avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Försäkringskassan kritiseras för att ha lämnat ut sekretessbelagda uppgifter till förvaltningsrätten samt för att ha brustit i sin dokumentations- och kommuniceringsskyldighet

sammanfattning: I detta beslut behandlas Försäkringskassans möjligheter att vid handläggningen av en försäkrads ärende använda sig av och till domstol lämna ut uppgifter ur en annan försäkrads ärende. I fråga om tillämpningen av den sekretessbrytande regeln i 10 kap. 16 § offentlighets- och sekretesslagen(2009:400), OSL, uttalas bl.a. att då en domstol inte har specificerat sin begäran om uppgifter får det ankomma på den utlämnande myndigheten att bedöma vilka uppgifter domstolen behöver. I förevarande fall kritiseras Försäkringskassan bl.a. för att ha lämnat ut obehövliga uppgifter till förvaltningsrätten.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade förbundsjuristen AA på Försäkringskassans handläggning av ett ärende om sjukersättning som hon drev för klienten BB:s räkning. AA anförde bl.a. att Försäkringskassan, i samband med sin prövning av BB:s ansökan om hel sjukersättning, hämtat in och använt sig av uppgifter ur BB:s vuxna dotters ärende om handikappersättning. Uppgifterna, bl.a. ett personligt brev från dottern ställt till Försäkringskassan, lämnades sedan ut till förvaltningsrätten. AA ställer sig frågande till om Försäkringskassan har lagstöd för att använda uppgifter ur en myndig persons ärende och tillföra dem till en annan persons ärende. Hon undrar särskilt om myndigheten har lagstöd för att till domstol lämna ut känslig information om en person som inte är part i målet.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Försäkringskassan som anmodades att yttra sig över det som AA hade anfört. Försäkringskassan anförde följande.

text: Utredning

text: Anmälan avser vad som förekommit i handläggningen av BB:s sjukersättningsärende. I anmälan ifrågasätts om Försäkringskassan haft stöd för att använda uppgifter från en myndig persons handikappersättningsärende i en annan persons sjukersättningsärende. I BB:s sjukersättningsärende kom det bl.a. in ett läkarutlåtande daterat den 15 oktober 2009. Av läkarutlåtandet framgick bl.a. ”Långvarig psykiatrisk behandling

text: med individuell samtalsterapi, antidepr medicinering och familjesamtal utifrån den sjuka dotterns behov”. Vidare framgick det att: ”Komplext tillstånd med långdragen depressivitet och värk utlöst av förluster men vidmakthållet av mycket påfrestande psykosocial situation där patienten inte kunnat få återhämtning och läkning”.

text: I samband med prövningen av rätten till sjukersättning bad Försäkringskassan BB att redogöra för sina arbetsinsatser i hemmet. Den 16 december 2009 kom det in ett brev från BB där hon bl.a. skrev ”. Är väldigt trött och vilar mycket. Jag skjutsar min dotter till Norrköping på behandling varje vecka. Hon klarar inte att åka kollektivt.”

text: Med anledning av dessa impulser hämtades uppgifter in från BB:s dotters handikappersättningsärende. Vid detta tillfälle bifogades inte några dokument till BB:s sjukersättningsärende och någon anteckning om att dessa uppgifter hämtats in gjordes inte i ärendejournalen. Uppgifterna kommunicerades inte heller med BB. I föredragningsmissivet daterat 2010-01-15 antecknades följande: ”Dotter född 1985 har behov av stöd vid resor till behandling då hon inte klarar av att åka kommunalt. Det framkommer i dotterns handikappersättningsärende att BB är ett stöd till dottern i externa kontakter och genom att hon är närvarande i hemmet som stöd. Det finns en bundenhet mellan dottern och BB men hon ger henne ingen personlig omvårdnad, det klarar dottern själv och hon hjälper även till i hemmet med vissa sysslor.” Genom beslut den 15 januari 2010 beviljade Försäkringskassan BB halv sjukersättning. BB begärde omprövning av beslutet. Genom omprövningsbeslut den 8 april 2010 ändrades beslutet på så sätt att BB beviljades halv sjukersättning under ytterligare sex månader, dvs. totalt 18 månader. BB överklagade beslutet till Förvaltningsrätten i Linköping. I överklagandet ifrågasatte hon bl.a. att Försäkringskassan hämtat uppgifter från hennes vuxna dotters ärende om handikappersättning. Hon menade att dessa uppgifter använts utan närmare förklaring till vilken betydelse de ansågs ha för bedömningen av i vilken omfattning hennes arbetsförmåga var nedsatt. Försäkringskassan förelades att yttra sig över vad BB anfört. I yttrande till Förvaltningsrätten den 8 september 2010 redogjorde Försäkringskassan för betydelsen av uppgifterna från dotterns handikappersättningsärende vid handläggningen av BB:s sjukersättningsärende. Till detta yttrande bifogades kopior av följande handlingar från dotterns handikappersättningsärende. En skrivelse från dottern där hon beskriver sin situation och vilken hjälp hon får av modern. Försäkringskassans beslut den 24 maj 2010 i dotterns handikappersättningsärende där det anges vad dottern uppgett om moderns insatser för henne och att den hjälp hon är beroende av att få från annan ges särskilt av modern. Försäkringskassans journalanteckning den 16 augusti 2010 rörande ett telefonsamtal från BB i dotterns ärende. BB beskriver i detta hur dottern är helt beroende av hjälp från annan, särskilt modern.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Användning av uppgifter från ett annat ärende Med undantag för statistiksekretess råder inte någon sekretess mellan olika delar av Försäkringskassans organisation eller mellan olika ärendeslag. Ärendehandläggningen inom Försäkringskassan är organiserad på olika sätt för olika ärendeslag. För vissa ärendeslag är handläggningen koncentrerad till en eller några få orter i landet. De flesta ärendeslag handläggs dock på kontor som är spridda över hela landet. Både sjukersättning och handikappersättning är sådana förmåner som handläggs inom avdelningen Lokala försäkringscenter och på kontor som finns över hela landet. Omprövningen sker i regel på den omprövningsenhet som är geografiskt närmast det kontor som ursprungligen ansvarade för handläggningen av ansökan.

text: JO har tidigare uttalat sig om hur den bestämmelse som numera finns i

text: 8 kap. 2 §

text: OSL, och som reglerar sekretess mellan olika verksamhetsgrenar är tillämplig inom en allmän försäkringskassa (dnr 3159-1994). I det fallet handlade det om överföring av uppgifter mellan olika kontor och i ärenden av olika slag (livränta och underhållsbidrag). JO uttalade att olika kontor inom en allmän försäkringskassa inte var att betrakta som självständiga i förhållande till varandra och att den ovan nämnda bestämmelsen inte var tillämplig vid överföring av uppgifter om enskilda mellan olika kontor. De allmänna försäkringskassorna har därefter slagits ihop med Riksförsäkringsverket och bildat en ny myndighet, Försäkringskassan, med verksamhet och kontorsnät över hela landet. Den omständigheten föranleder enligt Försäkringskassan inte en annan bedömning än vad JO uttalade i det refererade ärendet. Försäkringskassans verksamhet består således inte av olika verksamhetsgrenar i OSL:s mening och sekretessbestämmelserna utgör därför inte något hinder för överföring av uppgifter mellan olika ärenden och olika kontor. Vid en bedömning av om uppgifterna i dotterns handikappersättningsärende behövdes vid handläggningen av BB:s ansökan om sjukersättning får en utgångspunkt vara att utredningar i den typen av ärenden ska utgöra underlag för en samlad bedömning om den sökandes arbetsförmåga. Det huvudsakliga underlaget utgörs av den medicinska dokumentation som finns i ärendet. En diagnostiserad sjukdom är oftast inte tillräckligt underlag för bedömningen. Enligt de bestämmelser som var tillämpliga vid tiden för Försäkringskassans beslut (7 kap. 3 § lagen om allmän försäkring) skulle vid bedömningen av arbetsförmågan beaktas den försäkrades förmåga att försörja sig genom ett sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Förmågan till och faktiskt utfört arbete i hemmet kan bland annat beaktas vid bedömningen av arbetsförmågan (Försäkringskassans allmänna råd 2002:17). Under handläggningen av BB:s ansökan om sjukersättning framkom uppgifter som tydde på att familjesituationen och dotterns behov av stöd skulle kunna ha betydelse för bedömningen av BB:s arbetsförmåga. Av den anledningen hämtades uppgifterna in från dotterns ärende om handikappersättning. Av de uppgifter som hämtades in från dotterns ärende framgår att BB hjälper sin dotter framför allt genom regelbundet samtalsstöd och genom att skjutsa henne eftersom dottern inte klarar av att färdas kommunalt. För att beviljas handikappersättning för hjälp i den dagliga livsföringen krävs enligt praxis ett hjälpbehov av minst två timmars arbetstid per dygn. Enligt förarbetena till aktuell lagstiftning anges vidare att utöver den effektiva arbetstiden ska även vårdarens bundenhet samt eventuella behov av tillsyn beaktas (

text: prop. 1977/78:100

text: bilaga 8 s. 53). Eftersom det framkommer i BB:s vuxna dotters handikappersättningsärende att det är modern som utför den hjälp som den vuxna dottern är i behov av innebär detta att det arbete som BB utför motsvarar minst 14 timmars arbete i veckan. Arbetet i sig måste anses vara av sådant slag att det anses normalt förekommande då det hade kunnat utföras av annan stöd- eller kontaktperson. Därför är uppgifter som inhämtats från dotterns handikappersättningsärende enligt Försäkringskassans bedömning av betydelse för bedömningen av BB:s arbetsförmåga.

