avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Dokumentation
Interimistiskt beslut
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Försäkringskassan om bl.a. handläggningstiden i ett ärende om sjukersättning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 25 mars 2009, klagade AA på Försäkringskassans handläggning av hans ärende om sjukersättning. Han anförde bl.a. att hans tidsbegränsade sjukersättning löpte ut i november 2008 och att han ansökte om förlängning i god tid men att han, vid tidpunkten för sin anmälan, ännu inte hade fått något beslut från Försäkringskassan.

text: Utredning

text: Försäkringskassans handlingar i ärendet hämtades in och granskades. Försäkringskassan anmodades härefter att yttra sig över handläggningen av AA:s ansökan om fortsatt sjukersättning.

text: I sitt remissvar anförde Försäkringskassan, genom försäkringsdirektören BB, följande.

text: Bakgrund

text: Av

text: förvaltningslagen

text: framgår att varje ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts (

text: 7 § förvaltningslagen

text: ). Det betyder att Försäkringskassan ska pröva en ansökan så snabbt som möjligt. Detta ska ske med tillräckligt med beslutsunderlag, rätt tillämpning och god kvalitet i handläggningen Vid handläggningen av ett ärende ska Försäkringskassan tillse att utredningen blir så fullständig som krävs för beslut. Detta betyder bland annat att Försäkringskassan själv vid behov måste ta initiativ till nödvändiga utredningsåtgärder (Vägledning 2004:7, s. 18). Inom socialförsäkringsområdet finns bestämmelser som gör det möjligt för Försäkringskassan att i vissa situationer fatta så kallade provisoriska beslut i avvaktan på att slutligt beslut fattas. Detta kan göras när det är av väsentlig betydelse för den försäkrade. En förutsättning för detta är att rätten till ersättning inte kan avgöras utan betydande dröjsmål, samt att sannolika skäl talar för att den försäkrade har rätt till ersättning (a.a., s. 48).

text: Utredning

text: AA uppbar hel tidsbegränsad sjukersättning under perioderna december 2002 november 2005 och december 2005 - november 2008. Den 11 maj 2009 beviljades AA sjukersättning för perioden december 2008 - november 2009.

text: Den 16 september 2008 inkom ansökan om sjukersättning fr.o.m. december 2008 till Försäkringskassan. Den 17 september 2008 inkom en läkarjournal och ett läkarutlåtande om hälsotillstånd. Den 15 oktober 2008 konsulterade handläggaren föredragande och försäkringsmedicinsk rådgivare (FMR) och i samråd med dessa bedömdes det aktuellt med en försäkringsmedicinsk utredning av ortoped samt samtal med psykolog. Samma dag tog handläggaren telefonkontakt med AA och meddelade Försäkringskassans planering. Den 16 oktober 2008 skickas remiss för ett särskilt läkarutlåtande (SLU) till Capio Lundby sjukhus. Utredningen på Capio Lundby sjukhus ägde rum mellan den 13 november och den 25 november 2008. Den 4 december 2008 hade utredningen ännu inte inkommit till Försäkringskassan, varför handläggaren samma dag skrev ett missiv med förslag att fatta provisoriskt beslut om hel sjukersättning fr.o.m. december 2008 t.o.m. januari 2009. Den 8 december 2008 fattades ett provisoriskt beslut om hel sjukersättning för samma period och den 11 december 2008 skickas det provisoriska beslutet till AA. Den 12 december 2008 inkom läkarutlåtandet från Capio Lundby sjukhus. Handläggaren bedömde den 23 december 2008 att uppgifterna som framkom i utlåtandet var av sådan art att en FMR behövde konsulteras. På grund av stor ärendemängd hos FMR yttrade sig denne först den 29 januari 2009. Enligt FMR visade de medicinska underlagen att det endast förelåg en marginell aktivitetsbegränsning hos AA och att det inte finns något som styrkte att han behövde arbetslivsinriktade insatser från Försäkringskassans sida för att kunna klara ett normalt förekommande arbete. Handläggaren bedömde, trots FMR:s yttrande, att det kunde finnas behov av arbetslivsinriktad rehabilitering och därmed anledning att förlänga AA:s sjukersättning till och med november 2009. Ärendet lämnas den 16 februari 2009 för kvalitetssäkring. Den 17 februari 2009 instämde föredragande i handläggarens bedömning och preliminärt datum för beslut bokades till den 18 februari 2009. Av anledning som inte framgår i journal fattades inget beslut den 18 februari 2009. Istället gjordes bedömningen av föredraganden att det tidigare yttrandet från FMR behövde kompletteras. Två FMR yttrade sig muntligt den 4 mars 2009. Efter konsultationen bedömde handläggaren att handlingarna som fanns i ärendet inte styrkte att AA hade en nedsatt arbetsförmåga med minst en fjärdedel i minst ett år i förhållande till ett normalt förekommande arbete och att det ej heller var aktuellt med arbetslivsinriktad rehabilitering. Den 23 mars 2009 lämnade handläggaren ärendet för kvalitetsgranskning en andra gång. Ärendet kvalitetssäkrades den 26 mars 2009 och tid för beslut om avslag bokades till den 22 april. Kommunicering om avslag skickades till AA den 27 mars 2009 med kommuniceringstid till och med den 16 april 2009. Den 15 april 2009 hörde AA av sig med begäran om anstånd då hans läkare inte kunnat träffa honom på utsatt tid. Nytt besök hos läkaren var bokat den 20 april 2009. AA beviljades anstånd till och med den 29 april 2009 och beslutsdatum ändrades till den 11 maj 2009. Under kommuniceringstiden inkom nya medicinska underlag och uppgifter från AA:s läkare, vilka samtliga bedömdes behöva granskas av en FMR. Förfrågan till FMR upprättades den 29 april 2009 och besvarades samma dag. Underlagen ändrade den försäkringsmedicinska bedömningen och handläggaren bedömde utifrån FMR:s yttrande att det nu var motiverat med arbetslivsinriktade åtgärder från Försäkringskassans sida. Den 8 maj 2009 bedömde handläggaren AA:s arbetsförmåga vara nedsatt med minst en fjärdedel och att det var aktuellt att omedelbart påbörja arbetslivsinriktade åtgärder i samverkan med Arbetsförmedlingen. Samma dag lämnades ärendet för kvalitetssäkring. Ärendet kvalitetssäkrades omedelbart och beslut bokades till den 11 maj 2009. Den 11 maj 2009 fattade beslutsfattaren beslut om att bevilja AA hel sjukersättning fr.o.m. december 2008 t.o.m. november 2009.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: AA anser i sin anmälan att handläggningstiden varit orimligt lång. Försäkringskassans mål är att handläggningstiden i ansökningsärenden om sjukersättning ska vara 120 dagar. Det är särskilt angeläget med skyndsam handläggning i de ärenden där personen i fråga redan uppbär sjukersättning och är beroende av denna för sin försörjning. AA:s ansökan inkom den 16 september 2008. Fyra veckor senare beställde handläggaren ett särskilt läkarutlåtande med syfte att klarlägga omfattningen av AA:s arbetsförmåga och möjligheter till rehabilitering. Beräknad väntetid var tre veckor och utredningen startade den 13 november 2008 och avslutades den 25 november 2008. AA:s sjukersättning upphörde i november 2008 och när utredningssvaret dröjde fattades den 11 december 2008 ett provisoriskt beslut om att bevilja sjukersättning för perioden december 2008 - januari 2009. I journalen framgår inte beslutets innehåll. Detta beror på att Försäkringskassan i journal inte anger beslutets innehåll utan det framgår av kopia av beslutet som bilageras journalen. För att få en så korrekt bedömning som möjligt av AA:s funktionsnedsättning och varaktigheten i denna, bedömde handläggaren att en FMR behövde yttra sig om de medicinska uppgifterna i det särskilda läkarutlåtandet. De regeländringar som trädde i kraft den 1 juli 2008 påverkar alltjämt behovet av FMR, och balanserna hos de försäkringsmedicinska rådgivarna har under det senaste året varit onormalt stora. Detta förklarar varför det dröjde drygt en månad innan en FMR kunde titta på samtliga uppgifter i AA:s ärende. Yttrandet från FMR visade att de medicinska uppgifterna som fanns om AA inte styrkte att han hade en nedsatt arbetsförmåga med minst en fjärdedel i minst ett år. De medicinska uppgifterna visade heller inte att han var i behov av insatser från Försäkringskassans sida som t.ex. arbetslivsinriktad rehabilitering. Trots detta bedömde handläggare i samråd med föredragande att det ändå fanns skäl att föreslå förlängning av sjukersättningen. Om beslutsfattaren efter föredragning av ett ärende inte bedömer att beslut kan fattas på befintliga underlag eller att komplettering behövs, ska föredraganden notera detta i journal. Så har inte skett i detta fall och detta beklagar Försäkringskassan. De underlag som handläggaren, föredraganden och beslutsfattaren hade i ärendet den 18 februari 2009 visade inte att det sannolikt förelåg rätt till ersättning. Därmed fanns det vid denna tidpunkt inte tillräckligt med underlag för att fatta ett nytt provisoriskt beslut om att förlänga sjukersättningen. Det fanns heller inte tillräckligt med underlag för att besluta om avslag. Istället bedömdes det nödvändigt med ytterligare utredning i form av att FMR-yttrandet behövde kompletteras och förtydligas. Den 4 mars 2009 yttrade sig två FMR och efter detta bedömde handläggaren att underlaget inte styrkte att AA hade en nedsatt arbetsförmåga och att det heller inte var aktuellt med arbetslivsinriktad rehabilitering. Först den 23 mars 2009 lämnades ärendet för kvalitetssäkring som gjordes den 26 mars samma år. Kommunicering om avslag på förlängning av sjukersättning skickades till AA den 27 mars 2009. Sista dagen som AA kunde inkomma med synpunkter var den 16 april 2009. Det kan konstateras att den tid som förflöt från det att FMR svarade på de kompletterande frågorna till dess att ärendet kvalitetssäkrades är inte godtagbar, vilket Försäkringskassan beklagar. Dagen innan kommuniceringstiden gick ut hörde AA av sig till Försäkringskassan och bad om anstånd. Han hade då skäl som han inte själv kunnat råda över och beviljades därför anstånd till och med den 29 april 2009. Beslutsdatum bokades till den 11 maj 2009. Under kommuniceringstiden inkom AA med uppgifter som ändrade kassans bedömning. Den 11 maj 2009 beviljades AA sjukersättning för perioden december 2008 - november 2009. Som tidigare nämnts är Försäkringskassans mål att ett ansökningsärende ska handläggas inom 120 dagar. Om beslut inte kan fattas utan betydande dröjsmål ska

