title: Disciplinansvar för ställföreträdande ordföranden i Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) som varit ytterst ansvarig för att HSAN ålagt en tandläkare disciplinpåföljd för en åtgärd som varken hade anmälts eller utförts

text: Anmälan

text: Legitimerade tandläkaren AA inkom den 24 juli 2007 till JO med en anmälan mot Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) angående handläggningen av ett ärende som rörde en anmälan från en patient mot AA om felbehandling (HSAN:s dnr 2005/2089:B4).

text: HSAN hade genom beslut den 1 september 2006 ålagt AA en disciplinpåföljd i form av en varning med stöd av

text: 5 kap. 3 § lagen (1998:531)

text: om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Sammanfattningsvis lade HSAN AA till last att han vid ett och samma behandlingstillfälle den 8 juli 2005 hade utfört hela behandlingen med rensning och rotfyllning av patientens tand 27, trots att partiell nekros förelåg och patienten inte var symtomfri. Vidare anfördes mot AA att han inte hade röntgendokumenterat eller journalfört behandlingen.

text: Länsrätten hade i en dom den 10 maj 2007 (mål nr 20084-06) upphävt HSAN:s beslut efter att i domskälen ha uttalat bl.a. att AA inte hade varit anmäld hos HSAN för en utförd rotfyllning och inte heller hade utfört den.

text: AA begärde JO:s granskning av om HSAN:s handläggning av det aktuella ärendet och myndighetens arbetssätt ”motsvarar den rättssäkerhetsnivå som lagstiftningen avsett och som det allmänna rättsmedvetandet kräver.”

text: Utredning

text: Händelseförloppet JO hade tillgång till kopior av handlingarna i HSAN:s ärende, vilka hade getts in av AA i samband med en tidigare anmälan mot HSAN (JO:s dnr 4412-2006, beslut den 10 oktober 2006). Av den samlade utredningen framgick i huvudsak följande.

text: Patienten inkom den 29 juli 2005 till HSAN med en anmälan mot AA. På anmälningsblanketten uppgav hon att den felaktiga behandlingen hade bestått i ”felbehandling av visdomstand”. Under rubriken ”Den anmälda undersökningen,

text: vården eller behandlingen har skett vid följande tidpunkt/tidpunkter” angav hon ”04110923/11–25/11”. Patienten redogjorde för sina anmärkningar bl.a. enligt följande.

text: 041109 gick jag på min årliga kontroll. Tandläkare AA. Hade hål i en visdomstand (som enbart består av lagningar). Blev övertalad laga med porslinsfyllning. Har haft besvär tugga på den sidan sedan dess. Slipade ner tanden lite 13/12 men hade ont när jag tuggade i alla fall, har därför endast använt högra sidan. V. 27 fick jag kraftiga smärtor i tanden, fick tid och då sa han att tanden var döende. Den borrades upp och ska nu rotfyllas (kurs. här, JO:s anmärkning). Han menade att han inte kunde se om jag hade en bakterie innan han satte dit fyllningen. […] Jag anser att han skulle ha rengjort tanden ordentligt innan. Jag vill också veta varför vissa tandläkare anser visdomständerna är dåliga och drar ut dem. AA har lagat mina i flera år. De håller ihop av lagningar. Måste få oberoende utlåtande, tack. Har bt 9 300:- i onödan anser jag och vill ha rotfyllningen utan kostnad (kurs. här, JO:s anmärkning). HSAN inhämtade bl.a. daganteckningar i patientens journal, av vilka bl.a. framgick att den 9 november 2004 diagnostiserades tanden 27 för en kuspfraktur och kronfraktur. Patienten återkom den 23 november 2004, varvid tanden åtgärdades enligt anteckningen ”Optibond FL. DualCement. Cem inslipn och puts CEREC”. Den 13 december 2004 ”inslipades” tanden. Den totala patientkostnaden för utförd behandling av patientens tänder vid dessa behandlingstillfällen i november– december 2004 synes ha uppgått till 9 382 kr.

text: Av journalen framgick vidare att patienten den 8 juli 2005 (vecka 27) kom in med värk i tanden 27. Kronpulpan avlägsnades och partiell nekros konstaterades. Primärrensning utfördes. Som planerad åtgärd (registreringstyp ”p”, vilket enligt angiven ”teckenförklaring” nederst i journalen ska uttydas ”planerad”) står noterat ”upprensning och rotfyllning, tre eller fler rotkanaler”. Detta var det enda behandlingstillfället under vecka 27, och ingen ytterligare behandling av patientens tänder hade utförts av AA när anmälan till HSAN inkom den 29 juli 2005.

text: Den 21 december 2005 inkom AA till HSAN med begärt yttrande över anmälan. Huvuddelen av yttrandet rörde den behandling av patientens tand 27 som ägde rum i november och december 2004. Såvitt gällde behandlingskontakten den 8 juli 2005 anförde AA bl.a. följande.

text: Den 8 juli 2005 söker patienten upp mig med pulpit (inflammation) i tanden 27, vilken akutbehandlas och planeras i tidboken för rotfyllning (kurs. här, JO:s anmärkning). Den 1 september 2006 meddelade HSAN sitt beslut att tilldela AA en varning. I beslutet redogjordes för anmälan och HSAN:s utredning av saken, varvid bl.a. ovanstående yttrande från AA återgavs. Därefter lämnades följande motivering.

text: Trots att partiell nekros förelåg och patienten inte var symtomfri utfördes hela behandlingen med rensning och rotfyllning vid ett tillfälle. Vid rotbehandling av tand 27 finns det i daganteckningen inte angivet antalet rotkanaler i tanden, rensningsdjup eller vilket material som rotfyllningen utförts med. Inte heller anestesimedlets koncentration har angetts. Det framgår således av utredningen att AA har utfört rotfyllningen utan röntgendokumentation och de finns inte heller journalförda i daganteckningarna. […]

text: Beslutet undertecknades av ordföranden BB och kontrasignerades av föredraganden, biträdande övertandläkaren CC som är sakkunnig hos HSAN i ärenden rörande tandvård.

text: AA överklagade HSAN:s beslut till Länsrätten i Stockholms län. Länsrätten inhämtade yttrande från Socialstyrelsen. Enligt vad som återges i domen medgav Socialstyrelsen bifall till överklagandet och anförde i huvudsak att AA inte hade varit anmäld för den klandrade behandlingen och inte heller utfört den.

text: Länsrätten upphävde HSAN:s beslut om disciplinpåföljd genom en dom den 10 maj 2007 (mål nr 20084-06). Som skäl anfördes i huvudsak följande.

text: Länsrätten finner i likhet med Socialstyrelsen att AA inte varit anmäld för en utförd rotfyllning och inte heller utfört den. Av [patientens] anmälan framgår tydligt att anmälan inte omfattar en rotfyllning. Att AA inte utfört någon rotfyllning framgår också klart av den till ansvarsnämnden insända journalanteckningen och remissen som AA utfärdat. AA har i sitt yttrande till ansvarsnämnden också anfört att han vidtog en akutbehandling p.g.a. [patientens] besvär och att en rotfyllning planeras i tidboken. Länsrätten finner därför att det av utredningen i målet klart framgår att AA tilldelats en varning av ansvarsnämnden på felaktiga grunder. […]

text: HSAN:s första yttrande till JO AA:s anmälan remitterades till HSAN för utredning och yttrande. I ett remissvar, undertecknat av den dåvarande generaldirektören DD, anförde HSAN bl.a. följande (i yttrandet omnämnd bilaga har här utelämnats, JO:s anmärkning).

text: – – – Flertalet anmälningar till HSAN kommer från patienterna, men det ställs ändå vissa basala krav på innehållet i en sådan anmälan. Kraven framgår av

text: 7 kap.

text: 8 §§

text: lagen (

text: ) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). 8 § Anmälan eller ansökan till ansvarsnämnden skall göras skriftligen och vara egenhändigt undertecknad samt innehålla uppgifter om 1. den enskilde anmälarens eller sökandens namn, födelsetid och postadress, 2. namn och adress för ställföreträdare eller ombud om talan förs av sådan, 3. vem anmälan eller ansökan avser och, om de kan lämnas utan särskild utredning, uppgifter om dennes yrke, adress och arbetsplats, 4. vilken anmärkning som riktas mot en anmäld, och 5. de omständigheter som åberopas till stöd för anmälan eller ansökan. Kravet i tredje punkten om uppgift om vem som avses med anmälan – dvs. den anmälde – har i praktiken berett en hel del svårigheter. I förarbetena har man tonat ned lagtextens absoluta krav på att anmälaren skall ange vem som anmäls. Såvitt möjligt, sägs det (se

text: prop. 1993/94:149 s. 127

text: ), skall uppgift lämnas om vem anmälan avser, så att yrkesutövaren kan nås med underrättelse enligt numera 7 kap. 12 § LYHS. Det har emellertid visat sig att de största problemen uppkommer för patienter eller närstående att uppfylla kraven i punkterna 4 och 5. Anmälan skall preciseras tillräckligt noggrant för var och en av de yrkesutövare som anmäls och det måste klart framgå när och var den anmälda behandlingen ägt rum eller inte getts. Eventuella brister i journalföringen behöver inte anges särskilt utan har ansetts inrymmas i anmälan (se t.ex. KamR 1109-1996 och KamR 3766-1996). HSAN har en egen utredningsskyldighet, men kan inte pröva ansvar mot andra personer och inte heller andra anmärkningar än dem som omfattas av anmälan (se

text: prop. 1993/94:149 s. 113

text: ). Ansvarsnämnden skall pröva endast de omständigheter som åberopats i anmälan och överinstanserna kan bedöma endast de sakfrågor som

text: prövats av nämnden. I 7 kap. 10 § LYHS finns bestämmelser om utredningen i ärenden hos HSAN.

text: 10 § Ansvarsnämnden skall se till att varje ärende blir tillräckligt utrett. Överflödig utredning skall avvisas. Nämnden får förelägga den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen att ge in patientjournaler eller andra handlingar som behövs för utredningen. I föreläggandet får vite sättas ut. Vitet döms ut av nämnden. Räckvidden av HSAN:s utredningsinitiativ i tvåpartsärenden har inte angetts närmare i LYHS eller lagens förarbeten (jfr

text: RÅ 1989 ref. 67

text: ) och den måste bli beroende av ärendets beskaffenhet (jfr

text: 8 §

text: FPL). Om patienten eller någon närstående gjort en anmälan, kan man dock inte räkna med att den enskilde har förmåga att bedöma hur utredningen bör bedrivas. Frågan om nämndens utredningsskyldighet har behandlats i JO 1972 s. 262 och i RÅ 1983 2:66. Uppgifterna i patientjournalen har ofta avgörande betydelse för utgången av prövningen av en anmälan. Ansvarsnämnden tar därför i de fall som prövas i sak in en kopia av journalen för granskning. – – –

text: Förfarandet i ansvarsnämnden är i flertalet fall helt skriftligt. När den medicinskodontologiska utredningen bedöms vara tillräcklig för att ärendet skall kunna prövas i sak, överlämnas hela akten till någon av ansvarsnämndens sakkunniga föredragande. De utgörs av omkring 40 yrkesutövare med lång klinisk erfarenhet från hälso- och sjukvården samt tandvården. Föredragandena har ofta valts i samråd med professionernas olika yrkes- och vetenskapliga organisationer. När det gäller tandvård har ansvarsnämnden två föredragande tandläkare. Det är i första hand en uppgift för den sakkunniga föredraganden att gå igenom utredningsmaterialet och bedöma om den anmälda yrkesutövaren har åsidosatt någon skyldighet av direkt betydelse för patientsäkerheten och i så fall om detta har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Flertalet ärenden avgörs av ordföranden ensam sedan sakkunnig föredraganden i minnesanteckningar har redovisat sin bedömning. Ordföranden är dock – med få undantag – behörig att fatta beslut endast i sådana ärenden som inte leder till disciplinpåföljd. Övriga ärenden prövas av ”fullsutten” nämnd (ordförande samt minst sex övriga ledamöter med särskild insikt i hälso- och sjukvård), efter föredragning av den som gjort den medicinskodontologiska bedömningen. Vid dessa sammanträden är hela aktmaterialet tillgängligt för alla ledamöter och det finns möjligheter att ställa frågor till föredraganden. Efter föredragningen diskuteras ärendet och beslut fattas. Av patientens anmälan i det nu aktuella ärendet framgår att hon anmält en tandläkare, nämligen AA, att den anmälda behandlingen utförts under vecka 27 och att det var fråga om en ”felbehandling av en visdomstand” (se bilaga). Enligt anmälan fick patienten tid hos AA och han sade då att tanden var döende. Tanden borrades upp. I anmälan framhöll patienten bl.a.: ”Jag anser att han skulle rengjort tanden ordentligt innan.” ”… vill ha rotfyllningen utan kostnad.”

