nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Verkställighet

title: Försäkringskassas skyldighet att verkställa en kammarrättsdom om bilstöd

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO anförde AA i huvudsak följande. Han har av kammarrätten förklarats berättigad till bilstöd. Försäkringskassan vägrar honom trots detta bilstöd med hänvisning till en ny avslagsgrund. För det fall kassan anser att kammarrättens dom är felaktig, borde kassan överklaga domen.

text: AA anförde vidare att Försäkringskassan redan i sitt första beslut borde ha framfört att alternativa avslagsgrunder kunde bli aktuella. Försäkringskassans handläggning av ansökningar om bilstöd kan medföra flera rättsprocesser innan den enskilde får ett slutgiltigt besked om sin ansökan.

text: Utredning

text: Försäkringskassans akt begärdes in och granskades. Därefter remitterades anmälan till Försäkringskassan för yttrande. Försäkringskassan anförde i sitt remissvar följande.

text: Bakgrund

text: Enheten för bilstöd i Västervik startade upp sin verksamhet den 1 oktober2006. Handläggningen av bilstöd är sedan den 15 november 2006 koncentrerad till Västervik vilket innebär att enheten från och med detta datum tog emot alla nya ansökningar om bilstöd. Från och med den 1 juli 2007 handläggs alla ärenden i Västervik. Syftet med att koncentrera handläggningen till Västervik är bland annat att åstadkomma likformig och rättssäker hantering av bilstöd. Tidigare har handläggningen av bilstöd utförts vid samtliga 21 länsorganisationer inom Försäkringskassan.

text: Bestämmelser

text: Ärenden om bilstöd handläggs enligt förordning (

text: ) om bilstöd tillpersoner med funktionshinder (FBF). Enligt

text: 2 §

text: FBF avses med funktionshindrad i denna förordning den som på grund av varaktigt funktionshinder har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att anlita allmänna kommunikationer. Till den

text: som anses funktionshindrad kan bilstöd lämnas under de förutsättningar som anges i

text: 5 §

text: FBF. Frågan om när förutsättningarna enligt

text: 5 §

text: FBF ska vara uppfyllda har diskuterats vid flera olika tillfällen inom Försäkringskassan. Kammarrätterna i Sundsvall, Göteborg och Jönköping har i domar den 25mars 2009, den 17 april 2009 respektive den 5 juni 2009 funnit att det vid tillämpning av ålderskriteriet i

text: 5 §

text: FBF är den sökandes ålder vid ansökan som ska vara avgörande för rätten till bilstöd. Försäkringskassan har överklagat dom från Kammarrätten i Sundsvall (målnr 1987- 08) till Regeringsrätten. Prövningstillstånd har ännu inte meddelats.

text: Utredning

text: AA:s ansökan om bilstöd inkom tillsammans med journalanteckning från läkare till Försäkringskassans lokalkontor i Umeå den 6 oktober 2006. Handläggaren konstaterade den 13 februari 2007 att AA inte uppfyllde förutsättningarna för att tillhöra någon av de fem bidragsgrupper som kan beviljas bilstöd (

text: 5 §

text: FBF). Beslut fattades den 15 mars 2007. Av beslutet framkommer inte att Försäkringskassan inte utrett eller tagit ställning till om övriga förutsättningar för rätt till bilstöd är uppfyllda (

text: 2 §

text: FBF). AA begärde omprövning av beslutet. Omprövningsbeslut fattades utan ändring den 16 maj 2007. AA överklagade beslutet till länsrätten och dom meddelades den 4 juni 2008. Länsrätten ändrade inte Försäkringskassans beslut. Kammarrätten i Sundsvall meddelade prövningstillstånd den 5 september 2008. Dom meddelades av kammarrätten den 19 februari 2009. I domslutet bifaller kammarrätten överklagandet och förklarar, med ändring av underinstansernas avgöranden, att AA är berättigad till bilstöd. Eftersom enbart ålderskriteriet varit föremål för prövning framstod det som uppenbart för Försäkringskassan att enbart denna fråga avsågs i domen. Försäkringskassan utredde därefter om övriga förutsättningar för rätt till bilstöd var uppfyllda enligt

text: 2 §

text: FBF. Beslut fattades den 13 maj 2009 om avslag på grund av att AA enligt Försäkringskassans bedömning inte hade tillräckligt stora svårigheter att förflytta sig på egen hand eller med allmänna kommunikationer.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Försäkringskassan har förståelse för att AA är missnöjd med att inte alla förutsättningar för att få rätt till bilstöd prövats vid tidpunkten för hans ansökan. Det är naturligtvis olyckligt att AA tvingas att genomgå flera rättsprocesser med anledning av en och samma ansökan. Försäkringskassan anser dock att ärendet i huvudsak handlagts i enlighet med gällande regler och den interna information som var aktuell vid tidpunkten då beslut fattades i AA:s ärende. Att direkt gå till beslut på det underlag som finns i ärendet, när det klart framkommer att den sökande inte uppfyller någon av de förutsättningar som uppställs i FBF, utan att vidta åtgärder för fortsatt utredning synes vara i den sökandes intresse. Detta då denne exempelvis slipper inkomma med nya medicinska underlag samt utsättas för ingående utredning i onödan. Det bör även ur ett kundperspektiv kunna antas att det ligger i den sökandes intresse att handläggningstiderna inte blir längre än nödvändigt. Varje ärende där någon enskild är part ska enligt

text: 7 § förvaltningslagen

text: ) handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Det innebär enligt Försäkringskassans mening att ärendena ska vara tillräckligt utredda för att beslut ska kunna fattas. I AA:s ärende framkom, utan vidare utredning i ärendet, att han inte kunde ingå i någon av de bidragsgrupper som kan beviljas bilstöd (

text: 5 §

text: FBF).Det kan konstateras

text: att AA inte hunnit fylla 50 år när hans ansökan inkom till Försäkringskassan. Vid tidpunkten för beslutet rådde inte några tveksamheter från Försäkringskassans sida om att ålderskriteriet för att ingå i bidragsgrupp enligt

text: 5 §

text: FBF ska vara uppfyllt vid beslutstillfället. Hade även förutsättningarna gällande förflyttningssvårigheter utretts vid denna tidpunkt hade inte den journalkopia som bifogats ansökan varit tillräcklig för att fatta beslut. Att begära att AA kompletterade sin ansökan om bilstöd med ett läkarutlåtande trots att Försäkringskassan redan hade vetskap om att han inte uppfyllde förutsättningarna för att ingå i bidragsgrupp ansågs olämpligt. Försäkringskassan bedömde att det underlag som fanns i ärendet var tillräckligt för att kunna fatta beslut. Försäkringskassan kan konstatera att beslutet som fattades den 15 mars2007 inte var tillräckligt tydligt formulerat. Det framgick inte att Försäkringskassan inte utrett eller tagit ställning till om övriga förutsättningar för rätt till bilstöd var uppfyllda (

text: 2 §

text: FBF). Vid tidpunkten när beslutet fattades saknades tydlig intern information för hur beslut formuleras när inte alla grunder utretts. I den senaste versionen av vägledning (

text: ) Bilstöd till personer med funktionsnedsättning har beskrivningen för utredning och handläggning av bilstödsärenden förtydligats. Av beskrivningen framgår följande. Visar utredningen att personen inte uppfyller en eller några av förutsättningarna för att få det bidrag som yrkandet gäller behöver Försäkringskassan inte fortsätta att utreda övriga förutsättningar. Finns det tveksamheter i bedömningen bör Försäkringskassan ändå utreda vidare och ta ställning till alla omständigheter som är aktuella i ärendet. Dels för att undvika att utredningsprocessen får börja om från början efter kvalitetssäkring eller föredragning. Dels för att det gör beslutet mer förståeligt för sökanden och underlättar processen om beslutet ändras vid omprövning eller prövning av domstol. Även om det inte finnstveksamheter i bedömningen och ärendet därför inte behöver utredas vidare är det bra att ta ställning utifrån den information som är känd i ärendet. Det vill säga att ta ställning även till andra omständigheter om det ändå finns tillräckligt med underlag för att göra bedömningen. I motiveringen av beslutet ska det framgå vilka omständigheter som Försäkringskassan tagit ställning till(avsnitt 13.6.1 Snabbaste vägen till rätt beslut i vägledning 2003:1, version 4, beslutad den 5 maj 2009).

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: Därefter begärdes Regeringsrättens akt i ärendet in och granskades. Det konstaterades att Försäkringskassan i sitt överklagande till Regeringsrätten inte begärt inhibition av kammarrättens avgörande. Vidare konstaterades att Försäkringskassan inte framfört sin uppfattning att kammarrättens avgörande inte omfattade en prövning av förutsättningarna för rätt till bilstöd i

text: 2 § förordningen (1988:890)

text: om bilstöd till personer med funktionshinder (FBF).

text: Bedömning

text: Kammarrätten i Sundsvall har i dom den 25 mars 2009, mål nr 1987-08, bifallit AA:s överklagande av Försäkringskassans beslut och förklarat att AA är berättigad till bilstöd. Sedan kammarrätten meddelat sitt avgörande har emellertid Försäkringskassan på nytt prövat AA:s rätt till bilstöd. Skälet till detta har i kassans remissvar uppgetts vara att endast förutsättningarna i

text: 5 §

text: FBF varit föremål för prövning i kammarrätten och inte förutsättningarna i

text: 2 §

text: FBF. Vid sin förnyade prövning av saken har Försäkringskassan sedermera funnit att AA inte uppfyller förutsättningarna för rätt till bilstöd i

text: 2 §

text: FBF. Mot bakgrund av att kammarrätten har förklarat att AA är berättigad till bilstöd har Försäkringskassan varit skyldig att

text: verkställa domen och utge bilstöd till AA. Om Försäkringskassan var av uppfattningen att kammarrättens avgörande inte omfattade en prövning av förutsättningarna för rätt till bilstöd i

text: 2 §

text: FBF, borde kassan ha anfört detta i sitt överklagande till Regeringsrätten. Kassan borde också ha begärt inhibition av kammarrättens avgörande. Försäkringskassan förtjänar allvarlig kritik för att ha underlåtit att verkställa kammarrättens dom och i stället ha prövat AA:s rätt till bilstöd på nytt.

text: Försäkringskassan har i sitt remissvar anfört att kassans grundläggande beslut i ärendet inte var tillräckligt tydligt motiverat. Jag instämmer i denna bedömning och konstaterar att den uppkomna situationen sannolikt hade kunnat undvikas om beslutsmotiveringen varit tydligare. Enligt remissvaret framgår det numera av Försäkringskassans vägledning om bilstöd att det av motiveringen till beslut om bilstöd ska framgå vilka omständigheter som kassan tagit ställning till. Jag förutsätter att den gjorda ändringen i vägledningen kommer att förhindra en upprepning av det inträffade.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om en länsrätts avgörande av mål innan den för klaganden beviljade anståndstiden löpt ut

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO klagade AA på Länsrättens i Göteborg handläggning av sex mål rörande fråga om yrkande om omprövning av pensionsgrundande inkomst kommit in i rätt tid till skattemyndigheten. AA anförde bl.a. följande. Länsrätten förelade den 8 maj 2000 hans ombud, BB, att senast den 15 juni 2000 komma in med en skrivelse och utveckla talan. Sedan ombudet den 11 maj tillskrivit domstolen och bett den avvakta vidare besked, avgjorde länsrätten målen den 31 maj 2000. Varken länsrättsassessorn, som dömt i målen, eller lagmannen har lämnat tillfredsställande besked om varför målen avgjorts innan den beviljade anståndstiden löpt ut.