text: Försäkringskassan fatta ett provisoriskt beslut om förutsättningar för detta finns. Beslut i AA:s ärende fattades den 11 maj 2009, dvs. mer än 200 dagar efter det att ansökan inkommit till Försäkringskassan. I december 2008 fattade dock Försäkringskassan ett provisoriskt beslut om att förlänga AA:s sjukersättning t.o.m. januari 2009. När denna tid löpte ut och utredningen i ärendet ännu inte var slutförd borde Försäkringskassan ha förutsatt att AA önskade ett nytt provisoriskt beslut och haft kontakt med honom med anledning av detta. Den utredning som fanns i januari 2009 visade dock inte att förutsättningarna var uppfyllda för att Försäkringskassan provisoriskt skulle kunna bevilja AA ytterligare tid med sjukersättning. Dokumentation kring den bedömningen är bristfällig. Eftersom förutsättning att fatta nytt provisoriskt beslut saknades borde Försäkringskassan ha fattat ett avslagsbeslut i den frågan. AA begärde också själv anstånd med kommuniceringen vilket förlängde handläggningstiden ytterligare. Trots att det fanns ett behov av kompletterande utredning i ärendet är en total handläggningstid på nästan åtta månader inte acceptabel. Som nämnts ovan har Försäkringskassan inte som rutin att skriva omfattning eller innebörd på beslut om sjukersättning i journal utan detta framgår av de beslut som skickas till de försäkrade samt kopior av dessa beslut som bilageras journalen. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA vid tidpunkten för den nu aktuella ansökan uppbar tidsbegränsad sjukersättning t.o.m. november 2008. Den som redan uppbär sjukersättning är normalt beroende av denna för sin försörjning. Det är därför viktigt att sådana ärenden handläggs med skyndsamhet och att Försäkringskassan utnyttjar de möjligheter som står tillbuds för att undvika att det uppstår uppehåll i utbetalningarna. AA inkom den 16 september 2008 – och således i god tid – med en ansökan om fortsatt sjukersättning fr.o.m. december 2008. Genom ett provisoriskt beslut den 11 december 2008 beviljades AA fortsatt sjukersättning t.o.m. januari 2009. Försäkringskassan tog därefter inte fortsatt ställning till AA:s rätt till ersättning förrän genom det slutliga beslutet den 11 maj 2009. Den sammanlagda handläggningstiden uppgick således till orimliga åtta månader. Vid tidpunkten för det slutliga beslutet hade AA dessutom stått utan ersättning i drygt tre månader. Jag har förståelse för att utredningen i ett ärende om sjukersättning kan vara komplicerad och tidskrävande. I förevarande fall har Försäkringskassan emellertid brustit i sin skyldighet att driva ärendet framåt.

text: I sitt remissvar anför Försäkringskassan att man från myndighetens sida borde ha tagit kontakt med AA i samband med att det provisoriska beslutet löpte ut i januari 2009. Jag delar den uppfattningen. I övrigt vill jag förtydliga att det endast är i de fall då den försäkrade faktiskt har begärt ett provisoriskt beslut som kassan bör meddela ett avslagsbeslut om förutsättningar för bifall saknas. Om någon begäran inte har framställts är det tillräckligt att kassan dokumenterar sitt ställningstagande i journalen. Av utredningen i ärendet framgår att Försäkringskassans dokumentation varit otillräcklig i bl.a. detta sammanhang.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.


publisher: Justitieombudsmannen

title: En teknisk nämnds handläggning av ett ärende rörande särskilt parkeringstillstånd för rörelsehindrade sedan ärendet visats åter till nämnden m.m.

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO klagade AA på ett antal namngivna handläggare på tekniska förvaltningen i Helsingborgs kommun och ordföranden i tekniska nämnden i samma kommun. Klagomålen avsåg handläggningen av ett ärende rörande särskilt parkeringstillstånd för handikappade och ett påstående om notering av felaktiga uppgifter i ett färdtjänstärende samt utelämnande av uppgifter i ett beslut den 17 april 2002 i ett färdtjänstärende.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet inhämtades från tekniska förvaltningen i Helsingborgs kommun och från Länsstyrelsen i Skåne län. Muntliga upplysningar inhämtades från Vägverket.

text: Därefter upprättades följande promemoria den 13 juni 2002.