text: Ansvarsnämnden förelade AA att svara på anmälan. I föreläggandet angav ansvarsnämnden att det av svaret skulle framgå om han motsatte sig den eller de anmärkningar som riktats mot honom. I det senare fallet skulle han ange skälen för sin inställning och de omständigheter som han åberopade. Yttrandet borde så långt det var möjligt utformas så att det även var förståeligt för en icke medicinskt skolad person. Om medicinska fackuttryck användes borde de därför förklaras i en efterföljande parentes. Med termen medicinsk fick i detta fall förstås odontologisk. AA ingav kopia av patientjournalen och motsatte sig disciplinpåföljd. I sitt svar uppgav han bl.a.: ”Den 8 juli söker patienten upp mig med pulpit i tanden 27, vilken akutbehandlas och planeras i tidboken för rotfyllning.”

text: Handläggningen i ärendet har även i övrigt följt bestämmelserna i LYHS och det sedvanliga förfarande som redan redovisats.

text: Föremålet för ansvarsnämndens prövning är som framgått den yrkesutövare som anmälts och de anmärkningar och omständigheter som anmälaren uppgivit i sin skriftliga anmälan. Prövningen får således varken omfatta mer eller mindre än vad som är anmält. Inget i patientens anmälan tydde på att någon annan tandläkare vid tillfället varit inblandad i behandlingen av tanden 27. Inte heller AA anförde i sitt svar några skäl eller omständigheter som gjorde att ansvarsnämnden rimligen hade anledning att utgå från annat än att tanden rotfyllts av AA eller överväga om någon annan tandläkare hade något ansvar för behandlingen av patienten. Förhållandet, att uppgifterna i patientjournalen kan tolkas på detta sätt, framstår som klart först mot bakgrund av vad som framkommit i länsrätten och där det framgick att AA remitterat patienten efter det att han hade yttrat sig till ansvarsnämnden. Det måste naturligtvis beklagas att dessa omständigheter inte framkom i ansvarsnämndens utredning och att det inte redan i ansvarsnämndens beslut kunnat fastslås att AA enbart svarat för en del av behandlingen.

text: HSAN:s andra yttrande till JO Med anledning av HSAN:s remissvar upprättades vid JO:s expedition en promemoria i vilken det redovisades vad som hade kommit fram av utredningen i ärendet och därefter anfördes följande.

text: Av [HSAN:s remissyttrande] framgår att HSAN alltjämt är av uppfattningen att patientens anmälan till HSAN avsåg AA:s behandling av tanden 27 i juli 2005 och att hennes klagomål gällde en rotfyllning som skulle ha utförts då. Detta tar myndigheten som utgångspunkt när den i yttrandet redovisar sin syn på det inträffade. Det måste emellertid – redan i detta skede av JO:s utredning – kunna sägas vara uppenbart att patienten inte hade anmält AA till HSAN för den behandling av tanden 27 som utfördes i juli 2005. Det torde i stället kunna konstateras att patientens anmälan till HSAN gällde den behandling som utfördes i november 2004. Hon synes i sin anmälan ha gjort gällande att det var felaktigheter i AA:s behandling vid det tillfället som medförde att hon fick akuta besvär av tanden vecka 27 år 2005 och vid tiden för sin anmälan stod inför en planerad rotfyllning. Med hänsyn till det anförda bör HSAN i en förnyad remiss anmodas att inkomma med ny utredning och nytt yttrande i saken, varvid innehållet i denna PM bör beaktas.

text: Efter en förnyad remiss inkom HSAN, genom den dåvarande generaldirektören DD, med ett yttrande i vilket anfördes följande (bilagan här utelämnad, JO:s anmärkning).

text: Anmälan om fel vid behandling i tandvården bör innehålla uppgifter i framför allt fyra avseenden: 1. Vilken eller vilka yrkesutövare som anmälan avser och var behandlingen ägt rum. 2. Vilken tand eller vilka tänder som anmälan omfattar. 3. Vilken eller vilka anmärkningar som riktas mot den anmälda. 4. När behandlingen ägde rum. Uppgifterna i den aktuella anmälan från patienten om yrkesutövare och plats för behandlingen beredde ingen svårighet för ansvarsnämnden. Det var enbart tandläkaren AA som anmäldes och behandlingen ägde rum på hans mottagning. När det gällde vilken tand eller vilka tänder som avsågs, uppgav patienten att det var tanden 28, men utredningen visade att den tanden inte behandlats, utan att det i stället var tanden 27. Ansvarsnämnden tolkade därför patientens anmälan på så sätt att det var tanden 27 som avsågs. Anmärkningarna från patienten var att tanden blivit infekterad vid behandling hos den anmälda tandläkaren. Anmälan i den delen var inte tillräckligt preciserad och det var fel av ansvarsnämnden att inte begära ett förtydligande från patienten innan

text: saken avgjordes. I anmälan uppgav patienten att behandlingen ägde rum i november 2004. Eftersom någon infektion rimligen inte kunde ha skett vid en aseptisk behandling vid novemberbesöket, tolkade ansvarsnämnden – felaktigt – anmälan på så sätt att den avsåg hela behandlingen av tanden 27, dvs. även vid de efterföljande besöken på mottagningen. En begäran om förtydligande från patienten kunde ha förhindrat den felaktiga tolkningen. De fel som förekommit vid handläggningen av ärendet har föranlett ansvarsnämnden att vidta ett flertal åtgärder: 1. När felen blev kända har saken omgående under hand diskuterats med handläggarna på kansliet. Då har vikten av en noggrann prövning av ansökans innehåll och behovet av komplettering framhållits. 2. Ansvarsnämnden har inbjudit samtliga ledamöter, föredragande och handläggare (ca 80 personer) till en praxisdag den 30 augusti 2007 för att diskutera bl.a. behovet av förbättrade rutiner vid handläggningen och tolkningen av patientanmälningar m.m. 3. För att förebygga att likartade fel upprepas, har nya rutiner under hösten 2007 genomförts vid granskningen av patientanmälningarna och av yrkesutövarnas svar. 4. Riksrevisionen har granskat regeringens, Socialstyrelsens och ansvarsnämndens hantering av anmälningar av vårdskador samt i en granskningsrapport den 26 november 2007 (Dnr: 31-2006-1026) redovisat slutsatser och rekommendationer, se särskilt s. 24–40 och 52–63 i rapporten (bifogas som bilaga). Ansvarsnämnden har redan genomfört vissa av dessa rekommendationer och förbereder nu genomförande av de övriga. 5. Vid ett särskilt möte den 12 december 2007 med ansvarsnämndens handläggare har åtgärderna och de nya rutinerna enligt punkterna 3 och 4 redovisats och diskuterats.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaren men hördes inte av. I ett delbeslut den 25 februari 2008 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Det kan konstateras att HSAN genom sitt beslut den 1 september 2006 ålade AA disciplinpåföljd i form av en varning för något som han inte var anmäld för och inte heller hade utfört. Ansvarsnämndens ordförande, och ytterst ansvarig för beslutet, var BB.

text: En disciplinpåföljd är en ingripande åtgärd för den enskilde yrkesutövaren. Inte minst innebär den uppmärksamhet i media som ett beslut om disciplinpåföljd kan ge anledning till negativa konsekvenser för honom eller henne. Det är således av största vikt att HSAN:s beslut grundar sig på en väl utförd utredning av anmälan och en noggrann genomgång av omständigheterna i sak. Det kan visserligen hävdas att en yrkesutövare som felaktigt har ålagts disciplinpåföljd alltid har möjlighet att få till stånd en rättelse av beslutet genom att överklaga det till domstol. Så har också skett i det aktuella fallet. Många gånger torde det emellertid i praktiken vara svårt att genom en sådan rättelse helt undanröja konsekvenserna av det tidigare beslutet.

text: Flera misstag synes vara orsaken till det inträffade. När patientens anmälan kom in till HSAN i slutet av juli 2005 uppfattades den felaktigt så att den gällde klagomål rörande en rotfyllning, som skulle ha utförts tidigare i juli månad under vecka 27. Härutöver synes inte någon av de beredande eller beslutande tjänstemännen ha upptäckt att daganteckningen i patientens journal den 8 juli 2005 om ”upprensning

text: och rotfyllning, tre eller fler rotkanaler” endast avsåg en planerad, och inte utförd, åtgärd. Uppenbarligen har ingen heller reagerat över att AA i sitt yttrande till HSAN – vilket dessutom återgavs i HSAN:s beslut – angav uttryckligen att han den 8 juli 2005 planerade en rotfyllning och att han i övrigt inte kommenterade saken.

text: Jag ser mycket allvarligt på HSAN:s bristfälliga handläggning av ärendet och har övervägt frågan om det finns skäl att utkräva straffrättsligt ansvar för någon tjänsteman vid HSAN. Jag har inte funnit anledning att gå vidare på det sättet utan har stannat för att ta initiativ till ett disciplinärt förfarande mot BB.

text: Såsom anförts ovan har BB i egenskap av ordförande varit ytterst ansvarig för HSAN:s beslut den 1 september 2006 att ålägga AA disciplinpåföljd. Genom att beslutet har fattats utan att det fanns formell och saklig grund för disciplinpåföljden har BB, enligt min mening, av oaktsamhet brustit i sina åligganden på sådant sätt att han har gjort sig skyldig till tjänsteförseelse. Felet kan inte anses ringa.

text: Jag finner därför skäl att, med stöd av

text: 6 § tredje stycket lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän, hos Statens ansvarsnämnd anmäla frågan om disciplinansvar för BB.

text: JO:s yttrande över en inlaga från BB

text: I en inlaga den 18 juni 2008 till Statens ansvarsnämnd invände BB bl.a. att det inte närmare preciserats vad hans oaktsamhet bestått i. Sedan Statens ansvarsnämnd berett JO tillfälle att yttra sig anförde jag i ett yttrande den 5 augusti 2008 bl.a. följande.

text: Som har framhållits i JO:s delbeslut den 25 februari 2008 är det av största vikt att HSAN:s beslut grundar sig på en väl utförd utredning och en noggrann genomgång av omständigheterna i sak. Nämndens ordförande, som är jurist och ska ha varit ordinarie domare, har självfallet ett betydande eget ansvar härvidlag. Det får således förutsättas att ordföranden noggrant går igenom aktmaterialet och beslutsförslaget i samband med föredragningen för att bilda sig en egen uppfattning om ärendet, särskilt från rättslig synpunkt. – – –

text: Sammanfattningsvis fanns det således varken formell eller saklig grund för den disciplinpåföljd som HSAN ålade AA. En normalt aktsam ordförande borde vid sin genomgång av handlingarna ha uppmärksammat att de tolkningar som den sakkunnige hade gjort – dels i fråga om vad anmälan avsåg, dels i fråga om vilken behandling som hade utförts – med fog kunde ifrågasättas. Som en följd härav borde ärendet ha fått utgå i avvaktan på ytterligare utredning. Det måste anses i hög grad oaktsamt att inte reagera på de oklarheter som förelåg i ärendet. För detta har inte krävts några särskilda insikter i medicinska/odontologiska frågor.

