röjts har emellertid ansetts, vid tidpunkten för publiceringen, innebära ”ringa till icke obetydligt men”, medan det för vissa andra uppgifter har bedömts röra sig om ”icke obetydligt men”.

text: Justitiekanslern har tagit del av de artiklar till vilka menbedömningen hänvisar, samt delar av Försvarsmaktens övriga underlag.

text: Vissa rättsliga utgångspunkter

text: Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) framgår att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst till bl.a. journalister för offentliggörande i tidningar och andra tryckta skrifter, om inte något annat är föreskrivet i TF (meddelarfrihet). För att meddelarfriheten ska kunna åberopas krävs att de förutsättningar som anges i

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF är uppfyllda, dvs. bl.a. att meddelaren har haft ett publiceringssyfte.

text: Meddelarfriheten innebär som regel även frihet från ansvar för brott mot sekretessbestämmelser. Från meddelarfriheten gäller dock vissa undantag enligt 7 kap. 3 § första stycket 1, 2 och 3 TF. Av punkten 1 i nämnda paragraf framgår att meddelarfrihet inte gäller för den som gör sig skyldig till bl.a. grov obehörig befattning med hemlig uppgift . I punkten 2 föreskrivs att om någon lämnar ett meddelande genom ett oriktigt utlämnande av en allmän handling som inte är tillgänglig för envar gäller, om gärningen är uppsåtlig, vad som är stadgat i lag om ansvar för ett sådant brott. I ett sådant fall är följaktligen bestämmelsen i

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: (BrB) om brott mot tystnadsplikt tillämplig . Detsamma gäller enligt punkten 3 för den som uppsåtligen åsidosätter sin tystnadsplikt i de fall som anges i särskild lag, dvs. vid åsidosättande av vissa s.k. kvalificerade tystnadsplikter enligt OSL. I de nämnda situationerna får alltså meddelarfriheten vika.

text: När det gäller ansvar för själva publiceringen av en uppgift kan ansvar ifrågakomma för tryckfrihetsbrott enligt reglerna i 7 kap. 4 och 5 §§ TF. De straffbestämmelser som ligger närmast till hands här avser brottet obehörig befattning med hemlig uppgift (7 kap. 4 § 4) och brottet vårdslöshet med hemlig uppgift (7 kap. 4 § 5). För tryckfrihetsbrott svarar i första hand den som är anmäld som utgivare för skriften (

text: 8 kap.

text: TF).

text: Regler som motsvarar de ovan återgivna finns även i

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL). Bestämmelserna i de båda grundlagarna vilar på samma principer.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslerns behörighet

text: Justitiekanslern är ensam åklagare i fråga om tryck- och yttrandefrihetsbrott, och i princip också när det gäller andra brott mot bestämmelser i TF eller YGL.

text: De dagstidningar som är aktuella i ärendet är tryckta periodiska skrifter för vilka utgivningsbevis gäller. De omfattas av TF:s regelsystem. YGL:s regler är tillämpliga på tidningarnas nätupplagor. Uppgiftslämnandet till tidningarna och publiceringen av uppgifter där ska således bedömas enligt TF:s och YGL:s regler.

text: De bloggar som omfattas av Försvarsmaktens menbedömning faller däremot utanför de nämnda grundlagarnas tillämpningsområden. I dessa delar ska ärendet därför återlämnas till Åklagarkammaren för säkerhetsmål.

text: Publiceringen (frågan om tryck- eller yttrandefrihetsbrott)

text: Det framgår inte av Försvarsmaktens anmälan om den tar sikte på utlämnandet av sekretessbelagda uppgifter eller på publiceringen av dem. Justitiekanslern prövar därför i båda dessa avseenden frågan om förundersökning ska inledas. Först tar Justitiekanslern ställning till publiceringen.