text: AA har i en anmälan till JO klagat på ett antal namngivna handläggare på tekniska förvaltningen i Helsingborgs kommun och ordföranden i tekniska nämnden i samma kommun. Klagomålen avser bl.a. handläggningen av ett ärende rörande särskilt parkeringstillstånd för rörelsehindrade. Från tekniska förvaltningen har inhämtats en kopia av akten i ärendet. Muntliga upplysningar har inhämtats från Vägverket. En kopia av Länsstyrelsens i Skåne län beslut den 7 december 2001 i anledning av AA:s överklagande (Dnr 126-37221-01) har också funnits tillgängligt. Härigenom har följande kommit fram. AA ansökte den 1 augusti 2001 hos Tekniska nämnden i Helsingborgs kommun om parkeringstillstånd för rörelsehindrade. Nämnden avslog hennes ansökan genom beslut den 29 augusti 2001. Efter att AA överklagat nämndens avgörande fann länsstyrelsen den 7 december 2001 att det med hänsyn till vad som framkommit genom den medicinska utredningen i ärendet var styrkt att AA hade sådant rörelsehinder som förutsätts för parkeringstillstånd varför länsstyrelsen upphävde det överklagade beslutet och visade ärendet åter till nämnden för ny handläggning. Tekniska nämnden beslutade den 21 december 2001 att utfärda ett parkeringstillstånd för tre månader och anförde i samband härmed bl.a. följande. – – – Länsstyrelsen har med stöd av de handlingar som tillhör ärendet bedömt att Du är berättigad parkeringstillstånd.

text: Förvaltningen kvarstår vid sitt tidigare ställningstagande och har mot bakgrund härav för avsikt att komplettera utredningen i ärendet med ytterligare ett läkarutlåtande. Syftet är att klarlägga huruvida Länsstyrelsen eller förvaltningen gjort en korrekt bedömning i ärendet. I avvaktan på att vi undersöker denna möjlighet och mot bakgrund av Länsstyrelsens ställningstagande har parkeringstillstånd utfärdats för en tid av tre månader, vilket bifogas. Tekniska förvaltningen anförde i en skrivelse till AA den 5 februari 2002 att en läkare i ett utlåtande ansett att förvaltningen gjort en riktig bedömning när ansökan om parkeringstillstånd avslogs den 29 augusti 2001. Vidare anfördes att AA:s nuvarande tillstånd skulle gå ut den 31 mars, och om hon önskade att ansöka på nytt så medskickades en blankett. Den 6 februari 2002 ansökte AA ånyo om parkeringstillstånd för rörelsehindrade. Tekniska nämnden avslog hennes ansökan den 12 februari 2002. Efter AA:s överklagande fann länsstyrelsen i beslut den 5 april 2002 att hon hade ett sådant rörelsehinder som förutsätts för parkeringstillstånd och upphävde därför nämndens beslut och visade ärendet åter till nämnden för ny handläggning. Den 16 april 2002 meddelade tekniska nämnden att den biföll AA:s ansökan om parkeringstillstånd för rörelsehindrade. Av själva beslutet framgår inte för vilken tid tillståndet utfärdades, men av ett e-brev från förvaltningen till AA den 12 april 2002 framgår att parkeringstillståndet har en giltighetstid på ett år. Den 23 april 2002 överklagade tekniska nämnden länsstyrelsens beslut till Vägverket och yrkade att AA:s ansökan om parkeringstillstånd skulle avslås (Vägverkets dnr TR10 2002:10902). Tekniska nämnden bör anmodas att yttra sig över handläggningen av AA:s ansökan om parkeringstillstånd sedan ärendet den 7 december 2001 visats åter till tekniska nämnden. Yttrandet bör särskilt avse frågan varför nämnden i den fortsatta handläggningen frångått överinstansens ställningstagande.

text: Anmälan remitterades därefter till Tekniska nämnden i Helsingborgs kommun för yttrande i enlighet med promemorian.

text: Tekniska nämnden åberopade som sitt remissvar ett yttrande den 12 september 2002. I yttrandet anförs bl.a. följande.

text: Prövning av ansökan om särskilt parkeringstillstånd för rörelsehindrade görs utifrån vad den sökande anfört i sin ansökan, vad som framkommer vid det personliga sammanträffandet samt utifrån handläggarens eventuella personliga kännedom om sökanden. Ärendet kompletteras med läkarintyg vid behov. I förevarande fall kunde handläggaren vid det personliga sammanträffandet konstatera att sökanden hade en måttlig rörelsenedsättning. Handläggaren införskaffade även information om sökanden genom en färdtjänstutredning rörande denna som handläggs inom samma sektion. Vid den samlade bedömningen av sökandens rörelsehinder framgick det att omfattningen av rörelsenedsättningen inte motiverade ett parkeringstillstånd, varför ansökan avslogs. Sedan sökanden överklagat beslutet infordrade länsstyrelsens handläggare ett läkarutlåtande i ärendet, med stöd av vilket länsstyrelsen prövade överklagandet. Dvs utan att ha träffat sökanden. Länsstyrelsen konstaterade vid sin prövning av ärendet att sökandens rörelsehinder var av en sådan omfattning att hon var berättigad till det sökta tillståndet. Ärendet återförvisades således till förvaltningen för förnyad handläggning. Då ärendet återkom till förvaltningen lämnades sökanden ett tillstånd för en tid av tre månader det vill säga för den period som erfordrades för att komplettera ärendet med ytterligare ett läkarutlåtande. Detta läkarutlåtande, som utfärdades av dr BB, specialist inom det aktuella sjukdomsområdet gav i motsats till det av länsstyrelsen begärda yttrandet stöd för förvaltningens uppfattning att rörelsehindret inte var av den omfattningen att det motiverade det sökta tillståndet.

text: Detta tillsammans med det intryck som handläggaren fått vid det personliga mötet och andra kontakter med sökanden ledde till att ansökan om nytt tillstånd att gälla efter tremånadsperiodens utgång avslogs. Handläggarens uppfattning i ärendet förstärktes dessutom av att sökanden i skrivelse förklarat att en gångsträcka om 150 meter inte är något problem och att hon regelbundet tar promenader. Avslagsbeslutet har överklagats till länsstyrelsen som fortfarande ansett att klaganden skall beviljas ett parkeringstillstånd och ånyo återförvisat ärendet till förvaltningen för förnyad handläggning. I de fall en kommuns beslut i ärenden av detta slag återförvisas av länsstyrelsen har kommunen, om den kvarstår vid sin uppfattning, möjlighet att överlämna ärendet till Vägverket för slutligt avgörande. Då förvaltningen vidhåller sin uppfattning i ärendet, med stöd av intyg från dr BB samt med övriga uppgifter som framkommit av sökanden själv, har ärendet överlämnats till Vägverket, som dock ännu inte hunnit behandla detsamma. Nämnden vill särskilt framhålla att handläggarna av dessa ärenden, med hänsyn till den stora ärendemängden, med tiden fått en stor vana vid att vid den personliga kontakten med sökanden kunna studera dennes sätt att röra sig och samtidigt genom att lyssna till den sökandes egen beskrivning av rörelsehindret kunna bedöma omfattningen av detsamma. Den personliga kontakten är således av avgörande betydelse för att rätt kunna handlägga dessa ärenden. Enligt nämndens uppfattning är det av stor vikt att handläggningen sker med noggrannhet och med hänsynstagande till likställighetsprincipen eftersom ett parkeringstillstånd har ett stort värde för den enskilde såväl ekonomiskt som praktiskt och påverkar även parkeringsmöjligheterna för stadens övriga bilister. Såvitt nämnden har kunnat konstatera vid sin genomgång av ärendets handläggning har detta handlagts på ett korrekt sätt.

text: AA kommenterade remissvaret samt riktade klagomål även mot Vägverket.

text: I beslut den 19 februari 2003 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Handläggningen av ärendet om parkeringstillstånd Inledningsvis vill jag upplysa om att jag inte tar ställning till frågan om AA är berättigad till parkeringstillstånd. Denna fråga prövas nu av Vägverket och JO:s granskning är inte avsedd att ersätta den prövning som kan ske i ordinarie instanser. JO bör inte heller föregripa en sådan prövning.