text: Överföring av uppgifter till Förvaltningsrätten I de handlingar som Försäkringskassan lämnade in till Förvaltningsrätten finns uppgifter som normalt sett omfattas av sekretess enligt

text: 28 kap. 1 §

text: OSL. Enligt

text: 10 kap. 16 §

text: OSL hindrar dock inte sekretess att en uppgift lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften förekommer. Bestämmelsen tillämpas bland annat vid överklagande till förvaltningsdomstolar. Den sekretessbrytande bestämmelsen omfattar enligt sin ordalydelse uppgifter som förekommer hos den myndighet vars beslut ska omprövas och är inte begränsad till uppgifter som förekommer i ett visst ärende eller på annat

text: sätt. Det är således avgörande om uppgifterna behövs, i detta fall hos Förvaltningsrätten, för omprövning av beslut. I förevarande ärende hade Försäkringskassan förelagts att yttra sig över vad BB anfört i sitt överklagande i ett mål angående rätt till sjukersättning. Mot bakgrund av hur det överklagade beslutet var formulerat och vad BB anfört i sitt överklagande behövde Försäkringskassan inför Förvaltningsrätten utveckla på vilket sätt uppgifter i dotterns handikappersättningsärende hade betydelse i hennes sjukersättningsärende. Detta är i yttrandet beskrivet så att de faktiska förhållandena visar att arbetsförmågan inte är nedsatt till minst tre fjärdedelar eller mer vilket är en förutsättning för att sjukersättningen ska kunna beviljas till en högre grad. Mot denna bakgrund anser Försäkringskassan att de uppgifter från dotterns handikappersättningsärende som lämnats till Förvaltningsrätten behövs för Förvaltningsrättens omprövning av Försäkringskassans beslut rörande BB:s rätt till sjukersättning. Även om JO-anmälan i detta ärende inte avser frågan om dokumentations- och kommuniceringsskyldighet enligt

text: och

text: 17 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, kan Försäkringskassan konstatera att Försäkringskassans handläggning av BB:s sjukersättningsärende brustit i det avseendet. De uppgifter som inhämtats från dotterns handikappersättningsärende har inte dokumenterats på annat sätt än i föredragningsmissivet och uppgifterna har inte kommunicerats med BB. Försäkringskassan beklagar detta. Yttrandet har beretts i samråd med LFC Norrköping och Processjuridiska enheten i Stockholm.

text: AA kommenterade yttrandet och påpekade att det JO-ärende med dnr 3159-1994 (se JO 1996/97 s. 474) som Försäkringskassan hänvisar till, rörde uppgifter som förekom i olika ärendeslag om en och samma försäkrad.

text: Bedömning

text: Överföring av uppgifter inom Försäkringskassan En uppgift som omfattas av sekretess får som huvudregel inte röjas för enskilda eller för andra myndigheter. Detsamma gäller mellan olika verksamhetsgrenar inom en myndighet när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra (8 kap. 1–2 §§ OSL).

text: JO har tidigare uttalat att en allmän försäkringskassas centralkontor inte kunde anses ha en sådan självständig ställning i förhållande till ett lokalkontor inom samma allmänna försäkringskassa att den regel som numera finns i

text: 8 kap. 2 §

text: OSL skulle tillämpas i fråga om överföring av uppgifter om enskilda mellan lokalkontoret och centralkontoret. JO fann vidare att det inte förelåg hinder för utbyte av uppgifter om enskilda inom eller mellan de allmänna försäkringskassorna (se JO 1996/97 s. 474).

text: Den 1 januari 2005 inrättades myndigheten Försäkringskassan och ersatte därmed de allmänna försäkringskassorna och Riksförsäkringsverket (RFV). I frågan om det skulle komma att finnas några sekretessgränser inom Försäkringskassan anfördes följande i förarbetena.

text: Den första förutsättningen som måste vara uppfylld för att en sekretessgräns skall uppstå inom en myndighet är således att det finns olika verksamhetsgrenar inom myndigheten. Först om så är fallet finns det anledning att pröva om de olika

text: verksamhetsgrenarna också är självständiga i förhållande till varandra. I den verksamhet som Riksförsäkringsverket och de allmänna försäkringskassorna bedriver har myndigheterna i princip bara att tillämpa 7 kap. 7 § sekretesslagen (numera ersatt av 28 kap. 1–3 och 6 §§ OSL, JO:s anmärkning). Bestämmelsen i 9 kap. 25 § sekretesslagen (numera ersatt av 28 kap. 5 och 7 §§, JO:s anmärkning) får anses ha marginell betydelse i detta sammanhang eftersom den bara innebär en förstärkning av sekretesskyddet för vissa uppgifter i ärenden enligt lagstiftningen om inkomstgrundad ålderspension. När nämnda myndigheter slås ihop till Försäkringskassan kommer 7 kap. 7 § och 9 kap. 25 § att bli tillämpliga hos den nya myndigheten. (- - -) Den generella utformningen av sekretessregleringen på socialförsäkringsområdet medför således att några olika verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening inte kommer att uppkomma inom den nya myndigheten såvitt gäller sakfrågorna (

text: prop. 2003/04:152 s. 250

text: ). Sekretess gäller alltså inte inom Försäkringskassan såvitt gäller myndighetens handläggning av försäkringsärenden. Detta innebär att den handläggare som utreder ett ärende kan inhämta uppgifter från ett annat ärende som rör samma eller en annan försäkrad om han eller hon behöver det i sitt arbete.

text: Uppgifterna ur dotterns ärende om handikappersättning får anses ha varit behövliga vid Försäkringskassans bedömning av BB:s arbetsförmåga. Myndigheten har därför varit oförhindrad att inhämta och använda sig av dessa.

text: Överlämnandet av uppgifter till Förvaltningsrätten Nästa fråga att ta ställning till är om Försäkringskassan även har varit oförhindrad att lämna uppgifterna ur dotterns ärende vidare till förvaltningsrätten.

text: Jag har tagit del av Försäkringskassans yttrande till förvaltningsrätten samt av de där till bifogade bilagorna.

text: Av yttrandet framgår bl.a. att BB:s dotter, trots att hon klarar den personliga omvårdnaden, har beviljats handikappersättning eftersom hon är helt beroende av annan – särskilt av BB – för att klara av sin dagliga livsföring. Det framgår vidare på vilket sätt och i vilken omfattning BB bistår sin dotter.

text: Till yttrandet bifogades Försäkringskassans beslut i dotterns ärende om handikappersättning samt en journalanteckning ur det ärendet. Av journalanteckningen framgår att BB uppgivit att dottern är beroende av hennes hjälp. Journalanteckningen innehåller inte några uppgifter om dotterns diagnos eller personliga förhållanden i övrigt.

text: Till yttrandet bifogades även ett personligt brev som BB:s dotter gett in i samband med sin ansökan om handikappersättning. I brevet ger hon en personlig beskrivning av sina besvär och sin situation samt uppger att hon får daglig hjälp av sin mamma.

text: Jag delar Försäkringskassans uppfattning att de i ärendet utlämnade uppgifterna om BB:s dotter omfattas av sekretess.

text: Sekretess hindrar inte att uppgift lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för omprövning av beslut eller åtgärd av den myndigheten där uppgiften

text: förekommer (

text: 10 kap. 16 §

text: OSL). Enligt förarbetena till motsvarande bestämmelse i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: avses med omprövning även överprövning i domstol (se

text: prop. 1979/80:2 s. 323

text: Bestämmelsen ovan innebär inte att myndigheter har någon allmän befogenhet att lämna sekretessbelagda uppgifter till en överordnad myndighet eller domstol. För att den sekretessbrytande regeln ska bli tillämplig krävs att uppgifterna ifråga behövs i den mottagande myndighetens verksamhet. I förarbetena uttalas att den myndighet, där den sekretessbelagda uppgiften förekommer, i regel bör kunna utgå från att den myndighet som begär att få uppgiften också behöver den i sin verksamhet (

text: a. prop. s. 323

text: f.). Detta uttalande talar för att lagstiftaren utgått från att frågan om utlämnande uppkommit till följd av den mottagande myndighetens begäran. Någon sådan begränsning föreskrivs emellertid inte i lagtexten.

text: I förevarande fall har uppgifterna ifråga lämnats i samband med kommuniceringen efter den mottagande myndighetens, dvs. förvaltningsrättens, begäran om yttrande i samband med en överprövning. Jag har i tidigare ärenden, där en länsrätt hade begärt Försäkringskassans yttrande i ett hos domstolen pågående mål, uttalat att då det inte är fråga om en begäran om specificerade uppgifter får den närmare behovsprövningen ankomma på den utlämnande myndigheten (se bl.a. JO 2009/10 s. 352). Det är min uppfattning att myndigheten i samband med en sådan behovsprövning bör hålla i minnet att det är fråga om tillämpning av en undantagsbestämmelse. En viss försiktighet bör därmed iakttas.

text: Uppgifterna i Försäkringskassans yttrande får, enligt min bedömning, anses ha varit behövliga hos förvaltningsrätten. Jag har heller inte några invändningar mot att den journalanteckning, där BB uppger att hon hjälper sin dotter, bifogades. Beträffande det bifogade beslutet får uppgifterna om dotterns diagnos anses ha varit obehövliga för förvaltningsrättens prövning medan uppgifterna i det personliga brevet får anses ha varit obehövliga i sin helhet. De borde därför inte ha överlämnats till förvaltningsrätten.

text: Dokumentations- och kommuniceringsskyldigheten Uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för ärendet utgång ska antecknas (

text: 15 §

text: FL). En god dokumentation bör även omfatta sådant som anger och förklarar myndighetens ställningstaganden. Om ett ärende avser myndighetsutövning har den enskilde dessutom rätt att ta del av och yttra sig över uppgifter som tillförts ärendet genom någon annan än honom själv (

text: 17 §

text: FL).

text: Som framgår av Försäkringskassans remissvar har myndigheten brustit i sin dokumentations- och kommuniceringsskyldighet i förevarande fall. Självfallet skulle de från dotterns ärende inhämtade uppgifterna ha dokumenterats i BB:s akt och därefter ha kommunicerats med henne.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.


nyckelord: Tvångsmedel/tvångsåtgärder Visitation

publisher: Justitieombudsmannen

title: Initiativärende mot Kriminalvårdsstyrelsen om försöksverksamhet med inpasseringskontroll av personalen vid en kriminalvårdsanstalt

org: jo

text: I ett beslut den 27 maj 2003 anförde JO Lundin följande.

type: stycke

text: Initiativet

type: rubrik

text: I en artikel i Dagens Nyheter den 20 februari 2003 med rubriken ”Fängelsepersonal på Hall visiteras” stod i korthet följande att läsa.