text: De tryck- eller yttrandefrihetsbrott som kan komma ifråga är som framgått obehörig befattning med hemlig uppgift alternativt vårdslöshet med hemlig uppgift. För att publiceringen ska innefatta ett sådant brott krävs inledningsvis att ett förhållande av hemlig natur har röjts, vars uppenbarande för främmande makt kan medföra men för rikets försvar eller för folkförsörjningen vid krig eller av krig föranledda utomordentliga förhållanden eller eljest för rikets säkerhet (se

text: 7 kap. 4 §

text: TF resp.

text: 5 kap. 1 §

text: YGL; jfr

text: 19 kap.

text: 9 §§

text: brottsbalken

text: Uttrycket ”förhållande av hemlig natur” inbegriper inte annat än sådant som verkligen är avsett att hemlighållas och inte redan har blivit allmänt känt. En uppgift för vilken sekretess gäller enligt OSL är ett förhållande av hemlig natur. Kravet på ”men för rikets säkerhet” innebär att ett straffansvar förutsätter att de röjda uppgifterna har innefattat något verkligt betydelsefullt (se rättsfallet

text: NJA 1988 s. 118

text: med hänvisningar).

text: En beaktansvärd del av uppgifterna i de tidningsartiklar som är aktuella omfattas enligt Försvarsmaktens egen bedömning inte av sekretess. De tidigare opublicerade uppgifter av viss bestämdhet som förekommit i artiklarna, och som enligt Försvarsmakten är hemliga, kan enligt Justitiekanslerns bedömning inte anses innefatta något för rikets säkerhet verkligt betydelsefullt i den mening som krävs för att det ska bli fråga om ett sådant brott som nu är aktuellt. Någon förundersökning ska därför inte inledas beträffande publicering av uppgifterna.

text: Överträdelse av meddelarfrihetsregleringen?

text: Meddelarfrihet gäller inte för den som gör sig skyldig till bl.a. grov obehörig befattning med hemlig uppgift. Mot bakgrund av de ställningstaganden som Justitiekanslern gjort i det föregående beträffande de aktuella uppgifternas betydelse för rikets säkerhet, står dock klart att ansvar inte kan komma ifråga för detta brott.

text: Utredningen ger inte heller stöd för antagandet att någon allmän handling oriktigt har lämnats ut, eller att något annat brott har förekommit som kan medföra att meddelarfriheten genombryts (se 7 kap. 3 § första stycket 2-3 TF och 5 kap. 3 § första stycket 2-3 YGL, jfr 15 kap. 2 och 6 §§ OSL).

text: Det finns därmed inte förutsättningar att inleda någon förundersökning avseende överträdelse av meddelarfrihetsregleringen.


title: Inget skadestånd till borgenär som inte fått del av underrättelse om bevakningsförfarande i konkurs. Fråga bl.a. om beviskravet för att underrättelsen skickats

text: Justitiekanslern avslår BJ:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Kristianstads tingsrätt beslutade den 3 maj 2000 att bevakningsförfarande skulle äga rum i Nordic Homes Aktiebolags konkurs och att den som ville bevaka fordran i konkursen skulle göra detta senast den 12 juli 2000. Beslutet kungjordes i Post- och Inrikes tidningar samt Kristianstadsbladet. Tingsrätten skickade vidare underrättelse till bl.a. ett stort antal kända borgenärer.

text: Anspråket m.m.

text: BJ har begärt skadestånd av staten med 13 000 kr. Han har till stöd för sitt anspråk anfört att tingsrätten har missat att skicka underrättelsen om bevakningsförfarandet till honom. Till följd av tingsrättens misstag gick han miste om utdelning i konkursen med 13 000 kr.

text: BJ har bifogat ett brevsvar som han har fått från lagmannen vid tingsrätten. I brevsvaret skriver lagmannen bl.a. följande.

text: "Vi har i konkursakten en kopia på adressetikett till Er, vilket tyder på att tingsrätten har skickat ut en underrättelse till Er, men helt säkra på detta är vi inte, eftersom handläggaren kan ha missat att sätta just Er etikett på ett brev och skicka i väg underrättelsen. I så fall borde det å andra sidan finnas en originaletikett till Er kvar i akten, vilket inte är fallet; det mest troliga är därför att en underrättelse har skickats till Er.

text: En annan möjlighet till att Ni inte erhållit någon underrättelse är att brevförsändelsen kan ha försvunnit under postbefordran.

text: En tredje möjlighet är att den kan ha kommit bort hos borgenären, dvs. hos Er."