text: Statens ansvarsnämnds prövning

text: I ett beslut den 21 november 2008 ålade Statens ansvarsnämnd BB disciplinpåföljd i form av varning enligt

text: och

text: 15 §§

text: lagen (

text: ) om offentlig anställning. Som motivering anförde ansvarsnämnden följande.

text: Såsom också BB har anfört kan vid en disciplinär prövning endast de omständigheter som åberopas i anmälan beaktas. Dessa måste också vara så preciserade att den anmälde har möjlighet att bemöta anmälan. Ramen för HSAN:s prövning utgjordes alltså av de anmärkningar och omständigheter som anmälaren uppgav i sin skriftliga anmälan till HSAN. För att en disciplinpåföljd ska kunna åläggas någon fordras också i princip att full bevisning föreligger i den meningen att de faktiska omständigheter som är föremål för bedömning ska vara styrkta. För den som läser patientens anmälan till HSAN måste det stå klart att hennes anmälan inte avsåg den behandling som utfördes under vecka 27 i juli 2005. En annan sak är att hon i anmälan synes ha gjort gällande att hon i juli 2005 tvingades söka akut hjälp på grund av besvär föranledda av påstådda tidigare felbehandlingar. Varken patientjournalen eller några andra handlingar i HSAN:s akt ger något belägg för det som HSAN lade tandläkaren till last, nämligen att han vid ett och samma behandlingstillfälle den 8 juli 2005 hade utfört hela behandlingen med rensning och rotfyllning av patientens tand 27. Den korrekta tolkningen av patientjournalen i nu relevant avseende låter sig göras även av en person utan odontologisk sakkunskap. Möjligen kan det anses som ursäktligt att inte notera förklaringarna i journalutskriften och förstå att den tolkats fel av föredraganden. Av anmälan framgår dock tydligt att anmälaren menade att hon, på grund av tidigare felbehandlingar, när anmälan gjordes stod inför en planerad rotfyllning. Hennes uppgift i anmälan om att ”tanden ska nu rotfyllas” ger knappast något utrymme för tolkningen att hon anmälde en redan utförd rotfyllning. Av den anmälde tandläkarens – i HSAN:s beslut citerade – yttrande till HSAN framgår också att någon rotfyllning inte hade utförts. Av det sagda följer dels att HSAN genom sitt beslut den 1 september 2006 ålade tandläkaren en disciplinpåföljd för en åtgärd som vare sig hade anmälts eller utförts, dels att handlingarna i HSAN:s ärende inte gav något stöd för HSAN:s uppfattning om vare sig anmälans innehåll eller de åtgärder tandläkaren utfört. Beslutet har uppenbarligen baserats på en felaktig tolkning av anmälan och därefter även, troligen i ljuset av den ursprungliga feltolkningen, av andra handlingar. En disciplinpåföljd är en ingripande åtgärd som för den enskilde yrkesutövaren kan medföra skadeverkningar av olika slag. Det ligger i sakens natur att en sådan påföljd inte får meddelas utan fullgod utredning och en noggrann genomgång av de omständigheter på vilka bedömningen grundas. I det nu aktuella fallet har HSAN allvarligt brustit. Frågan är vilket ansvar BB har för dessa brister. Beslutet att ålägga tandläkaren disciplinpåföljd fattades kollegialt av HSAN efter föredragning vid ett sammanträde med BB som nämndens ordförande. Han reserverade sig inte mot beslutet. Det är en diskuterad fråga om, när och i vilken mån en föredragande på ett ansvarsgrundande sätt delar ansvaret för ett avgörande med den eller de beslutande. Beslutsansvar föreligger dock i regel för envar som i den statliga förvaltningen aktivt deltar i ett beslutsfattande och som inte reserverar sig mot beslutet, se t.ex. Bertil Wennergren, Offentlig förvaltning i arbete, 3 uppl., 2008, s. 126. Det säger sig självt att ordföranden i ärenden av aktuellt slag inte kan frånsäga sig ett beslutsansvar med hänvisning till att man förlitar sig på föredraganden. Inte minst ordföranden, som måste anses ha ett särskilt ansvar för kvalitetssäkring, har att i nödvändig omfattning ta del av och bilda sig en egen uppfattning om handlingarnas innehåll. BB:s yttranden och de handlingar till vilka han hänvisar i detta ärende rör till stor del frågan om möjligheten ”för en lekman att göra odontologiska bedömningar”. Det som i anmälan läggs honom till last är dock inte att han har förlitat sig på

text: föredragandens sakkunskap vid bedömningar av om exempelvis behandlingar har utförts i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Det gäller i stället att han har varit försumlig i sådana avseenden där det inte krävts några särskilda insikter i medicinska/odontologiska frågor. De krav som ställs i dessa avseenden rör sig snarast om en tillräcklig genomgång av handlingarna och, beträffande anmälans bestämmande av ramen för HSAN:s prövning, i någon mån om rättsliga överväganden av formell karaktär. Statens ansvarsnämnd ansluter sig till justitieombudsmannens bedömning att en normalt aktsam ordförande vid en genomgång av handlingarna, inklusive förslaget till beslut, borde ha förstått att föredragandens tolkningar med fog kunde ifrågasättas. Härför har inte krävts några odontologiska kunskaper. BB har dock i stället för att låta ärendet utgå deltagit i ett beslut om att ålägga den anmälde tandläkaren en disciplinpåföljd. Detta har han gjort trots det som av rättssäkerhetsskäl gäller i fråga om utredningsskyldighet och beviskrav. Härigenom har BB åsidosatt sina skyldigheter på sådant sätt som förutsätts för ansvar för tjänsteförseelse. Han har varit i hög grad oaktsam och det finns inte några omständigheter som gör att felet kan bedömas som ringa. Ansvarsnämnden har med hänsyn till felets art övervägt att tilldela BB löneavdrag. Med hänsyn till att justitieombudsmannen inte har lagt honom till last att han åsidosatt sina skyldigheter av annat än oaktsamhet och att det saknas grund för att se det inträffade som annat än en engångsförseelse, stannar dock ansvarsnämnden för att det är tillräckligt att meddela BB en varning.

text: Sedan Statens ansvarsnämnds beslut vunnit laga kraft avslutades ärendet hos JO genom beslut den 22 januari 2009.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förhandling/ sammanträde
Förhör
Sekretess

publisher: Justitieombudsmannen

title: Stockholms tingsrätts handläggning av ett vittnes begäran om att förhör med henne vid huvudförhandling i ett brottmål skulle tas upp per telefon

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot rådmannen BB:s vid Stockholms tingsrätt handläggning av hennes begäran om att vittnesförhör med henne vid en huvudförhandling i ett brottmål skulle tas upp per telefon.

type: stycke

text: AA uppgav bl.a. att BB hade uppmanat henne att ge in ett läkarintyg, vilket hon inte ville, och då gett det felaktiga intrycket att telefonförhör skulle tillåtas om hon gav in ett sådant intyg. Hon skickade in ett läkarintyg och påpekade upprepade gånger att hon inte önskade att innehållet i det skulle offentliggöras. Läkarintyget lämnades ändå bl.a. till de tilltalade i målet, trots att hon inte blivit informerad om att så skulle ske.

text: Utredning

text: Handlingar i tingsrättens mål B 18532-07 hämtades in.

text: Tingsrätten anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande över handläggningen av AA:s begäran om att vittnesförhöret med henne skulle tas upp per telefon.

text: Tingsrätten (lagmannen CC) kom in med ett remissvar till vilket fogats yttranden av chefsrådmannen DD (utelämnas här) och BB.

text: BB upplyste bl.a. följande.

text: Under våren 2008 handlade jag ett brottmål mellan ekobrottsmyndigheten å ena och EE m fl. å andra sidan. Ekobrottsmyndigheten företräddes av kammaråklagaren FF. Målet gällde bl. a. grovt skattebrott. Ekobrottsmyndigheten gjorde gällande att vissa aktiebolag där EE varit faktisk resp. formell ställföreträdare ej i deklarationer rätt redovisat inkomsterna. Från EE gjordes därvid gällande bl. a. i fråga om viss åtalspunkt, där AA skulle höras såsom vittne, att avtal med visst innehåll ingåtts mellan det aktuella aktiebolaget å ena och AA och hennes make å andra sidan. Det blev i målet upplyst att aktiebolagets konkursbo väckt talan mot AA och hennes make. Detta skulle medföra att AA beträffande i stort sett samma sakomständigheter kommer att höras dels såsom part i tvistemålet dels som vittne i brottmålet.

text: Sedan AA erhållit kallelse till huvudförhandlingen hörde hon av sig till ekobrottsmyndigheten med fråga om hon kunde höras per telefon. Frågan vidarebefordrades till tingsrätten, dit AA också lät avhöra sig. Sedan jag fått frågan ställd till mig meddelade jag att om AA av hälsoskäl ej ansåg sig kunna inställa sig till domstolens lokaler för att här höras borde hon inkomma med ett läkarintyg som behandlade frågan om varför hon ej kunde inställa sig. Redan före den dag AA skulle höras nämnde jag i samband med förhandlingen att AA hört av sig med förfrågan om hon kunde höras per telefon. Försvararna för EE och medtilltalade i aktuell åtalspunkt ansåg det olämpligt att AA hördes per telefon utan att omständigheterna vore sådana att hon borde inställa sig i domstolens lokal för att vittna. AA och hennes make avhörde sig till undertecknad med förfrågan om vittnesmålet. Jag svarade därvid att AA måste förete ett läkarintyg som visade varför hon ej kunde vittna inför domstolen. Vid dessa samtal har jag icke utställt något som helst löfte om att ett läkarintyg skulle komma att sekretessbeläggas. Ett av AA åberopat läkarintyg skulle dessutom under alla förhållanden komma att överlämnas till åklagaren och försvararna. AA inkom under tiden rättegången pågick men innan hon skulle höras med ett läkarintyg. Kopia av detta överlämnades till åklagaren och försvararna. Efter dessas hörande fann rätten ej skäl att tillåta telefonförhör, varefter kammaråklagaren FF förklarade att hon avstod från vittnesmålet. Sedan AA meddelats beslutet att kammaråklagaren FF avstått från vittnesmålet framställde AA en begäran om att återfå det läkarintyg hon ingivit. Jag svarade att eftersom intyget ingivits och haft betydelse för en viss parts ställningstagande kunde det icke bara återsändas. AA ifrågasatte om det var möjligt att återfå de kopior som tillställts försvararna. Jag svarade att tingsrätten ej ägde rätt att begära återställande av en handling som en part fått i ett mål; däremot åtog jag mig att framföra en av AA:s framställd vädjan om att försvararnas kopior av intyget måtte återsändas till henne. Vid nästa förhandlingstillfälle framförde jag vad AA till mig per telefon framfört samtidigt som jag stark underströk att det berodde helt och hållet på de enskilda försvararna om de ville återställa erhållna kopior och att de hade rätt att behålla dessa, i målet erhållna handlingar. Emellertid hyste samtliga försvarare förståelse för AA:s önskemål och de åtog sig att återställa kopiorna, vilket någon gjorde omedelbart, eller att förstöra erhållen kopia. Såvitt jag vet återlämnade eller förstörde försvararna frivilligt kopiorna. Sammanfattningsvis vill jag därför anföra: 1. AA ingav ett läkarintyg till styrkande av att hon ej kunde inställa sig personligen inför domstolen. 2. AA har fått varken något som helst löfte om att läkarintyget skulle beläggas med sekretess eller något som helst löfte om att läkarintyget ej skulle företes för åklagare och/eller försvararna i målet. 3. Intyget föranledde åklagaren att återtaga begäran om AA:s hörande. 4. Läkarintyget, som beskrev en kroppslig sjukdom som drabbar en stor del av den svenska befolkningen, sekretessbelades ej enär AA ej ansågs kunna lida men av att det bibehölls offentligt. 5. Under alla omständigheter hade åklagaren och försvararna rätt att få intyget enär de hade att taga ställning till frågan om AA skulle höras och i så fall i salen eller per telefon. 6. Rätten har ej att taga ställning till varför åklagaren återtog sin begäran om vittnesförhör, ty den frågan avgör den åberopande parten exklusivt. 7. AA kan ej ha lidit någon skada av att ej blivit hörd såsom vittne. Vid utarbetandet av detta yttrande har jag ej haft tillgång till akten i målet, innehållande bl. a. det aktuella läkarintyget och anteckningar från huvudförhandlingen,

