avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Förhör Förundersökning Ombud/biträde/försvarare Underrättelse

title: Kritik mot Polismyndigheten Värmland och Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Karlstad, för handläggningen av en förundersökning där den misstänkte var under 18 år - uttalanden om rätten till försvarare

sammanfattning: En 17-åring pojke greps tidigt en lördagsmorgon av polisen misstänkt för bl.a. misshandel. Under lördagen hölls två förhör och efterföljande måndag hölls ytterligare ett förhör med pojken. Inte vid något av dessa förhör fanns någon vårdnadshavare, företrädare för socialtjänsten eller försvarare närvarande. Jag konstaterar att polisen först dröjde med att anmäla gripandet till åklagaren. Polis och åklagare har sedan också brustit i att underrätta och kalla vårdnadshavare och socialtjänst liksom i att säkerställa att pojken kunde biträdas av en offentlig försvarare vid förhören. Polis och åklagare förtjänar därför kritik.

text: Kritik mot Polismyndigheten Värmland och Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Karlstad, för handläggningen av en förundersökning där den misstänkte var under 18 år – uttalanden om rätten till försvarare

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Polismyndigheten Värmland. Hon uppgav bl.a. följande. På morgonen lördagen den 5 juli 2008 greps hennes son BB, som då var 17 år, misstänkt för misshandel m.m. Han anhölls senare samma dag. Varken hon eller företrädare för socialtjänsten underrättades om anhållandet utan hon fick reda på händelsen på annat sätt. Hon kontaktade då polisen och talade med utredningsmannen. Vidare hölls förhör med sonen utan att offentlig försvarare eller någon vårdnadshavare var närvarande. Först på morgonen den 7 juli fick socialtjänsten, via henne, kännedom om att BB hade frihetsberövats. AA var även missnöjd med polisens bemötande.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden K15690-08 och K15628-08 inhämtades och granskades. Av utredningen framkom följande. Tidigt på lördagsmorgonen den 5 juli 2008 greps BB i bostaden misstänkt för bl.a. misshandel av sin flickvän. Kl. 09.54 påbörjades förhör enligt

text: 24 kap. 8 § rättegångsbalken

text: , förkortad RB. Ytterligare förhör med BB hölls samma kväll och den 7 juli. Inte vid något av förhören fanns någon vårdnadshavare eller företrädare för socialtjänsten närvarande.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från kriminalinspektören CC som bl.a. uppgav att han innan det första förhöret frågade BB om han önskade en försvarare. BB

text: namngav då en advokat men sade att själva förhöret kunde hållas utan försvarare. Han förbisåg att kontakta socialtjänsten (enligt honom kan socialtjänsten kontaktas först vid en senare tidpunkt på lördagar) och vårdnadshavaren. Sedan det första förhöret hade hållits blev han kontaktad av BB:s mamma. Han var därefter inte inblandad i ärendet.

text: Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som anförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren DD) kom in med ett yttrande, till vilket hade fogats upplysningar från kriminalinspektörerna DD och CC (här utelämnade).

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande.

text: Vid polismyndighetens granskning av ärendet kan konstateras att den misstänkte, BB, vid tiden för gripandet var 17 år. Ärendet avser ett relationsbrott. Gripandet skedde kl. 06.40 den 5 juli 2008. BB infördes på polisstationen i Karlstad kl. 07.05 och insattes i arrest kl. 07.15 enl. beslut av vakthavande befälet EE. När personal vid polismyndighetens kriminaljour påbörjade sitt arbete på lördagsmorgonen tilldelades kriminalinspektör CC ärendet av polisiär förundersökningsledare DD. CC informerade sig i ärendet och påbörjande 24:8förhör kl. 09.54. Vid förhöret tillfrågades BB om han önskade biträde av offentlig försvarare. BB önskade försvarare och namngav en sådan men ansåg inte att dennes närvaro var nödvändig vid förhöret. CC uppger vidare att han förbisåg att underrätta socialnämnd och vårdnadshavare. Enligt polismyndighetens bedömning borde gripandet ha anmälts till åklagare i ett tidigare skede eftersom BB inte fyllt 18 år samt att ärendet rörde sig om ett relationsbrott. Åklagare ska leda förundersökningar av denna typ av brott enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (FAP), fördelningscirkuläret 403-5 respektive

text: RPSFS 2005:11

text: . Åklagaren har att ta ställning till förordnande av offentlig försvarare enligt 24 § lagen om unga lagöverträdare och underrättelse till vårdnadshavare enligt

text: 5 § samma lag

text: . Underrättelse till vårdnadshavare skall föregås av bedömning om underrättelse kan ske utan men för utredningen eller om det annars finns särskilda skäl mot det. Enligt 6 och 7 §§ i lagen om unga lagöverträdare ska socialnämnd genast underrättas. Vissa svårigheter att underrätta socialnämnd finns i de mindre kommunerna som inte har beredskap eller jourverksamhet. I det här fallet berörde det Sunne kommun som inte har personal i beredskap- eller jourverksamhet. Polismyndigheten är av uppfattningen att i det berörda ärendet borde polisens förundersökningsledare/arbetsledare på ett mera aktivt sätt förvissat sig om att ärendet föredragits för jourhavande åklagare samt att ovanstående frågor om beslut blivit besvarade. Även om åklagare har att fatta besluten åligger det utredare och polisiära förundersökningsledare/arbetsledare att väcka frågeställningarna i sin föredragning till åklagarna. I det pågående utvecklingsarbetet mellan polis och åklagare kommer polismyndigheten att verka för att frågor kring förundersökningsledningen tydliggörs med syfte att tillskapa ett mer aktivt förundersökningsledar- och arbetsledarskap. Polismyndigheten Värmland bedriver för närvarande ett utvecklingsarbete i linje med det ”nationella utredningskonceptet” med bl.a. en förstärkt förundersökningsledarskap vid myndighetens kriminaljour. Alla förundersökningsledare vid kriminaljouren, utom en, har genomgått central förundersökningsledarutbildning. Metodutveckling och kvalitetskontroll i dessa frågor sker under ledning av en särskilt utsedd samordnande chef. Vår uppfattning är att de relaterade misstagen inte ska upprepas.

text: Polismyndigheten beklagar att AA upplevt mötet med polisen i det här avseendet på ett negativt sätt. AA:s påståenden om otrevligt eller klandervärt bemötande kan dock polismyndigheten inte bedöma. Polismännen ställer sig frågande till framförd kritik. De är erfarna och har inte tidigare fått klagomål riktade mot sig. I sammanhanget kan nämnas att polismyndigheten har påbörjat ett värdegrundsarbete som generellt lyfter frågor om bemötande och förhållningssätt både mot allmänhet och internt inom polisen.

text: I ett kompletterande yttrande anförde polismyndigheten (länspolismästaren DD) beträffande de förhör som hölls med BB på kvällen den 5 och 7 juli följande.

text: Det första av dessa förhör skedde 2008-07-05, kl. 21.20 på uppdrag av beredskapsåklagare FF. Förhörsledare var GG. GG uppger att han inte kommer ihåg alla detaljer kring förhöret. Han är förvissad om att han inte fick direktiv av åklagaren eller polisiär arbetsledare om att vårdnadshavare och socialtjänst skulle kallas till förhöret. Det är först nu han reflekterar över att den misstänkte var under 18 år. Det andra förhöret hölls 2008-07-07, kl. 20.13 på uppdrag av åklagare HH. Förhörsledare var JJ. JJ säger sig inte minnas något kring ärendet. Av historiken i ärendet framgår att flera åklagardirektiv lämnats men inga av dessa innehåller uppdrag om att kalla vårdnadshavare eller socialtjänst till förhören. Det finns heller inga anteckningar på aktomslag eller anteckningar i akten som ger besked om detta. Polismyndighetens bedömning är att det beklagligtvis skett upprepade misstag i detta avseende. Som framgår av vårt tidigare yttrande har Polismyndigheten Värmland vidtagit en del åtgärder för att stärka upp arbetsledning och polisiär förundersökningsledning. Med hänsyn till de brister i handläggningen som uppdagats nu har polismyndigheten gett den samordnande förundersökningsledaren uppdraget att skapa rutiner vid kriminaljouren som säkerställer att regelverket beträffande unga lagöverträdare följs fullt ut.

text: Sedan AA kommenterat remissvaren inhämtades handlingar i Åklagarmyndighetens, åklagarkammaren i Karlstad, ärende AM-75925-08 och i Värmlands tingsrätts mål B 2580-08.

text: Mot bakgrund av vad som framkommit i utredningen remitterades ärendet härefter till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som anförts i anmälan till JO.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande vice riksåklagaren KK) kom in med ett yttrande, till vilket hade fogats upplysningar från chefsåklagaren LL samt kammaråklagarna HH och MM (här utelämnade).

text: KK redovisade inledningsvis bakgrunden till ärendet enligt följande.

text: Efter begäran av handläggande åklagaren har Värmlands tingsrätt i juni förordnat en offentlig försvarare åt BB med anledning av att denne var misstänkt för misshandel i maj 2008. Polisen har lördagen den 5 juli 2008 klockan 06.40 gripit BB såsom misstänkt för misshandel och skadegörelse samma natt. Gärningarna var riktade mot BB:s flickvän. Polisen har hållit förhör jämlikt

text: 24 kap. 8 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) med BB samma dag klockan 09.54. Förhöret har avslutats klockan 10.50. Innan förhöret påbörjades har BB, enligt polisen, informerats om rätten till försvarare och tillfrågats om önskemål på försvarare. BB har namngett en försvarare men uppgett att förhöret kunde hållas utan närvaro av försvararen.

