avgjordAv: Jan Pennlöv

title: Ett initiativärende mot Stockholms läns allmänna försäkringskassa angående handläggningen av långa sjukfall

text: Den 14 februari 2001 meddelade JO Pennlöv ett beslut med följande innehåll.

text: Bakgrund

text: Vid min inspektion den 3 maj 2000 av Stockholms läns allmänna försäkringskassa, kontorsområde Västerort, uppmärksammade jag att det vid försäkringskassans lokalkontor Vällingby förekom ett stort antal pågående sjukfall – enligt kontorets egen uppgift ca 400 st – som var äldre än två år. Många sjukfall hade pågått under mycket lång tid utan att ha blivit färdigutredda; i flera fall hade sjukpenning utgetts sedan 1994 och 1995. Generellt noterades att försäkringskassan tycktes ha svårt att ”sätta punkt i handläggningen”. I flera fall uppmärksammades att försäkringskassan fattat beslut att sjukpenning skulle utges under flera år utan att läkarintyg skulle krävas. Detta stämde överens med den interna rekommendation som försäkringskassans centralkontor (rehabiliteringsstaben) utfärdade under hösten 1997 att utbyte av sjukpenning mot sjukbidrag/förtidspension enligt

text: 16 kap. 1 § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring (AFL) skulle ges lägre prioritet (anvisning nr 18. 1997 Rehabilitering). Rekommendationen upphävdes med verkan fr.o.m. den 30 april 1998 (jfr JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 381).

text: Av vissa av de vid inspektionen granskade sjukfallen framgick av handlingarna att frågan om utbyte av sjukpenning till sjukbidrag/förtidspension enligt 16 kap. 1 § AFL hade aktualiserats, men utan att kassan tagit upp frågan till formell prövning av socialförsäkringsnämnd. I stället fortsatte kassan att utbetala sjukpenning. Det föreföll som om den försäkrades egen vilja att inte byta ut sjukpenning mot sjukbidrag eller förtidspension i flera fall styrt försäkringskassans handläggning.

text: I ett ärende var omständigheterna följande. Försäkringskassan beslutade den 12 februari 1998 att betala den försäkrade, som varit sjuk sedan december 1994, sjukpenning t.o.m. den 31 januari 1999 utan uppvisande av läkarintyg. Samtidigt informerades han om möjligheten att i stället söka förtidspension/sjukbidrag. Försäkringskassan gjorde också en preliminär uträkning av pensionens storlek. Den försäkrade skickade den 22 maj 1998 in en ansökan om förtidspension/sjukbidrag. Därefter hände inget i ärendet förrän den 5 februari 1999 då den försäkrade ringde

text: och undrade vad som skulle hända med hans ersättning efter den 31 januari 1999. Handläggaren informerade den försäkrade om att han måste komma in med nya läkarintyg. De kom överens om att handläggaren skulle skicka en blankett för återtagande av pensionsansökan. Den försäkrade inkom kort därefter med en begäran om återtagande av pensionsansökan. I maj 2000 pågick sjukfallet fortfarande.

text: I ett annat ärende var omständigheterna följande. Den försäkrade var sjukskriven sedan september 1995 med diagnosen psykos. Den 20 mars 1998 hörde kassan sin försäkringsläkare som gjorde följande bedömning: ”Denna patient har paranoid schizofreni. Insjuknade 1994. Ångestfylld, upplever telepatisk förmåga. Nedsatt arbetsförmåga heltid tre år.” Den 1 april 1998 beslutade försäkringskassan att godkänna hel sjukpenning under tre år framåt, dvs. t.o.m. den 31 mars 2001, utan att kräva uppvisande av läkarintyg. I juli 1998 kom den försäkrade in med en ansökan om förtidspension/sjukbidrag. Av en anteckning i handläggningsjournalen framgår att kassan räknade ut att den försäkrade hade ekonomisk fördel av att erhålla sjukpenning istället för pension, det skilde ca 45.000 kr per år i ersättning. Försäkringskassan skickade därefter ett brev till den försäkrade med information om det ekonomiska utfallet. Den försäkrade kontaktade kassan och upplyste om att hon hade för avsikt att ta reda på hur mycket ersättning hon kunde få från AMF. Någon månad senare ringde den försäkrade och uppgav att hon ville återta sin pensionsansökan. Försäkringskassan sände henne en ”återtagandeblankett”, och den 10 september 1999 återtog den försäkrade sin pensionsansökan. Den 16 mars 1999 antecknades i kassans handläggningsjournal att medicinsk rehabilitering pågår. Därefter hade inget hänt i ärendet.

text: Initiativet

text: Med anledning av vad som framkommit beslutade jag att inom ramen för ett initiativärende granska försäkringskassans handläggning av de långa sjukfallen.

text: Den 16 maj 2000 fortsatte tre tjänstemän vid ombudsmannaexpeditionen granskningen av ytterligare ärenden vid lokalkontoret Vällingby. Därav framgick sammanfattningsvis bl.a. följande.

text: I några ärenden hade försäkringskassan fattat beslut att utge sjukpenning under viss tid utan krav på läkarintyg. I andra ärenden framgick av läkarutlåtanden och yttranden av kassans försäkringsläkare att den försäkrades arbetsförmåga var nedsatt i sådan omfattning att förutsättningar för prövning av frågan om utbyte av sjukpenning mot sjukbidrag/förtidspension förelåg utan att försäkringskassan tagit upp frågan till prövning. I några ärenden hade försäkringskassan, när förutsättningar att pröva frågan om utbyte förelåg, gjort en ekonomisk beräkning för att se vilket alternativ som var mest fördelaktigt för den försäkrade. Om det visade sig att den försäkrades ersättning i form av sjukpenning var större än ersättningen i form av pension föreföll det som om försäkringskassan tog hänsyn till det ekonomiska utfallet i sin fortsatta handläggning av ärendet och bl.a. därför fortsatte att betala ut sjukpenning istället för att ta upp frågan om utbyte av sjukpenningen mot pensionsförmån till prövning.

text: Utredning

text: Föredraganden i ärendet hos JO upprättade en promemoria. Denna innehöll i huvudsak vad som ovan upptagits under rubrikerna Bakgrund och Initiativet. Försäkringskassan anmodades genom remiss att yttra sig över kassans handläggning av ärenden om långvariga sjukfall. Till remissen fogades promemorian samt de noteringar som gjorts i samband med den fortsatta granskningen den 16 maj 2000.

text: Försäkringskassan hänvisade i sitt av direktören AA lämnade remissvar till redogörelser av försäkringskassans lokalkontor Västerort och av rehabiliteringsstaben vid försäkringskassans centralkontor.

text: Områdeschefen för kassans lokalkontor Västerort, BB, anförde i sin redogörelse – med hänvisning till de ärenden som tagits upp i inspektionsprotokollet och vid granskningen den 16 maj 2000 – följande.

text: Sammanfattande beskrivning av ärendena

text: I sexton ärenden har inte rätten till pensionsförmån prövats trots att detta borde ha gjorts. Ärendena varierar något och många har inte varit helt klara för prövning. Det framkommer dock av antingen handläggarnas bedömningar, försäkringsläkarnas bedömningar eller av handläggningen i ärendena att det rör sig om ärenden som borde ha lett till en prövning av pension. I tre av fallen har de försäkrade motsatt sig pensionsprövning. I ett av ärendena har även ansökan om pension inkommit och handläggaren har påverkat den försäkrade till att återta ansökan. I fem ärenden har brev skickats till de försäkrade om att sjukpenning utbetalas utan uppvisande av läkarintyg. Detta med anledning av att underlag styrkt att arbetsförmågan varit nedsatt minst ett år. Tiden har varierat mellan ett till tre år. I tre av ovannämnda fall har även ansökan om pension inkommit men sedan återtagits. Handläggarna har i två av dessa fall påverkat/uppmanat de försäkrade till att återta ansökan. I samtliga fall har handläggarna skickat ut egenhändigt framtagna ”blanketter” för återtagande av ansökan.

text: I resterande elva ärenden, samt i fyra av ärendena ovan, har sjukfallen pågått en längre tid utan att det framkommer att ställningstaganden gjorts till om sjukpenning ska bytas ut mot pension. Det varierar väldigt i handläggningen av dessa ärenden och i flera fall framkommer viss passivitet i handläggningen.

text: Orsaker till de brister som framkommit

text: Områdeschefen och försäkringsspecialisten har både efter den första och andra revisionen redovisat för handläggarna vad JO kommit fram [till] samt fört en dialog om orsakerna till detta. Gällande de brev som skickades till de försäkrade om att sjukpenning utbetalas utan uppvisande av läkarintyg, så fanns en vid denna tid gällande anvisning om nedprioritering av prövning av sjukbidrag på försäkringskassans initiativ. JO har även noterat detta i sin promemoria. Anvisningen gavs ut efter en fördjupad verksamhetsanalys vars syfte var att hitta förenklingar och metoder för att klara försäkringsverksamheten trots minskade resurser. Det angavs ingen tidsmässig begränsning i hur länge sjukpenning kunde utbetalas, utan bara att det skulle finnas en bedömning av att arbetsförmågan var nedsatt minst ett år. Anvisningen upphävdes den 30 april 1998 och det senaste brevet skickades från området den 8 maj. Jag har dock noterat att anvisningen, daterad den 30 april 1998, inkom per post till kontorsområdet först den 8 maj 1998 och det har sedan tagit en tid innan den kommit handläggarna tillhanda.

text: Frågan om att rätten till pensionsförmån inte prövats trots att detta borde ha gjorts har flera orsaker. I en del ärenden gjordes bedömningar av att det rörde sig om pensionsärenden under den tid ovannämnda anvisning fanns. Till del har även anvisningen präglat den fortsatta handläggningen, dvs. att det inte varit prioriterat att pröva rätten till pensionsförmån. En stor bidragande orsak är givetvis arbetsläget som är och även tidigare varit mycket ansträngt. Handläggarna anser själva att det är ett omfattande arbete innan en prövning kan göras då det ska föregås av helt nya eller kompletterande utredningar, införskaffande av underlag och upprättande av en föredragningspromemoria. Arbetsläget har inneburit att det har varit svårt eller omöjligt att prioritera detta arbete. Frågan om att sjukfallen pågått en längre tid utan att det framkommer att det gjorts ställningstaganden till om sjukpenning ska bytas ut mot pension samt att det förelegat passivitet i handläggningen får även detta tillskrivas ovannämnda orsaker. Både antalet sjukanmälningar och antalet pågående sjukfall har ökat mycket kraftigt under de senaste två åren och resulterat i en markant ökad arbetsbörda. Rehabiliteringsgruppen har flera handläggare som gått långtidssjukskrivna och det har även funnits vakanser. Vi har i år gått igenom våra sjukfall som är längre än ett och ett halvt år och har upprättat en avarbetningsplan för dessa. Detta innebär att pensionsprövning kommer att ske i samtliga ärenden där det bedöms att de försäkrade har rätt till en pensionsförmån. Vi ska trots det mycket ansträngda arbetsläget prioritera detta arbete. Det har skett en extra tilldelning av medel till rehabiliteringsverksamheten fr.o.m. den 1 juni 2000, och anställningar av nya medarbetare pågår. Utöver detta kommer det att göras en omfördelning av resurser inom kontorsområdet, och vi tänker även anställa tillfälliga extraresurser. Under hösten kommer vi även att gå igenom samtliga sjukfall längre än ett år. I de fall ansökan om pension inkommer ska rätten till pension prövas. Vi ska varken påverka eller uppmana de försäkrade till att återta ansökan. Frågan har inte varit föremål för försäkringsmässig diskussion inom området. Handläggarna uppger att detta inte är en vedertagen eller sanktionerad arbetsmetod. I de fall en handläggare påverkat eller uppmanat den försäkrade till att återta ansökan får detta ses som enstaka fel begångna av enskilda handläggare.