text: enär domen är överklagad och akten finnes hos endera hovrätten eller Riksdagens ombudsmäns expedition. CC anförde i huvudsak följande. Som framgår av BB:s yttrande har han en annan uppfattning av handläggningen av frågan och vad som sagts än den som AA ger uttryck för. Det går inte att med ledning av anteckningarna på dagboksbladet dra några slutsatser om vad som har uttalats mellan BB och AA. Ord står således mot ord. Det är beklagligt att AA upplever att hon fått felaktiga besked om möjligheten att höras per telefon samt om möjligheterna att sekretessbelägga läkarintyget. Enligt min mening går det emellertid inte med säkerhet fastställa vad som sagts. Jag kan därför inte finna att det finns någon grund för att rikta kritik mot BB. AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Inledning Vid Stockholms tingsrätt hölls under 13 dagar i januari-mars 2008 en huvudförhandling i ett brottmål gällande bokföringsbrott m.m. AA var kallad att vittna den 7 mars. Ordförande vid huvudförhandlingen var BB.

text: Av utredningen har följande framkommit. I dagboksbladet är antecknat att kammaråklagaren FF vid ett telefonsamtal med företrädare för tingsrätten i början av december 2007 uppgav att AA på grund av nervositet och obehag önskade bli hörd per telefon och att åklagaren inte hade något att invända mot detta. Den 27 februari 2008 inkom till tingsrätten ett läkarintyg angående AA i vilket redogjordes för hennes hälsotillstånd och läkaren drog även vissa slutsatser i frågan hur hennes hälsotillstånd påverkas av stress. Den 3 mars uppgav åklagaren per telefon att hon vidhöll att förhör skulle hållas med AA, men att det kunde ske per telefon. Av anteckningarna från huvudförhandlingsdagen den 4 mars framgår att åklagaren senast den 6 mars skulle återkomma med besked om det vidhölls att förhör skulle hållas med AA. Den 6 mars antecknades att en av de tilltalades offentliga försvarare yrkade att AA skulle inställa sig personligen vid huvudförhandlingen. Tingsrätten beslutade samma dag att AA skulle inställa sig personligen till huvudförhandlingen. Åklagaren återkallade därefter förhöret med henne.

text: AA uppgav i sin anmälan till JO bl.a. att BB, sedan hennes man ringt och begärt att vittnesförhöret med henne skulle tas upp per telefon, uppmanat dem att komma in med ett läkarintyg med skälen för hennes begäran så att han skulle kunna ta ställning i frågan. BB ska då, enligt AA, ha gett intryck av att telefonförhör skulle tillåtas om hon gav in ett sådant intyg. Trots att hon och hennes man sedan vid upprepade telefonsamtal påpekade att hon ville att innehållet i läkarintyget inte skulle offentliggöras upplystes de inte om att det skulle komma att lämnas ut till någon. Intyget lämnades sedan ut till de tilltalade och deras försvarare. AA uppgav att om hon fått reda på att så skulle ske hade hon inte ha gett in något intyg.

text: BB har inte kommenterat AA:s uppgift om att han skulle gett intryck av att telefonförhör skulle tillåtas om ett läkarintyg gavs in men uppgett att han inte lovat att läkarintyget skulle beläggas med sekretess eller att det inte skulle företes för parterna.

text: Som CC anfört har utredningen inte helt kunnat klarlägga vad som sagts mellan BB och AA och hennes man. Jag har inte funnit det meningsfullt att utreda saken ytterligare. Jag delar dock CC:s uppfattning att det är beklagligt att AA upplever att hon fått felaktiga besked om möjligheten att höras per telefon och möjligheterna att sekretessbelägga läkarintyget.

text: Av BB:s upplysningar framgår emellertid att han begärt av AA att hon skulle ge in ett läkarintyg och att han sedan lämnade detta till åklagaren och försvararna. Varken BB eller tingsrätten har emellertid berört vilka rättsliga överväganden som gjordes i dessa frågor.

text: Åtgärden att begära in ett läkarintyg Vid tiden för tingsrättens huvudförhandling gällde enligt

text: 46 kap. 7 § rättegångsbalken

text: (RB) att bevisning vid en huvudförhandling i brottmål fick tas upp per telefon om det var lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter eller om bevisupptagning enligt vanliga regler skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte stod i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen togs upp på sådant sätt.

text: För att det första alternativet skulle vara tillämpligt förutsattes att bevisupptagning per telefon framstod som ett från saklig synpunkt likvärdigt alternativ med bevisupptagning inför rätten. Möjligheterna till värdering av bevisningen fick inte bli lidande av att telefonförhör tilläts. Vid tillämpning av det andra alternativet fick en intresseavvägning göras som lämnade visst utrymme för att hålla telefonförhör även om ett sådant förhör inte framstod som sakligt sett likvärdigt med förhör enligt vanliga regler. En förutsättning var att syftet med muntlig bevisning blev väsentligen tillgodosett även per telefon (se

text: prop. 1986/87:89 s. 220

text: Enligt uttalanden i förarbetena hade rätten en självständig beslutanderätt i fråga om telefonförhör skulle tillåtas men stor hänsyn skulle även tas till parternas uppfattning (

text: a. prop. s. 129

text: och

text: ). Det behandlas dock inte närmare i förarbetena vilka olika slag av olägenheter som kunde beaktas vid bedömningen. Högsta domstolen uttalade i ett avgörande att det inte kunde uteslutas att den omständigheten att en förhörsperson känner rädsla eller obehag inför ett förhör i domstol i vissa fall, direkt eller indirekt, borde kunna tillmätas viss betydelse, men anförde också att det, inte minst mot bakgrund av bestämmelserna om s.k. medhörning, fick anses uteslutet att sådana omständigheter tillmättes någon större betydelse som grund för ett beslut att ta upp förhör per telefon (

text: NJA 1998 s. 862

text: Det fanns således viss möjlighet att vid bedömningen enligt dåvarande

text: 46 kap. 7 §

text: RB beakta förhörspersonens obehag och rädsla för att vittna som ett skäl för att tillåta telefonförhör.

text: Det bör enligt min mening inte heller, vare sig enligt nuvarande eller tidigare reglering, vara uteslutet att beakta svårigheter av rent medicinskt slag som en förhörsperson kan ha att ta sig till rätten.

text: Sedan den 1 november 2008 gäller enligt

text: 5 kap. 10 §

text: RB, som ersatte bl.a. reglerna om telefonförhör, att rätten om det finns skäl för det får besluta att en förhörsperson ska delta genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Vid bedömningen av om det finns skäl för ett sådant deltagande ska särskilt beaktas bl.a. om förhörspersonen känner påtaglig rädsla för att vara närvarande i rättssalen. Vid den bedömning som då görs måste rätten göra en helhetsbedömning av situationen. Rädslan bör inte framstå som abstrakt eller obefogad (

text: prop. 2004/05:131 s. 224

text: ). Även nu gäller att rätten har en självständig beslutanderätt men att hänsyn ska tas till parternas uppfattning.

text: Som jag förstår BB är det hans uppfattning att ett läkarintyg närmast regelmässigt bör inhämtas från den som på grund av ”hälsoskäl” önskar höras per telefon. Detta föranleder mig att uttala följande.

text: När fråga uppkommer att bedöma om det finns anledning att höra viss person per telefon är situationen naturligtvis en annan än när det gäller att bedöma om ett sjukdomstillstånd utgör laga förfall för någon att delta vid ett sammanträde. I det senare fallet begärs i princip regelmässigt att ett läkarintyg ska ges in.

text: En domstol bör emellertid ålägga enskilda att vidta åtgärder och inkomma med material endast när det verkligen fordras för den prövning som rätten har att göra. Särskild restriktivitet bör iakttas när det gäller att begära in material av känslig natur. Ett läkarintyg innehåller uppgifter om den enskildes hälsotillstånd och andra personliga förhållanden som inte sällan kan vara av känslig natur. När intyget ges in från part föreligger sekretess enligt numera

text: 21 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: (tidigare 7 kap. 1 § sekretesslagen [1980:100]) endast om det måste antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde kommer att lida betydande men om uppgiften röjs, vilket innebär att det råder en särskilt stark presumtion för offentlighet (se

text: prop. 2005/06:161 s. 33

text: f.). I förhållande till part i målet kan dessutom reglerna om partsinsyn (numera

text: 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen

text: ) medföra att intyget, även om sekretess föreligger, ska lämnas ut.

text: För den bedömning som rätten ska göra i frågan om tillåtande av telefonförhör, särskilt i de fall när det gäller att bedöma om en person är rädd eller får stressrelaterade sjukdomssymtom inför deltagande i en förhandling, kan i många fall ett läkarintyg – i vilket en läkare kanske endast redogör för de symptom patienten själv uppgett – antas ha mindre betydelse. Någon tydlig skiljelinje mellan fall där telefonförhör begärs på grund av oro för att vittna, å ena sidan, och fall där medicinska skäl görs gällande, å den andra, låter sig emellertid inte alltid dras. Jag kan således inte utesluta att det i vissa fall kan vara motiverat att begära in ett läkarintyg från en förhörsperson som önskar höras per telefon.

text: Det finns däremot, mot bakgrund av vad jag nyss anfört, anledning att noga överväga om det i det enskilda fallet finns skäl att begära in ett läkarintyg. För att undvika att så sker i onödan framstår det som en lämplig ordning att rätten först inhämtar parternas inställning i frågan om telefonförhör ska tillåtas. I det aktuella fallet hade åklagaren tidigt uppgett sig inte ha någon erinran mot att förhöret hölls

text: per telefon. Såvitt framgår av utredningen tillfrågades inte försvararna om sin inställning innan intyget begärdes in från AA.

text: Min slutsats är således att rätten bör iaktta restriktivitet när det gäller att begära läkarintyg till stöd för ett önskemål om att höras per telefon. Att avgöra om så bör ske i det enskilda fallet är emellertid ytterst en fråga om bedömningar och jag kan inte påstå att det var fel av BB att begära in ett läkarintyg. Utlämnandet av intyget m.m. BB lämnade sedan ut intyget till åklagaren och försvararna. Han har uppgett att han inte lovade AA eller hennes man att intyget skulle beläggas med sekretess eller att det inte skulle lämnas ut till parterna. AA har emellertid endast uppgett att varken hon eller hennes man, när de påpekade att hon ville att innehållet i läkarintyget inte skulle offentliggöras, upplystes om att någon kunde komma att få del av det. Om en person framställer en sådan begäran måste givetvis domstolen upplysa om vad som gäller i frågan om sekretess.