text: Enligt

text: 13 kap. 8 § trafikförordningen (1998:1276)

text: kan ett särskilt parkeringstillstånd utfärdas för rörelsehindrade personer. Frågor om parkeringstillstånd prövas som huvudregel av den kommun där den sökande är folkbokförd. Ett parkeringstillstånd skall gälla för en viss tid, dock längst tre år.

text: Enligt

text: 1 § lagen (1978:234)

text: om nämnder för vissa trafikfrågor skall frågor om parkeringstillstånd prövas av en kommunal nämnd. Beslut om parkeringstillstånd får enligt 6 § överklagas hos länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut får överklagas hos Vägverket, vars beslut inte får överklagas.

text: En huvudfråga i detta ärende är vilken betydelse länsstyrelsens återförvisningsbeslut den 7 december 2001 haft för ärendets fortsatta handläggning hos nämnden. Det gäller främst huruvida nämnden med anledning av länsstyrelsens beslut utan vidare utredning och prövning haft att utfärda ett parkeringstillstånd enligt AA:s ansökan.

text: En överinstans kan visa åter ett ärende till den beslutande myndigheten av olika i beslutsskälen redovisade anledningar. Om grunden endast är, att utredningen bör kompletteras, uppkommer inga problem när det gäller underinstansens bundenhet av överinstansens beslut. Underinstansen kan självständigt bedöma saken på grundval av tillkommande material.

text: Annorlunda ter det sig om återförvisningsbeslutet ger uttryck för en annan åsikt i en sakfråga och motiveringen kan sägas innefatta en anvisning till den lägre myndigheten om hur den bör besluta i sak.

text: I ett tidigare JO-ärende (JO 1992/93 s. 238) har JO prövat frågan om myndigheters bundenhet av en besvärsmyndighets i samband med återförvisning företagna sakprövning. JO Ragnemalm uttalade bl.a. följande.

text: Oavsett anledningen till återförvisningen måste huvudregeln vara, att besvärsinstansens sakprövning, sådan den kommer till uttryck i beslutsmotiveringen (– – – ), skall godtas av beslutsmyndigheten, då denna senare meddelar sitt beslut. Den reservationen bör dock tillfogas, att särskilda skäl undantagsvis kan medföra, att huvudregeln genombryts. Skulle efter återförvisningen ny utredning ha tillkommit eller nya omständigheter ha framkommit, vilka rimligen skulle ha medfört ett annat ställningstagande från överklagandeinstansens sida, om de tidigare varit kända, bör underinstansen vara oförhindrad att avvika från den i återförvisningsbeslutet redovisade bedömningen. Detsamma gäller, om besvärsmyndigheten gjort sig skyldig till en uppenbar felbedömning. Det är dock fråga om situationer som påminner om dem som motiverar att resning beviljas i lagakraftvunna beslut (jfr resningsgrunderna ”nya omständigheter och bevis” och ”uppenbart oriktig rättstillämpning”). Även om underinstansen således inte kan sägas vara ”formellt bunden” av det ställningstagande i sakfrågan som görs i återförvisningsbeslutets motivering, ligger det, som regeringsrätten betonat, ”självfallet – – – i instansordningens natur att underinstansen, om särskilda skäl inte talar däremot, godtar överinstansens bedömning” (RÅ 1979 1:95). Jag har inte någon annan uppfattning än den som JO Ragnemalm sålunda gett uttryck för.

text: Av länsstyrelsens motivering till beslutet den 7 december 2001 framgår klart att det var styrkt att AA hade ett sådant rörelsehinder som förutsätts för parkeringstillstånd. En anledning till att ansökningen inte uttryckligen förklarades beviljad kan antas vara, att själva tillståndet ansågs böra meddelas av samma myndighet, tekniska nämnden, som enligt bestämmelserna har att utfärda skriftligt bevis om tillstånd. Vid angivna förhållanden och mot bakgrunden av vad som nyss har sagts om beslutsmyndighetens bundenhet har det, enligt min mening, ålegat tekniska nämnden att utan vidare prövning meddela tillståndet och utfärda bevis om detta. Nämnden kunde också ha överklagat länsstyrelsens beslut till Vägverket.

text: Som framgår av utredningen har nämnden visserligen med anledning av länsstyrelsens beslut meddelat ett tillstånd, men endast för tre månader. Under denna tid inhämtade nämnden ett kompletterande läkarintyg för att ”klarlägga huruvida Länsstyrelsen eller förvaltningen gjort en korrekt bedömning av ärendet”. Därefter har nämnden, efter en ny ansökan från AA, på nytt prövat de förhållanden som tidigare prövats av länsstyrelsen.

text: Tillståndsfrågan prövas för närvarande av Vägverket och är således ännu inte avgjord.

text: Nämndens handläggning har enligt min mening på ett onödigt sätt fördröjt ärendets slutliga avgörande till men för AA. Jag är sålunda kritisk till nämndens handläggning och förutsätter att nämnden vidtar åtgärder för undvikande av liknande fel i framtiden. Felaktiga uppgifter i ett färdtjänstärende och utelämnande av uppgifter i ett beslut om färdtjänst Vad AA anfört angående felaktiga uppgifter i färdtjänstärendet är för opreciserat för att kunna ligga till grund för en utredning.

text: Enligt

text: 20 § förvaltningslagen (1986:223)

text: skall ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Skälen får dock utelämnas helt eller delvis bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till skyddet för enskilds personliga förhållanden. Vad AA anfört angående utelämnande av uppgifter i beslutet den 17 april 2002 föranleder mot bakgrund härav inte någon åtgärd från min sida.

type: avgorande


nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)
Förhör
Omplacering

title: Placering av samtliga intagna på en avdelning i en kriminalvårdsanstalt i avskildhet m.m.

text: Anmälningar m.m.

text: AA anförde i två anmälningar mot Kriminalvården, vilka kom in till JO den 12 respektive den 16 januari 2007, bl.a. följande. Den 4 januari 2007 placerades samtliga 32 intagna på avdelning C i anstalten Norrtälje i avskildhet enligt

text: 50 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) med hänvisning till att det fanns misstanke om otillåten telefonutrustning på avdelningen. Under den tid AA var avskildhetsplacerad med stöd av denna bestämmelse hölls inte något förhör med honom. Avskildhetsplaceringen hävdes den 8 januari 2007, och samtliga intagna placerades i avskildhet enligt 20 § kriminalvårdslagen. Kriminalvården hänvisar i det beslutet om avskildhet till ”utredningsåtgärder som styrker misstankar om otillåten tel.utrustning finns inom anstalten”. Under avskildhetsplaceringens första dag visiterades AA:s bostadsrum flera gånger och han kroppsvisiterades, utan att någon otillåten utrustning påträffades. Under den tid han var placerad i avskildhet enligt 50 § kriminalvårdslagen förvägrades han vistelse utomhus. AA bifogade tre beslut rörande avskildheten till sin anmälan.

text: I detta ärende har också handlagts två anmälningar till Justitiekanslern (JK) rörande bl.a. besluten om avskildhet, vilka anmälningar överlämnats hit med hänvisning till det pågående ärendet här. Det gäller anmälningar dels från BB (J.K:s dnr 238-07- 21), dels från CC (J.K:s dnr

text: ). I BB:s anmälan till JK togs klagomål upp rörande bl.a. samma förhållanden som AA anmält till JO. Med anledning av att JO hade påbörjat en utredning beträffande AA:s klagomål fann JK inte anledning att vidta någon ytterligare åtgärd med anledning av BB:s anmälan. I CC:s ärende överlämnade JK tillsammans med anmälan Kriminalvårdens yttrande över CC:s anmälan till JK. Inga särskilda utredningsåtgärder har företagits hos JO i något av ärendena.

