avgjordAv: Mats Melin

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot polisen för att den inte lyckades säkerställa att demonstranter fick framföra sitt budskap - allmänna uttalanden om polisingripanden vid ordningsstörningar i samband med motdemonstrationer

org: jo

sammanfattning: I samband med en demonstration uppstod ordningsstörningar. Motdemonstranter kastade ägg och stenar och en fyrverkeripjäs avfyrades. Jag konstaterar att den grundlagsskyddade rätten att demonstrera även omfattar rätten att anordna en motdemonstration, men inte en rätt att hindra huvuddemonstrationen från att framföra sitt budskap. Polisens insatser borde därför i första hand ha inriktats mot ordningsstörande motdemonstranter eller mot motdemonstrationen som sådan. Jag är kritisk till att polismyndigheten inte lyckades säkerställa genomförandet av huvuddemonstrationen som i stället fick avbrytas och deltagarna evakueras.

text: Sid

type: stycke

text: Kritik mot polisen för att den inte lyckades säkerställa att demonstranter fick framföra sitt budskap – allmänna uttalanden om polisingripanden vid ordningsstörningar i samband med motdemonstrationer

type: rubrik

text: Bakgrund

text: I december 2008 inledde israeliska väpnade styrkor en omfattande offensiv mot det av Hamas kontrollerade Gaza. Runt om i världen hölls under de följande månaderna demonstrationer som hade samband med kriget i Gaza. En av dessa ägde rum den 25 januari 2009 på Stortorget i Malmö. Demonstrationen, för vilken tillstånd sökts och beviljats, arrangerades för fred och frihet för både israeler och palestinier. Bland parollerna gavs bl.a. uttryck för stöd för Israels rätt till försvar. Manifestationen anordnades av en privatperson men ett flertal judiska föreningar deltog. Samtidigt anordnades en motdemonstration på Stortorget. Tillstånd till den demonstrationen hade inte sökts. Oroligheter uppstod och efter en stund avbröts den tillståndsgivna demonstrationen, i det följande även betecknad huvuddemonstrationen.

text: Anmälningarna

text: I ett flertal anmälningar, som samtliga kom från företrädare för huvuddemonstrationen, framfördes kritik mot Polismyndigheten i Skåne med anledning av polisens agerande vid tillfället. Anmälarna var framför allt missnöjda med att polisen inte hade ingripit mot de motdemonstranter som kastat sten, ägg och fyrverkeripjäser utan i stället avbrutit den tillståndsgivna demonstrationen, som var

text: helt fredlig. Enligt anmälarna kom därigenom huvuddemonstranternas rätt till yttrande- och demonstrationsfrihet att kränkas.

text: Utredningen

text: När anmälningarna kom in till JO var polismyndighetens handlande redan föremål för utredning vid Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål, Malmö. Jag beslutade därför att avvakta resultatet av den utredningen innan jag vidtog någon åtgärd. I juni 2009 beslutade chefsåklagaren AA att inte inleda förundersökning om tjänstefel. Åklagarmyndighetens akt i ärendet begärdes därefter in och granskades.

text: Polisen videofilmade händelsen. Av videoupptagningen framgår att motdemonstranterna, som var några hundra personer, tilläts stå tämligen nära den tillståndsgivna demonstrationen, att olika föremål (bl.a. ägg och sten) efter en stund började kastas mot huvuddemonstrationen, att någon bröt strömmen till huvuddemonstrationens högtalare, att en fyrverkeripjäs avfyrades mot huvuddemonstrationen samt att huvuddemonstrationen därefter avslutades. Det framgår däremot inte om detta skedde på polisens initiativ eller inte. – Den polisman som filmade händelsen upprättade också en promemoria. I denna angavs bl.a. att avståndet mellan de olika grupperna var ca 15 meter och att stämningen efter ett tag blev alltmer hätsk från motdemonstranternas sida.

text: Många var aggressiva och några blev också omhändertagna. Huvuddemonstranterna förhöll sig däremot lugna under hela manifestationen.

text: Polismyndigheten gjorde en egen uppföljning av insatsen. I denna angavs att ordningsstörningarna blev mer omfattande än förväntat och att den tillståndsgivna demonstrationen avbröts av deltagarna själva som lämnade platsen med polisiär assistans. Det konstaterades att polisens mål med insatsen inte fullt ut uppfylldes och att ett ingripande mot motdemonstrationen av flera skäl var operativt ogenomförbart. Till sist angavs ett antal slutsatser som kunde dras med anledning av insatsen, bl.a. att den polisiära insatsen borde ha varit större och att den avspärrning som fanns (med stöd av

text: 24 § polislagen

text: ) också borde ha varit större. Ett rimligt avstånd bedömdes vara 55–60 meter från folksamlingens tänkta yttre gräns eftersom avståndet bör motsvara kastavstånd med viss marginal för att säkerställa att föremål som kastas mot manifestationen inte når fram.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över den aktuella insatsen. Av upplysningarna skulle särskilt framgå:

text: 1. Vilka åtgärder som i förväg hade vidtagits för att på bästa möjliga sätt säkerställa att både den tillståndsgivna demonstrationen och den förväntade motdemonstrationen skulle kunna genomföras?

text: 2. Vilka överväganden som gjordes på platsen beträffande frågan att ingripa mot motdemonstranterna för att på så sätt säkerställa att den tillståndsgivna demonstrationen skulle kunna slutföras på ett godtagbart sätt och varför ett sådant ingripande ansågs som ”operativt ogenomförbart”?

text: 3. Varför den tillståndsgivna demonstrationen avbröts?

text: Polismyndigheten (länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats ett yttrande från kommenderingschefen, polismästaren CC (här utelämnat). I remissvaret anfördes följande.

text: Bedömning

text: 1) JO har begärt att polismyndigheten särskilt lämnar upplysningar om vilka åtgärder som vidtogs i förväg för att säkerställa att både den tillståndsgivna demonstrationen och den i förväg förväntade motdemonstrationen skulle kunna genomföras. Myndigheten hänvisar i denna del till den redogörelse som kommenderingschefen lämnat i bifogat yttrande och tillägger följande bedömning. Myndigheten är väl medveten om sin skyldighet att vidta rimliga åtgärder för att den tillståndsgivna demonstrationen skulle kunna genomföras. Vad avser planeringen inför insatsen synes den ha genomförts på ett professionellt sätt och helt i enlighet med gällande rutiner. Nödvändiga beslut togs efter samråd med företrädare för den tillståndsgivna demonstrationen och byggde på en upprättad risk- och hotbildsanalys, som framtagits i enlighet med polisens underrättelsemodell (PUM). Myndigheten delar kommenderingschefens bedömning att utfallet sannolikt blivit annorlunda om risk- och hotbildsanalysen givit för handen att hotbildsnivån avseende risken för våldsamheter skulle komma att hamna på en högre nivå. Den felbedömningen som kan sägas ligga i detta är dock svår att kritisera eftersom den byggde på då kända faktorer som i efterhand visade sig vara felaktiga. Detta förhållande blir tydligt genom att fler faktorer var kända inför en efterföljande demonstration den 8 februari 2009, då myndigheten använde dels en större resurs, dels anpassade det avspärrade området på ett annat sätt, vilket sammantaget ledde till att både den tillståndsgivna demonstrationen och motdemonstrationen vid det tillfället kunde genomföras utan större störningar. 2) JO har vidare särskilt begärt att myndigheten redogör för vilka övervägande som gjordes på platsen beträffade frågan att ingripa mot motdemonstranterna för att på så sätt säkerställa att den tillståndsgivna demonstrationen skulle kunna genomföras på ett godtagbart sätt och varför som ett ingripande ansågs som ”operativt ogenomförbart”. I kommenderingschefens yttrande framgår under rubriken ”Genomförandefas” vilka bedömningar som polisinsatschefen DD gjorde i dessa hänseenden. Myndigheten hänvisar till den redogörelse som finns i yttrandet, men vill göra följande tillägg. Det står enligt myndighetens mening klart att motdemonstrationen var att bedöma som en allmän sammankomst. Beslut att upplösa en allmän sammankomst kan endast fattas med stöd av reglerna i

text: 2 kap.

text: 24 §§

text: ordningslagen

text: , dvs. bl.a. om svårare oordning uppkommit. Därutöver har polisen möjlighet att med stöd av bestämmelserna i

text: polislagen

text: och reglerna om straffprocessuella tvångsmedel i

text: rättegångsbalken

text: ingripa mot de som stör den allmänna ordningen eller begår brott. Föremålet för sådana åtgärder är då den enskilde och inte själva demonstrationen.

text: Den övergripande taktiken under insatsen byggde på att i första hand agera mot enskilda i motdemonstrationen, eftersom ett sådant förfarande inte skulle begränsa huvuddelen av deltagarnas rätt att demonstrera. Myndigheten kan inte se att den taktiken i det inledande skedet var felaktig och inte heller ser myndigheten anledning att rikta kritik mot polisinsatschefens beslut att öka antalet poliser bland motdemonstranterna, när en eskalering av våldet (äggkastning m.m.) påbörjades. Den polisiära resursen fanns tillgänglig för att gripa de fåtal som genom våld försökte stoppa den tillståndsgivna demonstrationen och bedömningen att det skulle erfordrats betydande våld från polisens sida för att genomföra en upplösning framstår som rimlig. I detta sammanhang är bestämmelsen i

text: 2 kap. 24 § ordningslagen

text: av väsentligt betydelse. I den bestämmelsen anges att en allmän sammankomst endast får upplösas om mindre ingripande åtgärder har visat sig otillräckliga. Taktiken att ingripa mot enskilda hade inte visat sig otillräcklig i det skedet. Enligt myndighetens uppfattning var det därför rätt att först försöka ingripa mot den enskilde, innan skäl fanns att överväga ett beslut att upplösa motdemonstrationen. I fråga om det skulle ha varit ”operativ ogenomförbart” att upplösa demonstrationen anser myndigheten att det i och för sig skulle kunnat genomföras, men på skäl som kommenderingschefen anfört (bl.a. att barn deltog), så skulle konsekvenserna härav blivit sådana att de inte skulle stått i proportion till den störning som de facto drabbade den tillståndsgivna demonstrationen (jfr proportionalitetskravet i

text: 8 § polislagen

text: ). Om våldet inte kunnat stoppas genom gripanden av enskilda motdemonstranter så framstår det inte som osannolikt att beslut tvingats fattas i enlighet med den omfallsplanering som gjorts i förväg. I första hand skulle den tillståndsgivna demonstrationen fortsatt på ny plats, drygt 60 m från den ursprungliga. Av skäl som inte är kända för myndigheten valde emellertid arrangören av den tillståndsgivna demonstrationen att avbryta sin manifestation och inte använda sig av möjligheten att fortsätta på den i förväg överenskomna alternativa platsen. 3) JO har slutligen särskilt begärt att myndigheten anger anledningen till att den tillståndsgivna demonstrationen avbröts, eftersom det enligt klagomålen till JO framförts att det skedde på uppmaning av polisen. Av kommenderingschefens yttrande framgår att det inte fattades något polisiärt beslut att avbryta den tillståndsgivna demonstrationen. Beslutet fattades sålunda ensidigt av arrangören. Myndighetens bedömning är att de polisiära åtgärder som påbörjats mot enskilda motdemonstranter skulle varit en tillräcklig åtgärd så att den tillståndsgivna demonstrationen kunnat genomföras, alternativt hade omfallsplanen fått användas vilket inneburit att den tillståndsgivna demonstrationen fått förflytta sig till en alternativ plats. Sammantaget anser myndigheten att rimliga åtgärder vidtagits före och under insatsen för att säkerställa att den tillståndsgivna demonstrationen skulle kunna genomföras enligt arrangörens önskemål. Slutresultatet blev likväl inte fullt tillfredsställande. De erfarenheter som gjordes vid den aktuella insatsen medförde dock, som påtalats ovan, att efterföljande demonstrationer kunde genomföras på ett bättre sätt.

text: Anmälarna bereddes tillfälle att yttra sig.

