avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Barn/ungdom Information Umgänge

title: Fråga om en socialnämnds skyldighet att upprätthålla kontakten med vårdnadshavaren till ett barn som vårdas med stöd av LVU, när barnet inte vill ha någon kontakt med föräldern

text: AA, född 1986, är son till BB och CC. Efter att föräldrarna hade skilt sig lämnade fadern, BB, år 1991 Marocko och bosatte sig i Sverige där han träffade en ny kvinna. I augusti 1996 kom AA till Sverige tillsammans med sin mor. AA stannade hos sin far och dennes nya familj medan modern åkte tillbaka till Marocko.

text: Den 22 april 1997 beslutade ordföranden i Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun att med stöd av

text: 6 §

text: LVU omedelbart omhänderta AA. Grunden för beslutet var misstanke om att AA utsattes för psykisk och fysisk misshandel i faderns och styvmoderns hem. Länsrätten i Blekinge län beslutade genom dom den 11 juni 1997 att AA skulle beredas vård med stöd av 1 § andra stycket och 2 § LVU. Domen fastställdes av Kammarrätten i Jönköping den 17 september 1997 och den 19 december samma år beslutade Regeringsrätten att inte meddela BB prövningstillstånd.

text: AA placerades inledningsvis på barnhemmet Notavillan i Karlshamn. Den 14 januari 1998 erhöll han placering i ett familjehem i Kristianstad. Familjehemmet meddelade den 18 maj samma år att det inte hade tillräcklig kapacitet att ta hand om AA, som den 11 juni lades in på Barn- och ungdomspsykiatriska kliniken i Kristianstad för utredning inför en omplacering. Den 12 juli 1998 placerades AA åter på Notavillan i Karlshamn. Den 8 september samma år placerades AA i ett familjehem i Ruda i Högsby kommun.

text: Den 22 april 1997 beslutade nämnden med stöd av

text: 14 §

text: LVU att totalt inskränka umgänget mellan AA och ”hans familj samt med personer i familjens bekantskapskrets”. Grunden för beslutet var att det bedömdes föreligga risk för att AA, med anledning av den polisanmälan om misshandel som hade gjorts, skulle utsättas för direkta eller indirekta påtryckningar från fadern eller styvmodern. Den 23 maj 1997 fattades ett nytt beslut i umgängesfrågan. Fadern fick då rätt till umgänge med AA en gång per vecka, en och en halv timme. Den begränsningen gällde sedan under ungefär ett års tid, med ett successivt något ökande umgänge. Den 8 april 1998 beslutade nämnden att umgänget mellan AA och fadern skulle

text: vara begränsat till att äga rum i familjehemmet varannan lördag eller söndag kl. 10.00–18.00. Länsrätten lämnade faderns överklagande avseende beslutet utan bifall. I samband med att AA den 11 juni 1998 lades in på barn- och ungdomspsykiatrisk klinik beslutade nämnden om total begränsning av umgänget mellan AA och hans familj. Efter att fadern hade ansökt om att få ha umgänge med sonen två gånger i månaden samt telefonkontakt på julafton fick han avslag, och den 22 december 1998 beslutades att ”totalt inskränka umgänge samt kommunikation via telefon, brev eller dylikt mellan AA och hans familj samt personer i familjens umgängeskrets”. I beslutet angavs att undantag från umgängesinskränkningen kunde göras endast efter tillstånd från handläggarna. Beslutet fastställdes av länsrätten den 5 mars 1999. I dom den 7 juli 1999 gjorde kammarrätten endast den ändringen att föreskriven inskränkning i brevkontakterna mellan AA och hans far upphävdes. Den 7 februari 2001 upphävdes umgängesbegränsningen.

text: AA vistades i familjehemmet i Ruda till den 8 januari 2002 då han placerades på Högelids akut- och utredningsenhet i Alvesta. Den 25 april 2002 dömdes AA av Växjö tingsrätt för två fall av olaga hot till överlämnande till vård inom socialtjänsten samt böter. Brotten hade begåtts mot utredningsassistenter vid Högelids akut- och utredningsenhet. Efter genomförd utredning placerades AA den

text: 3 maj 2002 på Baggershus i Kållered. Genom beslut den 10 april 2002 avslog nämnden en ansökan från AA och fadern om att LVU-vården skulle upphöra. Genom dom den 19 juni 2002 biföll länsrätten AA:s och faderns överklaganden och förordnade att LVU-vården avseende AA skulle upphöra. I domen anfördes bl.a. följande.