text: I enlighet med ett beslut av Kriminalvårdsstyrelsen måste de 300 anställda vid anstalten Hall i Södertälje från och med den här veckan passera en metalldetektor på väg in till den slutna anstalten. De anställdas kläder kontrolleras också slumpvis av en särskild säkerhetsgrupp. Men den skärpta kontrollen strider mot den lag som säger att statsanställda inte får kroppsvisiteras. Kriminalvårdsstyrelsen har nu skrivit till regeringen och begärt att anstaltspersonal undantas från lagen mot bakgrund av ”mycket allvarliga problem med insmugglade mobiltelefoner”. För att kringgå dagens regler kallas visitationerna på anstalten Hall ”försöksverksamhet”. Något slutdatum är dock inte utsatt. ”Vi kommer att köra det här tills det blir en lagändring”, säger chefen för anstalten Hall, AA.

text: Artikeln föranledde mig att samma dag besluta att utreda saken inom ramen för ett initiativärende.

text: Utredningen

text: Ett yttrande begärdes från Kriminalvårdsstyrelsen. I sitt svar den 22 april 2003 anförde tf. generaldirektören BB följande.

text: Den verksamhet som beskrivs i den artikel som aktualiserat JO:s ärende inleddes med en skrivelse från Kriminalvårdsmyndigheten Hall till Kriminalvårdsstyrelsen den 17 januari 2002. I skrivelsen, som även undertecknats av berörda fackliga organisationer, begärdes styrelsens medgivande till utökad kontroll vid inpassering till anstalten, skrivelsen bifogas (utelämnad i JO:s beslut). Skrivelsen gav upphov till fördjupade kontakter mellan styrelsen och anstaltsledningen samt de fackliga organisationerna. Efter vidare överväganden beslutade kriminalvårdsmyndigheten den 12 december 2002 att översända ytterligare en skrivelse, nu med en begäran om att få medgivande till att inleda en försöksverksamhet med utökad inpasseringskontroll, skrivelsen bifogas (utelämnad i JO:s beslut).

text: Den 9 januari 2003 beslutade Kriminalvårdsstyrelsen att uppdra åt Kriminalvårdsmyndigheten Hall att från och med den 3 februari inleda en försöksverksamhet med utökad inpasseringskontroll vid anstalten Hall, se bifogade protokoll (utelämnat i JO:s beslut). Som framgår av den PM som bifogats protokollet bedömde styrelsen att behovet av utökad inpasseringskontroll vid anstalten Hall var så stort att sådana kontrollåtgärder bör inledas trots att det inte ansågs klarlagt i vad mån en statlig arbetsgivare med förpliktande verkan kan ålägga de anställda att underkasta sig en kontrollåtgärd i form av kroppsvisitation. Med hänsyn bl.a. till att styrelsen bedömde det som osäkert om gällande rätt medger möjlighet att ålägga personalen en skyldighet att genomgå en inpasseringskontroll och till behovet av att utföra generella kontroller av samtliga andra som avser att träda in i anstaltslokalerna översände styrelsen den 27 januari 2003 en framställan till Justitiedepartementet med en begäran om en uttrycklig reglering i lag av sådana kontroller i anstalt och häkte. Kriminalvårdsstyrelsen hänvisar till framställan för en närmare redogörelse för styrelsens överväganden i frågan. I framställan har styrelsen även återgett på vilket sätt frågan om utökade kontroller behandlats under senare tid. Som framgår av det yttrande från Kriminalvårdsmyndigheten Hall som styrelsen inhämtat i detta ärende har en inpasseringskontroll efterfrågats även av anställda vid kriminalvårdsmyndigheten. Inpasseringskontrollen bedrivs för personalens vidkommande under detta inledande skede inte som en tvingande kontroll. Arbetsgivaren kan inte sägas beordra de anställda att passera kontrollen och den anställdes vilja är avgörande för om kontrollen skall genomföras. Den anställde som inte accepterar att kontrolleras via den metalldetektor som är i fråga underkastas inte något tvång från arbetsgivarens sida. För de anställda är kontrollen inte förenad med någon sanktion för det fall de inte accepterar att den utförs. Styrelsen uppfattar därmed att försöksverksamheten inte kan sägas utgöra ett sådant påtvingat kroppsligt ingrepp som varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (jämför de bedömningsgrunder som redovisas av Arbetsdomstolen i

text: AD 1984 nr 94

text: ). På det sätt Kriminalvårdsmyndigheten Hall bedriver försöksverksamheten med inpasseringskontroll av personal kan det därför enligt Kriminalvårdsstyrelsens mening inte hävdas att kontrollen står i strid med gällande rätt. Som framgår av kriminalvårdsmyndighetens yttrande utförs inpasseringskontrollen såvitt gäller uppdragstagare på samma sätt som för anställda. Inte heller för deras del kan kontrollen ifrågasättas ur ett rättsligt perspektiv. Styrelsen uppfattar att också inpasseringskontroll vad gäller advokater, tjänstemän från andra myndigheter och liknande befattningshavare inte heller är påtvingad. De tillfrågas om de vill passera metalldetektorn och deras vilja blir avgörande för om kontrollen skall genomföras. Det finns därför inte skäl att ifrågasätta det rättsenliga i den inpasseringskontroll som kan förekomma för dessa. Kriminalvårdsmyndigheten har uppgett att vid privata besök till intagna i anstalten Hall kontrolleras besökaren regelmässigt. Metalldetektorn används nu som en metod i samband med denna kontroll. Försöksverksamheten har med andra ord inte inneburit någon ändring av de rutiner som sedan tidigare tillämpades vid anstalten. Styrelsen har i den ovannämnda framställan till Justitiedepartementet begärt lagstöd för generella inpasseringskontroller av bl.a. besökare till intagna vid vissa anstalter och häkten. I framställan framförde styrelsen i denna del bl.a. att nuvarande bestämmelser innebär att en prövning av om en besökare skall underkastas en inpasseringskontroll som innebär kroppsvisitation skall göras i varje enskilt fall. Styrelsen framhöll vidare att på de anstalter där icke behandlingsmotiverade missbrukare placeras eller där otillåtna föremål påträffats i stor omfattning får kontrollbehovet allmänt sett anses så stort att inpasseringskontrollen där torde behövas i sådan omfattning att den i det närmaste får ett regelmässigt inslag. Regeringen har i ett lagstiftningsarbete också uttalat sig för en tillämpning med kontroll som huvudregel såvitt gäller bevakning under besök även om det skall göras en prövning i varje enskilt fall (se

text: prop. 1994/95:124 s. 35

text: f.).

text: Det finns ett flertal skäl för att vid anstalten Hall, med de särskilda krav på säkerhet som skall gälla där, ha en ordning med generell kontroll av besökare till intagna. Kriminalvårdsstyrelsen menar dock att dagens lagstiftning fordrar en prövning med hänsyn till omständigheterna i varje särskilt fall, se bl.a. JO 1991/92 s. 127. Styrelsen förutsätter att kriminalvårdsmyndigheten ser över sin rutin vad gäller inpasseringskontroll av besökare så att den står i överensstämmelse med de bestämmelser som kriminalvården har att tillämpa i dag. Kriminalvårdsstyrelsen vill avslutningsvis framhålla att, utöver att för- hindra insmuggling av mobiltelefoner, syftar försöksverksamheten till att skapa klarhet i och förebygga de problem av mer praktisk art som kan finnas med en inpasseringskontroll av större omfattning. Förhoppningsvis kommer erfarenheterna av kontrollverksamheten vid anstalten Hall att innebära att likartade kontroller kan inledas vid andra anstalter och häkten utan större problem efter det att den begärda lagändringen kommit till stånd. Styrelsen ser dock för dagen inte anledning att inleda motsvarande försöksverksamheter på andra anstalter eller häkten.

text: Bedömning

text: Inledningsvis vill jag framhålla att detta initiativärende endast avser verksamheten med kontroll av de anställda.

text: Enligt

text: regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp och mot kroppsvisitation, om inte begränsningar i den rättigheten har gjorts i lag (

text: 2 kap.

text: och

text: 12 §§

text: RF). Med kroppsvisitation avses undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig (

text: 28 kap. 11 § tredje stycket rättegångsbalken

text: ). Kroppsvisitation omfattar även undersökning med metalldetektor (

text: prop. 1993/94:24 s. 33

text: ). Man kan avstå från grundlagsskyddet för den kroppsliga integriteten genom att lämna sitt medgivande till åtgärden. Avståendet måste i så fall vara i verklig mening frivilligt och inte påtvingat genom hot om sanktion (JO 1984/85 s. 227).

text: Kriminalvårdsstyrelsen har i sitt remissvar anfört att de anställdas deltagande i försöksverksamheten med inpasseringskontroll är frivilligt och att den som inte accepterar att kontrolleras inte drabbas av någon form av sanktion från arbetsgivarens sida. Enligt styrelsens mening kan försöksverksamheten därför inte sägas utgöra ett sådant påtvingat kroppsligt ingrepp som varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot enligt reglerna i

text: regeringsformen

text: . Kontrollen står därför enligt Kriminalvårdsstyrelsens uppfattning inte i strid med gällande rätt.

text: Jag delar Kriminalvårdsstyrelsens uppfattning att försöksverksamheten med inpasseringskontroll inte kan anses strida mot

text: regeringsformen

text: , eftersom det – i vart fall i formell mening – är frivilligt att delta i kontrollen. Jag vill dock anföra följande. Även om en anställd som väljer att inte passera metalldetektorn inte drabbas av några sanktioner från arbetsgivarens sida kan det ifrågasättas om han eller hon uppfattar möjligheten att avstå från att delta i kontrollen som ett verkligt alternativ. Med hänsyn till hur den som gör ett sådant val riskerar att betraktas – av såväl arbetsgivare som arbetskamrater – finns det som jag ser det en påtaglig risk för att valmöjligheten i praktiken kan uppfattas som illusorisk. Därför är det enligt