text: BB har vidare uppgett att läkarintyget under alla förhållanden skulle överlämnas till parterna. Som jag redan framhållit har domstolen att självständigt väga betydelsen av att förhöret hålls inför rätten mot de olägenheter som förhörspersonen upplever. Inför sitt ställningstagande ska rätten hämta in och beakta parternas synpunkter i frågan. Det är givet att part kan anse det nödvändigt att få ta del av ett läkarintyg för att för sin del kunna ta ställning i frågan om telefonförhör bör tillåtas. Domstolen bör emellertid enligt min mening, även om innehållet i ett sådant läkarintyg inte omfattas av sekretess, inte utan begäran av part låta denne ta del av innehållet i ett sådant intyg.

text: Handläggningen av en begäran från en förhörsperson att höras per telefon bör vidare, enligt min uppfattning, inte dra ut på tiden i onödan. Förhörspersonen har ett berättigat intresse av att i rimlig tid före förhandlingen få besked om telefonförhör tillåts eller inte. I det aktuella fallet har rätten först dagen före den dag då AA skulle höras tagit ställning i frågan, trots att det redan tre månader tidigare kom till tingsrättens kännedom att hon önskade bli hörd per telefon. – – –

text: Vad AA i övrigt anfört ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

title: En socialnämnd prövade en ansökan om bistånd i form av boende med kommunkontrakt enligt 4 kap. 2 § SoL; fråga om ansökan borde ha prövats enligt 4 kap. 1 § SoL

text: Bakgrund

text: Enligt ett beslutsmeddelande från IFO (individ- och familjeomsorgen), Nykvarns kommun, fattades den 7 april 2008 ett beslut med anledning av en biståndsansökan från AA. Beslutsmeddelandet hade bl.a. följande innehåll.

text: Ansökan om boende i s.k. kommunkontrakt enl

text: SoL 4:2

text: har gjorts muntligen.[– – – ] BESLUT: att […] avslå ansökan om kommunkontrakt enligt

text: SoL 4:2

text: Anmälan

text: BB, föreståndare för Kvinnojouren Annfrid, och AA framförde i en anmälan, som kom in till JO i juni 2008, klagomål mot Vård- och omsorgsnämnden i Nykvarns kommun. Klagomålen avsåg handläggningen av AA:s ansökan om bistånd i form av boende med kommunkontrakt. – Till anmälan var olika handlingar fogade.

text: Utredning

text: Vissa handlingar hämtades in från förvaltningen. Därefter anmodades vård- och omsorgsnämnden att inkomma med utredning och yttrande över vad som anfördes i anmälan. Yttrandet skulle särskilt belysa varför AA:s biståndsansökan inte prövats enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL.

text: Nämnden överlämnade som sitt remissvar ett tjänsteyttrande undertecknat av vårdoch omsorgschefen CC och IFO-chefen DD i vilket följande anfördes.

text: Förvaltningens förslag till beslut

text: Vård- och omsorgsnämnden anför i yttrande till JO att AA:s ansökan prövats och bedömts inom

text: socialtjänstlagens

text: ram. AA har informerats om att det finns en mängd stödboenden där hon kan få den hjälp hon är i behov av. – – –

text: Aktuellt

text: AA beviljades bistånd till boende hos kvinnojouren till den 10 maj 2008 då bedömningen var att skyddsbehov ej längre förelåg.

text: Hon har sedan dess bott kvar på kvinnojouren trots att individ- och familjeomsorgen inte betalar för placeringen. Hon har fått rådet att söka andrahandskontrakt och att använda pengarna från det skadestånd hon fått till lägenhet. Då AA ännu ej fått lägenhet och då det visar sig att hon inte kan bo kvar hos kvinnojouren beslutar IFO-chefen den 11 juli 2008 att bevilja fortsatt bistånd till boende på kvinnojouren och att ett möte kommer att hållas den 19augusti i Södertälje hos kvinnojouren. Nämnden gav även in olika handlingar.

text: Föredraganden inhämtade per telefon kompletterande upplysningar från den socialsekreterare som hade handlagt AA:s biståndsansökan, varvid följande framkom. Socialsekreteraren mindes inte exakt hur AA:s ansökan inför beslutet i april 2008 formulerades men hon höll det för osannolikt att AA själv skulle ha hänvisat till just

text: 4 kap. 2 § i socialtjänstlagen

text: BB bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret och den tjänsteanteckning som upprättats angående inhämtade kompletterande upplysningar.

text: I ett beslut den 8 oktober 2009 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Den enskilde ska genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet ska utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv. Av

text: 4 kap. 2 §

text: SoL följer att socialnämnden får ge bistånd utöver vad som följer av 1 § om det finns skäl för det.

text: Nämnden har i det aktuella fallet inte prövat AA:s biståndsansökan utifrån bestämmelserna i

text: 4 kap. 1 §

text: SoL utan har i beslutet hänvisat till

text: 4 kap. 2 §

text: SoL. AA kunde därför efter överklagande till länsrätten endast få en s.k. laglighetsprövning till stånd. Laglighetsprövning enligt den ordning som anges i

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: innebär bl.a. att domstolen inte kan sätta något annat beslut i det överklagade beslutets ställe utan bara har möjlighet att upphäva detta. Vid överklagande av ett beslut enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL kan länsrätten däremot göra en överprövning i sak och har möjlighet att ersätta det överklagade beslutet med ett för den enskilde gynnande beslut. Vidare gäller att den enskilde efter en prövning enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL, om beslutet går denne helt eller delvis emot, ska informeras om hur beslutet kan överklagas.

text: Nämnden kan inte fritt välja att behandla en biståndsansökan enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL eller

text: 4 kap. 2 §

text: SoL. Oavsett vad ansökan avser ska nämnden i första hand pröva om den enskilde har rätt till den begärda hjälpen enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL (se t.ex. JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 236).

text: AA:s ansökan om bistånd i form av boende med kommunkontrakt har inte över huvud taget prövats enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL och vård- och omsorgsnämnden kan därför inte undgå kritik för handläggningen av hennes ansökan.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Förvaltningsprocess
Jäv
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Allvarlig kritik mot en särskild ledamot vid Förvaltningsrätten i Karlstad som var med och avgjorde ett mål om laglighetsprövning utan att ge till känna en omständighet som kunde antas utgöra jäv mot honom

sammanfattning: En särskild ledamot vid Förvaltningsrätten i Karlstad var med och avgjorde ett mål om laglighetsprövning av ett kommunalt beslut. Ledamoten hade tidigare befattat sig med den sak som beslutet gällde i egenskap av juridisk konsult åt kommunen; han hade biträtt kommunen som motpart i målet bl.a. genom att författa förslag till yttranden till förvaltningsrätten och Kammarrätten i Göteborg. Ledamoten hade inte som lagen föreskriver självmant anmält att detta kunde antas innebära att han var jävig innan han deltog i förvaltningsrättens nya prövning av målet. JO uttalar i beslutet att det var uppenbart att ledamotens tidigare befattning med saken kunde antas innebära att han var jävig och att han var skyldig att ge det till känna. Ledamoten får allvarlig kritik av JO för att han inte gjorde det.

text: Anmälan

text: Som ombud för AA anmälde BB den särskilda ledamoten CC vid Förvaltningsrätten i Karlstad för domarjäv och påstod följande:

text: CC har som särskild ledamot dömt i ett mål om laglighetsprövning mot Hammarö kommun samtidigt som han i samma mål även biträtt kommunen med rättslig rådgivning samt för kommunen upprättat underlag till rättegångsskrifter som inlämnats i målet.

text: Utredning

text: Ingivna och inhämtade handlingar JO hämtade in dagboksblad och samtliga handlingar i förvaltningsrättens mål (…) och (…) (handlingarna i det senare målet inkluderade även Kammarrätten i Göteborgs handlingar i mål (…)). Av dessa handlingar, och av de bilagor som hade fogats till anmälan, framgick bl.a. följande:

text: I en dom den 12 oktober 2015 i ett mål om laglighetsprövning avslog förvaltningsrätten (en rådman och två särskilda ledamöter) AA:s överklagande av Kommunstyrelsen i Hammarö kommuns beslut den 11 november 2014. Efter det att AA överklagade förvaltningsrättens dom upphävde kammarrätten den 21 december 2016 domen och visade målet åter till förvaltningsrätten för en ny prövning. Förvaltningsrätten återupptog därefter handläggningen av målet. Den

text: 6 december 2017 meddelade förvaltningsrätten (assessorn DD och två särskilda ledamöter, varav den ena var CC) en dom i målet. Genom domen biföll förvaltningsrätten överklagandet och upphävde det kommunala beslutet.

text: I en artikel med rubriken Domaren var jävig: satt på flera stolar, som publicerades i Värmlands folkblad den 9 december 2017 angavs bl.a. följande:

text: Tidigare stadsjuristen i Karlstad, CC, var en av dem som dömde i ärendet där Hammarö kommun konstaterades ha brutit mot lagen. Samtidigt var han kommunens juridiska rådgivare i samma ärende.

text: Inte anmält jäv – – – – Det är riktigt och det är absolut inte bra. Jag kan bara beklaga att det blev så här. Enligt min bedömning är det här jäv, säger DD, assessor i målet. Enligt DD är det upp till ledamöterna själva att anmäla jäv, vilket CC alltså inte gjort. – Nej. I det sammanträdet vi hade inför det här målet så förde han inte fram något jäv, utan det kom till min kännedom först nu. Hade jag vetat om det så kan jag säga att han inte hade fått döma i det här fallet. Har du pratat med CC om detta? – Det har jag gjort och han har bekräftat att han har haft uppdrag för kommunens räkning och han bekräftar även att han inte sagt någonting om detta. Vad säger du om det? – Det är beklagligt. CC själv har avböjt att låta sig intervjuas per telefon men i ett sms skriver han: ”Mitt arbete åt Hammarö hade upphört så jag anser att jag inte längre var jävig.”

text: Inhämtade upplysningar och yttrande JO uppmanade förvaltningsrätten att lämna upplysningar om och yttra sig över handläggningen av mål (…). Remissvaret skulle särskilt belysa hur handläggningen hade förhållit sig till

text: 41 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: , FPL, som hänvisar till bl.a.

text: 4 kap.

text: 15 §§

text: rättegångsbalken

text: , RB.

text: Förvaltningsrätten (lagmannen EE) lämnade ett remissvar – till vilket det bifogades underyttranden från DD och från CC, som redovisas längre ned – med följande innehåll:

text: Inledningsvis vill jag framhålla att jag delar DD:s bedömning att CC var jävig i målet på grund av vad som framkommit om att han tidigare haft ett konsultuppdrag som juridisk rådgivare åt Hammarö kommun och i denna egenskap varit involverad i det ärende som målet gäller. Dessa förhållanden utgör sådana särskilda omständigheter som är ägnade att rubba förtroendet till CC:s opartiskhet i målet. Det är självfallet djupt beklagligt att han trots det deltagit i handläggningen av det. Särskilda ledamöter ska ha god kännedom om kommunal verksamhet och det är med tanke på den begränsade krets som innehar denna kompetens inte ovanligt

text: att de har eller har haft anställning hos eller uppdrag i en kommun inom förvaltningsrättens domsaga. Eftersom det därmed finns en stor risk för jäv är det också självklart att de särskilda ledamöterna, när de inleder sin tjänstgöring vid förvaltningsrätten, informeras om vad som gäller i jävsfrågor och om skyldigheten att självmant ge tillkänna omständigheter som kan antas utgöra jäv. Lika självklart är det att rättens ordförande förhör sig om möjlig jävsproblematik för de ledamöter som deltar i ett avgörande. CC har mångårig tjänstgöring som särskild ledamot i förvaltningsrätten. Jag kan dock konstatera att de särskilda omständigheter som har gjort honom jävig att handlägga det aktuella målet var helt okända för såväl domstolen som rättens ordförande vid tiden för målets handläggning. Det fanns inte heller i målet något som tydde på att CC på något sätt skulle ha varit involverad i kommunens hantering av ärendet, och jag vill i sammanhanget hänvisa till DD:s eget yttrande. Det är varje domares eget ansvar att självmant ge till känna omständigheter som kan antas utgöra jäv i målen. CC borde själv ha förstått det olämpliga i att delta i handläggningen av målet på grund av sin tidigare befattning med ärendet för kommunens räkning, och han borde också ha anmält detta till rättens ordförande i enlighet med

text: 41 §

text: FPL och

text: 4 kap. 14 § första stycket

text: RB. Genom att han inte självmant tog upp frågan om jäv med rättens ordförande anser jag att han brustit i sina skyldigheter. DD var som rättens ordförande ansvarig för hanteringen av frågan om någon av rättens ledamöter var jävig. Vad gäller frågan om hon gjort vad som kan krävas av henne för att undvika en jävssituation kan jag bara konstatera att det av CC:s eget yttrande framgår att han inte själv ansåg sig jävig i målet och att han beklagar att han inte tog upp saken med rättens övriga ledamöter.