text: Försäkringskassans rehabiliteringsstab anförde för sin del sammanfattningsvis följande.

text: Försäkringskassan genomgick en omfattande omorganisation både lokalt och centralt våren–sommaren 1996. Kassan fick också minskad medelstilldelning, vilket bl.a. ledde till personalminskningar med ca 20 % under våren 1997 till våren 1998. Arbetet med sjukfall och rehabilitering fick inga extra resurser under 1998 och 1999.

text: För att klara den pressade arbetssituationen skedde hela tiden lokala omorganisationer. Samtidigt ökade antalet sjukanmälningar och därmed arbetsbelastningen inom ohälsoområdet kraftigt. Antalet sjukanmälningar var 152

text: 969 st under 1997, 186 708 st under 1998 och 202 247 st under 1999. Ökningen har fortsatt under 2000.

text: När ett sjukfall har pågått i 29 dagar skall kassan göra en omfattande utredning, s.k. 29-dagarsutredning, innan sjukpenning kan utbetalas för tid efter denna tidpunkt. Arbetssituationen medförde att en stor del av resurserna fick läggas på 29dagarsutredningar för att de försäkrade skulle få sin ersättning. Personalen hann inte arbeta med rehabilitering. Kassan beslöt därför att ge en lägre prioritet åt arbetet med att pröva utbyte av sjukpenning till sjukbidrag/förtidspension i de

text: långa sjukfallen (ledningsmeddelande 18.1997, vilket upphävdes den 30 april 1998). Arbetssituationen medförde ändå passivitet i handläggningen av många sjukfall och att de långa sjukfallen blev allt fler.

text: Försäkringskassans mål år 2000 är att begränsa antalet sjukfall längre än två år. I detta syfte har bl.a. följande åtgärder vidtagits. Lokalkontorsområdena har tilldelats medel för nyanställningar för att arbeta av långa sjukfall. Rehabiliteringsstaben har haft diskussioner med alla lokala områdeschefer med ledningsgrupper rörande resultatutveckling med fokus på bl.a. de långa sjukfallen. Därvid framhålls bl.a. vikten av att minska antalet långa sjukfall och att se till att de försäkrade får rätt ersättningsform (sjukbidrag eller förtidspension i stället för sjukpenning om nedsättningen av arbetsförmågan ser ut att vara för avsevärd tid eller varaktigt). Kassan har också under våren genomfört ett ”Uppdrag ohälsa” med alla områdeschefer och försäkringschefer varvid en avarbetningsplan för två-årsfallen har upprättats. Planen tar bl.a. fasta på ”rätt ersättning till den försäkrade”. Statistiksammanställningar har redovisats för kontorsområdenas ledning avseende utvecklingen för långa sjukfall.

text: AA yttrade för försäkringskassans räkning följande.

text: Om utredningen i ett ärende visar att den försäkrades arbetsförmåga är varaktigt eller för avsevärd tid nedsatt skall enligt AFL prövas om sjukpenningen skall bytas ut mot förtidspension/sjukbidrag. Inriktningen bör enligt förarbetsuttalanden och Riksförsäkringsverkets rekommendationer vara att sjukpenning i regel inte utges för en längre period än ett år. Av JO:s utredning hos Stockholms läns allmänna försäkringskassa framgår att handläggningen av de långa sjukfallen inte skett i överensstämmelse med AFL:s bestämmelser och Riksförsäkringsverkets rekommendationer. Försäkringskassan vill anföra vissa förklaringar till att handläggningen inte skett på ett korrekt sätt. Som anges i JO:s promemoria har det tidigare hos Stockholms läns allmänna försäkringskassa funnits en intern rekommendation om att utbyte av sjukpenning mot sjukbidrag/förtidspension enligt 16 kap. 1 § AFL skulle ges lägre prioritet. Denna rekommendation upphävdes med verkan från och med den 30 april 1998. Förklaringen till att frågan om sjukpenning skulle bytas ut mot pensionsförmån inte prövats kan eventuellt i viss mån förklaras med att denna tidigare interna föreskrift haft fortsatt genomslag. Som framgår av redogörelserna från kontorsområdet Västerort och rehabstaben vid försäkringskassans centralkontor kan en förklaring till vad som skett också finnas i den höga arbetsbelastningen. Denna har sin orsak dels i brist på personal, dels i att antalet långa sjukfall ökat kraftigt under senare år. Vad som nu anförts om tidigare interna rekommendationer och en hög arbetsbelastning kan dock inte förklara varför försäkringskassan i vissa fall aktualiserat frågan om utbyte till förtidspension/sjukbidrag men inte fullföljt ärendet utan i stället uppmanat den försäkrade [att] återkalla sin ansökan sedan det visat sig att det var mest ekonomiskt fördelaktigt att fortsätta uppbära sjukpenning. Försäkringskassan har som myndighetsutövare en skyldighet att utreda och fatta det beslut som utredningen föranleder. Möjligheterna att, såsom gjorts i vissa fall, beakta vad som är ekonomiskt mest fördelaktigt för den försäkrade är begränsade. Reglerna rörande rätten till sjukpenning och förtidspension/sjukbidrag ger inte den försäkrade någon möjlighet att välja ersättningsslag. Handläggarna i de aktuella ärendena synes inte ha varit medvetna om reglernas begränsningar i detta avseende. Det åligger försäkringskassan att inom myndighetsutövningens ram fatta det beslut

text: som omständigheterna i ärendet föranleder. Detta gäller oavsett om ansökan om förtidspension/sjukbidrag återtagits eller inte.

text: Förvaltningslagens

text: regler ger den enskilde rätt till insyn och information under handläggningens gång. Försäkringskassan skall vid sin utredning beakta den försäkrades synpunkter och, där så är lämpligt och lagstiftningen ger utrymme för det, ta hänsyn till dennes önskemål. Det måste dock stå helt klart för handläggarna att det med rollen som myndighetsutövare följer vissa skyldigheter. Handläggningen i de nu aktuella ärendena visar på uppenbara brister vad gäller skyldigheten att fatta beslut. Försäkringskassan ser allvarligt på att handläggningen av långa sjukfall i många fall inte skett i enlighet med gällande regler och rekommendationer. Försäkringskassan vill därför peka på följande åtgärder som vidtagits för att förkorta och förbättra handläggningen av de långa sjukfallen. Den 21 juni 2000 gick det ut ett ledningsmeddelande angående återkallande av ansökan, ledningsmeddelande nr 2000.30. I ledningsmeddelandet anförs att det förekommer att försäkringskassans handläggare uppmanar de försäkrade att återkalla sin ansökan om förtidspension/sjukbidrag med motiveringen att det är fördelaktigare att uppbära sjukpenning än pension. Det påpekas i ledningsmeddelandet att om den försäkrade är i pensionsberättigat tillstånd är det sjukbidrag eller förtidspension som skall utges, inte sjukpenning. – – –

text: Lokalkontorsområdena har tilldelats medel för nyanställningar riktade mot avarbetning av långa sjukfall. Försäkringskassans områdeschefer har upprättat avarbetningsplaner för tvåårsfallen. Vid rehabstabens kontakter med lokalkontorsområdena framhålls vikten av att minska antalet långa sjukfall och att se till att de försäkrade får rätt ersättningsform. Vid möten med försäkringsspecialister från lokalkontoren har information gått ut om vad som framkom vid JO:s inspektion. Vidare vill försäkringskassan anföra att Försäkringskassan i Stockholms län för närvarande genomför en omorganisation av de centrala enheterna. I det fortsatta arbetet med den nya organisationen kommer försäkringskassan att se över hur de centrala enheterna på ett bättre sätt kan verka för att kassans myndighetsutövning sker på ett korrekt sätt. Således har försäkringskassan vidtagit vissa åtgärder för att komma till rätta med de brister som vid JO:s inspektion framkommit angående handläggningen av de långa sjukfallen. Vad som framkommit vid JO:s inspektion visar dock att det finns behov av ytterligare insatser i form av bland annat utbildning och information. Försäkringskassan ser allvarligt på det inträffade och kommer att vidta ytterligare åtgärder för att komma till rätta med de brister som framkom vid JO:s inspektion.

text: Bedömning

text: I

text: 16 kap. 1 § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring (AFL) finns bestämmelser om utgivande av pension. Enligt paragrafen skall den som önskar erhålla pension ansöka om det hos försäkringskassan. För det fall den försäkrade uppbär sjukpenning kan dock försäkringskassan tillerkänna honom förtidspension utan att han gjort någon ansökan.

text: Beträffande den tidpunkt, vid vilken försäkringskassan skall initiera en pensionsprövning när den försäkrade uppbär sjukpenning, har Riksförsäkringsverket gett följande rekommendationer (Allmänna råd 1998:16 s.

text: 46 och 47).

text: Ett grundläggande syfte med försäkringskassans rehabiliteringsansvar och rehabiliteringsersättning är att långa passiva sjukskrivningar skall undvikas.

text: Inriktningen bör vara att sjukpenning i regel inte skall utges för en längre period än ett år. – – – Riksförsäkringsverket rekommenderar att utbyte av sjukpenning eller annan ersättning mot sjukbidrag eller förtidspension sker så snart det kan bedömas att den försäkrades arbetsförmåga är varaktigt eller för avsevärd tid nedsatt med minst en fjärdedel. Sjukbidrag bör tillerkännas om det kan bedömas att arbetsförmågan är nedsatt minst ett år framåt men inte varaktigt och en arbetslivsinriktad rehabilitering inte är aktuell inom den närmaste tiden. – – –

text: Försäkringskassans ansvar att se till att sjukfallen inte blir för långa har uttryckts på följande sätt av socialförsäkringsutskottet i samband med att den behandlade proposition 1990/91:141 om rehabilitering och rehabiliteringsansvar. Utskottet uttalade bl.a. följande (1990/91:Sfu 16, s. 41 och 42).

