title: Kritik mot socialförvaltning och grundskola för bristande åtgärder vad gäller skolelevers fullgörande av skolplikt

text: I Anmälan mot socialförvaltningen i Eskilstuna kommun

text: Anmälan I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot socialförvaltningen i Eskilstuna kommun. Klagomålen avsåg bristande åtgärder för att förmå skolpliktiga elever att fullgöra sin skolgång. AA nämnde två sådana elever som exempel, av honom benämnda ”X” och ”Y”. Beträffande den ena eleven, X, anförde AA följande.

text: Som klassföreståndare/mentor i årskurs 9 har jag enligt klasslistan en elev X, som sedan september 1996 inte visat sig på några lektioner. Ärendet anmäldes till Socialtjänsten i Skiftinge i ett tidigt stadium. Ändå tilläts flickan skolka från skolan. Hon är ständigt i eller i närheten av skolan och har lyckats dra med sig ytterligare ett antal elever från lektionerna. Flickan står nu helt utan utbildning och kommer i bästa fall att tas om hand av gymnasieskolans individuella program. Utredning Inledningsvis inhämtades per telefon upplysningar från socialförvaltningen i Eskilstuna kommun och Länsstyrelsen i Södermanlands län. Därefter tog JO del av handlingarna i Länsstyrelsens i Södermanlands län ärende med diarienummer 502-9374-1997 angående Socialnämndens i Eskilstuna kommun handläggning såvitt avsåg Y. Länsstyrelsens granskning avsåg bl.a. den huvudfråga som AA hade tagit upp angående Y, nämligen nämndens planering och åtgärder i samband med att en familjehemsplacering upphörde.

text: Socialnämnden i Eskilstuna kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som framfördes rörande X i AA:s anmälan till JO. Socialnämnden beslutade att anta en skrivelse från socialförvaltningen som sitt eget remissvar. I socialförvaltningens skrivelse anfördes huvudsakligen följande.

text: 1:e socialsekreterare och den som varit handläggare i det aktuella ärendet på samverkansdistrikt Kafjärden-Skiftinge har lämnat ett yttrande. I yttrandet framkommer att i det nära samarbetet mellan skola och socialförvaltning kan gränsen för förebyggande arbete och när en anmälan görs bli

text: otydlig. I detta fall har detta blivit tydligt och kommer att ligga till grund för fortsatta diskussioner mellan barn- och utbildningsförvaltningen och socialförvaltningen.

text: Förste socialsekreteraren BB anförde följande i det nämnda yttrandet.

text: Socialnämnden har utrett ärendet genom att inhämta sakuppgifter från handläggare samt kontroll av dokumentation i ärendet.

text: Sammanfattning av ärendet och vad som gjorts i ärendet från handläggares sida

text: Socialsekreterare/handläggare CC har haft kontakt med familjen sedan januari - 96 då en äldre syster hade problem i skolan. CC uppger att situationen varit följande. Då socialsekreterare CC fick kontakt med familjen -96, gick X på mellanstadiet och det gick mycket bra för henne i skolan. Hon såg fram emot att börja högstadiet. Hon fick samma klassföreståndare som systern haft. Under årskurs 7 började X skolka från lektionerna i skolan. Detta föranledde att skolan tog kontakt med socialsekreterare och påtalade oro för X. Socialsekreterare CC hade en serie samtal med familjen och skolan med start under årskurs 8. Under årskurs 8 hade CC ca 5 samtal där både skolan och hemmet fanns med. CC hade även enskilda samtal med X samt samtal med X och modern tillsammans. Under sommarlovet mellan årskurserna 8 och 9 var kontakten som tätast då oro fanns för att X umgicks med personer som drack alkohol och själv drack alkohol. Socialsekreterare CC arbetade då för att stötta modern i att ha rimliga samt konsekventa regler för X. X slutade med umgänget och drickandet och kontakten mellan modern och X föreföll vara bra. X uttalade att hon ville komma i gång i skolan men hon tyckte det var svårt eftersom det gått så lång tid. Skolan gav under årskurs 9 upp sina försök att få X till skolan och hon vistades över huvud taget inte i skolan sista terminen och skolan hörde inte av sig till modern. Socialsekreteraren har fortfarande kontakt med modern i syfte att följa upp X samt med anledning av insatser gällande X äldre syster. I dag har X en vilja att börja individuellt program på gymnasiet eftersom det blev tråkigt att vara hemma från skolan så lång tid. Socialsekreteraren bedömer att det inte finns några hinder för X att skaffa sig en utbildning då hon inte har inlärningssvårigheter och inte heller andra problem som begränsar hennes möjligheter. Insatserna kring X finns inte dokumenterade. Det finns heller inte någon form av anmälan dokumenterad. Socialsekreterarens bedömning var då detta inträffade att hennes arbete skedde i förebyggande syfte och utanför ramen för handläggning/myndighetsutövning.

text: Bedömning

text: Min bedömning är att en utredning enligt

text: 50 §

text: SoL borde inletts för att utreda X situation och hur hennes behov av hjälp skulle kunna tillgodoses då det stod klart för socialsekreteraren att skolkandet var omfattande och att det dessutom fanns problem på fritiden. En råd- och stödinsats enligt § 6 SoL borde ha inletts för moderns del med målsättning att stödja modern i hennes föräldraroll. Socialsekreteraren har inte underlåtit att agera i ärendet och har funnits aktivt med för att stödja både modern och skolan i deras ansträngningar att få X tillbaks till skolan samt X själv genom individuella samtal. Socialsekreteraren har fortfarande kontakt med familjen och gör bedömningen att X i dag inte far illa och har möjligheter att ta igen det hon förlorat under högstadiet. Det som kan kritiseras är att insatserna inte dokumenterats. I detta ärende vill jag tillägga att i samarbetet med skolan kan det ibland vara svårt att dra gränserna för när man som socialsekreterare arbetar förebyggande och när man måste gå in som myndighetsperson. Det kan finnas många skäl till att välja att inte gå in som myndighetsperson i arbetet i skolan, man kan vara rädd om rollen att inte vara en hotfull person för att få större möjligheter att

text: komma in tidigt i barns liv. Efterfrågan på vårt engagemang i skolan har ökat på senare år, vilket vi välkomnat då vi alltid önskar brett samarbete med verksamheter där barn finns. Men det finns också svårigheter med samarbetet, vilket jag tror kan få konsekvenser som just i detta fall. Ett ännu bättre och tydligare samarbete mellan oss skulle gynna barn och ungdom samt bådas våra verksamheter. Ett mycket stort problem är den stora andel ungdomar som går ut ur årskurs 9 utan fullgjord skolplikt i Eskilstuna.

text: Framtida mål med samarbete skola–socialtjänst samt vidtagna åtgärder

text: Ett samarbete mellan skolorna i Kafjärden-Skiftinge och socialförvaltningen i området har funnits länge och i flera former. Under ett par år har arbetet med skolan inte kunnat prioriteras i samband med omorganisation. Under hösten -98 har dock nya initiativ till samarbete tagits och nu finns en fungerande plan för hur samarbete sker i form av arbetstid som förläggs på skolan 1 gång/månad för socialsekreterarna i gruppen. Samarbetet utvärderas nu kontinuerligt och en plan för hur våra rutiner skall fungera vid överlämnande av anmälningar, hur samarbetet skall ske och på vilka grunder skall utarbetas av oss gemensamt till hösten. Som utgångspunkt kan vi använda detta exempel för att alla lära oss någonting av det som hänt för att kunna undvika liknande fall i framtiden. Samtal kommer att hållas även på hög chefsnivå för att diskutera barn- och utbildningsförvaltningens och socialförvaltningens fortsatta samarbete. Kontakter har redan tagits kring detta. Vad gäller kommunens insatser för utbildning i dokumentation kan nämnas att stora insatser gjorts under 98/99.

text: JO tog därefter del av Länsstyrelsens i Södermanlands län beslut den 16 september 1999 avseende Y (länsstyrelsens ärende med diarienummer 502- 9374-1997).

text: II På JO:s initiativ upptaget ärende mot grundskolan Skiftingehus i Eskilstuna kommun

text: Initiativet I en promemoria som upprättades på JO-expeditionen anfördes huvudsakligen följande.

text: I en anmälan till JO framfördes klagomål mot socialförvaltningens i Eskilstuna kommun åtgärder för att förmå skolpliktiga elever att fullgöra sin skolgång (JO:s dnr 1530-1999). Två skolpliktiga elever nämndes som exempel. Anmälan remitterades till Socialnämnden i Eskilstuna kommun för utredning och yttrande angående vad som framfördes i anmälan om en av eleverna. Socialnämndens remissvar har inkommit till JO-expeditionen. Med anledning av det som har framkommit i ärendet angående den elev som i anmälan benämns som ”X”, bör barn- och utbildningsnämnden i Eskilstuna kommun inkomma med utredning och yttrande angående de åtgärder som skolan vidtog för att se till att ”X” fullgjorde sin skolgång.

text: Utredning Barn- och utbildningsnämnden i Eskilstuna kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande enligt den upprättade promemorian.

text: Barn- och utbildningsnämnden beslutade att anta en tjänstemannaskrivelse, upprättad av rektor DD, som sitt eget remissvar. Till nämndens beslut hade fogats ett yttrande från barn- och utbildningsförvaltningen. Förvaltningen anförde därvid bl.a. följande.

text: DD, rektor vid Skiftingehus grundskola, har redogjort för skolans åtgärder i bifogad skrivelse (se nedan, JO:s anm.). Av skrivelsen framgår att skolan under hela tiden under åk 8 och 9 hade kontakt med X, förälder och socialtjänsten. Olika lösningar prövades i samverkan med samtliga berörda parter. Ansträngningar gjordes också hela tiden att hitta personer som X hade förtroende för. Trots detta fullgjorde X ej sin skolgång i grundskolan. Enligt den utredning som barn- och utbildningsnämnden gjort genom Margareta Forsberg och rektor DD har skolan aktivt arbetat med att få X till skolan igen. Det aktuella ärendet visar att samtal och samverkan mellan barn- och utbildningsförvaltningen och Socialförvaltningen måste fortsätta och att gränsdragningen mellan de olika förvaltningarna tydliggörs.

text: DD anförde följande i sin skrivelse.