text: I ett beslut den 12 november 2010 anförde chefsJO Melin följande.

text: Rättslig reglering

text: Grundläggande fri- och rättigheter I

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: , förkortad RF, finns bestämmelser om medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 1, 3 och 4 RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, mötesfrihet och demonstrationsfrihet. Dessa bestämmelser tillförsäkrar den enskilde en frihet att bl.a. i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor samt att anordna och bevista sammankomster och att anordna och delta i demonstrationer på allmän plats.

text: Dessa fri- och rättigheter får inom vissa ramar begränsas genom lag (2 kap. 12–14 §§ RF). Sådan begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Den får vidare aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett begränsningen och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. En begränsning får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (

text: 2 kap. 12 § andra stycket

text: RF). Mötes- och demonstrationsfriheterna får begränsas av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken. I övrigt får dessa friheter endast begränsas av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot (

text: 2 kap. 14 § första stycket

text: RF).

text: Begränsningar av mötes- och demonstrationsfriheterna av det slag som åsyftas i den sistnämnda bestämmelsen finns – såvitt avser allmänna sammankomster – i

text: 2 kap.

text: ordningslagen (1993:1617)

text: . En allmän sammankomst får upplösas bl.a. om den hålls i strid med ett beslut om avslag på en ansökan om sådant tillstånd (22 §) eller om det uppkommer svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten medför avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (23 § första stycket 1). Den omständigheten att en allmän sammankomst äger rum utan att något tillstånd har sökts för den är inte en laga grund för att upplösa den (

text: prop. 1992/93:210 s. 79

text: och

text: ). Sammankomsten får endast upplösas om mindre ingripande åtgärder har visat sig otillräckliga (24 §).

text: Enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna gäller att var och en har rätt till yttrandefrihet och att denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser (artikel 10). Rätten att demonstrera och anordna opinionsmöten behandlas i artikel 11 i vilken det bl.a. slås fast att var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster. Dessa friheter får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga

text: med hänsyn till vissa särskilt uppräknade intressen, bland dem allmän säkerhet och förebyggande av oordning eller brott.

text: Polislagen

text: Enligt

text: 13 § polislagen (1984:387)

text: gäller att om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna får en polisman avvisa eller avlägsna honom eller henne från ett visst område eller utrymme, när det är nödvändigt för att ordningen ska upprätthållas. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd gärning ska kunna avvärjas. Är en sådan åtgärd otillräcklig för att det avsedda resultatet ska uppnås, får personen tillfälligt omhändertas. Som framgår direkt av lagtexten, har åtgärderna att avvisa eller avlägsna någon från platsen således företräde framför beslut om omhändertagande.

text: Av

text: 24 § polislagen

text: framgår att polismyndigheten i samband med allvarliga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten får, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas, förbjuda tillträde till visst område eller utrymme. Detsamma gäller om det finns risk för sådana störningar.

text: Bedömning

text: Inledning Vid den aktuella tidpunkten, januari 2009, pågick omfattande väpnade aktioner från israeliska styrkors sida mot Gaza. Stridigheterna föranledde kraftfulla politiska opinionsyttringar på många håll i världen. Inför genomförandet av huvuddemonstrationen hade kriminalunderrättelsetjänsten i Malmö därför gjort en hot- och riskanalys.

text: I denna analys bedömdes att det förelåg en betydande risk för ordningsstörningar och risk för våldsamheter (nivå 4 respektive 3 på en femgradig skala). En för den aktuella hotbilden normal resurs, totalt 141 poliser, ställdes till kommenderingens förfogande. Som mål för kommenderingen angavs bl.a. att polisinsatsen primärt skulle inriktas på att grundlagsskyddade rättigheter och andra legitima aktiviteter skulle värnas, att genomförandet av den tillståndsgivna allmänna sammankomsten, liksom andra eventuellt tillkommande allmänna sammankomster inom insatsområdet, så långt möjligt skulle underlättas, samt att konfrontationer mellan individer eller grupper, andra våldsamma aktioner samt angrepp på person och egendom skulle förhindras. I det s.k. planeringsdokumentet angavs som det mest sannolika händelseförloppet att det skulle bli en våldsam motdemonstration.

text: Den tillståndsgivna demonstrationen startade omkring kl. 13.00. Strax dessförinnan hade ett antal motdemonstranter samlats och efter en förhållandevis kort tid fanns, enligt polisens uppskattningar, några hundra motdemonstranter på plats. Det totala antalet motdemonstranter blev slutligen mellan 400 och 500 personer, bland dem

text: ett flertal äldre, barn och vuxna med barnvagn. Jag vill för klarhets skull nämna att motdemonstranterna utgjorde en allmän sammankomst som rättsligt var att betrakta som en demonstration. Bland motdemonstranterna fanns ett mindre antal personer som störde huvuddemonstrationen genom att kasta bl.a. ägg och stenar mot deltagarna i den. Vid något tillfälle bröts strömmen till huvuddemonstrationens högtalare och en fyrverkeripjäs avfyrades också mot huvuddemonstrationen. En kort stund därefter avbröts den tillståndsgivna demonstrationen och deltagarna lämnade platsen.

text: Som framgått var polismyndigheten väl medveten om att risken var stor att en besvärlig och svårbemästrad situation skulle kunna uppstå. Trots detta kan det redan här konstateras att i och med att den tillståndsgivna demonstrationen stördes så pass mycket att den inte kunde genomföras kom polisens ovan angivna mål för kommenderingen inte att uppfyllas, vilket självfallet inte är godtagbart.

text: Händelsen åskådliggör på ett påtagligt sätt några av de svåra problem som polisen numera allt oftare ställs inför när två demonstrationer – huvuddemonstration och motdemonstration med motsatt budskap – vid samma tillfälle vill göra sina röster hörda på samma ställe. Jag är således medveten om att uppgiften att säkerställa att huvud- och motdemonstranter samtidigt kan framföra sina respektive budskap inte alltid är alldeles enkel.

text: I det följande kommer jag att först mera allmänt uttala mig om de principer som i sådana situationer bör vägleda polisen och därefter behandla de i remissen ställda frågorna: åtgärderna innan händelsen, övervägandena på platsen och anledningen till att huvuddemonstrationen avbröts. Allmänna utgångspunkter för polisingripanden vid ordningsstörningar mellan huvuddemonstration och motdemonstration I förarbetena till regleringen i

text: 2 kap.

text: RF framhålls att det demokratiska styrelsesättet inte kan bli annat än en tom form, om de enskilda medborgarna inte har en vidsträckt frihet att ta del i opinionsbildningen i samhället genom att uttrycka sina åsikter, bilda föreningar, delta i demonstrationer etc. (

text: SOU 1975:75 s. 89

text: ). Lagstiftaren har därför eftersträvat att ge den enskildes grundläggande frioch rättigheter ett starkt skydd.

text: För att detta starka skydd ska kunna ges även i praktiken krävs att polismyndigheten, särskilt när demonstrationstillstånd har beviljats, avdelar de resurser och vidtar de åtgärder i övrigt som krävs för att demonstrationen ska kunna genomföras i enlighet med tillståndet. Vid sin planering inför demonstrationen måste polismyndigheten beakta risken för att framförandet av budskapet kan komma att medföra ordningsstörningar av olika grad.

text: Rätten att anordna och delta i en demonstration inbegriper självfallet också en rätt att anordna och delta i en motdemonstration (se t.ex. det principiella resonemanget i Europadomstolens dom den 29 september 2006 i målet

text: Öllinger mot Österrike

text: om rätten att anordna en motdemonstration för att protestera mot en sedan tidigare tillståndsgiven huvuddemonstration). Europadomstolen har emellertid också framhållit att en demonstration måste kunna genomföras utan att demonstranterna riskerar att utsättas för våld från meningsmotståndare. Om det finns en sådan risk, kan detta nämligen avhålla individer eller grupper från att öppet utrycka sina åsikter. Rätten att anordna en motdemonstration innefattar därför inte en rätt att angripa huvuddemonstrationen eller annars hindra att den genomförs. Europadomstolen har vidare slagit fast att det finns en skyldighet för staten att vidta åtgärder för att säkerställa att en demonstration kan genomföras. I statens konventionsförpliktelser ingår således att se till så att en sammankomst inte förhindras eller störs av meningsmotståndare. Detta kan dock aldrig innebära en fullständig garanti för att så inte sker (se bl.a. avgörandet den 21 juni 1988 i målet

text: Plattform ”Ärzte für das Leben” mot Österrike

text: , se även Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl., s. 412).

text: Det är alltså viktigt att i detta sammanhang understryka att även om det finns en uttalad rätt att anordna en motdemonstration innebär detta inte en rätt att hindra huvuddemonstrationen eller på annat sätt omöjliggöra att den genomförs. Mitt intryck är att det under senare år har blivit allt mer vanligt med både högljudda och t.o.m. våldsamma motdemonstrationer. Motdemonstranter synes allt oftare inte endast nöja sig med att framföra sitt eget budskap och verbalt protestera mot huvuddemonstrationen utan utrustar sig också med visselpipor, megafoner, högtalare eller, efter fotbolls-VM, vuvuzelor – allt för att protestera och störa och, tycks det mig, i vissa fall uteslutande för att hindra huvuddemonstranterna att över huvud taget framföra sitt budskap.

text: Det finns därför anledning att framhålla att vad som ovan sagts om rätten att demonstrera naturligtvis även gäller om den åsikt eller den ståndpunkt som förmedlas vid en demonstration kan antas t.ex. kränka, chockera, störa eller stå i strid med mera allmänt omfattade uppfattningar i samhället. Jag anser att det är den demokratiska rättsstatens plikt att värna medborgarnas rätt att föra fram sina budskap. Detta gäller alldeles särskilt sådana budskap som kan uppfattas som kontroversiella, eftersom det vanligen inte föreligger något behov av skydd för den som vill framföra ett mera ”ofarligt” budskap. Så länge den som framför budskapet inte därigenom gör sig skyldig till brott (t.ex. hets mot folkgrupp) måste rätten att föra fram budskapet skyddas.

text: Europadomstolen har i avgörandet den 7 december 1976 i målet

text: Handyside mot Förenade Konungariket

text: och i en rad senare domar uttryckt saken på följande sätt.

text: ”Yttrandefriheten utgör en av de väsentliga grundvalarna för ett (demokratiskt) samhälle, en av de grundläggande förutsättningarna för dess framsteg och för varje människas utveckling. --- den omfattar inte endast ’information’ och ’idéer’ som mottas positivt eller kan anses ofarliga utan också dem som kränker, chockerar eller stör staten eller någon del av befolkningen. Detta är de krav som ställs av den pluralism, den tolerans och den vidsynthet utan vilka inget ’demokratiskt samhälle’ kan existera” (efter Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl., s. 366).

text: Jag är väl medveten om att detta i vissa fall kan kräva stora polisiära insatser, men å andra sidan är yttrandefriheten av så grundläggande betydelse för ett demokratiskt samhälle att försvaret av den rättigheten måste prioriteras. Att motdemonstranter tillåts att mer eller mindre systematiskt förhindra sina meningsmotståndare från att framföra sina åsikter vid allmänna sammankomster är inte acceptabelt i en demokrati.

text: Enligt min mening kan det därför i en situation som den nu aktuella, dvs. när genomförandet av en tillståndsgiven demonstration (huvuddemonstrationen) äventyras på grund av ordningsstörningar eller våldsamheter från motdemonstranters sida, inte råda något tvivel om att polisens insatser i första hand måste inriktas mot de personer som stör eller utövar våld eller, om det inte är tillräckligt, mot den motdemonstration i vilken de deltar.

text: Den åtgärd som ytterst kan vara aktuell, när det gäller ingripanden mot en ordningsstörande demonstration (såväl huvuddemonstration som motdemonstration), är att upplösa sammankomsten (se