text: Polisen har anmält gripandet till jourhavande åklagare klockan 11.30. Jouråklagaren har klockan 11.40 beslutat att anhålla BB såsom på sannolika skäl misstänkt för misshandel och skadegörelse. Grunden för anhållningsbeslutet har angetts vara kollusions- och recidivfara. Jouråklagaren har också beslutat att ålägga BB restriktioner. Jouråklagaren har samma dag anmält till Värmlands tingsrätt att BB var i behov av en offentlig försvarare. Jouråklagaren har vidare samma dag klockan 14.15 beslutat att anhållningsbeslutet ska kvarstå. Av tvångsmedelsblankettens baksida framgår det att jouråklagaren lämnat direktiv till polisen bestående i att vittnena, om möjligt, skulle identifieras och förhöras samt att målsägandens moder skulle förhöras. Därefter skulle en ny åklagarkontakt tas. Målsägandens moder har hörts samma dag klockan 13.26. Två vittnen har förhörts på kvällen den 5 juli. Jouråklagaren har upplyst att hon inte minns vilka diskussioner hon haft med polisen angående kontakt med sociala myndigheter och vårdnadshavare. Jouråklagaren har emellertid som rutin att alltid påminna polisen om att socialtjänsten och vårdnadshavare ska underrättas så fort en minderårig är frihetsberövad. Av handlingarna framgår det att BB har förhörts vid ytterligare två tillfällen, nämligen dels den 5 juli klockan 21.20, dels den 7 juli klockan 20.13. Vid förhöret den 5 juli har BB på nytt tillfrågats om han önskade försvarare. BB har då uppgett att han önskade den han haft tidigare och om inte det var möjligt godtog han den rätten förordnade. En offentlig försvarare har inte varit närvarande vid något av förhören. Enligt uppgift från polisen ska förhöret den 5 juli ha hållits på uppdrag av jouråklagaren FF. Jouråklagaren FF synes inte ha dokumenterat sitt direktiv i åklagarakten. Målsäganden har förhörts vid tre tillfällen, nämligen den 5 juli klockan 06.35, och klockan 21.22 samt den 7 juli klockan 15.41. På morgonen måndagen den 7 juli övertog den handläggande åklagaren ärendet eftersom BB redan pågick i ett ärende på åklagarens tjänst (tidigare nämnd misshandel i maj). Åklagaren tog omgående kontakt med socialtjänsten i Sunne kommun och informerade om de brott för vilka BB var misstänkt. Vidare har alternativ till häktning diskuterades. Åklagaren har också kontaktat den offentlige försvararen och informerat denne om att BB var anhållen. Åklagaren har bedömt att det förelåg kollusions- och recidivfara och har ansett att det fanns synnerliga skäl för häktning för vilka hon har redovisat. Åklagaren har under den 7 juli haft ett flertal samtal med socialtjänsten som ansåg att det var nödvändigt att BB kom till ett utredningshem varför de överenskom att socialtjänsten skulle försöka finna en plats åt BB på ett utrednings- eller behandlingshem. Enligt åklagaren skulle en sådan placering kunna utgöra ett alternativ till häktning. Socialtjänsten har dock haft svårigheter med att omgående hitta en ledig plats. Av handlingarna framgår det också att åklagaren samma dag har lämnat direktiv om att målsäganden och BB skulle förhöras på nytt. På uppdrag av att den handläggande åklagaren, som var upptagen i en hovrättsförhandling, ingav en assistentåklagare en häktningsframställning avseende BB. Häktningsframställningen har faxats till tingsrätten tisdagen den 8 juli klockan 11.25. Under eftermiddagen den 8 juli har socialtjänsten fått klartecken från ett behandlingshem som kunde ta emot BB. Assistentåklagaren har därför hävt anhållningsbeslutet samma dag klockan 15.15. Placeringen av BB har varit frivillig. Åtal har väckts mot BB för bl.a. nu aktuell brottslighet den 17 oktober 2008. Värmlands tingsrätt har meddelat dom den 30 oktober 2008.

text: Efter att ha redogjort för den rättsliga regleringen redovisade KK följande bedömning.

text: När någon har gripits ska polisen skyndsamt anmäla gripandet till åklagare. Innebörden av begreppet skyndsamt anses vara ”snarast möjligt” efter gripandet. En anmälan kan anstå i avvaktan på att den misstänkte förhörs, om inte saken är tveksam eller svårbedömd. Praktiska överväganden har lett till att polisen ofta håller förhör med den misstänkte innan åklagaren kontaktas, för att åklagaren ska få ett bättre underlag för sin bedömning. (Lindberg, Gunnel, Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas, 2:a uppl. s. 211 f.). I det aktuella fallet har BB, som var sjutton år, varit misstänkt för misshandel vid flera tillfällen under samma natt av sin flickvän. Gripandet har anmälts till åklagare efter att BB delgivits misstanke och förhörts. Eftersom det för misshandel är föreskrivet mer än sex månaders fängelse ska förundersökningen enligt LuL ledas av åklagare. Gärningen var dessutom riktad mot en närstående varför förundersökningen även enligt

text: ÅFS 2005:9

text: och

text: RPSFS 2007:2

text: , FAP 403-5 ska ledas av åklagare. Med hänsyn främst till BB:s ålder delar jag kammarchefens uppfattning att gripandet borde ha anmälts tidigare till åklagaren. Vad gäller frågan om underrättelse och kallelse till vårdnadshavare kan följande sägas. Syftet med att vårdnadshavare ska underrättas är att föräldrarna på ett tidigt stadium ska engageras i brottsutredningen och få dem att medverka i arbetet med att komma till rätta med brottsligheten. Ett sätt att ytterligare öka vårdnadshavarnas medverkan är att kalla dem till polisförhöret med den unge. Underrättelse och kallelse ska ske om det inte medför men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. I de fall där den unge har gripits och förhör ska hållas omedelbart är det lämpligt att vårdnadshavarna genast underrättas och uppmanas att inställa sig för att närvara vid förhöret. För det fall förhör hålls vid ett senare tillfälle bör vårdnadshavarna få en särskild kallelse. Det är dock värdefullt om polisen också tar kontakt med vårdnadshavarna per telefon och avtalar tid för förhör. En underrättelse ska inte ske om det uppenbarligen inte skulle fylla någon funktion eller om det kan antas att det skulle vara till större skada än nytta för den unge om vårdnadshavaren underrättas. En kallelse får underlåtas om förhör av utredningsskäl måste hållas omedelbart och vårdnadshavaren inte kan nås (

text: prop. 1994/95:12 s. 64

text: f. och s. 97). Polisen ska genast underrätta socialnämnden när någon under arton år är skäligen misstänkt för brott på vilket det kan följa fängelse. Om möjligt ska företrädare för socialtjänsten även närvara vid förhör med den unge. Det är av olika skäl viktigt att socialnämnden blir underrättad i ett tidigt skede när en ung person är misstänkt för brott. Möjligheterna ökar därigenom för företrädare för socialtjänsten att medverka under brottsutredningarna, t.ex. kan det bli praktiskt lättare att ordna så att någon från socialtjänsten kan närvara vid förhör med den unge. Det finns då också förutsättningar för att snabbt genomföra en utredning om den unges levnadsomständigheter. En tidig underrättelse ger också socialnämnden möjlighet att agera på ett tidigt stadium för att få i gång olika stödåtgärder. Att en person från socialtjänsten är närvarande vid förhör innebär ett stöd för den unge samtidigt som socialtjänsten får information om brottet och omständigheterna kring detta. Vidare kan på ett tidigt stadium kontakt etableras med den unge, liksom med hans eller hennes föräldrar (

text: prop. 1994/95:12 s. 66

text: f.). I det aktuella fallet har BB:s vårdnadshavare underrättats om frihetsberövandet först efter det att BB hade anhållits. Då det inte har framkommit att en underrättelse och kallelse skulle vara till men för utredningen borde vårdnadshavarna snarast möjligt efter gripandet ha underrättats om detta samt uppmanats att närvara vid förhöret med BB. På samma sätt borde socialnämnden ha underrättats och beretts möjlighet att närvara vid förhöret. Underrättelserna skulle alltså i detta fall ha lämnats innan gripandet rent faktiskt anmäldes till åklagaren. Av handlingarna i ärendet framgår det att polismannen känt till vilka regler som gäller på området men att han glömt bort att underrätta såväl vårdnadshavare som socialnämnden. Jouråklagaren minns inte vilka diskussioner hon haft med polisen angående detta. Hon brukar dock alltid påminna polisen om att såväl vårdnadshavare som socialnämnden ska underrättas när en underårig frihetsberövas. Jag kan bara konstatera att socialnämnden inte tycks ha underrättats om frihetsberövandet förrän