text: Eleven X hade, speciellt under åk 8 och 9, problem med att gå på lektioner. Eleven skolkade, periodvis sporadiskt eller helt från lektioner. X fanns dock ofta i skolans korridorer, uppehållsrum, eller i skolans närhet. Under hösten i åk 8 arbetade därför kamratstödjare, klassföreståndare AA och biträdande rektor EE med att försöka förmå eleven att delta i lektionerna. Under vårterminen i åk 8 försämrades närvaron på lektionstid, fortfarande periodvis. Frånvaron rapporterades varje vecka och visade stor frånvaro. Uppföljning av frånvaron gjordes av klassföreståndaren AA och av biträdande rektor EE. En elevassistent, som X hade förtroende för, sattes in som stöd. X deltog ensam med assistent, eller i grupp hos assistent, men önskade delvis gå i sin klass. Uppföljningar ägde rum vid flera tillfällen, genom samtal och i elevvårdskonferens, men X skolkade fortfarande periodvis. Kontakt med socialtjänst fanns fortlöpande i huvudsak genom biträdande rektor EE. Skolhälsovården arbetade också kontinuerligt med X genom skolsköterskan. Höstterminen i åk 9 diskuterades X skolgång vid terminsstart. Enskild undervisning sattes in på vissa lektioner, i övrigt önskade X gå med sin klass. Detta fungerade inte generellt bra, eftersom X fortsatte att utebli från lektioner. Kontakt med förälder ägde rum per telefon eller i samtal på skolan. Biträdande rektor höll fortsatt kontakt med socialtjänst. X anmäldes till mindre undervisningsgrupp i kommunen, men kunde ej beredas plats där. Kontakter fanns under hela åk 9 med elevomsorgspersonal och skolhälsovård. Förälder och X hade kontakt med socialtjänst. X situation i skolan beskrevs ungefär varannan vecka i elevvårdskonferens för socialtjänst under hela åk 9. X hade också under en period kontakt med kyrkans diakonissa. Det är viktigt att framhålla att det alltid gällde att hitta kontaktpersoner, som X hade förtroende för. Trots många insatser, noggrann uppföljning av frånvaro varje vecka, många samtal med förälder och X och trots kontakter med socialtjänst, lyckades X aldrig upphöra med skolk. X slutade grundskolan i juni 1999, för att börja på ett individuellt program i gymnasieskolan.

text: I sitt beslut den 22 maj 2000 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Inledning När det gäller den del av anmälan som avser Y kan jag konstatera att socialnämndens handläggning har granskats av Länsstyrelsen i Södermanlands län i länsstyrelsens ärende med diarienummer 502-9374-1997. Länsstyrelsen, som enligt

text: 68 § socialtjänstlagen (1980:620)

text: har tillsynen över socialtjänsten i länet,

text: har den 16 september 1999 meddelat beslut i det ärendet. Jag finner inte skäl att för egen del utreda socialnämndens handläggning när det gäller Y.

text: JO skall enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet normalt inte utreda händelser eller förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden om det inte finns särskilda skäl för det. En del av X skolplikt under högstadiet inföll för mer än två år sedan, räknat från det att ärendet aktualiserades hos JO. Med hänsyn till att hennes skolgång under högstadiet bör ses i ett sammanhang finner jag emellertid skäl att frångå den nämnda huvudregeln. Jag har härvid funnit anledning att göra vissa uttalanden beträffande såväl skolans som socialförvaltningens åtgärder när det gäller X. Utgångspunkten i den delen är att det främst är skolan och kommunen såsom skolhuvudman som har ansvaret att se till att skolpliktiga elever går i skolan. Jag finner det därför lämpligt att först ta upp skolans åtgärder. Skolans åtgärder Enligt

text: 3 kap. 1 § skollagen (1985:1100)

text: har alla barn som är bosatta i landet skolplikt. Skolplikten motsvaras av en rätt till utbildning inom det offentliga skolväsendet för barn och ungdom. För att inga skolpliktiga barn skall gå miste om denna rättighet innehåller

text: skollagen

text: bestämmelser dels i

text: 3 kap. 13 § skollagen

text: angående kommunens skyldighet att se till att skolpliktiga elever i dess skola får föreskriven utbildning, dels i

text: 3 kap. 15 § skollagen

text: rörande barnets vårdnadshavares skyldighet att se till att barnet fullgör sin skolplikt.

text: Skollagen

text: innehåller även en bestämmelse om närvaroplikt för den enskilde eleven. Enligt

text: 3 kap. 11 §

text: skall varje barn, som fullgör sin skolplikt inom det offentliga skolväsendet för barn och ungdom eller på något annat sätt, delta i den verksamhet som anordnas för att ge den avsedda utbildningen, om barnet inte är sjukt eller har annat giltigt skäl att utebli. Vårdnadshavaren, eleven och skolhuvudmannen har med andra ord ett gemensamt ansvar för att skolplikten fullföljs. Jag vill även nämna att det i

text: 4 kap. 1 § andra stycket skollagen

text: anges att särskilt stöd skall ges till elever som har svårigheter i skolarbetet. I

text: 5 kap.

text: grundskoleförordningen (1994:1194)

text: finns det närmare bestämmelser om särskilda stödinsatser för elever i grundskolan.

text: Av utredningen framgår det att X närvaro under högstadiet var högst otillfredsställande. Utredningen ger emellertid vid handen att skolan var väl medveten om frånvarons omfattning och att det gjordes förhållandevis stora ansträngningar för att skolsituationen skulle förbättras. Såvitt framkommit ledde dessa åtgärder inte till någon större förändring på längre sikt, utan det krävdes med all tydlighet mer kraftfulla insatser. Skolan gjorde också försök med att upprätthålla skolplikten på annat sätt än genom deltagande i vanlig klassundervisning, bl.a. genom enskild undervisning och anmälan till mindre undervisningsgrupp i kommunen. Den enskilda undervisningen ledde emellertid inte till någon förändring och det visade sig att X inte kunde beredas plats i en mindre undervisningsgrupp.

text: Enligt min mening vidtogs det inte tillräckliga åtgärder för att se till att X fullgjorde sin skolplikt. Hennes frånvaro hade varit hög under lång tid. Kommunen har, såvitt framkommit i utredningen, inte på ett tillräckligt aktivt sätt sökt nya vägar för att få till stånd en tillfredsställande lösning. När ett försök med placering i mindre undervisningsgrupp skulle göras kunde X inte beredas plats. Jag finner det märkligt att en sådan åtgärd – som uppenbarligen bedömdes som lämplig från skolans sida – inte var möjlig att anordna för en elev med så klara behov av en förändring av skolsituationen. Något skäl till att hon inte kunde beredas plats i sådan grupp har inte framförts i barn- och utbildningsnämndens remissvar. Det finns följaktligen anledning till kritik mot skolan och kommunen, såsom skolhuvudman, för att det inte vidtogs tillräckliga åtgärder för att lösa X skolsituation.

text: Socialförvaltningens åtgärder Socialnämnden har ett särskilt ansvar för barn och ungdom. Detta kommer till uttryck i

text: 12 § socialtjänstlagen (1980:620)

text: där det bl.a. stadgas att socialnämnden skall verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. Socialnämndens ansvar innebär emellertid inte någon inskränkning i kommunens ansvar, såsom skolhuvudman, för de skolpliktiga elevernas skolgång. Av

text: 50 § socialtjänstlagen

text: följer vidare att socialnämnden utan dröjsmål skall inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden.

text: Enligt socialnämndens remissvar har socialförvaltningen endast haft en s.k. rådoch stödkontakt. Utredningen hos JO ger emellertid vid handen att förhållandena under X fritid i vart fall under vissa perioder var sådana att det, mot bakgrund av socialförvaltningens kännedom om hennes skolsituation, fanns anledning att inleda en utredning enligt

text: 50 § socialtjänstlagen

text: för att utröna om X var i behov av stöd från socialnämndens sida. Denna synpunkt blir än starkare mot bakgrund av att klassföreståndaren, såvitt framgår av anmälan och socialnämndens remissvar, på ett tidigt stadium framförde sin oro till socialförvaltningen. Remissvaret ger dessutom intryck av att socialförvaltningen trots allt har ”utrett” X förhållanden genom de samtal som har förevarit. En sådan utredning skall självfallet ske enligt

text: 50 § socialtjänstlagen

text: med beaktande av de regler om dokumentation som finns i den lagen. Avslutning Av remissvaren framgår att de olika myndigheterna arbetar med att utveckla samarbetet rörande de skolpliktiga barnen. Jag ser positivt på ett sådant samarbete men vill samtidigt erinra om vikten av att bestämmelserna i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: iakttas. Därtill vill jag understryka att ett samarbete inte får innebära att det uppstår tveksamhet angående respektive myndighets ansvarsområde.

text: Jag utgår från att socialnämnden och barn- och utbildningsnämnden redan har vidtagit åtgärder i anledning av vad som har framkommit. När det gäller Barn-

text: och utbildningsnämnden vill jag även erinra om bestämmelserna i

text: 1 kap. 12 § första stycket skollagen

text: av vilka det följer att kommunen, såsom skolhuvudman, har ett eget tillsynsansvar. Jag förutsätter att kommunen i enlighet härmed följer upp det som har framkommit för att i möjligaste mån undvika att elever lämnar högstadiet utan att ha fullgjort sin skolgång.

text: Ärendena avslutas med den kritik som följer av det anförda.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Stockholms län och åklagare vid Åklagarmyndigheten för långsam handläggning av en förundersökning

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 13 april 2004, framförde AA kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län och åklagare vid dåvarande Åklagarmyndigheten i Stockholm. Av anmälan framgick bl.a. följande. Under år 2001 gjorde AA en polisanmälan om bedrägeri (K99930-01) men utredningen hade ännu inte påbörjats. AA hade fått besked om att ärendet har ”mycket låg prioritet”.

type: stycke

text: AA kompletterade därefter sin anmälan.

text: Utredning

text: Handlingar fordrades in från polismyndigheten i ärendet (K99930-01). Av dessa framgick bl.a. följande. Anmälan om bedrägeri gjordes den 27 april 2001. Förundersökning inleddes därefter och förundersökningsledare är kammaråklagaren BB, City åklagarkammare i Stockholm. Utöver ett målsägandeförhör den 7 mars 2002 synes inga egentliga utredningsåtgärder ha vidtagits i ärendet.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Polismyndigheten anförde följande. Polismyndigheten har inhämtat upplysningar från polismästaren i City polismästardistrikt, CC.

text: Bakgrund

text: Den 27 april 2001 anmäldes ett bedrägeri till polismyndigheten, City polismästardistrikt. Anmälan kompletterades genom en tilläggsanmälan den 4 maj 2001. Den 2 maj samma år inleddes en förundersökning vilken övertogs av åklagaren den 16 augusti 2001. Ett inledande förhör har hållits med målsäganden den 7 mars 2002. Därefter har, tills helt nyligen, inga ytterligare utredningsåtgärder företagits i ärendet.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns grundläggande bestämmelser om förundersökning. Av dessa bestämmelser framgår bl.a. att en förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (1 §). Ett beslut om att inleda för-

text: undersökning skall fattas av polismyndighet eller av åklagare. Har förundersökning inletts av polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen avseende brottet övertas av åklagare, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl. Enligt 4 § samma kap. skall en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned. Enligt

text: 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: , FuK, ansvarar undersökningsledaren för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att de enskildas rättssäkerhetsintressen tas tillvara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom eller henne de direktiv som behövs för arbetet.