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Anstalt
Avlyssning
Besök
Grundläggande fri- och rättigheter
Postgranskning

title: Uttalanden om bl.a. befordran av myndighetspost till intagna och deras kommunikation med advokater

sammanfattning: Anstalten Hall har en rutin som går ut på att intagna öppnar myndighetspost i närvaro av personal på en särskilt anvisad plats. Enligt Kriminalvården står dock anstaltspersonalen på andra sidan om det bord där den intagne sitter och öppnar posten och kan därför inte se innehållet. JO anser att ett sådant förfarande strider mot syftet med reglerna om skydd för myndighetspost, även om det i och för sig inte utgör brevgranskning. Enligt henne kan det visserligen vara en fördel ur proportionalitetshänseende om en intagen, som kan antas vidta otillåtna åtgärder, tar del av sin myndighetspost på ett sådant sätt att en tvångsåtgärd i form av t.ex. kroppsvisitation därefter kan undvikas. JO uttalar dock att den beskrivna ordningen skulle kunna medföra att personalen faktiskt har en möjlighet att se innehållet eller få en uppfattning om det och att förfarandet då inte är förenligt med skyddet för den förtroliga kommunikationen och regleringen om befordran av myndighetspost. Ordningen för befordran av myndighetspost vid Hall kan enligt JO ifrågasättas. I beslutet påminner JO också om att ett okontrollerat advokatbesök inte får övervakas med övervakningskamera. Vidare framhålls att det inte finns utrymme för någon form av avlyssning av elektronisk kommunikation mellan en intagen och en advokat när det rör sig om en rättslig angelägenhet.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 28 september 2021 framförde AA klagomål mot Kriminalvården, anstalten Hall. AA anförde bl.a. följande.

text: Han är placerad på anstaltens säkerhetsavdelning. På denna avdelning är samtliga utrymmen förutom cellerna övervakade med ljud och bild. Övervakningsutrustningen är ständigt aktiverad, vilket innebär att telefonsamtal mellan intagna och advokater avlyssnas. Dessutom granskar anstalten s.k. myndighetspost trots att den intagne inte har begärt en innehavsprövning. Vid ett tillfälle fick han öppna och gå igenom handlingar från Svea hovrätt övervakad av tre kriminalvårdare. Han utlovades att få tillgång till dessa i enrum dagen därpå, men han har ännu inte fått någon möjlighet till det. När han påpekade att han måste få läsa handlingarna fick han till svar att de skulle granskas och att en

text: intagen under inga omständigheter får vistas ensam med myndighetspost. Eftersom han är åtalad och har ett pågående resningsärende är det särskilt angeläget för honom att utan övervakning kunna samtala med sina juridiska ombud och ta emot besök av dem samt gå igenom myndighetspost.

text: AA kompletterade därefter sin anmälan.

text: Utredning m.m.

text: Kriminalvården uppmanades att yttra sig över AA:s klagomål. I remissvaret anförde Kriminalvården, Region Stockholm, genom regionchefen i huvudsak följande:

text: Kriminalvården har inhämtat uppgifter från ledningen vid anstalten Hall. Rutinen vid säkerhetsavdelningen är sådan att myndighetspost befordras till den intagne i ett studierum. Personal är närvarande i rummet men på ett sådant avstånd att de absolut inte kan se vad brevet innehåller. Den intagne tar del av brevet på ena sidan ett stort bord och personalen står på andra sidan bordet, flera meter ifrån. Om den intagne begär att få inneha försändelsen så sker en prövning. Nekas den intagne meddelas ett motiverat skriftligt beslut. Om den intagne inte önskar inneha handlingen går den okontrollerad till förrådet. Anmälarens beskrivning kring befordran av handlingar från Svea hovrätt den 24 september 2021 överensstämmer inte med anstaltens rutin. Då den personal som anmälaren namnger inte varit i tjänst sedan flera månader har anmälarens påståenden inte kunnat följas upp. Handlingar som rör den intagnes egna ärenden i domstol nekas aldrig. Däremot medges normalt endast innehav av sådana handlingar under tid när den intagne vistas ensam. På säkerhetsenheten är samtalsrummen försedda med kameraövervakning. Kameran täcks över vid besök som inte kontrolleras. Någon ljudupptagning eller avlyssning äger inte rum. Anmälaren har varit placerad i anstalten Hall sedan 8 september 2021 och har under den tiden inte haft några besök av advokat. Han har endast haft ett besök av en närstående, besöket genomfördes i ett glasruterum och inte i rum avsedda för okontrollerade besök.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 1 kap. 6 § fängelselagen (2010:610)

text: följer att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Av

text: 5 kap. 1 § fängelselagen

text: följer att en intagen får ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motiverade med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Med personliga tillhörigheter avses all den egendom som tillhör en intagen, inklusive försändelser (

text: prop. 2009/10:135 s. 134

text: ). I

text: 5 kap. 2 § fängelselagen

text: anges bl.a. att tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får omhändertas och förvaras för den intagnes räkning. Enligt 7 kap. 2 § får ett besök, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, kontrolleras genom att personal övervakar besöket eller att besöket äger rum i ett besöksrum som är så utformat att det omöjliggör att föremål överlämnas. Ett besök av en advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet får kontrolleras endast om advokaten eller den intagne begär det.

text: Enligt

text: 7 kap. 6 § fängelselagen

text: ska en försändelse mellan en intagen och en advokat, en svensk myndighet eller ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda vidarebefordras utan granskning. I samma bestämmelse föreskrivs att om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare av en sådan försändelse till en intagen är oriktig, får försändelsen granskas i syfte att utreda vem avsändaren är.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Innehållet i myndighetspost kan ibland vara sådant att den intagne inte får inneha det på bostadsrummet. Det kan t.ex. i anstalt röra sig om domar, förundersökningsprotokoll eller liknande som i vissa fall inte får innehas av säkerhetsskäl. Kriminalvården måste ändå befordra myndighetsposten, dvs. låta den intagne ta del av den. Praktiskt löses denna befordran genom att den intagne får ta del av innehållet i försändelsen på en särskilt anvisad plats. JO har i flera beslut (t.ex. den 6 december 2013, dnr 4465-2012 m.fl. [beslutet är även redovisat i JO:s ämbetsberättelse, se JO 2014/15 s. 193, JO:s anm.]) inte haft några invändningar mot en sådan rutin. Ett förfarande där en intagen uppmanas att öppna myndighetspost i närvaro av anstaltspersonal strider mot syftet med reglerna om skydd för myndighetspost och får därför inte användas. (Se exempelvis JO 1994/95 s. 175.) Som framgår av anmälan så övervakas den intagne när denne tar del av myndighetspost. Personalen är dock placerad så att det är uppenbart att skyddet för förtrolig kommunikation upprätthålls. Den intagne övervakas endast för att kunna uppmärksamma om denne gömmer delar av innehållet i försändelsen. Detta hanteringssätt bedöms vara betydligt mindre ingripande än att den intagne tar del av försändelserna i enrum och därefter, om bedömningen görs att det finns anledning att anta att otillåtna föremål anträffas, genomgår en ytlig kroppsbesiktning. Just vid säkerhetsavdelningen finns det ofta anledning att anta att otillåtna föremål skulle anträffas om den intagne inte övervakas när denna tar del av myndighetspost. Exempelvis beställer anmälaren många domshandlingar från landets domstolar som gäller andra intagna. Okontrollerade besök avlyssnas inte vid säkerhetsavdelningen, anstalten Hall.

text: AA kommenterade remissvaret. Han inkom därefter, den 3 maj 2022, med en ny anmälan. AA klagade då på att anstalten hade granskat post som han lämnat in för befordran till Kriminalvårdens huvudkontor. Den anmälan lades upp som ett nytt ärende, JO:s dnr 3769-2022, och efter remiss till myndigheten meddelades ett kritikbeslut den 14 november 2022.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har i huvudsak redogjort för de bestämmelser i

text: fängelselagen (2010:610)

text: som är av betydelse i ärendet. Jag kan tillägga att elektronisk kommunikation mellan en intagen och en advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet enligt

text: 7 kap. 5 § andra stycket fängelselagen

text: inte får avlyssnas.

text: AA:s uppgifter om ljud- och bildövervakning i anstalten av förhållandena vid intagnas kontakter med advokater har bemötts av Kriminalvården. Remissvaret är något oklart men jag utgår från att anstalten är väl medveten om vad som gäller. Likväl vill jag påminna om följande. Om ett besök av en advokat inte ska kontrolleras enligt

text: 7 kap. 2 § andra stycket fängelselagen

text: , dvs. varken

text: advokaten eller den intagne begärt det, får samtalsrummet givetvis inte övervakas med övervakningskamera. Detta gäller även om övervakningskameran inte spelar in ljud och oavsett om inspelningen sparas eller raderas (jfr JO 2020/21 s. 385). När det sedan gäller elektronisk kommunikation lämnar som nyss framgått bestämmelsen i

text: 7 kap. 5 § andra stycket fängelselagen

text: inget utrymme för någon form av avlyssning av sådan kommunikation mellan en intagen och en advokat när det rör sig om biträde i en rättslig angelägenhet. Jag har tidigare uttalat allvarlig respektive mycket allvarlig kritik mot anstalter när avlyssningsförbudet överträtts genom att personal närvarade i rummet utan att den intagne begärt personalens bistånd under samtalet (se beslut den 8 mars 2022, dnr 3272-2021, och den 28 september 2022, dnr 2282-2022).

text: Kriminalvården har i remissvaret förklarat att det som AA anfört om hanteringen av handlingar från Svea hovrätt inte har kunnat följas upp av myndigheten, men att förfarandet inte överensstämmer med anstaltens rutin. Jag uppfattar att myndigheten menar att en innehavsprövning görs först sedan en intagen begärt att få inneha en tillhörighet och att det inte gått att klarlägga hur det förhållit sig med ett eventuellt löfte till AA om hur han skulle få läsa de aktuella domstolsdokumenten. Enligt min bedömning är det inte meningsfullt med ytterligare utredningsåtgärder för att försöka få klarhet i det sistnämnda avseendet. Jag får därför konstatera att det som har kommit fram i denna del inte ger skäl till någon kritik från min sida.

text: Myndighetspost ska vidarebefordras utan granskning. Om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare av en sådan försändelse till en intagen är oriktig, får dock försändelsen granskas i syfte att utreda vem avsändaren är. Som Kriminalvården har redogjort för framgår detta av

text: 7 kap. 6 § fängelselagen

text: . Bestämmelsen kan ses som en anpassad form för de intagna av det grundlagsskydd mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse som gäller för var och en enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (se

text: prop. 2009/10:135 s. 110

text: f.).

text: I det nu aktuella fallet har Kriminalvården bekräftat att anstaltspersonal är närvarande när intagna öppnar myndighetspost. Av JO:s tidigare uttalanden framgår att ett sådant förfarande har ansetts strida mot syftet med reglerna om skydd för myndighetspost, även om det i och för sig inte utgör brevgranskning (se

text: JO 2009/10 s. 188

text: och 1994/95 s. 175). Jag har samma uppfattning. Det kan noteras att myndighetens handbok om intagnas försändelser (

text: ) redogör för de tidigare JO-uttalandena. Den ordning som gäller vid anstalten Hall kan redan mot denna bakgrund ifrågasättas.