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: ). Men detta får endast ske om mindre ingripande åtgärder, t.ex. ändrad färdväg, avspärrningar och liknande åtgärder, har visat sig otillräckliga (

text: 2 kap. 24 § ordningslagen

text: ). Det är dock viktigt att hålla i åtanke att föremålet för de åtgärder som får vidtas med stöd av bestämmelserna i

text: ordningslagen

text: är själva demonstrationen. Polisens möjligheter att ingripa mot enskilda deltagare som stör ordningen eller begår brott regleras i

text: rättegångsbalken

text: och i

text: polislagen

text: , se t.ex.

text: 13 §

text: i sistnämnda lag. Det förhållandet att någon deltar i en demonstration innebär alltså inte att denne är fredad mot polisingripanden.

text: Om enskilda deltagare i en motdemonstration uppträder ordningsstörande eller kanske till och med brottsligt (t.ex. genom att föra oljud i sådan utsträckning att huvuddemonstrationen hindras från att föra fram sitt budskap eller genom att kasta föremål eller avfyra fyrverkeripjäser mot huvuddemonstrationen) bör således i första hand ett ingripande mot dessa personer ske innan någon åtgärd mot motdemonstrationen som sådan eventuellt kan behöva vidtas.

text: Det kan däremot förhålla sig annorlunda om exempelvis motdemonstrationen huvudsakligen tar sig uttryck i att deltagarna genom bruk av visselpipor eller på annat sätt för sådant oväsen att dess primära syfte synes vara att hindra huvuddemonstrationen från att framföra sitt budskap. I ett sådant fall bör polisen, om möjligt, i stället försöka vidta åtgärder mot själva motdemonstrationen. Det kan gälla allt från att föra en dialog med företrädare för motdemonstrationen till att, med stöd av

text: 24 § polislagen

text: , spärra av ett större område mellan demonstrationerna och helt enkelt flytta på motdemonstrationen. Enligt min mening saknas nämligen godtagbara skäl för att tillåta en sådan ordningsstörande motdemonstration att befinna sig i omedelbar anslutning till huvuddemonstrationen.

text: Jag inser givetvis att det kan vara förenat med stora praktiska svårigheter för polisen att i en akut situation försöka flytta på en stor grupp människor utan att förvärra saken ytterligare. Det är därför av vikt att polisen omsorgsfullt planerar en kommendering där problem av detta slag kan förväntas uppstå och t.ex. beslutar om väl avvägda avspärrningar. Det kan inte accepteras att polisens åtgärder för att komma till rätta med en svårhanterlig och eskalerande situation i stället inriktas mot en fredlig huvuddemonstration.

text: Utöver nu nämnda mindre ingripande åtgärder är frågan om polisen också är berättigad att upplösa en motdemonstration som väsentligen genom att föra oväsen i realiteten hindrar huvuddemonstrationen från att framföra sitt budskap.

text: Som framgått regleras polisens rätt att upplösa en allmän sammankomst i

text: 2 kap.

text: 24 §§

text: ordningslagen

text: . Det som kunde ligga närmast till hands är rätten att upplösa en sammankomst om det uppkommer svårare oordning vid denna (23 § första stycket 1). För att den bestämmelsen ska vara tillämplig fordras emellertid att oordningen ska vara av svårare art. Upplösning anses endast kunna komma i fråga vid upploppsliknande situationer (se Åberg,

text: Ordningslagen

text: , Kommentarer och rättspraxis, Internetupplagan,

text: 2 kap. 23 §

text: ). Jag är närmast böjd att anse att bestämmelsen knappast kan anses träffa en opinionsyttring som sker genom en högljudd motdemonstration (jfr dock JO 1972 s. 42).

text: Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att polisen när motdemonstranter stör en huvuddemonstration inte, innan ingripanden mot deltagare i motdemonstrationen eller mot motdemonstrationen som sådan genomförts utan framgång eller av annan anledning bedömts vara utsiktslösa, bör vidta åtgärder riktade mot huvuddemonstrationen, som t.ex. att anvisa den en annan plats.

text: Åtgärder vidtagna inför den aktuella demonstrationen Som ovan angetts har polisen, när den lämnat tillstånd till en demonstration, en skyldighet att avdela de resurser och vidta de åtgärder i övrigt som krävs för att demonstrationen ska kunna genomföras i enlighet med tillståndet.

text: I det nu aktuella fallet har polismyndigheten uppgett att planeringen inför insatsen synes ha genomförts på ett professionellt sätt och helt i enlighet med gällande rutiner. Jag har ingen anledning att betvivla detta och har därför, med nedan angivna undantag, inga synpunkter på den planering som skedde inför demonstrationen eller på de mål för kommenderingen som angavs.

text: Enligt den videoupptagning som polisen själv gjorde av händelsen framgår att motdemonstranterna tilläts stå ganska nära den tillståndsgivna demonstrationen. Den polisman som filmade händelsen har uppgett att avståndet mellan de olika grupperna endast var ca 15 meter. Oavsett det exakta avståndet är det uppenbart att detta i vart fall var alldeles för kort. Motdemonstranterna kunde ju med lätthet kasta både stenar och ägg mot huvuddemonstranterna. Polismyndigheten har också i sin egen uppföljning av händelsen dragit slutsatsen att avståndet mellan demonstrationerna borde ha varit större i syfte att göra det omöjligt för deltagarna att kasta föremål på varandra och uppgett att ett rimligt avstånd kunde ha varit 55– 60 meter.

text: I ett fall som detta hade jag inte haft någon erinran mot en sådan väl tilltagen säkerhetszon. Tvärtom finner jag det – mot bakgrund av den hot- och riskanalys som gjordes – anmärkningsvärt att detta inte på ett bättre sätt beaktades vid planeringen av kommenderingen. Det antogs ju, med all rätt, att det kunde förekomma våld i samband med motdemonstrationen. Det borde då ha varit tämligen lätt att såväl förutse risken att föremål kastas som, förutsatt att demonstranterna höll sig på anvisade platser, motverka en sådan händelseutveckling genom att öka avståndet mellan grupperna. I förevarande fall förefaller det alltså troligt att den tillståndsgivna demonstrationen faktiskt hade kunnat genomföras om avståndet mellan demonstrationerna hade varit större.

text: Polisens ingripande vid demonstrationen Av polisens videoupptagning av händelsen framgår att polisen i ett ganska tidigt skede nåddes av information om att några motdemonstranter hade ägg med sig. Vidare framgår att i princip alla incidenter ägde rum under en tidsrymd av omkring 30 minuter och att det – sett till det totala antalet motdemonstranter – var relativt få som kastade saker eller inte respekterade polisens avspärrningar. Slutligen framgår att förhållandevis många poliser stod uppradade längs avspärrningsbanden med uppsikt över motdemonstranterna, att ett antal poliser rörde sig bland dem och att ytterligare ett antal poliser, bl.a. beridna sådana, fanns tillgängliga på platsen. I sammanhanget bör åter framhållas att det, såvitt framkommit, inte förekom några ordningsstörningar från huvuddemonstranternas sida.

text: Av utredningen har vidare kommit fram att polisinsatschefen, när äggkastningen började, beordrade ytterligare polismän att röra sig bland motdemonstranterna för att lugna ned situationen och att såväl uniformerad som civilklädd personal fick i

text: uppdrag att om möjligt identifiera och omedelbart ingripa mot ordningsstörande individer. Genom dessa åtgärder omhändertogs två personer, en för äggkastning och en för att ha trängt in på avspärrat område.

text: Polismyndigheten har uppgett att den övergripande taktiken under insatsen var att i första hand agera mot enskilda i motdemonstrationen, eftersom ett sådant förfarande inte skulle begränsa huvuddelen av deltagarnas rätt att demonstrera. Jag har naturligtvis inte några principiella invändningar mot en sådan taktik utan denna ligger helt i linje med vad jag ovan har anfört. Som polismyndigheten angett kan det ju inte bli aktuellt att t.ex. upplösa en allmän sammankomst om inte mindre ingripande åtgärder visat sig otillräckliga. Det får emellertid anses relativt snart ha framgått att de åtgärder som vidtogs inte var tillräckligt ingripande, omfattande eller effektiva för att få ett slut på ordningsstörningarna. Även om det i efterhand är svårt att bedöma en sådan här situation kan jag, mot bakgrund av framför allt det stora antalet poliser på plats i relation till det begränsade antalet våldsverkare, inte låta bli att uttrycka min förvåning över att polisen inte lyckades upprätthålla ordningen på ett bättre sätt.

text: I det uppkomna läget, dvs. när de vidtagna åtgärderna inte ledde till att ordningsstörningarna upphörde, borde polisen – i enlighet med vad jag ovan angett – i första hand ha övervägt att vidta ytterligare åtgärder riktade mot enskilda motdemonstranter eller, i andra hand, mot motdemonstration som sådan eftersom ordningsstörningarna emanerade från den. Alternativen att anvisa motdemonstrationen en annan plats eller utöka avståndet mellan demonstrationerna borde således ha haft företräde framför alternativet att vidta åtgärder mot den fredliga, tillståndsgivna demonstrationen. Först om det, med hänsyn tagen till bl.a. ordningsstörningarnas art och storlek och de tillgängliga resurserna, hade visat sig praktiskt ogenomförbart att säkerställa huvuddemonstrationens genomförande, hade polisen bort vidta åtgärder riktade mot denna.

text: Polismyndigheten har uppgett att det i och för sig skulle ha varit operativt genomförbart att upplösa motdemonstrationen, men att konsekvenserna av ett sådant beslut – bl.a. eftersom barn deltog i manifestationen – skulle ha blivit sådana att de inte skulle ha stått i proportion till den störning som drabbade huvuddemonstrationen (jfr

text: 8 § polislagen

text: ). Det är givetvis mycket svårt att i efterhand bedöma vilka konsekvenser som ett sådant ingripande skulle ha fått. Det framstår inte heller som givet att det var fråga om en sådan svårare oordning som hade kunnat berättiga polisen att upplösa motdemonstrationen. Jag nöjer mig med att konstatera att de störningar som drabbade huvuddemonstrationen de facto var av sådan art att denna inte kunde genomföras.

text: Enligt anmälarna uppfattade en stor del av deltagarna i huvuddemonstrationen att demonstrationen avslutades på order av polisen och de evakuerades också från

text: platsen av polisen. Polismyndigheten har emellertid uppgett att demonstrationen upplöstes helt och hållet på deltagarnas eget initiativ, men att polisen hjälpte till med evakueringen när den väl hade påbörjats. Jag har i och för sig ingen anledning att ifrågasätta polismyndighetens uppgift om att det från polisens sida inte fattades något formellt beslut om att upplösa eller anvisa annan plats för den tillståndsgivna demonstrationen. Jag kan emellertid konstatera att polisens agerande uppenbarligen gav ett stort antal personer intryck av att så var fallet. Sammanfattande bedömning Sammantaget kan alltså konstateras att polismyndigheten, trots att det i förväg fanns en känd hotbild och att resurser avdelats som antogs svara mot denna hotbild, inte förmådde förhindra att ett relativt litet antal motdemonstranter lyckades hindra deltagarna i en tillståndsgiven fredlig huvuddemonstration från att utöva sin grundlagsskyddade rättighet att demonstrera.

text: För detta förtjänar polismyndigheten kritik.

text: Jag har i detta beslut även i mera allmänna termer behandlat frågan om polisens möjligheter att säkerställa demonstrationsfriheten i de fall då en huvuddemonstration möts av enskilda motdemonstranters våld, som i Malmö-fallet, eller av t.ex. kraftigt oväsen i syfte att dränka huvuddemonstrationens budskap. Jag finner anledning att uppmärksamma justitiedepartementet på saken genom att dit för kännedom överlämna en kopia av detta beslut.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Permission Sjukvård

title: En patient som vårdats enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, med beslut om särskild utskrivningsprövning har vistats på behandlingshem utan att domstol beslutat om tillstånd för patienten att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område

sammanfattning: Initiativärende mot en psykiatrisk vårdinrättning angående att en patient som vårdats enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, med beslut om särskild utskrivningsprövning vistats på behandlingshem utan att domstol beslutat om tillstånd för patienten att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område eller till chefsöverläkare överlämnat rätten att besluta om sådant tillstånd

text: Initiativet

text: Under en inspektion av dåvarande Länsrätten i Gotlands län (JO:s dnr 5094-2008) den 1–3 oktober 2008 tog JO del av bl.a. en dom meddelad den 19 juni 2008 i länsrättens mål nr 460-08 rörande utskrivningsprövning enligt 16 § (numera 16 a §) och permission enligt

text: 10 §

text: LRV. I domen anfördes under rubriken ”Bakgrund och yrkanden” bl.a. följande.