type: stycke

text: Utredning

text: Efter remiss uttalade länsrätten, lagmannen CC, följande (bilagorna utelämnade här).

text: Sakfrågan gällde AA:s yrkande om ändring av den pensionsgrundande inkomsten för åren 1972–1977. Hans begäran om detta hade kommit in till skattemyndigheten den 13 juli 1999. Genom beslut den 15 februari 2000 avvisade skattemyndigheten AA:s begäran såsom för sent inkommen. AA överklagade skattemyndighetens avvisningsbeslut i överklagande som kom in till länsrätten den 18 april 2000 (mål nr 2513- -2518-00). Frågan som skulle bedömas var alltså om skattemyndigheten hade gjort rätt som avvisade hans begäran såsom för sent inkommen. Målen lottades på rotel 14 som innehas av länsrättsassessorn DD. Hans beskrivning av händelseförloppet framgår av bifogade yttrande (bilaga 1). DD drog den slutsatsen av överklagandet (bilaga 2) och skattemyndighetens handlingar att AA begärde anstånd med att utveckla yrkande och grunderna för sin talan. AA förelades därför den 8 maj 2000 att senast den 15 juni 2000 utveckla yrkande och grunderna för sin talan. Den 15 maj 2000 inkommer till länsrätten en skrivelse från AA:s ombud BB (bilaga 3) där han, som DD uppfattar det, vill att länsrätten skall avvakta med avgörandet av målen till dess att kammarrätten avgjort om AA kunde få resning i frågan. DD uppfattade detta som svaret på föreläggandet den 8 maj och att något ytterligare material därför inte skulle tillföras ärendet från AA. DD gjorde då den avvägningen att frågan om resning inte påverkade bedömningen av om AA:s ansökan till skattemyndigheten hade kommit in i rätt tid. Han avgjorde därför, som

text: ensamdomare, målen på befintligt material. Domarna meddelades den 31 maj 2000 (bilaga 4).

text: Kontakter efter målens avgörande

text: Efter målens avgörande var det en telefonkontakt mellan DD och AA. Några minnesanteckningar finns inte eftersom målen var avgjorda. Som framgår av bilaga till AA:s JO-anmälan skrev han den 14 juni 2000 till lagmannen på länsrätten och bad om en förklaring till hur besluten kunde fattas redan den 31 maj. Mitt svar av den 19 juni finns också som kopia till JO-anmälan. Min åtgärd när jag fått AA:s brev var att efterhöra med DD vad som förevarit i ärendet. När jag då fick klart för mig att det varit en direktkontakt mellan AA och DD var min slutsats att jag inte kunde tillföra någon ytterligare förklaring om hanteringen, vilket jag meddelade i mitt brevsvar.

text: Slutsatser

text: AA:s anmälan avser två huvudfrågor, nämligen 1. om det var rätt att avgöra målen innan tiden för föreläggandet hade gått ut och 2. om lagmannen hanterade AA:s begäran om en förklaring på rätt sätt. Enligt länsrättens uppfattning har något formellt fel inte begåtts vid handläggningen av målen. En domare hanterar och avgör målen på eget ansvar. När målen nu är avgjorda kan man möjligen fundera över om det överhuvudtaget var nödvändigt att ge ett föreläggande om att slutföra talan. Under alla omständigheter var det rimligt att uppfatta ombudets skrivelse som att något ytterligare material inte skulle tillföras ärendet, vilket föreläggandet avsåg. En möjlig åtgärd i detta läge hade varit att ta ytterligare en kontakt för att reda ut saken. Samtidigt måste vägas in att målen inte avsåg en materiell prövning utan den formella frågan om AA:s begäran hos skattemyndigheten hade kommit in dit för sent. Länsrätten kan således inte se att det har begåtts något fel vid handläggningen. Vad gäller lagmannens brevsvar kan man naturligtvis ha synpunkter på hur ingående undersökning av saken som borde göras. För egen del såg jag det inte som nödvändigt att försöka förklara saken mer ingående än vad jag fick klart för mig att DD hade gjort. Eftersom jag själv inte deltagit i handläggningen var min uppfattning den att det bästa svaret kunde ges av den som handlagt målen. Jag kan därför inte finna att det var fel att svara på det sätt som jag gjorde.

text: I beslut den 5 mars 2001 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår följande. I överklagandeskrivelsen, som är daterad den 2 mars 2000, begärde BB anstånd t.o.m. den 31 mars 2000 ”för överklagandet av” sex angivna beslut av skattemyndigheten. Något yrkande eller några grunder för överklagandet angavs inte. Länsrätten förelade den 8 maj 2000 BB, som ombud för AA, att senast den 15 juni samma år utveckla yrkande och grunderna för AA:s talan. Om något yttrande inte kom in, kunde målen enligt föreläggandet ändå komma att avgöras.

text: Länsrätten mottog den 15 maj följande skrivelse från BB:

text: Angående Länsrättens mål nr 2513- -2518-00 I egenskap av ombud för AA får jag meddela att skattedirektören EE och AA hos Kammarrätten i Göteborg begärt resning i saken. Jag får därav be Länsrätten ha vänligheten avvakta vidare besked, då det kan vara så att Kammarrätten tillställer Länsrätten ärendet för avgörande.

text: Länsrätten meddelade dom i målen den 31 maj 2000 varigenom AA:s överklagande avslogs.

text: Jag gör följande bedömning.

text: Om en domstol har satt ut en frist inom vilken en part har att vidta en viss processhandling skall denne naturligtvis kunna utgå från att han eller hon inom denna tid har möjlighet att vidta denna handling. Det är därför inte acceptabelt att domstolen utan att försäkra sig om att parten slutfört sin talan i den förelagda delen avbryter fristen exempelvis genom ett slutligt avgörande i saken.

text: Enligt min mening kan det av ordalydelsen i skrivelsen som kom in till länsrätten den 15 maj 2000 inte utläsas att AA därigenom avsett att efterkomma föreläggandet den 8 maj. Länsrätten borde därför inte, i allt fall inte utan ytterligare besked från AA, ha avgjort målen innan fristen gick ut den 15 juni. Jag är således kritisk till länsrättens handläggning.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

title: Kritik mot Socialnämnden i Lekebergs kommun för brister i utformningen av ett beslut om s.k. umgängesbegränsning

sammanfattning: Socialnämnden fattade ett beslut om att begränsa umgänget mellan en far och en son. I beslutet uttalar JO att ett beslut om s.k. umgängesbegränsning enligt 14 § andra stycket 1 LVU ska vara tydligt. Det ska framgå av beslutet på vilket sätt som umgänget begränsas och om beslutet ska gälla tills vidare eller om det är tidsbegränsat. Vidare ska skälen för beslutet framgå. Socialnämndens beslut om umgängesbegränsning innehöll brister i samtliga dessa avseenden. Nämnden får kritik för utformningen av beslutet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på socialtjänsten i Lekebergs kommun. Han var bl.a. missnöjd med socialtjänstens handläggning av frågor som gällde umgänge mellan honom och hans barn som vårdades med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU.

text: Utredning

text: JO tog inledningsvis del av vissa handlingar från socialförvaltningen i Lekebergs kommun. Sedan begärde JO att Socialnämnden i Lekebergs kommun skulle yttra sig över utformningen av ett beslut den 21 mars 2017 om att reglera umgänget med stöd av

text: 14 § andra stycket 1

text: LVU. Yttrandet skulle bl.a. innehålla socialnämndens bedömning av beslutets utformning när det gällde tydlighet och motivering.

text: I ett yttrande anförde socialnämnden bl.a. följande:

text: Den 21 mars 2017 beslutade tf IFO-chef BB om umgängesbegränsning enligt

text: 14 §

text: LVU. Detta grundade sig på vad som framkom av handlingarna i det omedelbara omhändertagandet enligt

text: 6 §

text: LVU, 170302, samt vad som då hittills framkommit i den utredning som låg till grund för senare ansökan om vård enligt LVU. Av beslutet framgår att efter beslut om vård enligt LVU i Förvaltningsrätt, kan eventuellt umgänge organiseras på ett för barnen godtagbart sätt. Den 3 april 2017 inkom ett överklagande om umgängesbegränsning till Socialnämnden. Av detta anser nämnden inte att det framkommer några nya

text: uppgifter, som föranleder nämnden ändra det ursprungliga beslutet. Förvaltningsrätten fattade beslut, 170531, att avslå AA:s överklagan om umgängesbegränsningen. Förvaltningsrätten fattade senare beslut, 170412, om att AA:s båda barn skulle beredas vård enligt

text: 2 §

text: LVU. AA överklagade Förvaltningsrättens beslut till Kammarrätten, som avslog hans överklagan, 170717. AA överklagade därefter Kammarrättens beslut till Högsta förvaltningsdomstolen, som dock ej meddelade något prövningstillstånd (170818). Barnen och modern har sedan det omedelbara omhändertagandet enligt

text: 6 §

text: LVU, 170302, vistats i ett skyddat boende för att få trygghet i vardagen. Så länge familjen vistades där fanns ingen möjlighet till regelbundet umgänge med fadern, då boendet då inte längre skulle vara ett skyddat boende vare sig för familjen eller övriga boende. Detta skyddade boende har därför som regel att under tiden en familj är inskriven där, inte inleda något umgänge mellan barn och motpart. Modern och barnen har numera sekretesskyddad adress på ny ort. Socialnämndens arbetsutskott övervägde tidigare beslut om umgängesbegränsning, 170615, och beslutade att umgängesbegränsningen skulle kvarstå. AA meddelades beslutet samma dag via mail. På AA:s begäran utlämnades detta beslut skriftligt, 170711, av teamledare CC. Modern och barnen har numera lämnat det skyddade boendet och flyttat till en egen adress där hon fått skyddad adress. 170918 upphörde LVU-vården. Örebro tingsrätt meddelade, 170925, att modern enligt ett interimistiskt beslut beviljats ensam vårdnad och att fadern inte beviljats något umgänge med barnen. En vårdnad-, boende och umgängesutredning skall nu göras på begäran av Örebro tingsrätten.

text: JO begärde in Förvaltningsrätten i Karlstads dom den 31 maj 2017 i mål nr 1685-17.

text: AA kommenterade remissvaret och kom in med flera kompletteringar till sin anmälan.

text: Bedömning

text: Rättslig reglering När ett barn vårdas med stöd av LVU har socialnämnden ett ansvar för att barnets behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare tillgodoses så långt det är möjligt. Ofta brukar socialförvaltningen komma överens med föräldern eller vårdnadshavaren om hur umgänget ska utövas. Om det inte är möjligt att komma överens kan nämnden behöva fatta ett beslut om begränsning av umgänget enligt bestämmelsen i

text: 14 § andra stycket 1

text: LVU. Enligt den bestämmelsen får socialnämnden, om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården, besluta hur den unges umgänge ska utövas med vårdnadshavare och med föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom en dom eller ett beslut av en domstol eller genom ett avtal, en s.k. umgängesbegränsning. Ett sådant beslut kan överklagas hos förvaltningsrätten (

text: 41 § första stycket 3

text: LVU).

text: Enligt

text: 11 kap. 8 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: ska socialnämnden i ärenden som avser myndighetsutövning mot någon enskild tillämpa bestämmelsen i

text: 20 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Enligt den bestämmelsen ska beslut

text: varigenom nämnden avgör ett ärende innehålla de skäl som har bestämt utgången.

text: Utformningen av beslutet om umgängesbegränsning En tillförordnad chef vid förvaltningen fattade den 21 mars 2017 ett beslut om att begränsa AA:s umgänge med sin son.