text: Kriminalvården har anfört att personalen är placerad så att det är uppenbart att skyddet för förtrolig kommunikation upprätthålls och att personalnärvaron enbart syftar till att säkerställa att den intagne inte gömmer delar av försändelsens innehåll. Jag kan instämma i att det i och för sig är en fördel om arrangemanget när en intagen, som kan antas vidta otillåtna åtgärder, tar del av sin myndighetspost i praktiken kan ordnas på ett sådant sätt att en tvångsåtgärd i

text: form av t.ex. kroppsvisitation därefter så långt möjligt kan undvikas. Det är för övrigt väl i linje med att en kontroll- eller tvångsåtgärd endast får användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden, och att om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig så ska den användas (

text: 1 kap. 6 § fängelselagen

text: ). I det aktuella utrymmet står dock kriminalvårdspersonalen på andra sidan om det bord där den intagne sitter när han öppnar sin myndighetspost. Det skulle kunna medföra att personalen faktiskt har en möjlighet att se innehållet eller i vart fall kan få en uppfattning om detta. Jag vill understryka att ett sådant förfarande inte är förenligt med skyddet för den förtroliga kommunikationen och regleringen om befordran av myndighetspost. Vidare finns det anledning att påminna om de kritiska synpunkter som JO efter en inspektion av anstalten Hall våren 2018 framförde på delar av rutinerna vid befordran av myndighetspost till intagna, som medförde att viss granskning då ägde rum (se JO:s protokoll i dnr 2416-2018).

text: Jag hyser alltså flera tveksamheter kring ordningen i detta avseende vid anstalten Hall, och det finns enligt min mening skäl för anstalten att överväga den samt att se över rutinerna. I sammanhanget vill jag uppmärksamma att andra verksamhetsställen, såsom anstalten Ystad, har en rutin enligt vilken intagna ska få ta del av myndighetspost enskilt i ett rum men att sådan post i vissa fall vägs före och efter befordran (se Kriminalvårdens Tillsynsrapport VO Ystad 2022:2, s. 21 f.).

text: Det som framkommit i övrigt motiverar inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

title: Kritik mot Polismyndigheten i Skåne och åklagare vid Åklagarmyndigheten för handläggningen av ett beslag

text: Anmälan

text: I en anmälan jämte kompletteringar till denna framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Skåne och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Kristianstad, m.fl. med anledning av handläggningen av ett beslag m.m. Han var missnöjd bl.a. med att han inte hade fått tillbaka en signalpistol trots att Kristianstads tingsrätt hade ogillat åklagarens yrkande om att pistolen skulle förverkas och förordnat att beslaget av densamma skulle hävas.

text: Utredning

text: Kristianstads tingsrätts dom den 3 oktober 2003 i mål B 1344-03, Hovrättens över Skåne och Blekinge dom den 30 mars 2004 och huvudförhandlingsprotokoll i mål B 2690-03 samt Högsta domstolens beslut den 30 augusti 2004 i mål B 1880-04 infordrades. Vidare infordrades handlingar i åklagarkammarens i Kristianstad ärende 306A-1678-03.

text: Av anmälan med bilagor och de inhämtade handlingarna framgick bl.a. följande.

text: I domen den 3 oktober 2003 ogillade tingsrätten ett åtal mot AA om försök till mord. Vidare ogillade tingsrätten ett yrkande om förverkande av en i beslag tagen signalpistol m.m. samt förordnade att detta beslag skulle hävas. Kammaråklagaren BB överklagade domen. I överklagandeskriften, daterad den 9 oktober 2003, yrkade han bl.a. ”bifall till yrkandet att beslagtagen signalpistol skall förklaras förverkad”.

text: AA begärde därefter vid polismyndigheten att återfå signalpistolen. I en skrivelse daterad den 29 oktober 2003 upplyste CC vid polismyndighetens beslags-avdelning honom om att polisen inte kunde lämna ut signalpistolen, eftersom BB hade överklagat tingsrättens dom till hovrätten och där begärt att signalpistolen skulle förverkas. Vidare uppgav CC att signalpistolen kunde lämnas ut först när domen i målet vunnit laga kraft.

text: I ett beslut under huvudförhandlingen i hovrätten den 16 mars 2004 förordnade hovrätten, på yrkande av åklagaren, om beslag av bl.a. signalpistolen. I hovrättens dom förklarades bl.a. den i beslag tagna signalpistolen förverkad.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som hade gjorts inför ställningstagandet att signalpistolen inte skulle lämnas ut till AA trots att tingsrätten hävt beslaget.

text: Polismyndigheten anförde i huvudsak följande.

text: Upplysningar

text: AA åtalades vid Kristianstads tingsrätt år 2003 för försök till mord. Den åtalade gärningen innefattade bl.a. att AA avfyrade en signalpistol mot sin bror DD. Signalpistolen var vid tiden för åtalet tagen i beslag och förvarades vid beslagsenheten vid Polisområde Nordöstra Skåne. Åklagaren yrkade i samband med åtalet att signalpistolen skulle förverkas. Kristianstads tingsrätt ogillade i dom den 3 oktober 2003 åtalet såvitt det avsåg försök till mord. Tingsrätten ogillade vidare åklagarens yrkande om förverkande av signalpistolen och förordnade att beslaget skulle hävas. Åklagaren överklagade domen till Hovrätten över Skåne och Blekinge genom ett överklagande daterat den 9 oktober 2003. Efter tingsrättens dom begärde AA hos polismyndigheten att signalpistolen skulle lämnas ut till honom. AA upplystes den 29 oktober 2003 skriftligen av en befattningshavare vid beslagsenheten vid Polisområde Nordöstra Skåne att eftersom åklagaren hade överklagat tingsrättens dom, bl.a. med ett yrkande om förverkande av signalpistolen, lämnade polismyndigheten inte ut godset. I skrivelsen klargjordes att signalpistolen kunde lämnas ut först efter en lagakraftägande dom. Hovrätten över Skåne och Blekinge förordnade i beslut den 16 mars 2004 att signalpistolen skulle tas i beslag. Hovrätten förklarade vidare i dom den 30 mars 2004 signalpistolen förverkad.

text: Tillämpliga bestämmelser

text: När ett mål avgörs skall rätten enligt

text: 27 kap. 8 § femte stycket rättegångsbalken

text: pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Rätten får enligt samma lagrum i samband med dom meddela beslut om beslag. Om det inte längre finns skäl för beslag skall enligt

text: 27 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken

text: beslaget omedelbart hävas. Gällande rätt får anses innebära att beslag alltid skall hävas i samband med ogillande dom (se JO 1978/79 s. 28 och

text: SOU 1995:47 s. 435

text: ff.). Beslut om hävande av beslag går genast i verkställighet (jfr

text: 30 kap. 12 § första stycket 3 p rättegångsbalken

text: angående bl.a. rättens beslut under rättegången). Åklagaren anses ha en möjlighet att efter att rätten har hävt ett beslag, t.ex. till följd av en ogillande dom, på nytt ta egendomen i beslag i samband med att domen överklagas (se

text: SOU 1995:47 s. 443

text: ff. med där gjorda hänvisningar).

text: Yttrande

text: Signalpistolen var vid tiden för AA:s begäran om utlämnande inte tagen i beslag. Av gällande rätt framgår att polismyndigheten därmed borde ha lämnat ut signalpistolen på AA:s begäran. Polismyndighetens besked till AA var därmed felaktigt. En förklaring till polismyndighetens beslut skulle kunna vara att den ansvarige befattningshavaren uppfattat saken så att åklagaren åter hade tagit egendomen i beslag efter tingsrättens dom. Ett möjligt stöd för en sådan tolkning kan anses följa av åklagarens yrkande i överklagandet till hovrätten där det anges att åklagaren ”yrkar bifall till yrkandet att beslagtagen signalpistol skall förklaras förverkad”.

text: Åklagarens skrivning kan ge intryck av att signalpistolen vid tiden för överklagandet var tagen i beslag. Den ansvarige befattningshavaren har också gjort gällande att en sådan tolkning låg till grund för beslutet att inte lämna ut signalpistolen. Det villkor om lagakraftägande dom som anges i skrivelsen från polismyndigheten till AA stämmer under alla förhållanden inte med gällande rätt.

text: Ärendet remitterades därefter till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som åklagaren hade gjort avseende signalpistolen m.m. sedan tingsrätten hävt beslaget.

text: Åklagarmyndigheten kom in med ett remissvar jämte upplysningar från kammaråklagaren BB och chefsåklagaren EE, åklagarkammaren i Kristianstad.

text: BB upplyste sammanfattningsvis följande. I samband med överklagandet av tingsrättens dom yrkade han förverkande av den aktuella signalpistolen samt åberopade som bevisning syn av denna. Av förbiseende framställde han inte något yrkande om att hovrätten skulle ta signalpistolen i beslag. – Han ställde sig tveksam till att en åklagare, som hävdats i polismyndighetens yttrande, har möjlighet att på nytt ta egendom i beslag då detta i praktiken skulle innebära att åklagaren överprövar en domstols beslut.

text: EE anförde inget ytterligare för egen del utan hänvisade till BB:s upplysningar.

text: Åklagarmyndigheten anförde bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Åklagaren överklagade tingsrättens dom den 9 oktober 2003. I överklagandet framställde åklagaren bl.a. det yrkandet att ”beslagtagen signalpistol skall förklaras förverkad”. Uppgiften om att pistolen var i beslag var emellertid felaktig. Först den 16 mars 2004 beslutade hovrätten efter yrkande av åklagaren att om beslag av pistolen. I en dom den 30 mars 2004 beslutade hovrätten om förverkande av pistolen.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 36 kap. 2 § brottsbalken

text: framgår bl.a. att egendom som använts som hjälpmedel vid brott enligt balken får förklaras förverkat. Av

text: 27 kap. 1 § rättegångsbalken

text: framgår att föremål som skäligen kan antas vara på grund av brott förverkat får tas i beslag. Av 8 § femte stycket framgår att då målet avgörs skall rätten pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Av första stycket samma lagrum framgår att om det inte längre finns skäl för beslag skall det omedelbart hävas. Beslag skall alltid hävas vid frikännande dom (se JO 1978/79 s. 28 och

text: SOU 1995:47 s. 435

text: ff.).