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern kan inom ramen för statens s.k. frivilliga skadereglering besluta om skadestånd till en enskild. En förutsättning för detta är dock att staten är skadeståndsskyldig enligt någon författningsbestämmelse eller annan skadeståndsrättslig reglering. Det ankommer på den som begär skadestånd att visa att förutsättningarna för skadeståndet är uppfyllda. Handläggningen hos Justitiekanslern är skriftlig.

text: I

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: finns en generell bestämmelse om statens skadeståndsskyldighet. Enligt bestämmelsen skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Bestämmelser om bevakningförfarande i konkurs finns bl.a. i

text: 9 kap.

text: konkurslagen

text: . Enligt 1 § i detta kapitel bör rätten besluta att bevakning skall äga rum om fordringar utan förmånsrätt kan antas erhålla utdelning i konkursen. Rätten skall i sådana fall även besluta inom vilken tid bevakning skall ske. Tiden skall alltid vara mellan fyra och tio veckor (2 §). Ett beslut om bevakning skall genast kungöras av rätten (3 §).

text: Enligt 26 § konkursförordningen skall dessutom rätten underrätta bl.a. de kända borgenärerna. En sådan underrättelse sänds enligt

text: 50 § i samma förordning

text: i vanligt brev till mottagaren under hans senaste kända postadress.

text: Tingsrätten har, såvitt framkommit i ärendet, varit skyldig att underrätta BJ om bevakningsförfarandet. En underlåtenhet att skicka en sådan underrättelse skulle därför kunna innebära att skadeståndsansvar har uppkommit för staten. Detta är emellertid inte självklart eftersom även kända borgenärer skulle kunna anses ha fått kännedom om bevakningsförfarandet genom kungörelsen. Eftersom de kända borgenärerna har anledning att förlita sig på att en särskild underrättelse kommer att skickas från rätten anser jag dock att underlåtenhet att följa bestämmelsen i 26 § konkursförordningen leder till skadeståndsansvar för staten.

text: Staten har däremot inte något ansvar för att underrättelserna verkligen kommer mottagarna till handa sedan de avsänts. Tingsrätten behöver därför inte försäkra sig om att underrättelsen kommit fram, t.ex. genom att infordra ett mottagningsbevis. Bakgrunden till detta är dels den ovan nämnda kungörelsen av beslutet, dels att kända borgenärer får antas normalt ha kännedom om att konkursen pågår och därför ha vissa möjligheter att på annat sätt hålla sig underrättade om vad som händer i konkursen, t.ex. genom att kontakta förvaltaren eller tingsrätten. Av det anförda följer att BJ, för det fall underrättelsen har försvunnit under postbefordran eller t.ex. tillgripits ur en brevlåda, inte har rätt till skadestånd av staten.

text: Staten, genom tingsrätten, har bevisbördan för att underrättelsen har skickats. Frågan är emellertid också hur högt beviskrav som bör ställas. Med hänsyn till svårigheterna att förebringa säker bevisning utifrån det handlingssätt som konkursförordningen föreskriver kan beviskravet inte ställas alltför högt. Ett högt ställt beviskrav skulle dessutom ge borgenärer som av förbiseende har försuttit bevakningsfristen alltför stora möjligheter till skadestånd genom att blankt påstå att de aldrig har mottagit någon underrättelse. För det fall staten kan göra sannolikt att underrättelsen har skickats bör därför beviskravet anses uppfyllt.