text: Enligt 16 kap. 1 § andra stycket AFL kan försäkringskassan tillerkänna en försäkrad, som uppbär sjukpenning eller ersättning för sjukhusvård, förtidspension eller sjukbidrag även om den försäkrade inte ansökt härom. I propositionen anges att när sjukpenning har utbetalats under ett års tid och rehabiliteringsåtgärder inte kan komma i fråga samt nedsättningen av arbetsförmågan bedöms varaktig eller bestående för avsevärd tid bör ersättningen utges i form av sjukbidrag eller förtidspension. – – – Utskottet konstaterar att regeringen inte föreslår någon ändring vare sig av rekvisiten för förtidspension eller sjukbidrag eller av rekvisiten för rätt till sjukpenning. Således skall enligt utskottets mening även i fortsättningen gälla att sjukpenning med stöd av 16 kap. 1 § AFL kan bytas ut mot förtidspension eller sjukbidrag först när det i det enskilda fallet är utrett att den försäkrades arbetsförmåga varaktigt eller för avsevärd tid är nedsatt med minst hälften. Någon tidsgräns för när så skall anses vara fallet finns inte, och sjukbidrag eller förtidspension kan aktualiseras redan innan sjukpenning har betalats ut ett år. – – –

text: Av utredningen framgår att många av de granskade sjukfallen har pågått under flera år utan att försäkringskassan aktualiserat frågan om utbyte av sjukpenning mot sjukbidrag eller förtidspension. Vissa av sjukfallen kännetecknas av en år efter år pågående utredning där kassan verkar ha haft svårt att sätta en slutpunkt för handläggningen. Andra sjukfall kännetecknas i sin tur av total passivitet i handläggningen; sjukfallen har löpt utan någon som helst synbar aktivitet. Slutligen har i vissa fall den försäkrades önskemål fått styra handläggningen. Försäkringskassan har räknat ut vilket som skulle vara ekonomiskt mest fördelaktigt för den försäkrade, pension eller fortsatt sjukpenning. I de fall sjukpenning visat sig ekonomiskt mest fördelaktigt och den försäkrade ansökt om pension har försäkringskassan på dennes begäran sänt en ”återtagandeblankett”. Sjukfallet har därefter fortsatt som tidigare.

text: Enligt Riksförsäkringsverkets rekommendationer skall försäkringskassan, när ett sjukfall pågått i över ett år, ta upp frågan om utbyte av sjukpenningen mot sjukbidrag eller förtidspension. Försäkringskassans ansvar för att avsluta ett sjukfall har också kommit till uttryck genom ovan återgivna uttalanden av socialförsäkringsutskottet. När det finns förutsättningar för ett utbyte av sjukpenningen mot sjukbidrag eller förtidspension kan med andra ord den enskilde kassatjänstemannen inte i strid mot lagstiftarens intentioner väga in den försäkrades synpunkter i ekonomiskt hänseende.

text: Socialförsäkringen finansieras med statliga medel och skall tillämpas på ett likformigt sätt över hela landet. Försäkringskassan är förvaltare av statliga medel och utövar myndighet. Det är inte den försäkrades önskemål som skall styra handläggningen av ett ärende och avgöra vilken förmån som skall utgå. Det ankommer på försäkringskassan att i sin myndighetsutövning på ett sakligt och objektivt sätt tillämpa gällande bestämmelser. Detta hindrar givetvis inte att kassan vid handläggningen även skall beakta den försäkrades synpunkter.

text: Jag är mycket kritisk till de redovisade bristerna i försäkringskassans handläggning av de långa sjukfallen. De iakttagelser jag gjort om kassans passivitet framstår som särskilt allvarliga i ett läge där stor uppmärksamhet riktas mot att de långa sjukfallen och kostnaderna för dessa har ökat på ett dramatiskt sätt under framför allt de senaste två åren. – Jag vill i detta sammanhang fästa uppmärksamheten på att det i Sjukförsäkringsutredningens nyligen avlämnade slutbetänkande föreslås att sjukskrivningsperioden skall begränsas till ett år. Syftet med utredningens förslag är bl.a. att påskynda och skärpa försäkringskassans utredning av mera långsiktiga rehabiliteringsbehov hos den försäkrade (

text: SOU 2000:121, s. 185

text: Försäkringskassan har i sitt remissvar redogjort för ett antal orsaker till att kassan i många ärenden inte tagit upp frågan om utbyte av sjukpenning mot sjukbidrag eller förtidspension efter ett års sjukskrivning. En av orsakerna är att antalet sjukanmälningar och pågående sjukfall ökat mycket kraftigt under de senaste två åren. I kombination med den ansträngda arbetssituationen med minskningar av personalen har detta lett till en ökad arbetsbörda. Jag har viss förståelse för att kassans personal i en pressad arbetssituation kan ha svårt att göra rätt prioriteringar och att det kan kännas enklast att bara låta sjukfallet fortsätta. Det motsägelsefulla är dock att även pågående sjukfall kan generera mycket löpande arbete, t.ex. bedömning av inkomna läkarintyg och utbetalning av sjukpenning. Detta kräver i sin tur arbetsinsatser, vilka istället skulle kunna styras över till andra arbetsuppgifter, något som kan vara särskilt viktigt i ett trängt personalläge. Vad som emellertid framstår som mest klandervärt är att tjänstemän i vissa fall låtit den försäkrade bestämma vilken ersättningsform som skulle gälla och därmed också hur stort belopp som skulle utgå ur allmänna medel. Detta förfarande ger intryck av att vederbörande tjänsteman inte är medveten om sitt ansvar för en korrekt myndighetsutövning och det är med stor tvekan jag underlåtit att inleda förundersökning.

text: Försäkringskassan har, för att försöka komma tillrätta med bristerna i handläggningen av de långa sjukfallen, vidtagit olika åtgärder. Kassan har bl.a. skickat ut ett internt ledningsmeddelande rörande återkallande av pensionsansökan och tilldelat lokalkontorsområdena medel för nyanställningar samt haft informationsmöten med lokalkontorens försäkringsspecialister. – Jag förutsätter att försäkringskassan noga följer upp den fortsatta utvecklingen av hur kassan handlägger de långa sjukfallen.

text: Jag överlämnar kopior av detta beslut såväl till Riksförsäkringsverket som till Regeringskansliet (Socialdepartementet) och socialförsäkringsutskottet för kännedom.


nyckelord: Bemötande Språk

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot en tingsrätt för utformningen av ett brev

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot dåvarande lagmannen BB vid Sollentuna tingsrätt. I anmälan anförde hon i huvudsak följande.

type: stycke

text: Hon bevistade den 23 oktober 2002 en rättegång vid Sollentuna tingsrätt som gällde försök till grov våldtäkt. Efter förhandlingen skrev hon ett brev till lagmannen vid tingsrätten och påpekade att två nämndemän stundtals hade sovit under förhandlingen. Hon fick ett svar från lagmannen som var oförskämt och kränkande och innehöll kritik mot henne för att hon som polis hade framfört sina iakttagelser i ett brev till honom. Hon ifrågasatte även lämpligheten av att tingsrätten själv utredde frågan om nämndemännens agerande.

text: Till anmälan fogade hon sitt brev och två svarsbrev från BB till henne. I det första svarsbrevet, som var daterat den 12 november 2002, skrev BB att han med anledning av de uppgifter hon lämnat hade inlett en undersökning för att ta reda på vad som förekommit och att han avsåg att återkomma till henne. Det andra brevet, som var daterat den 19 december 2002, hade följande lydelse.

text: I brev av den 6.11.2002 har Ni riktat kritik mot två nämndemän som, enligt vad Ni uppger, skulle ha sovit under en huvudförhandling i brottmål den 23.10.2002. Jag återkommer nu till Er i detta ärende sedan jag har låtit undersöka riktigheten av Era påståenden. Rättens ordförande, rådmannen CC, har för mig uppgett, att han bedömer Era påståenden som grundlösa. Både han och den tingsnotarie som förde protokollet vid förhandlingen har betygat att de båda kvinnliga nämndemännen deltog på ett aktivt sätt under överläggningen, vilket vittnar om att de varit uppmärksamma under förhandlingen. Den domstolssekreterare som från och till lyssnade till förhandlingen under förmiddagen tillbakavisar bestämt påståendet att någon nämndeman skulle ha sovit. Jag har också inhämtat yttrande från de två utpekade nämndemännen, som säger att Era påståenden är fullkomligt horribla och att det saknar grund. De är djupt chockade och känner sig ledsna och kränkta över Era påståenden. För egen del kan jag inte finna annat än att Era påståenden är sanningslösa och inte borde ha framförts till mig på det sätt som har skett. Särskilt med hänsyn till Ert yrke borde Ni ha visat återhållsamhet med att framföra påståenden som är kränkande för den det gäller. Jag tycker alltså att Ert handlingssätt är förkastligt. Avslutningsvis kan jag nämna att de båda nämndemännen överväger att vidta rättsliga åtgärder mot Er. För min del är ärendet avslutat i och med detta svar.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att yttra sig över lämpligheten av de uttryckssätt som använts i brevet. Tingsrätten (dåvarande lagmannen BB) kom in med ett remissvar av följande lydelse.

text: Sedan tingsrätten har anmodats att yttra sig i ärendet får jag på tingsrättens vägnar anföra följande.

text: Normalt brukar naturligtvis domstolen bemöta allmänheten på ett vänligt och tillmötesgående sätt. Förhållandena i detta fall är emellertid speciella.

text: De påståenden som AA framförde i brevet till mig framkallade stor uppståndelse bland de två utpekade nämndemännen och bland nämndemannakåren som helhet. Man krävde från nämndemannahåll att jag kraftfullt tillbakavisade uppgifterna och ville också ha min medverkan till att vidta rättsliga åtgärder mot AA, något som jag dock avböjde. Det är naturligtvis allvarligt om någon åhörare får uppfattningen att ledamöter av rätten sover under förhandlingen. Men det är inte det som framförs i brevet till mig. AA påstår oreserverat att båda de kvinnliga nämndemännen sov under förhandlingen före lunch. De skulle följaktligen ha brutit mot sin domared och vad som i övrigt gäller för deras uppgift som domare. Att två nämndemän skulle ha sovit samtidigt under en förmiddagsförhandling borde ha fått AA att ifrågasätta om hennes iakttagelser verkligen var riktiga. Att ändå på det sätt som har skett i brev till mig tillvita de båda nämndemännen en brottslig handling är enligt min mening klandervärt. Det är utifrån dessa omständigheter som man bör bedöma de uttryckssätt som använts i brevet. Jag anser mot bakgrund härav att uttryckssätten var befogade. Med anledning av vad AA framför i sitt brev till JO vill jag tillägga, att domstolen inte har någon rätt att undersöka vilka åhörare som besökte rättegången. Jag vill också understryka, att det i tingsrättens svar till AA inte har påståtts att hon skulle vara en lögnare.

text: AA kommenterade remissvaret. Till sitt svar fogade hon uppgifter från en kollega som hade gjort egna iakttagelser av nämndemännens uppträdande under den aktuella brottmålsförhandlingen.