text: på måndagen den 7 juli då ordinarie åklagare övertog handläggning av ärendet. Jag kan vidare konstatera att varken vårdnadshavare eller socialtjänsten har närvarat vid något förhör med BB. BB har haft rätt till en offentlig försvarare. En sådan ska utses av den underåriges vårdnadshavare varför dessa borde ha kontaktats även i denna fråga. Jouråklagaren har anmält till Värmlands tingsrätt att BB framställt önskemål om försvarare. Av åklagarakten framgår inte om domstolen lämnat något besked i frågan, såsom att tingsrätten sedan tidigare förordnat en offentlig försvarare för BB eller att en annan försvarare skulle förordnas. Det är inte känt om försvararen har underrättats om frihetsberövandet innan den handläggande åklagaren tog kontakt den 7 juli. Då jouråklagaren synes ha vaga minnesbilder av ärendet förefaller det inte vara möjligt att få någon närmare klarhet när det gäller handläggningen i denna del. Det står dock klart att den offentliga försvararen inte har närvarat vid något av förhören med BB. BB synes dock inte heller ha påkallat att försvaren skulle närvara vid förhören. Att en offentlig försvarare förordnats i ett LuL-ärende innebär, enligt riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden, inte nödvändigtvis att denne alltid måste närvara vid förhör med den misstänkte. Om det begärs att försvarare ska få närvara vid förhör med den misstänkte är det dock angeläget att i största möjliga utsträckning ställa sig tillmötesgående till en sådan framställan. Om detta skulle innebära att ett frihetsberövande förlängs får dock en bedömning göras i det enskilda fallet huruvida det är lämpligt att invänta försvararens närvaro eller om förhöret kan hållas i dennes frånvaro. Åklagaren har redogjort för sin bedömning av häktningsgrunderna. Jag har ingen anledning att göra någon annan bedömning. I en sådan situation ska dock åklagaren undersöka om betryggande övervakning kan ske på annat sätt. Om så inte kan ske bör en häktningsframställning, enligt riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden, ges in så snart som möjligt till domstolen. I aktuellt fall har åklagaren fört diskussioner med socialtjänsten om olika alternativ till häktning. De kom överens om att socialtjänsten skulle försöka hitta en plats åt BB på ett utredningshem. Då socialtjänsten har haft svårigheter med att omgående hitta en ledig plats på ett utrednings- eller behandlingshem har åklagaren inlämnat en häktningsframställning på förmiddagen tredje dagen efter anhållningsbeslutet. När socialtjänsten några timmar senare fått klartecken från ett behandlingshem har åklagaren omgående hävt anhållningsbeslutet. Det kan inte uteslutas att frihetsberövandet av BB kunnat bli kortare om socialtjänsten redan under helgen hade informerats om BB:s situation. I den uppkomna situationen anser jag dock att den handläggande åklagaren har haft fog för sitt beslut att BB skulle begäras häktad i avvaktan på att han kunde placeras vid ett utredningshem och att det funnits skäl att avvakta med att inge häktningsframställning till dess socialtjänsten lämnat besked i frågan. Sammanfattningsvis kan konstateras att underrättelser och kallelser till vårdnadshavare och socialtjänsten inte skett på rätt sätt, vilket givetvis är beklagligt. I sammanhanget bör dock framhållas att ärendet har handlagts av flera olika åklagare under jourtid vilket alltid medför en ökad risk för informationsbortfall och missförstånd. Även uppföljning av lämnade direktiv kan försvåras vid åklagarbyten. Det är därför av vikt att överlämnande av ärenden under jourtid sker under betryggande former och att åklagarna dokumenterar vidtagna åtgärder och direktiv.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Inledning BB greps av polis misstänkt för bl.a. misshandel av sin flickvän. Han var vid tidpunkten för frihetsberövandet 17 år gammal. Åklagare underrättades om gripandet först sedan BB delgetts misstanke om brott. Fråga har också uppkommit om polis och åklagares agerande vad gäller underrättelser till vårdnadshavare och

text: socialtjänst samt det förhållandet att förhör hölls med BB utan att varken vårdnadshavare eller företrädare för socialtjänsten kallats. Någon försvarare var inte heller närvarande vid de förhör som hölls med BB.

text: Anmälan om gripande till åklagare Enligt

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB ska den gripne så snart som möjligt efter gripandet förhöras av en polisman eller en åklagare och frihetsberövandet ska skyndsamt anmälas till åklagaren om denne inte redan har underrättats om åtgärden. Med begreppet skyndsamt avses ”snarast möjligt” efter gripandet (se bl.a. Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas, 2:a upplagan s. 211).

text: Om polisen håller anhållningsförhöret kan, enligt ett uttalande i förarbetena till bestämmelserna i 8 §, anmälan till åklagaren om frihetsberövandet i de flesta fall anstå till efter förhöret. Är saken tveksam eller svår kan det emellertid vara nödvändigt att en anmälan om frihetsberövandet görs redan före förhöret för att åklagaren ska kunna antingen själv höra den misstänkte eller lämna instruktioner om vad den misstänkte ska höras om (

text: prop. 1986/87:112 s. 74

text: Av

text: 3 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, förkortad LUL, framgår att en förundersökning mot den som inte fyllt arton år och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader alltid ska ledas av åklagare. Åklagare ska även leda förundersökning om brottet avser våld mot närstående (se bl.a.

text: ÅFS 2005:9

text: Utredningen ger vid handen att BB greps kl. 06:40 och att åklagare underrättades om frihetsberövandet först cirka fem timmar senare. Innan så skedde hade också ett förhör med BB hållits. Med beaktande av BB:s ålder och det brott han huvudsakligen misstänktes för anser jag att polisen borde ha anmält frihetsberövandet till åklagare omedelbart i anslutning till att BB infördes till stationen. Underrättelser till vårdnadshavare och socialtjänsten m.m. Enligt 5 § LUL ska, om någon som inte har fyllt arton år är skäligen misstänkt för brott, vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge omedelbart underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det.

text: Underrättelse och kallelse får enligt motivuttalanden underlåtas om det uppenbarligen rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag eller det kan antas att det skulle vara till större skada än nytta för den unge om vårdnadshavaren underrättas. Som ett annat exempel anges att ett förhör med den unge av utredningsskäl måste hållas omedelbart men att hans vårdnadshavare inte kan nås (

text: prop. 1994/95:12 s. 97

text: Vidare gäller att om någon som inte har fyllt arton år är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, ska socialnämnden genast underrättas (6 § LUL). Vid

text: förhör med underårig som är misstänkt för sådant brott ska företrädare för socialtjänsten närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen (7 § LUL).

text: Att en person från socialtjänsten är närvarande innebär ett stöd för den unge samtidigt som socialtjänsten får information om brottet och omständigheterna kring detta. Vidare kan på ett tidigt stadium kontakt etableras med den unge liksom med hans föräldrar (

text: a. prop. s. 67

text: CC, som var den polisman som initialt handlade ärendet, har uppgett att han förbisåg att underrätta såväl vårdnadshavarna som socialtjänsten. Nu var det i stället AA som kom att kontakta honom efter det att det första förhöret hållits. När det gäller underrättelsen till de sociala myndigheterna har polismyndigheten uppgett att det finns vissa svårigheter med att underrätta socialnämnden i mindre kommuner som inte har personal i beredskap eller jourverksamhet. Enligt CC var socialjouren inte i tjänst vid tidpunkten för det första förhöret under lördagen.

text: Det är av hänsyn till omsorgen om den unge viktigt att föreskrifterna i 5-7 §§ LUL iakttas. Det bör framhållas att det saknades anledning att inte kalla vårdnadshavare eller företrädare för socialtjänsten till förhören. Eftersom CC och AA talades vid efter det första förhöret är det anmärkningsvärt att hon åtminstone inte kallades till det andra förhör som hölls på lördagskvällen eller till förhöret den 7 juli. Detsamma gäller underrättelse och kallelse till företrädare för socialtjänsten, om det inte var möjligt att informera socialtjänsten redan inför det första förhöret.

text: Polisens underlåtenhet härvidlag förefaller ha berott på att de förhörsledare som tog över ärendet inte reflekterade över det förhållandet att BB var underårig. Den som höll det andra förhöret har ju bekräftat att så var fallet, medan den som var förhörsledare den 7 juli inte kom ihåg ärendet. Uppenbarligen fungerade överlämningen av ärendet mellan polismännen illa.

text: Utredningen har inte lyckats klarlägga om nyss nämnda underrättelser och kallelser diskuterades vid de kontakter som polis och åklagare hade under helgen. Även om det i praktiken är polisen som ombesörjer underrättelser och kallelser vill jag betona att åklagaren, i egenskap av förundersökningsledare, har det övergripande ansvaret för att se till att aktuella bestämmelser i LUL följs. Som Åklagarmyndigheten också framfört kan det inte uteslutas att frihetsberövandet av BB hade kunnat bli något kortare om socialtjänsten redan under helgen hade informerats om BB:s situation och då fått tillfälle att börja försöka ordna en ledig plats på ett utrednings- eller behandlingshem åt honom. Nu blev det i stället så att socialtjänsten kom att underrättas om saken först på måndagsmorgonen den 7 juli. Offentlig försvarares medverkan vid förhör För en misstänkt som inte fyllt arton år ska offentlig försvarare förordnas, om det inte är uppenbart att han saknar behov av försvarare. När offentlig försvarare ska förordnas, ska undersökningsledaren göra anmälan om det hos rätten (24 § LUL).

text: Av utredningen framgår att BB inför det inledande förhöret informerades om rätten till försvarare och tillfrågades om sina önskemål. BB namngav en advokat men uppgav att förhöret kunde hållas utan att denne var närvarande.