text: Utredning

text: Delar av AA:s behandlingsjournal inhämtades och granskades. Anmälningarna remitterades därefter till Kriminalvården för yttrande. I sitt svar anförde myndigheten (huvudkontoret), genom stf generaldirektören DD, bl.a. följande.

text: Sakförhållanden m.m.

text: Kriminalvården har inhämtat utredning från anstalten Norrtälje och Region Stockholm. Av utredningen har följande framkommit. Försvarligheten av ett så omfattande ingripande bygger helt på att åtgärden står i proportion till faran som undanröjs. När det gäller innehav av otillåten kommunikationsutrustning finns historiskt ett styrkt samband med väpnade fritagningar, narkotikahandel, beställning av mord och annan planering av grov brottslighet. Således måste Kriminalvårdens och det allmännas intresse av att brottslighet hindras, i vart fall under verkställighet av fängelsestraff, väga tyngre än intagnas intresse av att undergå temporär avskildhetsplacering. Dessutom är en säker verkställighetsmiljö, fri från narkotika och brottsplanering, till gagn även för den som verkställer sitt fängelsestraff med en önskan om återanpassning. Av varandra oberoende uppgifter (bl.a. teknisk spaning) indikerade att mobiltelefoner fanns inom anstaltsområdet. Tidpunkter och andra iakttagelser gjorde att den misstänkta kretsen kunde begränsas till avdelning C, en s.k. normalavdelning bestående av 32 platser som bygger på att hela gruppen skall kunna vistas i gemensamhet. Erfarenhetsmässigt vet man att otillåtet mobiltelefoninnehav hanteras så att en större krets delar på en telefon; i vissa fall förekommer att intagna har eget telefonkort som sedan används i den gemensamma telefonen. Det fanns i här aktuellt fall inte skäl att anta att saken skulle förhålla sig på annat sätt än det vanligen förekommande sättet. Bedömningen initialt blev därför att samtliga intagna på avdelningen behövde placeras i avskildhet enligt 50 § KvaL för utredning. Sådant beslut fattades den 4 januari. Förhör påbörjades i anslutning till att placeringsbesluten fattades, men sattes inte ned i skrift förrän i ett senare skede. För en av de intagna hävdes avskildhetsplaceringen omedelbart sedan det klarlagts att han inte direkt kunde bindas till otillåtet bruk av mobiltelefon. Under pågående utredning framkom även fortsättningsvis indikationer på otillåten utrustning, bl.a. förekom mobifinderutslag som indikerade att illegal telefonutrustning fanns. Vistelsen enligt 50 § KvaL fortgick till den 8 januari 2007. P.g.a. anstaltens byggnadstekniska utformning och av logistiska skäl var det inte möjligt att under den tiden medge utevistelse i enlighet med 13 § KvaL, då detta skulle ha omöjliggjort den begränsning av kommunikationsmöjligheten mellan de intagna som var nödvändig. Den 8 januari hade man ännu inte säkerställt att det inte fanns någon otillåten telefoniutrustning kvar. Anstalten bedömde därför att det var nödvändigt att även fortsättningsvis avskilja berörda kvarvarande intagna på avdelning C. Placeringarna övergick därför till placeringar enligt 20 § 1 st 1 p KvaL. När placeringarna övergick till placeringar enligt 20 § 1 st 1 p KvaL medgavs promenader för de berörda i så snabb takt som detta var möjligt. För att kunna bereda så många intagna som möjligt så stor lättnad som möjligt (21 § KvaL) bestämdes promenadtiden till 30 minuter. Den 10 januari 2007, då man var förhållandevis säker på att det inte fanns någon otillåten telefoniutrustning, hävdes avskildhetsplaceringarna. I kompletterande skrivelse från kriminalvårdsinspektören EE framgår följande. Avskildheten inleddes i anslutning till normalöppningstid på morgonen den 4 januari. Efter att sedvanliga morgonrutiner avklarats inleddes arbetet med visitationer av personer och celler. Med avbrott för lunch och middag pågick visitationerna och förhören fram till dess att kvällsrutinerna inleddes vid 19-tiden. Arbetet organiserades med utgångspunkten att visitationsarbetet skulle utföras av den mest skickade personalen och att övertid inte skulle tas ut. Avsikten var att säkerställa att otillåten kommunikationsutrustning hittades eller att det kunde

text: fastställas att sådan inte längre fanns. Samtidigt bedrevs spaning med mobifinder, som ger utslag vid telefonikommunikation. Visitationsarbetet och förhör fortsatte den 5 januari. Samma dag indikerade mobifinderutslag telefoniaktivitet i någon av cellerna. Under trettonhelgen den 6–7 januari påträffades ett SIM-kort i en av cellerna. Då utredningen dittills visade att otillåten telefoniutrustning fortfarande sannolikt fanns kvar inom C-avdelningen förlängdes besluten om placering i avskildhet, men då enligt 20 § KvaL.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt 13 § KvaL skall intagen ha möjlighet att dagligen vistas utomhus minst en timme om inte synnerligt hinder möter däremot. Enligt 20 § första stycket 1 KvaL får en intagen hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet eller föreliggande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom. Ett beslut om avskiljande skall enligt tredje stycket omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst var tionde dag. Den som med stöd av bestämmelsen hålls avskild från andra intagna skall enligt 21 § få den lättnad i avskildheten som är möjlig. Innan beslut om avskildhet enligt 20 § meddelas och vid omprövning av sådant beslut skall enligt 22 § de omständigheter utredas som inverkar på frågans avgörande. Protokoll skall föras över vad som kommit fram vid sådan utredning. I 49 § KvaL finns en erinran om att bestämmelser om att den villkorliga frigivningen kan skjutas upp finns i

text: 26 kap.

text: och

text: 7 §§

text: brottsbalken

text: . Enligt samma bestämmelse får en intagen som bryter mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten tilldelas en varning. Under utredningen av frågor som avses i 49 § får en intagen enligt 50 § tillfälligt hållas avskild från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte skall äventyras. Åtgärden får inte bestå längre än fyra dygn. Kan den intagne inte hållas avskild på anstalten, får han placeras i allmänt häkte, om detta är lämpligare än att han förs över till en annan anstalt. Den intagne skall få den lättnad i avskildheten som är möjlig. Frågor enligt 49 § skall enligt 51 § avgöras skyndsamt. Innan beslut om varning meddelas skall förhör hållas med den intagne. Över vad som förekommit vid förhör och annan undersökning skall föras protokoll. Enligt 4 kap. 24 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (

text: KVFS 2006:26

text: , numera 2008:3, JO:s anm.) skall rapport upprättas vid misstanke om att den intagne brutit mot vad som gäller för verkställigheten om det inte anses uppenbart obehövligt. Enligt de allmänna råden härtill skall av rapporten framgå bland annat tidpunkt och plats för händelsen, en utförlig beskrivning av händelsen/händelseförloppet, vilken/vilka som varit närvarande, eventuella iakttagelser/upplevelser av den/de inblandade, bakgrundsfakta som till exempel tidpunkt för senaste visitation av ett utrymme och vidtagna åtgärder med anledning av händelsen. Av 4 kap. 25 § anstaltsföreskrifterna följer att förhör skall hållas med den intagne vid misstanke om att den intagne brutit mot vad som gäller för verkställigheten. Vid förhöret skall vittne närvara om inte ärendet är brådskande och något vittne inte finns att tillgå. Anledningen till att vittne saknas skall dokumenteras. Av de allmänna råden till bestämmelsen framgår att förhör skall hållas skyndsamt i samband med att intagen har placerats i avskildhet på grund av misstanke om eller konstaterad misskötsamhet. Detta gäller oavsett följderna av den eventuella misskötsamheten. I samband med förhöret skall den intagne om möjligt få ta del av den rapport som ligger till grund för beslut om avskildhet. Om innehållet inte bedöms kunna lämnas ut till den intagne bör man i allmänna ordalag redogöra för orsakerna till avskildheten. Enligt 8 kap. 2 § anstaltsföreskrifterna skall frågan om meddelande av varning enligt 49 § KvaL prövas i anslutning till misskötsamheten. Enligt de allmänna råden härtill