text: I ett beslut den 30 december 2003 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: AA uppgav i ett brev till lagmannen vid tingsrätten att två kvinnliga nämndemän tidvis hade sovit under en rättegång som hon hade bevittnat som åhörare. Hon förklarade därvid bl.a. att hon var orolig över rättsprocessen, om det var på detta sätt en förhandling med nämndemän gick till. Sedan BB hade vidtagit vissa utredningsåtgärder för att undersöka riktigheten av hennes uppgifter, skrev han tillbaka till henne. I brevet uppgav han inledningsvis att AA:s påståenden tillbakavisades av både rättens ordförande, notarien och en sekreterare som delvis bevittnat rättegången samt av nämndemännen själva. Därefter uttalade han att hennes påståenden var sanningslösa och inte borde ha framförts till honom på det sätt som skett och påtalade att hennes handlingssätt var förkastligt.

text: BB har i sitt yttrande hit uppgett att uttryckssätten med hänsyn till omständigheterna var befogade.

text: Det har självfallet stått AA fritt att framföra sina iakttagelser och synpunkter till domstolens chef. När BB gjorde bedömningen att utredningen inte visade att det fanns stöd för hennes påståenden, borde han ha nöjt sig med att redovisa detta och förklara att han inte fann skäl att vidta några ytterligare åtgärder i saken. Han var enligt min mening inte berättigad att på grundval av föreliggande material, som utgjordes av AA:s brev och den utredning som han gjort och som innebar att uppgift stod mot uppgift, dra slutsatsen att AA:s påstående var sanningslöst. BB borde under alla förhållanden ha avhållit sig från att uttrycka sig nedsättande om henne och kritisera henne för att hon till honom hade framfört sina iakttagelser. Jag vill särskilt framhålla vikten av att en domare vid korrespondens med allmänheten uttrycker sig på ett sakligt och korrekt sätt.

text: Det är inte en uppgift för JO att ge anvisningar om vilka utredningsåtgärder en lagman bör vidta med anledning av ett påstående av det här aktuella slaget. Med anledning av vad BB uttalat om att domstolen inte har någon rätt att undersöka vilka åhörare som besökt en rättegång vill jag emellertid framhålla att det inte finns något hinder mot att man under en utredning av hur nämndemän har uppträtt under rättegången inhämtar upplysningar också från personer som varit närvarande vid denna och är kända för rätten som t.ex. åklagaren och försvararen i målet.

text: Vad som förekommit i ärendet föranleder inte något ytterligare uttalande från min sida.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Anmälan mot Försäkringskassan om bristande dokumentation m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO anförde AA bl.a. att Försäkringskassan inte hade besvarat hans skrivelser och inte heller bilagt dem till ärendet. Vidare hade myndigheten inte betalat ut den ersättning för resekostnader som utlovats. AA anförde härutöver att Försäkringskassan brustit i sitt rehabiliteringsansvar.

text: Utredning

text: Försäkringskassans akt i ärendet hämtades in och granskades. Myndigheten anmodades därefter att yttra sig över det som AA anfört i sin anmälan.

text: I sitt remissvar anförde Försäkringskassan, genom försäkringsdirektören BB, följande.

text: Utredning

text: – – – Av genomgången i ärendet framgår att handläggaren CC inte dokumenterat samtal eller kopierat in mejlkorrespondens i ÄHS. Nuvarande handläggaren DD har via AA fått kopior av alla kontakter och ombesörjt att dessa förts in i ÄHS-akten. AA har i oktober 2009 begärt att få kopior av samtliga handlingar i sitt ärende. Dessa har expedierats av handläggaren. Vid avstämningsmötet den 26 maj 2009 fanns behandlande läkaren EE med på telefon. Kvittot för resa till avstämningsmöte, som AA hänvisar till, finns inte omnämnt i ÄHS-akten. Ingen ersättning för resa för detta avstämningsmöte är utbetald. Inte heller någon ersättning för resor till senare möte har betalats ut. Handläggaren FF och enhetschefen GG, LFC Uppsala, uppger båda att det stämmer att AA skickat ett brev till GG. Efter genomgång i ärendet framkommer att brevet inte lagts in i ärendet i ÄHS och inte heller i övrigt går att återfinna. FF uppger att han efter det att brevet inkommit kontaktat AA, men att det samtalet inte dokumenterats i ÄHS. Nuläge Ärendet handläggs nu vid LFC Västervik. Försäkringskassan har den 12 maj 2010 beställt ett särskilt läkarutlåtande (SLU) avseende AA och inväntar utredningssvar. Syftet med utredningen är att klargöra prognos, aktivitetsbegränsning och funktions-

text: nedsättning. AA uppbär för närvarande förlängd sjukpenning. Sjukpenningrätt föreligger till och med den 30 oktober 2010.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Försäkringskassan kan konstatera att handläggaren CC inte dokumenterat samtal eller kopierat in mejlkorrespondens i ÄHS, vilket är anmärkningsvärt. Hon har inte heller besvarat samtal eller ringt tillbaka efter meddelande. Enligt AA är dessutom en del uppgifter i journalanteckningarna felaktiga. Detta kan inte utredas närmare eftersom handläggaren inte längre är anställd hos Försäkringskassan, men om detta stämmer så är det oacceptabelt. Försäkringskassan ser allvarligt på detta och beklagar djupt det inträffade. Berörd handläggare har slutat, men LFC Västervik kommer ändå att påminna sina handläggare om vikten av att kopiera och journalföra mejlkorrespondens, att sköta dokumentation i ett ärende på ett korrekt sätt samt att ringa upp kund när meddelande lämnats per telefon. Att ett planerat och bokat avstämningsmöte blir inställt eller uppskjutet är i och för sig olyckligt, men kan ibland bli nödvändigt på grund av sjukdom eller andra orsaker. Det kan finnas önskemål från den försäkrade om ett avstämningsmöte. Det är dock Försäkringskassan som avgör om ett möte ska hållas eller ej beroende på om myndigheten redan har de underlag som är nödvändiga för att bedöma rätten till sjukpenning. Vid utredning med handläggaren FF och enhetschefen GG har det framkommit att ett brev inkommit från AA till GG. Handläggaren ska efter det att brevet inkommit till Försäkringskassan ha kontaktat AA per telefon. Detta har inte dokumenterats i ÄHS. Brevet finns inte inlagt i ÄHS och går inte heller i övrigt att återfinna. Att en allmän handling förekommer är mycket allvarligt och Försäkringskassan beklagar djupt att detta inträffat. Medarbetarna vid LFC Uppsala kommer att påminnas om vikten av att sköta dokumentationen i ett ärende och att sköta inkomna handlingar på ett korrekt sätt. Försäkringskassan har ett samordningsansvar för rehabilitering för personer som drabbats av sjukdom. Rehabiliteringen ska syfta till att den försäkrade får tillbaka sin arbetsförmåga och sina förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete. Samordningsansvaret medför inte att Försäkringskassan kan kräva att de andra rehabiliteringsaktörerna utför vissa åtgärder. Samordningsansvaret innebär inte heller att Försäkringskassan utför rehabiliteringsåtgärder där andra rehabiliteringsaktörer är ansvariga. Rehabiliteringsansvaret hos de vanligen förekommande medaktörerna fördelar sig enligt följande.  Hälso- och sjukvården ansvarar för den medicinska rehabiliteringen

text:  Arbetsgivaren ansvarar för den arbetsplatsinriktade rehabiliteringen för personer som har anställning  Arbetsförmedlingen ansvarar för den arbetslivsinriktade rehabiliteringen för personer som inte kan återgå till sitt gamla arbete eller för personer som saknar arbete  Kommunens socialtjänst ansvarar för den sociala rehabiliteringen

text:  Försäkringskassan ansvarar för att samordna rehabiliteringen.

text: Försäkringskassan kan således inte köpa tjänster som t.ex. psykoterapeutiska insatser, då detta ingår i den medicinska rehabiliteringen för vilken hälso- och sjukvården ansvarar. I försäkringsmedicinsk utredning från mars 2009 föreslås medicinska åtgärder för AA i form av psykoterapeutisk hjälp samt behov av bedömning och hjälp från smärtklinik av kronisk smärta i fotsulorna. Bedömningen i utredningen är att den föreslagna medicinska rehabiliteringen torde kunna bidra till återgång i arbete. Ett normalt tillvägagångssätt är att åtgärder som föreslås i en sådan utredning tas upp vid avstämningsmöte där den försäkrade och behandlande läkare deltar. Det är dock

text: hälso- och sjukvården som därefter ansvarar för att medicinska rehabiliteringsåtgärder kommer till stånd. Den 26 maj 2009 hölls ett avstämningsmöte med AA där hans behandlande läkare fanns med på telefon. De behov av medicinska åtgärder som framgår av den försäkringsmedicinska utredningen kan ha tagits upp vid avstämningsmötet, men det framgår tyvärr inte i dokumentation om så har skett eller inte. Det kan sammanfattningsvis konstateras att handläggaren vid LFC Västervik inte varit tillräckligt aktiv i att driva ärendet framåt. Det saknas även dokumentation om vilka ställningstaganden som gjorts och varför. Försäkringskassan beklagar och ber om ursäkt för det inträffade. Om AA inkommer med kopia av taxikvitto och anspråk på ersättning för resor kommer Försäkringskassan att pröva rätten till sådan ersättning. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Dokumentationen Enligt

text: 15 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, ska uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för ärendets utgång antecknas. Det får dock i praxis anses belagt att också uppgifter som rör ärendets gång t.ex. kontakt med parter, andra personer eller myndigheter, bör antecknas (se t.ex. JO:s beslut den 3 mars 2005, dnr

text: ). En god dokumentation bör även omfatta sådant som anger och förklarar myndighetens ställningstaganden, detta för att göra det möjligt både för den enskilde och för andra, t.ex. domstolar och JO, att följa och förstå ärendets gång. Utredningen i ärendet visar att det finns påtagliga och allvarliga brister i dokumentationen i det aktuella ärendet.

text: Serviceskyldigheten m.m. Försäkringskassans skyldighet att besvara förfrågningar från enskilda följer av den allmänna serviceplikten i

text: 4 §

text: FL. Av Försäkringskassans remissvar framgår att myndigheten vid upprepade tillfällen underlåtit att besvara samtal och förfrågningar från AA. Vid ett tillfälle berodde det uteblivna svaret på att skrivelsen från AA förkom, vilket i sig är anmärkningsvärt. Rehabiliteringsansvaret Av

text: 22 kap. 5 § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring, AFL, framgår bl.a. att Försäkringskassan ska samordna och utöva tillsyn över de insatser som behövs för rehabiliteringsverksamhet enligt AFL. Försäkringskassan ska, om den försäkrade medger det, i arbetet med rehabiliteringen samverka med hans eller hennes arbetsgivare och arbetstagarorganisation, hälso- och sjukvården, socialtjänsten samt arbetsmarknadsmyndigheterna och andra myndigheter som kan vara berörda. Försäkringskassan ska därvid verka för att dessa, var och en inom sitt verksamhetsområde, vidtar de åtgärder som behövs för en effektiv rehabilitering av den försäkrade.