text: Bedömning

text: I förevarande fall hävde tingsrätten det aktuella beslaget i samband med att rätten avgjorde målet och ogillade åtalet. Åklagaren hade i samband med att han överklagade domen kunnat framställa ett yrkande om att hovrätten med ändring av tingsrättens beslut skulle förklara att pistolen skulle tas i beslag. Så skedde emellertid inte och åklagaren har i yttrande förklarat att det berodde på ett rent förbiseende. Av vad som framkommit framgår att några andra rättsliga överväganden avseende signalpistolen än att den borde förverkas såsom brottsverktyg troligen inte gjorts.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att Kristianstads tingsrätt i domen den 3 oktober 2003 ogillade ett åtal om försök till mord och ett yrkande om förverkande av den aktuella signalpistolen samt hävde beslaget av densamma. I BB:s överklagandeskrift yrkades att den i beslag tagna signalpistolen skulle förklaras förverkad. Efter tingsrättens dom – men innan huvudförhandling hölls i hovrätten – vände sig AA till polismyndigheten och begärde att återfå signalpistolen. Polismyndigheten lämnade emellertid inte ut signalpistolen med hänvisning till att domen hade överklagats och att signalpistolen kunde lämnas ut först när domen vunnit laga kraft.

text: Enligt rådande uppfattning innebär gällande rätt, som både polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har anfört, att ett beslag alltid skall hävas vid frikännande dom. Detta gäller oavsett grunden för beslaget (se t.ex. Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: II, s. 27:25 f. och Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, s. 659 ff.). I princip skall det beslagtagna återlämnas genast efter beslut om upphävande (Gunnel Lindberg, a.a. s. 430). En polismyndighet har inte befogenhet att göra någon slags överprövning av en domstols beslut att häva ett beslag (JO 1987/88 s. 50).

text: Som polismyndigheten anfört borde myndigheten alltså rätteligen ha lämnat ut signalpistolen till AA, och detta även om domstolens beslut i saken inte hade vunnit laga kraft. Det besked AA fick var således felaktigt. Såvitt framgår av polismyndighetens yttrande har den ansvarige befattningshavaren uppgett att han tolkade BB:s skrivning i överklagandeskriften på så sätt att signalpistolen vid tiden för överklagandet åter var tagen i beslag, vilket bidrog till att pistolen inte lämnades ut. Jag har i och för sig viss förståelse för att befattningshavaren kan ha blivit konfunderad av formuleringarna i överklagandet. Enligt min mening borde polisen ha kontaktat BB för att kontrollera om signalpistolen åter hade tagits i beslag. – I detta sammanhang kan nämnas att en åklagare anses vara bunden av domstolens ställningstagande i frågan om bl.a. beslag om inte några nya omständigheter har tillkommit (se Gunnel Lindberg, a.a. s. 112 f. och

text: SOU 1995:47 s. 443

text: f.).

text: Som anförts i Åklagarmyndighetens remissvar hade BB i samband med överklagandet av tingsrättens dom kunnat framställa ett yrkande om att hovrätten, med ändring av tingsrättens beslut, skulle förordna att signalpistolen skulle tas i beslag. BB har upplyst att det var av rent förbiseende som han inte framställde ett sådant yrkande. Som framgått bidrog troligen BB:s felaktiga påstående i överklagandeskriften om att signalpistolen var tagen i beslag till att pistolen inte lämnades ut. Enligt min mening visar det inträffade att BB inte hanterade beslagsfrågan med tillräcklig omsorg och noggrannhet.

text: Vad AA i övrigt har anfört motiverar inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.


nyckelord:
Anstalt
Avsaknad av lagstöd
Beslutsmotivering, utformning av beslut

title: Kriminalvården, anstalten Skogome, har utan lagstöd förbjudit intagna att låna ut personliga tillhörigheter. Även frågor om innehavsbeslut och hantering av hemställningar

sammanfattning: En anstalt har utan stöd i lag förbjudit intagna att låna ut personliga tillhörigheter till varandra. JO ser allvarligt på detta. I beslutet understryker JO att intagnas möjligheter att låna ut respektive ta emot personliga tillhörigheter rättsligt sett är två olika frågor. Om en intagen förhindras att låna ut sin egendom är det en begränsning av hans eller hennes rättshandlingsförmåga som kräver stöd i lag. Däremot är det enligt 5 kap. 2 § fängelselagen möjligt för en anstalt att genom ett omhändertagande hindra en intagen från att ta emot tillhörigheter som har lånats ut till honom eller henne, om det inte finns ett positivt innehavsbeslut för dessa. Anstalten kritiseras också för brister i utformningen av beslut om innehav och hanteringen av hemställningar.

text: Anmälningarna

text: I anmälningar som kom in till JO den 28 september 2021 klagade AA (dnr 7564-2021) och BB (dnr 7566-2021) på anstalten Skogome. Klagomålen rörde följande.

text: Enligt flera av anstaltens innehavsbeslut får de intagna inneha personliga tillhörigheter endast under förutsättning att egendomen inte lånas ut, vilket begränsar deras rättsliga handlingsförmåga. Trots anmälarnas begäran om det har anstalten inte tagit bort förbudet eller fattat något överklagbart avslagsbeslut. De skriftliga svar som de har fått på sina hemställningar går inte att överklaga.

text: Anmälarna bifogade de aktuella hemställningarna.

text: Utredning

text: Beslut om innehav av personliga tillhörigheter begärdes in från anstalten och granskades. Därefter remitterades respektive anmälan till Kriminalvården för yttrande.

text: Kriminalvården lämnade två remissvar genom regionchefen i Region Väst. Inledningsvis redogjorde myndigheten för att information hade begärts in från personal i anstalten genom en kriminalvårdschef samt att underlagen till yttrandena bestod av en genomgång av beslut, relevanta paragrafer och inhämtade uppgifter från en befattningshavare. Därefter anförde Kriminalvården följande (yttrandena har här sammanfogats):

text: Redogörelse från anstalten Skogome

text: – – – I kriminalvårdens handbok om personliga tillhörigheter - Fängelse (

text: ) anges under rubriken ”Överlämnande av tillhörigheter från en annan intagen” att: Frihetsberövade personer behåller i princip sin rättsliga handlingsförmåga. Om tillhörigheten som sådan får tas emot och innehas är det därför tveksamt om det går att neka mottagandet. En bedömning får göras i det individuella fallet. En annan sak är att innehav av tillhörigheter som typiskt sett kan användas som betalningsmedel liksom innehav av sådant som på annat sätt kan äventyra ordningen eller säkerheten, t.ex. rymningsplaner, kan nekas. Av Kriminalvårdens handbok framgår, vilket även [anmälarna] anfört i [sina skrivelser] till JO, att en intagen inte mister sin handlingsförmåga när det gäller att överlåta sina personliga tillhörigheter. Det stämmer således inte att en intagen inte får ge bort eller på annat sätt överlåta sina personliga tillhörigheter. Om en intagen vill ge bort en CD-spelare till en annan intagen föreligger det därmed inga hinder för detta, dock ska en bedömning göras i det individuella fallet. Av Fängelselagen och tillhörande föreskrifter framgår emellertid att för alla personliga tillhörigheter som en intagen vill inneha på bostadsrummet ska tillstånd prövas. En sådan tillståndsprövning sker gentemot den intagnes behov och utifrån de risker som kan föreligga avseende just den intagne som söker om innehavet. Detta kan innebära att en intagen tillåts inneha en viss typ av tillhörighet medan en annan intagen nekas att inneha samma typ av tillhörighet. Innehavsbeslut är således personliga. Av denna anledning är det inte tillåtet för intagna att låna ut personliga tillhörigheter till medintagna. Vid granskning av [anmälarnas] innehavsbeslut framgår att [innehaven är personliga] och får inte överlåtas, säljas eller lånas ut. Angående [anmälarnas] klagomål på att [de, när de] krävt att få ett beslut som är överklagbart/omprövningsbart, istället fått ett yttrande som inte går att överklaga eller få omprövat så är Kriminalvårdens inställning är att ett ställningstagande i ett innehavsbeslut avseende utlåningsförbud inte är överklagbart. Det är emellertid inte Kriminalvården som slutligen avgör huruvida ett sådant ställningstagande är överklagbart eller inte. Det är allmän förvaltningsdomstol som avgör detta. [Anmälarna] har således möjlighet att överklaga [de aktuella innehavsbesluten]. Förvaltningsdomstol kommer avgöra om [ställningstagandena i innehavsbesluten är överklagbara] eller inte. Anstalten Skogome har vidare utrett ärendet genom att prata med i [anmälningarna] angiven befattningshavare om handläggningen. Angiven befattningshavare uppger att han i svar på [hemställningarna] har utgått ifrån [anmälarnas] aktuella innehavsbeslut i vilka det framkommer att innehaven är personliga. Han har i samråd med avdelningens klienthandläggare hanterat [hemställningarna] genom att besvara [dem] genom [yttranden] samt hänvisa till aktuellt lagrum.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Ett fängelsestraff innebär att den dömde berövas friheten. Det ligger i sakens natur att den dömde går miste om vissa rättigheter eller möjligheter som han eller hon annars skulle ha haft. Rättslig handlingsförmåga innebär en förmåga att själv handla juridiskt. En person med rättslig handlingsförmåga har bl.a. rätt att själv agera i egen sak i en domstol eller hos någon annan myndighet samt rätt att avgå avtal av olika slag. Ett fängelsestraff innebär inte att man mister sin rättsliga handlingsförmåga. Kriminalvårdens regelverk gällande innehav av personliga tillhörigheter ska ses mot bakgrund av Kriminalvårdens övergripande mål att påföljder ska verkställas på ett säkert och humant sätt samt att antalet återfall i brott ska minska. En intagen får därför ta emot och inneha böcker, tidskrifter och tidningar som inte kan äventyra ordningen eller säkerheten och som inte motverkar den behandling som denne genomgår samt i övrigt ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som i det enskilda fallet är motiverade med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Av regelverket framgår att en bedömning ska göras i det enskilda fallet om ett innehav av en personlig tillhörighet är motiverad. Av genomförd utredning framgår att anstalten Skogome inte fattat något beslut om att vägra [anmälarna] innehav av personliga tillhörigheter. Anstalten Skogome har dock gjort ett ställningstagande om att utlåning av personliga tillhörigheter inte är tillåtet och dokumenterat detta i [anmälarnas] innehavsbeslut. Anledningen till att utlåning av beviljade personliga tillhörigheter inte tillåts är att innehav av personliga tillhörigheter enligt Kriminalvårdens regelverk alltid ska föregås av en prövning i det enskilda fallet. Avsikten med utlåningsförbudet är således inte att förhindra intagna från att överlåta sina tillhörigheter till andra intagna utan istället att förhindra andra intagna från att mottaga personliga tillhörigheter utan att en enskild prövning om innehavet först gjorts. Anstalten har därmed inte fråntagit [anmälarna deras] rättsliga handlingsförmåga eftersom de inte förhindrat [dem] från att handla juridiskt. Gällande frågan om överklagbart beslut är Kriminalvårdens inställning att ställningstaganden som avser de närmare formerna av innehav, i detta fall angående utlåning, i innehavsbeslut inte är överklagningsbara. Frågan om utlåning av personliga tillhörigheter bestäms genom anstaltens ordningsregler och rutiner för verksamheten vid anstalten och inte utifrån en bedömning av någon enskild intagens behov. Det rör sig därmed inte om […] beslut i ett enskilt fall som får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Anstalten har av detta skäl inte heller dokumenterat [ställningstagandena] som […] beslut. Enligt rättspraxis ankommer det på den myndighet som ska pröva överklagandet att pröva om ett beslut är överklagbart varför [anmälarna] har möjlighet att överklaga sina innehavsbeslut till allmän förvaltningsdomstol för prövning.