text: DD:s underyttrande hade bl.a. följande innehåll:

text: Sammanträde med särskilda ledamöter hölls i det aktuella målet den 8 november 2017 med bl.a. CC. Då jag inte tidigare träffat CC och den andra särskilda ledamoten presenterade vi oss för varandra. CC nämnde då att han tidigare hade arbetat som kommunjurist i Karlstads kommun men inte något om att han tidigare hade biträtt Hammarö kommun i det aktuella ärendet, vilket jag inte kände till. Det framgår inte heller av inlagorna i de tidigare målen att CC bistått kommunen i frågan. Om jag hade vetat att han gjort det, hade jag ansett honom vara jävig i målet. Att han, trots att han var jävig, fick döma i målet är beklagligt. Det är dock enligt

text: 4 kap. 14 §

text: RB varje domares eget ansvar att självmant ge till känna omständigheter som kan antas utgöra jäv i målen.

text: CC:s underyttrande hade bl.a. följande innehåll (tre bilagor och en hänvisning till dessa bilagor här utelämnade):

text: Det finns ett fåtal av kommunerna i Värmland som har en egen kommunjurist. Även tillgången i övrigt i Värmland på kommunalrättsligt kunniga jurister är mycket begränsad. När jag 2009 gick i pension från min anställning som förste stadsjurist i Karlstad fick jag förfrågan från några kommuner om jag på konsultbasis kunde hjälpa till med juridiska frågor. Bl.a. från Hammarö kommun. Vi träffade en överenskommelse om att jag fem timmar/vecka skulle stå till förfogande. Med en så begränsad tid kunde min hjälp endast omfatta en formell granskning av vissa ärenden och kortfattad muntlig rådgivning. En djupare analys fanns inte möjlighet till. Eftersom kommunen är en politiskt styrd organisation fanns ofta olika uppfattningar i enskilda frågor. Då jag skulle biträda både majoritet och opposition var jag mycket angelägen om att vara strikt formell och inte redovisa någon egen personlig uppfattning. Jag tog därför inte ställning utan höll mig till att redovisa rättsläget för de handlingar som jag fick del av. Mitt avtal med Hammarö kommun upphörde den sista december 2015 men med att slutföra […]ärendet i januari 2016. Det aktuella ärendet gällande det kommunala bolaget […] var mycket kontroversiellt mellan de politiska blocken. Jag skrev här tre tjänsteskrivelser där

text: jag inte tog ställning utan redovisade rättsläget. Skrivelsernas inriktning var i enlighet med de direktiv som jag erhållit. I december 2017 togs målet upp på nytt i förvaltningsrätten och jag deltog. Jag prövade ingående om jag skulle anses jävig. Jag kom fram till att jag inte var jävig då  Jag i Hammarö kommun inte hade tagit ställning i sak utan enbart redovisat gällande lag i

text: kommunallagen

text: .  Jag inte deltagit i någon muntlig redovisning för kommunstyrelsen.  Jag inte varit kommunens ombud och  Att lång tid förflutit sedan jag var i kontakt med den aktuella frågan och mitt engagemang i kommunen hade upphört för nästan två år sedan. Jag beklagar att jag inte informerade rättens övriga ledamöter om mitt ställningstagande så jävsfrågan blev inte formellt prövad. Jag anser fortfarande att jag inte var jävig enligt RB

text: 4 kap. 13 §

text: som

text: förvaltningsprocesslagen

text: hänvisar till. Som ombud för AA kommenterade BB remissvaret med bilagor. Han förde också fram nya klagomål om domarjäv mot CC.

text: Rättslig reglering

text: En förvaltningsrätt är som huvudregel domför med en lagfaren domare och tre nämndemän. Ett av undantagen är att förvaltningsrätten vid behandling av mål om laglighetsprövning ska bestå av en lagfaren ledamot och två särskilda ledamöter. Dessa ledamöter ska ha god kännedom om kommunal verksamhet (17–17 b §§ lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar, LAF). Den som tjänstgör som särskild ledamot ska ha avlagt domared (28 § andra stycket LAF). Den särskilda sammansättningen i mål om laglighetsprövning motiveras av att det för bedömningen av dessa mål, utöver rent kommunalrättsliga kunskaper, även krävs en god kännedom om kommunala förhållanden i allmänhet.

text: En av statsskickets grunder är att domstolarna i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ). För att garantera denna objektivitetsprincip finns regler om jäv.

text: För den som handlägger förvaltningsrättsliga mål inklusive mål om laglighetsprövning gäller bestämmelserna i

text: 4 kap.

text: RB om jäv mot domare (

text: 41 §

text: FPL). Bestämmelserna gäller alltså alla som medverkar i handläggningen av ett mål, dvs. juristdomare, nämndemän, särskilda ledamöter, föredragande m.fl. En sådan person kan vara jävig att handlägga ett mål av flera olika anledningar, bl.a.  om han eller hon i saken som ombud har fört en parts talan eller har biträtt en part eller vittnat eller varit sakkunnig (

text: 4 kap. 13 § 9

text: RB), eller  om det, enligt den s.k. generalklausulen, annars finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet för hans eller hennes opartiskhet i målet (

text: 4 kap. 13 § 10

text: RB).

text: Vid bedömningen av om det är fråga om jäv enligt generalklausulen är det avgörande inte om domaren uppfattar sig som jävig eller inte, utan om det finns någon omständighet som utåt sett ger anledning att ifrågasätta domarens

text: medverkan. Det finns många situationer när man säkerligen kan utgå från att en domare hanterar målet på ett professionellt sätt och inte låter sig påverkas av olika kopplingar till saken eller parterna, men där domaren ändå bör anses vara jävig med hänsyn till hur situationen kan uppfattas av parter och utomstående. Högsta domstolen har i rättsfallet

text: NJA 1981 s. 1205

text: uttalat att jävsreglerna syftar till att skydda rättskipningens objektiva handhavande och att det är angeläget att reglerna tillämpas på ett sådant sätt att en domare som omfattas av en jävsregel inte får delta i en rättegång även om det i det särskilda fallet saknas anledning att anta att han eller hon vid handläggningen eller avgörandet av målet skulle låta sig påverkas av sitt förhållande till den ena parten. Samma synsätt kan anläggas när det gäller förvaltningsprocessen (se t.ex. Wennergren, Bertil och von Essen, Ulrik,

text: Förvaltningsprocesslagen

text: m.m.: En kommentar, 6 uppl., s. 502, samt JO 2014/15 s. 314, dnr

text: , med där gjorda hänvisningar).

text: En domstol är skyldig att – oavsett om någon part framställer en invändning om jäv – vara uppmärksam på om det finns anledning till jäv mot någon av dess ledamöter (se t.ex. Fitger, Peter m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , del 1, supplement 78 i april 2015, s. 4:35). Om en domare vet att det finns en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom eller henne är han eller hon skyldig att självmant ge det till känna (

text: 4 kap. 14 § första stycket

text: RB). En domare som vet med sig att jäv mot honom eller henne föreligger bör givetvis redan från början avhålla sig från att delta i handläggningen av målet (se t.ex. anförd sida).

text: Sedan en fråga om jäv mot en domare har väckts, får han eller hon endast vidta sådana åtgärder i målet som inte utan synnerlig olägenhet kan skjutas upp och som inte innefattar ett avgörande av målet (

text: 4 kap. 15 § första stycket

text: RB). Vid prövningen av själva jävsfrågan får domaren inte delta, annat än om rätten inte är domför utan honom eller henne och en annan domare inte utan tidsutdräkt kan ingå i rätten (

text: 4 kap. 15 § tredje stycket

text: RB).

text: Bedömning

text: I ett mål om laglighetsprövning vid Förvaltningsrätten i Karlstad hade AA överklagat ett beslut av Kommunstyrelsen i Hammarö kommun, och kommunen var hans motpart i målet. Förvaltningsrätten avslog hans överklagande. AA överklagade förvaltningsrättens dom till Kammarrätten i Göteborg. Under förvaltningsdomstolarnas handläggning av målen hade CC ett uppdrag som juridisk konsult åt kommunen. Bland annat författade han förslag till kommunens yttranden i målen. Kammarrätten upphävde sedermera förvaltningsrättens dom och visade målet åter till förvaltningsrätten för en ny prövning. Vid förvaltningsrättens nya prövning var CC, som då inte längre hade något uppdrag åt kommunen, med som särskild ledamot i rätten och avgjorde målet utan att självmant ge till känna att hans tidigare förehavanden kunde antas utgöra jäv mot honom.

text: När CC var med och avgjorde det återförvisade målet hade han alltså tidigare befattat sig med den sak som det kommunala beslutet gällde och även biträtt kommunen som motpart, innan målet återförvisades till förvaltningsrätten för

text: den nya prövning som han deltog i. Även om CC inte själv ansåg – och fortfarande inte anser – att han var jävig att handlägga det återförvisade målet, står det mot denna bakgrund klart att förtroendet för hans opartiskhet i målet på objektiva grunder kunde ifrågasättas. Det var uppenbart att CC:s tidigare befattning med saken kunde antas innebära att han var jävig. Han var därför skyldig att ge det till känna. CC förtjänar allvarlig kritik för att han inte gjorde det.

text: Det som i övrigt har förekommit i ärendet ger inte anledning till några ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.


title: Ett åtal mot en domare för tjänstefel, bestående i att han dömt en person för ett preskriberat brott, har ogillats med hänvisning till att hans oaktsamhet inte varit så klandervärd att den skall föranleda straffansvar

text: Bakgrund

text: Vid granskning av handlingarna i ett klagoärende framkom att Göteborgs tingsrätt i ett brottmål dömt en person för ett brott trots att brottet vid tidpunkten för tingsrättens dom var preskriberat. Ordförande vid huvudförhandlingen var rådmannen AA.

text: ChefsJO Eklundh beslutade den 14 september 2001 att ta upp förhållandena till utredning i ett särskilt ärende.

text: Vissa handlingar infordrades och granskades. På grund av vad som kommit fram fann chefsJO Eklundh anledning anta att tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: hade begåtts och inledde därför den 9 oktober 2001 förundersökning rörande sådant brott.

text: Åtalet

text: Efter avslutad förundersökning beslutade chefsJO Eklundh att väcka åtal mot AA för tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: enligt följande gärningsbeskrivning.

text: Rådmannen AA var ordförande under huvudförhandlingen den 23 januari 2001 i brottmålet – – – vid Göteborgs tingsrätt. Åklagaren yrkade ansvar för misshandel som påstods ha ägt rum den 26 juni 1998. Den tilltalade hade fått del av stämningen den 20 oktober 2000. Genom en dom den 2 februari 2001 dömdes den tilltalade för misshandel som betraktades som ringa till dagsböter. På grund av att misshandeln bedömdes som ringa var brottet preskriberat när domen meddelades. Genom att trots preskription döma den tilltalade för brottet har AA vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften.