text: bör bland annat innehav av otillåten telefonutrustning föranleda att varning meddelas. Enligt 8 kap. 3 § anstaltsföreskrifterna skall anstalten, vid misstanke om misskötsamhet, skyndsamt utreda det inträffade. Vid det förhör som enligt 51 § KvaL skall hållas med den intagne skall vittne närvara, om det inte brådskar och vittne inte finns att tillgå. För det fall vittne inte är närvarande skall orsaken därtill dokumenteras. Enligt de allmänna råden skall utredningen vara så fullständig som möjligt. Eventuella oklarheter skall redas ut. Utredningen skall bedrivas noggrant och objektivt, och omständigheter som talar till den intagnes förmån skall noga redovisas. Den intagne bör få ta del av utredningsmaterialet senast vid förhöret. Om materialet inte kan lämnas ut på grund av sekretess bör innehållet redogöras för i allmänna ordalag. Efter utredning skall enligt 8 kap. 4 § anstaltsföreskrifterna beslut fattas i saken. Beslutet får endast grundas på omständigheter som den intagne hörts om. Enligt 20 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om journal (

text: KVFS 2006:14

text: , numera 2008:11, JO:s anm.) skall anteckningar föras löpande. I journalen skall införas alla beslut som har fattats, viktiga händelser samt väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder om klienten. Även uppgifter om omständigheter i övrigt som är av betydelse för vistelsen i häkte eller under verkställigheten skall antecknas.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Innehav av otillåten kommunikationsutrustning utgör ett sådant brott mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten att det i sig kan aktualisera bestämmelserna i 49–51 §§ KvaL. En första fråga är då om bestämmelsen går att tillämpa på det sätt som skett i förevarande fall, dvs. att en intagen som inte kan uteslutas från delaktighet i misskötsamheten avskiljs, eller om det krävs konkret misstanke riktad direkt mot en eller flera intagna för att kunna avskilja dessa. I förarbetena till 50 § KvaL anfördes att bestämmelsen skulle kunna tilllämpas om sprängmedel eller narkotika påträffats inom anstalten och det för utredningens skull är nödvändigt att hindra de intagna som kan misstänkas vara inblandade att kommunicera med varandra (

text: prop. 1975/76:165

text: sid. 20). I ett beslut den 21 augusti 1979 (refererat i JO:s ämbetsberättelse 1980/81 sid. 253) anförde JO att en förutsättning för en tillämpning av 20 och 50 §§ KvaL är att föreliggande omständigheter pekar i riktning mot en viss eller vissa intagna. JO ansåg att även om det kunde befaras att ett flertal intagna på avdelningen var inblandade i de rymningsförberedelser som där var fråga om kunde misstanke om inblandning knappast avse samtliga intagna på avdelningen, som då var fler än 50. I beslut den 16 maj 1997 (dnr 1794-1996) delade JO dåvarande Kriminalvårdsstyrelsens bedömning att 50 § KvaL kunde tillämpas för att avskilja samtliga intagna på en avdelning med ett tiotal intagna där ingen kunde uteslutas från misstanke om delaktighet i det i ärendet aktuella sabotaget (utlösande av ett larm). I beslut den 23 september 2004 (dnr 2751-2003) fann JO att beslut om att avskilja samtliga intagna på en avdelning efter att ett larm utlösts två gånger samma dag möjligen skulle kunna beslutas med stöd av 50 § KvaL. Kriminalvårdskommittén anför i sitt betänkande (

text: SOU 2005:54

text: ) att 50 § KvaL är restriktivt utformad och menar att en förutsättning för att ett avskiljande skall få ske med stöd av bestämmelsen är att omständigheterna pekar mot en viss eller vissa intagna. Kommittén anför vidare att det är tveksamt om bestämmelsen kan användas för att avskilja fler intagna än i 1997 års JO-beslut (sid. 477). Av det anförda framgår att rättsläget inte är helt entydigt. Det torde vara klart att det krävs någon form av misstanke mot en intagen för att denne skall kunna avskiljas med stöd av 50 § KvaL. Hur konkret denna misstanke skall vara är dock oklart och det måste rimligen bero på bland annat hur många intagna och vilken typ av misstanke det är fråga om. JO:s beslut från 1979 rörde ett rymningsförsök från en

text: stor avdelning där det skett åverkan på ett galler och där ett bågfilsblad hittats vid visitation, medan beslutet från 1997 rörde en liten avdelning där samtliga intagna kunde tänkas vara inblandade. I det nu aktuella fallet är det fråga om en avdelning som storleksmässigt ligger emellan de båda andra och fråga är om förekomsten av en mobiltelefon som enligt Kriminalvårdens erfarenhet normalt används av flera intagna. Kriminalvården gör mot denna bakgrund bedömningen att omständigheterna pekade på att samtliga inblandade kunde misstänkas för inblandning och att anstalten således torde ha haft grund för sin tillämpning av 50 § KvaL. I sammanhanget bör noteras att fråga inte är om något kollektivt beslut. Individuella beslut har fattats för samtliga intagna. Att dessa är utformade på ett likartat sätt beror på att de grundar sig på samma lagrum och samma omständigheter. Det bör vidare noteras att för en av de intagna hävdes avskildhetsplaceringen i princip omgående då det kunde konstateras att denne inte hade någon beröring med det otillåtna innehavet. Fråga är härefter om 20 § första stycket 1 kan tillämpas på det sätt den gjordes vid beslutet om avskildhet den 8 januari 2007. Först kan noteras att bestämmelsen i och för sig kan tillämpas på en grupp intagna under förutsättning att det fattas beslut på individuell basis (JO:s beslut den 14 november 2006, dnr

text: ). För att avskildhet med stöd av denna bestämmelse – och här torde det vara momentet om föreliggande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa som är aktuellt – skall kunna beslutas torde emellertid krävas att det föreligger en konkret risk för våld eller hot baserat på tillförlitliga uppgifter (

text: prop. 1975/76:165

text: sid. 21 jfr med

text: prop. 1980/81:1

text: sid. 17). Det framgår vare sig av anstaltens beslut eller av utredningen i övrigt att det har förelegat någon sådan risk. Beslutet att placera AA i avskildhet med stöd av 20 § KvaL torde således vara felaktigt. Anstalten kan inte undgå kritik härför. I sammanhanget bör dock noteras att regeringen i lagrådsremissen Några ändringar i kriminalvårdslagstiftningen den 10 maj 2007 föreslår att 17 § KvaL skall ändras på så sätt att det blir möjligt att avskilja samtliga eller vissa intagna från varandra om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen eller säkerheten i anstalten. Kriminalvården har ingen anledning att ifrågasätta anstaltens uppgifter om möjlighet för de intagna att vistas utomhus. Vad slutligen gäller förhöret av AA uppger anstalten att de intagna började förhöras i anslutning till att besluten om avskildhet fattades men inte sattes ned i skrift förrän i ett senare skede. Kriminalvården kan inte se att detta förfaringssätt i sig strider mot bestämmelserna i KvaL, anstaltsföreskrifterna eller journalföreskrifterna. Av AA:s behandlingsjournal framgår emellertid inte annat än att han förhördes den 9 januari, det vill säga då avskildheten hade pågått i fem dagar. Detta är inte förenligt med det skyndsamhetskrav som gäller. Förhöret hölls dessutom efter den tid då förutsättningar för avskildhetsplacering av AA enligt vad som anförts torde föreligga. Inte heller för detta kan anstalten undgå kritik. Upplysningsvis meddelas att bland annat den här aktuella händelsen, efter klagomål av en annan intagen på avdelningen, är under granskning av JK i JK:s ärende 1788- 07-21. Kriminalvården skall yttra sig till JK senast den 15 juni 2007 (Kriminalvårdens dnr 05-2007-8357). – – –