text: AA och BB fick tillfälle att kommentera respektive remissvar. BB anförde bl.a. att inte alla avdelningar i anstalten tillåter intagna att överlåta personliga tillhörigheter till varandra. Han vill att intagna i fortsättningen ska informeras om att utlåningsförbudet inte är överklagbart men att det är upp till förvaltningsrätten att slutligen avgöra den frågan. BB bifogade en skrivelse från regionchefen i Region Väst.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § fängelselagen (2010:610)

text: får en intagen ta emot och inneha böcker, tidskrifter och tidningar, dock inte sådana som kan äventyra ordningen

text: eller säkerheten eller antas motverka den behandling som han eller hon genomgår. I övrigt får en intagen ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motiverade med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt.

text: Tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får omhändertas och förvaras för den intagnes räkning. Tillhörigheter som omhändertagits ska lämnas ut till den intagne senast i samband med att han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. En intagen får inte utan särskilt medgivande disponera pass och pengar som omhändertagits. Det framgår av

text: 5 kap. 2 § fängelselagen

text: I de allmänna råden till

text: 5 kap. 1 § andra stycket

text: och

text: 2 §

text: fängelselagen

text: , som återfinns i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse, anges bl.a. följande.

text: Bedömningen av vilka personliga tillhörigheter som kan anses vara motiverade för att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt och därmed kan tillåtas bör ta sin utgångspunkt i att ordningen och säkerheten ska kunna upprätthållas och att verkställigheten särskilt ska inriktas på åtgärder som förebygger återfall i brott. Mottagande och innehav av tillhörigheter som kan äventyra ordningen eller säkerheten, t.ex. tillhörigheter som genom sin mängd försvårar visitation eller vållar sanitär olägenhet eller som kan antas motverka den behandling som den intagne genomgår är aldrig motiverat. Bedömningen av vad som kan anses motiverat kan variera såväl mellan olika avdelningar och anstalter som mellan olika intagna och grupper av intagna. Ett omhändertagande av andra tillhörigheter än pass och pengar innebär inte någon annan inskränkning i den intagnes rätt att disponera tillhörigheterna utöver att han eller hon inte får inneha dem. Omhändertagande av personliga tillhörigheter kan ske t.ex. vid kontroll av bostadsrum, kroppsvisitation eller granskning av försändelser.

text: Enligt

text: 14 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: ska en intagen underrättas när tillhörigheter som den intagne inte får ta emot och inneha omhändertas enligt

text: 5 kap. 2 § fängelselagen

text: . Kriminalvården ska dokumentera vad som har omhändertagits.

text: I

text: 14 kap. 1 § första stycket fängelselagen

text: anges att Kriminalvårdens beslut enligt

text: fängelselagen

text: får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Av

text: 14 kap. 2 § första stycket samma lag

text: följer att ett beslut inte får överklagas enligt

text: 1 § första stycket

text: innan beslutet har omprövats av Kriminalvården. En sådan omprövning får begäras av den beslutet angår om det har gått honom eller henne emot. Ett överklagande av ett beslut som inte har omprövats ska anses som en begäran om omprövning.

text: Ett beslut får överklagas om beslutet kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt och av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot. Det framgår av

text: och

text: 42 §§

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: Av

text: 20 § första stycket förvaltningslagen

text: framgår att om en framställning är ofullständig eller oklar ska en myndighet i första hand hjälpa den enskilde till rätta inom ramen för sin allmänna serviceskyldighet enligt

text: 6 § andra stycket samma lag

text: . Enligt den sistnämnda bestämmelsen ska myndigheten lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen. Hjälpen ska ges i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Den ska ges utan onödigt dröjsmål.

text: Bedömning

text: Förbudet mot att låna ut personliga tillhörigheter och beslutens utformning En intagen i anstalt förlorar i princip inte sin rättsliga handlingsförmåga. I

text: fängelselagen

text: fängelseförordningen

text: och Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse finns det emellertid bestämmelser som innebär inskränkningar i rättigheter som annars tillkommer enskilda. Det finns dock inte några regler som begränsar en intagens möjlighet att disponera över sina personliga tillhörigheter, bortsett från omhändertagna pass och pengar, genom att låna ut eller överlåta dem. Det går alltså inte att förbjuda en intagen att ge bort eller sälja sådan egendom (se JO 1999/2000 s. 157) eller att låna ut den till en annan intagen (se JO 1973 s. 177).

text: En annan sak är att intagnas faktiska åtkomst till sådana tillhörigheter som det nu är fråga om kan begränsas genom reglerna om omhändertagande och innehav (se JO 1995/96 s. 130). Om en intagen påträffas med något som inte har tillhandahållits av Kriminalvården eller annars omfattas av ett positivt innehavsbeslut och den intagne vill inneha egendomen, ska myndigheten ta ställning till om den får tas emot och innehas eller annars ska omhändertas (se JO 1973 s. 177). Något skriftligt beslut behöver inte visas upp i samband med ett omhändertagande, men däremot ska ett formellt beslut fattas om den intagne begär att få inneha tillhörigheten (se bl.a. mitt beslut den 29 juni 2020, dnr 5318-2019).

text: I flera av de beslut som JO inom ramen för de nu behandlade ärendena granskat har anstalten Skogome angett att viss egendom inte får ”lånas ut, överlåtas eller säljas” eller liknande. Enligt Kriminalvården är det inte fråga om ett förbud mot överlåtelse av personliga tillhörigheter. I stället är det ett ställningstagande om att dessa inte får lånas ut till andra intagna eftersom ett innehav är personligt och alltid ska föregås av en enskild prövning. Vidare sägs avsikten med förbudet vara att förhindra andra intagna från att ta emot personliga tillhörigheter utan att en innehavsprövning görs. Myndigheten har också anfört att frågan om att låna ut egendom bestäms genom ordningsregler och rutiner vid anstalten.

text: I detta sammanhang vill jag understryka att intagnas möjligheter att låna ut och att ta emot personliga tillhörigheter från ett rättsligt perspektiv är två olika

text: frågor. Om en intagen förhindras att låna ut egendom är det en begränsning av den intagnes rättshandlingsförmåga som kräver stöd i lag. Det går således enligt min mening inte att förbjuda intagna att låna ut något med stöd av ordningsregler eller rutiner. Däremot är det enligt

text: 5 kap. 2 § fängelselagen

text: möjligt för en anstalt att genom ett omhändertagande hindra en intagen från att ta emot tillhörigheter som har lånats ut till honom eller henne, om han eller hon inte omfattas av något positivt innehavsbeslut som rör egendomen.

text: Jag har uppfattat att anstaltens utlåningsförbud innebär att intagna inte får låna ut personliga tillhörigheter till medintagna men att syftet med förbudet egentligen är att förhindra ett mottagande av egendomen. Som jag redogjort för har Kriminalvården inte någon laglig möjlighet att förbjuda intagna från att disponera över sina tillhörigheter när det gäller annat än omhändertagna pass och pengar. Detta innebär att anstalten Skogomes förbud mot att låna ut egendom saknar stöd i lag.

text: Vidare anges i flera av de aktuella innehavsbesluten att de intagna inte får överlåta eller sälja tillhörigheterna, vilket ger intryck av att de är förhindrade att förfoga över egendomen även i detta avseende. Ett förbud mot överlåtelse skulle självklart också kräva lagstöd. Det är viktigt att myndigheters ställningstaganden och beslut formuleras på ett sådant sätt att de inte ger upphov till missförstånd om gällande rätt. Enligt min mening är anstaltens beslut bristfälliga i dessa avseenden.

text: Jag ser allvarligt på förbudet mot att låna ut personliga tillhörigheter och på utformningen av besluten om innehav. Anstalten Skogome förtjänar kritik för detta.

text: Det ska dock noteras att BB den 21 oktober 2021 fick information från regionchefen om att en intagen som vill överlåta en tillhörighet till en annan intagen kan meddela personalen detta. Egendomen kommer då att läggas i den medintagnes förråd, och han eller hon kan sedan ansöka om att få inneha den. Det är emellertid inte klarlagt att denna ordning praktiseras i anstalten Skogome. Som jag har förstått saken tillämpas inte heller motsvarande förfaringssätt när en intagen har önskemål om att låna ut sin egendom. Oavsett om en intagen vill ge bort, sälja eller låna ut en tillhörighet har jag inte några invändningar mot att saken hanteras enligt den rutin som regionchefen har beskrivit.

text: Hanteringen av anmälarnas hemställningar

text: AA och BB har genom skriftliga hemställningar begärt att anstalten beslutar att de har rätt att låna ut sina personliga tillhörigheter och att eventuella avslag ska meddelas genom överklagbara beslut. Trots att det därigenom måste ha stått klart att anmälarna ville få möjlighet att begära en överprövning av utlåningsförbudet innehåller anstaltens svar inte något uttryckligt ställningstagande till deras begäran. Det verkar bero på att anstalten anser att förbudet inte utgör ett överklagbart beslut.