text: Hovrättens dom

text: I en dom den 18 september 2002 ogillade Hovrätten för Västra Sverige åtalet.

text: I hovrätten vitsordade AA de faktiska omständigheterna. Som grund för sitt bestridande av straffansvar anförde han dels att den oaktsamhet han visat inte

text: nådde upp till straffbar nivå, dels att gärningen med hänsyn till samtliga omständigheter var att anse som ringa.

text: Under rubriken domskäl anförde hovrätten bl.a. följande.

text: AA har hörts och i huvudsak berättat följande. Han är ordinarie domare sedan 1985 och tjänstgjorde vid den aktuella tiden på avdelning 9 i Göteborgs tingsrätt. Avdelningen var specialavdelning för narkotikabrott, vilket innebar att arbetsbelastningen var stor. Det förekom regelbundet mål med många tilltalade, vilka ofta var frihetsberövade. Tempot var alltid högt och arbetssituationen för avdelningens personal var ganska dålig. Några dagar före den huvudförhandling som åtalet avser hade han återkommit från en sjukskrivning. Han har vid tidigare sjukskrivningar gått i tjänst innan han varit helt återställd och utesluter inte att det förhöll sig på samma sätt denna gång. Han minns inte särskilt mycket mer av huvudförhandlingen än att stämningen var upprörd och att förhandlingen drog ut på tiden. En eller möjligen två andra huvudförhandlingar blev därför fördröjda och man hamnade i tidsnöd. Överläggningen hölls förmodligen senare under dagen. Av rent förbiseende noterade han då inte att misshandeln var preskriberad om den bedömdes som ringa. Hovrätten gör följande bedömning. Av Högsta domstolens praxis i mål om tjänstefel framgår att det generellt ställs höga krav på handläggningen inom rättsväsendet. Särskilt höga krav ställs på domstolar. Av praxis framgår emellertid också att förbiseenden som sker under pressade arbetsförhållanden och som inte medfört nämnvärd skada eller påtaglig risk för sådan skada kan leda till att ett tjänstefel bedöms som ringa (se Högsta domstolens uttalanden i

text: NJA 1996 s. 307

text: och 1997 s. 186). Högsta domstolen har nyligen i två domar, meddelade den 13 juni 2002 och den 14 juni 2002, prövat frågor om ansvar för tjänstefel. I den förstnämnda domen prövades ett tjänstefel bestående i att en domare i tre fall uppsåtligen underlåtit att expediera domar i rätt tid. Högsta domstolen uttalade att den åtalade domaren i en pressad arbetssituation gjort en felbedömning i fråga om hur en uppkommen situation skulle lösas. Högsta domstolen, som antecknade att det inte påståtts att domarens handlande orsakat parterna någon skada men att de vållats olägenheter, fann vid en samlad bedömning att det som lades domaren till last fick anses som en ringa gärning. I den andra domen prövades ett tjänstefel bestående i underlåtenhet att häva ett häktningsbeslut när åtalet kom att avse andra gärningar än de som den tilltalade tidigare häktats för. Högsta domstolen, som konstaterade att den uppkomna situationen måste betraktas som mycket ovanlig, fann att den åtalade domarens underlåtenhet inte innefattade en sådan klandervärd oaktsamhet som skall föranleda straffansvar för tjänstefel. Sammanfattningsvis synes rättspraxis, så som hovrätten uppfattar den, nu ge utrymme för ett något mindre strängt och något mera nyanserat synsätt på fel i tjänsteutövningen. Genom att meddela en fällande dom i stället för att rätteligen ogilla åtalet på grund av preskription har AA av oaktsamhet åsidosatt vad som gällt för honom som domare. Hovrätten anser inte att det har förelegat sådana speciella omständigheter som gör oaktsamheten så obetydlig att den inte skulle vara straffbar i sig. Frågan i målet är i stället om gärningen vid en samlad bedömning av omständigheterna är att betrakta som ringa. Hovrätten utgår vid denna bedömning från att det gäller ett rent förbiseende. Det framgår att åklagaren under huvudförhandlingen i det aktuella målet ändrade gärningsbeskrivningen på så sätt att den påstådda våldsanvändningen inte längre framstod som så allvarlig som tidigare. Tingsrätten under AA:s ledning valde att bedöma brottet som ringa med dagsböter som tillräcklig påföljd. Den korta preskriptionstid som då kom att gälla hade tidigare inte varit direkt aktuell, något

text: som också visat sig genom att varken åklagaren eller försvararen upptäckte det fel som begåtts förrän saken uppdagades under handläggningen i hovrätten. Det saknas anledning att ifrågasätta AA:s uppgifter om att han länge haft en totalt sett pressad arbetssituation som dessutom denna dag hade blivit än mer stressig genom oförutsedda förseningar m.m. Även om de straffrättsliga preskriptionsreglerna utgör en del av de grundläggande förutsättningar som en domare skall beakta i sin tjänsteutövning bör det dock i vissa undantagssituationer kunna få förekomma förbiseenden utan att straffansvar för tjänstefel aktualiseras. Det förhållandet att viss tid förflöt från tingsrättens överläggning till dess dom meddelades inverkar inte i någon avgörande mån på bedömningen. Det har inte påståtts att AA:s handlande förorsakat den dömde någon skada eller nämnvärd olägenhet. Genom att bötesdomen överklagades till hovrätten, där den sedermera ändrades, har det inte heller förelegat någon påtaglig risk för skada. Mot bakgrund av det ovan sagda finner hovrätten att AA:s gärning är ringa och inte bör föranleda straffansvar. Åtalet skall alltså ogillas.

text: Från domen var en hovrättslagman skiljaktig beträffande utgången i målet och ansåg att domskälen fr.o.m. det stycke som inleds med orden ”Sammanfattningsvis synes ...” skulle ha följande lydelse.

text: Genom att meddela en fällande dom i stället för att rätteligen ogilla åtalet på grund av preskription har AA av oaktsamhet åsidosatt vad som gällt för honom som domare. Klart är att det är fråga är om ett förbiseende. Emellertid har hans oaktsamhet gällt tillämpningen av en för straffrättskipningen grundläggande regel i en situation som inte är ovanlig för domare i brottmål. Efter det att huvudförhandlingen och överläggningen avslutades hade han en vecka på sig för att avfatta domen och kontrollera att den i alla hänseenden blev riktig. Den omständigheten att varken försvararen eller åklagaren upptäckte felaktigheten i domen visar att påtaglig risk för skada för den tilltalade har förelegat. Med hänsyn till vad som nu har anförts kan gärningen inte anses som ringa. Inte heller det som AA har anfört om sin arbetssituation och förhållandena i övrigt i samband med huvudförhandlingen kan föranleda en sådan bedömning. AA skall dömas för tjänstefel till trettio dagsböter.

text: Överklagandet

text: ChefsJO Eklundh överklagade domen och yrkade att AA skulle fällas till ansvar för tjänstefel i enlighet med åtalet.

text: I överklagandet anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: Som hovrätten funnit har AA vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gällt för hans uppgift som domare genom att meddela en fällande brottmålsdom i stället för att rätteligen ogilla åtalet på grund av preskription. Jag delar hovrättens uppfattning att hans oaktsamhet inte har varit så obetydlig att gärningen inte varit straffbar i sig. I motsats till hovrätten anser jag emellertid att omständigheterna inte varit sådana att gärningen är att anse som ringa. Hovrättens prövning av frågan om gärningen skall bedömas som ringa har enligt vad som sägs i domen sin utgångspunkt i hovrättens uppfattning att rättspraxis, som denna kommer till uttryck i två avgöranden av Högsta domstolen meddelade i juni 2002, nu ger utrymme för ett något mindre strängt och något mera nyanserat sätt att se på fel i tjänsteutövningen än tidigare. Jag kan inte dela hovrättens uppfattning i detta hänseende. Det är enligt min mening angeläget att den oklarhet i fråga om rättsläget som föranleds av hovrättens uttalande undanröjs genom att frågan om AA:s gärning skall bedömas som ringa eller ej prövas av Högsta domstolen.

text: Till grund för sitt ställningstagande att gärningen är att bedöma som ringa har hovrätten, utöver vad som har angetts i det föregående, anfört vissa omständigheter hänförliga till det särskilda fallet. Hovrätten nämner inledningsvis att åklagaren under huvudförhandlingen ändrade gärningsbeskrivningen på sådant sätt att den påstådda våldsanvändningen inte längre framstod som så allvarlig som tidigare samt att preskriptionsfrågan inte varit ”direkt aktuell” under förhandlingen. Hovrätten fäster vidare vikt vid att parterna inte uppmärksammade att gärningen var preskriberad, och den uppehåller sig härutöver vid AA:s arbetssituation, som beskrivs som ”totalt sett pressad”. Hovrätten ger slutligen uttryck för uppfattningen att gärningen inte medfört någon skada eller nämnvärd olägenhet och att det inte heller förelegat någon påtaglig risk för skada. Jag vill i dessa avseenden anföra följande. Såvitt framgår av protokollet från huvudförhandlingen innebar åklagarens justering av gärningsbeskrivningen inte att han ansåg att gärningen i rättsligt hänseende skulle bedömas på något annat sätt än enligt åtalet i dess ursprungliga avfattning. När tingsrätten sedan bedömde gärningen som ringa och således avvek från vad åklagaren hade gjort gällande, hade den särskild anledning att på eget initiativ uppmärksamma preskriptionsbestämmelserna. Det är enligt min mening en självklarhet att ansvaret för att dessa bestämmelser beaktas vilar på rätten. Det ankommer alltid på rätten att göra den straffrättsliga prövningen av den gärning som den har funnit den tilltalade skyldig till, och denna prövning omfattar också frågan om eventuell preskription. Parterna har inte någon kontrollfunktion i detta hänseende utan skall i stället kunna förlita sig på att domstolens dom är korrekt i vad avser tillämpningen av bestämmelser av det aktuella slaget. En domare kan således aldrig urskulda sig för en underlåtenhet att beakta att preskription har inträtt genom att hänvisa till att parterna hade bort eller kunnat upptäcka felet. Som framhålls i den skiljaktiga meningen har det här varit fråga om att tillämpa en för straffrättskipningen grundläggande regel i en situation som inte är ovanlig för en domare i brottmål. Beträffande sin arbetssituation uppgav AA vid huvudförhandlingen i hovrätten att denna allmänt sett var pressad på hans avdelning. Det har däremot inte framkommit eller ens påståtts att det förelåg några särskilda omständigheter som ger stöd för att hans arbetsbelastning vid den aktuella tidpunkten var så extrem att gärningen av detta skäl skulle kunna bedömas som ringa (jfr

text: NJA 1997 s. 186

text: ). Det bör vidare framhållas att den försening som omnämns i hovrättens dom endast avser det förhållandet att förhandlingen i målet kom att pågå cirka en timme längre än vad man hade planerat för och att de mål som var utsatta därefter av detta skäl kom att ropas på något senare än vad som angetts i kallelserna. Sådana smärre förseningar är vanliga och torde ingalunda stressa en rutinerad domare. Härtill kommer att AA hade en vecka på sig att avfatta och kontrollera domen. Vad som framkommit om AA:s arbetssituation vid tillfället kan således enligt min mening inte, vare sig ensamt eller i förening med andra omständigheter, läggas till grund för en bedömning att gärningen är ringa. Frågorna om skada, olägenhet och risk för skada berördes under huvudförhandlingen i hovrätten av såväl åklagaren som försvararen. Som framgår av förarbetena till straffbestämmelsen om tjänstefel är det inte avgörande för straffansvar att en skadlig effekt konkret kan påvisas i det enskilda fallet. Tillfälliga omständigheter som gärningsmannen inte kan råda över kan vara avgörande för om förfång uppkommer eller inte. Det sägs vidare att en viktig faktor vid bedömningen av om en gärning skall anses som ringa är i vad mån någon drabbats av skada eller om det förelegat någon mera påtaglig risk för skada eller olägenhet av annat slag (prop. l988/89:113 s. 16 och 17). Enligt min mening måste det alltid betraktas som en betydande olägenhet för den enskilde att dömas för ett brott när de lagliga förutsättningarna för fällande dom saknas. Man måste härutöver beakta risken för att en sådan oriktig dom kommer att medföra skada för den dömde bestående i att denne faktiskt kommer att drabbas av den påföljd som har dömts ut. Det kan exempelvis inträffa att han aldrig upptäcker

text: det begångna felet och därför avstår från att överklaga domen. Man kan inte heller utan vidare utgå från att felet efter överklagande kommer att upptäckas av högre instans. I det här aktuella fallet var omständigheterna sådana att det får anses ha förelegat en påtaglig risk för skada. Som framhålls i hovrättens dom hade det av tingsrätten begångna felet inte uppmärksammats av någon av parterna. Den dömdes överklagande innebar i stället att han i hovrätten yrkade att åtalet skulle ogillas av det skälet att han var oskyldig till den gärning som han hade dömts för. Av hovrättens dagboksanteckningar i det överklagade målet framgår vidare att hovrätten först övervägde att inte meddela prövningstillstånd men att den därefter ändrade sig och beviljade prövningstillstånd och sedan satte ut målet till huvudförhandling. Av sistnämnda förhållande kan man dra den slutsatsen att inte heller hovrätten vid den tidpunkt när prövningstillstånd beviljades hade uppmärksammat att gärningen var preskriberad. Jag anser av nu angivna skäl att den gärning som AA har gjort sig skyldig till genom att döma till ansvar för ett preskriberat brott inte kan anses som ringa och att han således skall fällas till ansvar för tjänstefel.