text: Beslutet att bereda AA LVU-vård var huvudsakligen en skyddsåtgärd mot bakgrund av det för svensk barnuppfostran främmande sätt som han behandlades på i hemmet hos fadern och dennes nya familj. Som redovisats ovan har AA under de fem år han varit föremål för LVU-vård fyra gånger placerats på institution och två gånger i familjehem. Placering har skett på ett relativt stort avstånd från faderns bostadsort, vilket i och för sig förutom andra faktorer begränsat möjligheten att bygga upp en fungerande relation mellan far och son. Någon uppföljning av BB:s förhållanden har inte gjorts och någon insats för att hjälpa och stödja honom i syfte att göra honom till en efter svenska förhållanden bättre fostrare har inte gjorts. Anmärkningsvärt är att barn- och utbildningsnämndens representanter vid den muntliga förhandlingen uppgivit, dock utan att med säkerhet kunna hävda att det varit så, att anledningen till den uteblivna kontakten med BB varit att man inte haft kännedom om dennes adress. /– – –/ De problem utredningen (utredningen från Högelids akut- och utredningsenhet; JO:s anm.) beskriver kan inte relateras till de förhållanden som rådde i BB:s hem under den begränsade tid han vistades där och utgjorde inte skäl för vårdbeslutet. De problem som beskrivs är av sådan natur att de bör kunna mötas med insatser från skola, socialtjänst och psykiatrin på frivillig väg och kan inte motivera fortsatt tvångsvård enligt LVU. Erbjudande om sådant stöd och hjälp har BB förklarat sig villig att ta emot. BB:s förhållanden är i dag annorlunda än de var då AA omhändertogs. BB lever i dag ensam. Hans dåvarande hustru hade enligt den utredning som låg till grund för vårdbeslutet del i den behandling AA utsattes för. BB har uppgivit – uppgifter som inte bestritts eller motsagts av barn- och utbildningsnämnden – att han tränar barn, ungdomar och vuxna i lagidrotter som

text: fotboll och handboll, att han även har uppdrag som fotbollsdomare samt att han aldrig blivit beskylld för att hantera barn hårdhänt. På grund av vad sålunda anförts gör länsrätten den bedömningen att fortsatt vård av AA enligt LVU inte längre behövs. Överklagandena skall därför bifallas och LVUvården upphöra.

text: I en anmälan till JO framförde advokaten DD, i egenskap av offentligt biträde för AA, klagomål mot Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun. Hon ifrågasatte huruvida vården av AA hade skett i enlighet med gällande lagstiftning och med beaktande av AA:s bästa. Hon ifrågasatte också huruvida nämnden hade varit berättigad att avvakta till den 21 maj 2002 med att till Länsrätten i Blekinge län vidarebefordra två överklagandeskrivelser som hade inkommit till nämnden den 25 april respektive den 3 maj 2002. Överklagandena avsåg nämndens beslut den 10 april 2002 att avslå ansökan från AA och fadern om att LVU-vården skulle upphöra.

text: Barn- och utbildningsnämnden anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som framförts i DD:s anmälan till JO. Nämnden (individ- och familjeomsorgsutskottet) beslutade att som sitt remissvar lämna ett av IFO-chefen EE upprättat yttrande. I yttrandet anfördes bl.a. följande.