text: Det som talar för att underrättelsen har skickats är framför allt den omständigheten att originaletiketten har tagits bort. Med hänsyn till den stora erfarenhet av posthantering som finns vid domstolarna är det därför - enligt min bedömning - sannolikt att etiketten har satts på ett kuvert innehållande den aktuella underrättelsen och lämnats för postbefordran.

text: Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att staten har fullgjort sin bevisbörda och följaktligen inte ådragit sig skadeståndsansvar mot BJ. Anspråket skall därför avslås.

text: Jag vill tillägga att min prövning begränsas av den skriftliga handläggningsformen här. BJ:s möjligheter att förebringa motbevisning inom ramen för detta skaderegleringsärende har därför varit liten. Det har t.ex. inte funnits möjlighet till muntlig bevisupptagning, vilket det finns i allmän domstol.


title: Skadeståndsanspråk mot staten på grund av förverkande av ett fordon enligt 7 § trafikbrottslagen (1951:649)

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: En person rapporterades för olovliga körningar den 2, 5 och 9 december 1996. Vid dessa tillfällen färdades han i en lätt lastbil med registreringsnummer 1. Vid den senaste körningen, den 9 december 1996, togs bilen i beslag av polismyndigheten i Uppsala. Ändamålet med beslaget var att utröna omständigheter som kunde antas äga betydelse för utredningen. Av den primärrapport som upprättades vid tillfället framgår att föraren uppgett att han sålt bilen i fråga till AA. för 25 000 kr för några dagar sedan samt att papper om ägarbytet fanns i bilen.

text: Utdrag ur bilregistret visar att AA. förvärvat fordonet från den misstänkte föraren den 5 december 1996 och att anmälan härom inkom till bilregistret den 16 december 1996.

text: Den misstänkte bilföraren rapporterades på nytt för grov olovlig körning den 4 februari 1997. Den 14 februari 1997 lämnade kammaråklagare BB. vid Åklagarkammaren i Uppsala in en stämningsansökan vid Enköpings tingsrätt mot den misstänkte bilföraren rörande de olovliga körningarna i december 1996. I stämningsansökan framställdes också ett särskilt yrkande om förverkande av det beslagtagna fordonet med stöd av

text: 7 § trafikbrottslagen (1951:649)

text: Den 15 maj 1997 dömdes den misstänkte bilföraren för annan brottslighet till fängelse av Sala tingsrätt.

text: Kammaråklagaren BB. meddelade den 29 maj 1997 den misstänkte bilföraren åtalsunderlåtelse för de nämnda olovliga körningarna i december 1996 samt för ytterligare olovliga körningar och Enköpings tingsrätt avskrev målet från vidare handläggning.

text: Den 30 maj 1997 beslöt kammaråklagare BB. med tillämpning av

text: 7 § trafikbrottslagen (1951:649)

text: och

text: 3 § lagen (1986:1009)

text: om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. att fordonet skulle vara förverkat. Som grund för beslutet angavs förebyggande av brottslig verksamhet. Den person som framfört fordonet delgavs beslutet den 6 juni 1997.

text: Den 7 oktober 1997 beslutade kammaråklagare BB. att lämna AA:s anmälan om missnöje utan åtgärd. Som grund för beslutet angavs att AA. inte styrkt sin äganderätt till fordonet.

text: Till följd av förverkandebeslutet lät Polismyndigheten i Uppsala den 23 oktober 1997 skrota fordonet.

text: Ersättningsanspråket

text: AA., Karlstad, har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med 25 000 kr. Som grund åberopar han att den honom tillhöriga lastbilen felaktigt förverkats och skrotats.

text: Utredning

text: Riksåklagaren har, efter att ha inhämtat yttrande från Åklagarmyndigheten i Västerås, yttrat sig i ärendet. Yttrandena bifogas detta beslut som bilagorna 1 och 2 (här uteslutna).