text: Beslutet hade i aktuell del följande lydelse: [Sonen, JO:s anmärkning] är sedan 2017-03-02 omhändertagen omedelbart enligt

text: 6 §

text: LVU, då bedömt att hans utveckling riskerar att skadas pga av det våld fadern [. . .] utsatt hans syster för. Samma datum fattades beslut om hemlighållande av vistelseort enligt

text: 14 §

text: LVU. Även övervakat umgänge och telefon ingår i inskränkningen. Efter beslut om vård enligt LVU i Förvaltningsrätt kan eventuellt umgänge organiseras, på ett för [barnet, JO:s anmärkning] godtagbart sätt. AA överklagade beslutet till Förvaltningsrätten i Karlstad, som i en dom den 31 maj 2017 avslog överklagandet (mål nr 1685-17).

text: Det är inte min uppgift att kommentera beslutet i sak. Min granskning är inriktad på nämndens utformning av beslutet.

text: Ett beslut om umgängesbegränsning enligt

text: 14 §

text: LVU ska vara tydligt. Av en redovisning i förvaltningsrättens dom framgår att nämndens beslut om umgängesbegränsning innebar att något umgänge över huvud taget inte kunde medges under tiden som barnet vistades på ett skyddat boende. Det framgår enligt min mening inte med tillräcklig tydlighet av nämndens beslut. Ett beslut får inte utformas på ett sådant sätt att det inte går att läsa ut av beslutet vad nämnden har kommit fram till. Det ska alltså framgå av beslutet på vilket sätt umgänget begränsas och om beslutet ska gälla tills vidare eller om det är tidsbegränsat. Vidare ska skälen för beslutet framgå. Nämndens beslut om umgängesbegränsning innehåller brister i samtliga dessa avseenden, och nämnden förtjänar kritik för utformningen av beslutet.

text: Jag utgår från att nämnden beaktar mina uttalanden och vidtar åtgärder så att beslut om umgängesbegränsning i fortsättningen utformas på ett korrekt sätt.

text: Nämndens möjlighet att delegera beslut om umgängesbegränsning När det gäller möjligheten för nämnden att delegera beslut om umgängesbegränsning vill jag anföra följande:

text: Beslutet om umgängesbegränsning fattades i detta fall av en tillförordnad chef vid nämndens förvaltning. Jag vill i det sammanhanget göra nämnden uppmärksam på att Högsta förvaltningsdomstolen (HFD) i ett avgörande har uttalat att ett beslut om att inte röja den unges vistelseort enligt

text: 14 § andra stycket 2

text: LVU omfattas av delegationsförbudet i den då gällande bestämmelsen i

text: 6 kap. 34 § 3 kommunallagen (1991:900)

text: (se

text: 6 kap. 38 § i kommunallagen

text: [2017:725]). Det innebär att beslutanderätten i sådana ärenden får delegeras till nämndens ordförande, men bara i brådskande fall (

text: HFD 2016 ref. 74

text: JO har i ett beslut uttalat att HFD:s avgörande innebär att beslut som omfattas av delegationsförbudet inte i någon situation kan delegeras till ett utskott eller till en tjänsteman vid nämndens förvaltning. HFD:s avgörande gällde beslut om att inte röja den unges vistelseort. JO har dock i ett tidigare beslut ansett att det finns omständigheter som talar för att även beslut om begränsning av umgänge är ett ärende som kan omfattas av den nämnda bestämmelsen om förbud mot delegation. (Se JO:s beslut den 21 december 2017 i ärende med dnr 7984-2016 och Kammarrätten i Göteborgs dom den 24 mars 2017 i mål nr 560-17.) Jag finner inte anledning att särskilt utreda frågan om delegation i detta ärende. Det kan dock finnas anledning för nämnden att, med beaktande av det som jag har anfört, se över delegationsordningen när det gäller beslut enligt

text: 14 §

text: LVU. Övrigt Det som AA i övrigt har anfört ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Förundersökning Sekretess

title: Fråga bl.a. om en tjänsteman vid en socialförvaltning bröt mot bestämmelsen om s.k. förundersökningssekretess i 5 kap. 1 § första stycket 1 sekretesslagen (1980:100) när hon informerade en person om att han var misstänkt för brott mot ett barn

text: Bakgrund

text: Den 31 januari 2007 inkom AA och BB med en anmälan till JO med klagomål mot socialförvaltningarna i Finspångs och Norrköpings kommuner (JO:s dnr 473- 2007). Klagomålet gällde att en tjänsteman vid någon av förvaltningarna hade underrättat en person, CC, om att han var misstänkt för våldtäkt mot ett barn, DD, innan polisförhör hade hållits med CC.

text: Det gick inte att med ledning av anmälan och inhämtad utredning klarlägga om och i så fall från vilken förvaltning den ifrågavarande uppgiften hade lämnats ut. JO bedömde det inte som meningsfullt att gå vidare i saken och avslutade ärendet genom ett beslut den 5 april 2007.

text: Anmälan

text: I en ny anmälan vidhöll BB klagomålet. Hon upplyste att det var socialförvaltningen i Åby-Krokek i Norrköpings kommun som, genom socialsekreteraren EE, hade skickat ett brev med information till den misstänkte. Hon uppgav att en kopia av brevet fanns hos Polismyndigheten i Östergötlands län.

text: Utredning

text: Det brev som socialförvaltningen hade skickat till CC inhämtades från Polismyndigheten i Östergötlands län. I brevet hade EE anfört följande.

text: Jag arbetar som socialsekreterare på Åby socialkontor och har sökt dig på mobiltelefonnumret ett par dagar, men har inte lyckats nå dig. Det har kommit in en anmälan om oro för din dotter, FF, från BUP Elefanten i Linköping. Anledningen är att du är misstänkt för att ha begått en våldtäkt på en minderårig flicka i Finspång. FF:s mamma GG har kommit till socialkontoret och fått information om BUP:s anmälan om oro gällande FF. GG har pratat med FF, som sagt att hon inte har utsatts för någon form av sexuellt närmande av dig. FF:s mamma GG bedöms kunna tillgodose FF:s eventuella skyddsbehov. Vi har rekommenderat GG att själv följa upp hur det går med den polisiära förundersökningen genom att kontakta

text: åklagarmyndigheten. Därmed kommer BUP:s anmälan till socialtjänsten inte att leda till några vidare åtgärder. [– – –]

text: Ärendet remitterades till Socialnämnden i Norrköpings kommun, som anmodades att yttra sig över det som anfördes i både den tidigare och den nya anmälan till JO. I ett remissvar anförde nämnden i huvudsak följande.

text: Sammanfattning

text: AA och BB har anmält socialkontoret i Norrköping med anledning av att en man informerats om misstanke om brott innan polisen kallat till förhör. Kontakt har tagits med enhetschef GG, handläggande socialsekreterare EE och polisinspektör HH. Det finns inget som motsäger att mannen underrättades om anmälan innan han kallades till polisförhöret. Handläggaren hade vid anmälan från Finspångs kommun fått intryck av att mannen redan var delgiven misstanke om brott.

text: Beskrivning av ärendet

text: Bakgrund AA och BB har anmält till Riksdagens ombudsmän att de är missnöjda över socialkontorets i Norrköping handläggning rörande ett enskilt ärende. Enligt anmälarna har en man brevledes från socialkontoret informerats om att han är misstänkt för ett sexualbrott innan polismyndigheten kallat honom till förhör. Enligt anmälarna har det inneburit att den misstänkte mannen haft tid och möjlighet att påverka samt hota berörda parter.

text: Telefonsamtal 2007-08-08 med enhetschef GG GG var enhetschef på det aktuella socialkontoret sommaren 2006. Den misstänkte mannen bodde inom upptagningsområdet och det eventuella brottet riktade sig mot en minderårig i en annan kommun. Han hade dock en minderårig dotter som man skulle bedöma skyddsbehovet för. GG säger att de gjorde en förhandsbedömning utifrån de uppgifter som bland annat grundade sig på ett samtal med flickans mamma. De bedömde flickans skyddsbehov som tillgodosett. Med anledning av detta beslutades det att inte inleda utredning. GG kan inte påminna sig om när brevet skickades tidsmässigt i förhållande till när mannen skulle förhöras.

text: Telefonsamtal med socialsekreterare EE 2007-08-07 samt 2007-08-08 Vid telefonsamtal säger EE att hon hade intryck av att mannen redan var delgiven misstanke om brott när hon fick anmälan från Finspångs kommun. EE ansåg därför att hon kunde skriva till honom för att meddela att utredning inte skulle inledas på hans dotter. Hade EE vetat att mannen inte varit underrättad hade hon inte skickat brevet. Vidare säger EE att hon i samråd med enhetschef GG efter förhandsbedömning beslutade att inte inleda utredning kring mannens dotter. Något åklagarsamråd hade inte skett. Hon tycker att det är djupt olyckligt om brevet har inneburit att en eventuell rättsprocess har påverkats.

text: Telefonsamtal med polisinspektör HH 2007-08-08 HH säger att han minns att mannen hade med sig brevet när han kom till polisförhöret och att han därigenom var underrättad om brottsmisstanken. HH har ingen anteckning om när han kallade till förhöret som hölls 2006-08-23. Dock brukar kallelser till förhör ske dagen före eller samma dag. Så långt som en månad i förväg är otänkbart att han skulle ha kallat.

text: Handlingar i ärendet Av handlingar i ärendet framgår det att socialkontoret gjorde en förhandsbedömning kring mannens biologiska dotters skyddsbehov. Enligt uppgift på förhandsbedömningen hade föräldrarna gemensam vårdnad men denna uppgift är felaktig. Modern har varit ensam vårdnadshavare sedan dottern föddes. Utifrån

text: denna felaktiga uppgift ansåg handläggaren att pappan borde underrättas om att utredning inte skulle inledas.

text: Bedömning

text: Utifrån samtal och handlingar i ärendet framkommer det att handläggaren trodde att den brottsmisstänkte redan var delgiven misstanke om brott. Det står dock klart att det var mindre lämpligt att information skickades innan delgivning hade skett. Nämnden fogade till sitt remissvar handlingar i ärendet rörande förhandsbedömningen.

text: BB kommenterade remissvaret.

text: JO lånade från Polismyndigheten i Östergötlands län in den förundersökning som gällde den misstänkta våldtäkten.

text: I ett beslut den 4 februari 2009 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att Socialnämnden i Finspångs kommun den 30 maj 2006 erhöll en uppgift om att CC skulle ha förgripit sig mot barnet DD. Socialnämnden gjorde en anmälan till polisen i början av juni 2006, och den anmälan ledde till att en förundersökning inleddes. Under förundersökningen hördes flera personer, bl.a. DD den 7 juni.

text: Barn- och ungdomspsykiatrin (BUP) anmälde en kort tid därefter till Socialnämnden i Finspångs kommun oro för CC:s dotter FF som bodde i Norrköpings kommun. Med anledning av de uppgifter som BUP hade lämnat gjorde Socialnämnden i Finspångs kommun en anmälan om oro för barn till Socialnämnden i Norrköpings kommun. Av anmälan framgick att BUP Elefanten hade uttryckt oro för umgänget mellan FF och CC. Vidare framgick att CC hade polisanmälts för våldtäkt mot ”sin tidigare sambos dotter som är i samma ålder som FF”.

text: Socialförvaltningen i Norrköpings kommun kontaktade FF:s mor med anledning av anmälan. Mot bakgrund av vad som då kom fram bedömdes FF:s skyddsbehov vara tillgodosett, och någon utredning avseende FF:s förhållanden inleddes därför inte.

text: Socialförvaltningen i Norrköpings kommun underrättade CC och FF:s mor om sitt ställningstagande i brev den 26 juli 2006.

text: CC hördes av polis angående misstankarna mot honom den 23 augusti 2006. Han förnekade därvid att han hade begått något brott mot DD.