text: Även om en misstänkt uppger att ett förhör kan genomföras utan försvarare har en förundersökningsledare att på objektiva grunder bedöma om så är fallet. Bedömningen kan således inte enbart överlåtas på den misstänkte, särskilt inte i ett fall som detta då den misstänkte var under arton år och inte heller hade stöd av någon vårdnadshavare. Jag har tidigare uttalat att i de fall den misstänkte är under arton år och är misstänkt för ett allvarligare brott bör det så långt som möjligt eftersträvas att en försvarare förordnas redan vid det inledande förhöret med den misstänkte (se

text: JO 2008/09 s. 92

text: Europadomstolen har i flera avgöranden haft att pröva frågan om vägran att låta försvarare närvara vid inledande polisförhör står i strid med artikel 6.1 och 6.2 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. I ett avgörande som meddelats i tiden efter beslutet i

text: JO 2008/09 s. 92

text: har domstolen i utvidgad sammansättning erinrat om bl.a. innehållet i artikel 37.d i FN:s konvention om barnets rättigheter som föreskriver att ett barn som berövats sin frihet har rätt att snarast få tillgång (prompt access) till juridiskt biträde och annan lämplig hjälp. Domstolen erinrar vidare om att rätten till rättsligt biträde (access to legal advice) även annars är av stor vikt och är av särskild betydelse när det gäller allvarliga anklagelser. Domstolen konstaterar att artikel 6.1 som regel kräver att den misstänkte ges tillgång till en försvarare redan under det första polisförhöret, om det inte kan visas att i ljuset av särskilda omständigheter i det enskilda fallet det fanns tvingande skäl (compelling reasons) att begränsa denna den misstänktes rätt. Domstolen uttalar vidare att även om tvingande skäl föreligger får en sådan begränsning – oavsett skälen för den (whatever its justification) – inte otillbörligt skada (unduly prejudice) den misstänktes rättigheter, samt att en oåterkallelig sådan skada i princip uppstår om den misstänkte utan tillgång till försvarare under förhör gör uttalanden som läggs till grund för en fällande dom. (Europadomstolens dom i målet Salduz ./. Turkiet, den 27 november 2008). Domstolen har visserligen ansett att en misstänkt givetvis kan avsäga sig rätten att biträdas av en försvarare, förutsatt att det sker uttryckligt och frivilligt. Ett avstående måste emellertid ske på ett otvetydigt sätt (in an unequivocal manner) och omgärdas av sådana minimigarantier som svarar mot dess vikt (Yoldas ./. Turkiet, dom den 23 februari 2010).

text: Det har i ärendet, bl.a. genom Åklagarmyndighetens remissvar, kommit fram att när BB greps var redan en offentlig försvarare förordnad för honom i ett annat ärende, som rörde misshandel i maj 2008. Det finns därför anledning att framhålla att ett försvararuppdrag inte är strikt begränsat till den eller de gärningar som avses med ett förordnande. Ett uppdrag som ges under en förundersökning får anses omfatta även gärningar för vilka huvudmannen senare under förundersökningen kan komma att misstänkas. Förordnandet bör även omfatta gärningar som blir föremål för en ny förundersökning, om avsikten är att åtal för dessa gärningar ska

text: väckas inom ramen för samma brottmålsrättegång (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 21:33 och SvJT 1971 ref. s. 40).

text: BB:s försvarare borde givetvis ha varit närvarande redan vid det första förhöret. I sammanhanget kan nämnas att jag i ett annat ärende har uttalat att det förhållandet att en advokat inte är förordnad som offentlig försvarare inte utgör ett godtagbart skäl att inte tillåta honom att närvara vid ett förhör (se

text: JO 2009/10 s. 68

text: ). Det är visserligen oklart om CC kände till att BB redan hade en offentlig försvarare förordnad. Jag kan dock inte förstå annat än att det borde ha varit möjligt för honom att ta reda på det genom de anteckningar som bör ha funnits rörande det tidigare ärende i vilket BB var misstänkt.

text: Av utredningen framgår emellertid att jouråklagaren senare under dagen anmälde till tingsrätten att BB var i behov av försvarare och enligt tingsrättens dagboksblad förordnades också en försvarare i ärendet redan samma dag, dvs. lördagen den 5 juli. Om jouråklagaren inte fick något snart besked från tingsrätten borde denne i vart fall ha försökt att följa upp sin begäran dit och sedan diskuterat saken med polisen för att på så sätt försöka säkerställa att försvararen kunde vara närvarande vid de kommande förhören. Förhöret på lördagskvällen påbörjades också först efter kl. 21. – – – – –

text: Polis och åklagare förtjänar sammanfattningsvis kritik för de brister som uppdagats. Jag är särskilt kritisk till att förhöret under lördagskvällen, och i än högre grad förhöret på måndagen, hölls utan att försvararen var närvarande.

text: Vad som i övrigt kommit frami ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Delgivning Verkställighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: Statens jordbruksverks handläggning av ett ärende rörande destruktion av nötkreatur; bl.a. tillämpning av EG-förordningar

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan begärde S-I.S. att JO skulle granska Statens jordbruksverks handläggning och beslut i ett ärende rörande destruktion av nötkreatur. Anmälan baserades på uppgifter ur en tidningsartikel i Norrköpings Tidningar den 9 oktober

type: stycke

text: 1999 om att sex nötkreatur på en gård utanför Ljungskile skjutits ihjäl efter beslut från Jordbruksverket därför att ”korna saknade EU:s gula registreringsplattor i öronen”. Tidningsartikeln var fogad till anmälan.

text: Utredning

text: Statens jordbruksverks akt lånades in och granskades.

text: I en promemoria som upprättades hos JO den 20 oktober 1999 anfördes följande.

text: Den 17 september 1999 beslöt Statens jordbruksverk med stöd av

text: artikel 1.1 i kommissionens förordning (EG) nr 494/98 av den 27 februari 1998

text: att förbjuda P.S. att förflytta sina djur till eller från sin anläggning med visst angivet produktionsplatsnummer. P.S. förelades samtidigt att senast inom två arbetsdagar från det han fick del av beslutet bevisa identiteten av samtliga djur som avsågs i en bifogad kontrollrapport. Den 4 oktober 1999 beslöt Jordbruksverket med stöd av artikel 1.2 i samma förordning att sex nötkreatur tillhöriga P.S. skulle destrueras, eftersom han inte hade kunnat bevisa identiteten på djuren. Avlivningen av nötkreaturen ägde – enligt en rapport av distriktsveterinären Nils Vallentin som på Jordbruksverkets uppdrag övervakade saken – rum på förmiddagen den 6 oktober 1999. Händelsen väckte stor uppmärksamhet i nyhetsbevakningen och har till dags dato resulterat i femton anmälningar till JO som samtliga grundar sig på uppgifter i massmedierna. JO har med anledning av anmälningarna lånat in Jordbruksverkets akt i ärendet. Av akten framgår utöver vad redan angivits att beslutet den 17 september 1999 med föreläggande för P.S. att bevisa identiteten av djuren delgavs honom den 21 september 1999. Beslutet kunde enligt meddelad fullföljdshänvisning överklagas hos länsrätten inom tre veckor från den dag då P.S. fick del av beslutet. Fullföljdstiden gick således ut den 12 oktober 1999.

text: Jordbruksverkets nästa beslut om destruering av nötkreaturen fattades redan den 4 oktober. I beslutet angavs att det gällde med omedelbar verkan. Detta beslut skickades till P.S. den 5 oktober. Av akten framgår inte om P.S. fick del av beslutet innan djuren avlivades. Även i detta beslut angavs att det kunde överklagas hos länsrätten inom tre veckor från delgivningen. ––––

text: I anledning av det nu redovisade bör yttrande inhämtas från Jordbruksverket. Yttrandet skall särskilt avse de omständigheterna att destrueringsbeslutet den 4 oktober fattades innan föreläggandebeslutet den 17 september vunnit laga kraft och att destrueringsbeslutet verkställdes innan P.S. – som det synes – fått rimlig möjlighet att utnyttja sin rätt att överklaga det. Jordbruksverket bör också yttra sig i frågan om verket övervägt andra alternativ för att komma till rätta med problemet med utebliven identifiering av djuren.

text: Ärendet remitterades till Jordbruksverket för yttrande enligt promemorian. Jordbruksverket anförde i sitt remissvar, som beslutats av generaldirektören Ingbritt Irhammar den 1 december 1999, följande (bilagorna här uteslutna).

text: Ärendets gång och den rättsliga grunden

text: Enligt

text: och

text: 26 §§

text: förordningen (

text: ) om EG:s förordningar om jordbruksprodukter fattar Jordbruksverket beslut i den tillsyns- och kontrollverksamhet som verket bedriver vad avser efterlevnaden av

text: rådets förordning (EG) nr 820/97 av den 21 april 1997

text: om upprättandet av ett system för identifiering av nötkreatur och om märkning av nötkött och nötköttsprodukter och

text: om närmare föreskrifter för genomförandet av

text: rådets förordning (EG) nr 820/97

text: vad gäller tillämpningen av administrativa minimipåföljder inom ramen för systemet för identifiering och registrering av nötkreatur. Jordbruksverket har tillämpat följande bestämmelser i ovan nämnda EGförordningar i det aktuella ärendet. Av

text: artikel 3 första stycket i rådets förordning (EG) nr 820/97

text: framgår att systemet för identifiering och registrering av nötkreatur skall omfatta följande delar. a) Öronmärken för individuell identifiering av djur. b) Databaser. c) Pass för djuren (tillämpas inte i Sverige). d) Individuella register som förs i alla anläggningar. Av

text: framgår att om det finns djur som inte uppfyller någon av bestämmelserna i

text: artikel 3 i förordning (EG) nr 820/97

text: skall förflyttningen av samtliga djur till eller från den berörda djurhållarens anläggning begränsas. Av