text: Bedömning

text: Av yttrandet från City polismästardistrikt framgår att ett inledande förhör hölls med målsäganden den 7 mars 2002. Därefter har såväl den utredande polismannen som den åklagare som är förundersökningsledare gjort upprepade försök att nå varandra för att diskutera hur ärendet skall hanteras. Numera är ärendet föremål för en förnyad diskussion. Polismyndigheten är väl medveten om att bestämmelserna i

text: 23 kap. 4 §

text: RB föreskriver att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Polismyndigheten kan därför bara konstatera och samtidigt beklaga att så inte har skett i det aktuella fallet. Att ärendet inte har handlagts med den skyndsamhet som föreskrivs tycks huvudsakligen bero på bristande kommunikation mellan förundersökningsledaren och handläggaren. Det är synnerligen anmärkningsvärt att det inte har gått att få till stånd en kontakt dem emellan under en så lång tid som nu är i fråga. Undersökningsledaren har att aktivt utöva sitt förundersökningsledarskap, bl.a. genom att i återkommande kontakter med handläggaren kontrollera vilka åtgärder som vidtagits i ärendet (jfr JO-beslut dnr 1549-2001). Men även om förundersökningsledaren enligt 1 a § FuK har det yttersta ansvaret för hur en förundersökning bedrivs så åligger det i första hand handläggaren att se till att ärendet handläggs så skyndsamt som omständigheterna medger. Det ankommer även på rotelchefen eller motsvarande befattningshavare och ytterst på avdelningschefen, som en del i dennes ledningsansvar, att bevaka att handläggningen av ärendena inte avstannar (jfr JO-beslut dnr 1968-1999). Av yttrandet från City polismästardistrikt framgår att chefen för kriminalpolisverksamheten, tillsammans med rotelcheferna, har givits i uppdrag att se över uppföljningsrutinerna för brottsutredningar. Syftet med denna översyn är att förhindra att handläggningen avstannar i utredningarna. Det pågår även centralt en omfattande översyn av utredningsverksamheten inom myndigheten. Översynen har sin grund i bl.a. den kritik som JO, vid flera tillfällen, har riktat mot myndigheten när det gäller handläggningen av bedrägeriärenden (se bl.a. beslut dnr 1663-2002, dnr 31-2003 och nu senast dnr 505-2004). Som polismyndigheten redan tidigare har redogjort för är syftet med uppdraget att presentera konkreta förslag på förändringar som behövs för att målet – att uppnå en kvalitativ och optimalt fördelad utredningskompetens i hela myndigheten – skall uppnås. Ett förslag som övervägs är att samla alla utredningar av bedrägeribrott centralt i myndigheten.

text: Ärendet remitterades även till åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av det aktuella ärendet och därvid skulle särskilt anges vilka eventuella åtgärder som vidtagits för att påskynda handläggningen av ärendet.

text: Åklagarmyndigheten kom in med ett remissvar till vilket hade fogats ett yttrande från chefsåklagaren DD och BB, båda vid City åklagarkammare i Stockholm (yttrandena här utelämnade).

text: Åklagarmyndigheten uppgav inledningsvis att ärendet kom in till myndigheten den 16 augusti 2001 och att förundersökningen fortfarande pågick samt anförde därefter bl.a. följande. Målsäganden hördes av polisen i mars 2002. Påminnelser skickades till polisen den 19 november 2002 och den 18 september 2003. Den misstänkte är ännu inte hörd. Efter påminnelsen den 18 september 2003 fick BB den 6 oktober 2003 en skrivelse från polisens utredare där han efterlyste kontakt med henne. Hon svarade dagen efter att ärendet plockats ut för att handläggas av en balanskommission som bildats. BB lämnade slutligen den 20 juli 2004 direktiv om att målsäganden åter skulle höras varvid hon angav att det var bråttom. Det är otillfredsställande att ärendet i fråga har blivit liggande i cirka tre år utan att förundersökningen kunnat avslutas. Utredningar rörande brott som bedrägeri och urkundsförfalskning tar emellertid regelmässigt lång tid eftersom de brotten inte tillhör den prioriterade kategorin av brott. Detta i kombination med resursbrist hos främst polismyndigheten, men även åklagarmyndigheten, leder till att dessa ärenden dessvärre blir liggande. Det aktuella ärendet har såvitt framkommit blivit liggande extra länge, eftersom det lottats över till en särskild balansgrupp för bedrägerier som tyvärr inte kommit igång med arbetet. Initiativet är emellertid lovvärt och någon enskild kan knappast lastas för att projektet inte genomdrevs. En ytterligare fördröjande faktor har såvitt framkommit varit att utredaren hos polisen varit sjukskriven. Problemet med långsamma bedrägeriutredningar har tidigare uppmärksammats av JO och är välkänt inom åklagarmyndigheten. Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har vid en gemensam inspektion år 2003 av äldre brottsutredningar vid Polismyndigheten i Stockholms län och Åklagarmyndigheten i Stockholm konstaterat bl.a. att otillräckliga utredningsresurser avsatts för bedrägeribrotten och att åtgärder måste tas fram för att komma till rätta med situationen. En översyn pågår för närvarande i en styrgrupp vid polismyndigheten som har till uppdrag att skapa en bättre samordnad och effektiv utredningsverksamhet. Inom ramen för överåklagarens tillsynsverksamhet kontrolleras handläggningstiderna regelmässigt. City åklagarkammare var senast föremål för tillsynsbesök av överåklagaren den 19-20 november 2003. Vid besöket avhandlades frågan om bedrägerianmälningar särskilt. Det konstaterades att handläggningen gick långsamt hos polisen och att vissa åtgärder hade gjorts för att avhjälpa situationen, bl.a. hade kammarchefen tagit upp problemet på de regelbundna rotelchefsmötena hos polisen. I tillsynsprotokollet antecknades emellertid även att det fanns ett behov av att påminna några åklagare om att de borde vara aktivare med att driva fram äldre ärenden och att skicka påminnelser eller direktiv till polisen. DD har i sitt yttrande redogjort för de ansträngningar som gjorts vid kammaren för att med nya arbetssätt komma till rätta med problemet. Kammaren kommer på nytt att vara föremål för tillsynsbesök den 21 september 2004 varvid särskild uppmärksamhet skall ägnas det projekt som för närvarande pågår. Avslutningsvis vill jag tillägga följande. BB borde ha vidtagit flera åtgärder för att försöka driva förundersökningen framåt. Mot bakgrund av vad som anförts om svårigheten med att driva förundersökningar av ifrågavarande slag måste åklagaren vara aktiv. Om önskade utredningsåtgärder, efter påminnelser därom, inte blir vidtagna måste åklagaren eller chefsåklagaren ta kontakt med den som hos polisen har ledningsansvaret för den utredande enheten.

text: AA yttrade sig.

text: Åklagarkammarens diarieblad i ärendena 104-1591-01 och 103-1470-01 infordrades.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: , RB).

text: Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att de enskildas rättssäkerhetsintressen tas tillvara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom de direktiv som behövs för arbetet (

text: 1 a § förundersökningskungörelsen

text: , 1947:948).

text: När en förundersökning leds av en åklagare får denne enligt

text: 23 kap. 3 § andra stycket

text: RB anlita biträde av polismyndighet för att verkställa förundersökningen. Han får också uppdra åt en polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet.

text: Av utredningen framgår att den aktuella anmälningen om bedrägeri gjordes i april 2001 och att den enda utredningsåtgärd som vidtagits när AA vände sig till JO var ett målsägandeförhör som hållits i mars 2002. En sådan lång handläggningstid är naturligtvis helt oacceptabel och står inte i överensstämmelse med

text: rättegångsbalkens

text: krav på skyndsamhet.

text: Enligt polismyndigheten beror den långa handläggningstiden huvudsakligen på bristande kommunikation mellan förundersökningsledaren och handläggaren. Åklagarmyndigheten har å sin sida hänvisat till bl.a. att utredningar rörande brott som bedrägeri och urkundsförfalskning regelmässigt tar lång tid eftersom de brotten inte tillhör de prioriterade brottskategorierna. Detta i kombination med resursbrist hos främst polismyndigheten, men även hos åklagarmyndigheten, leder till att dessa ärenden dessvärre blir liggande.

text: Jag instämmer i polismyndighetens uppfattning att det är synnerligen anmärkningsvärt att åklagaren och utredningsmannen inte synes ha kunnat få till stånd en dialog om ärendets handläggning. Jag vill därför understryka att förundersökningsledaren har det övergripande ansvaret för att utredningen bedrivs effektivt. Om en eller ett par påminnelser inte får önskad effekt måste förundersökningsledaren vidta andra åtgärder i syfte att driva utredningen framåt. Det är under alla omständigheter inte tillfyllest att en gång per år sända en påminnelse till polisen. Vilka åtgärder som i så fall blir aktuella beror självfallet på vad saken gäller. I vissa fall kan det vara tillräckligt med en personlig hänvändelse till utredningsmannen eller dennes chef medan problemet i andra fall bör föras upp på en högre nivå inom åklagarväsendet. Se vidare JO 2003/04 s. 82 om hur man lämpligen bör förfara när polisen inte har möjlighet att bifalla en begäran från åklagaren om utredningshjälp.

text: JO har under de senaste åren i ett stort antal ärenden kunnat konstatera att den brottsutredande verksamheten uppvisar allvarliga brister och att handläggningstiderna i åtskilliga fall inte står i överensstämmelse med det skyndsamhetskrav som

text: uttalas i

text: rättegångsbalken

text: . Jag är således väl medveten om att arbetssituationen inom polis- och åklagarväsendena är ansträngd och att man därför måste prioritera vissa ärenden framför andra.

text: JO har tidigare också kritiserat City polismästardistrikt för långsam handläggning av bedrägeriärenden (se t.ex. dnr 31-2003, beslut den 23 maj 2003 och dnr 505- 2004, beslut den 18 maj 2004). Som polismyndigheten påpekat i sitt remissvar pågår det emellertid en översyn av utredningsverksamheten inom myndigheten. Jag har nyligen i ett annat sammanhang tagit del av den redovisning och förslag till beslut om genomförande av åtgärder för att effektivisera och förbättra utredningsverksamheten som lades fram i slutet av november 2004. Jag utgår från att polismyndigheten kommer att vidta kraftfulla åtgärder för att säkerställa att utredningsverksamheten kan bedrivas på ett effektivt och rättssäkert sätt.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att det finns anledning att rikta allvarlig kritik mot såväl polismyndigheten som åklagarmyndigheten för handläggningen av den aktuella förundersökningen.

text: Vad som i övrigt kommit fram i ärendet motiverar inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


nyckelord:
Bevis
Förhandling/ sammanträde
Förhör
Förundersökning
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: En åklagares åtgärd att som bevisning i ett brottmål åberopa förhör med en målsägande som inte hörts under förundersökningen