text: Gällande regler

text: Ett fordon som har använts vid brott enligt

text: trafikbrottslagen (1951:649)

text: får med stöd av

text: 7 § samma lag

text: förklaras förverkat, om det behövs för att förebygga fortsatt sådan brottslighet och förverkande inte är oskäligt.

text: I

text: 36 kap. 5 § brottsbalken

text: (BrB) finns allmänna bestämmelser om hos vem förverkande av egendom eller dess värde till följd av brott får ske. Förverkande får enligt bestämmelserna ske hos a) gärningsmannen eller annan som medverkat till brottet, b) den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var c) den som genom brottet beretts vinning eller näringsidkare som avses i 4 § eller d) den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottet. Tillhörde egendom vid tiden för brottet inte någon av de under a) - c) nämnda får den inte förklaras förverkad.

text: Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen om brott eller ha avhänts någon genom brott eller vara förverkat på grund av brott får enligt

text: 27 kap. 1 § rättegångsbalken

text: tas i beslag. Med stöd av den bestämmelsen kan ett fordon tas i beslag i avvaktan på ett slutligt avgörande beträffande frågan om förverkande enligt

text: trafikbrottslagen

text: (se

text: prop. 1986/87:81 s. 11

text: Av förarbetena till bestämmelsen om förverkande i

text: trafikbrottslagen

text: framgår att ett fordon också får förverkas även om fordonet ägs av någon annan än den som framförde fordonet. Departementschefen anförde i denna del följande (prop. 1986/87 : 81 s. 11 f):

text: "Givetvis kan det ofta förhålla sig så att fordonet inte tillhör gärningsmannen utan någon annan. Med den restriktiva tillämpning som här förutsätts synes någon särskild begränsning med hänsyn till detta inte vara nödvändig. Därvid har jag även beaktat de allmänna reglerna i

text: 36 kap. 5 §

text: BrB i fråga om hos vem förverkande kan ske. Bestämmelsen i paragrafens första stycke c kan i praktiken inte bli tillämplig i de fall som avses här och knappast heller regeln i första stycket b. Förverkande kan därför enligt de allmänna bestämmelserna normalt tänkas ske endast hos - förutom gärningsmannen - någon medverkande (första stycket a) eller den som efter brottet har förvärvat fordonet antingen genom familjerättsligt fång eller också genom annat fång i ond tro (första stycket d).

text: Om fordonet inte ägs av gärningsmannen utan av någon som endast medverkat till brottet eller av någon som efter brottet har förvärvat fordonet, kan det naturligtvis inte sällan vara oskäligt att förklara fordonet förverkat. Skulle så inte vara fallet, bör emellertid förverkande också kunna ske. .. Ett specialfall föreligger när gärningsmannen innehar fordonet på grund av avtal enligt vilket äganderätten skall övergå först sedan betalning erlagts eller som han annars innehar på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt. Såväl säljaren som köparen torde då anses ha en villkorlig äganderätt till fordonet intill dess köpeskillingen har betalats. Sakförverkande av fordonet bör alltså kunna riktas mot köparen. Vad angår avbetalningssäljarens rätt skyddas denna utan att särskilt förbehåll behöver göras. Detta framgår av bestämmelsen i

text: 36 kap. 5 § tredje stycket

text: BrB som gäller även utanför

text: brottsbalkens

text: område. Där föreskrivs att särskild rätt till egendom som förklaras förverkad består, om ej den särskilda rätten förklaras förverkad. Med särskild rätt förstår enligt motiven bl.a. säljarens rätt till gods som sålts med äganderättsförbehåll (jfr

text: SOU 1970:61 s 280

text: ). Innebörden av denna reglering torde vara att avbetalningssäljaren behåller sin rätt gentemot staten och att han kan vända sig till den myndighet som eller det bolag som sålt det förverkade fordonet - i allmänhet FFV Allmateriel Aktiebolag - med anspråk på den del av köpeskillingen som tillkommer honom, om försäljningen skulle ha skett utan förbehåll för hans rätt..."