text: Som framgår av utredningen har det på grund av brister i dokumentationen inte gått att fullständigt utreda vilka åtgärder som vidtagits – eller inte vidtagits – i AA rehabiliteringsärende. Jag kan därför inte uttala mig om huruvida Försäkringskassan har brustit i sitt rehabiliteringsansvar. Myndigheten konstaterar emellertid i

text: sitt remissvar att ärendet inte drivits framåt i tillräcklig utsträckning. Jag delar den uppfattningen. Det som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inget uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den sammantaget allvarliga kritik som ligger i det ovan sagda.


title: Kritik mot en polismyndighet för att ha direktavskrivit polisanmälningar

text: Initiativet

text: I en anmälan (dnr 432-2002) till JO framförde kriminalinspektören AA klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län. Han ifrågasatte polismyndighetens beslut att inte inleda förundersökning i ett antal ärenden och begärde att JO skulle granska handläggningen i dessa ärenden.

text: Sedan viss utredning verkställts i ärendet beslutade chefsJO Eklundh den 9 april 2002 att med stöd av

text: 18 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän överlämna ärendet till Åklagarmyndigheten i Stockholm för handläggning, varvid JO:s ärende dnr 432-2002 avslutades. Samtidigt begärde han att få ta del av åklagarens beslut och eventuella utredning i ärendet.

text: Den 25 april 2002 beslutade vice chefsåklagaren BB att inte inleda förundersökning med motiveringen att det saknades anledning att anta att någon enskild befattningshavare begått brott som hör under allmänt åtal. I enlighet med chefsJO Eklundhs begäran överlämnades beslutet i ärendet.

text: Mot bakgrund av vad som hade kommit fram under handläggningen av ärendet dnr 432-2002 beslutade chefsJO Eklundh den 6 maj 2002 att ta upp saken till utredning som ett initiativärende.

text: Utredningen

text: Vid granskningen av de till AA:s JO-anmälan fogade polisanmälningarna framkom bl.a. följande.

text: K8075-02: Anmälan om försök till bedrägeri gjordes den 10 januari 2002. Enligt uppgift i anmälan hade en okänd gärningsman, med hjälp av målsägandens tidigare stulna körkort (hänvisning gjordes till ärende K6102-02), sökt kredit hos Handelsbanken Finans till ett värde av 25 000 kronor. Gärningsmannen hade även sökt kredit hos Tele2 på en okänd summa. Samma dag som anmälan gjordes beslutade polisinspektören CC att inte inleda förundersökning.

text: K15411-02: Anmälan om bedrägeri gjordes den 17 januari 2002. Enligt uppgift i anmälan hade ett bolag beställt en dator för 31 371 kronor exklusive moms från ett

text: företag i Stockholm. Datorn skulle levereras via posten. En okänd person hade löst ut paketet på posten. Genom en intern undersökning visade det sig att det ”misstänkta” företaget hade beställt samma datavara från ett företag i Sundsvall. Anmälaren misstänkte att företaget i Stockholm inte existerade annat än på papperet. Vissa handlingar bifogades anmälan. Påföljande dag beslutade polisinspektören DD att inte inleda förundersökning.

text: K25926-02: Anmälan om försök till bedrägeri och urkundsförfalskning gjordes den 30 januari 2002. Enligt uppgift i anmälan från Handelsbanken Finans hade en okänd gärningsman ansökt om en kontokredit på 15 000 kronor för inköp av varor och därvid utgett sig för att vara en viss namngiven person. Gärningsmannen hade legitimerat sig på okänt sätt. Krediten hade inte beviljats. Samma dag beslutade polisinspektören EE att inte inleda förundersökning.

text: K26269-02: Anmälan om urkundsförfalskning gjordes den 30 januari 2002. Enligt uppgift i anmälan hade anmälaren hittat en låneansökan i sin brevlåda. Den var inte frankerad och hade returnerats till hennes adress. På låneansökan stod anmälarens namn, personnummer och adress, och den var ifylld med ett lånebelopp på 20 000 kronor. Ansökan var också undertecknad med anmälarens namn, men namnteckningen var inte lik hennes egen namnteckning. I anmälan noterades vidare att anmälaren hade kvar låneansökningsblanketten hemma. Samma dag beslutade polisinspektören FF att inte inleda förundersökning.

text: Vid ett förhör med AA, som tjänstgör vid länskriminalen, framkom i huvudsak följande. Han har arbetat som polis sedan år 1961 och har sedan 1973/1974 i huvudsak sysslat med bedrägeriärenden. Det har mest varit fråga om bedrägerier mot post- och bankinrättningar och under de senaste fyra fem åren post- och bankbedrägerier som genomförts med hjälp av falska legitimationer. Han har även haft många utredningar som gällt att man ansökt om lån och krediter i någon annans namn och då ofta med hjälp av falska identitetskort. Han anser därför att han har ganska stor erfarenhet av bedrägeriärenden. Eftersom det är en liten grupp på länskriminalen som arbetar med den här typen av brott, är man intresserad av att få veta om det i länet finns bedrägerianmälningar som har samband med det som man själv arbetar med. Av den anledningen brukar de som sysslar med dessa ärenden i stort sett dagligen titta i RAR-systemet. AA ser således ganska många bedrägerianmälningar – i stort sett alla som görs i länet – och vad som händer med dem. Det har visat sig att den här typen av ärenden mer och mer tenderar att skrivas av med olika beslutsmotiveringar. Antingen inleds inte förundersökning eller också skrivs ärendena av på ett tidigt stadium som ”ej spaningsresultat” eller ”spaningsuppslag saknas”. Anmälningarna kommer ofta inte ens till någon bedrägerihandläggare utan går direkt från den person som beslutar om avskrivningen ner till arkivering. – I de här aktuella ärendena har förundersökning inte inletts med motiveringarna ”spaningsuppslag saknas” och ”brottet går uppenbart ej att utreda”. AA anser emellertid att det borde ha vidtagits utredningsåtgärder i ärendena.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för utredning och yttrande, efter hörande av beslutsfattarna, om vilka överväganden som hade föregått besluten att inte inleda förundersökning i de aktuella ärendena.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren GG) kom in med ett remissvar och en utredning. Till detta hade fogats yttranden från polismästaren HH, Nacka polismästardistrikt (här utelämnat), från polismästaren JJ, Roslagens polismästardistrikt, som i sin tur hänvisade till ett yttrande från chefen för polisens anmälningscentral, kommissarien KK (här utelämnat), och från tf. polismästaren LL, Södertörns polismästardistrikt (här utelämnat).

text: Under utredningen hade förhör hållits med beslutsfattarna i de fyra ärendena, polisinspektörerna CC, EE, FF och DD, varvid bl.a. följande framkom.

text: CC: Han började på Polishögskolan 1980 och kom till Nacka polismästardistrikt 1981. Därefter har han i stort sett hela tiden tjänstgjort på utryckningsavdelningen. Under sommarmånaderna från 1996 arbetade han emellertid från och till som förundersökningsledare. Den 1 januari 2002 fick han tjänst som stationsbefäl. Han genomgick 1998 eller 1999 en tvådagarskurs i förundersökningsledning. Han anser sig inte fullt ut behärska reglerna kring förundersökningsförfarandet, och han har mycket liten erfarenhet av bedrägeribrott. Han tror att det är vanligt förekommande att bedrägerianmälningar direktavskrivs. Vad gäller stationsbefälen tror han att detta beror på brist på utbildning och tid. – Han minns inte ärendet K8075-02 (CC bereddes här tillfälle att läsa de aktuella handlingarna; JO:s anmärkning). Han tror att han gick in och tittade på hänvisningen till det andra ärendet (K6102-02). Han gjorde sedan bedömningen att spaningsuppslag saknades och beslutade därför att förundersökning inte skulle inledas. Inga utredningsåtgärder vidtogs i ärendet. Han tror inte att det är han som granskat tilläggsanmälan i K6102-02. Om han hade sett den skulle den ha föranlett vissa utredningsåtgärder. Att han inte vidtog några andra åtgärder beror troligen på tidsbrist. Det förhållandet att polisens resurser inte räcker till för att utreda alla brott påverkade hans bedömning.

text: DD: Han började vid polisen 1965 och har bl.a. tjänstgjort på ordnings-, trafik- och spaningsavdelningarna. Han har erfarenhet som förundersökningsledare och har bl.a. varit chef för olika utredningsrotlar samt handlagt bedrägeriärenden under flera år. Han har genomgått kommissarieutbildning på polisskolan och anser sig behärska regelverket rörande förundersökning. Nu arbetar han som granskare i polisens anmälningscentral. Anmälningarna tas upp på öarna Arholma, Ornö och Sandhamn. Varje dag tjänstgör två eller tre granskare i anmälningscentralen. I februari 2002 handlade de 34 procent av alla upptagna anmälningar i Stockholms län, dvs. 28 300 anmälningar. Detta innebar att granskarna i snitt hade tre minuter på sig att ta ställning till en anmälan. – I ärendet K15411-02 såg han endast grundanmälan. Han tog däremot inte del av de bifogade handlingarna. Det måste ha gjorts en feltryckning i datorn. Ärendet skulle ha skickats till Stockholm så att man där kunde ta del av handlingarna i ärendet. Anmälan är avskriven med att ”spaningsuppslag saknas”. Det är en ”klyscha” man har när man skriver av anmälningar. Nu är det sagt att man inte får använda denna motivering, utan att man skall redogöra varför man skriver av ärendet.

text: EE: Han började vid polisen 1965 och har sedan 1992 arbetat till och från som förundersökningsledare i egenskap av vakthavande befäl. Han har däremot inte varit förundersökningsledare på någon utredningsavdelning. Han har ingen erfarenhet av bedrägeriutredningar. Han är nu gruppchef i receptionen vid Södertörns polismästardistrikt. Han har under 1990-talet genomgått två kortare kurser i förundersökningsledning. Han kan inte säga att det generellt sett är vanligt förekommande att bedrägerianmälningar direktavskrivs utan detta är något som avgörs från fall till fall. Det förhållandet att polisens resurser inte räcker till för att utreda alla brott både påverkar och inte påverkar honom i hans roll som förundersökningsledare. Fanns det mer personal skulle man naturligtvis försöka göra någonting, men det finns det inte. Man måste prioritera. – Han minns inte ärendet K25926-02 (EE bereddes här tillfälle att läsa de aktuella handlingarna; JO:s anmärkning). EE bedömde det som utsiktslöst att vidta några utredningsåtgärder i ärendet. Det skrevs av med motiveringen ”brottet går uppenbart ej att utreda, gärningsmannen okänd”. Ärendet har handlagts på det sätt som sådana ärenden brukar handläggas.