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: CC, som också var intagen i anstalten Norrtälje, klagade till JK över att anstalten systematiskt beslutar om kollektiva isoleringar med stöd av 20 och 50 §§ kriminalvårdslagen. Enligt CC ignorerar anstalten Norrtälje bestämmelser om bl.a. utredning, protokollföring, journalföring och individuell prövning. Trots att han skött sin anstaltsvistelse hade han gång på gång placerats i avskildhet enbart på den grunden att han inte kunde uteslutas från misstanke. CC redogjorde för fyra

text: tillfällen där hela avdelningen placerats i avskildhet: den 4 februari 2006 då det fanns misstanke om otillåten telefonutrustning, den 10 september 2006 då en misshandel ägde rum på promenadgården, den 5 december 2006 då en intagen misshandlades inne på avdelningen och den 4 januari 2007 då det fanns misstanke om otillåten telefonutrustning. I samtliga dessa fall borde anstalten, enligt CC, genom enkla åtgärder ha kunnat utesluta intagna från misstanke i stället för att placera samtliga intagna i avskildhet.

text: Kriminalvården (huvudkontoret), genom stf generaldirektören DD, anförde i sitt yttrande beträffande CC:s klagomål bl.a. följande.

text: Sakförhållanden m.m.

text: CC har anfört att anstalten Norrtälje systematiskt och kollektivt isolerat intagna och därvid ignorerat gällande bestämmelser om protokollföring, utredning, förhör, journalföring, objektivitet, proportionalitet och individuell prövning. Huvudkontoret har inhämtat utredning från anstalten Norrtälje och Region Stockholm. Av utredningen framgår att beslut om att placera CC i avskildhet har fattats vid fem tillfällen under perioden den 4 februari 2006–den 8 januari 2007. Vid de fyra första tillfällena grundades besluten på

text: 50 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) och vid det sista tillfället – som fattades i anslutning till att avskildheten enligt beslutet den 4 januari 2007 upphörde – enligt 20 § första stycket 1 KvaL. För respektive tillfälle framgår följande.

text: Avskiljandet den 4–8 februari 2006 Beslut om avskiljande fattades efter att det framkommit en tydlig misstanke om innehav av otillåten telefonutrustning på den avdelning CC var intagen. Vid tidpunkten för beslutet kunde ingen intagen uteslutas från misstanke om innehav. Rapport skrevs den 4 februari och förhör hölls den 5 februari 2006. CC uppgav i förhöret att han ansåg att det var omotiverat att besluta om avskildhet för samtliga intagna.

text: Avskiljandet den 10–13 september 2006 Beslut om avskiljande fattades på grund av att en intagen, som förmåtts gå fram till staketet mellan paviljongerna B och C, fick upphettad olja kastad över sig av andra intagna och att anstalten bedömde att ett antal intagna var direkt eller indirekt inblandade i händelsen. Ingen intagen på de berörda avdelningarna kunde vid beslutstillfället uteslutas från misstanke om delaktighet. Rapport skrevs den 10 september och förhör hölls den 13 september. Vid förhöret avböjde CC att uttala sig utan närvaro av advokat.

text: Avskiljandet den 5–7 december 2006 Beslut om avskiljande fattades efter att en intagen på avdelningen blivit misshandlad. Ingen av de intagna kunde uteslutas från direkt eller indirekt medverkan i händelsen. Rapport skrevs den 5 december och förhör hölls den 7 december 2006. CC ville inte delta i förhöret. Av rapporten framgår att, som CC uppger, det är riktigt att två vårdare såg att en viss intagen slog en annan intagen. Vidare framgår att själva slagsmålet hade föregåtts av en händelse på avdelning Cl där misshälligheter mellan intagna uttrycktes. Anstalten gjorde mot den bakgrunden bedömningen att ingen på avdelningen kunde uteslutas från direkt eller indirekt medverkan.

text: Avskiljandet den 4–8 januari 2007 Beslut om avskiljande fattades efter att det framkommit misstanke om innehav av otillåten telefonutrustning på den avdelning CC var intagen. Vid tidpunkten för beslutet kunde ingen intagen uteslutas från misstanke om hantering eller innehav av utrustningen. Rapport skrevs den 4 januari och förhör hölls den 10 januari. Vid förhöret hade CC inget att säga. – Rapporten innehöll bland annat följande formulering: ”Placeringen kommer att kvarstå så länge som behövs för att säkerställa att ingen otillåten telefonutrustning finns kvar. Således kan tiden bli såväl längre som kortare än fyra dagar. Denna metod kommer vi att använda oss av fr.o.m. nu vid misstanke om otillåtet innehav som inte kan utredas med enklare medel.”

text: Avskiljandet den 8–10 januari 2007 Beslut om avskiljande fattades samtidigt som beslut om att upphäva föregående avskiljande fattades. Beslutet grundades på att starka misstankar fanns om att otillåten telefonutrustning fanns inom den avdelning där CC var placerad och att den använts av intagna knutna till avdelningen. Vid tidpunkten för beslutet hade endast en intagen kunnat uteslutas från inblandning i handhavandet av den otillåtna utrustningen. Rapport och förhör var desamma som vid föregående avskiljande. Anstalten uppger vidare följande. Påståendet om bristande saklighet och objektivitet tillbakavisas, liksom påståendet om att det bland de intagna utvecklas ”poliser” som vaktar och straffar andra intagna. Det är inte något som personalen har uppmärksammat. Däremot är den avdelning där CC är intagen en tung avdelning där det – vilket framgår av ärendet – inte sällan förekommer incidenter. Det kan dock inte uteslutas att det mellan intagna finns personliga relationer där det kan uppstå olika former av krav. – Rapporten den 4 januari 2007 innehåller en olycklig formulering som skulle kunna tolkas som ett hot men som dock är formellt betydelselös. Något behov av åtgärder utöver fortsatt kompetensutveckling för de som har att författa rapporter eller arbeta med klientadministration behöver inte vidtas. Händelsen den 4–den 10 januari 2007 är, efter klagomål av annan intagen på samma avdelning, under granskning av JO i dennes ärende 173-2007.

text: Författningsbestämmelse

text: Se det bilagda yttrandet till JO under samma rubrik.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Vad gäller förutsättningarna för tillämpning av 50 och 20 §§ KvaL och händelsen den 4–10 januari 2007 gör Kriminalvården den bedömning som framgår av bifogat yttrande till JO. Kriminalvården finner således att anstalten när det gäller de två tillfällen det var fråga om att utreda förekomsten av otillåten telefoniutrustning haft fog för sina beslut enligt 50 § KvaL men inte för beslutet enligt 20 § KvaL den 8 januari 2007. Även våld eller hot mot medintagen utgör sådan misskötsamhet som kan medföra att varning meddelas (jfr de allmänna råden till 8 kap. 2 § anstaltsföreskrifterna). Under förutsättning att misstanke kan riktas mot samtliga intagna för delaktighet i en sådan händelse föreligger således förutsättningar för sådan tillämpning av 50 § KvaL som har skett. Bråk och andra incidenter på anstalterna beror många gånger på förhållanden mellan fler än de direkt inblandade intagna. Händelser kan vara initierade av andra än de konkreta gärningsmännen och även påverkas av saker som sker utanför anstalterna. Att analysera orsakerna bakom en incident, och därigenom få beslutsunderlag för bland annat disciplinpåföljder och omplaceringar, kan kräva mycket arbete. I synnerhet omplaceringar kan vara en grannlaga uppgift eftersom man måste undvika att skapa problem på den nya anstalten. En sådan analys kan kräva en omfattande