text: Bestämmelsen i

text: 7 § trafikbrottslagen

text: fick sin nuvarande lydelse genom en lagändring 1994. Ändringen innebar att utrymmet för att kunna förklara fordon förverkade vid brott mot

text: trafikbrottslagen

text: ökade. I förarbetena till lagändringen (

text: prop. 1993/94:44 s. 71

text: ) anfördes att det kunde vara svårt att avgöra vem som är rätt ägare till ett fordon. Det hänvisades härvid till att de principiella uttalanden som gjordes i 1987 års lagstiftningsärende alltjämt torde gälla bestämmelsen även med den nya lydelsen.

text: I lagen (

text: ) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. finns särskilda bestämmelser för de fall då förverkandefrågan rör någon annan än den åtalade. Enligt

text: 2 §

text: skall förverkandefrågan i allmänhet prövas av tingsrätt efter särskild talan. Vid sådan talan gäller i tillämpliga delar reglerna i

text: rättegångsbalken

text: om åtal för brott för vilket inte kan följa svårare straff än böter. I

text: 3 §

text: ges åklagare behörighet att pröva frågan om förverkande av beslagtagen egendom. Om värdet av det som skall förverkas uppgår till betydande belopp eller om det finns andra särskilda skäl, skall dock frågan om förverkande prövas av rätten. Åklagares beslut om förverkande skall meddelas skriftligen. Den som drabbats av beslaget får hos åklagaren anmäla missnöje med förverkandebeslutet inom en månad från det han fick del av det. Anmäls missnöje skall beslutet om förverkande inte vidare gälla. Om åklagaren i det fallet inte häver beslaget, skall han väcka talan om egendomens förverkande. Har talan inte väckts inom en månad från det att missnöjesanmälan kom in, skall beslaget gå åter. I förarbetena till bestämmelsen (

text: prop. 1986/87:6 s 26

text: ) anges att det inte föreligger någon skyldighet för åklagaren att i vissa fall avgöra frågor om förverkande. Här anges att om det av förundersökningsprotokoll eller andra handlingar framgår att någon motsätter sig ett förverkande bör åklagaren inte besluta om förverkande utan i stället väcka talan vid domstol. Detsamma sägs gälla om åklagaren bedömer frågan om förverkande som tveksam.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: En förutsättning för att ett fordon skall kunna förklaras förverkat enligt reglerna i

text: trafikbrottslagen

text: är att förverkandet behövs för att förebygga fortsatt brottslighet och att det dessutom inte är oskäligt. Vid en bedömning av huruvida denna förutsättning föreligger är enligt min mening äganderättsförhållandena beträffande fordonet av betydelse. Uppenbart är nämligen att bedömningen kan utfalla olika beroende på om fordonet tillhör den åtalade eller någon annan. Det är också så att ett förverkande enligt

text: trafikbrottslagen

text: knappast kan komma i fråga i andra fall än då fordonet tillhör gärningsmannen eller någon som kan anses ha medverkat till brottet. Jag bortser då från fall där fordonet efter brottet förvärvats av någon annan.

text: En allsidig bedömning av själva förverkandefrågan förutsätter alltså att äganderättsfrågan är klarlagd. Också rättssäkerhetsaspekter gör sig emellertid gällande. Det är närmast en självklarhet att egendom inte skall kunna förverkas utan att egendomens ägare blivit hörd i saken och fått framföra sina synpunkter. När egendomen tillhör någon annan än en åtalad skall därför talan om förverkande riktas mot denne. Bestämmelser härom finns i lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

text: När talan om förverkande förs vid domstol måste det enligt min mening i första hand ankomma på åklagaren att se till att ägarförhållandena är tillfredsställande utredda eller i vart fall odiskutabla. Skall åklagare besluta i saken med stöd av lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande är det uppenbart att ansvaret härför helt vilar på denne. Jag är medveten om att det ofta kan vara svårt att exakt utreda vem som är ägare till exempelvis ett fordon. Skentransaktioner och andra förfaranden kan göra ägarbilden oklar. Det kan också förhålla sig så att det under förundersökningen inte framkommit något som tyder på att annan har anspråk på egendomen. Utredningskravet på åklagaren kan därför inte ställas för högt. Ett minimikrav måste emellertid vara att det görs ett försök att närmare utreda omständigheterna när det framgår att någon annan än den åtalade kan tänkas vara ägare av egendom som avses bli förverkad och att åklagaren på grundval vad som därvid framkommit gör en bedömning av mot vem förverkandeyrkandet skall riktas.