text: FF: Han började polisskolan 1967 och fick tjänst i Norrtälje påföljande år. Han hade i huvudsak yttre tjänst fram till 1995 då han blev stationsbefäl. Den 1 september 2001 blev han förundersökningsledare i länets anmälningscentral. Han har arbetat som förundersökningsledare sedan 1995. Han har genomgått någon eller några kortare kurser i förundersökningsledning, och han anser sig behärska regelverket rörande förundersökning. Han har ingen erfarenhet av bedrägeriutredningar. Man skriver av en enorm mängd bedrägeriärenden. Telefonkatalogsbedrägerierna lämnar man som regel öppna till samordningen. I fråga om kontokortsbedrägerierna finns det däremot inte någonting att ta på, och de skrivs därför av. Det förhållandet att polisens resurser inte räcker till för att utreda alla brott skall inte påverka honom i hans roll som förundersökningsledare men ligger kanske lite i bakgrunden i alla fall. – När det gäller handläggningen av ärendet K26269-02 kan det vara så att han av ren slentrian tryckte in fel kod och att förundersökning därför inte inleddes med motiveringen ”spaningsuppslag saknas”. Han kan inte förklara handläggningen på annat sätt. Han vidtog inte några utredningsåtgärder i ärendet.

text: GG

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 23 kap. 1 § rättegångsbalken

text: (RB) skall förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Förundersökning behöver dock inte inledas, om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Rikspolisstyrelsen har i samråd med Riksåklagaren meddelat föreskrifter och allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (FAP 403-5). Som ett allmänt uttalande sägs här att det är av stor vikt att förundersökningsledarskapet, inom de ramar som gäller enligt RB, fördelas så att de gemensamma resurserna används på bästa sätt samtidigt som de givna kraven på rättssäkerhet aldrig efterges. Vid avgörande i det enskilda fallet av vem som skall vara förundersökningsledare bör sålunda kraven på effektivitet, rationalitet och rättssäkerhet tillgodoses på bästa sätt.

text: En målsättning skall vara att polismyndigheten är förundersökningsledare i ärenden av s.k. vardagsbrottskaraktär. De aktuella anmälningarna i detta ärende rör förmögenhetsbrott och har handlagts av polisiära förundersökningsledare. Polismyndigheten har vissa s.k. granskare av anmälningar. Dessa granskare har delegation att vara förundersökningsledare och fattar alltså beslut om förundersökning skall inledas eller inte. Granskaren kan också välja att skicka anmälningen vidare till handläggande enhet inom myndigheten utan beslut om att inleda förundersökning eller inte. Ett fattat beslut om att förundersökning inte skall inledas kan vid ett senare tillfälle upphävas genom ett beslut om "återupptagande" av ärendet, dvs. genom ett beslut om att inleda förundersökning. Detta förhållande kan föranledas av att ej tidigare kända omständigheter tillförts det avskrivna ärendet.

text: Bedömning

text: Vid en bedömning av ärendet K8075-02, gällande försök till bedrägeri, som handlagts av Nackapolisen, kan polismyndigheten konstatera att förundersökningsledaren under utredningen uppgett att han inte kommer ihåg just detta ärende, men att han om han sett den tilläggsanmälan, K6102-02, som senare gjordes möjligen skulle ha fattat ett annat beslut. Av förhöret med förundersökningsledaren framgår även att hans förundersökningsledarutbildning endast bestått i en kurs om två dagar. Myndigheten kommer att inventera behovet av att ge förundersökningsledarna ytterligare utbildning så att de känner sig säkra i de bedömningar som skall göras. När det gäller ärendet K25926-02, gällande försök till bedrägeri samt urkundsförfalskning, som handlagts av Södertörnspolisen kan myndigheten konstatera att förundersökningsledaren uppgett att han gjort bedömningen att det inte fanns någonting att arbeta vidare på och därför valt att direkt skriva av ärendet. Myndigheten vill dock påpeka vikten av att vissa förstahandsåtgärder vidtas av förundersökningsledaren i fall där anmälan kan behöva kompletteras. I detta fall hade t.ex. ett underlag i form av kontokortsansökan kunnat begäras in, kontakt med den aktuella firman för beskrivning av gärningsmannen hade kunnat göras. I ärendet 26269-02, gällande urkundsförfalskning, som handlagts av Roslagspolisen, har förundersökningsledaren uppgett att han uppenbarligen tryckt på fel knapp när anmälan kommit upp på dataskärmen. Förundersökningsledaren har, när han tittat på anmälan igen, uppgett att hans bedömning är att det fanns tillräckliga uppgifter för att inleda förundersökning. För att direktavskriva ett ärende behöver han inte skriva detta uttryckligen i systemet, utan trycker endast siffran 1 på sitt tangentbord. Myndighetens bedömning är att, om det rört sig om en feltryckning det funnits möjlighet för samordningsfunktionen att återuppta ärendet om man gjort en annan bedömning än granskaren. När det slutligen gäller ärendet K15411-02, som handlagts av Roslagspolisen, är myndighetens bedömning att förundersökningsledaren upplever sig ha stått under stark press. Antalet anmälningar som varje dag kommer in till myndigheten är mycket stort. Dessutom framkommer det att ansvarsfördelningen mellan den som granskar anmälan och samordningsfunktionen inte uppfattas som helt klarlagd. Polismyndigheten kommer att tydliggöra ansvarsfördelningen mellan dessa funktioner. Som chef för polismyndigheten i Stockholm kan jag konstatera att vi med mer utbildning och klarare ansvarsfördelning kan nå en bit på väg för att undvika att hamna i liknande situationer som de som omfattas av detta ärende. Som jag har beskrivit tidigare är sådana åtgärder redan planerade. Enligt min mening är den i särklass främsta orsaken till att det blir fel i handläggningen av anmälningar dock varken brist på utbildning eller avsaknad av en klar ansvarsfördelning. I stället är det rent krasst en fråga om resurser. Jag konstaterar i det sammanhanget att det är en grannlaga uppgift att fördela de knappa resurser som polismyndigheten har tilldelats. I dag understiger exempelvis antalet poliser den nivå som jag som myndighetschef ansett nödvändig för att nöjaktigt klara myndighetens uppdrag.

text: Det är lätt att fokus hamnar på att enskilda polismän har gjort fel. Enligt min mening är det dock av särskild vikt att enskilda medarbetare inte får bära skulden för felaktigheter som till stor del har sin grund i resurstilldelningen. En tillräcklig resursfördelning skulle sannolikt drastiskt förbättra arbetsförhållandena för förundersökningsledare. Med mer tid att ägna åt varje anmälan skulle med säkerhet situationer som de som omfattas av detta ärende i framtiden vara ytterst sällsynta. I ett beslut den 27 mars 2003 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) och

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: . Förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket

text: RB inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Undantag härifrån görs i fråga om brott som uppenbart inte går att utreda (

text: 23 kap. 1 § andra stycket

text: RB) samt för de situationer som avses med reglerna om s.k. förundersökningsbegränsning (

text: 23 kap. 4 a § andra stycket

text: RB).

text: För förundersökningar gäller enligt

text: 23 kap. 4 §

text: RB en objektivitetsprincip. Kravet på objektivitet gäller självfallet också i ställningstagandet om förundersökning skall inledas eller ej.

text: Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker med att det förekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan således inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1953 s. 107). Misstanken måste visserligen avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när och var det har förövats (Ekelöf, SvJT 1982 s. 658).

text: I samtliga här aktuella ärenden har polismyndigheten beslutat att förundersökning inte skulle inledas. Ärendena har med andra ord avskrivits direkt utan att polisen vidtagit några utredningsåtgärder. I det följande redovisar jag först min bedömning av handläggningen av respektive ärende. Jag framför därefter avslutningsvis vissa allmänna synpunkter på hanteringen av brottsanmälningar som kommer in till polisen.

text: K8075-02 Av utredningen framgår att det i anmälan gjordes en hänvisning till ett annat ärende men att CC troligen inte tog del av både anmälan och tilläggsanmälan i det ärendet, innan han beslutade att förundersökning inte skulle inledas. CC har anfört att tilläggsanmälan skulle ha föranlett vissa utredningsåtgärder om han hade sett den. HH har i sitt yttrande uttalat att CC borde ha uppmärksammat hänvisningen till det andra ärendet och inlett förundersökning för att därefter överföra anmälan till polismästardistriktets samordningscentral för ytterligare utredningsåtgärder. Jag delar denna uppfattning.

text: K15411-02 Av anmälan om bedrägeri framgick att det till den hade fogats vissa handlingar. DD beslutade emellertid att inte inleda förundersökning trots att han inte hade tagit del av dessa handlingar. Han har anfört att han måste ha gjort en feltryckning i

text: datorn och att ärendet inte skulle ha avslutats utan skickats till Stockholmspolisen. KK har i sitt yttrande uttalat att anmälan i många avseenden var bristfällig men att innehållet möjligen var tillräckligt för ett beslut i förundersökningsfrågan under förutsättning att även innehållet i bilagorna till anmälan ingick som ett underlag i ställningstagandet samt att beslutet i den frågan lämpligen skulle ha fattats vid den enhet där anmälan upprättades och underlaget fanns. Eftersom så inte skedde borde ärendet kanske ha överlämnats till handläggande enhet vid polismyndigheten utan något beslut. Polismyndigheten har för sin del anfört att DD upplevt sig ha stått under stark press och att ansvarsfördelningen mellan den som granskar en anmälan och samordningsfunktionen inte har uppfattats som helt klarlagd.

text: Det är en självklarhet att ett beslut i förundersökningsfrågan skall grundas på allt det material som finns i ärendet. Eftersom DD inte hade tillgång till de åberopade handlingarna borde han följaktligen inte ha tagit ställning i frågan utan antingen överlämnat ärendet till handläggande enhet eller infordrat de aktuella handlingarna. K25926-02 EE har uppgett att han beslutade att inte inleda förundersökning med anledning av anmälan om försök till bedrägeri och urkundsförfalskning, eftersom han ansåg det vara utsiktslöst att vidta någon utredningsåtgärd. LL har i sitt yttrande uttalat att man, för att få fram ett bra underlag för utredning av brott av det här aktuella slaget, snabbt måste vidta vissa åtgärder när anmälan kommer in till polisen. I det här aktuella ärendet borde därför kontokortsansökan ha begärts in och vissa ytterligare utredningsåtgärder ha vidtagits, t.ex. en kontakt med firman i syfte att få en beskrivning av gärningsmannen. Polismyndigheten har för sin del framhållit vikten av att vissa förstahandsåtgärder vidtas av förundersökningsledaren i de fall där anmälan kan behöva kompletteras.