text: artikel 1.2 i förordningen (EG) nr 494/98

text: framgår vidare att om djurhållaren på anläggningen inte kan bevisa identifieringen av ett djur inom två arbetsdagar skall det omedelbart destrueras under veterinärmyndighetens överinseende och utan ersättning från den behöriga myndigheten. Jordbruksverket erhöll den 11 maj 1999 en anmälan om att det hos P.S. fanns nötkreatur som inte var märkta med öronbrickor eller registrerade. Verket skickade då information om gällande regler för märkning, journalföring och rapportering av nötkreatur till P.S., men då ingenting inträffade som tydde på att han hade för avsikt att märka eller registrera sina djur begärde verket den 26 augusti 1999 att Länsstyrelsen i Västra Götaland skulle kontrollera förhållandena hos P.S. avseende märkning och registrering. Länsstyrelsen konstaterade i sin kontrollrapport av den 7 september 1999 att P.S:s sex nötkreatur inte var märkta med öronbrickor. Vidare saknades ett individuellt register på anläggningen (stalljournal) och någon rapportering av djurinnehavet till Centrala nötkreatursregistret (CDB) hade inte gjorts. Då P.S. därmed inte uppfyllde någon av bestämmelserna i artikel 3 i förordningen 820/97 beslutade verket den 17 september 1999, med stöd av artikel

text: 1.1 i

text: kommissionens förordning (EG) nr 494/98

text: , om förbud mot förflyttning av samtliga djur till eller från anläggningen. Han förelades samtidigt att senast inom två dagar från det att han fick del av förevarande beslut bevisa identiteten på nötkreaturen i enlighet med art 1.2 samma förordning. P.S. delgavs beslutet den 21 september 1999. Han begärde inte inhibition av beslutet hos länsrätten. De uppgifter som en djurhållare måste bevisa för att ett djur skall anses vara identifierat är följande. Djurets kön, ras, födelsedatum, moderns identifikationskod för djur födda efter den 1 juli 1999, födelseanläggningens identifikationsnummer, identifikationsnummer för alla anläggningar där djuret hållits samt datum för förflyttningar. Det skall understrykas att verket försöker – så långt det är möjligt – att bistå en djurhållare med identifieringen. Det skall dock påpekas att det är djurhållaren som skall bevisa identiteten på sina djur, inte Jordbruksverket. Med beaktande härav kontaktade handläggare vid Jordbruksverket P.S. vid två tillfällen, den 24 och 27 september 1999, för att informera honom om hur identifieringen av djuren skulle gå till och vid behov bistå honom. Han vägrade vid dessa tillfällen att samtala med handläggarna. Jordbruksverket beslutade den 4 oktober 1999 om destruktion av de aktuella nötkreaturen. En sammanställning över viktiga händelser i ärendet bifogas (bilaga 1). Det är viktigt att klarlägga att ett syfte med de relevanta EG-förordningarna är att möjliggöra en effektiv smittspårning. Detta har medfört att de tidsfrister som skall iakttas vid tillämpningen av regelverket är synnerligen snäva. Enligt

text: artikel 1.2 i kommissionens förordning (EG) nr 494/98

text: skall ett djur omedelbart destrueras om djurhållaren inte har bevisat identiteten på djuret inom två arbetsdagar. Vid angivna förhållanden beslutade Jordbruksverket att destruktionen skulle ske med omedelbar verkan enligt

text: 32 § förordningen (1994:1715)

text: om EG:s förordningar om jordbruksprodukter. Destruktionen kunde därmed ske utan att P.S. delgivits beslutet eller att detta vunnit laga kraft. Eftersom

text: artikel 1.2

text: innehåller ordet omedelbart är det inte möjligt att vänta på att föreläggandebeslutet respektive destrueringsbeslutet skall vinna laga kraft innan nästa åtgärd vidtas. Det skall i sammanhanget nämnas att beslutet expedierades till P.S. den 5 oktober 1999 med normal postbefordran. Ytterligare ett beslut översändes till distriktsveterinären Nils Vallentin för överlämnande till P.S. på dagen för verkställigheten av beslutet.

text: Alternativt förfarande

text: Jordbruksverket har också att yttra sig i frågan om andra alternativ har övervägts för att komma tillrätta med problemet med utebliven identifiering av djuren. Destruktion av nötkreatur, och därtill utan ersättning, är ett påtagligt ingrepp i en djurhållares personliga och ekonomiska förhållanden. Dessutom är ett dylikt beslut oåterkalleligt. Jordbruksverket lade därför ned avsevärd tid på att utreda om det fanns alternativ till den aktuella destruktionen. Gällande EG-förordningar är emellertid klara och entydiga och lämnar inte något utrymme för verket att förfara på annat sätt än som har skett. Alla alternativa förfaranden som t.ex. tvångsmärkning av djur är uteslutna. Jordbruksverket vill i sammanhanget även uppmärksamma Länsrättens i Jönköpings län dom av den 11 november 1999 (bilaga 2) samt kommissionens svar på parlamentsledamot Per Gahrtons fråga (bilaga 3). Sammantaget är det Jordbruksverkets uppfattning att allt som är möjligt har gjorts för att bistå P.S. med identifieringen av de aktuella nötkreaturen, att tillämpningen av relevanta svenska författningar och EG-förordningar har skett på ett korrekt sätt samt att verket inte har kunnat agera på något annat sätt för att komma tillrätta med det förhållandet att P.S. inte identifierade sina nötkreatur.

text: Länsrätten i Jönköpings län avslog den 9 november 1999 P.S:s överklagande av Jordbruksverkets beslut om destruktion av nötkreatur.

text: I beslut den 8 januari 2002 anförde JO Berggren följande.

text: JO:s tillsyn avser i första hand en kontroll av att myndigheterna och deras befattningshavare i sin verksamhet följer lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Granskningen är av rättslig art och avser främst tillämpningen av gällande förfaranderegler. Däremot brukar JO inte pröva myndigheternas ställningstaganden i sakfrågor, i synnerhet om besluten bygger på lämplighetsöverväganden eller förutsätter särskild sakkunskap. JO kan inte ändra eller upphäva ett beslut som en myndighet fattat. JO:s granskning är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan ske eller har skett i ordinarie ordning.

text: Jordbruksverket har i sitt yttrande hit uppgett att verket lagt ned avsevärd tid på att utreda om det fanns alternativ till destruktionen. Härtill har verket anmärkt att gällande EG-förordningar är klara och entydiga och inte lämnar något utrymme för verket att förfara på annat sätt än som skett; ett alternativt förfarande, som t.ex. tvångsmärkning eller dylikt är uteslutet. Till detta vill jag endast lägga den synpunkten att verket inte rimligen kunnat kritiseras om man före beslutet om destruktion genom alternativa åtgärder försökt nå EG-förordningens yttersta syfte, att för spårande av eventuell smitta göra det möjligt att utreda nötkreaturens ursprung. Med hänsyn till vad som uppgetts om djurhållarens bristande samarbetsvilja och allmänna inställning har jag emellertid inte underlag för ett påstående att verket genom beslutet om destruktion handlat felaktigt. Lagligheten av det beslutet har för övrigt prövats av Länsrätten i Jönköpings län. Med hänsyn härtill och till vad jag nyss har sagt om innebörden och inriktningen av JO:s tillsyn har jag inga ytterligare synpunkter på det beslutet i sig.

text: När det gäller verkställigheten av beslutet vill jag i anslutning till den remitterade promemorian anföra följande.

text: I Jordbruksverkets beslut den 17 september 1999 förelades P.S. att senast inom två dagar från det att han fick del av beslutet bevisa identiteten på nötkreaturen. I skälen för beslutet uppgavs att om så inte skedde skulle djuren omedelbart destrueras. Det ligger i sakens natur att ett efterföljande beslut om att djuren skulle destrueras kunde fattas så snart de två dagarna har passerat, dvs. utan att beslutet har vunnit laga kraft. När myndigheten överväger att fatta ett sådant beslut bör den likväl ta hänsyn till sådana förhållanden som talar för att man bör avvakta med verkställigheten av beslutet, t.ex. att beslutet innebär ett allvarligt ingrepp i den enskildes frihet eller egendom, att verkställigheten skulle bli irreparabel samt att det finns risk för att beslutet blir upphävt om det överklagas (se Håkan Strömberg, Allmän förvaltningsrätt, 20:e uppl. 2000, s. 128). Av utredningen i ärendet har framkommit att handläggare vid Jordbruksverket den 24 och 27 september 1999 varit i kontakt med P.S. för att vid behov bistå honom med identifieringen av djuren. Först efter det att han därvid vägrat samtala med handläggarna har Jordbruksverket den 4 oktober 1999 beslutat att djuren skall destrueras. Mot denna bakgrund finner jag inte anledning att kritisera Jordbruksverket för att verket har fattat beslut om att djuren omedelbart skall destrueras innan tiden för överklagande av beslutet den 17 september 1999 löpt ut.