text: Som framgår av utredningen i det nu aktuella ärendet hade bilföraren vid flera tillfällen hävdat att han överlåtit bilen. Även om uppgiften i och för sig kunde ifrågasättas hade det enligt min mening ändå kunnat krävas att åklagaren inför åtalet och det förverkandeyrkande som skulle framställas hade gjort en kontroll av om uppgiften överensstämde med det verkliga förhållandet. En naturlig åtgärd från åklagarens sida hade varit att åtminstone höra med den uppgivne köparen om äganderätten övergått till denne samt att också kontrollera om ett ägarbyte registrerats i bilregistret. Så skedde emellertid inte och åklagaren har alltså underlåtit att utreda ägarförhållandena på ett godtagbart sätt. Som Riksåklagaren påpekat har åklagaren också förfarit felaktigt och försumligt genom att inte heller inför förverkandebeslutet utreda ägarförhållandena till fordonet och därefter förverka fordonet trots att ägarförhållandena inte var klarlagda.

text: Åklagaren kan inte undgå kritik för sin handläggning av förverkandefrågan. Hans underlåtenhet att utreda ägarförhållandena inför sitt eget beslut om förverkande är vidare av den arten att skadeståndsansvar i och för sig uppkommit för staten. En annan sak är emellertid om felet och försummelsen lett till att AA. drabbats av någon skada, dvs. om en riktig hantering av förverkandefrågan skulle ha medfört att fordonet inte förverkades på grund av att AA. förvärvat det. Den frågan måste enligt min mening bedömas med utgångspunkt i allmänna sakrättsliga regler om giltighet i förhållande till tredje man av rättigheter till lös egendom.

text: Av utredningen i ärendet framgår att AA. vid förverkandetidpunkten stod som fordonets ägare i bilregistret. Att någon är registrerad som ägare till ett fordon innebär emellertid inte att denne också faktiskt är ägare. För fordon liksom för andra föremål gäller att äganderätten övergår bl.a. när det träffats ett avtal om köp och förvärvaren fått egendomen i sin besittning. Såvitt framgår av utredningen i detta ärende hade den person som sedermera dömdes för olovlig körning fortfarande fordonet i sin besittning vid tidpunkten för beslaget och skälet till detta var att denne skulle utföra vissa reparationer på bilen innan den kunde levereras till AA. Någon besittningsövergång hade därför inte skett vid förverkandet och AA. har då enligt min mening inte förvärvat äganderätten på ett sätt som kan göras gällande mot utomstående, dvs. tredje man. AA. har inte ens påstått att han skulle ha någon. annan mot tredje man gällande rätt till fordonet. Det anspråk på bilen som AA. kan grunda på överlåtelseavtalet mellan honom och bilföraren har då inte hindrat att bilen kunde förklaras förverkad (se rättsfallet

text: NJA 1968 s. 336

text: , Henrik Hessler, Svensk Juristtidning 1983 s. 174 samt Tore Strömberg, Om konfiskation som brottspåföljd s. 178). I sak har alltså förverkandebeslutet varit riktigt. Åklagarens förfarande har då inte orsakat att någon skada uppkommit. Att AA. faktiskt inte drabbats av någon förmögenhetsskada framgår för övrigt av det förhållandet att säljaren av bilen inte fullgjort vad som ålegat honom enligt köpeavtalet, nämligen att överlämna bilen till AA., och att AA. därför har kvar en fordran på säljaren.