text: AA genomgår sedan år 1999 rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning efter att ha dömts för försök till dråp, skadegörelse och narkotikabrott. Han har under flera år vårdats vid den Rättspsykiatriska regionkliniken i Växjö. I januari 2008 överfördes han till vård på Gotland och vårdas sedandess på behandlingshemmet Nygårds Garda Vård AB i Garda. Placeringen på behandlingshemmet har, såvitt kunnat utrönas, skett utan att domstol beslutatom permission eller till chefsöverläkare delegerat rätten att besluta om permissioner. Chefsöverläkaren har nu, enligt

text: 16 §

text: LRV, anmält frågan om vårdens upphörande till Länsrätten i Gotlands län och som sin uppfattning gjort gällande att vården bör bestå. Chefsöverläkaren har skriftligen begärt ”fortsatt permissionsdelegation”. Vid länsrättens muntliga förhandling den 17 juni 2008 harchefsöverläkaren ansökt om att AA måtte ges permission till behandlingshemmet Nygårds Garda. I

text: 10 §

text: LRV stadgas i fråga om den som ges rättpsykiatrisk vård enligt

text: 31 kap. 3 § brottsbalken

text: med beslut om särskild utskrivningsprövning att frågan om tillstånd att under en viss del av vårdtiden vistas utanför sjukvårdsinrättningens område prövas av förvaltningsrätten (tidigare länsrätten) efter ansökan av chefsöverläkaren eller patienten. Vid sin prövning ska rätten särskilt beakta arten av den brottslighet som föranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning, risken för återfall i brottslighet och verkan av den vård och behandling som patienten genomgått. Förvaltningsrätten får efter ansökan av chefsöverläkaren överlämna åt denne att för en viss patient besluta om tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område.

text: JO beslutade att inom ramen för ett särskilt ärende anmoda Hälso- och sjukvårdsnämnden i Gotlands kommun att, efter hörande av berörd personal vid Visby lasarett (psykiatriska kliniken), inkomma med utredning och yttrande vad gällde det förhållandet att AA vistats på behandlingshemmet Nygårds Garda Vård AB utan att domstol beslutat om tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område eller till chefsöverläkaren överlämnat rätten att för AA besluta om sådant tillstånd. Av remissvaret skulle bl.a. framgå vad som var skälet till att chefsöverläkaren – såvitt framgår av länsrättens dom – hade uppfattningen att länsrätten överlämnat till denne att beträffande AA besluta om tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område.

text: Utredning

text: Hälso- och sjukvårdsnämnden ingav som sitt remissvar ett yttrande upprättat av BB, chefsöverläkare vid psykiatriska kliniken, Visby lasarett, vid den aktuella tidpunkten. I yttrandet anfördes följande.

text: Den aktuelle patienten är väl känd på härvarande klinik alltsedan 1998, då han vårdades i Visby under LPT. År 2000 dömdes han till LRV-vård under två år på grund av dråpförsök, skadegörelse och narkotikabrott. Han vårdades initialt på bl.a. Psykiatriska kliniken i Visby, Huddinge sjukhus, Psykiatriska klinikerna i Sundsvall (fd Sidsjön) och långa perioder på behandlingshemmet Nygårds i Garda på Gotland. Han skrevs ut från Psykiatriska kliniken i Visby 2003-10-28 för vård på Rättspsykiatriska kliniken i Växjö, då man lokalt hade svårt att sätta gränser för honom vid vården på Nygårds i Garda. Patienten vårdades i Växjö fram till 2008-01-23, således mer än 4 år, varefter han ånyo överfördes till Nygårds i Garda. Under dessa 4 år har den lokala Länsrätten i Växjö kontinuerligt prövat hans LRV-vård. Vår uppfattning är att frågan om permission till Nygårds i Garda skulle ha ägt rum i Växjö och vi antog att så hade skett före överflyttningen till Gotland. Vi aktualiserade ärendet för länsrätten på Gotland när det var aktuellt med en ny 6månadersprövning sommaren 2008. Därefter inhämtades domar rörande AA som meddelats av Länsrätten i Kronobergs län (numera Förvaltningsrätten i Växjö) under 2006 och 2007. Det kan noteras att domarna endast rör anmälningar enligt

text: 16 §

text: LRV. Frågan om permission har således inte aktualiserats under denna tidsperiod.

text: Vidare inhämtades delar av journalerna beträffande AA från psykiatriska kliniken vid Visby lasarett respektive Rättspsykiatriska regionkliniken i Växjö, Landstinget Kronoberg.

text: Av journalhandlingarna från de två aktuella sjukvårdsinrättningarna framgår att kliniken i Visby i september 2007 tog kontakt med kliniken i Växjö och aktualiserade möjligheten att ”ta hem AA till Gotland”. Den 15 november 2007 var dåvarande chefsöverläkaren BB och en kurator från kliniken i Visby på besök på kliniken i Växjö. Tillsammans med AA och personal från kliniken i Växjö diskuterades den fortsatta vården avseende AA.

text: I AA:s journal från kliniken i Växjö har dåvarande chefsöverläkaren CC antecknat bl.a. följande rörande mötet den 15 november 2007.

text: Öl BB och kurator från psykiatriska kliniken på Gotland som har haft hand om AA under många år är på besök. Man planerar att mot bakgrund av att det gått bra för AA i vården vid vår klinik under det gångna året ta hem honom till psykiatriska kliniken på Gotland och efter vad jag förstår så är den vidare planeringen att man sedan kommer att placera AA på behandlingshemmet Nygårds Garda. [– – –] Planeras överflyttning till psykiatriska kliniken på Gotland 23/1-08.

text: Den 6 december 2007 har CC antecknat följande.

text: Vi hade i dag planerat en vårdkonferens men den förefaller mig överflödig när vi nyligen haft en vårduppföljning under ledning av öl BB från psykiatriska kliniken i Visby ang AA. AA kommer att återvända till psykiatriska kliniken i Visby den 23 januari. I övrigt har vårdplanen inte förändrats på något sätt. [– – –]

text: Vidare har CC, såvitt här är av intresse, den 17 januari 2008 gjort följande journalanteckning.

text: AA överförs nu till hemortslandstinget för fortsatt vård enl LRV med sup. Länsrätten i Kronobergs län har 07-12-11 beslutat att den rättspsykiatriska vården av AA får fortsätta ytterligare 6 månader räknat från 07-12-19 således t o m 08-06-19. I den journal som inhämtats från psykiatriska kliniken, Visby lasarett, har BB den 16 november 2007 antecknat bl.a. följande. Vi överenskommer med personalen, att det behövs en rätt lång period för att få AA att separera från avd. Känna trygghet när han ger sig i väg. Vi enas om att någon gång i mitten på augusti (ska rimligen vara januari; JO:s anm.) ska han överföras till Nygårds i Garda. Vi bör få honom en onsdag eller något liknande så att man har ett antal vardagar där man kan nå varandra och diskutera olika strategier. Personalen i Växjö är mycket villiga att komma över och vara med vid överlämnandet och även stanna några dagar för att överföra sinakunskaper om AA till oss. Ingenting är bestämt i den frågan, men möjligheten finns. DD hör av sig om vi ska välja den 16 eller 23 januari för överförandet. Undertecknad har i dag tagit kontakt med DD på Nygårds i Garda och ur hans synvinkel är det helt okej att AA kommer i mitten av januari. Villkoret från hans sida är naturligtvis att LRV behålls. Vi försäkrar honom om att det är vår intention och vi hoppas att länsrätten följer med på detta under rätt lång tid framöver, det kommer att behövas.

text: Den 14 januari 2008 har kurator vid kliniken i Visby gjort följande anteckning.

text: Kontakt med vårdlaget på avd 62 på Rättspsykiatriska regionvården i Växjö. Man planerar nu för utskrivning och överföring till behandlingshemmet Nygårds i Garda den 23 januari. Två personal från Växjö kommer att följa med och stanna två dygn för att göra en bra överrapportering och följa upp AA:s reaktioner på utskrivningen.

text: I ett beslut den 28 juni 2010 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Från hösten 2003 till slutet av januari 2008 vårdades AA enligt LRV med beslut om särskild utskrivningsprövning vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Växjö. Därifrån överfördes han den 23 januari 2008 till behandlingshemmet Nygårds Garda Vård AB i Garda på Gotland.

text: Av journalhandlingarna från de båda berörda sjukvårdsinrättningarna framgår att överflyttningen av AA från Växjö till Gotland skedde på initiativ av ”hemortslandstinget”, dvs. Gotlands kommun. Efter att en kontakt i saken tagits i september 2007 besökte dåvarande chefsöverläkaren BB och en kurator från psykiatriska kliniken vid Visby lasarett den 15 november 2007 Rättspsykiatriska regionkliniken i Växjö. Tillsammans med AA och personal från Växjö diskuterades den fortsatta vården avseende AA. Vid en genomgång av journalanteckningarna kan konstateras att sjukvårdsinrättningarnas uppgifter rörande överföringen av AA delvis skiljer sig åt. Dåvarande chefsöverläkaren vid kliniken i Växjö har, efter mötet i november 2007, antecknat att man ska ”ta hem honom till psykiatriska kliniken på Gotland och efter vad jag förstår så är den vidare planeringen att man sedan kommer att placera

text: AA på behandlingshemmet Nygårds Garda”. I den journalanteckning som gjorts av dåvarande chefsöverläkaren vid kliniken i Visby efter nämnda möte har det noterats att AA ska ”överföras till Nygårds i Garda”. Av journalanteckningen kan inte klart utläsas om tanken var att AA skulle transporteras direkt till behandlingshemmet eller om han däremellan skulle vårdas en tid vid psykiatriska kliniken på Visby lasarett.

text: Vad gäller de noteringar som gjorts i nära samband med att AA överförts till Gotland framgår av en anteckning den 14 januari 2008, gjord av en kurator vid psykiatriska kliniken, Visby lasarett, att kontakt tagits med ”vårdlaget” i Växjö, att man i Växjö ”planerar för utskrivning och överföring till behandlingshemmet Nygårds i Garda den 23 januari” och att ”två personal från Växjö kommer att följa med och stanna två dygn för att göra en bra överrapportering”. I journalen från kliniken i Växjö har chefsöverläkaren den 17 januari 2008 antecknat att ”AA överförs nu till hemortslandstinget för fortsatt vård enl LRV med sup”.

text: När en patient ges rättspsykiatrisk vård enligt

text: 31 kap. 3 § brottsbalken

text: med beslut om särskild utskrivningsprövning prövas, som framgått ovan, frågan om tillstånd att under en viss del av vårdtiden vistas utanför sjukvårdsinrättningens område av förvaltningsrätten efter ansökan av chefsöverläkaren eller patienten. Förvaltningsrätten får efter ansökan av chefsöverläkaren överlämna åt denne att för en viss patient besluta om tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område.

text: I remissyttrandet har BB, dåvarande chefsöverläkare vid psykiatriska kliniken, Visby lasarett, anfört att det var klinikens uppfattning att ”frågan om permission till Nygårds i Garda skulle ha ägt rum i Växjö” och att kliniken ”antog” att så hade skett före överflyttningen till Gotland. Av utredningen framgår dock att Länsrätten i Kronobergs län inte hade beslutat om tillstånd för AA att vistas på det aktuella behandlingshemmet. Domstolen hade inte heller överlämnat till chefsöverläkaren att besluta om tillstånd för AA att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Först genom dom meddelad av Länsrätten i Gotlands län den 19 juni 2008 gavs AA

text: tillstånd att, för tiden intill nästa utskrivningsprövning, vistas på Nygårds Garda Vård AB i Garda.