text: Åklagaren beslutade den 6 september 2006 att lägga ned förundersökningen mot CC.

text: Socialnämnden ska enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: utan dröjsmål inleda utredning av vad som t.ex. genom en anmälan har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Av

text: 11 kap. 2 § tredje stycket samma lag

text: följer att om socialnämnden inleder en utredning av om nämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd, ska den som berörs av en sådan utredning underrättas om att en utredning inleds. Om socialnämnden efter en s.k. förhandsbedömning finner att det saknas anledning att inleda en utredning föreligger däremot inte någon sådan skyldighet. Huruvida en vårdnadshavare i ett sådant fall ska underrättas om att en anmälan har kommit in och nämndens bedömning av den kan inte besvaras generellt utan beror på omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Mot bakgrund av den kontakt socialnämnden hade haft med FF:s mor, som dessutom var ensam vårdnadshavare, framstår det som naturligt att handläggaren underrättade henne om att nämnden inte skulle inleda en utredning.

text: CC, som inte hade del i vårdnaden om FF, hade emellertid i princip inte någon rätt till information från socialförvaltningen. Utgångspunkten har i stället varit att socialförvaltningen på grund av den sekretess som enligt

text: 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100)

text: gäller inom socialtjänsten inte kunnat lämna ut några uppgifter om FF till honom. Den fråga som nämnden hade tagit ställning till rörde dock främst FF:s behov av skydd i samband med umgänge med CC. I ett ärende vid socialnämnden i en sådan fråga får den umgängesberättigade föräldern anses inta ställning av part (se JO:s ämbetsberättelse 2008/09 s. 287). Jag finner inte skäl att rikta någon kritik mot att handläggaren underrättade CC om att en utredning inte skulle inledas rörande FF:s kontakt med honom. I brevet till CC angavs dock även att han var misstänkt för att ha begått ”en våldtäkt på en minderårig flicka i Finspång”. Frågan huruvida den uppgiften kunde röjas för CC är mer komplicerad eftersom det pågick en förundersökning om saken.

text: Enligt

text: om s.k. förundersökningssekretess gäller sekretess för uppgifter som hänför sig till förundersökning i brottmål, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Enligt tredje stycket i samma paragraf gäller sekretess enligt första stycket även i annan verksamhet hos myndighet för att biträda bl.a. åklagarmyndighet eller polismyndighet med att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott.

text: Förundersökningssekretessen gäller i första hand hos åklagar- och polismyndigheterna och andra myndigheter inom rättsväsendet. Att sekretessen gäller för ”uppgift som hänför sig till” förundersökning innebär dock att sekretessen gäller även för uppgifter som lämnas vidare från någon av de i bestämmelsen angivna myndigheterna till en annan myndighet (se Regner m.fl.,

text: Sekretesslagen

text: – En kommentar, s. 5:5). I praxis har

text: 5 kap. 1 § första stycket

text: 1 och tredje stycket

text: sekretesslagen

text: befunnits tillämpliga på hos en kommun förvarade uppgifter som hade lämnats från kommunen till en polismyndighet med

text: anledning av misstankar om brott och som även ingick i materialet i en pågående förundersökning (se

text: RÅ 2002 ref. 103

text: I det nu förevarande fallet var det inte Socialnämnden i Norrköpings kommun som hade gjort en polisanmälan. Nämnden hade inte heller fått uppgiften om brottsmisstanken mot CC från polisen eller åklagaren inom ramen för en förundersökning, utan uppgiften hade kommit in till nämnden i en anmälan om oro för FF. Det kan finnas visst utrymme för olika uppfattningar om hur man ska se på sekretessen enligt

text: 5 kap. 1 § sekretesslagen

text: i ett sådant fall (se bl.a. den skiljaktiga meningen i

text: RÅ 2002 ref. 103

text: ). Mycket talar för att den aktuella uppgiften inte har omfattats av s.k. förundersökningssekretess hos socialnämnden i Norrköping. Jag har därför valt att inte gå vidare i frågan om handläggaren i detta fall gjort sig skyldig till sekretessbrott. Likväl vill jag starkt ifrågasätta utlämnandet av uppgiften om brottsmisstanken till CC. Enligt min mening måste socialtjänsten alltid vara återhållsam med att på eget initiativ lämna ut uppgifter som har samband med ett ärende som pågår vid en annan myndighet och som skyddas av sekretess där. Innan en sådan uppgift lämnas ut bör som regel samråd ske med den berörda myndigheten, i detta fall åklagare/polis. Något sådant samråd skedde inte i förevarande fall. Orsaken till att uppgiften lämnades ut utan föregående samråd synes ha varit att handläggaren trodde att CC hade underrättats om brottsmisstanken. De handlingar som handläggaren hade tillgång till utgjorde knappast underlag för henne att dra en sådan slutsats. Nämnden synes dela min uppfattning om att det var olämpligt att underrätta CC om brottsmisstanken, och jag finner därför inte skäl att ytterligare uppehålla mig vid saken.

text: Av remissvaret framgår att det i förhandsbedömningen förekom en felaktig uppgift om att CC hade del i vårdnaden om FF. I varje angelägenhet som rör barn måste myndigheten naturligtvis se till att skaffa sig korrekt information om vem eller vilka som är barnets vårdnadshavare. Att missta sig i fråga om en så grundläggande och viktig omständighet är även det en brist i handläggningen som socialnämnden inte kan undgå kritik för. Socialnämndens remissvar tyder dessutom på att (den felaktiga) uppgiften att CC var vårdnadshavare var avgörande för handläggarens ställningstagande att han skulle underrättas om ett en anmälan hade kommit in till nämnden men att en utredning inte skulle inledas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot en åklagare vid Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten i Skåne för långsam handläggning av en förundersökning

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde advokaten AA klagomål mot en åklagare vid Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten i Skåne med anledning av att de underlåtit att driva en brottsutredning framåt.

text: Utredningen

text: Av anmälan med bilagor, infordrade handlingar i ärende 303-2098-02 och inhämtade muntliga upplysningar från kammaråklagaren BB, 2:a åklagarkammaren i Malmö, framgick bl.a. följande.

text: Den 25 juni 2002 gjordes en polisanmälan om egenmäktighet med barn, ärende K77607-02. Samma dag inleddes förundersökning och CC, barnets far, antecknades som skäligen misstänkt. Enligt anmälaren, som var mor till barnet, hade CC viss umgängesrätt med den femåriga dottern. Han skulle i enlighet med ett domstolsbeslut i fråga om umgänge ha lämnat dottern hos dagmamman den 25 juni 2002 kl. 09.00. Enligt modern hade CC tillgång till dotterns pass och hon trodde att dottern hade förts eller skulle föras utomlands.

text: Förundersökningsledaren, BB, beslutade den 4 juli 2002 att anhålla CC i dennes frånvaro för grov egenmäktighet med barn. Den 12 juli 2002 inkom en begäran från en advokat att han skulle förordnas som offentlig försvarare för CC. Till begäran var en fullmakt fogad i vilken angavs att CC och dottern rest utomlands. CC häktades i sin frånvaro av dåvarande Trelleborgs tingsrätt den 5 september 2002 och beslutet fastställdes av Hovrätten över Skåne och Blekinge. CC efterlystes internationellt och greps i Spanien i november 2002. I samband med detta hämtades dottern av modern och de båda återvände till Sverige. Efter beslut av spansk domstol försattes CC på fri fot. CC var fortfarande häktad i sin utevaro i Sverige.

text: BB ansåg att hon inte var skyldig att bedriva utredning i ärendet genom att hålla förhör med CC eftersom hennes uppfattning var att det ankom på CC att komma till Sverige för lagföring. Hon lämnade emellertid direktiv till polisen att hålla

text: telefonförhör med CC varvid denne skulle inställa sig på svenska konsulatet i Malaga. Hon ansåg inte att genomförandet av förhöret var en särskilt prioriterad åtgärd. Efter en tid påminde hon emellertid utredningsmannen om förhöret men hon nöjde sig med dennes besked att man inte hunnit hålla detta. Därefter påminde hon flera gånger om åtgärden, bl.a. genom att översända CC:s försvarares påminnelser i saken. Förhöret hölls den 9 februari 2005.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten som anmodades att lämna upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Åklagarmyndigheten kom in med ett remissvar jämte upplysningar från chefsåklagaren DD.

text: DD upplyste följande.

text: CC anmäldes den 25 juni 2002 för egenmäktighet med barn. Förundersökning inleddes och CC anhölls i sin frånvaro den 4 juli 2002 av kå BB. Anhållningsskäl: flyktfara och recidivfara. Den 5 september 2002 häktades CC i sin frånvaro av Trelleborgs tingsrätt, mål B 944-02, såsom på sannolika skäl misstänkt för grov egenmäktighet med barn. Häktningsskäl: flyktfara och recidivfara. Nämnda beslut fastställdes av Hovrätten över Skåne och Blekinge den 12 september 2002, mål Ö 2205-02. Den 24 september 2002 beslutade Högsta domstolen, mål Ö 3337-02, att ej meddela prövningstillstånd, i följd varav hovrättens beslut stod fast. Den 17 december 2002 prövade Trelleborgs tingsrätt ånyo, på begäran av CC, häktningsfrågan och beslutade härvid att CC, på skäl som tidigare angetts, alltjämt skall vara häktad. Den 22 juni 2004 prövades, på begäran av CC, häktningsfrågan på nytt av Trelleborgs tingsrätt och rätten beslutade att CC alltjämt skall vara häktad i sin frånvaro. CC överklagade beslutet till Hovrätten över Skåne och Blekinge, som den 22 juli 2004 lämnade överklagandet utan bifall. Den 9 juni 2005 väcktes åtal mot CC för egenmäktighet med barn, grovt brott. Den 20 juni 2005 kl 09.50 verkställdes ovan angivna häktningsbeslut och samma dag prövades häktningsfrågan av Trelleborgs tingsrätt. Rätten fann att CC skall kvarbli i häkte enär det finns risk att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Nämnda beslut fastställdes, efter överklagande av CC, av Hovrätten över Skåne och Blekinge den 23 juni 2005, mål nr Ö 1571-05. Huvudförhandling i målet hölls den 27 juni 2005 vid Trelleborgs tingsrätt och tingsrätten beslöt efter förhandlingen att försätta CC på fri fot. I dom den 6 juli 2005 ogillade tingsrätten åtalet. Den 21 juli 2005 överklagade kå BB tingsrättens dom. Enligt uppgift från hovrätten kommer målet att sättas ut till förhandling – tidpunkt ej fastställd. Advokat AA har i sin skrivelse till Justitieombudsmannen gjort gällande att åklagare och polis medvetet underlåtit att handlägga ärendet då de, enligt AA, är av den uppfattningen att om en misstänkt gärningsman har lämnat landet behöver ingen utredning företagas utan man får avvakta till den dag gärningsmannen eventuellt återkommer till riket. Vid genomgång av handlingarna i ärendet och efter hörande av handläggande åklagare, kå BB, har följande framkommit: I december 2002 tillstyrkte Riksåklagaren en framställning till Spanien, i vilket land CC vistades, om utlämning till Sverige. Den 12 mars 2003 inkom besked från

text: Justitiedepartementet att departementet ”ännu inte hört något i utlämningsfrågan”. Den 9 september 2004 inkom besked från Justitiedepartementet att Spaniens Högsta domstol avslagit begäran om utlämning av CC till Sverige. Den 24 juni 2003 meddelade advokat AA skriftligen att CC förklarat sig villig att komma till Sverige för att medverka i en huvudförhandling i målet. AA efter-hörde vidare när stämningsansökan skulle inges, detta oaktat han torde varit med-veten om att hans klient ännu inte kunnat höras i ärendet. I skrivelsen aktualiserade även AA frågan om eventuellt telefonförhör med CC i Spanien. BB meddelade AA den 6 juli 2003 att hon skall återkomma med besked i frågan om telefonförhör. Den 21 augusti 2003 gav BB direktiv till utredningsmannen om bl. a. telefonförhör. Telefonförhör kom till stånd den 9 februari 2005. Under mellantiden, augusti 2003 - februari 2005, har BB vid upprepade tillfällen såväl skriftligen som muntligen påmint utredare hos polisen om förhöret, som framgår av akten. Som eget yttrande får jag tillägga att ärendet enligt min mening har handlagts med den skyndsamhet omständigheterna medgivit.