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål bl.a. mot en åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Luleå, lokal åklagare i Haparanda, för handläggningen av en förundersökning. Han var missnöjd med att hans son hördes som målsägande vid huvudförhandlingen i ett brottmål utan att dessförinnan ha hörts under förundersökningen.

text: Utredning

text: Av infordrade handlingar och inhämtade muntliga upplysningar framgick följande.

text: Sedan en polisanmälan om bl.a. ofredande gjorts beslutade kammaråklagaren BB den 21 september 2004 att inleda förundersökning. Under förundersökningen hördes målsäganden CC och den misstänkte, AA. I förundersökningsprotokollet antecknades som målsägande, förutom CC, också hennes och AA:s son, DD. Den 17 november 2004 väckte åklagaren åtal mot AA för ofredande. Som bevisning åberopades i ansökan om stämning målsägandeförhör med CC och DD.

text: Vid huvudförhandlingen den 16 mars 2005 hördes målsägandena CC och DD. Vid förhandlingen framställdes inte någon begäran om att DD skulle höras av polis innan huvudförhandlingen kunde äga rum.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten som anmodades att lämna upplysningar om anledningen till att något förhör med DD inte genomfördes under förundersökningen trots att åklagaren i ansökan om stämning åberopade förhör med honom.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande vice riksåklagaren EE) kom in med ett remissvar till vilket var fogat yttrande från bl.a. BB.

text: BB upplyste bl.a. följande.

text: Eftersom AA vid förhöret med honom fått klart för sig vilka som angivits som målsägande i anmälan och han också fått klart för sig att tillgång fanns till de aktuella mailen gjorde jag den bedömningen att det inte var meningsfullt att fördröja

text: handläggningen med en komplettering av förundersökningen med ett förhör med DD. Jag bedömde att åtal var påkallat ur allmän synpunkt.

text: EE anförde i huvudsak följande.

text: Enligt

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: har den misstänkte och hans försvarare innan åtal väcks rätt att fortlöpande ta del av vad som förekommit vid undersökningen. Den misstänkte och hans försvarare har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Åtal får inte beslutas innan detta har skett. Av bestämmelserna i 19 § samma kapitel framgår att när undersökningsledaren slutfört den utredning han anser nödvändig utan att bifalla begäran som avses i 18 § andra stycket eller om den misstänkte anser att det finns annan brist i utredningen kan han anmäla detta till rätten. I 21 § samma kapitel stadgas att vid förundersökningen skall protokoll föras över vad därvid förekommit av betydelse för utredningen. Varken i

text: rättegångsbalken

text: eller i något annat lagrum finns några uttryckliga regler om att en person som åberopas som målsägande eller vittne skall höras under förundersökningen. Förundersökningsprotokollet har till uppgift att ge åklagaren underlag för bedömning av åtalsfrågan och att förbereda målet inför huvudförhandlingen i domstolen. Av detta följer att protokollet skall ge en rättvisande bild av vad som framkommit i samband med de olika utredningsåtgärderna. I propositionen (1994/95:23) gällande ett effektivare brottmålsförfarande anges att synen på dokumentation av utsagor under förundersökningen i viss mån bör kunna förändras. Möjligheterna att begränsa dokumentation för att på det sättet påskynda förfarandet bör enligt regeringen uppmärksammas i samtliga ärenden. Det anges vidare att det finns anledning att anta att förutsättningarna för detta är störst vid handläggningen av relativt okomplicerade ärenden rörande vardagsbrottslighet, t.ex. mindre allvarlig misshandel, stölder, trafiknykterhetsbrott, försäkringskassebedrägerier och liknande (jfr angivna proposition s. 84–85). De ovannämnda reglerna i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: har tillkommit för att den misstänkte och hans försvarare skall kunna tillvarata sina intressen och förbereda sitt försvar. En åtalad skall ha rätt att få del av det som han skall försvara sig emot. Detta talar enligt min uppfattning starkt för att en person som kommer att åberopas som muntlig bevisning bör höras redan under förundersökningen. Det kan därför enligt min mening vara olämpligt att väcka åtal och åberopa muntlig bevisning utan att denna bevisning hörts under förundersökningen. Detta måste dock avgöras från fall till fall. Omständigheterna av betydelse vid en sådan bedömning är exempelvis brottets svårighetsgrad, utredningens omfattning, arten av de sakförhållanden och rättsfrågor som utredningen gäller samt givetvis vad vittnet eller målsäganden skall höras om. Det aktuella målet gällde ett ofredande vilket är ett brott som kan hänföras till s.k. vardagsbrottslighet och det fanns inte några komplicerade rättsfrågor att utreda. Det framstår vidare klart vad målsägande skulle höras om och de aktuella epostmeddelandena fanns tillgängliga i utredningen och var kända för anmälaren. I bedömningen bör också vägas in att den tilltalade hade en offentlig försvarare och att bevisuppgiften fanns med i stämningsansökan varför den misstänkte och hans försvarare haft möjlighet att hos åklagaren eller i förekommande fall hos rätten begära att förhör skulle hållas med målsägande före huvudförhandlingen. Vid en samlad bedömning av vad som har framkommit i målet finns det enligt min uppfattning inte skäl att rikta någon kritik mot åklagaren för att målsäganden åberopades som bevisning i ansökan om stämning trots att han inte hörts under förundersökningen.

text: I ett beslut den 13 februari 2007 anförde chefsJO Melin bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA i en förundersökning delgavs misstanke om ofredande. Under förundersökningen hördes målsäganden CC medan DD, som är son till AA och CC och som också var målsägande, inte hördes. När BB beslutade om åtal åberopade han emellertid som bevisning förhör även med DD. Fråga har uppkommit om det ställningstagandet borde ha föranlett BB att komplettera förundersökningen med ett förhör med DD.

text: De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) och i förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK). Förundersökning skall inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (

text: 1 § första stycket

text: RB). Beslut att inleda en förundersökning fattas av polismyndighet eller åklagaren (

text: 3 § första stycket

text: RB).

text: En förundersökning har enligt

text: 23 kap. 2 §

text: RB två huvudsyften. Det ena är att utröna om ett brott har begåtts och att klarlägga vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Det andra huvudsyftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid en framtida huvudförhandling.

text: Ett tredje syfte, som inte nämns i 2 §, är att ge den misstänkte inblick i åklagarens bevismaterial och göra det möjligt för honom att få detta justerat och berikat för att därigenom underlätta för den misstänkte att förbereda sitt försvar (jfr bl.a.

text: prop. 1994/95:23 s. 73

text: , Ekelöf m.fl., Rättegång V, 7:e uppl., s. 102, Bring m.fl., Förundersökning, 3:e uppl., s. 61).

text: För att de angivna syftena skall kunna tillgodoses krävs bl.a. att det som kommer fram under förundersökningen dokumenteras. I

text: rättegångsbalken

text: finns bestämmelser om att protokoll skall föras över vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 21 § första stycket

text: RB). Vidare framgår av

text: 22 §

text: FUK att protokollet skall avfattas så att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet. Åklagarmyndigheten har hänvisat till uttalanden av regeringen av innebörd att synen på dokumentation av utsagor bör kunna förändras genom att större möjligheter ges att begränsa denna (

text: prop. 1994/95:23 s. 84

text: f.). Dessa uttalanden tar emellertid sikte på frågan om i vilken omfattning som vidtagna utredningsåtgärder behöver dokumenteras och inte, vilket är av intresse i detta ärende, vilka åtgärder som bör vidtas under en förundersökning.

text: En åklagare har också en i

text: 23 kap. 4 § första stycket

text: RB fastlagd objektivitetsplikt, vilket innebär att vid förundersökningen skall inte bara de omständigheter som talar emot den misstänkte utan även de som är gynnsamma för honom beaktas och bevis som är till hans förmån tillvaratas.

text: Som Åklagarmyndigheten anfört finns det inte någon uttrycklig bestämmelse i de aktuella författningarna om att en person som åberopas som målsägande eller vittne skall höras under förundersökningen.

text: En förundersökning bedrivs till stor del på det sättet att åklagaren, när denne är förundersökningsledare, föranstaltar om att de personer som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen skall höras (jfr

text: 23 kap. 6 §

text: RB). Utifrån de uppgifter som framkommer fattar åklagaren beslut i åtalsfrågan och, om åtal väcks, är det med förundersökningen som underlag som åklagaren tar ställning till vilken bevisning som bör åberopas. De personer som åklagaren anser har något att tillföra utredningen hörs därför normalt under förundersökningen, oavsett om de uppgifter som dessa lämnar styrker brottsmisstanken eller talar i en för den misstänkte förmånlig riktning.

text: Den misstänkte har, enligt min mening, ett berättigat intresse av att i förväg få veta vad de personer som åklagaren avser att åberopa som bevisning har att tillföra målet. Utan sådan kunskap försvåras hans möjligheter att förbereda sitt försvar inför och under den kommande rättegången. En huvudförhandling i brottmål skall i princip inte innehålla några överraskningsmoment för den misstänkte. Om en åklagare medverkar till att sådana inslag förekommer, kan detta stå i strid med den nyss angivna objektivitetsprincipen. En annan konsekvens av ett sådant handlande kan bli att förhandlingen får ställas in för att den misstänkte behöver ytterligare rådrum för att förbereda sitt försvar.

text: Huvudregeln måste således vara att en åklagare som avser att som bevisning åberopa förhör med en person skall föranstalta om förhör med vederbörande under förundersökningen. Jag anser att avsteg från den principen inte kan försvaras annat än rent undantagsvis, t.ex. om en förhörsperson visar sig helt omöjlig att nå under förundersökningen.

text: Även om det aktuella målet möjligen inte innehöll några svårare rättsliga problem borde BB, mot bakgrund av vad jag nu anfört, ha kompletterat förundersökningen genom att höra även DD innan han fattade beslut i åtalsfrågan och gav in stämningsansökan. Detta för att den tilltalade, som var DD:s far, skulle kunna ta till vara sina intressen och ges möjlighet att förbereda sitt försvar på ett tillfredsställande sätt.