text: /– – –/ 980611 uppger AA att han absolut inte vill träffa pappa och inte heller sin styvmor. AA är 12 år och hänsyn ska tas till hans egen vilja angående umgänge. Beslut tas om umgängesbegränsning av nämndens ordförande. Familjehemmet har kontakt med pappa och även mamma i Marocko. Mamman beskriver att AA blivit slagen av sin pappa även i Marocko. Fram till dess att beslut tas om umgängesbegränsning har det gjorts ansträngningar i 14 månader för att få igång ett fungerande umgänge mellan AA och hans pappa. /– – –/ AA blir familjehemsplacerad i Ruda 980908, och är placerad där till januari 2002, i ca 3,5 år. – – – Pappa är informerad om placeringen. Vid placeringen i Ruda har det i första hand tagits hänsyn till AA:s vårdbehov, vilket även är lagstiftningens intention. Det ska även vägas in närheten till biologiska föräldrar men i första hand är det vårdbehovet som styr. I A:s fall var placeringen i Ruda det alternativ som framstod som det bästa för AA:s del. Nämnden bistår med kostnader för biologiska föräldrar att utöva umgänge om det behövs. Nämnden är även medveten om den skyldighet som föreligger att upprätthålla kontakten med biologiska familjen men i första hand är det vårdbehovet som styr. I detta ärende har det varit av väsentlig betydelse för vårdinnehållet att ta hänsyn till AA:s mående och behov av att träffa sin pappa. Under de nästan 3,5 år som AA var i familjehemmet i Ruda har utvecklingen periodvis gått mycket bra. AA var vid placeringen 12 år. I början var han orolig och hade stora utbrott samt var även hotfull mot familjen. Den första tiden var jobbig för både familjen och AA. Sakta men säkert fann sig AA dock till rätta och situationen blir mer stabil fr.o.m. februari 1999. Fram till dess hade AA testat familjen mycket och uppföljningarna från IFO har varit täta. Det har de varit under hela placeringstiden. Det har varit uppföljningar ca var tredje månad och däremellan telefonkontakter. Det har även varit samma handläggare som varit ansvarig varför kontinuitet i ärendet har varit möjlig. Familjehemmet var mer kvalificerat än vanliga och tillhör ett familjecenter. Genom familjehemscentret har familjen hela tiden haft tillgång till handledning och stöd. Även socialsekreteraren har hela tiden funnits med som stöd för familjehemmet. Med skolan har familjehemmet och

text: socialsekreterare haft ett bra samarbete. Familjehemmet har hela tiden stöttat AA i att ha kontakt med sin mamma i Marocko, vilket han också haft under hela placeringstiden. I februari 1999 när situationen i familjen blir bättre fungerar det också bättre i skolan och med kamrater. Även fritiden fungerar bättre. AA pratar ej om pappa och säger att han inte vill träffa honom. Att i detta läge börja planera för umgänge med pappa, när AA inte vill och det börjar fungera i familjen, bedöms ej som bra vård för AA Det är hela tiden AA:s behov som får styra. När AA är mogen för umgänge och det är till gagn för honom ska umgänge planeras. Att ha kontakt med mamma är något som AA efterfrågar och han har aldrig sagt att han inte vill ha kontakt med mamma. Umgängesbegränsning för pappa råder under tiden 980611– 010207. Begränsningen överklagas inledningsvis av pappa till Länsrätten och även Kammarrätten. /– – –/ I mars 2001 får IFO information om att pappa bor i Helsingborg. Ett antal brev som skickats till pappa har returnerats till IFO med adress okänd. Pappa har ej meddelat ny adress till IFO-kontoret. Under lång tid har pappa inte på något sätt varit aktiv för att få igång något umgänge. Han har inte hört av sig alls till IFO, vilket gör att intresset för att ha en bra kontakt kan ifrågasättas. Det måste finnas ett ansvar även för pappa att arbeta för ett bra umgänge. /– – –/ I december avviker AA från familjehemmet. Han kontaktar Högsby kommun och säger att han inte vill bo kvar i familjehemmet. Över huvud taget är det mycket turbulent kring AA och det är svårt att bedöma vad AA vill. Han uttrycker dock i samtal 011221 att han inte vill träffa pappa. När AA är avviken från familjehemmet har han efterlysts. Pappa kontaktar IFO 011227 – – –. Eftersom familjehemmet inte längre klarar av situationen blir AA tillfälligt placerad på Högelids akut- och utredningsenhet 020108. - - - Målsättningen med placeringen på Högelid var att bryta den kaotiska situationen som rådde och att AA skulle kunna flytta hem till familjehemmet igen. Tyvärr lyckades inte detta utan familjehemsplaceringen fick avslutas. Detta var mycket olyckligt utifrån AA:s behov, det hade varit önskvärt att familjehemmet orkat finnas kvar för AA. Detta var dock ej möjligt och det var helt och hållet familjehemmets eget beslut. I efterhand kan vi nu fundera kring om IFO skulle ha haft mer ingående kontakt med pappa. Då det var mycket kaotiskt under denna tid och det var mycket svårt att veta vad AA verkligen ville och skulle bli bäst hjälpt av, valde vi att avstå umgänge med pappa till dess att situationen lugnat ner sig. Under hela placeringstiden har erfarenheterna varit att AA mått mycket dåligt av kontakterna med pappa och han har konsekvent nekat till att vilja träffa honom. AA:s bästa har hela tiden varit det som funnits med vid bedömningarna.