text: Åklagarmyndigheten anförde i huvudsak följande.

text: Bedömning

text: När det gäller det kronologiska händelseförloppet hänvisas till kammarchefens yttrande med följande tillägg. Av handlingarna i målet framgår följande. CC:s offentlige försvarare advokaten AA skrev den 24 juni 2003 ett brev till förundersökningsledaren i målet, kammaråklagare BB. I brevet sägs bl.a. att CC är beredd att höras per telefon från Spanien. I direktiv till polisen, inspektör EE, den 21 augusti 2003 uppdrar BB åt EE att hålla förhör med CC per telefon från Spanien. Vid i vart fall fyra tillfällen, den 3 december 2003, den 30 mars 2004, i juni 2004 och den 20 december 2004, påminner BB polisen om att förhör med CC skall genomföras. Den 9 februari 2005 håller EE förhöret med CC Kammaråklagare BB har vid telefonsamtal med företrädare för JO bl.a. uppgivit: BB har inte varit skyldig att bedriva utredning i ärendet genom att hålla förhör med CC eftersom det ankommit på honom att, såsom häktad i sin utevaro, komma till Sverige för lagföring. BB har uttryckt sig på likartat sätt i skrivelse bl.a. till tingsrätten. CC var sedan i september 2002 häktad i sin utevaro såsom på sannolika skäl misstänkt för egenmäktighet med barn, grovt brott. Under 2002 hölls förhör med målsäganden samt vittnen. Av förundersökningsprotokollet framgår att den ytterligare utredning som därefter genomförts innan beslut i åtalsfrågan fattades i juni 2005 var att CC den 9 februari 2005 hördes på telefon (CC befann sig då fortfarande i Spanien) och delgavs misstanke om brott och att målsäganden hördes den 3 februari 2005. Enligt

text: 23 kap 4 § rättegångsbalken

text: skall förundersökningen bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Ansvaret för detta åvilar förundersökningsledaren. Bestämmelsen gäller oavsett om den misstänkte befinner sig i Sverige eller utom riket. En annan sak är att omständigheterna, exempelvis då den misstänkte befinner sig utom riket, ibland gör att det kan vara svårt att genomföra nödvändiga utredningsåtgärder. Enlig min bedömning har så inte varit fallet i detta mål. BB borde inte på sätt som nu skett ha nöjt sig med att påminna polisen om att förhöret med CC skulle ske. BB borde ha påtalat förhållandet för sin chef. Avslutningsvis vill jag peka på vad jag nyligen i några tidigare ärenden upplyst om, nämligen att det inom kort påbörjas ett konkret arbete med att utfärda riktlinjer för hur åklagarorganisationen och enskilda åklagare skall agera som förundersökningsledare gentemot polisen då utredningsresurser inte ställs till förfogande eller då utredningsåtgärder drar ut på tiden.

text: Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten som anmodades att lämna upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet och därvid särskilt ange anledningen till att förhöret med den misstänkte hölls först i februari 2005.

text: Polismyndigheten kom in med ett remissvar och anförde följande.

text: Upplysningar

text: Vid genomgång av handlingarna i ärendet och efter hörande av utredningsmannen EE har framkommit följande. Den 25 juni 2002 upprättades anmälan avseende grov egenmäktighet med barn. CC antecknades som skäligen misstänkt för brottet. En förundersökning inleddes efter beslut av polismyndigheten, men övertogs samma dag av åklagare. Inledningsvis företogs en rad utredningsåtgärder, bl.a. förhör med målsäganden och vittnen för att klarlägga var CC befann sig med dottern. Den 4 juli 2002 anhölls CC i sin frånvaro. Den 22 augusti 2002 tilldelades inspektören EE ärendet som handläggare. Den 5 september 2002 häktades CC i sin frånvaro. Häktningsfrågan har därefter prövats vid flera tillfällen. Den 9 september 2002 hörde EE målsäganden på nytt. Den 21 augusti 2003 lämnade kammaråklagaren BB utredningsdirektiv i ärendet. Av direktiven framgår att åklagarens avsikt var att utredningen skulle slutföras och att förhör skulle hållas med CC. Vidare framgår av direktiven att ett nytt förhör skulle hållas med målsäganden. Bakgrunden till dessa direktiv synes vara att CC:s försvarare för åklagaren hade påtalat möjligheten att höra CC via telefon genom att denne inställde sig på Svenska konsulatet i Malaga. EE har i efterhand uppgett att han inte uppfattade åklagarens utredningsdirektiv som brådskande. Åklagaren hade till EE tidigare gett uttryck för uppfattningen att det ankom på CC att komma till Sverige för lagföring. EE prioriterade därför andra utredningsuppdrag. Den 30 mars 2004 påminde BB om utredningen och överlämnade för kännedom en skrivelse från CC:s försvarare. I skrivelsen önskade försvararen besked om den fortsatta handläggningen och när förhör med CC kunde äga rum. Den 20 december 2004 översände BB, efter telefonkontakt, till EE ytterligare en skrivelse från försvararen angående handläggningen av ärendet. Den 3 februari 2005 hördes målsäganden på nytt av EE. Den 9 februari 2005 hördes CC via telefon av EE CC delgavs vid förhörs-tillfället brottsmisstanke avseende grov egenmäktighet med barn. CC befann sig då fortfarande i Spanien.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: skall en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. När förundersökningen leds av åklagare får denne enligt

text: 23 kap. 3 § andra stycket rättegångsbalken

text: anlita biträde av polismyndigheten.

text: Bedömning

text: Som framgått ovan vidtogs mellan september 2002 och februari 2005 inga utredningsåtgärder i ärendet. Åklagarens direktiv från augusti 2003 har inte efterlevts. Några formella eller praktiska hinder för att hålla förhör med CC via telefon har inte förelegat. Förhöret har inte heller varit omfattande eller komplicerat. Enligt polismyndighetens uppfattning är det inte acceptabelt att det dröjde i det närmaste ett och ett halvt år från det att åklagaren gav direktiv i utredningen till att förhöret med CC genomfördes. Det förhållandet att EE inte uppfattade direktiven som brådskande – en uppfattning som vinner visst stöd av vad BB uppgett i sitt yttrande till JO – ändrar inte den bedömningen.

text: Ledningen för kriminalsektionen vid Polisområde Södra Skåne har under handläggningen uppmärksammat att inga utredningsåtgärder vidtagits under lång tid. Man har dock från ledningens sida accepterat den förklaring EE uppgett som grund för att inte prioritera ärendet. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaren men hördes inte av.

text: Bedömning

text: Av

text: (RB) framgår att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger.

text: Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas tillvara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom de direktiv som behövs för arbetet (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen, 1947:948). När en förundersökning leds av en åklagare får denne enligt

text: 23 kap. 3 § andra stycket

text: RB anlita biträde av polismyndighet för att verkställa förundersökningen. Han får också uppdra åt en polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet.

text: Av utredningen framgår att BB var förundersökningsledare i ett ärende om grov egenmäktighet med barn. Förundersökningen inleddes i juni 2002. Det framkom snart att den som var misstänkt för brottet, CC, hade lämnat Sverige och han häktades i sin utevaro. Det visade sig att han befann sig i Spanien och i ett brev i juni 2003 till BB upplyste CC:s offentlige försvarare att CC var beredd att höras på telefon från Spanien. I augusti 2003 gav BB polisen direktiv bl.a. om att hålla ett sådant telefonförhör. Vid flera tillfällen påminde hon polisen om förhöret, bl.a. genom att vidarebeforda förfrågningar i ärendet från CC:s försvarare. Förhöret hölls i februari 2005.

text: Som redovisats har BB ansett att hon inte har varit skyldig att bedriva utredning i ärendet genom att hålla förhör med CC. Som skäl för detta har hon anfört att det ankommit på CC att komma till Sverige för lagföring, en ståndpunkt som hon även underrättade dennes försvarare om. Trots att hon hade denna uppfattning beslutade hon emellertid, i avsikt att försöka slutföra utredningen, att ett telefon-förhör skulle hållas med CC i Spanien.

text: Jag anser, i likhet med vad som anförts i Åklagarmyndighetens remissvar, att kravet på att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger gäller oavsett om den misstänkte befinner sig i Sverige eller utomlands. De allmänna, och inte sällan även enskilda, intressen som motiverar kravet på en så snabb lagföring som möjligt gör sig självfallet gällande även när den misstänkte har lämnat landet. Det kan därför inte överlåtas till denne att i realiteten avgöra när en lagföring skall kunna komma till stånd genom att han avstår från att återvända till Sverige. En annan sak är att möjligheterna att driva förundersökningen framåt av flera skäl kan vara begränsade om den misstänkte befinner sig utomlands. Det kan i vissa fall, exempelvis om det är okänt var den misstänkte befinner sig, helt saknas möjligheter att vidta några utredningsåtgärder. Det är naturligtvis inte möjligt att göra några generella uttalanden om vilka åt-

text: gärder som eventuellt bör vidtas i en förundersökning när det framkommit att den misstänkte gärningsmannen befinner sig utomlands. Det är förundersökningsledaren som, utifrån de faktiska och rättsliga förutsättningar som gäller, har att ta ställning till detta i varje enskilt fall.

text: BB har i den nu aktuella förundersökningen beslutat att ett telefonförhör skulle hållas med CC och hon lämnade i augusti 2003 direktiv om detta till polisen. Det kom emellertid att dröja ett och ett halvt år innan de av henne begärda utredningsåtgärderna verkställdes. Polismyndigheten har i sitt remissvar upplyst att det inte förelåg några formella eller praktiska hinder att hålla telefonförhöret och att det inte heller var fråga om något omfattande eller komplicerat förhör. Jag delar polismyndighetens uppfattning att det, även om utredningsmannen inte uppfattade direktiven som brådskande, inte är acceptabelt att det dröjde så lång tid innan förhöret hölls. Vidare anser jag att BB borde ha varit mer aktiv och försökt få polisen att hålla förhöret tidigare än vad som kom att ske.

text: Vad som framkommit i övrigt motiverar inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.


nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Beslut
Disciplinansvar

title: Initiativärende mot Statens ansvarsnämnd beträffande grunderna för ett beslut om avstängning av en kammaråklagare från arbetet

text: Initiativet

text: I en promemoria som den 6 juli 2001 upprättats hos ombudsmannaexpeditionen anfördes följande.