text: P.S. har såvitt framkommit inte fått del av Jordbruksverkets beslut den 4 oktober 1999 att djuren omedelbart skall destrueras innan det verkställdes. Han har således inte haft möjlighet att överklaga beslutet hos länsrätten och begära inhibition av verkställigheten. Huvudregeln när det gäller betungande beslut är dock att adressaten måste få del av beslutet innan det kan verkställas mot honom (se Strömberg, s. 127). Detta är, liksom i fråga om verkställighet av ett beslut innan det vunnit laga kraft, särskilt viktigt om beslutet innebär ett allvarligt ingrepp i den enskildes frihet eller egendom eller om verkställigheten skulle bli irreparabel. Jordbruksverket har i sitt remissvar hänvisat till de snäva tidsfrister som anges i

text: – ett djur skall omedelbart destrueras om djurhållaren inte inom två dagar bevisat djurets identitet – samt att verket i enlighet med

text: 32 § förordningen (1994:1715)

text: om EG:s förordningar om jordbruksprodukter förordnat om att beslutet skall gälla omedelbart. Mot bakgrund av dessa bestämmelser kunde beslutet om destruktion enligt Jordbruksverket verkställas trots att det inte delgetts P.S. För egen del finner jag det tvivelaktigt att bestämmelserna ger uttryckligt stöd för Jordbruksverkets uppfattning. Inte heller kan förhållandena anses ha varit sådana att de, t.ex. av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, överhängande fara eller liknande, krävde att beslutet verkställdes innan det tillkännagetts för P.S. Med hänsyn till att beslutet innebar ett mycket allvarligt ingrepp i hans egendom samt att verkställigheten var irreparabel borde Jordbruksverket i stället – i enlighet med huvudregeln ovan – ha avvaktat med att verkställa beslutet till dess P.S. bevisligen fått del av det. Däremot innebär de snäva tidsfrister som föreskrivs i bestämmelsen att beslutet kan verkställas utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Jag är således kritisk till att Jordbruksverket har verkställt beslutet om att djuren skall destrueras innan det delgetts djurägaren.

text: Vad som i övrigt har framkommit i ärendet motiverar inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet hos JO är härmed avslutat.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Samtycke Underrättelse Vårdnad

title: Fråga bl.a. om skyldighet att inhämta vårdnadshavares samtycke innan psykiatrisk behandling av ett minderårigt barn inleds, särskilt mot bakgrund av att vårdnadshavaren var misstänkt för misshandel av barnet

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Socialnämnden i Karlstads kommun samt Barn- och ungdomspsykiatriska länsverksamheten (BUP) vid Centrallasarettet i Karlstad för deras handläggning av ärenden angående dottern BB född 1997. Klagomålen mot socialnämnden avsåg dels att han, trots att han var vårdnadshavare, inte hade underrättades om att en s.k. barnavårdsutredning enligt dåvarande

text: 50 § socialtjänstlagen (1980:620)

text: hade inletts den 2 februari 2001, dels att utredningen inte hade handlagts objektivt och opartiskt. Klagomålen mot BUP avsåg att BB hade behandlats där utan att han tillfrågats eller ens underrättats om detta.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades kopior av journalanteckningar från socialförvaltningen i Karlstads kommun för tiden från det att en anmälan enligt dåvarande

text: 71 § socialtjänstlagen

text: kom in till förvaltningen i januari 2001 till dess att AA informerades om att en utredning påbörjats.

text: Därefter anmodades Socialnämnden i Karlstad att inkomma med utredning och yttrande över det som AA anfört om att han inte hade underrättats om att en utredning enligt

text: 50 § socialtjänstlagen

text: angående BB:s förhållanden inleddes den 2 februari 2001. Remissvaret skulle även innehålla en redogörelse för de överväganden som gjorts i frågan. Socialnämnden överlämnade som remissvar en

text: Numera

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: Numera

text: 14 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: skrivelse som hade undertecknats av verksamhetsledaren CC och socialsekreteraren DD. I skrivelsen anfördes bl.a. följande.

text: 2001-01-22 inkom anmälan från familjerådgivare EE om att det kunde misstänkas att BB blivit misshandlad av pappan AA. Polisanmälan gjordes 2001-01-29 av socialförvaltningen om misstänkt misshandel av BB utifrån de uppgifter som kommit in. 2001-02-02 beslutades om att utredning enligt

text: socialtjänstlagen

text: § 50 öppnades. Eftersom utredningen var orsakad av det som föranledde polisanmälan, gjordes bedömningen att AA av utredningsskäl inte kunde underrättas om § 50-utredningen och anmälan innan polisen hört barnet. När barnet blev hört 2001-03-19 fick AA information om utredningen och polisanmälan samma dag. I journalanteckningarna från 2001-03-19 finns antecknat samtalet med AA. Dessutom skickades 2001-03-23, på hans begäran, utdrag från journalanteckningen på vad som skrivits vid samtalet med honom, för godkännande av honom.

text: Även Hälso- och sjukvårdsnämnden i Värmlands läns landsting anmodades att inkomma med utredning och yttrande över det som AA hade anfört om underlåtenhet att samråda med honom angående BB:s behandling vid BUP. Nämnden lämnade som remissvar en skrivelse som hade undertecknats av kuratorn FF och psykologen GG. I skrivelsen anfördes bl.a. följande.

text: BB aktualiserades på BUP 01-03-08 via remiss från psykoterapeut HH, Alla Kvinnors Hus, Karlstad. I remissen framkommer kvinnomisshandel, barnmisshandel och misstankar om att BB har varit utsatt för sexuella övergrepp. Modern hade vid denna tidpunkt skyddad adress, skyddad telefon och besöksförbud. Barnen hade umgänge med fadern tillsammans med tredje man närvarande. Vi inleder vår kontakt 01-05-10 med modern och BB. Psykolog träffade BB vid fyra tillfällen för krisbehandling. Parallellt träffade kurator modern för krissamtal. 01-07-31 gör vi anmälan till socialförvaltningen enligt § 71 utifrån BB:s berättelse på BUP att hon blivit slagen av fadern. 01-08-17 beslutade vi att kalla fadern till BUP-samtal. Fadern erbjöds tider 01-09-18 samt 01-10-01. Fadern tackade nej till dessa erbjudanden. Då problematiken gällde kvinnomisshandel och att modern flyttat till skyddat boende och hade besöksförbud, informerade vi inte inledningsvis fadern om vår kontakt. Då BB under behandlingens gång berättade om att fadern slagit henne gjorde vi anmälan till socialförvaltningen i Karlstad om detta. Därefter kontaktade vi fadern angående vad som framkommit under krisbehandlingen. Vår bedömning är att BB och modern är i behov av fortsatt behandlingskontakt på BUP. Modern önskar fortsatt behandling för egen del och för BB. Landstingsjurist JJ meddelar att vid gemensam vårdnad gäller att en förälder kan begära behandling vid BUP om barnet uppvisar barnpsykiatriska symtom. Fadern förbjuder dock fortsatt behandling för BB i brev 01-10-12. I detta läge bedömer vi att påfrestningarna för BB förvärras, och vi avbryter därför behandlingen för BB. Fadern meddelas detta per brev 01-10-18.

text: AA yttrade sig över remissvaren och ifrågasatte därvid bl.a. om socialnämnden över huvud taget borde ha öppnat en barnavårdsutredning.

text: I beslut den 6 mars 2003 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Den 1 januari 2002 trädde en ny socialtjänstlag (

text: ) i kraft. I förevarande ärende behandlas händelser och omständigheter som ägde rum under den tid

text: socialtjänstlagen (1980:620)

text: var gällande. Jag har emellertid valt att här hänvisa till den nya författningen som, i aktuella delar, inte har inneburit några sakliga ändringar i förhållande till vad som gällde tidigare. Socialnämndens utredningsskyldighet Socialnämndens utredningsskyldighet regleras i

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: . Av denna bestämmelse följer att socialnämnden utan dröjsmål skall inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Enligt

text: 11 kap. 2 § samma lag

text: får socialnämnden, när det gäller en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs.

text: Bestämmelserna om socialnämndens skyldighet att inleda en s.k. barnavårdsutredning har tillkommit för att tillförsäkra barn erforderligt skydd. Det kan inte undvikas att det ibland förekommer anmälningar till en socialförvaltning som för berörda personer framstår som opåkallade. Med hänsyn till bestämmelsernas syfte att skydda barn måste det dock i viss utsträckning accepteras att det kan uppkomma olägenheter på grund av en anmälan eller en utredning.

text: Det som har framkommit i förevarande fall föranleder inte någon kritik mot socialnämnden för att den inlett en utredning. Underrättelse om att en barnavårdsutredning påbörjats När en utredning om huruvida socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd inleds skall, enligt

text: 11 kap. 2 § tredje stycket socialtjänstlagen

text: , den som berörs av utredningen underrättas om detta. Det anges inte närmare med vilken skyndsamhet en underrättelse till berörda skall ske. Några vägledande uttalanden i lagens förarbeten finns inte heller. Det får emellertid anses ligga i sakens natur att en underrättelse till barnets vårdnadshavare om en påbörjad barnavårdsutredning i normalfallet skall ske utan onödigt dröjsmål. Jag har i ett tidigare ärende (se JO:s ämbetsberättelse 1999/2000 s. 245) uttalat att det i vissa speciella fall kan finnas situationer då nämnden kan avvakta något med att informera en vårdnadshavare om att en utredning har påbörjats. Det får emellertid aldrig bli fråga om någon längre tid som vårdnadshavaren hålls ovetande om en pågående utredning, och det måste finnas goda skäl till varför så sker. Ett sådant skäl kan t.ex. vara att en vårdnadshavare är svårt sjuk och inte bör oroas.