text: Det anförda innebär att AA under nästan fem månader vistades på behandlingshemmet trots att det inte fanns något lagligt grundat beslut om tillstånd för honom att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Det inträffade är självfallet helt oacceptabelt.

text: Såsom redovisats ovan ger utredningen intryck av att berörda befattningshavare vid de aktuella sjukvårdsinrättningarna har haft olika utgångspunkter vad gällt överföringen av AA. Dåvarande chefsöverläkaren vid kliniken i Växjö har vid det möte som ägde rum i november 2007 uppfattat att AA skulle överföras till den psykiatriska kliniken i Visby och att ”den vidare planeringen” var att ”man sedan kommer att placera” AA på behandlingshemmet i Garda. BB, dåvarande chefsöverläkare vid kliniken i Visby, synes däremot för sin del ha utgått från att AA skulle överföras från kliniken i Växjö direkt till behandlingshemmet. Trots detta har han dock inte, såvitt framkommit, tagit upp frågan om permission, utan har i stället på oklara grunder nöjt sig med att anta att det ”i Växjö” skulle komma att fattas nödvändiga beslut. Även om BB ansåg att det var en fråga för Länsrätten i Kronobergs län alternativt kliniken i Växjö att fatta beslut om tillstånd för

text: AA att vistas på behandlingshemmet i Garda på Gotland, har det ankommit på honom att ta upp frågan med kliniken i Växjö för att säkerställa att det fanns formella förutsättningar för AA att vistas på behandlingshemmet. Jag är mycket kritisk till handläggningen.

text: Det som har kommit fram genom utredningen väcker även vissa frågor om hur ärendet har hanterats vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Växjö. Jag har dock inte funnit tillräckliga skäl att inhämta ett yttrande i saken, utan vidtar endast den åtgärden att jag tillställer kliniken en kopia av beslutet.

text: Med den kritik som har uttalats avslutas ärendet.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Norrköping, och Polismyndigheten i Östergötlands län för långsam handläggning av en förundersökning där målsäganden var under 18 år

text: Anmälan

text: AA och BB framförde i en anmälan, som kom in till JO den 22 december 2006, jämte kompletteringar klagomål mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Norrköping, och Polismyndigheten i Östergötlands län. De var missnöjda med handläggningen av en förundersökning angående misshandel i vilken deras elvaårige son CC var målsägande.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K2001-05, åklagarkammarens ärende 204- 104-05 och Utvecklingscentrum Göteborgs ärende ÅM 2006/1392 infordrades och granskades. Muntliga upplysningar inhämtades från chefsåklagaren DD, vice chefsåklagaren EE och kammaråklagaren FF. Av utredningen framkom bl.a. följande.

text: Den 14 januari 2005 beordrades polis till viss plats med anledning av misstanke om misshandel. I den anmälan som upprättades angavs att den utpekade gärningsmannen GG hade dunkat målsäganden CC:s huvud mot en tegelvägg. Förhör hölls på platsen med CC och GG som delgavs misstanke om misshandel. Några dagar senare övertogs förundersökningen av FF och kriminalinspektören HH tillsattes som handläggare. Ett vittnesförhör hölls den 25 februari och den 21 april hördes GG på nytt. Den 3 maj expedierades en påminnelse till polisen i vilken det påtalades att ärendet skulle handläggas skyndsamt med anledning av CC:s ålder. Videoförhör hölls med CC några dagar senare. I slutet av maj inkom journalanteckningar gällande skador som tillfogats CC och FF beslutade den 30 maj att lägga ned förundersökningen.

text: Förundersökningen återupptogs den 7 juli då nya omständigheter framkommit. FF gav direktiv samma dag i vilka bl.a. angavs att handläggningen skulle ske skyndsamt. Förhör hölls med CC:s mor den 29 augusti. En påminnelse expedierades till polisen den 5 oktober och samma dag hördes det vittne som hörts i februari på nytt. En vecka senare sändes handlingar från polisen till åklagaren och

text: utredningsdirektiv expedierades till polisen den 25 oktober. Den 21 november inkom en promemoria till åklagaren. Tre dagar senare beslutade FF att lägga ned förundersökningen.

text: CC:s föräldrar begärde överprövning av beslutet den 9 mars 2006. Dåvarande överåklagaren vid Utvecklingscentrum Göteborg, JJ, beslutade den 26 april, att förundersökningen skulle återupptas. Hon påpekade att något rättsintyg inte inhämtats och att det var angeläget att samtliga relevanta utredningsåtgärder vidtogs innan beslut fattades. FF gav den 17 maj direktiv att rättsintyg skulle begäras in. En vecka senare kallade polis den person som i februari 2005 uppgetts ha sett händelsen till ett vittnesförhör. Förhöret genomfördes den 13 juni. Rättsintyg inkom till polisen den 17 juli. I en promemoria till kammarledningen framförde FF den 3 augusti att ett nytt beslut om nedläggning av honom eventuellt kunde uppfattas som provokativt av CC:s föräldrar varför han ville ha ledningens syn på detta. Den 4 augusti beslutade EE att lägga ned förundersökningen.

text: Den 11 september 2006 inkom en begäran om överprövning till åklagarkammaren. Målsägandes föräldrar inkom den 24 november med en påminnelse i ärendet varefter ärendet den 4 december överlämnades till Utvecklingscentrum Göteborg.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren KK) kom in med ett remissvar i vilket följande bedömning gjordes.

text: Målsägandens föräldrar har i sin anmälan till JO riktat kritik mot handläggningen av ärendet och anfört att det gått för lång tid från anmälningstillfället till dess att målsäganden och det tredje vittnet hördes. Av handlingarna framgår att ärendet har lagts ned av åklagare vid tre tillfällen. Första gången lades utredningen ned den 30 maj och återupptogs den 7 juli 2005. Andra gången lades utredningen ned den 24 november 2005 och återupptogs efter ett halvår, den 16 maj 2006, efter att överprövning skett av överåklagaren JJ, Åklagarmyndighetens Utvecklingscentrum i Göteborg. Tredje gången lades utredningen ned den 4 augusti 2006 och återupptogs efter sju månader, den 6 mars 2007, efter att överprövning skett av vice överåklagaren LL, samma utvecklingscentrum. Detta har inneburit att ärendet inte varit föremål för aktiv handläggning vid polismyndigheten under så lång tid som man först kan få intryck av. Av utredningen framgår inte vilka direktiv förundersökningsledaren inledningsvis meddelat. Klaganden har riktat kritik mot att målsäganden hördes mer ingående först den 9 maj 2005 och att det tredje vittnet hördes först ett år senare den 13 juni 2006. Polismyndigheten instämmer i att flera utredningsåtgärder förefaller ha dröjt onödigt lång tid, särskilt med beaktande av att detta är ett ärende som skall utredas skyndsamt. Handläggaren har under hand uppgivit bristande rutin i kombination med hög arbetsbörda som förklaring till tidsutdräkten. Samtidigt aktualiserar det inträffade polismyndighetens rutiner för bevakning och uppföljning av ärenden. Polismyndigheten kommer med anledning av vad som framkommit i detta ärende att särskilt se över bevakningsrutinerna för förtursärenden. Åklagarmyndigheten har den 30 mars 2007 gett ut föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:05

text: ). Såvitt Polismyndigheten kan bedöma kommer föreskrifterna att ha

text: en avgörande betydelse för att handläggningen av åklagarledda förundersökningar inte skall få en sådan onödig tidsutdräkt som skett i detta ärende.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren MM) kom in med ett remissvar till vilket var fogat yttranden från DD och FF (de två sistnämnda yttrandena bifogas som en bilaga till detta beslut).

text: MM anförde bl.a. följande.

text: Grundärendet gäller en anmälan om en då tioårig pojke som påstås ha blivit misshandlad av en idrottsledare utanför skolans gymnastiksal. Det rör sig om en händelse i en miljö där pojken vardagligen vistades och dit pojkens föräldrar regelmässigt lämnade honom. Alla skäl talar således starkt för att händelsen borde ha utretts skyndsamt och kompetent. Det har uppenbarligen inte varit helt lätt att göra en riktig bevisvärdering i ärendet, en svårighet som jag har förståelse för. Jag har däremot svårare att förstå att några av de utredningsåtgärder som rimligen varit nödvändiga att göra till underlag för en sådan bevisvärdering, inte kommit till stånd förrän efter att förundersökningen måste återupptas. Skälet till att den totala tiden från anmälan till slutligt avgörande blivit så väldigt lång, beror ju i stor utsträckning på att utredningen lagts ned och återupptagits i flera omgångar. Man kan alltså konstatera att utredningsåtgärderna mellan anmälan i januari och redovisningen i maj 2005 var för få och för sent utförda. Redan vid denna, första redovisning hade den särskilda frist som enligt 2 a § förundersökningskungörelsen gäller för ärenden av aktuellt slag, med god marginal försuttits. Något godtagbart skäl till varför handläggningen drog ut på tiden har inte framkommit. Polismyndigheten har uppenbart att självständigt se till att behövliga utredningsåtgärder kommer till stånd i rätt tid, men åklagaren kan som förundersökningsledare inte undkomma sitt ansvar att bevaka ärendet med de intervaller som ärendets beskaffenhet kräver. I det aktuella fallet har några av de beslutade kompletteringarna bl.a. med hänsyn till bevisvärdet bort utföras snarast. Inte heller här förfogar åklagaren över tillgängliga resurser. De dokumenterade påminnelserna från åklagarens sida kan dock inte anses vara tillräckliga. Vad gäller handläggningen av den begäran om överprövning som inkom till kammaren i september 2006, vill jag inledningsvis anföra att det inte kan accepteras att en sådan begäran blir liggandes på kammaren utan åtgärd i nästan tre månader. Inte minst då ett särskilt skyndsamhetskrav har gällt för ärendet. Kammarchefen har lämnat en förklaring till varför överprövningsärendet kom att hanteras på det sätt som skedde. Jag har självfallet förståelse för att prioriteringar måste göras i verksamheten, allra helst om det råder en pressad arbetssituation på kammaren. Det kan dock inte ursäkta det inträffade. Det är tillfredsställande att kammaren numera har kommit till rätta med personalsituationen och att arbetet fördelas enligt nya, till synes mer rationella principer. Avslutningsvis vill jag, liksom kammarchefen, peka på de förbättringar som skett inom åklagarväsendet under den gångna våren. Införandet av föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: ) syftar till att skapa bättre rutiner kring uppföljningen av kammarens öppna ärenden. Även införandet av Åklagarmyndighetens nya målhanteringssystem skapar bättre förutsättningar för den enskilde handläggaren och för kammarledningen att ha en god överblick över ärendena på den egna roteln respektive hela kammaren.

text: Anmälarna inkom med yttrande över remissvaren.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Enligt 2 a § FUK skall en förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt 18 år bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet är riktat mot bl.a. målsägandes hälsa och det för brottet är föreskrivet fängelse mer än sex månader. Förundersökningen skall vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Som exempel på detta anförs i förarbetena att fristen får överskridas vid mycket omfattande utredningar eller om många barnförhör behöver hållas. Personalbrist eller förekomst av ett stort antal ärenden av förturskaraktär utgör däremot inte skäl att överskrida fristen (

text: SOU 2000:42 s. 91

text: Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet (1 a § förundersökningskungörelsen [1947:948, FUK]).

text: Av utredningen framgår att polis den 14 januari 2005 beordrades till viss plats med anledning av misstanke om att en man skulle ha misshandlat en pojke. På platsen hölls förhör med målsäganden och en person delgavs också misstanke om brott. Av den anmälan som upprättades framgick att föräldrarna skulle skjutsa pojken till vårdcentralen för översyn och dokumentation och att polis hade fotograferat pojkens skada i huvudet. Den nyss nämnda tidsfristen har således börjat löpa 14 januari och beslut i åtalsfrågan skulle ha fattats senast den 14 april.