text: Jag vill avslutningsvis nämna att det förhållandet att den misstänkte eller hans försvarare enligt

text: 23 kap. 18 §

text: RB kan begära att förundersökningen i vissa avseenden skall kompletteras och att rätten enligt 23 kap. 19 § och 45 kap. 11 § RB kan ta ställning till om det finns skäl för ytterligare utredning inte föranleder mig att se annorlunda på en åklagares principiella skyldigheter.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Barn/ungdom Omhändertagande Ungdomshem Verkställighet

title: Kritik mot Polismyndigheten i Skåne för hanteringen av en begäran om handräckning i ett LVU-ärende

sammanfattning: Socialtjänsten begärde att polisen skulle lämna biträde med handräckning i ett LVU-ärende. Handräckningen gällde en 15-årig pojke som skulle föras till ett ungdomshem med anledning av ett beslut om omedelbart omhändertagande. Socialtjänstens uppfattning var att detta behövde ske snarast möjligt, med hjälp av polis. Polismyndigheten i Skåne gjorde en materiell prövning av socialtjänstens bedömning av behovet av polishjälp, vilket fick till följd att omhändertagandet av pojken fördröjdes. I beslutet uttalas att det inte är polismyndighetens sak att ta ställning till behovet av en begärd handräckning. När de formella förutsättningarna är uppfyllda ska polismyndigheten godkänna och genomföra handräckningen. Polismyndigheten i Skåne kritiseras för sin hantering av ärendet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA, ordförande i Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun, klagomål mot Polismyndigheten i Skåne. Följande framgick.

text: Torsdagen 28 februari 2013 fattades beslut om ett omedelbart omhändertagande enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) av en pojke född 1997, boende i Blekinge. Pojken hade en dokumenterat psykosocial problematik och ett drogmissbruk. Han hade varit borta från sitt hem i flera dagar. Pojkens far var mycket orolig för sonens hälsa och det fanns ett stort behov av att pojken snabbt kom under behandling. Nämnden begärde därför handräckning av polisen för att föra pojken till ett ungdomshem.

text: Begäran om handräckning skickades till Polismyndigheten i Blekinge län. Till följd av ett samarbete mellan Polismyndigheten i Blekinge län och Polismyndigheten i Skåne var det dock Polismyndigheten i Skåne, vakthavande befäl i Malmö, som fattade beslut i frågan om verkställighet av begäran om handräckning.

text: På eftermiddagen torsdagen den 28 februari 2013 kontaktades AA av Polismyndigheten i Blekinge län som bekräftade att begäran om handräckning skulle verkställas när det blivit känt var pojken befann sig.

text: Lördagen den 2 mars 2013 kontaktades AA återigen av Polismyndigheten i Blekinge län, som uppgav att pojken fanns hos sin far och att handräckningsbegäran inte längre var giltig då pojken hade återfunnits. Myndigheten uppgav även att begäran, efter beslut av vakthavande befäl i Malmö, inte skulle verkställas. Vid fortsatta kontakter samma dag framförde vakthavande befäl vid Polismyndigheten i Skåne att man inte hade för avsikt att verkställa handräckningsbegäran och att det inte var en polisiär uppgift. AA uppgav då att socialtjänsten hade bedömt att det kunde uppstå våldsamma situationer som dess personal inte hade kompetens och befogenhet att hantera.

text: Utredning

text: Polismyndigheten i Blekinge län och Polismyndigheten i Skåne anmodades att yttra sig. AA fick därefter tillfälle att kommentera myndigheternas yttranden.

text: Polismyndigheten i Blekinge län

text: Polismyndigheten yttrade sig genom polismästaren BB. I yttrandet framgick följande om handläggningen.

text: Begäran om handräckning kom in torsdagen den 28 februari 2013. Pojken hade avvikit från hemmet och det fanns inte någon bekräftad vistelseadress. Det inre befälet biföll begäran om handräckning och efterlyste pojken.

text: Fredagen den 1 mars 2013 fick polismyndigheten ett tips om var pojken kunde befinna sig. Nästa dag, innan någon kontroll hade hunnit göras på den angivna adressen, ringde pojkens far till polisens ledningscentral och berättade att sonen befann sig hemma hos honom. Efter instruktioner från vakthavande befäl i Skåne uppmanade inre befäl i Blekinge fadern att lämna sina uppgifter till socialtjänsten i stället för till polisen.

text: Nämndens ordförande, AA, ringde inre befäl i Blekinge och poängterade vikten av att handräckningen genomfördes och att pojken kördes till ungdomshemmet. Han förklarade också att socialtjänstens personal inte kunde genomföra transporten utan polishjälp då det fanns en missbruksproblematik och pojken inte förväntades följa med frivilligt. Det inre befälet meddelade att ärendet skulle föredras för vakthavande befäl i Skåne, eftersom det var denne som beslutade om den resurs som behövde användas vid handräckningen. Det vakthavande befälet hade en avvikande uppfattning om ärendet och menade att det inte var en polisiär fråga eftersom det inte hade kommit fram att pojken skulle vara våldsbenägen. Ärendet faxades därefter till vakthavande befäl som noterade att ärendet avslutats och informerade AA.

text: Måndagen den 4 mars 2013 inkom en ny begäran om handräckning till Polismyndigheten i Blekinge län. Grunden för begäran var densamma som tidigare, med tillägget att pojken befann sig hos sin far. Inre befäl i Blekinge beviljade begäran och en resurs från närpolisen i Blekinge avsattes för att genomföra handräckningen. Omhändertagandet och transporten till ungdomshemmet gick lugnt till.

text: Polismyndigheten redovisade därefter följande bedömning.

text: Handräckning

text: En begäran om handräckning innebär att polisens befogenheter att använda våld bedöms som nödvändiga. En begäran om handräckning bör därför bli aktuell först då det finns grundad anledning att anta att användande av tvångsbefogenheter är påkallade för att åtgärden ska kunna genomföras. Handräckning bör därför endast begäras i undantagsfall och inte som en rutinåtgärd. Det är polismyndighetens uppfattning att polisen är skyldig att utföra en begärd handräckning under förutsättning att den sökande myndigheten har befogenhet att begära hjälp samt att polisen har befogenhet att utföra handräckningen. En begäran ska prövas endast utifrån formella grunder. Om en handräckning har blivit beviljad ska den utföras om inte de formella förutsättningarna har ändrats. Polismyndigheten avgör dock tidpunkten när handräckningen ska genomföras. Polismyndighetens uppfattning är att beslutsfattare inom polisen inte har någon möjlighet att göra en materiell prövning. Den materiella prövningen är helt och hållet ett ansvar för den begärande myndigheten. En materiell prövning torde heller inte kunna ingå som en indirekt del i den formella prövningen. Om beslutsfattare inom polisen anser att en handräckning inte behövs eller är olämplig är det polismyndighetens uppfattning att den begärande myndigheten kan uppmärksammas på detta. Detta för att beslutet om att lämna in en begäran om handräckning ska kunna omprövas av den begärande myndigheten. Om en omprövning inte sker är polisen nödgad att utföra handräckningen. Däremot kan polismyndigheten i efterhand påtala den upplevda oriktigheten i begäran, t.ex. genom att skriva en avvikelserapportering. – – –

text: Bedömning

text: Under lördagen beslutade vakthavande befäl att ärendet skulle avslutas utan att handräckningen var verkställd. Polismyndigheten ställer sig tveksam till grunderna för detta beslut. Polismyndigheten utgår ifrån att Polismyndigheten i Skåne i sitt yttrande kommer att redogöra för grunderna för beslutet. Under måndagen bifölls den nya handräckningsbegäran som inkom. Beslutet antecknades i akten. En lokal polisresurs avsattes för uppdraget och uppdraget slutfördes. Polismyndigheten bedömer att handläggningen under måndagen varit utan anmärkning.

text: Polismyndigheten i Skåne

text: Till polismyndighetens yttrande var bl.a. fogat en redogörelse från polismästaren CC, chef för polismyndighetens länsoperativa avdelning.

text: I redogörelsen angavs bl.a. följande.

text: Pojken hade tagit sig till föräldrahemmet frivilligt och motsatte sig inte att bli förd till ett ungdomshem. Nämnden hade vidare uppgett att man aldrig haft något problem med pojken på så sätt att våld behövt användas. Det fanns således flera omständigheter i ärendet som gav polisen anledning att diskutera omfattningen av handräckningen med nämnden.

text: DD, det vakthavande befäl som tjänstgjorde när ärendet hanterades den 2 mars, har inte underlåtit att verkställa handräckningen. Han biföll begäran om handräckning i

text: form av biträde på plats när pojken skulle omhändertas. Detta avvisades dock av nämndens ordförande som klargjorde att socialtjänsten inte tänkte delta i själva omhändertagandet och att polisen hade skyldighet att utföra handräckningen genom att utföra transporten.

text: DD:s agerande syftade till att i största möjliga mån lindra utsattheten för pojken och att skapa bästa möjliga stöd för denne i samband med att han omhändertogs. Ledningen för länsoperativa avdelningen ställer sig bakom de beslut som DD fattade i ärendet.

text: Polismyndigheten (tf. länspolismästaren EE) anförde bl.a. följande.

text: En polismyndighet ska bistå med handräckning om det framställs en begäran från någon av de aktörer som har rätt att göra en sådan. Uttalanden av JO (JO 1981/82 s. 172 och 1999/2000 s. 261) ger dock en polismyndighet utrymme att ifrågasätta den formella grunden för en begäran om handräckning i samband med att framställan görs. Bestämmelsen i

text: 43 § 2

text: LVU utgör därmed inget hinder för en polismyndighet att föra en diskussion om lämpligheten av en handräckning med den som begärt den.

text: Polismyndigheten redovisade härefter följande bedömning.

text: Polismyndigheten hänvisar […] till den bedömning och till de resonemang som leder fram till de redovisade slutsatserna som framförts från länsoperativa avdelningen och ansluter sig till de slutsatser som redovisats där. I detta sammanhang bör lyftas fram att Polismyndigheten i Skåne sedan en längre tid arbetat med att föra en kontinuerlig dialog med de aktörer som har rätt att kräva att polisen bistår med handräckning om hur en handräckning bör genomföras. Redan från det att det arbetet påbörjades har polismyndigheten varit tydlig med att syftet varit att öka förutsättningarna för att kunna bemöta enskilda på ett korrekt och respektfullt sätt. Det har också varit en målsättning att ordna transporter för enskilda på ett sätt som bäst tillvaratar den enskildes intressen och behov inom ramen för gällande lagstiftning och befintliga resurser. Mot den bakgrunden har Polismyndigheten i Skåne träffat en rad olika avtal med olika aktörer för att skapa ett så bra bemötande av enskilda som möjligt i handräckningssituationer. [– – –]

text: Anmälaren

text: AA vidhöll att Polismyndigheten i Skåne inte fullföljt sina åligganden och anförde bl.a. följande.

text: Socialtjänstens personal gjorde utifrån sin kännedom om pojken och den kunskap som fanns vid tillfället en bedömning av hans situation och riskerna vid omhändertagandet. Denna professionella bedömning låg till grund för begäran om handräckning. Socialtjänsten strävar alltid efter att medverka med personal som är känd för den berörde. Ibland bedöms dock situationen vara så akut att en snabb åtgärd prioriteras framför socialtjänstens medverkan. Frånvaron av företrädare för socialtjänsten medför inte heller att polismyndigheten kan avstå från att genomföra handräckningen.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Enligt

text: 43 § 2

text: LVU ska polismyndigheten lämna biträde för att, på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat, genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU.