text: När socialnämnden handlägger ett ärende som har samband med en pågående polisutredning kan det i och för sig finnas situationer när nämnden bör avvakta något med att ta kontakt med vårdnadshavare. Jag vill dock framhålla att en nämnd

text: givetvis inte, på den grunden att en polisutredning drar ut på tiden, kan underlåta att fullgöra sin underrättelseskyldighet enligt

text: 11 kap. 2 § socialtjänstlagen

text: Det kan i sammanhanget erinras om att frågan om att underrätta vårdnadshavaren om att en utredning inletts måste skiljas från frågan vilken information om själva utredningen som kan lämnas ut till vårdnadshavaren. Skyldigheten i

text: socialtjänstlagen

text: gäller enbart information om att en utredning har inletts. Uppgifter som gäller utredningen som sådan kan däremot under vissa förhållanden beläggas med sekretess även mot en vårdnadshavare med tilllämpning av bestämmelserna i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: , se

text: 14 kap. 4 § andra stycket

text: jämfört med

text: 14 kap. 5 §

text: I förevarande fall har socialnämnden inlett en barnavårdsutredning den 2 februari 2001. Den 19 mars 2001 underrättades fadern om att en utredning pågick.

text: Enligt remissvaret har socialnämnden gjort den bedömningen att AA av utredningsskäl inte, innan barnet hade hörts av polis, borde underrättas om den inledda utredningen eftersom den var orsakad av det som även hade föranlett polisanmälan.

text: Jag har viss förståelse för att socialnämnden inte omedelbart underrättade AA om att en utredning hade inletts. När utredningen inleddes den 2 februari 2001 var det fortfarande oklart om flickan, med hänsyn till den låga åldern, över huvud taget skulle höras av polisen och när det i så fall skulle komma att ske. Med hänvisning till vad som angetts ovan om socialnämndens skyldighet att underrätta vårdnadshavare anser jag emellertid att nämnden, under alla förhållanden, inte längre kunde underlåta att underrätta fadern när det visade sig att något förhör med flickan inte kunde komma till stånd i nära anslutning till att utredningen öppnades. Nämndens handlande i denna del måste starkt ifrågasättas. Kontakt med vårdnadshavare i samband med psykiatrisk behandling Huvudregeln när det gäller förhållandet mellan en underårig och hans eller hennes vårdnadshavare är enligt

text: 6 kap. 11 § föräldrabalken

text: att vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnadshavaren skall dock enligt stadgandet i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. När det gäller vård och behandling finns i hälso- och

text: sjukvårdslagen (1982:763)

text: bestämmelser om att vård och behandling så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten. När det gäller små barn skall ett sådant samråd ske med vårdnadshavaren. När det gäller äldre barn kan det mot bakgrund av

text: föräldrabalkens

text: bestämmelser knappast antas att det föreligger en ovillkorlig skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen att informera vårdnadshavaren i allt som rör den underårige patienten. Detta beror på vad frågan gäller och barnets mognadsgrad.

text: I aktuellt fall var patienten tre år när kontakten med barn- och ungdomspsykiatriska kliniken inleddes. Givetvis förelåg det skyldighet att samråda med vårdnadshavaren angående vården och behandlingen.

text: Den fråga som sedan uppkommer är om det var tillräckligt att informera endast den ene vårdnadshavaren. Av

text: 6 kap. 13 § föräldrabalken

text: framgår att om barnet har två vårdnadshavare skall de tillsammans utöva bestämmanderätten. Det krävs alltså normalt gemensamma beslut i frågor som rör vårdnaden. Bestämmanderätten utövas dock av den ene vårdnadshavaren ensam när den andre till följd av frånvaro, sjukdom eller annan orsak är förhindrad att ta del i beslut rörande vårdnaden som inte utan olägenhet kan uppskjutas. Beslut som är av ingripande betydelse för barnets framtid får dock inte fattas av den ene vårdnadshavaren ensam, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det.

text: Bestämmelsen i

text: 6 kap. 13 § föräldrabalken

text: skall inte tolkas så att båda föräldrarna, även om ingen direkt är förhindrad, skall behöva delta i alla vardagliga avgöranden. Om föräldrarna inte sammanbor måste med nödvändighet den förälder som har barnet hos sig fatta de flesta beslut som rör den dagliga omsorgen. I förarbetena till den nu gällande lagstiftningen om vårdnad uttalades att till den dagliga omsorgen hör frågor om bl.a. barnets mat, kläder, sovtider och hur barnet skall tillbringa sin fritid. Däremot undantogs beslut av mer ingripande betydelse för barnets framtid (

text: prop. 1975/76:170 s. 178

text: När det gäller åtgärder inom hälso- och sjukvården måste det i många fall anses tillräckligt att samråd sker med den ene vårdnadshavaren. Man får utgå från att den vårdnadshavare som initierar vårdkontakten informerar den andre vårdnadshavaren. Samråd med den andre vårdnadshavaren skall dock som regel ske om det finns någon särskild anledning att misstänka att denne inte samtycker till behandlingen eller om det är fråga om åtgärder av ingripande beskaffenhet för barnets framtid. Några närmare riktlinjer kan inte lämnas, utan frågan om båda vårdnadshavarnas samtycke behövs eller inte måste avgöras i varje enskilt fall.

text: I remissen till BUP hade angetts att misstanke förelåg om kvinnomisshandel, barnmisshandel och sexuella övergrepp. Frågan om psykiatrisk behandling torde i ett sådant fall få anses vara av ingripande betydelse för barnets framtid. Det är naturligtvis en viktig fråga för vårdnadshavarna att ta ställning till om planerade vård- och behandlingsinsatser är lämpliga eller inte. Endast om barnets bästa uppenbarligen kräver det, t.ex. på grund av att situationen är akut, kan hälso- och sjukvårdspersonalen underlåta att inhämta samtycke från den andra vårdnadshavaren. Information om en vidtagen åtgärd får då i stället lämnas så snart som möjligt i efterhand.

text: Av utredningen i förevarande fall framgår att remissen kom in till BUP den 8 mars 2001, men först den 10 maj 2001 inleddes kontakten med modern och BB. Detta talar för att situationen inte var akut. Enligt min mening fanns det inte skäl att på den grunden underlåta att inhämta den andre vårdnadshavarens inställning.

text: En särskild omständighet i detta fall var att det var barnets far som enligt remissen misstänktes för misshandeln. Oavsett om det fanns grund för dessa misstankar eller ej kan man med fog ifrågasätta om hälso- och sjukvårdspersonalen av det skälet kunnat underlåta att efterhöra hans inställning. Det fanns sålunda anledning för personalen att misstänka dels att det förelåg en intressekonflikt mellan barnets mor och barnets far, dels att barnets far kunde ha synpunkter på vilka insatser som skulle vidtas inom hälso- och sjukvården. Enligt min mening var det en sådan situation där personalen borde ha kontaktat fadern för att efterhöra hans inställning till planerade insatser.

text: I detta sammanhang noterar jag att i betänkandet av Kommittén mot barnmisshandel (

text: SOU 2001:72

text: ) föreslogs att frågan om vårdnadshavares möjlighet att ensam besluta om vård och behandling av barn när barnets föräldrar gemensamt har vårdnaden skulle behandlas i översynen av 1998 års vårdnadsreform. Regeringen beslutade i juni 2002 att tillsätta en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utvärdera 1998 års reform om vårdnad, boende och umgänge. I direktiven (

text: dir. 2002:89

text: ) angavs angående beslutanderätten inom ramen för gemensam vårdnad följande. Kommittén skall överväga om de regler om beslutsfattande som i dag gäller vid gemensam vårdnad är lämpligt utformade mot bakgrund av förutsättningarna att besluta om gemensam vårdnad mot en förälders vilja. Kommittén skall uppmärksamma de problem som Kommittén mot barnmisshandel har pekat på när det gäller att tillförsäkra barn psykiatrisk vård och behandling. Övrigt Vad AA har anfört i övrigt ger inte anledning till något uttalande eller någon åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Polis och åklagares handläggning av en förundersökning bör ske med särskild skyndsamhet om utredningen kan få betydelse för ställningstagande till om det finns skäl att återuppta en förundersökning avseende en lagakraftvunnen dom

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som inkom till JO den 25 augusti 2005, kritik mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Linköping, och Polismyndigheten i Östergötlands län för långsam handläggning av en förundersökning. Han uppgav att han blivit dömd av Göta hovrätt till sex månaders fängelse och att målsäganden, BB, i ett brev därefter erkänt att hon ljugit i rätten. Anmälan gjordes till polisen men ännu åtta månader senare hade inget resultat redovisats. Nu skulle han inom kort påbörja verkställighet av straffet.

text: Utredning

text: Handlingar och muntliga upplysningar infordrades. Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten och polismyndigheten som anmodades att lämna upplysningar och yttrande över handläggningen av de aktuella ärendena.

text: Åklagarmyndigheten (genom överåklagaren CC) inkom med ett remissvar till vilket var fogat yttrande från bl.a. kammaråklagaren DD. Polismyndigheten (länspolismästaren EE) inkom med ett remissvar, till vilket fogats ett yttrande av inspektören FF.

text: I ett beslut den 17 april 2007 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned.

text: I

text: 23 kap. 3 § andra stycket

text: RB föreskrivs att när åklagare är förundersökningsledare får denne anlita biträde av polismyndighet. Av

text: 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs

text: effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom de direktiv som behövs för arbetet.

text: I Processlagsberedningens förslag till rättegångsbalk angavs att skyndsamhetskravet var av största betydelse för förundersökningens effektivitet och att det även var angeläget att straffet följer snarast efter brottet (

text: SOU 1938:44 s. 286

text: ). Vilka krav som kan ställas på skyndsamhet under en förundersökning är emellertid till viss del beroende på förhållandena i det enskilda fallet. JO har i tidigare avgöranden uttalat att särskild skyndsamhet kan vara påkallad i fråga om mycket allvarliga brott eller när en dömd person avtjänar straff för att ansvarsfrågan skall kunna prövas innan frigivning sker (jfr JO 1980/81 s. 59 och JO 1962 s. 93).