text: Det kom emellertid att dröja till den 30 maj innan FF beslutade att förundersökningen skulle läggas ned. Innan dess hade i februari ett vittnesförhör hållits vid vilket vittnet bl.a. uppgav att det fanns ytterligare ett vittne till händelsen. Såväl målsäganden som den misstänkte hade hörts en gång till. Vidare hade journalanteckningar infordrats.

text: Förundersökningen kom sedan att återupptas under sommaren för att därefter, vid ytterligare två tillfällen läggas ned och återupptas på nytt. Förundersökningen lades därefter ned i maj 2007. Det hade då gått två år och fyra månader sedan händelsen inträffade. Efter varje beslut om återupptagande har ytterligare utredningsåtgärder vidtagits men jag konstaterar att det inte vid något tillfälle efter februari 2005 tillkommit uppgifter om ny, inte tidigare känd bevisning, utan de åtgärder som genomförts har varit att höra personer som var kända i utredningen redan då och att införskaffa rättsintyg.

text: Åklagarmyndigheten har anfört att utredningsåtgärderna har varit för få och för sent utförda och att något godtagbart skäl till detta inte har framkommit. Jag delar

text: den uppfattningen. Förundersökningsledaren har det övergripande ansvaret och skall ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet. Det har således ankommit på FF att se till att ärendet utreddes på ett korrekt sätt. Jag vill här påpeka att det förhållandet att anmälda brott utreds på ett kompetent och omdömesgillt sätt är av grundläggande betydelse för tilliten till samhällets brottsutredande verksamhet.

text: Under de perioder som förundersökningen har bedrivits kan jag också konstatera att det vid flera tillfällen dröjt lång tid mellan de åtgärder som vidtagits. Polismyndigheten har i sitt remissvar bl.a. anfört att orsaken till den långa handläggningstiden berodde på bristande rutin i kombination med stor arbetsbelastning hos handläggaren. Hög arbetsbelastning är, som framgått ovan, inte ett godtagbart skäl till att utredningen inte bedrivits med särskild skyndsamhet.

text: Åklagare har vid flera tillfällen skriftligen i direktiv och påminnelser påtalat att ärendet skall handläggas skyndsamt och med förtur. FF har därutöver uppgett att muntliga kontakter kan ha förekommit utan att detta dokumenterats. I något fall har han själv angett att det gått för lång tid innan han påminde i ärendet. Jag vill med anledning härav erinra om att i de fall som en i lag eller annan författning fastlagd tidsfrist gäller för handläggningen av ett ärende ställs särskilt stora krav på aktivitet från förundersökningsledarens sida. Jag delar naturligtvis också Åklagarmyndighetens uppfattning att det är inte är acceptabelt att det inte vidtas någon åtgärd med anledning av en begäran om överprövning på nästan tre månader.

text: Med anledning av att DD uppgett att hans uppfattning är att en ny tidsfrist på tre månader börjar löpa ”från början” om en förundersökning återupptas vill jag nämna följande.

text: Kommittén mot barnmisshandel uttalade i betänkandet som föregick införandet av 2 a § FUK att en lång handläggningstid innebär en pressande väntan för alla inblandade. Utredningstiden kan innebära stora påfrestningar på ett barn. För barnets del har tiden som rör övergreppet och den process som en anmälan startar en helt annan dimension, än den tid som vuxenvärlden ser. Införandet av en tidsfrist i sig skulle enligt kommittén medföra en snabbare handläggning eftersom dessa ärenden då alltid måste prioriteras och resurser avsättas för arbetet. Vidare anfördes att det förhållandet att nya brott upptäcks under förundersökningens gång inte innebär att en ny tidsfrist börjar löpa. Dessa nya brott kunde däremot utgöra skäl för att överskrida tidsfristen (

text: SOU 2000:42 s. 85

text: f. och s. 91) Bestämmelsen tillkom således för att säkerställa att brott begångna mot barn skulle utredas med särskild skyndsamhet. Det förhållandet att en förundersökning lagts ned och sedan återupptagits kan, mot den bakgrunden, enligt min uppfattning, inte innebära att en ny tidsfrist börjar löpa. En annan sak är att det förhållandet att en förundersökning lagts ned och sedan återupptagits, i det enskilda fallet, kan utgöra ett godtagbart skäl att överskrida fristen. Jag har emellertid inte funnit att sådana skäl förelegat i detta ärende.

text: I ett ärende av aktuellt slag, där målsäganden och vittnen endast är drygt 10 år gamla vid den anmälda händelsen, är det givetvis helt oacceptabelt att ärendet i realiteten kommer att handläggas under så lång tid som två år och fyra månader. Jag har således starka invändningar mot hur ärendet hanterades. För detta förtjänar i första hand FF kritik. Jag är också kritisk till att DD inte tidigare vidarebefordrade begäran om överprövning som inkom i september 2006. Inte heller polismyndigheten kan undgå kritik för den tidvis långsamma handläggningen.

text: Vad som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Bilaga till JO:s beslut i ärende 5976-2006

text: FF uppgav bl.a. följande.

text: Som tidigare konstaterats var jag förundersökningsledare i ärende C-8-104-05 från och med den 17 januari 2005 till augusti 2006. Mitt minne av handläggningen av ärendet börjar förvisso förblekna något men min allmänna minnesbild är att ärendet engagerade båda både mig och utredaren under ärendets gång. Enligt min uppfattning rådde det inga tveksamheter om vilka utredningsåtgärder som skulle göras men jag fick tidigt klart för mig att utredaren var mycket arbetsbelastad och att hon var tvungen att göra prioriteringar. Arbetsbelastningen var för övrigt hög även för min egen del. Såvitt jag minns hade jag och polisens utredare ärendet aktuellt för varandra fortlöpande genom olika kontakter även i samband med att andra ärenden diskuterades. Det är möjligt att jag i något fall då missade att se till att detta diariefördes på sätt som i så fall bort ske. Vid genomgång av diariet (jag har nu inte genomläst den arkiverade akten hos polisen) kan jag konstatera att det synes ha dröjt från mitten av januari 2005 till början av maj 2005 innan jag sände ut en skriftlig påminnelse till polisen. Detta beklagliga dröjsmål har sin bakgrund i den svåra arbetssituationen som då rådde på åklagarkammaren. Åtgärder har vidtagits både på central nivå och lokalt här på åklagarkammaren för att förbättra arbetssituationen. När jag fattade beslut om nedläggning av förundersökningen i två omgångar övervägde jag också på mitt tjänsteansvar om ytterligare utredningsåtgärder på något avgörande sätt skulle medföra någon förändring i bedömningen av ärendet och även av gärningen. I samband med att det var dags att fatta beslut om förundersökningens fortsättande eller inte för tredje gången ansåg jag att det var mest korrekt att ärendet bedömdes av någon annan åklagare som inte hade fattat beslut i ärendet tidigare och som kanske såg på detta med nya ögon.

text: DD uppgav bl.a. följande.

text: Kå FF var förundersökningsledare i ärendet efter det att detta kom in till åklagarkammaren den 17 januari 2005 och fram till i början av augusti 2006. Vice chefsåklagare EE har inte varit förundersökningsledare, men beslutade i ärendet den 4 augusti 2006. Undertecknad var förundersökningsledare under tiden den 6 mars - 8 maj 2007. FF är en aktiv förundersökningsledare. Jag har därför inte någon anledning att betvivla att han i ärendet haft återkommande kontakter med polisens utredningsman. Detta gäller såväl den första förundersökningsperioden mellan den 17 januari - 30 maj 2005 som den andra förundersökningsperioden som var mellan den 7 juli - 24 november 2005 samt den tredje förundersökningsperioden under tiden den 16 maj augusti 2006.

text: Det är bara att beklaga att alla kontakter inte har dokumenterats i diariet. Detta är emellertid inte så konstigt. Ett samtal med en utredningsman rör sällan bara ett ärende. Ofta avhandlas många ärenden vid ett och samma telefonsamtal och det är då i praktiken svårt att alltid fullfölja en diarieföring i samtliga aktuella ärenden. Särskilt inte när åklagaren avbryts av ett nytt telefonsamtal eller att denne skyndar till en domstolsförhandling. Samtalet med utredningsmannen äger inte heller alltid rum på åklagarkammaren och risken för att glömma bort att diarieföra en händelse ökar naturligtvis när åklagaren inte har tillgång till en av Åklagarmyndighetens persondatorer med Brådis/Cåbra. Åklagaren har ofta en god kännedom om den svåra arbetssituationen hos polisen. Många åklagare har därför tidigare avstått från att ständigt skicka påminnelser till polisen. De känner också till att kammarledningen och rotelcheferna kontinuerligt diskuterar övergripande frågor såsom resursfördelning, utredningstider m.m. FF är stresstålig och har en hög arbetskapacitet. Han klarar av att samtidigt handlägga större ärenden med frihetsberövade. FF är därför en viktig åklagare vid kammaren och jag är beroende av att han handlägger vissa ärenden. Arbetsuttaget är därför stort. Bristen att inte i tid skicka påminnelser till polisen måste ses mot bakgrund av vad jag nu redovisat. FF avslutade dessutom ärendet omgående efter det att detta hade redovisats av polisen den 27 maj respektive den 21 november 2005. Efter det att förundersökningen hade återupptagits efter överprövning i maj 2006 genomfördes vissa kompletteringar. FF ansåg att han trots detta ändå inte kunde styrka brott. Jag minns att FF då (troligtvis i början av augusti månad 2006) vände sig till mig med anledning av att han ansåg att det inte var lämpligt att han fortsättningsvis var förundersökningsledare. FF förklarade att målsägandens far vid några tillfällen ringt till FF i syfte att försöka påverka FF. Fadern hade vid dessa tillfällen även ringt till mig och tydligt givit uttryck för sitt missnöje. Jag delade därför FF:s uppfattning att det var lämpligt att överlämna handläggningen till en annan åklagare. Jag bad kammarens vice chefsåklagare EE att överta handläggningen. EE tog omgående del av utredningen och fattade omedelbart ett beslut den 4 augusti 2006. EE:s handläggningstid var således mycket kort. Hur tidsfristen rörande det särskilda skyndsamhetskravet skall beräknas för den händelse en förundersökning återupptas framgår inte av lagtext och inte heller av några riktlinjer vid Åklagarmyndigheten. En ”frysning” av tidsfristen när en förundersökning läggs ned och som sedan fortsätter att löpa från ”frysningsdagen” skulle få orimliga konsekvenser eftersom detta i så fall skulle kunna medföra att förundersökningsledaren kan hamna på ”minus” redan samma dag som en förundersökning återupptas. Enligt min uppfattning måste det vara så att en ny tidsfrist på tre månader börjar löpa ”från början” om en förundersökning återupptas. Detta bör gälla oavsett hur många gånger en förundersökning läggs ned eller återupptas. Tidsfristen kan heller inte börja löpa innan överåklagarens beslut om att återuppta förundersökningen kommit åklagarkammaren tillhanda. Slutsatsen blir därför att det särskilda skyndsamhetskravet på högst tre månader inte iakttogs under den första och den andra förundersökningsperioden, men att tidsfristen iakttogs under den tredje och den fjärde förundersökningsperioden. Ansvaret för tidsöverskridandet under den första och den andra förundersökningen kan inte enbart åläggas åklagaren. Åklagaren har det övergripande ansvaret och skall vara aktiv. I detta ligger givetvis att även påminna polisen om vikten av att ett ärende redovisas i enlighet med gällande lagstiftning. Saken är dock inte helt okomplicerad. När det gäller frågan om vilka resurser som polisen avsätter för vissa typer av ärenden så är detta en sak som åklagaren inte råder över. Att översända påminnelser till polisen är därför ibland mer av formell betydelse och behöver tyvärr inte alltid innebära att konkreta utredningsåtgärder vidtas. FF har med stor säkerhet diskuterat ärendet med utredningsmannen och i samband med detta också påmint om att ärendet måste redovisas. FF:s arbetsbelastning var hög. Det totala tidsöverskridandet är trots allt inte allt för omfattande. Mot bakgrund av dessa förhållanden så anser jag att FF inte skall lastas för tidsöverskridandet under de första två förundersökningarna.