text: Av tidigare JO-beslut framgår bl.a. följande.

text: En polismyndighet bör endast anlitas för en handräckningsåtgärd om det finns grundad anledning att anta att det tvång som polisen har rätt att använda vid en handräckning är nödvändigt för att åtgärden ska kunna genomföras. Det bör inte förekomma att polisen mer eller mindre rutinmässigt anlitas för transport av personer som vårdas med stöd av en tvångslagstiftning. Att polis anlitas bör således vara en nödfallsåtgärd (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 181 och JO:s beslut den 21 januari 2011, dnr

text: ). Denna fråga har också behandlats i flera lagstiftningsärenden (se bl.a.

text: prop. 1979/80:1 s. 364

text: och

text: samt

text: prop. 1996/97:175 s. 75

text: En begäran om att polisen medverkar för att verkställa ett beslut enligt LVU bör inte göras om det inte kan antas att den unge själv eller hans eller hennes föräldrar, genom att avvika eller på annat sätt, avser att förhindra eller försvåra genomförandet av beslutet (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 182).

text: När det gäller att flytta den som har omhändertagits för samhällsvård från ett fosterhem till ett annat eller till en institution har polishandräckning ansetts mindre ofta vara nödvändig. Det kan dock även i dessa fall finnas situationer där polisens biträde behövs för att genomföra beslutet. (Se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 182, och JO:s beslut den 8 februari 2010, dnr

text: En polismyndighets prövning av en begäran om handräckning är av formell karaktär. Det är alltså inte polismyndighetens sak att pröva behovet eller lämpligheten av handräckningen, och polismyndigheten kan inte på en sådan grund vägra att ge sitt bistånd. Om polismyndigheten anser att behovet eller lämpligheten av den begärda åtgärden kan ifrågasättas, är det naturligtvis lämpligt att den myndighet som har gjort framställan uppmärksammas på detta så att frågan där kan tas upp till omprövning. (Se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 183 och Rikspolisstyrelsens tillsynsrapport 2013:9 Polismyndigheternas handläggning av ärenden om handräckning och vissa tvångsåtgärder.)

text: När polismyndigheten biträder med handräckning har den myndighet som gjort begäran kvar det övergripande ansvaret för den person åtgärden avser. Som regel bör därför en företrädare för den sistnämnda myndigheten närvara när handräckningen genomförs (se bl.a. JO 1999/2000 s. 261 och JO 1999/2000 s. 270, som gällde begäran om handräckning enligt LVU).

text: Förutsättningarna och formerna för polismyndighetens biträde med handräckning behandlas utförligt i betänkandet Transporter av frihetsberövade (

text: SOU 2011:7

text: s. 377 f.). Förslagen har ännu inte lett till lagstiftning, utan bereds inom Regeringskansliet.

text: Bedömning

text: Polismyndigheten har enligt gällande lagstiftning en skyldighet att i olika situationer bistå andra myndigheter med handräckning. Det är inte polismyndighetens sak att ta ställning till behovet av en begärd handräckning. Polismyndigheten kan inte heller ställa upp villkor för att godkänna och genomföra handräckningen. Däremot kan det i vissa situationer vara lämpligt – som Polismyndigheten i Blekinge län varit inne på – att polismyndigheten tar kontakt med den myndighet som har begärt åtgärden och diskuterar eventuella frågetecken när det gäller behovet av en handräckning eller dess genomförande. Om den sistnämnda myndigheten vidhåller sin begäran och de formella förutsättningarna är uppfyllda är polismyndigheten dock skyldig att lämna sitt biträde.

text: I det nu aktuella fallet hade socialtjänsten begärt polismyndighetens biträde för att verkställa ett beslut om omedelbart omhändertagande och föra en 15-årig pojke till ett ungdomshem. Enligt vad anmälaren uppgett, och som även framgår av yttrandet från Polismyndigheten i Blekinge län, hade socialtjänsten gjort en riskbedömning som utmynnat i att polisens särskilda befogenheter att använda våld kunde komma att behövas för att genomföra handräckningen. Polismyndigheten i Skåne ifrågasatte denna bedömning.

text: Det fanns i och för sig inget att invända mot att polismyndigheten diskuterade handräckningens genomförande med socialtjänsten. Det hade också varit möjligt att ta upp frågan om en omprövning av begäran om handräckning. Det var dock upp till socialtjänsten att avgöra i vilken omfattning polisens medverkan behövdes. Det har inte kommit fram något annat än att de formella förutsättningarna för polismyndighetens skyldighet att lämna biträde med handräckningen var uppfyllda. Det var därför fel av Polismyndigheten i Skåne att inte utföra den begärda åtgärden.

text: Det sätt som Polismyndigheten i Skåne agerade på medförde att omhändertagandet av pojken fördröjdes. Socialtjänsten hade bedömt att pojken snarast möjligt behövde komma till ungdomshemmet. Fördröjningen innebar därmed en risk för att pojken skulle komma till skada. Polismyndigheten i Skåne ska kritiseras för den felaktiga hanteringen. Det finns dock inte skäl att rikta kritik mot Polismyndigheten i Blekinge län.

text: En grundläggande förutsättning för att systemet med handräckning ska fungera är att den myndighet som begär handräckning inte missbrukar eller överutnyttjar möjligheten. För att undvika misstro och för att säkerställa en effektiv och ändamålsenlig hantering av handräckningsärenden är det av stor betydelse att myndigheterna samverkar och för en kontinuerlig dialog om bl.a. sina respektive förutsättningar och om de rutiner man bör följa (jfr

text: SOU 2011:7 s. 401

text: f.). Vid en sådan samverkan finns möjlighet att på ett konstruktivt sätt föra fram både generella synpunkter och konkreta exempel på ärenden där samarbetet fungerat mindre bra. Ett sådant

text: arbetssätt ökar förutsättningarna för lösningar i samförstånd och bör också kunna leda till en ökad kunskap om ansvarsfördelningen mellan polisen och den begärande myndigheten samt om de regler i övrigt som gäller vid handräckning.

text: Jag har denna dag fattat ytterligare ett beslut som gäller polisens hantering av en handräckningsbegäran (dnr 273-2013).


nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Förundersökning

title: Initiativ mot Polismyndigheten i Stockholms län, Södertörns polismästardistrikt, beträffande frågan om nedläggning av förundersökning när målsägande inte har hörsammat en andra kallelse till förhör

text: Initiativet

text: Den 19 mars 2002 genomfördes på mitt uppdrag en byråchefsinspektion avseende det system med s.k. masskallelser som förekommer i utredningsverksamheten vid Polismyndigheten i Stockholms län, Södertörns polismästardistrikt. Granskningen omfattade huvuddelen av de ärenden som handlades vid masskallelserna den 5 december 2001 och den 13 februari 2002. De iakttagelser som gjordes vid inspektionen redovisades i ett protokoll (dnr 986-2002). Under punkt 5 i protokollet hade följande antecknats.

text: I ett antal ärenden fanns kopior av kallelser till förhör där det av texten framgick att den kallade skulle höras såsom målsägande och att det var andra kallelsen. Sådana kallelser innehöll vidare upplysningen att om kallelsen inte hörsammades skulle ärendet komma att läggas ned. I protokollet angavs ett antal ärenden som exempel på de förhållanden som hade noterats.

text: Jag beslutade att ta upp de här nämnda frågorna till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Polismyndigheten i Stockholms län för yttrande och upplysningar med anledning av vad som hade antecknats under punkt 5 i inspektionsprotokollet.

text: Polismyndigheten kom in med ett remissvar till vilket hade fogats ett yttrande från tf. polismästaren vid Södertörns polismästardistrikt. I myndighetens yttrande anfördes bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Inledningsvis vill polismyndigheten framföra att den anser att den i remissen återgivna formuleringen i de aktuella kallelserna är mycket olämplig, inte minst då den inte underbyggs av en författningsreglering och en rättsverkan av sådan innebörd. Myndigheten kommer att informera berörd personal att kallelser som skickas ut från myndigheten i fortsättningen inte formuleras på detta sätt. Det

text: kan antas att utredarna i stället i viss utsträckning kommer att använda den nyinförda möjligheten att kalla personer vid vite (

text: 23 kap. 6 a §

text: RB). Av förarbetena framgår att regeringen har avsett att vitesföreläggande skall kunna användas bl.a. i situationer när målsäganden inte infunnit sig efter att ha kallats en gång till förhör (

text: prop. 2001/02:147 s. 27

text: ). Som också framhålls i förarbetena skall givetvis vitesföreläggandet i varje enskilt fall föregås av överväganden utifrån legalitets-, ändamåls-, behovs-, och proportionalitetsprincipen (

text: a. prop. s. 28

text: ). Enligt polismyndighetens mening kommer vitesmöjligheten att vara ett bra komplement för att åtgärda situationer som belyses i remissen. I övrigt kan konstateras att målsägandens villighet att medverka i en utredning ofta är av avgörande betydelse, särskilt i de fall annan bevisning än målsägandens utsaga inte finns. Om målsäganden i ett sådant fall inte önskar medverka i en utredning kan utredningen svårligen drivas vidare. I många fall kan det då vara aktuellt att lägga ned förundersökningen. Detta måste dock bedömas från fall till fall utifrån det samlade bevisläget i utredningen. I det fall en målsägande inte inställer sig till förhör efter upprepade kallelser uppkommer givetvis frågan om denne önskar medverka i en fortsatt utredning. Om man ändock vill förhöra personen i fråga, har polismyndigheten under vissa förutsättningar möjlighet att hämta denne (

text: 23 kap. 7 §

text: RB). Det måste dock prövas i varje enskilt fall om sådana skäl föreligger utifrån de sammantagna omständigheterna i ärendet. De ytterligare möjligheter som står till buds, att uppsöka målsäganden eller kontakta denne per telefon, måste givetvis också prövas på samma sätt. I de aktuella K-ärendena har förundersökningsledaren inte funnit skäl att vidta ytterligare utredningsinsatser.

text: Bedömning

text: Svensk straffprocessrätt bygger på principen om åklagarens absoluta åtalsplikt. Enligt

text: 20 kap. 6 § rättegångsbalken

text: (RB) skall åklagaren väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal, om inte annat är stadgat. Denna åtalsplikt är förenad med en motsvarande förundersökningsplikt. De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: RB och i

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: FUK. Förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket

text: RB inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. För förundersökningar gäller enligt

text: 23 kap. 4 § första stycket

text: RB en objektivitetsprincip. Enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB skall en förundersökning läggas ned om det inte längre finns anledning till dess fullföljande. Kravet på objektivitet gäller självfallet också ställningstagandet i frågan om förundersökningen skall läggas ned eller ej.

text: Under förundersökningen får förhör hållas med envar som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 6 §

text: RB). Under vissa förutsättningar får en person hämtas till förhör (

text: 23 kap. 7 §

text: RB). Regler om hämtning till förhör av någon som inte är misstänkt för brott finns också i 6 § andra stycket FUK.