text: Som sagts i det föregående är tröskeln för att inleda förundersökning låg. Enligt min bedömning var uppgifterna i polisanmälan tillräckliga som grund för ett beslut att inleda förundersökning. Inom ramen för förundersökningen skulle polisen sedan ha vidtagit de utredningsåtgärder som omständigheterna kunde föranleda. K26269-02 FF har som förklaring till att han beslutade att inte inleda förundersökning beträffande den aktuella anmälan om bedrägeri anfört att han av ren slentrian kan ha tryckt in fel kod och att förundersökning därför inte inleddes. KK har i sitt yttrande gett uttryck för uppfattningen att det med anledning av grundanmälans innehåll inte kan anses uppenbart att ett felaktigt beslut fattats; möjligen skulle innehållet ha kunnat ge anledning till en förnyad kontakt med målsäganden för komplettering av dennes uppgifter. Polismyndigheten har anfört att det, om det rörde sig om en feltryckning, fanns möjlighet för samordningsfunktionen att återuppta ärendet om man där hade gjort en annan bedömning än granskaren.

text: Enligt min bedömning var uppgifterna i polisanmälan tillräckliga som underlag för ett beslut att inleda förundersökning. Ärendet borde därför inte ha avskrivits på det sätt som skedde.

text: Allmänna synpunkter AA har i ärendet gjort gällande att det finns en tendens att bedrägeriärendena i allt större utsträckning avskrivs direkt eller på ett tidigt stadium i utredningen. Han har vidare anfört att anmälningarna i dessa ärenden ofta inte kommer till någon bedrägerihandläggare utan att de går direkt till arkivering från den befattningshavare som beslutat om avskrivningen.

text: Som framgår av redogörelsen i det föregående finns det anledning att kritisera handläggningen av de fyra bedrägeriärenden som granskats. Det är uppenbart att beslutsfattarna i dessa fall inte ägnat den tid åt respektive ärende som krävts för en omsorgsfull och noggrann bedömning av förundersökningsfrågan. Ärendena har i stället avskrivits direkt utan någon föregående analys av de omständigheter som framförts i polisanmälningarna. I något fall fattades avskrivningsbeslutet trots att beslutsfattaren inte hade tillgång till hela det föreliggande materialet.

text: Det kan naturligtvis inte godtas att anmälningar om brott handläggs på det sätt som nu har beskrivits. Eftersom min granskning avsett endast ett fåtal ärenden är det emellertid inte möjligt att utifrån dem dra några generella slutsatser om handläggningen av bedrägeriärenden vid polismyndigheten. De iakttagelser som jag nu har kunnat göra är emellertid anmärkningsvärda nog.

text: Det har sålunda upplysts att arbetet vid Stockholmspolisens anmälningscentral är organiserat på sådant sätt att beslutsfattarna inte kan ägna mer än i genomsnitt tre fyra minuter åt varje ärende. Det säger sig självt att det i många fall inte är möjligt att göra en tillräckligt omsorgsfull bedömning av om en brottsanmälan skall föranleda inledande av förundersökning eller ej, när handläggningen sker under en sådan tidspress. Brist på tid är vidare den mest sannolika förklaringen till att anmälningar på det sätt som har upplysts om under utredningen har kommit att bli avskrivna av misstag. Jag kan här också peka på vad som sägs i polismyndighetens yttrande om att den i särklass främsta anledningen till att det blir fel i handläggningen är brist på resurser.

text: Det finns anledning att se med särskild oro på vad några av de hörda polismännen har uppgett om att det förhållandet att polisens resurser inte räcker till för att utreda alla brott kanske i någon mån påverkar deras ställningstaganden i förundersökningsfrågan. Lagstiftarens utgångspunkt är att förundersökning i princip skall inledas i alla de fall där det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats, om det inte är uppenbart att brottet inte går att utreda. Det är således inte förenligt med gällande rätt att en polisman som har till uppgift att granska anmälningar och att ta ställning i förundersökningsfrågor därvid tar hänsyn till omfattningen av polisens utredningsresurser och låter ett beslut att direktavskriva ett ärende påverkas av en bedömning att man ändå inte kommer att ha tid att utreda ärendet. Om ett sådant förfarande sattes i system skulle detta uppenbarligen få förödande följder såväl för målsägandenas rättssäkerhet som för allmänhetens förtroende för polisen.

text: Som bekant har jag under senare år genomfört inspektioner av den brottsutredande verksamheten vid ett flertal polismyndigheter avseende den s.k.

text: vardagsbrottsligheten. Mina iakttagelser vid dessa inspektioner har sammanfattats i en skrivelse till Justitiedepartementet (JO 2002/03 s. 98). Jag framhöll i denna att inspektionerna visat på allvarliga brister vad gäller utredningen av vardagsbrottsligheten och att jag i vissa fall kunnat konstatera att personalstyrkan hade varit klart underdimensionerad. Jag har också i andra sammanhang påtalat att det är angeläget att polisens utredningsverksamhet ges tillräckliga resurser.

text: Jag har vidare såväl i enskilda tillsynsärenden som vid de nyss nämnda inspektionerna stött på allvarliga kunskapsbrister på det rättsliga området och även på många håll kunnat iaktta brister vad gäller bevaknings- och prioriteringsrutiner. Av utredningen i det här aktuella ärendet framgår att den utbildning i förundersökningsledning som förekommit i vissa fall har varit helt otillräcklig och bestått endast i någon eller några kortare kurser. Ett par av de hörda polismännen har vidare upplyst att de helt saknar erfarenhet av utredning av bedrägeribrott.

text: Det är en självklarhet att en förundersökningsledare skall ha den utbildning och erfarenhet som krävs för att han skall kunna utföra sina arbetsuppgifter på ett korrekt och rättssäkert sätt och att det görs klart för varje befattningshavare vilket ansvar han har i den brottsutredande verksamheten. Mina iakttagelser i detta ärende ger mig anledning att återigen understryka vikten av att utredningspersonalen har den kunskap och erfarenhet som arbetsuppgiften kräver (jfr 3 kap. 6 § polisförordningen [1998:1558]). Polismyndigheten har i sitt yttrande anfört att den kommer att inventera behovet av att ge förundersökningsledarna ytterligare utbildning så att de känner sig säkra i de bedömningar som skall göras. Myndigheten har vidare förklarat att den har för avsikt att göra ansvarsfördelningen mellan olika befattningshavare tydligare.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att det finns anledning att rikta allvarlig kritik mot polismyndigheten med anledning av vad som framkommit i detta ärende.

text: Jag vill avslutningsvis erinra om att justitieutskottet, med utgångspunkt i ett uttalande att det är av avgörande betydelse för medborgarnas förtroende för polisen och rättsväsendet att brottsanmälningar utreds så långt som möjligt, våren 2002 föreslog att Riksdagens revisorer skulle granska frågan i vilken omfattning och på vilka grunder polis och åklagare avskriver anmälda brott. I en förstudie (2002/03:2) ”Ta fast boven!? – polisens och åklagarnas avskrivningar av anmälda brott” konstaterade revisorerna bl.a. att låg kvalitet hos brottsutredningar och utdragna utredningsprocesser har bidragit till att polis och åklagare avskriver en betydande andel av de brott som anmäls. Den slutliga rapporten beräknas bli klar under våren 2003 (Riksdagens revisorer lade i juni 2003 fram sin rapport 2002/03:19 ”Polisens avskrivningar av brott”; JO:s anmärkning).


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Jämtlands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Östersund, för långsam handläggning av s.k. bedrägeriärenden

text: I detta beslut behandlas tre klagomål mot Polismyndigheten i Jämtlands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Östersund, för långsam handläggning av s.k. bedrägeriärenden.

text: Anmälningarna

text: Utredningen

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendena K11605-03 och K9772-04. Polismyndigheten (dåvarande tf. länspolismästaren DD) anförde följande.

text: Vid samtal med Kriminalkommissarie CC framkom följande: Vid kriminalavdelningen finns ett stort antal bedrägeri/ekoärenden i balans. Anledningen till detta är att det är mycket svårt att rekrytera personal för att utreda denna typ av brott. Förundersökningsledarna får därför prioritera mycket hårt och våldsärenden/familjevåld är den typ av ärenden som prioriteras allra främst och därefter måste ju givetvis ärenden med frihetsberövade ha en framskjuten plats. När någon form av ekonomiskt brott skall prioriteras så kommer i första hand ärenden där målsäganden direkt drabbats av ekonomiska förluster. Beträffande ärende K11605-03 har detta ärende preskriberats medan ärende K9772- 04 finns i balans vid kriminalavdelningen. Något ytterligare i respektive ärende förutom de handlingar som Ni tidigare tillsänts finns inte. Enligt uppgift från CC har det inte till polisen framkommit uppgift om att målsäganden lidit någon ekonomisk skada i något av fallen. Polismyndigheten är medveten om situationen och försöker rekrytera personal för att kunna bearbeta även denna typ av brott. En ny medarbetare har nyligen börjat utreda ekobrott men för detta fodras en ganska omfattande utbildning som tar flera år i anspråk. Polismyndigheten saknar helt enkelt i dagsläget resurser för att utreda brottstypen. AA yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. att hon lidit både psykiskt och fysiskt av händelsen och att det inträffade, till skillnad från vad polisen sagt, kommer att leda till ekonomiska problem för henne.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från kammaråklagaren EE, varvid det bl.a. framkom att det i ärendena dröjde några månader från det att direktiv gavs till dess att påminnelser skickades till polisen och att åklagarens ärende blev liggande viss tid på grund av att den då handläggande åklagaren var föräldraledig.

text: skingring (K14047-03). Samma dag inleddes förundersökning. I april 2004 övertogs förundersökningen av åklagare (703A-21-04). Åklagaren lade ned förundersökningen den 6 september 2006 med motiveringen att brottet hade preskriberats.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Polismyndigheten (dåvarande tf. länspolismästaren DD) kom in med ett yttrande jämte upplysningar från kriminalkommissarien FF (här utelämnat).

text: DD anförde i huvudsak följande. Polismyndigheten har vidtagit åtgärder för att hantera de ärenden som ligger i balans. Polismyndigheten beklagar djupt att det aktuella ärendet hann bli preskriberat. Polismyndigheten har varit i en omorganisations fas, centraliserande av polisiära förundersökningsledare, genomförande av mängdbrottsprojektet, besvärlig rekryteringssituation m.m. Detta undantar dock inte myndighetens ansvar, men är en förklaring. Ärendet remitterades därefter till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Åklagarmyndigheten (genom vice överåklagaren GG) kom in med ett remissvar jämte yttranden från chefsåklagaren HH och kammaråklagaren EE (här utelämnat). HH:s och GG:s yttranden i ärendena dnr 5002-2006 och dnr 5648-2006 var i huvudsak likalydande. De återges därför endast under redovisningen för utredningen i ärendet dnr 5648-2006.