text: I juli 2005 beslutade FF att återuppta förundersökningen. Han gjorde detta efter det att målsägandens far hade ringt FF och även skickat in en skrivelse. Jag anser att detta visar att FF inte hade låst sig, utan att han var beredd att pröva saken på nytt. FF ansåg i augusti 2006 att det inte var lämpligt att han skulle besluta i ärendet efter den tredje förundersökningen. Även detta anser jag visar att FF:s handläggning varit professionell och inte bristfällig eller felaktig såsom anmälaren får anses göra gällande. Mitt beslut att i augusti 2006 överlämna ärendet till kammarens vice chefsåklagare visar också att vi från åklagarkammarens sida velat markera att vi tar saken på allvar. Detsamma gäller mitt beslut att själv träda in som förundersökningsledare under den sista fjärde förundersökningen. Jag har också i en särskild beslutshandling försökt att så tydligt som möjligt redovisa mina överväganden och skälen för mitt beslut att den 8 maj 2007 lägga ned förundersökningen. Jag anser således att anmälarens kritik mot vår handläggning är felaktig och att de beslut som fattats varit juridiskt väl underbyggda. Hösten 2006 var kammarens chefsadministratör sjukskriven. Jag saknade därför det stöd som jag som kammarchef behöver rörande administrationen av viktiga delar av ekonomi- och personalfrågor. Chefsadministratören är också arbetsledare för kammarens sekreterare och svarar även för bevakningen av att administrativa ärenden såsom t ex överprövningsärenden handläggs på ett korrekt sätt. Även detta arbete var jag tvungen att till stor del försöka att själv utföra. Min arbetssituation var därför mycket pressad. Detta framgår också tydligt när jag försöker att återskapa situationen genom att se i både min och kammarens arbetskalender och målbok. Jag känner att detta förhållande är den främsta orsaken till att jag inte hann och orkade med att ombesörja att yttrande lämnades och att överprövningsärendet översändes för överprövning med den skyndsamhet som jag nu i efterhand anser att jag borde ha gjort. Jag vill dock framhålla att vice chefsåklagare EE omgående beslutade och översände överprövningsärendet när han fick del av begäran om överprövning. Han kan därför inte lastas för tidsutdräkten. Åklagarmyndigheten har under lång tid arbetat med frågor kring balanser och handläggningstider och hur vi bör organisera verksamheten för att undvika att gällande tidsfrister inte hålls. Detta arbete har resulterat i att Åklagarmyndigheten utarbetat särskilda föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: ). Verksamheten vid Åk Norrköping inriktas självfallet på att åklagarna iakttar dessa riktlinjer och genomför systematiskt s.k. rotelvård i syfte att inte några ärenden skall bli liggande. Det nya diarieföringssystemet Cåbra är också utvecklat för att varje åklagare bättre skall kunna kontrollera vilka ärenden som denne har öppna och som måste åtgärdas. Vi har således under 2007 fått bättre instrument för att kunna handlägga prioriterade ärenden med den skyndsamhet som lagstiftningen kräver. Arbetsbelastningen vid kammaren var ansträngd under 2005 och även under 2006 då två åklagare var föräldralediga samtidigt. Genom personalavdelningens försorg har en nyrekrytering skett som under 2007 på ett positivt sätt bidragit till att minska arbetsbelastningen för åklagarna. En ny heltidsarbetande chefsadministratör tillträder den 3 september 2007. Detta kommer att få stor betydelse för kammarens sekreterare som åter får en arbetsledare på heltid vid sidan av mig. Jag kommer för egen del att avlastas och bör därför mer kraftfullt kunna ägna mig åt den övergripande styrningen och ledningen av kammaren. Chefsadministratör kommer också att kunna hjälpa mig med att t ex bevaka att överprövningsärenden handläggs inom rimlig tid. Sedan årsskiftet 2006/2007 fördelas därför ärendena på åklagarna efter helt nya principer; tre åklagare handlägger kammarens ärenden rörande relationsvåld, tre åklagare handlägger samtliga ärenden rörande unga lagöverträdare och målsäganden under 18 år. Motsvarande tre åklagare handlägger polisledda förundersökningar och tre åklagare svarar för kammarens övriga ärenden. Genom denna organisation anser jag att vi skapat bättre förutsättningar för att åklagarna skall kunna koncentrera sig på en eller några begränsade ärendetyper. På så sätt tror jag att åklagarna bättre orkar med attraktivt följa upp sina ärenden och bevaka tidsfrister. Inom respektive grupp kan åklagarna också hjälpa varandra genom att omfördela ärenden.


title: Initiativ mot en länsrätt angående anonymisering av parter i en dom angående vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU

text: Initiativet

text: Vid JO:s inspektion av Länsrätten i Gotlands län den 1–3 oktober 2008 (JO:s dnr 5094-2008) uppmärksammades vid granskningen av domböckerna bl.a. en dom om vård enligt LVU i vilken vårdnadshavaren och den unge hade angivits som XX och YY.

text: I inspektionsprotokollet antecknades under rubriken ”Beslut om tvångsvård angående helt anonymiserade personer” följande.

text: Vid granskningen av domböckerna uppmärksammades bl.a. följande. I ett mål rörande beredande av vård enligt LVU hade antecknats att vårdnadshavaren och den unge hade sekretessbelagda uppgifter (länsrättens dom den 20 december 2007 i mål nr 1170-07). Av akten i målet framgick att socialnämnden endast hade angivit att vårdnadshavaren och den unge hade skyddade adressuppgifter. Kristina Wirdemark upplyste att länsrätten hade kontrollerat nämndens uppgift om sekretess mot Statens personadressregister (SPAR). Vidsökning på de aktuella personnumren angavs att vårdnadshavaren och den unge hade skyddade personuppgifter, vilket innebär att inte någon information om de berörda visas i registret. Att en sådan kontroll hade gjorts hade inte dokumenterats i akten. När länsrätten under inspektionen gjorde en ny kontroll mot SPAR hade vårdnadshavaren, men inte den unge, skyddade personuppgifter. I domen, genom vilken den unge bereddes vård enligt LVU, hade vårdnadshavaren och den unge endast angivits som X X och Y Y. Det gick med andra ord inte att av domen utläsa vem som var föremål för den aktuella tvångsåtgärden. Fråga uppkommer således om det är möjligt att, i en dom om beredande av vård enligt LVU, underlåta att ange den som tvångsåtgärden avser. Jag beslutar att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (JO:s dnr5976-2008). I samband därmed bör länsrätten även anmodas att inkomma med utredning och yttrande över rutinerna för och dokumentationen av kontroller då uppgift lämnas till länsrätten om att en person har skyddade personuppgifter.

text: Utredning

text: Länsrätten anmodades att inkomma med utredning och yttrande i enlighet med vad som i protokollet anförts under rubriken ”Beslut om tvångsvård angående helt anonymiserade personer”.

text: I yttrande anförde lagmannen Peter Freudenthal följande.

text: 1. Rutinerna för och dokumentationen av kontroller av skyddade personuppgifter

text: Länsrättens rutiner i detta avseende ser ut på följande sätt. När ett mål inkommer i vilket socialnämnden anger att en eller flera personer har skyddade personuppgifter görs en kontroll mot Statens person- och adressregister (SPAR). En utskrift av de uppgifter som erhålls tas ut för var och en av personerna och läggs i akten som memorial, men utskrifterna aktbilageras inte. Personerna registreras tills vidare som t.ex. X och Y. När målet avslutas genom lagakraftvunnet avgörande rensas utskrifterna bort. Samtliga dessa åtgärder vidtas av kanslipersonal.

text: 2. Möjligheten att i dom om vård enligt LVU utelämna namn på parterna

text: Länsrättens uppfattning är, att det inte är möjligt att underlåta att i domen ange vem tvångsåtgärden avser. Fråga är emellertid hur detta ska eller kan anges. I de fall en part har skyddade personuppgifter gör länsrätten en prövning av om namnet kan anges i domshuvudet eller inte. Avgörande här är vad som framkommer om anledningen till att den enskilde har skyddade personuppgifter. I de fall namnet befinns inte kunna anges i domshuvudet anges namnet istället i en bilaga till domen, för vilken förordnas sekretess enligt 12 kap. 4 §sekretesslagen (motsvarar

text: 43 kap.

text: 10 §§

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], JO:s anm.) och vilken bilaga inte intas i domboken. I det mål som JO granskat, mål nr 1170-07, har länsrätten fått uppgifter om att vårdnadshavaren och hennes barn ”flytt” till Gotland för att undkomma allvarliga hot och trakasserier, varför länsrätten funnit att namnen inte kunde anges i domshuvudet. Ett beklagligt misstag i strid mot gällande rutiner har emellertid i detta fall lett till att den bilaga som bort fogas till domen fallit bort. Domen har således kommit att bli helt anonymiserad och namnen på vårdnadshavaren och barnet har endast kunnat utläsas av akten i målet. Det är naturligtvis inte acceptabelt. Länsrätten kan nu inte annat än beklaga detta misstag. Det ska inte hända igen. Länsrätten har vid närmare övervägande av den uppkomna situationen kommit fram till att det är lämpligt att i målet dokumentera den kontroll som gjorts mot SPAR och därvid kunnat konstatera huruvida skyddade personuppgifter föreligger för att man i efterhand skall kunna följa handläggningen. Länsrätten kommer att tillföra detta moment gällande rutiner.

text: I ett beslut den 29 januari 2010 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Sekretesslagen (1980:100)

text: har den 30 juni 2009 ersatts av offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. Jag hänför mig i det följande till den nya lagen, som i berört hänseende inte har inneburit några sakliga ändringar.

text: I

text: 22 kap. 1 §

text: OSL stadgas att sekretess gäller i verksamhet som avser folkbokföringen eller annan liknande registrering av befolkningen och, i den utsträckning regeringen meddelar föreskrifter om det, i annan verksamhet som avser registrering av en betydande del av befolkningen, för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs.

text: Får en domstol i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet från en domstol eller en annan myndighet en sekretessreglerad uppgift, blir sekretessbestämmelsen

text: som huvudregel tillämplig även hos den mottagande domstolen (se

text: 43 kap. 2 §

text: OSL; jfr dock 3 § i samma kapitel).

text: En sekretessbestämmelse som gäller för en uppgift i ett mål eller ett ärende i en domstols rättskipande eller rättsvårdande verksamhet upphör enligt

text: 43 kap. 8 § första stycket

text: OSL att vara tillämplig om uppgiften tas in i en dom eller ett annat beslut i samma mål eller ärende. Om rätten finner att en uppgift i domen eller beslutet även fortsättningsvis bör vara sekretesskyddad måste domstolen därför, enligt 43 kap. 8 § andra stycket, förordna i domen eller beslutet att den aktuella sekretessbestämmelsen ska vara tillämplig även i fortsättningen.

text: Av

text: 30 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: följer att det av en dom eller ett annat beslut som innebär att målet avgörs ska framgå de skäl som bestämt utgången.

text: Vilka övriga uppgifter som en dom meddelad av Regeringsrätten, en kammarrätt eller en länsrätt ska innehålla framgår av

text: 32 § förordningen (1979:575)

text: om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarna. I den bestämmelsen stadgas bl.a. att det i en dom, eller ett annat beslut som sätts upp särskilt, ska anges

text: 1. domstolen samt tid och plats för meddelande av domen eller beslutet,

text: 2. parterna samt deras ombud eller biträden,

text: 3. kort beteckning av saken, samt

text: 4. parternas yrkanden och invändningar.

text: I en dom måste således bl.a. parterna anges. Det finns inte någon bestämmelse som reglerar vilka uppgifter beträffande parterna som därvid ska anges. Enligt stadgad domstolspraxis anges i domen, när det gäller fysiska personer, parternas namn, personnummer och adress. Syftet med att ange parterna i domen är givetvis att dessa ska kunna identifieras så att domen kan verkställas.