text: Som Kriminalvården har redogjort för är det dock inte myndighetens uppgift att ta ställning till om ett beslut är överklagbart. Om anstalten var av uppfattningen att utlåningsförbudet inte gick att överklaga borde anmälarna därför ha fått information om det och att de kunde få saken prövad genom att överklaga till förvaltningsrätten (se bl.a. mitt beslut den 5 oktober 2021, dnr 1415-2020, och

text: JO 2008/09 s. 371

text: ). BB har fått upplysning om detta genom regionchefens skrivelse. Det är viktigt att den som är missnöjd med ett myndighetsbeslut får korrekt information om sina möjligheter att överklaga och att ett överklagande hanteras i enlighet med gällande regler. Risken är annars överhängande att den enskilde lider rättsförlust (se t.ex.

text: JO 2019/20 s. 264

text: ). Jag vill också påminna om att det vid oklarheter kan finnas anledning för en myndighet att, inom ramen för sin allmänna serviceskyldighet, närmare utreda vad en enskild har haft för avsikt med en viss skrift eller begäran.

text: Som en följd av anstaltens hantering av hemställningarna har anmälarnas möjligheter att begära en prövning av frågan om utlåningsförbudets överklagbarhet begränsats. Även för detta förtjänar anstalten Skogome kritik.

text: Ärendena avslutas.

text: Katarina Påhlsson

text: Rättssakkunnige Johannes Aronsson har föredragit ärendena och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.


nyckelord: Avvisning Överklagande

title: Kronofogdemyndigheten har inte bifogat överklagandehänvisning till beslut om avvisning av mål om betalningsföreläggande

text: JO Cecilia Nordenfelt meddelade den 21 januari 2008 ett beslut med följande innehåll.

text: Anmälan

text: AA har i en anmälan klagat på Kronofogdemyndighetens handläggning av ansökningar om betalningsföreläggande. Han har anfört i huvudsak följande. Alektum Inkasso AB (bolaget) lämnade in sex ansökningar om betalningsföreläggande. Kronofogdemyndigheten beslutade beträffande samtliga ansökningar att avvisa dessa i den del de rörde yrkad ränta på inkassokostnader med motiveringen att respektive ansökan i den delen var så ofullständig att den inte kunde läggas till grund för prövning. I respektive ansökan angav bolaget ett bestämt yrkande om ränta på inkassokostnader och en rättslig grund härför samt kompletterade dessutom ansökningarna i denna del. Kronofogdemyndigheten angav inte någon överklagandehänvisning i två av avslagsbesluten (nr 01-166107- 06 och 01-189136-06).

text: AA bifogade bl.a. kopior av de aktuella besluten till sin anmälan.

text: Utredning

text: Kronofogdemyndighetens akter lånades in och granskades här. Därefter anmodades Kronofogdemyndigheten att yttra sig över vad som hade anförts i anmälan beträffande underlåtenheten att meddela överklagandehänvisning i ärendena nr 01- 166107-06 och 01-189136-06.

text: I sitt remissvar hänvisade Kronofogdemyndigheten (huvudkontoret), genom kronodirektören BB, inledningsvis till ett yttrande från enhetschefen CC, enheten för summarisk process i Visby. Av det yttrandet framgår bl.a. följande. Kronofogdemyndighetens handläggning av målen Alektum ansökte, såsom ombud, om betalningsföreläggande. Vid granskningen av ansökningarna ansåg Kronofogdemyndigheten att delar var så bristfälliga att de inte kunde läggas till grund för handläggningen. Alektum förelades att avhjälpa bristerna. Efter inkomna kompletteringar ansågs bristerna ändock inte avhjälpta, varför de bristfälliga delarna av ansökningarna avvisades.

text: En ansökan, eller del av en ansökan, avvisas genom att ett avvisningsbeslut registreras i betalningsföreläggande- och handräckningsdatabasen. Besvärshänvisning tillförs automatiskt efter registrering. I de aktuella målen registrerades avvisningarna felaktigt som ”valfritt meddelande” och inte rätteligen som avvisningsbeslut, vilket medförde att besvärshänvisningar inte tillfördes. När Kronofogdemyndigheten blev varse om det inträffade registrerades avvisningsbeslut på rätt sätt, varpå beslut med besvärshänvisning tillsändes Alektum. Samtidigt meddelades Alektum förklaring till det inträffade. Berörda handläggare har sedermera informerats om skillnaden mellan meddelande och beslut samt utbildats i hur dessa åtgärder registreras i databasen.

text: Tillämpade bestämmelser Av

text: 20 § lagen (1990:746)

text: om betalningsföreläggande och handräckning (BfL) framgår att om en ansökan är så bristfällig att den inte kan läggas till grund för handläggning av målet, ska sökanden föreläggas att avhjälpa bristen. Följer sökanden inte föreläggandet ska ansökningen avvisas. Enligt

text: 59 §

text: BfL ska Kronofogdemyndigheten underrätta sökanden om att en ansökning avvisats. Av

text: 56 §

text: BfL framgår att ett beslut, genom vilket ett mål har avgjorts på annat sätt än genom utslag, får överklagas hos tingsrätten inom tre veckor från dagen för beslutet. Enligt

text: 66 §

text: BfL och

text: 2 kap. 18 § 2 st. utsökningsbalken

text: ska beslut som får överklagas innehålla upplysning om vad den som vill föra talan mot beslutet ska iakttaga, om det inte är uppenbart obehövligt. Huvudkontoret anförde i sitt yttrande därutöver bl.a. följande.

text: Bedömning Enligt

text: 23 § 2 stycket lagen (1990:746)

text: om betalningsföreläggande och handräckning (BfL) skall ett yrkande om ersättning för åtgärder som avses i 2 eller

text: 3 § lagen (1981:739)

text: om ersättning för inkassokostnader m.m. alltid antas vara ogrundat eller obefogat, i den mån ersättningen inte kan utgå enligt lagen. Kronofogdemyndigheten skall göra denna prövning ex officio. Anspråk på inkassokostnader som går därutöver skall behandlas som om svaranden i den delen bestritt ansökan, jfr

text: prop. 1989/90:85 s. 117

text: och

text: prop. 1980/81:10 s. 111

text: f. I lagen (

text: ) om ersättning för inkassokostnader m.m. framgår vilka inkassokostnader en gäldenär är skyldig att ersätta en borgenär med. I förordningen (

text: ) om ersättning för inkassokostnader m.m. anges de belopp med vilka ersättning högst lämnas. Enligt myndighetens uppfattning torde detta innebära att ett yrkande på att utfå ränta på inkassokostnader inom ramen för den summariska processen saknar laglig grund. Rättsläget är dock inte helt klarlagt då frågan såvitt känt inte prövats av domstol. Utifrån detta synsätt borde Kronofogdemyndigheten i dessa fall underrätta sökanden om att ansökan i den del som avser ränta på inkassokostnader anses som bestridd och kommer att avskrivas om det inte i rätt tid begärs att målet i den delen överlämnas till tingsrätt, se

text: 37 §

text: BfL. Ett sådant avskrivningsbeslut kan inte överklagas, se

text: 56 §

text: BfL. I förevarande fall har dock Kronofogdemyndigheten inte avskrivit målen utan i stället valt att avvisa yrkandena i den del som avsåg ränta på inkassokostnaderna då ansökningarna i den delen ansågs vara bristfälliga. Dessförinnan hade dock Alektum förelagts att inkomma med kompletterande uppgifter för att avhjälpa bristen. Ett sådant avskrivningsbeslut (bör rätteligen stå avvisningsbeslut, JO:s anmärkning) kan enligt

text: 56 §

text: BfL överklagas inom tre veckor från dagen för beslutet. Det är ostridigt att en handläggare vid Kronofogdemyndigheten, Enheten för summarisk process i Visby, av misstag inte inregistrerat de aktuella avvisningsbesluten på rätt sätt vilket medförde att någon besvärshänvisning inte tillsändes Alektum. Av handlingarna framgår vidare att så snart Kronofogdemyndigheten blev varse detta så tillsändes Alektum ett nytt beslut med

text: besvärshänvisning. Alektum kan därigenom inte anses ha lidit någon rättsförlust. Det antecknas vidare att Alektum inte överklagat de aktuella besluten. Myndigheten beklagar dock givetvis det inträffade men konstaterar att åtgärder vidtagits för att förhindra att misstaget upprepas. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att de två aktuella besluten inte kommit att registreras på rätt sätt, vilket medförde att någon överklagandehänvisning inte fogades till besluten. Kronofogdemyndigheten har anfört att myndigheten rätteligen borde ha underrättat sökanden om att ansökningarna i den del de avsåg ränta på inkassokostnader ansågs som bestridda och berett denne möjlighet att begära målens överlämnade till tingsrätt, vid äventyr att ansökningarna skulle komma att avvisas. Jag instämmer i den bedömningen. Det torde nämligen stå klart att yrkandet om ränta inte skulle kunna bifallas inom ramen för målet för betalningsföreläggandet, se

text: 23 § lag (1990:746)

text: om betalningsföreläggande och handräckning (BfL).

text: Den av Kronofogdemyndigheten tillämpade ordningen innebar därmed att den rättsliga prövningen av sökandens anspråk i onödan kom att fördröjas. Därtill kommer att Kronofogdemyndigheten efter beslutet att delvis avvisa ansökningarna, försummade att, enligt

text: 66 §

text: BfL jämförd med

text: 2 kap. 18 § utsökningsbalken

text: , bifoga överklagandehänvisning till besluten. När detta upptäcktes rättades det hela till genom att Kronofogdemyndigheten utfärdade nya likalydande – men omdaterade – beslut som denna gång var försedda med överklagandehänvisning. Härigenom kom det alltså att i samma mål finna två likalydande beslut avseende samma sak men med olika datering. Något sådant får naturligtvis inte förekomma. Härtill kan anmärkas att överklagandehänvisningen snarast är att se som en information som normalt lämnas men kan utelämnas om den är uppenbart obehövlig. I stället hade Kronofogdemyndigheten enligt min mening bort rätta till saken genom att till parterna översända överklagandehänvisning med ett förklarande brev.

text: Kronofogdemyndigheten förtjänar allvarlig kritik för bristerna i målens handläggning.

text: Ärendet avslutas.