text: BB yttrade sig över remissvaret. Dnr 5648-2006 Handlingar infordrades från polismyndigheten och åklagarkammaren, varvid bl.a. följande framkom. Den 10 januari 2004 gjordes en polisanmälan om förskingring (K333-04). Samma dag inleddes förundersökning. I maj 2004 övertogs förundersökningen av åklagare (703A-685-04). Åklagaren lade ned förundersökningen den 6 september 2006 med motiveringen att brottet hade preskriberats.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från kriminalkommissarien CC. Han uppgav följande. Han är utredningsansvarig vid kriminalavdelningen. Det har inte vidtagits några aktiva utredningsåtgärder i ärendet. Anledningen därtill är att det finns endast två utredningsmän som för närvarande handlägger den här typen av ärenden vid polismyndigheten och de har varit överbelastade. Polismyndigheten har både brist på kompetens och utredningsmän för bedrägeri- och förskingringsärenden.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i PRO Hede Vemdalens anmälan till JO. Polismyndigheten (tf. länspolismästaren JJ) anförde följande. I sak delar polismyndigheten PRO Hede Vemdalens uppfattning om att handläggningstiden av ärendet har varit väldigt lång och att det naturligtvis inte är acceptabelt med så lång handläggningstid. Polismyndigheten beklagar detta.

text: Att fördröjning av ärendet skulle ha sin grund i att ”misstänkta brott långt från centralorten betraktas som mindre allvarliga” vill vi med bestämdhet avvisa.

text: Anmälan, K333-04, inkom till polismyndigheten 10 jan 2004. Brottet rubricerades som förskingring vilket är en brottskategori som skall utredas, enligt myndighetens ärendefördelningsplan, av kriminalpolisens EKO-utredare. Denna grupp utredare har under en längre tid bestått av tre befattningshavare, två poliser och en ekonom. EKO-utredarna har handlagt fyra, för myndigheten, mycket stora utredningar som pågått sedan mitten av november 2003, varav det senaste som startade i juni 2006 fortfarande pågår. Samtliga dessa fyra ärenden har varit riksomfattande och myndighetens disponibla utredningsresurs inom EKO-området har nyttjats för att hantera dessa ärenden. Detta har fått konsekvensen att andra eko- förmögenhetsbrott har erhållit lägre prioritet. Vilket naturligtvis var olyckligt men tyvärr nödvändigt i den situation som rådde. För att råda bot på den ansträngda situationen inom EKO-gruppen har polismyndigheten aktivt försökt rekrytera utredare, internt och externt, sedan 2005. Vi har dock tvingats konstatera att intresset för att arbeta med denna typ av ärenden är mycket lågt och därmed svår rekryterat. Under första kvartalet 2007 kommer vi att tillföra EKO-gruppen ytterligare en utredare. När det gäller ärende K333-04 har handläggare nyligen utsetts inom det närpolisområde där brottsforum var. Skälet till detta är att den polismannen under senare delen av hösten 2006 erhållit funktion som utredare inom närpolisområdet samt att han visat intresse och fallenhet för EKO-förmögenhetsbrott. För övrigt så pågår en översyn av bemanning/resursfördelning inom myndigheten. Bland annat så kommer kriminalpolisen att tillföras ytterligare resurser och rekrytering av både förundersökningsledare och utredare skall påbörjas inom kort.

text: Ärendet remitterades därefter till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Åklagarmyndigheten (genom vice överåklagaren GG) kom in med ett remissvar jämte yttranden från chefsåklagaren HH och vice chefsåklagaren KK (här utelämnat).

text: HH och GG anförde i sina yttranden i ärendena dnr 5002-2006 och dnr 5648-2006 i huvudsak följande.

text: HH

text: Jag vill framhålla att jag vid flera tillfällen till polisledningen och inför polisstyrelsen påpekat att polisens utredningsbalanser är oacceptabelt stora och att handläggningstiderna därför blir för långa, främst beträffande utredningar i ekonomiska brott och miljöbrott. Arbetssituationen på utredningssidan hos polisen har varit mycket ansträngd under lång tid. Även åklagarkammaren har haft en mycket ansträngd arbetssituation. Arbetsläget har emellertid gradvis förbättrats, vilket innebär större möjligheter att fortsättningsvis hinna följa upp att förundersökningarna bedrivs med nödvändig skyndsamhet. DD har på min förfrågan redogjort i detalj för mig vilka åtgärder som vidtagits för att polismyndighetens utredningssituation ska förbättras. Han har vidtagit både organisatoriska förändringar och tillfört ytterligare utredningsresurser samt ställt mer konkreta resultatkrav, allt för att förbättra situationen. För min del har jag ställt åklagare till förfogande för att gå igenom även de utredningsbalanser där åklagare inte är förundersökningsledare för att ge råd till polismyndighetens förundersökningsledare i syfte att få en snabbare och effektivare handläggning.

text: GG

text: Enligt

text: 23 kap 4 § rättegångsbalken

text: skall förundersökningen bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Av

text: 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Åklagarens ansvar som förundersökningsledare innebär bl.a. att ta ställning till om förundersökning skall inledas, vilka utredningsåtgärder som skall vidtas, ge polisen erforderliga direktiv samt med viss regelbundenhet följa upp utredningen. Uppföljningen som kan ske skriftligen eller muntligen skall dokumenteras. Skulle utredningen av något skäl inte bedrivas på sätt åklagaren önskat har åklagaren att vända sig till kammarchefen som i sin tur har att ta upp frågan med polisledningen. I ärende dnr 703A-685-04 finns inte någon dokumenterad åklagaraktivitet från maj 2004 till februari 2006. Nästa dokumenterade åklagaraktivitet är i januari 2007. Och i ärende dnr 703A-21-04 finns inte någon dokumenterad åklagaraktivitet från april 2004 till april 2006. (De olika tidsperioderna redovisas av redaktionella skäl här i ett sammanhang; JO:s anmärkning). Enligt åklagarmyndighetens mening är detta inte acceptabelt. Chefsåklagaren har i sitt yttrande framfört att han vid flera tillfällen till polisledningen och inför polisstyrelsen framhållit att polisens utredningsbalanser är oacceptabelt stora och att handläggningstiderna därför blir för långa. Att så skett framgår även av yttrandet från den i målet handläggande åklagaren. Detta är i sig bra men dessa möten borde dokumenteras. Om en sådan dokumentation inte anses lämplig att göra i diariet bör det däremot vara möjligt att redovisa dessa möten i form av promemoria eller tjänsteanteckning som tillförs resp. ärende. Lämpligen bör därvid någon form av tidsplan tas fram för respektive ärende. Av chefsåklagarens yttrande framgår att polismyndigheten numera ställt ytterligare utredningsresurser till förfogande och att åklagare även kommer att biträda polisen för att ge råd till polismyndighetens förundersökningsledare. Åklagarmyndigheten vill avslutningsvis som sin uppfattning deklarera att det aktuella ärendet inte torde kunna bedömas som särskilt komplicerat. Mot bakgrund härav framstår det som märkligt att det inte funnits möjlighet att tidigare än vad som nu skett kunnat företa några som helst utredningsåtgärder i ärendet.

text: PRO Hede Vemdalen bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaren.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned. Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara (

text: 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen

text: , 1947:948).

text: Utredningen ger vid handen att samtliga i detta beslut behandlade kriminalärenden (K11605-03, K14047-03, K333-04 och K9772-04) har legat obearbetade under mycket lång tid – i de tre första fallen t.o.m. under längre tid än två år. Som en följd därav lades förundersökningarna i dessa tre ärenden ned på grund av preskription. Som förklaring till den underlåtna handläggningen av ärendena har polismyndigheten i huvudsak hänvisat till stor arbetsbelastning, resursbrist och rekryteringssvårigheter. HH har å sin sida hänvisat till det besvärliga arbetsläget vid polismyndigheten men även till den egna ansträngda arbetssituationen vid åklagarkammaren. Åklagarmyndigheten har bl.a. lyft fram att åklagaraktiviteten i viss mån varit undermålig och att hållna möten mellan polis och åklagare där t.ex.

text: handläggningstiderna har diskuterats borde ha dokumenterats samt att det lämpligen borde ha tagits fram en tidsplan för respektive ärende.

text: JO har under de senaste åren i ett stort antal ärenden kunnat konstatera att den brottsutredande verksamheten uppvisar allvarliga brister och att handläggningstiderna i åtskilliga fall inte står i överensstämmelse med det skyndsamhetskrav som uttalas i

text: rättegångsbalken

text: – inte minst när det gäller handläggningen av bedrägeriärenden. Även med beaktande av detta är det självfallet helt oacceptabelt att det under så lång tid som nu varit fallet inte vidtagits några utredningsåtgärder i de aktuella ärendena och att tre av dessa t.o.m. fått skrivas av på grund av preskription.

text: Enligt min mening är det uppenbart att ansvaret för den bristfälliga hanteringen av ärendena i första hand åvilar polismyndigheten. Det som kommit fram i ärendet om de problem som myndigheten brottas med, t.ex. rekryteringssvårigheter, för att komma till rätta med handläggningen av bedrägeriärenden är i högsta grad oroväckande. En väl fungerande utredningsverksamhet har nämligen en betydande brottsförebyggande effekt och bidrar till tryggheten i samhället. Att anmälda brott utreds på ett kompetent sätt inom rimlig tid är vidare en förutsättning för att målsägandenas intressen skall kunna tillvaratas och är också av grundläggande betydelse för allmänhetens förtroende för polisen. Många människor får sin första kontakt med polisen i samband med att de eller någon närstående utsätts för brott. Det sätt på vilket en brottsanmälan handläggs kan självfallet komma att prägla anmälarens syn på polisen och rättssamhället.

text: Jag utgår från att de vidtagna och de planerade åtgärderna vid polismyndigheten kommer att medföra att utredningsverksamheten framdeles kan bedrivas på ett effektivt och rättssäkert sätt och att myndigheten i annat fall vidtar ytterligare kraftfulla åtgärder för att komma till rätta med de aktuella problemen.

text: Det övergripande ansvaret för förundersökningarna har vilat på åklagare. När det gäller åklagarnas hantering av ärendena anser jag att de kunde ha varit mer aktiva för att följa upp de utredningsdirektiv som gavs. I sammanhanget kan nämnas att Åklagarmyndigheten nyligen har kommit ut med föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: ). I 2 § stadgas bl.a. att åklagaren inte får dröja med att vidta åtgärder för att driva förundersökningen framåt längre tid än tre månader från det att utredningsåtgärder senast vidtogs eller åklagaren genom direktiv, påminnelser eller på annat sätt verkade för att driva förundersökningen framåt. – Jag vill också påpeka att, för det fall att en åklagare är borta från sin tjänst en längre tid, t.ex. på grund av föräldraledighet eller sjukdom, det givetvis måste finnas rutiner som säkerställer att annan åklagare ansvarar för den frånvarandes ärenden och att nödvändiga handläggningsåtgärder i dessa kan vidtas.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att det finns anledning att rikta allvarlig kritik mot polismyndigheten för den uteblivna handläggningen av de aktuella

text: förundersökningarna. Jag konstaterar vidare att de åklagare, som varit förundersökningsledare i ärendena, inte kan undgå viss kritik för sin passivitet i handläggningen.

text: Vad som i övrigt har kommit fram i ärendena föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendena avslutas.