text: Vad som nu sagts innebär att det inte är möjligt att i en dom helt anonymisera en eller flera parter. Som redan framgått kan domstolen emellertid förordna om sekretess för någon uppgift i domen, t.ex. en parts personuppgifter.

text: Vid de allmänna förvaltningsdomstolarna förekommer ett stort antal måltyper. Detta innebär bl.a. att dessa domstolar i sin rättskipande verksamhet hanterar många olika slags uppgifter som kan aktualisera tillämpning av ett flertal sekretessbestämmelser. Den rent praktiska hanteringen av sekretess i domar och beslut måste därför ytterst anses vara en lämplighetsfråga som varje domstol självständigt har att ta ställning till. Rutinen med domsbilaga som länsrätten har redogjort för i sitt remissvar är säkerligen väl lämpad i många fall medan någon annan metod måhända passar bättre i andra fall (jfr avsnitt 3.7 i Domstolsverkets ”Kanslihandbok förvaltningsdomstol”).

text: Som länsrätten medgett har domstolen i detta fall brustit genom att helt utelämna vårdnadshavarens och den unges personuppgifter i domen. Praktiskt hade sekretessen kunnat hanteras t.ex. på det sätt som länsrätten har redogjort för i sitt remissvar, dvs. genom att låta de sekretesskyddade personuppgifterna framgå av en särskild domsbilaga som inte skulle ha förvarats i domboken utan på särskilt ställe. En förutsättning för att sekretesskyddet för uppgifter som tas in i domar och beslut ska bestå är, som redan framgått, att domstolen förordnar om detta. Oavsett hur man valt att praktiskt hantera saken skulle länsrätten därför ha meddelat ett särskilt förordnande om att sekretessen enligt dåvarande

text: 7 kap. 15 § sekretesslagen

text: (motsvarande

text: 22 kap. 1 §

text: OSL) för de aktuella personuppgifterna även fortsättningsvis skulle gälla. Jag förutsätter att det har varit fråga om ett enstaka misstag och lämnar saken med de uttalanden som har gjorts.

text: Avslutningsvis instämmer jag i länsrättens bedömning att en kontroll mot SPAR med anledning av att domstolen fått uppgift om att en person har skyddade personuppgifter, är en sådan åtgärd under handläggningen av ett mål som bör framgå av dokumentationen i målet (jfr 23 § förordningen om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarna).

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det anförda.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Skatteverkets hantering av ett redovisat skatteavdrag i en kontrolluppgift

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 22 december 2006, klagade AA, genom uppgivna ombudet BB, på Skatteverket, storföretagsskattekontoret i Stockholm. I anmälan anfördes i huvudsak följande.

text: AA:s arbetsgivare lämnade i januari 2004 in kontrolluppgift för henne avseende ränteinkomst för skatteåret 2003 på blankett KU20. I augusti 2004 kontaktade hon sin arbetsgivare eftersom hon hade blivit restförd för skatt motsvarande det belopp som fanns upptaget i blankett KU20. En handläggare vid Skatteverket, storföretagsskattekontoret i Stockholm, upplyste hennes arbetsgivare om att blankett KU20 inte fanns registrerad i hennes ärende. Däremot fanns en blankett KU31 registrerad som arbetsgivaren hade skickat in samtidigt. Hennes arbetsgivare skickade därefter in en kopia av den tidigare inskickade blanketten KU20. Den 2 september 2004 kontaktade arbetsgivaren handläggaren vid Skatteverket som bekräftade att kopian hade kommit in till myndigheten.

text: I februari 2005 fick arbetsgivaren en förfrågan från Kronofogdemyndigheten angående ifrågasatt löneutmätning avseende henne. Skulden var hänförlig till kontrolluppgiften i blankett KU20. Skattebeloppet hade då avräknats men löneutmätningen gällde en avgift om 500 kr samt ränta. Denna avgift var en följd av de avstämningar på hennes skattekonto som skett den 4 december 2004 och den 6 januari 2005. Skattebeloppet i blankett KU20 hade inte gottskrivits henne förrän i samband med omräkningen den 24 januari 2005, trots att blanketten inkom till Skatteverket redan den 2 september 2004.

text: Arbetsgivaren betalade in avgiften och räntan. Kronofogdemyndigheten har dock inte hörsammat hennes begäran om att uppgiften i utsöknings- och indrivningsdatabasen om restfört belopp skall blockeras eller utplånas. Denna fråga har blivit föremål för domstolsprövning och hon har nu begärt prövningstillstånd i Regeringsrätten. Orsaken till att hon fick en notering i Kronofogdemyndighetens register är Skatteverkets felaktiga handläggning av hennes ärende där.

text: Skatteverket kan inte anses ha handlagt ärendet korrekt då det tagit nästan fyra månader innan myndigheten gottskrev henne beloppet i blankett KU20.

text: Utredning

text: Regeringsrättens och Skatteverkets akter begärdes in och granskades. Skatteverket anmodades därefter att yttra sig över vad som framförts i anmälan beträffande frågan om det i kontrolluppgiften redovisade skatteavdraget borde ha gottskrivits skattekontot tidigare än som skedde.

text: I yttrande den 9 mars 2007 anförde Skatteverket, genom verksjuristerna

text: CC och DD, bl.a. följande.

text: Utredning

text: Skatteverket har den 31 juli 2004 i grundläggande beslut om årlig taxering fastställt AA:s taxerade inkomst och slutliga skatt. Då den slutliga skatten uppgick till ett högre belopp än avdragen preliminär skatt uppkom ett underskott på hennes skattekonto. Den 2 augusti 2004 fick AA därför ett besked om att hon hade underskott av slutlig skatt som uppgick till 11 507 kr. Av beskedet framgick att beloppet skulle vara inbetalt till Skatteverket senast den 11 november 2004. Anledningen till att det uppkommit ett underskott av slutlig skatt var att en kontrolluppgift från AA:s arbetsgivare inte kommit in till Skatteverket vid tidpunkten för avstämningen av skattekontot sedan den slutliga skatten bestämts. Kontrolluppgiften avsåg ränteinkomster. De avdrag som arbetsgivaren gjort från ränteinkomsten kunde därför inte tillgodoräknas AA vid avstämningen av hennes skattekonto. AA:s arbetsgivare, EE, kontaktade Skatteverket med anledning av den saknade kontrolluppgiften. Skatteverket meddelade då att kontrolluppgiften inte fanns registrerad hos verket. Övriga kontrolluppgifter inkom från EE den 18 februari 2004. Skatteverket och EE kom överens om att en kopia av kontrolluppgiften skulle skickas in till Skatteverket. Den 2 september 2004 inkom EE med en kopia av kontrolluppgiften till Skatteverket. Kontrolluppgiften registrerades omgående i taxeringssystemet. Skattebeloppet gottskrevs dock inte AA varför underskottet av slutlig skatt kvarstod på hennes skattekonto. Av rapportlistor som tas ut i det s.k. lokala taxeringssystemet framgår om skatt ska tillgodoräknas eller påföras den skattskyldige med anledning av att kontrolluppgift inkommit. Finns det en ny eller ändrad kontrolluppgift som är till den skattskyldiges fördel ska den omgående omprövas och skatten tillgodoräknas den skattskyldige. Det har i efterhand inte gått att bringa klarhet i varför skattebeloppet inte tillgodoräknades AA i samband med att kontrolluppgiften kom in till Skatteverket. Den 4 december 2004 skickades ett betalningskrav till AA. Av kravet framgick att beloppet jämte ränta, 11 564 kr, skulle vara Skatteverket tillhanda senast den 27 december 2004. Av kravet framgick även att beloppet skulle överlämnas till Kronofogdemyndigheten för indrivning om inbetalning inte skedde i tid. Av en tjänsteanteckning, daterad den 28 december 2004, framgår att AA kontaktade Skatteverket den 27 december 2004 och påtalade att hon riskerade restföring av beloppet. Enligt tjänsteanteckningen var det uppenbart att hon skulle gottskrivas inbetald skatt med 11 291 kr, enligt inkommen kontrolluppgift. Vid detta tillfälle ombads AA att komma in med en skriftlig begäran om omprövning. Den 28 december 2004 inkom AA med en begäran om omprövning med anledning av att

text: hon inte gottskrivits det inbetalda skattebeloppet. Det förelåg risk för restföring och hon önskade anstånd med att betala beloppet till dess omprövningen var klar. Anståndsärendet diariefördes inte och något beslut i frågan fattades inte heller. Vid avstämningen av skattekontot den 6 januari 2005 överlämnades underskottet på AA:s skattekonto till Kronofogdemyndigheten för indrivning. I samband med att AA:s ärende omprövades den 24 januari 2005 tillgodoräknades hon skattebeloppet. Skattekontoret har inte kunnat ge någon förklaring till varför diarieföring och omprövning skedde först i slutet av januari 2005.

text: Tillämpliga bestämmelser

text: Enligt

text: 11 kap. 9 § skattebetalningslagen (1997:483)

text: , SBL, ska Skatteverket varje år fatta beslut om skattens storlek enligt den årliga taxeringen, ett s.k. grundläggande beslut om slutlig skatt. Sedan den slutliga skatten har bestämts ska Skatteverket göra en avstämning mot den skattskyldiges skattekonto och därvid göra avdrag för bl.a. avdragen A-skatt (

text: 11 kap. 14 §

text: SBL). Uppgiften om den avdragna skatten hämtas från kontrolluppgiften. Visar den årliga avstämningen av skattekontot att det belopp som den skattskyldige har betalat in eller tillgodoräknats är mindre än den skatt som ska betalas ska, enligt

text: 16 kap. 6 §

text: SBL, det kvarstående beloppet vara Skatteverket tillhanda inom 90 dagar. Enligt

text: 3 kap. 5 §

text: SBL ska Skatteverket registrera avdragen A-skatt på skattekontot. Belopp som ska tillgodoräknas den skattskyldige ska registreras så snart underlag finns.

text: Bedömning

text: Skatteverket konstaterar att handläggningen av ärendet varit felaktig. Av utredningen framgår att kontrolluppgiften kom in till Skatteverket den 2 september 2004. Skattebeloppet gottskrevs dock AA först den 25 januari 2005, dvs. nästan fem månader efter det att underlaget kommit in. Det i kontrolluppgiften redovisade skatteavdraget skulle rätteligen ha tillgodoräknats AA i omedelbar anslutning till att kontrolluppgiften kom in till Skatteverket. Någon skriftlig begäran om ändring, trots inkommen kontrolluppgift, skulle därför inte ha begärts in från AA. Skatteverket beklagar att handläggningen av ärendet varit undermålig. Det aktuella skattekontoret har numera ändrat rutinerna för hanteringen av de s.k. rapportlistorna. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Av

text: 3 kap. 5 § skattebetalningslagen (1997:483)

text: framgår att belopp som skall tillgodoräknas den skattskyldige skall registreras på skattekontot så snart underlag finns. I förevarande fall dröjde det nästan fem månader innan skattebeloppet gottskrevs AA.

text: Efter att AA den 28 december 2004 på inrådan av Skatteverket begärt omprövning och uppgett att hon önskade anstånd med att betala skattebeloppet underlät Skatteverket dessutom att fatta beslut i anståndsfrågan. Omprövning i skattefrågan skedde därefter inte förrän den 24 januari 2005.

text: Skatteverkets hantering av ärendet har uppenbarligen lett till betydande olägenheter för AA. Jag är mycket kritisk till det inträffade.

text: Frågan om rättelse i Kronofogdemyndighetens register är föremål för domstolsprövning, varför jag inte uttalar mig om det. Jag vill dock här nämna, att arbete pågår med en ändring av lagen (

text: ) om behandling av uppgifter i Kronofogdemyndighetens verksamhet för att möjliggöra en blockering av missvisande uppgifter, t.ex. sådana där en ansökan om verkställighet aldrig borde ha gjorts.

text: Ärendet avslutas.