text: En fråga som uppkommer i det aktuella fallet är om det kan ställas särskilda krav på skyndsamhet när en anmälan som görs kan innebära att nya bevis eller omständigheter föreligger som är ägnade att framkalla tvivel om en brottmålsdoms riktighet. Bakgrunden till frågeställningen är följande.

text: En ny prövning av en brottmålsdom som vunnit laga kraft kan komma till stånd endast med tillämpning av ett s.k. särskilt rättsmedel, t.ex. resning. Resning till förmån för en tilltalad kan beviljas bl.a. om en omständighet eller ett bevis som inte tidigare har förebringats åberopas och det med hänsyn till vad som åberopats och i övrigt förekommer, finns synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om den tilltalade har förövat det brott för vilket han dömts (

text: 58 kap. 2 § 4

text: RB). Om det beträffande en lagakraftvunnen dom framkommer nytt material kan detta givetvis vara av sådant slag att det direkt ger anledning till en ansökan om resning. I de flesta fall torde det emellertid krävas ytterligare utredningsåtgärder för att klarlägga om det nya materialet är sådant att grund för resning föreligger.

text: Riksåklagaren är enligt

text: 7 kap. 4 § andra stycket

text: RB allmän åklagare i Högsta domstolen, vilket innebär att ingen annan åklagare än denne är behörig att ansöka om resning avseende en hovrättsdom. Som JO tidigare uttalat (JO 2000/01 s. 69) innebär det att det ankommer på riksåklagaren att, om en enskild person som har fällts till ansvar för brott i resningssyfte begär att utredningsåtgärder skall vidtas, med utgångspunkt i den för åklagarna gällande objektivitetsprincipen ta ställning till om framställningen skall föranleda att förundersökningen återupptas. En lokal åklagare som mottar en sådan framställning skall därför vidarebefordra den till riksåklagaren.

text: Vid min granskning av Åklagarmyndighetens handläggning av det ärende som i massmedierna kom att betecknas som ”fallet GG” (JO:s dnr 2181-2005) uttalade jag att riksåklagaren har samma principiella skyldighet att, med utgångspunkt i objektivitetsprincipen, ta ställning till om uppgifterna bör föranleda ett återupptagande av förundersökningen om informationen kommer till riksåklagarens kännedom på annat sätt, t.ex. genom polis och/eller åklagare. Vidare anförde jag att min uppfattning är att nuvarande ordning fordrar att riksåklagaren intar en aktiv roll när en fråga om resning aktualiseras. I en situation då nya

text: omständigheter eller bevis framkommer som ger anledning att hysa tvivel på en fällande hovrättsdoms riktighet finns det praktiskt sett inte någon annan än riksåklagaren som har erforderliga möjligheter att granska det nya materialet i ljuset av den tidigare domen.

text: För att riksåklagaren skall kunna inta den aktiva roll som krävs åligger det därför, som jag ser det, polis och åklagare att, om nya omständigheter framkommer som ger anledning att ifrågasätta en straffdoms riktighet, informera riksåklagaren.

text: Det är givetvis inte så att varje påstående om att någon är felaktigt dömd medför en skyldighet att underrätta riksåklagaren. I de brottsutredande myndigheternas arbete torde det inte sällan förekomma t.ex. obestyrkta påståenden om att vissa domar grundats på felaktiga förutsättningar, utan att det uppkommer sådant tvivel på domens riktighet att riksåklagaren behöver underrättas. Om det emellertid hos polis och åklagare, t.ex. inom ramen för en förundersökning, framkommer nya uppgifter som, om de efter utredning visar sig vara vederhäftiga, ger anledning att ifrågasätta en fällande brottmålsdoms riktighet, krävs att polis och åklagare med skyndsamhet utreder saken. Utredningen tjänar då ett syfte vid sidan av dem som anges i

text: 23 kap. 2 §

text: RB, där det stadgas bl.a. att under förundersökningen skall utredas vem som kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot denne. Den skall också försöka klargöra om det föreligger någon sådan uppgift som skall vidarebefordras till riksåklagaren för ställningstagande i frågan om det finns skäl för denne att återuppta förundersökningen i det dömda målet.

text: Vilka krav på skyndsamhet från polis och åklagares sida som då kan ställas måste bli beroende av en prövning i det enskilda fallet. Starkare skäl att agera snabbt torde typiskt sett föreligga om den dömde är frihetsberövad eller inom kort skall påbörja verkställighet av ett fängelsestraff. Av betydelse kan också vara vilken grad av tvivel som kan antas uppkomma sedan de nya uppgifterna prövats. Är dessa sådana att de, om de verifieras, tydligt talar för att den fällande domen kan vara oriktig, måste naturligtvis stor kraft läggas på att utreda hur det förhåller sig.

text: I det aktuella fallet fick polismyndigheten och åklagaren genom anmälan angående urkundsförfalskning information om att AA hade dömts i hovrätt för sexuellt utnyttjande av underårig och att ett brev inkommit till hovrätten, som angavs vara skrivet av målsäganden, av innebörd att hon ljugit om övergreppen. Enligt anmälaren, som var vän med målsäganden, var brevet förfalskat. Brevet, och anmälan, var emellertid likväl omständigheter som i någon utsträckning var ägnade att väcka tvivel rörande brottmålsdomens riktighet.

text: Det tvivel som dessa förhållanden kunde ge upphov till var dock enligt min mening inte av sådan styrka att det kan anses ha uppkommit en skyldighet för de lokala brottsutredande myndigheterna att direkt vidarebefordra uppgifterna till riksåklagaren. Skulle det däremot under utredningen ha visat sig att brevet faktiskt var skrivet av målsäganden hade detta utgjort en omständighet som gett anledning att informera riksåklagaren.

text: Mot bakgrund härav, och i enlighet med det ovan förda resonemanget, anser jag att polis och åklagare i förevarande fall borde ha bedrivit utredningen med särskild skyndsamhet. AA var inte berövad friheten, men skulle avtjäna ett fängelsestraff. Enligt vad han uppgett i anmälan till JO, skulle verkställigheten påbörjas i september 2005. Det är dock inte känt om polis och åklagare fick kännedom om detta eller när de i så fall fick den kunskapen.

text: Anmälan om urkundsförfalskning inkom till polisen den 3 januari 2005. Den 19 januari 2005 övertog DD förundersökningsledarskapet. Det finns inte några åtgärder antecknade i ärendets dagbok förrän under sommaren 2005.

text: Av utredningen har emellertid framkommit att DD muntligen gav FF direktiv om att handlingar med namnteckningar från de berörda skulle inhämtas från tingsrätt och hovrätt. FF skulle också kontrollera med SKL vilket jämförelsematerial som fordrades för att försöka fastställa vem som skrivit det aktuella brevet. När i tiden under våren 2005 dessa direktiv gavs har inte kunnat utrönas. Domstolarna meddelade dock FF att det där inte fanns några undertecknade delgivningskvitton. Hon kontaktade därefter SKL den 7 och 13 juni 2005.

text: Det har framkommit att FF fick uppfattningen att SKL behövde ”färska” skriftprov av de berörda personerna. Hon delgav DD detta, som den 22 juli 2005 lämnade direktiv om att ”spontanskrift” samt helst även skriftprov skulle inhämtas från BB och att FF därför skulle kontrollera om och när BB kunde förväntas återvända till Sverige så att sådant prov kunde erhållas. I vart fall i juni 2005 uppgav AA för DD att han och hans mor var villiga att lämna skriftprov. AA lämnade i samma månad sådant prov. Den 4 oktober 2005 fick FF kontakt med BB som då uppgav att hon skulle återvända till Sverige först under nyår 2005/2006. Skriftprov från AA:s mor erhölls i december 2005. Sedan BB i januari 2006 lämnat skriftprov skickades materialet till SKL som i sitt utlåtande lämnade frågan om vem som utfört den undersökta namnteckningen öppen. Förundersökningen lades ned av DD i mars 2006.

text: När det först gäller utredningen under våren 2005 har denna inte bedrivits med någon större skyndsamhet och det framstår som anmärkningsvärt att FF först i juni 2005 kontaktade SKL för att få svar på den grundläggande frågan om vilket material som krävdes för en bedömning där. Eftersom det inte har kunnat klarläggas när åklagaren gav direktiv i detta avseende har det inte kunnat utredas vem som bär ansvaret för att så skedde först då.

text: Tidsutdräkten i ärendet synes därutöver i viss utsträckning, som också CC funnit, ha berott på ett missförstånd. CC har uppgett att FF:s uppfattning, att det krävdes ”färska” skriftprov, var felaktig. Hur detta missförstånd uppstått har inte klarlagts. Hade FF haft klart för sig att det räckte med äldre skriftprov och delgett DD denna uppfattning hade utredningen sannolikt kunnat bedrivas betydligt snabbare, inte minst mot bakgrund av att målsäganden befann sig utomlands.

text: Det dröjde således cirka ett år innan jämförelsematerialet skickades till SKL. Jag kan konstatera att en sådan handläggning inte är acceptabel. De speciella förhållandena – misstanken om att det kunde föreligga en omständighet som gav anledning att betvivla en hovrättsdoms riktighet – borde också enligt min uppfattning ha föranlett en särskilt skyndsam handläggning. Polis och åklagare förtjänar kritik för att handläggningen drog ut på tiden.