text: Statens ansvarsnämnd beslutade den 6 juni 2001 (protokoll 2001:6) att AA med omedelbar verkan skulle vara avstängd från arbetet som kammaråklagare. Beslutet skulle gälla till dess att nämnden prövat frågan om avskedande eller beslutat något annat. Av skälen för beslutet framgår att AA är misstänkt för allvarlig brottslighet. I

text: 1 § förordningen (1988:1102)

text: med instruktion för Statens ansvarsnämnd föreskrivs att nämnden har de uppgifter som framgår av

text: 34 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning, LOA, och

text: 15 § lagen (1994:261)

text: om fullmaktsanställning. Enligt

text: 34 § första stycket

text: LOA beslutar Statens ansvarsnämnd i frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande, när det gäller arbetstagare som anställs av regeringen. Regeringen får enligt andra stycket föreskriva att nämnden skall besluta i sådana frågor också när det gäller andra arbetstagare. Enligt 15 § första stycket lagen om fullmaktsanställning beslutar Statens ansvarsnämnd i frågor om avskedande, avstängning och läkarundersökning när det gäller ordinarie domare samt andra arbetstagare som regeringen bestämmer. Enligt andra stycket nämnda lag gäller första stycket inte justitiekanslern, justitieråd och regeringsråd. Av

text: 28 § åklagarförordningen (1996:205)

text: framgår att frågor som avses i

text: 34 §

text: LOA prövas av Statens ansvarsnämnd beträffande åklagare samt att anmälan till nämnden görs av Riksåklagaren. I

text: 15 § första stycket anställningsförordningen (1994:373)

text: föreskrivs följande. Om det uppkommer en fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande som skall prövas av Statens ansvarsnämnd, skall detta genast anmälas till nämnden. Detsamma gäller i fråga om avstängning och läkarundersökning enligt lagen om fullmaktsanställning. Enligt

text: 18 § första stycket lagen (1982:80)

text: om anställningsskydd, LAS, får avskedande ske, om arbetstagaren grovt har åsidosatt sina åligganden mot arbetsgivaren. Genom avskedandet kan arbetsgivaren enligt 4 § fjärde stycket avbryta anställningen med omedelbar verkan. Arbetsgivaren är i sådant fall oförhindrad att stänga av arbetstagaren från arbetet under den tid som fordras för att överläggning skall ske (se Lunning, Anställningsskydd, 1984 s. 326). Bestämmelser rörande tvister om giltigheten av uppsägningar eller avskedanden m.m. finns i 34–37 §§ LAS. Enligt 34 § andra stycket, andra meningen får en arbetstagare inte avstängas från arbete på grund av de omständigheter som har

text: föranlett en uppsägning annat än om det finns särskilda skäl. Enligt sista stycket samma paragraf kan en domstol för tiden intill det slutliga avgörandet besluta bl.a. att en pågående avstängning skall upphöra. 1994 års LOA ersatte den 1 juli 1994 den tidigare lagen från år 1976 (SFS 1994:260,

text: prop. 1993/94:65

text: bet. 1993/94:AU16

text: ). I 13 kap. 1976 års LOA fanns bestämmelser om bl.a. avstängning vid uppsägning och avskedande. Reglerna om avstängning i LOA skiljde sig från reglerna i LAS på det sättet att medan det i LOA angavs när avstängning fick ske det i LAS sades när avstängning inte får ske. Se LOA-utredningens betänkande (

text: SOU 1992:60

text: ) Enklare regler för statsanställda s. 229 f. Enligt 1976 års LOA (13 kap. 1 §) fick en arbetstagare avstängas från arbetet i två fall. Det ena fallet var om det inleddes ett förfarande som syftade till att avskeda arbetstagaren. Det andra fallet var om arbetstagaren hade begått brott. – Om det i det sistnämnda fallet vidtogs en åtgärd för att anställa åtal mot arbetstagaren fick han avstängas från arbetet, om gärningen i fråga kunde antas medföra uppsägning eller avskedande. Reglerna i 1976 års LOA om avstängning vid uppsägning eller upphörande av anställning fördes inte över till den nya lagen. Motivet härför angavs vara intresset av att samma regler i fråga om avstängning skulle gälla över hela arbetsmarknaden. I förarbetena till den nya lagen (prop. s. 99) uttalade departementschefen bl.a. följande. I likhet med vad som gäller i andra anställningsförhållanden behövs det inom det statliga området en möjlighet att snabbt ställa en arbetstagare åt sidan. Är det fråga om en akut nödsituation, anses det enligt praxis att arbetsgivaren kan försätta arbetstagaren ur tjänstgöring (jfr avsnitt 9.9). Denna rätt grundar sig på arbetsgivarens arbetsledningsrätt samt allmänna rättsgrundsatser om nöd. Är det i stället ett led i en uppsägnings- eller avskedandesituation, kan arbetsgivaren på grund av det system som jag i övrigt förordar använda sig av reglerna om avstängning i LAS. Lika litet som LOA-utredningen kan jag finna att institutet försättande ur tjänstgöring behöver ändras eller författningsregleras (huvudbetänkandet s. 175, 180 och 181). Samtidigt med 1994 års LOA antogs lagen (

text: ) om fullmaktsanställning. Sådana arbetstagare som är anställda med fullmakt får enligt

text: 10 §

text: den lagen avstängas från arbetet bl.a. om ett förfarande inleds som syftar till att arbetstagaren skall avskedas samt om en åtgärd vidtas för att åtal skall väckas mot honom för en gärning som kan antas medföra avskedande. Anledningen till att det när det gäller ordinarie domare och andra fullmaktsanställda har införts en uttrycklig regel om möjlighet till avstängning är främst att det i

text: 11 kap. 5 § andra stycket regeringsformen

text: föreskrivs att en ordinarie domare skall kunna påkalla domstols prövning av ett beslut om avstängning (

text: prop. 1993/94:65 s. 142

text: ). I förarbetena till 1994 års LOA påpekas i författningskommentaren till

text: 34 §

text: (prop. s. 132) att det i nya LOA inte finns några särskilda regler om avstängning, vilket innebär att reglerna i LAS skall tillämpas. Den som har att besluta om avskedande med stöd av LAS har därför enligt kommentaren också att pröva frågan om avstängning. Om det är Statens ansvarsnämnd som har rätt att i sådana fall besluta om avskedande, är nämnden också behörig att besluta om avstängning. Av förarbetsuttalandena till LOA framgår som nämnts att avsikten varit att samma regler i fråga om avstängning skall gälla över hela arbetsmarknaden. För den statliga delen av arbetsmarknaden har man inte ansett sig behöva några regler utöver reglerna i LAS och i fullmaktslagen. Vad som sägs i

text: 34 §

text: LAS om avstängning gäller förhållandena vid regelrätt uppsägning och synes ej omedelbart tillämpligt i en sådan situation som Statens ansvarsnämnd hade att pröva i beslutet den 6 juni 2001.

text: Beslutet om avstängning av AA synes inte ha stöd av någon uttrycklig bestämmelse i lag. Mot bakgrunden av det sagda bör yttrande inhämtas från Statens ansvarsnämnd rörande grunderna för nämndens beslut.

text: Utredning

text: Statens ansvarsnämnd uttalade i sitt remissyttrande följande.

text: Tidigare lagstiftning om avstängning av en offentligt anställd vid tilltänkt avskedande

text: Lagen (

text: ) om offentlig anställning (äldre LOA) upphävdes i samband med att lagen (

text: ) om offentlig anställning (nya LOA) och lagen (

text: ) om fullmaktsanställning trädde i kraft den 1 juli 1994. Äldre LOA omfattade i allt väsentligt samma kategorier av anställda som nu omfattas av nya LOA och lagen om fullmaktsanställning. Enligt

text: 13 kap. 1 §

text: äldre LOA, i paragrafens lydelse närmast före lagens upphävande (SFS 1986:50), gällde att – om det enligt denna lag inleddes ett förfarande, som syftade till att avskeda en arbetstagare, eller om det vidtogs en åtgärd för att anställa åtal mot honom och gärningen i fråga kunde antas medföra uppsägning eller avskedande – arbetstagaren fick avstängas från arbetet. Enligt paragrafen gällde sådan avstängning längst till dess att anställningen upphörde. Den nämnda regleringen vilade på tanken att det skulle finnas möjlighet att, på grund av brott eller fel i tjänsten, i administrativ ordning avstänga en tjänsteman från arbetet redan innan den slutliga påföljden för brottet eller felet kunde bestämmas. Syftet med denna ordning var att skydda tjänsten från befattningshavare som, genom vad de låtit komma sig till last, var olämpliga för den tjänst som de innehade eller utövade. Avstängning i avskedandefallet ansågs emellertid vara en så ingripande åtgärd att den borde kunna användas endast i mycket allvarliga fall då vederbörande inte kunde behållas i tjänst i avvaktan på beslut om hans avskedande. En annan sak var att det måste stå en myndighet fritt att tillfälligt förhindra en tjänsteman att fullgöra sina åligganden, om detta krävdes för att undvika fara eller för att upprätthålla ordning i tjänsten. Ett sådant ingripande ansågs kunna och böra ske i annan ordning än genom beslut om avstängning från arbetet. (Se

text: prop. 1965:60 s. 190

text: :78 s. 199, 1975/76:105 bil. 2 s. 260, 1984/85:117 s. 24. Angående skillnaden mellan avstängning och s.k. försättande ur tjänstgöring, se särskilt Arbetsdomstolens resonemang i rättsfallet AD 75/1985.) Den nämnda regleringen, som var gemensam för de kategorier av anställda som numera omfattas enbart av nya LOA eller även lagen om fullmaktsanställda, gällde således omedelbart före ikraftträdandet av dessa lagar. Vidare gällde enligt

text: 14 kap. 6 §

text: äldre LOA att, om en åtgärd hade vidtagits för att anställa åtal mot en arbetstagare, ett ärende om uppsägning eller avskedande på grund av gärningen i fråga inte fick avgöras förrän ansvarsfrågan hade prövats slutligt.

text: Nuvarande lagstiftning om avstängning av en offentligt anställd vid tilltänkt avskedande

text: Nya LOA och lagen om fullmaktsanställning Regleringen i 13 kap. 1 § äldre LOA har inte förts över till nya LOA. Däremot innehåller lagen om fullmaktsanställning, som omfattar sådana arbetstagare hos myndigheter under regeringen som är anställda med fullmakt, i 10 § en reglering om avstängning som är avsedd att i sak motsvara nämnda reglering i äldre LOA (se

text: prop. 1993/94:65 s. 142

text: ). Enligt nyssnämnda paragraf får sålunda en arbetstagare av den aktuella kategorin avstängas från arbetet bl.a. om ett förfarande inleds som syftar till att han skall avskedas (1 p.) eller om en åtgärd vidtas för att åtal skall väckas mot honom för en gärning som kan antas medföra avskedande (2 p.). Någon bestämmelse motsvarande 14 kap. 6 § äldre LOA har inte tagits in i nya LOA eller lagen om fullmaktsanställning. Regleringen i nya LOA och lagen om fullmaktsanställning bör ses i ljuset av bestämmelsen i

text: 11 kap. 10 § regeringsformen

text: (RF) om att grundläggande

text: bestämmelser om statstjänstemännens rättsställning i andra hänseenden än som berörs i

text: regeringsformen

text: meddelas i lag. (Jfr chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundhs yttrande över betänkandet I medborgarens tjänst – En samlad förvaltningspolitik för staten,

text: SOU 1997:57

text: . I yttrandet, s. 4, föreslår chefsjustitieombudsmannen att det i sådan lag som avses i den nämnda bestämmelsen i RF – vid sidan av vad som föreskrivs i nya LOA – tas in särskilda regler också om de statliga anställningar utöver de nuvarande fullmaktstjänsterna som innefattar myndighetsutövning; en reglering av detta slag bör – i överensstämmelse med vad som tidigare har gällt generellt på det statliga området – avse sådana frågor som bl.a. formerna för beslut om avstängning.) Av motiven till nya LOA och lagen om fullmaktsanställning framgår att det har ansetts vara av vikt att samma regler i fråga om avstängning gäller för hela arbetsmarknaden och att det utöver reglerna i lagen (