text: Den 1 juli 2002 infördes en möjlighet att vid vite kalla den som skall höras att infinna sig vid förhöret (se 23 kap. 6 a och 6 b §§ RB). Denna möjlighet utgör således ett ytterligare sanktionsmedel när det gäller att få personer att inställa sig till förhör. Frågan om vite skall enligt förarbetena övervägas i varje enskilt fall (

text: prop. 2001/02:147 s. 26

text: ). Särskilt i fråga om målsägande men även för de flesta vittnen och andra som inte kan sägas vara misstänkta för brott bör gälla att en

text: första kallelse i de allra flesta fall bör ges utan vitesföreläggande och att viteshotet sätts in först efter en bristande uppfyllelse av den första kallelsen (

text: a. prop. s. 27

text: Vid inspektionen uppmärksammades att polismyndigheten i vissa fall i en andra kallelse till förhör upplyste målsägande om att ärendet skulle komma att läggas ned om denne inte hörsammade kallelsen. Denna formulering synes ha tillkommit i syfte att rationalisera och effektivisera utredningsarbetet, utan att man emellertid dessförinnan gjort någon närmare analys av bestämmelserna på området. Jag delar polismyndighetens uppfattning att formuleringen i hög grad är olämplig, eftersom den inte underbyggs av någon författningsreglering om en rättsverkan av den innebörd som anges. Jag noterar emellertid att polismyndigheten har för avsikt att informera berörd personal för att förhindra att förfarandet tillämpas i fortsättningen.

text: En annan sak är att en vägran av en målsägande att medverka i utredningen inte sällan gör det svårt att driva denna vidare på ett meningsfullt sätt. I sådana ärenden får man, som polismyndigheten framhåller, göra en bedömning i varje enskilt fall om det finns möjligheter att driva ärendet vidare.

text: Vad som i övrigt har kommit fram föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord: Ombud/biträde/försvarare Underrättelse

title: Anmälan mot Färdtjänstnämnden i Stockholms läns landsting för underlåtenhet att sända ett beslut i ett färdtjänstärende till den sökandes ombud

text: Anmälan

text: AA klagade i en anmälan till JO på Färdtjänstnämnden i Stockholms läns landsting. Klagomålen avsåg framför allt att han som ombud för en färdtjänstsökande inte fått ta del av beslut i ärendet. Av anmälan framgick att han för sin klient hade överklagat beslutet i ärendet och att det visade sig att vid omprövning hos nämnden hade klienten beviljats färdtjänst utan att han som befullmäktigat ombud fått ta del av beslutet.

text: Utredning

text: Färdtjänstnämnden i Stockholms läns landsting anmodades att göra en utredning och yttra sig över anmälan.

text: Färdtjänstnämnden gav som svar in ett tjänsteutlåtande av vilket framgick följande.

text: Anmälan

text: Anmälaren, jur. kand. AA, har i huvudsak uppgett följande. Han är juridiskt ombud för BB. Enligt fullmakt är han behörig att företräda sin huvudman vid ansökan och överklagande i fråga om tillstånd till färdtjänst. Hans huvudman hade fått avslag på sin ansökan om färdtjänst den 12 februari 2008. Beslutet överklagades den 27 mars 2008 (rätteligen den 27 februari 2008, nämndens anm.) genom en skrift, ställd till länsrätten, med bilaga av ett läkarintyg. När han kontaktade länsrättens registrator den 17 mars 2008 fick han veta att något överklagande inte kommit in till länsrätten. Han hörde då av sig till färdtjänstnämnden och fick tala med CC. Denne informerade om att BB hade beviljats färdtjänst och att ett beslut om detta skickats till honom. Han frågade varför inte han fått del av beslutet och fick till svar att det berodde på fullmakten. Han läste då upp innehållet i fullmakten och bad om att man skickade honom en kopia av beslutet, men CC vidhöll att fullmakten inte gav honom rätt att ta del av beslutet.

text: Utredning

text: Nämnden har med anledning av JO:s begäran om utredning och yttrande dels gått igenom handlingarna, tjänsteanteckningarna och annan information i det aktuella ärendet, dels hämtat in muntliga upplysningar från berörda handläggare.

text: Uppgifter i ärendehanteringssystemet Samtliga personuppgifter, beslut, handlingar, tjänsteanteckningar och annan information i ärenden om tillstånd till färdtjänst sparas i ett ärendehanteringssystem (SeKund). Av detta framgår följande. Nämnden beslutade den 11 februari 2008 att avslå en ansökan från BB om tillstånd till färdtjänst. BB överklagade nämndens beslut och yrkade att han skulle meddelas tillstånd till färdtjänst samt att överklagandet skulle handläggas skyndsamt. Överklagandet inkom rättidigt den 28 februari 2008. Den 6 mars 2008 omprövade nämnden sitt beslut och beviljade BB tillstånd till färdtjänst. Omprövningsbeslutet expedierades den 7 mars 2008. Av en tjänsteanteckning, som ställföreträdande avdelningschefen CC upprättat den 17 mars 2008 (bilaga 1 [bilagorna här utelämnade, JO:s anmärkning]), framgår i huvudsak följande. CC blev uppringd av AA med anledning av det överklagande som AA, i egenskap av ombud för BB, insänt till nämnden. AA talade om att han hade hört av sig till länsrätten och att han där fått beskedet att något överklagande från BB inte kommit in. AA undrade vad som var anledningen till att överklagandet inte vidarebefordrats till länsrätten. CC, som vid det aktuella tillfället till följd av ett datahaveri inte hade tillgång till ärendehanteringssystemet, vidarebefordrade frågan till handläggaren DD. Hon upplyste om att BB vid omprövning beviljats färdtjänst. AA krävde nu omedelbart att beslutet skulle översändas till honom och läste upp sin huvudmans fullmakt. CC förklarade att han ville läsa fullmakten själv och att han skulle göra det när datasystemet åter kommit igång. AA avslutade då samtalet genom att lägga på luren.

text: Muntliga upplysningar Muntliga upplysningar har inhämtats från DD, handläggare av BB:s ansökan och överklagande angående tillstånd till färdtjänst, och CC, ställföreträdande chef vid tillståndsprövningsavdelningen (se tjänsteanteckningar, bilagor 2 och 3). DD har uppgett i huvudsak följande. Någon dag efter att överklagandet hade inkommit till nämnden ringde AA och krävde att överklagandet skulle handläggas omedelbart. DD upplyste honom då om att överklagandena handläggs i den ordning de kommer in till nämnden. CC har uppgett i huvudsak följande. Den 17 mars 2008 blev han uppringd av AA som sade sig vara juridiskt ombud för BB. AA ville veta varför hans huvudmans överklagande inte skyndsamt överlämnats till länsrätten. CC tillfrågade DD, handläggaren i ärendet, vad hon visste om saken. Hon upplyste om att beslutet omprövats och att BB därvid beviljats färdtjänst. AA undrade varför inte han som ombud fick del av beslutet. CC gav till svar att han inte visste, men att det kunde bero på hur fullmakten var utformad. AA krävde nu att beslutet skulle skickas till honom omedelbart. CC förklarade att detta inte var möjligt, eftersom förvaltningen hade drabbats av ett datahaveri under förmiddagen. Det fanns därmed ingen möjlighet för honom att kontrollera fullmakten. AA läste då upp fullmakten och krävde återigen att få beslutet tillsänt omedelbart. CC vidhöll att han först måste läsa fullmakten och förklarade för AA att han skulle göra det när datasystemet var igång igen. AA blev då upprörd och lade på luren. Ungefär tre timmar senare var datasystemet åter igång. CC tog då del av fullmakten och skickade begärt beslut per post till AA.

text: Övrig utredning Arbetet inom färdtjänstförvaltningen stöds av ett stort antal datasystem. Som redan nämnts inledningsvis sparas personuppgifter, handlingar, tjänsteanteckningar och annan information i ärenden om tillstånd till färdtjänst i ett ärendehanteringssystem som benämns SeKund. I systemet hanteras också själva beslutsfattandet. År 2007 fattades cirka 23 000 beslut i tillståndsärenden och cirka 29 000 beslut i tilldelningsärenden. Händelser som påverkar driften av detta och övriga datasystem registreras i en händelselogg och publiceras på färdtjänstförvaltningens intranät.

text: Av händelseloggen framgår följande (bilaga 4). Ärendehanteringssystemet SeKund drabbades den 17 mars 2008 av en driftstörning. Enligt loggen havererade servern för driften av SeKund. Störningen anmäldes klockan 06:00. Klockan 11:13 rapporterades servern vara i drift igen.

text: Nämndens bedömning

text: AA har i huvudsak gjort gällande att hans huvudmans överklagande inte skyndsamt handlagts respektive överlämnats till länsrätten, att han såsom juridiskt ombud inte underrättats om nämndens omprövningsbeslut samt att nämnden vägrat att lämna ut omprövningsbeslutet till honom trots att hans huvudmans fullmakt ger honom rätt att ta del av beslutet. Efter företagen utredning av de omständigheter som föranlett JO-anmälan får nämnden ge sin syn på det inträffade och därvid bemöta den kritik som riktats mot nämndens handläggning.

text: Omprövning och överlämnande av överklagande till länsrätt Enligt

text: 23 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, skall ett överklagande ges in till den myndighet som har meddelat beslutet. En till nämnden inkommen skrivelse som identifieras som ett överklagande inkomststämplas och diarieförs – precis som alla övriga inkomna handlingar – och vidarebefordras i regel samma dag för handläggning. Normalt handläggs ett överklagande av samma handläggare som fattat det överklagade beslutet. Om beslutsfattande handläggare inte står till förfogande, t.ex. på grund av sjukdom eller semester, vidarebefordras överklagandet till annan ledig handläggare. Av

text: 28 § första stycket

text: FL följer att myndigheten såsom första åtgärd skall ta ställning om beslutet skall omprövas. Omprövningsskyldighet föreligger enligt

text: 27 § första stycket

text: FL om det beslut som myndigheten meddelat är uppenbart oriktigt, om beslutet kan ändras snabbt och enkelt samt om ändringen kan ske utan nackdel för någon enskild part. Om myndigheten själv ändrar beslutet så som klaganden begärt förfaller överklagandet enligt

text: 28 § första stycket

text: FL. Klaganden meddelas i så fall ett nytt beslut, varefter inga ytterligare åtgärder behöver vidtas med anledning av överklagandet. Ändras det överklagade beslutet endast delvis i enlighet med klagandens yrkanden, skall överklagandet enligt

text: 28 § andra stycket

text: FL anses omfatta det nya beslutet. Överklagandet förfaller då inte utan hanteras på samma sätt som ett överklagande som inte medfört omprövning. Om myndigheten inte omprövar beslutet skall den enligt

text: 24 § första stycket

text: FL pröva om överklagandet har kommit in i rätt tid. Myndigheten skall enligt huvudregeln avvisa överklagandet om det kommit in för sent. Om överklagandet inte avvisas enligt

text: 24 §

text: FL skall myndigheten enligt

text: 25 §

text: FL överlämna överklagandet och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som skall pröva överklagandet, i förevarande fall länsrätten.