text: Som redovisats tidigare anmälde AA. missnöje med åklagarens beslut om förverkande av den beslagtagna bilen. AA. uppmanades då att styrka att han förvärvat bilen. Huruvida uppmaningen efterkoms är oklart. AA. uppger att han sände in begärda handlingar medan åklagarmyndigheten hävdar att han inte hördes av. Åklagaren beslöt sedan att lämna missnöjesanmälan utan åtgärd.

text: Enligt lagen om förfarandet vid förverkande av egendom m.m. får missnöje anmälas av den som drabbats av beslaget. Anmäls missnöje skall ett förverkandebeslut inte gälla vidare. Om åklagaren då inte häver beslaget, skall han väcka talan om egendomens förverkande hos rätten. Har sådan talan inte väckts inom en månad från det anmälan kom in skall beslaget gå åter.

text: Uttrycket "den som drabbats av beslaget" i den nämnda bestämmelsen har sin förebild i

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Sålunda finns i 6 § en bestämmelse om att den som drabbats av ett beslag får begära rättens prövning av beslaget. Enligt 13 § har den som drabbats av ett beslag rätt att få bevis om beslaget. Vad som avses med att någon drabbats av ett beslag kan inte klart utläsas vare sig av

text: rättegångsbalken

text: eller den ovannämnda lagen. Enligt min mening får emellertid uttrycket i första hand tolkas så att det avser dem som är legitimerade att föra talan rörande den beslagtagna egendomen. Till denna krets får räknas den som hade egendomen i sin besittning vid beslagstidpunkten liksom också den som utan att ha besittning är ägare eller har annan rätt till egendomen (se JO 1988/89 s. 43 ff. och Polisrättsutredningens slutbetänkande

text: SOU 1995:47

text: Tvångsmedel enligt 27 och

text: 28 kap.

text: RB samt

text: polislagen

text: s. 427). I vad mån kretsen är vidare än så är enligt min mening tveksamt. Jag finner emellertid i det nu aktuella ärendet inte anledning att ytterligare fördjupa mig i frågan. Jag nöjer mig med att konstatera att alla olika anspråk som kan föras fram av en person beträffande egendom som tagits i beslag inte behöver innebära att denne drabbats av beslaget. I förevarande fall åberopade AA. som stöd för sin missnöjesanmälan att han köpt fordonet men att det lämnats kvar hos säljaren för reparationer. Även om han hade visat att han innehade en köpehandling beträffande bilen och registrerats som bilens ägare medförde inte det att han, som jag utvecklat tidigare, skulle betraktas som ägare till bilen. Hans anspråk var ju en obligationsrättslig fordran mot säljaren. Enligt min mening hade han därför inte drabbats av beslaget och han var då inte berättigad att anmäla missnöje med åklagarens beslut.

text: Av de ovan redovisade uttalandena under förarbetet till lagen om förfarande vid förverkande m.m. framgår att en åklagare inte bör besluta om förverkande när någon motsätter sig förverkandet. I linje härmed kan det möjligen hävdas att en åklagare bör godta en missnöjesanmälan från en person utan någon närmare prövning av dennes rätt att anmäla missnöjet. Som lagtexten utformats är det emellertid endast den som drabbats av ett beslag som får anmäla missnöje. Det ligger då nära till hands att tolka bestämmelsen så att en åklagare som tar emot en missnöjesanmälan beträffande ett förverkandebeslut har att ta ställning till om den som gjort anmälan är behörig. Oavsett om AA. styrkt sina anspråk på bilen eller ej kan jag alltså inte finna att åklagare gjorde fel när han lämnade missnöjesanmälan utan åtgärd.

text: På grund av det anförda avböjer jag att reglera AA:s anspråk. Ärendet är härmed avslutat.

text: Ett exemplar av detta beslut bör överlämnas för kännedom till Förverkandeutredningen (Ju 1997:02).