text: AA bestred ändring.

text: Högsta domstolens dom

text: I en dom den 19 juni 2003 fastställde Högsta domstolen hovrättens domslut. I domskälen anförde Högsta domstolen bl.a. följande.

text: Genom att den 2 februari 2001 döma BB för misshandel trots att brottet var preskriberat har AA vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällde för den uppgift han hade. Det har rört sig om ett förbiseende från AA:s sida. Frågan är om förbiseendet skall anses innebära straffbar oaktsamhet. Såsom stämningsansökan mot BB var utformad kan det före huvudförhandlingen inte ha framstått som aktuellt att bedöma misshandelsbrottet som ringa med den kortare tvååriga preskriptionstiden som följd. Under huvudförhandlingen justerade emellertid åklagaren åtalet så att gärningen framstod som lindrigare, varefter tingsrätten vid överläggning samma dag kom fram till att åtalet endast delvis var styrkt, att den misshandel som BB skulle dömas för skulle anses som ringa brott och att påföljden kunde stanna vid lägsta möjliga dagsbotsantal. AA har erinrat sig att det var oroligt under huvudförhandlingen som också drog ut på tiden så att efterföljande förhandlingar blev försenade. På grund av det anförda måste det anses att misstaget beträffande preskriptionen skedde under tämligen speciella omständigheter. Det har framkommit att AA vid tillfället tjänstgjorde vid en brottmålsavdelning, specialiserad på narkotikamål, där det regelmässigt var hård arbetsbelastning med stora mål rörande frihetsberövade personer. AA hade varit sjuk under veckan före den aktuella huvudförhandlingen. Det förhållandet att AA under tiden efter det att bötesdomen hade beslutats och fram till att den meddelades inte tänkte på att kontrollera preskriptionen får ses mot den nu angivna bakgrunden. Det måste ställas höga krav på domare när det gäller noggrannhet och omsorg. Även med denna utgångspunkt kan det emellertid vid en helhetsbedömning inte anses att AA:s oaktsamhet varit så klandervärd att den skall föranleda straffansvar för tjänstefel. Åtalet mot honom skall därför ogillas.

text: Från domen var ett justitieråd skiljaktig beträffande motiveringen och anförde.

text: Frågan är om förbiseendet skall anses innebära straffbar oaktsamhet och, i andra hand, om gärningen kan anses som ringa. Av rättssäkerhetsskäl måste särskilt stora krav ställas på domare när det gäller noggrannhet och omsorg. Att förbise en straffrättslig preskriptionsbestämmelse, som är en för straffrättsskipningen grundläggande regel får, även med beaktande av att åklagaren justerat åtalet, anses innebära en straffbar oaktsamhet. Frågan är då om gärningen vid en samlad bedömning är att anse som ringa. Det har framkommit att AA vid tillfället tjänstgjorde vid en brottmålsavdelning, specialiserad på narkotikamål, där det regelmässigt var hård arbetsbelastning med stora mål rörande fribetsberövade personer. AA hade varit sjuk under veckan före den aktuella huvudförhandlingen. AA har erinrat sig att det var oroligt under huvudförhandlingen som också drog ut på tiden och försinkade efterföljande förhandlingar. Det var i och för sig en olägenhet för BB att felaktigt bli dömd vid tingsrätten, men någon skada har inte uppkommit på grund av att felet rättats till i hovrätten. Kravet att det skall föreligga speciella omständigheter för att anse gärningen vara ringa gör sig inte gällande i samma utsträckning när det är fråga om en bötesdom som när det är fråga om frihetsberövande. Med hänsyn härtill och med beaktande av AA:s situation i samband med handläggningen av det aktuella målet får den gärning som AA gjort sig skyldig till anses som ringa. Åtalet mot AA för tjänstefel skall därför ogillas.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Avgift

title: Krav på personligt besök och kontant betalning får ej ställas då någon begär kopior av allmänna handlingar

text: Initiativet

text: I artiklar i Svenska Dagbladet den 16 och 17 augusti 2001 redovisades brister i myndigheters tillämpning av offentlighetsprincipen. Bland annat uppgavs att miljöförvaltningen i Stockholms kommun kräver personligt besök om någon vill få ut papper från myndigheten. Miljöförvaltningens administrative chef AA uppgavs ha sagt följande: ”För att få se i vårt diarium och våra handlingar skall detta göras på plats. Undantag från regeln och kravet på kontant betalning för kopior gör vi för handikappade.”

text: Med anledning av uppgifterna i artiklarna beslutade JO Berggren att inleda utredning.

text: Utredning

text: Miljö- och hälsoskyddsnämnden i Stockholms kommun anmodades att yttra sig. Av yttrandet skulle framgå om det fanns någon rättslig grund för den begränsning av myndighetens tillgänglighet och service som redovisades i artikeln.

text: Miljö- och hälsoskyddsnämnden överlämnade som sitt yttrande ett tjänsteutlåtande från miljöförvaltningen, vari lämnas en kortfattad redogörelse för den händelse som omnämns i tidningsartikeln samt en redovisning av hur förvaltningen tillämpar aktuella bestämmelser.

text: I beslut den 29 januari 2002 anförde JO Berggren följande.

text: Av det i tidningsartikeln återgivna uttalandet kunde den slutsatsen dras att allmänhetens tillgänglighet till allmänna handlingar hos nämnden gjorts beroende av att de som önskar ta del av handlingarna personligen besöker nämndens kansli. I enlighet med vad jag utvecklar i det följande är en sådan ordning inte förenlig med reglerna om den s.k. offentlighetsprincipen. Tidningsuttalandet har inte berörts i remissvaret på annat sätt än genom uppgiften att det inte upprätthålls något besökskrav eller annan inskränkning i tillgängligheten för att få ut en handling. Av svaret får dock anses framgå att klara framställningar per post eller telefon med önskemål om kopior behandlas skyndsamt medan förvaltningen regelmässigt

text: föreslår sökanden att besöka myndigheten om han har svårt att precisera sina önskemål om handlingar eller det annars uppkommer svårigheter att identifiera handlingarna.

text: Vad som förekommit i ärendet ger anledning till följande redovisning och bedömning av mig.

text: Rättslig reglering

text: Grundläggande bestämmelser om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Kapitlet reglerar primärt även frågor om sådana handlingars utlämnande.

text: En begäran om att få ta del av en allmän handling skall enligt

text: 2 kap. 14 §

text: TF göras hos den myndighet som förvarar handlingen. Svarar viss befattningshavare vid myndigheten enligt arbetsordning eller särskilt beslut för vården av handlingen, ankommer det enligt

text: 15 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100)

text: på denne att i första hand pröva frågan om handlingens utlämnande till enskild.

text: Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF skall en allmän handling som får lämnas ut – och som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av den. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF framgår vidare att den som önskar ta del av en allmän handling även har rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt. JO har i ett flertal beslut uttalat att besked i en utlämnandefråga normalt bör lämnas redan samma dag som begäran har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten skall kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material.

text: Om en framställning om att få ta del av en handling inte kan tillmötesgås fullt ut skall den som begär handlingen underrättas härom. Han skall också enligt

text: 15 kap. 6 § sekretesslagen

text: underrättas om att han kan begära att frågan hänskjuts till myndigheten och att ett formligt beslut av myndigheten krävs för att ett avgörande skall kunna överklagas.

text: Mot myndighetens avslagsbeslut får sökanden enligt

text: 15 kap. 7 § sekretesslagen

text: föra talan. Att ett beslut som går att överklaga skall förses med en anvisning om hur det kan överklagas följer av

text: 21 § förvaltningslagen (1986:223)

text: Som en allmän förutsättning för att en myndighet skall vara skyldig att bistå allmänheten i enlighet med vad som redovisats ovan gäller emellertid att den som önskar få ut en handling kan precisera vilken handling som avses eller i vart fall kan lämna så detaljerade upplysningar om handlingens innehåll att myndigheten utan större svårigheter kan identifiera denna. Myndigheten måste således få klart för sig vilken eller vilka handlingar som avses. Den har å andra sidan i viss utsträckning skyldighet att efterforska en oklart preciserad handling. Om

text: myndigheten, när den får en begäran om utfående av allmänna handlingar, inte direkt får klart för sig vilka handlingar som avses, får det anses ankomma på myndigheten att så snart som möjligt lämna sökanden en underrättelse härom så att denne får tillfälle att komplettera eller precisera sin framställning. Myndigheten är också skyldig att i en inte obetydlig utsträckning bistå sökanden genom att t.ex. med hjälp av sina register leta fram sådana handlingar som han begär. Om myndigheten, trots sådana ansträngningar som nu sagts, kommer fram till att det inte går att finna de handlingar som sökanden vill se, är myndigheten skyldig att erbjuda sökanden ett avslagsbeslut på sätt som jag nyss har nämnt.

text: Bedömning

text: Enligt vad som uppgetts i remissvaret föreslår förvaltningen regelmässigt att den enskilde besöker myndigheten och där tar del av handlingarna i de fall någon har svårt att precisera sina önskemål om vilka handlingar som avses.

text: Svaret ger intryck av att myndigheten inte på det sätt som nämnts bistår sökanden i identifieringen av efterfrågade handlingar. Självklart kan myndigheten upplysa en sökande om att han själv kan söka efter handlingen i t.ex. myndighetens diarium, men något krav på detta kan inte ställas. Om myndigheten trots ansträngningar inte kan identifiera handlingarna som efterfrågas får framställningen avslås.

text: Remissvaret tyder även på att förvaltningen helst ser att avgiften för kopior av handlingar erläggs kontant vid besök hos myndigheten. Det måste dock understrykas att en sökande alltid har rätt att få de efterfrågade handlingarna sända till sig. Anledningen till att någon begär kopior av allmänna handlingar kan ju många gånger vara att personen i fråga har svårt att bege sig till myndigheten där handlingen förvaras. Svårigheten behöver inte bestå i ett fysiskt handikapp utan t.ex. avståndet kan också utgöra hinder. I de fall avgift skall tas ut för kopiorna kan de översändas mot postförskott.

text: Med dessa besked avslutar jag ärendet.