text: samverkan mellan olika enheter inom Kriminalvården. Allt detta är en följd av de allt mer komplicerade nätverksförhållandena bland kriminella. Anstalten uppger att det inte vid något av de två aktuella tillfällena gått att utesluta någon intagen på avdelningen från direkt eller indirekt inblandning i händelserna. Det är svårt att i efterhand, mot den bakgrund som tecknats ovan, ifrågasätta anstaltens bedömning av hur många och vilka intagna som behövt avskiljas under utredningarna. Kriminalvården kan därför inte se att det finns anledning att kritisera anstalten Norrtälje för tillämpningen av 50 § KvaL Det kan här noteras att avskildhet enligt denna bestämmelse är ett utredningsverktyg och inte en bestraffning; Att vissa intagna som varit avskilda slutligen inte meddelas varning, senareläggning eller blir föremål för annan åtgärd betyder således i sig inte att beslutet varit omotiverat. Om de lagliga förutsättningarna härför är uppfyllda – vilket Kriminalvården anser såvitt avser tillämpningen av 50 § Kval – ger lagstiftningen möjlighet att avskilja en intagen. Denna möjlighet är oavhängig hur många gånger den intagne tidigare har avskilts. Kriminalvården kan inte se att åtgärderna varit oproportionerliga. Vad gäller de här aktuella tillfällena har det vidare inte någon gång varit fråga om ett kollektivt beslut, utan individuella beslut har fattats för varje berörd intagen. Att besluten är utformade på ett likartat sätt beror på att de grundar sig på samma lagrum och samma omständigheter (jfr här rapporten den 4 januari 2007 som, med bortseende från att avskildhet med stöd av 50 § KvaL inte får vara längre än fyra dagar, mot denna bakgrund i och för sig kan anses vara olyckligt formulerad men inte lagstridig). Kriminalvården tillbakavisar således CC:s påstående om att Kriminalvården kollektivt och systematiskt isolerat intagna. Vid samtliga tillfällen har rapport skrivits samma dag som avskiljandena har skett. Förhör har, vid sidan av händelsen den 4–10 januari 2007, hållits mellan en och tre dagar efter beslut om avskiljande. Det får, med hänsyn taget till att fråga är om en avdelning med plats för 32 intagna av vilka flertalet avskilts från varandra, anses rymmas inom vad som kan anses vara skyndsam handläggning. CC:s övriga synpunkter på att anstalten Norrtälje ignorerar gällande bestämmelser är alltför svepande för att kunna bemötas av Kriminalvården. I fråga om vad CC i övrigt anfört om ordningen på avdelningen hänvisar Kriminalvården till vad anstalten uppgett. – – –

text: I beslut den 24 oktober 2008 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Beslut om placering i avskildhet m.m. En intagen har enligt 17 § kriminalvårdslagen normalt rätt till gemenskap med andra intagna under den tid då han eller hon är skyldig att ha sysselsättning. En intagens rätt till gemenskap får dock inskränkas bl.a. med stöd av bestämmelserna i

text: och

text: 50 §§

text: samma lag.

text: Av 50 § kriminalvårdslagen framgår att en intagen under utredning av allvarliga förseelser tillfälligt får hållas avskild från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte ska äventyras. Åtgärden får inte bestå längre än fyra dygn.

text: Jag vill inledningsvis understryka att en placering av en intagen i avskildhet är en mycket ingripande åtgärd, som enligt min mening bör användas med restriktivitet. Jag är dock väl medveten om att det för att säkerställa ordning och säkerhet inom

text: anstalten kan krävas att en eller flera intagna placeras i avskildhet. Ärenden om placering i avskildhet måste handläggas med största noggrannhet, och bedömningar ska göras i varje enskilt fall.

text: Av utredningen framgår att det den 4 januari 2007 fanns indikationer på att otillåten telefonutrustning fanns i anstalten och att den misstänkta kretsen kunde begränsas till de 32 intagna på avdelning C. Anstalten bedömde att samtliga 32 intagna behövdes placeras i avskildhet enligt 50 § kriminalvårdslagen och beslut fattades härom.

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheten har följt de regler som gäller för förfarandet. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Mot den bakgrunden finner jag inte anledning att närmare kommentera besluten om att avskildhetsplacera de intagna. När det gäller den omständigheten att anstalten beslutade att avskildhetsplacera avdelningens samtliga intagna kan dock anmärkas att en tillämpning av bestämmelsen i 50 § kriminalvårdslagen förutsätter att misstanken eller omständigheterna pekar mot en viss eller vissa intagna. I detta fall har Kriminalvården uppgett att misstanken pekade mot samtliga intagna och att således ingen kunde direkt uteslutas från misstankar. Jag finner inte anledning att rikta kritik mot myndigheten.

text: Av utredningen framgår att besluten om placering av de intagna enligt 50 § kriminalvårdslagen upphävdes den 8 januari 2007, det vill säga efter de maximalt tillåtna fyra dygnen, och ersattes med beslut om placering enligt 20 § kriminalvårdslagen. Kriminalvården har redogjort för när avskildhetsplaceringar får ske enligt denna bestämmelse. Som Kriminalvården framhållit i sitt yttrande måste det föreligga en konkret risk för någon av de omständigheter som anges i paragrafen. Någon sådan konkret risk har inte kommit till uttryck i anstaltens beslut. Den har inte heller dokumenterats i utredningen på annat sätt, och anstalten synes därför ha saknat underlag för besluten. Jag är synnerligen kritisk till anstaltens beslut att placera de intagna, bl.a. AA, i avskildhet enligt 20 § kriminalvårdslagen.

text: Som Kriminalvården framhållit får intagna numera, genom en ändring av 17 § kriminalvårdslagen som trätt i kraft den 1 april 2008 (SFS 2008:35), tillfälligt hållas avskilda från varandra om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen eller säkerheten i anstalten.

text: Förhör Kriminalvården har redogjort för bestämmelserna om förhör och utredning. Jag finner därför inte anledning att närmare redogöra för dessa. Av utredningen framgår beträffande AA att han förhördes först den 9 januari 2007. Jag delar Kriminalvårdens bedömning att det inte är förenligt med de krav på skyndsamhet som gäller för förhör. Syftet med en avskildhetsplacering enligt 50 § kriminalvårdslagen är bl.a. att ge möjligheter att utreda den misstänkta misskötsamheten. I bl.a. AA:s fall ägde förhöret rum efter det att

text: avskildhetsplaceringen enligt denna bestämmelse upphört. Jag är mycket kritisk till det inträffade. Såvitt avser CC:s klagomål framgår att han förhördes inom fyra dygn från avskiljandet. Anledning att rikta kritik mot Kriminalvården i den delen föreligger därför inte.

text: Utevistelser Enligt 13 § kriminalvårdslagen ska en intagen ha rätt att dagligen vistas utomhus minst en timme om inte synnerligt hinder möter däremot. Av utredningen framgår att det i den uppkomna situationen inte var möjligt att medge utevistelse i enlighet med denna bestämmelse. Jag finner inte anledning att rikta någon kritik mot Kriminalvården i denna del. Jag vill dock erinra om att det krävs synnerligt hinder för att inskränka utevistelserna och att åtgärder bör vidtas för att intagna i största möjliga mån ska få möjlighet till daglig utevistelse. Övrigt CC har hävdat att anstalten slentrianmässigt avskildhetsplacerar de intagna. Som exempel har han lämnat fyra exempel. Avskildhetsplaceringarna som pågick den 4–10 januari 2007 har jag kommenterat ovan. Jag finner inte anledning att närmare kommentera de övriga tillfällen han har nämnt.