text: Förvaltningslagen

text: innehåller i

text: 7 §

text: ett allmänt krav på snabb och effektiv handläggning som gäller alla typer av ärenden. I övrigt innehåller lagen inga föreskrifter som preciserar inom vilken tid ett överklagande skall överlämnas till den överprövande instansen. JO har dock vid ett stort antal tillfällen haft anledning att uttala att det ur rättssäkerhetssynpunkt är en självklarhet att överlämnandet måste ske utan dröjsmål och att tiden i regel inte bör överstiga en vecka. Nämnden har sedan länge upprättat och följer de rutiner som föranleds av ovanstående. Den skrivelse varigenom BB överklagade nämndens beslut att inte bevilja honom färdtjänst inkom till nämnden torsdagen den 28 februari 2008. Torsdagen den 6 mars 2008 omprövade nämnden sitt beslut i enlighet med

text: 27 §

text: FL och beviljade BB tillstånd till färdtjänst. Omprövningen skedde således inom en vecka från den dag överklagandet inkom till nämnden. Eftersom nämnden själv ändrade sitt tidigare

text: avslagsbeslut, helt i enlighet med BB:s yrkanden, förföll hans överklagande som följaktligen inte översändes till länsrätten. AA har anfört att han i samtal med DD, handläggaren av överklagandet, föreslog en omprövning och framhöll ärendets brådskande natur. Däremot har DD uppgett att AA krävt av henne att överklagandet skulle handläggas omedelbart. När det gäller inom vilken tid ett överklagande skall omprövas respektive överlämnas till den överprövande instansen, är nämndens uppfattning att den först och främst har att förhålla sig till JO:s ovan åsyftade uttalanden, nämligen att det ur rättssäkerhetssynpunkt är en självklarhet att överlämnandet måste ske utan dröjsmål och att tiden i regel inte bör överstiga en vecka. Så är också praxis i nämndens verksamhet. En klagande kan dock enligt nämndens mening inte kräva att hans eller hennes överklagande skall handläggas omedelbart. Nämnden anser således inte att det kan riktas någon kritik mot handläggningen i detta hänseende.

text: Underrättelse om beslut Enligt huvudregeln i

text: 21 § första stycket

text: FL skall en sökande, klagande eller annan part underrättas om innehållet i det beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende som innebär myndighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten får enligt

text: 21 § tredje stycket

text: FL bestämma om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Underrättelsen skall dock alltid vara skriftlig, om parten begär det. Den 6 mars 2008 omprövade nämnden sitt tidigare avslagsbeslut och beviljade BB tillstånd till färdtjänst. Omprövningsbeslutet, som varit ett slutligt beslut, expedierades till BB den 7 mars 2008. Underrättelsen skedde genom vanligt brev. Hans ombud, AA, underrättades inte om beslutet i samband med expedieringen. Av

text: 9 §

text: FL framgår att den som för talan i ett ärende får anlita ombud.

text: Förvaltningslagen

text: innehåller inga regler om vilken behörighet som följer av ombudets fullmakt. Vid behov kan dock reglerna i

text: 49 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: , FPL,

text: rättegångsbalken

text: och

text: avtalslagen

text: tjäna som vägledning (

text: prop. 1971:30 s. 362

text: ). Det står enligt nämndens mening klart att ett juridiskt ombud har behörighet att motta en underrättelse om beslut, om inte fullmaktens innehåll ger anledning till annan bedömning. Om denna behörighet samtidigt medför en skyldighet för en myndighet att ex officio underrätta ombudet i andra fall än när det är särskilt föreskrivet ter sig inte lika självklart. Det kan konstateras att det i skilda författningar förekommer uttryckliga bestämmelser om att ett ombud skall delges eller underrättas om vissa typer av beslut, inlagor eller andra handlingar (jfr. t.ex.

text: 11 § delgivningslagen (1970:428)

text: och

text: 27 § andra stycket förordningen (1996:271)

text: om mål och ärenden i allmän domstol). Om nämnden sålunda hade valt delgivning som form för underrättelsen hade nämnden varit skyldig att överbringa beslutet till ombudet. Underrättelsen skedde emellertid genom vanligt brev. Av

text: förvaltningslagen

text: förefaller inte framgå något annat än att det är den som är part i ärendet som skall få en underrättelse i sådant fall. Endast för tydlighetens skull skall nämnas att all kommunikation med parten, under det att ett ärende pågår, givetvis sker genom ombud om sådant finns. Nämnden önskar också ge följande inblick i nämndens praktiska hantering av överklaganden. År 2007 fattades 24 034 beslut om tillstånd till färdtjänst. Totalt inkom 1 282 överklaganden, varav 7 avvisades, 218 ändrades vid omprövning och 1 057 överlämnades till länsrätten. I de allra flesta fallen för den enskilde sin talan själv, men det förekommer också att den enskilde får hjälp med sin talan, t.ex. av en släkting eller en bekant. Omfattningen och arten av hjälp varierar. Oftast handlar hjälpen om att utforma själva skrivelsen. Ganska typiskt är att ombudet inte bifogar någon formell fullmakt utan nöjer sig med att skriva överklagandet ensam eller tillsammans med den enskilde. Det är i detta och liknande fall svårt att avgöra vilken behörighet ombudet har. Om beslutet ändras vid omprövning skickas därför det nya beslutet endast till den enskilde. Om beslutet inte ändras vid omprövning, ankommer det inte på nämnden att ge sig in i

text: en tolkning av vilken behörighet ombudet har, utan skrivelsen med överklagandet överlämnas, sådan den är, till länsrätten som tar sig an denna fråga. När sedan målet handläggs i länsrätten sker all kommunikation parterna emellan genom yttranden till länsrätten. Hur frågan om ombudets behörighet har besvarats får nämnden aldrig någon kännedom om. När målet har avgjorts och domen skall verkställas skickas beslut som föranleds av domen av förklarliga skäl då endast till den enskilde. Att en enskild använder sig av juridiskt ombud, t.ex. advokat, i ett ärende som är under handläggning hos nämnden är så ovanligt att det är endast någon enstaka handläggare som varit med om det under sin anställningstid. Att en enskild använder sig av juridiskt ombud vid överklagande är också mycket ovanligt. Det kan möjligen röra sig om upp till fem fall årligen. I de flesta fallen leder omprövning inte till att beslutet ändras, varför överklagandena i fråga överlämnas till länsrätten. Endast bifallande domar föranleder sedan ett nytt beslut från nämnden i samband med att domen verkställs. Eftersom domen expedieras till den klagandes ombud och ombudet således kan antas vara underrättat om målets utgång och nämndens kommande beslut förefaller det uppenbart obehövligt att också nämnden underrättar ombudet. Nämndens underrättelse om beslut skickas därför endast till den enskilde. I förevarande fall har nu det extremt ovanliga inträffat att den klagande har använt sig av ett juridiskt ombud och att nämnden med anledning av överklagandet har omprövat sitt tidigare beslut och beviljat tillstånd till färdtjänst. I detta fall skulle det kunna vara motiverat att också underrätta ombudet. Att motsvarande rutin inte finns beror på ovanligheten av det ovan beskrivna förhållandet. Huruvida detta också innebär en brist i handläggningen är svårt att bedöma. Nämnden emotser JO:s prövning av ovanstående fråga och kommer givetvis att inrätta de rutiner som krävs med anledning av JO:s bedömning.

text: Ombudets begäran att få ut nämndens beslut om tillstånd till färdtjänst Som redogjorts för ovan begärde AA i telefonsamtal med CC ut det beslut genom vilket nämnden beviljade BB tillstånd till färdtjänst. AA:s begäran gällde en allmän handling. En myndighet skall enligt

text: 15 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100)

text: , SekrL, på begäran av enskild lämna uppgift ur allmän handling som förvaras hos myndigheten i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. Enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen (1949:105)

text: skall en allmän handling som får lämnas ut på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Vidare gäller enligt

text: 4 §

text: FL att frågor från enskilda skall besvaras så snart som möjligt. Enligt

text: 7 kap. 37 § första stycket

text: SekrL gäller sekretess i ärenden om tillstånd till färdtjänst för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Av ovanstående följer att CC vid AA:s begäran om att få ut beslutet om färdtjänst haft att pröva huruvida utlämnandet kunde innebära men för BB eller någon honom närstående. AA uppgav sig vara ombud för BB. Av nämndens utredning framgår emellertid att CC, vid tiden för framställningen, inte kunnat ta del av den fullmakt som utpekade AA som ombud. Enligt uppgift i färdtjänstförvaltningens händelselogg på intranätet hade ärendehanteringssystemet SeKund drabbats av en omfattande störning. Under den tid som störningen pågick hade handläggarna inte tillgång till de personuppgifter, handlingar, tjänsteanteckningar m.m. som rör enskildas tillstånd till färdtjänst. Praktiskt taget kunde inget arbete utföras under denna tid. CC har i en tjänsteanteckning (bilaga 1) uppgett att han förklarade detta för AA och att han skulle handlägga dennes begäran när han själv läst fullmakten. Nämnden finner inte anledning att ifrågasätta dessa uppgifter. Att AA sedan läste upp innehållet i fullmakten, kunde i detta ögonblick inte anses styrka hans behörighet. Han kunde ha varit vem som helst. Av CC:s tjänsteanteckning framgår vidare att han senare samma dag, när datasystem åter var igång, tog del av fullmakten och översände begärt beslut till AA.

text: AA har i sin anmälan uppgett att CC vidhöll att fullmakten inte gav honom rätt att ta del av beslutet. Av CC:s tjänsteanteckning framgår emellertid att han vid tiden för telefonsamtalet ännu inte tagit del av fullmakten. I ljuset av det anförda finner nämnden att AA måste ha missförstått CC. Nämnden anser således att CC handlade korrekt och att det inte kan riktas någon kritik mot handläggningen i detta hänseende. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: AA:s klagomål avser främst att han som ombud för BB inte fått omprövningsbeslutet i ärendet i vilket BB beviljades färdtjänst sänt till sig.

text: Beslut i ett ärende där ombud förekommer ska normalt tillställas ombudet (se t.ex. JO:s beslut den 27 mars 1997 i ärende dnr 1724-1996). Det gäller även i fall av detta slag.

text: Sedan AA kontaktat myndigheten och begärt att få ta del av beslutet, sände myndigheten beslutet till honom på sätt som framgått. Några ytterligare uttalanden föranleder anmälan därmed inte.