text: ) om anställningsskydd (LAS) därför ansetts inte behövas några särskilda regler om avstängning för den statliga delen av arbetsmarknaden. Anledningen till att reglerna i äldre LOA om avstängning på grund av att avskedande kan bli aktuellt förts över till lagen om fullmaktsanställning utan ändring i sak har i lagmotiven angetts vara främst att det i

text: 11 kap. 5 § andra stycket

text: RF föreskrivs att en ordinarie domare skall kunna påkalla domstols prövning av ett beslut om avstängning. Det har därför ansetts behövas en uttrycklig reglering av möjligheterna till avstängning när det gäller ordinarie domare och andra fullmaktsanställda. (Se

text: prop. 1993/94:65 s. 97

text: ff. 142.) I det utredningsförslag som låg till grund för den nya lagstiftningen uttalades bl.a. följande i fråga om avstängning av fullmaktsanställda (

text: SOU 1992:60 s. 305

text: ). Att det i RF föreskrivs att en ordinarie domare skall kunna påkalla domstols prövning av ett beslut om avstängning talade starkt för en uttrycklig reglering av möjligheten till avstängning när det gällde ordinarie domare och andra fullmaktsanställda. Ambitionen hade också varit att samla reglerna om fullmaktshavarnas anställningsskydd i förslaget till lag om fullmaktsanställning. Till detta kom att det för de ordinarie domarnas del, men även för andra fullmaktsanställdas, typiskt sett var svårt att genomföra omplaceringar inom anställningens ram. I de nyssnämnda lagmotiven berörde föredragande statsrådet även frågan om försättande ur tjänstgöring och anförde i denna fråga bl.a. följande (

text: prop. 1993/94:65 s. 99

text: ). I likhet med vad som gällde i andra anställningsförhållanden behövdes det inom det statliga området en möjlighet att snabbt ställa en arbetstagare åt sidan. Var det fråga om en akut nödsituation ansågs det enligt praxis att arbetsgivaren kunde försätta arbetstagaren ur tjänstgöring. Denna rätt grundade sig på arbetsgivarens arbetsledningsrätt samt allmänna rättsgrundsatser om nöd. Var det i stället ett led i en uppsägnings- eller avskedandesituation, kunde arbetsgivaren på grund av det nya systemet i övrigt använda sig av reglerna om avstängning i LAS. I det utredningsförslag som låg till grund för den nu gällande lagstiftningen behandlades frågan om försättande ur tjänstgöring (

text: SOU 1992:60 s. 178

text: f.). Utredningen anförde bl.a. att enighet rådde om att utrymmet för försättande ur tjänstgöring var snävt begränsat, att det var svårt att tänka sig att ett försättande ur tjänstgöring kunde vara mer än några dagar och att man inte fick komma in på det område som uttömmande reglerades av avstängningsreglerna. Det kan påpekas att den nämnda utredningens förslag att slopa de särskilda reglerna i äldre LOA om avstängning vid tilltänkt avskedande beträffande personer utan fullmaktsanställning kritiserades av en del remissinstanser. Bl.a. ifrågasatte Kammarrätten i Stockholm om det inte beträffande sådana anställda – om de har arbetsuppgifter med starka inslag av myndighetsutövning, t.ex. icke ordinarie domare – borde finnas mera vidsträckta möjligheter att hindra en brottsmisstänkt från att utföra de ordinarie arbetsuppgifterna än vad utredningsförslaget innebar, nämligen att möjligheten till försättande ur tjänstgöring eller till avstängning enligt LAS fick utnyttjas. Riksåklagaren, som anförde liknande synpunkter med avseende på åklagare, ansåg att den föreslagna regleringen i lagen om fullmaktsanställning om avstängning skulle tas in även i föreslagna nya LOA. Vidare pekade flera remissinstanser på att reglerna i äldre LOA om avstängning var klara och att det fanns svårigheter med tolkningen av regleringen i LAS om avstängning.

text: Riksskatteverket ansåg att en avtalsreglering måste genomföras, om reglerna i äldre LOA om avstängning togs bort. När det gäller skälen för att den tidigare nämnda föreskriften i 14 kap. 6 § äldre LOA – om uppskov med beslut när brott utgör grunden för uppsägning eller avskedande – slopats uttalade föredragande statsrådet i motiven till den nya lagstiftningen bl.a. följande (

text: prop. 1993/94:65 s. 99

text: f.). Enligt hennes mening var den kritik som hade framförts mot den tidsutdräkt som var inbyggd i systemet på den statliga sidan befogad. Ibland kunde det dröja flera år tills frågan var avgjord. Brottmålet kunde komma att behandlas i flera instanser innan arbetsgivaren kunde fatta sitt beslut, som också kunde prövas i flera instanser. Avsevärd tid kunde således förflyta till dess att frågan var slutligt prövad. Detta måste givetvis vara pressande för arbetstagaren, som dessutom kunde vara avstängd från sitt arbete under hela tiden. För arbetsgivaren måste det också upplevas som påfrestande att beslut inte kunde fattas ens i klara fall.

text: Lagen om anställningsskydd (LAS) Enligt LAS gäller förbud i vissa fall mot avstängning vid avskedande. I

text: 35 §

text: LAS föreskrivs bl.a. följande. Har en arbetstagare blivit avskedad under omständigheter som inte ens skulle ha räckt till för en giltig uppsägning, skall avskedandet förklaras ogiltigt på yrkande av arbetstagaren. Om ett sådant yrkande framställs, kan en domstol besluta att anställningen trots avskedande skall bestå tills tvisten har slutligt prövats. Har en domstol meddelat ett sådant beslut, får arbetsgivaren inte avstänga arbetstagaren från arbete på grund av de omständigheter som har föranlett avskedandet. Enligt

text: 37 §

text: LAS får, om en domstol genom lagakraftvunnen dom har ogiltigförklarat ett avskedande, arbetsgivaren inte avstänga arbetstagaren från arbete på grund av de omständigheter som har föranlett avskedandet. Av

text: 2 §

text: LAS följer bl.a. följande. Om det i en annan lag eller i en förordning som har meddelats med stöd av en lag finns särskilda föreskrifter som avviker från LAS, skall dessa föreskrifter gälla. Ett avtal är ogiltigt i den mån det upphäver eller inskränker arbetstagarens rättigheter enligt LAS. Avsteg från LAS kan emellertid ske genom kollektivavtal i vissa fall. De frågor om avstängning som regleras i 35 och 37 §§ utgör inte sådana fall. Regleringen i

text: 2 §

text: LAS innebär bl.a. att föreskrifterna i 10 § lagen om fullmaktsanställning om avstängning vid tilltänkt avskedande gäller i stället för vad som följer av LAS i denna fråga. Frågan om avstängning i samband med avskedande har berörts i en lagkommentar (Lars Lunning, Anställningsskydd, 7:e omarbetade uppl., 1989, s. 338 f.). I kommentaren uttalas följande i anslutning till

text: 18 §

text: LAS: Även om det i 4 § tredje stycket anges att anställningen genom avskedande avbryts med omedelbar verkan, är detta inte liktydigt med att anställningsförhållandet upphör i samma stund som arbetsgivaren bestämmer sig för att vidta avskedandet. Som framgår av 30 § skall nämligen även ett avskedande föregås av underrättelse och varsel. Och med hänsyn till arbetstagarpartens rätt att begära överläggning kan det gå minst en vecka innan avskedandet får verkställas. Arbetsgivaren är dock i ett sådant fall oförhindrad att avstänga arbetstagaren från arbetet t.ex. när det är påkallat av utrednings- eller säkerhetsskäl under den tid som fordras för att överläggning skall ske. Något förbud mot avstängning vid avskedande finns inte i

text: anställningsskyddslagen

text: utom i det fall som anges i

text: 35 § tredje stycket

text: . I motiven till nya LOA och lagen om fullmaktsanställning uttalade föredragande statsrådet (

text: prop. 1993/94:65 s. 97

text: ) att skillnaden mellan reglerna i äldre LOA och i LAS om avstängning var att det i äldre LOA angavs när avstängning fick ske medan det i LAS anges när avstängning inte får ske.

text: Upplysningar om nuvarande rättstillämpning i fråga om avstängning av en offentligt anställd vid tilltänkt avskedande

text: Ansvarsnämnden har uppmärksammat att AD åtminstone i ett fall har prövat frågan om avstängning i en situation som den nu aktuella, nämligen i ett beslut den 23 oktober 1998 i mål nr B 121/98. AD:s beslut och underinstansens beslut bifogas, bil. A:1 och A:2. Vidare kan nämnas att frågan – med utgångspunkt från AD:s beslut – har behandlats i en promemoria av den 25 november 1998 av Arbetsgivarverkets chefsjurist, se bil. A:3. Ansvarsnämnden har – förutom i det av JO nu uppmärksammade fallet – i två fall tidigare efter nya LOA:s ikraftträdande beslutat om avstängning vid tilltänkt avskedande på grund av brott av en offentligt anställd som inte omfattas av lagen om fullmaktsanställning. I även dessa fall har det varit fråga om avstängning av åklagare. Det ena fallet gällde en kammaråklagare som var häktad på sannolika skäl misstänkt för våldtäkt m.m. (ärende nr Ä 10/1998, beslut 1998-10-22; avstängningen hävdes 1999-05-25 sedan tingsrätten ogillat åtalet mot åklagaren). Det andra fallet gäller en kammaråklagare som har åtalats för sexuellt ofredande m.m. (ärende nr Ä 8/2000, beslut 2000-09-15; beslutet om avstängning gäller fortfarande).

text: Ansvarsnämnden har i övrigt inte överblick över hur den aktuella frågan tillämpas bland olika myndigheter.

text: Ansvarsnämndens synpunkter

text: Som har framgått av det tidigare anförda betonades i lagmotiven, då nya LOA och lagen om fullmaktsanställning infördes, vikten av att samma regler i fråga om avstängning gäller över hela arbetsmarknaden. Frågan är emellertid om denna utgångspunkt har fått genomslag i den nuvarande lagstiftningen. Det står nämligen enligt ansvarsnämndens mening klart att lagstiftarens avsikt i det aktuella lagstiftningsärendet var att det i fortsättningen skulle finnas samma möjligheter att avstänga en offentligt anställd vid tilltänkt avskedande oavsett om denne omfattades enbart av nya LOA eller även av lagen om fullmaktsanställning. Genom att den tidigare regleringen i äldre LOA i frågan i sak oförändrat togs in i lagen om fullmaktsanställning måste lagstiftaren också ha tänkt sig att möjligheterna till avstängning i dessa fall skulle vara desamma som tidigare. Eftersom regleringen i LAS har blivit tillämplig i denna fråga i de fall då den offentligt anställde inte omfattas av lagen om fullmaktsanställning, har emellertid – med hänsyn till tolkningen av möjligheterna till avstängning med stöd av LAS i de aktuella fallen – en oklar situation uppstått om lagstiftningens innebörd på området. Till bilden hör att den offentlige arbetsgivaren numera, sedan regleringen 14 kap. 6 § i äldre LOA har slopats, inte – vid tilltänkt avskedande på grund av brott – regelmässigt kan avvakta lagakraftvunnen dom i brottmålet innan frågan om avskedande prövas utan, enligt vad som gäller enligt LAS (18 § andra stycket), måste ta ställning i denna så snart de närmare omständigheterna har blivit utredda. Det har möjligen föresvävat lagstiftaren att behovet av avstängning under någon längre tid därmed bortfallit. Ansvarsnämnden har emellertid erfarenheten, inte minst genom de tre tidigare nämnda fallen där beslut om avstängning har fattats, att det även i fortsättningen kommer att inträffa fall där frågan om avskedande på grund av brott kan prövas först när en lagakraftvunnen brottmålsdom föreligger, kanske flera år efter det att skälig brottsmisstanke först uppkom och behovet av avstängning av den anställde uppstod. Institutet försättande ur tjänstgöring kan inte användas i dessa fall. Enligt ansvarsnämndens mening är det tydligt att det måste finnas möjlighet att avstänga en offentligt anställd, som inte omfattas av lagen om fullmaktsanställning, vid ett tilltänkt avskedande i motsvarande situationer som avses i

text: 10 §

text: och

text: nämnda lag. Den oklarhet som har hävdats i fråga om lagstöd för en sådan åtgärd är otillfredsställande både med hänsyn till den anställdes rättssäkerhet och den offentlige arbetsgivarens tungt vägande intressen. Det senare intresset framträder särskilt tydligt på åklagarområdet.

text: Ansvarsnämnden har i samband med den pågående remissbehandlingen av promemorian Statens ansvarsnämnds funktion och kompetensområde, m.m. (Ju 1999/205/PP) tagit upp frågan om behovet av klarläggande lagstiftningsåtgärder. I ett beslut den 4 december 2001 uttalade JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Jag instämmer i Statens ansvarsnämnds bedömningar rörande lagstiftarens intentioner när det gäller möjligheten till avstängning av offentliga arbetstagare utan samband med andra åtgärder för uppsägning eller avskedande. Oavsett dessa intentioner står det enligt min mening klart att det saknas uttryckligt lagstöd för beslut om avstängning i dessa fall.

text: Lagstiftningens innebörd är emellertid oklar, och jag finner inte skäl till kritik mot nämnden i de hänseenden som föranlett remissen.

text: Jag delar den av ansvarsnämnden uttalade uppfattningen att det finns ett klart behov i vissa fall att kunna stänga av en offentligt anställd som inte omfattas av lagen om fullmaktsanställning. En sådan möjlighet bör självfallet lagfästas i tydlig lag.

text: Jag bifogar ett exemplar av detta beslut till mitt remissyttrande över promemorian Statens ansvarsnämnds funktion och kompetensområde, m.m. (Ju 1999/205/PP). Ärendet avslutas.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Anonymitet

title: Anmälan mot Arbetsförmedlingen för att som villkor för att skicka allmänna handlingar till en enskild ha angett att han behöver lämna uppgift om sitt personnummer

sammanfattning: Efter att en enskild begärt att få kopior av allmänna handlingar skickade till sig informerade Arbetsförmedlingen den enskilde om att han behövde lämna sitt personnummer för att myndigheten skulle kunna ta betalt för kopiorna och sedan skicka dem till honom. JO konstaterar att en myndighet som ska ta betalt för kopior av allmänna handlingar i normalfallet behöver vissa uppgifter, t.ex. ett personnummer, för att kunna administrera betalningen och skicka kopiorna till den enskilde. Detta innebär att en enskild som önskar få kopior av de allmänna handlingarna skickade till sig måste vara införstådd med att det vanligtvis innebär att han eller hon behöver lämna uppgifter som leder till att anonymiteten efterges. Det får emellertid inte finnas någon oklarhet som kan bidra till att den enskilde får den felaktiga uppfattningen att de uppgifter som begärs är en förutsättning för att han eller hon ska få ta del av handlingarna. Det ska stå klart att kravet enbart är knutet till den enskildes begäran om att få handlingarna skickade till sig och för att myndigheten ska kunna fakturera avgiften. Om den enskilde väljer att inte efterge sin anonymitet behöver han eller hon besöka myndigheten för att där betala för de kopior som efterfrågats. JO understryker att myndigheten måste informera den enskilde om hur det förhåller sig och varför uppgifterna behövs och begärs samt att det finns alternativ för det fall han eller hon inte vill lämna sina uppgifter. Myndigheten ska lämna informationen om alternativa sätt att betala redan i samband med att den enskilde underrättas om att det tas ut en avgift för kopior.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på hur Arbetsförmedlingen hanterat hans begäran om allmänna handlingar. AA uppgav bl.a. att myndigheten inte hade protesterat mot utlämnandet som sådant men hävdat att han behövde lämna uppgift om sitt personnummer för att det skulle vara möjligt för honom att betala för kopiorna som han ville få skickade till sig. Han hade inte något emot att betala för kopiorna men hade inte möjlighet att besöka Arbetsförmedlingen för att betala kontant. Han ansåg att Arbetsförmedlingen hade gjort fel som

text: krävt att han skulle ange sitt personnummer för att kunna betala för kopiorna som han önskade få skickade till sig.

text: Utredning

text: JO begärde att Arbetsförmedlingen skulle yttra sig över det som framförts i anmälan. Yttrandet skulle särskilt beröra frågan om vilka rättsliga förutsättningar som Arbetsförmedlingen anser finns för att i samband med en begäran om utlämnande av allmän handling kräva att den enskilde anger sitt personnummer.

text: Av Arbetsförmedlingens yttrande framgick bl.a. följande. Genom ett e-postmeddelande till Arbetsförmedlingen den 4 april 2023 begärde AA att få ta del av vissa allmänna handlingar. Myndigheten bedömde att handlingarna delvis omfattades av sekretess och att det därför var olämpligt att skicka dem till AA per e-post. Efter att ha maskerat handlingarna i fråga informerade Arbetsförmedlingen AA om att han hade rätt att mot en avgift få ta del av dem per post eller avgiftsfritt på stället där handlingarna förvarades. Han informerades även om att han hade möjlighet att betala kontant på plats om han ville ta med sig kopior av handlingarna.

text: Den efterföljande e-postkorrespondensen mellan AA och Arbetsförmedlingen visar att AA ifrågasatte att han skulle behöva ange sitt personnummer varpå myndigheten informerade honom om att det behövdes för att möjliggöra fakturering av avgiften men att han kunde betala för kopiorna kontant på plats.

text: Av yttrandet framgick också att Arbetsförmedlingen har som rutin att inte skicka ut allmänna handlingar förrän den som begärt dem har lämnat uppgift om personnummer eller organisationsnummer eftersom ett sådant behövs för att myndigheten ska kunna driva in fordringar.

text: Arbetsförmedlingen har, enligt sin egen uppfattning, varit tillräckligt tydlig i fråga om att uppgiften om AA personnummer behövdes för att kunna utföra den service han efterfrågade, dvs. för att kunna skicka kopior av handlingarna till honom och för att möjliggöra fakturering av avgiften. Arbetsförmedlingen anser att myndigheten har följt sina anvisningar och rutiner i AA ärende och att det måste ha stått klart för honom i vilket syfte hans personnummer efterfrågades.

text: AA fick möjlighet att kommentera yttrandet.

text: Bedömning

text: Den som begär ut en allmän handling som får lämnas ut ska genast eller så snart det är möjligt och utan avgift få ta del av handlingen på stället (se

text: 2 kap. 15 § tryckfrihetsförordningen

text: , TF). Den som önskar ta del av en allmän handling har även rätt att mot en fastställd avgift få en avskrift eller kopia av handlingen till den del handlingen får lämnas ut (se

text: 2 kap. 16 §

text: TF).

text: En myndighet får inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska vem denne är eller vilket syfte han eller hon har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om det finns hinder mot att handlingen lämnas ut (se

text: 2 kap. 18 §

text: TF). Bestämmelsen innebär att den som vill få ta del av en allmän handling har rätt att göra det utan att uppge vem han eller hon är och vad handlingen ska användas till, det s.k. anonymitetsskyddet.

text: När myndigheten har konstaterat att allmänna handlingar får lämnas ut uppstår frågan om hur det praktiskt ska ske. Om handlingarna lämnas ut på plats hos myndigheten behöver den enskilde inte efterge sin rätt till anonymitet. Om den enskilde vill ta med sig kopior av handlingarna medför anonymitetsskyddet att myndigheter som tar ut en avgift för att tillhandahålla kopiorna ska se till att det finns möjlighet för den enskilde att betala för dem utan att uppge sin identitet. Det förutsätter att myndigheten kan ta emot kontant betalning eller att den enskilde kan betala med kort på plats utan att uppge några personuppgifter. Även i de fall då myndigheten har beslutat att avgiften ska betalas i förskott ska den som vill vara anonym ges möjlighet att betala avgiften på ett sådant sätt. (Se JO 2022/23 s. 510, dnr

text: , JK:s beslut den 24 maj 2013, dnr 5936-12- 22 och

text: prop. 2019/20:179 s. 13

text: Den enskilde kan också begära att få handlingarna skickade till sig. JO har tidigare uttalat att en myndighet är skyldig att tillmötesgå ett sådant önskemål. Om myndigheten bedömer att det inte är lämpligt att skicka handlingarna per e-post bör de i stället skickas per post. (Se t.ex.

text: JO 2002/03 s. 509

text: , dnr 3313- 2001 och JO 2022/23 s. 510, dnr

text: När handlingarna skickas per post måste myndigheten få veta vart handlingarna ska skickas. I vissa fall, t.ex. om den enskilde har en box- eller c/o-adress, behöver anonymiteten inte efterges. I de fall en avgift tas ut för kopior som skickas torde myndigheten i normalfallet behöva vissa uppgifter, t.ex. personnummer, för att kunna administrera betalningen från den enskilde. Detta innebär att en enskild som önskar få kopior av de allmänna handlingarna skickade till sig måste vara införstådd med att det vanligtvis innebär att han eller hon behöver lämna uppgifter som leder till att anonymiteten efterges. För att den enskilde ska kunna göra ett medvetet val måste myndigheten vara tydlig med hur det förhåller sig och förklara varför uppgifterna behövs och begärs. Myndigheten ska också informera den enskilde om att det finns alternativ för det fall han eller hon inte vill lämna sina uppgifter (se JO:s beslut den 20 december 2021, dnr

text: Det får således inte finnas någon oklarhet som kan bidra till att den enskilde får den felaktiga uppfattningen att uppgifter som myndigheten begär är en förutsättning för att han eller hon ska få ta del av handlingarna. Det ska stå klart att kravet enbart är knutet till den enskildes begäran att få handlingarna skickade till sig och för att det ska vara möjligt att fakturera avgiften. Om den

text: enskilde väljer att inte efterge sin anonymitet ankommer det honom eller henne att besöka myndigheten för att där betala för de kopior som efterfrågats. Jag vill understryka att det givetvis är viktigt att myndigheten lämnar informationen om alternativa sätt att betala redan i samband med att den enskilde underrättas om att det tas ut en avgift för kopior.

text: Av utredningen framgår att Arbetsförmedlingen, i nära samband med att AA begärde att få kopior av vissa allmänna handlingar, informerade honom om att han behövde lämna uppgift om sitt personnummer för att myndigheten skulle kunna ta betalt för kopiorna och att han sedan skulle få dem skickade till sig. AA informerades även om att han hade möjlighet att ta del av och betala för kopiorna på plats utan att efterge sin anonymitet.

text: Jag har inte anledning att ifrågasätta att Arbetsförmedlingens syfte med att begära AA personnummer var att kunna tillgodose hans begäran om att få handlingarna skickade till sig och att kunna ta betalt för kopiorna. Arbetsförmedlingen har gjort bedömningen att den information som lämnades var tillräcklig för att AA skulle förstå varför uppgiften efterfrågades. Jag gör ingen annan bedömning och finner därför inte skäl för att kritisera Arbetsförmedlingen.

text: Det som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte anledning till några ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Jag har denna dag fattat ytterligare ett beslut som gäller Arbetsförmedlingens hantering av en begäran om utlämnande av allmän handling (dnr 3055-2023).

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Maria Karlströms har föredragit ärendet och byråchefen Anneli Svensson har deltagit i beredningen.