text: Tillsammans med remissvaret ingav nämnden handlingarna i det aktuella ärendet.

text: DD gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 28 oktober 2004 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: De övergripande reglerna om socialnämndens vårdansvar i LVU-ärenden finns i

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: . I

text: 6 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: stadgas att vården bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med anhöriga och andra närstående samt kontakt med hemmiljön. Av

text: 6 kap. 7 § socialtjänstlagen

text: följer bl.a. att socialnämnden skall lämna vårdnadshavarna till barn som vistas i familjehem och dem som vårdar sådana barn råd, stöd och annan hjälp de behöver. Nämnden

text: bör härvid hålla en fortlöpande kontakt med både barnets föräldrar och det hem där barnet får sin fostran. Här kan tilläggas att

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: trädde i kraft den 1 januari 2002.

text: Socialtjänstlagen (1980:620)

text: innehöll stadganden som motsvarade de nämnda bestämmelserna i den nu gällande

text: socialtjänstlagen

text: Enligt

text: 11 § första stycket

text: LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge skall ordnas och var denne skall vistas under vårdtiden. Socialnämnden har enligt

text: 14 § första stycket

text: LVU ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom så långt möjligt tillgodoses.

text: Socialnämnden skall noga följa den vård som ges barn och ungdomar utanför det egna hemmet. När den unge, som i förevarande fall, har beretts vård med stöd av

text: 2 §

text: LVU skall socialnämnden, enligt

text: 13 § andra stycket

text: LVU, minst en gång var sjätte månad överväga om vården fortfarande behövs. Syftet är att vården inte skall bestå längre än nödvändigt. Övervägandet innebär ingen formell prövning av beslutet utan det är först när nämnden finner anledning att ifrågasätta behovet av vården som en omprövning i nämnden skall ske. Omprövning skall vidare alltid ske när vårdnadshavaren eller den unge, om denne har fyllt 15 år, begär det. Socialnämnden skall även på eget initiativ, när det finns skäl till det, pröva om vården kan upphöra.

text: Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med LVU-vården får nämnden, enligt

text: 14 § andra stycket

text: LVU, inskränka umgänget mellan barnet och dess föräldrar eller vårdnadshavare. Beslut om umgängesbegränsning får överklagas (

text: 41 § första stycket 3

text: LVU).

text: På motsvarande sätt som beskrivits ovan beträffande vården skall socialnämnden minst en gång var tredje månad överväga om ett beslut om umgängesbegränsning fortfarande behövs (

text: 14 § tredje stycket

text: LVU). Om den som berörs av beslutet begär det skall en omprövning, dvs. en formell prövning, av den beslutade inskränkningen ske.

text: Enligt

text: 21 §

text: LVU skall socialnämnden, när vård med stöd av LVU inte längre behövs, besluta att vården skall upphöra. Nämnden skall noga förbereda den unges återförening med den eller dem som har vårdnaden om honom.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 20 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän bör JO inte utreda förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden om det inte föreligger särskilda skäl för det. Socialnämndens handläggning av det här aktuella LVU-ärendet ligger delvis bortom denna tidsgräns. Nämndens handläggning måste dock bedömas utifrån hur ärendet hanterades under hela den tid som AA vårdades enligt LVU. Jag kommer därför att beröra frågor som ligger förhållandevis långt tillbaka i tiden.

text: När AA kom till Sverige i augusti 1996 var han tio år. Fram till dess hade han levt i Marocko, först med båda sina föräldrar och från 1991 med sin mor. Efter att ha bott

text: hos sin far och dennes nya familj i Sverige endast drygt ett halvår blev AA tvångsomhändertagen på grund av förhållandena i faderns och styvmoderns hem. AA vårdades med stöd av LVU under fem år. Under den tiden var han fyra gånger placerad på institution och två gånger i familjehem. Merparten av tiden, cirka tre och ett halvt år, vistades han i ett familjehem i Ruda.

text: Den 19 juni 2002 förordnade länsrätten att LVU-vården skulle upphöra. AA:s behov bedömdes kunna tillgodoses av fadern som hade förklarat sig villig att ta emot stöd och hjälp från bl.a. socialtjänsten.

text: Under den tid som AA vårdades med stöd av LVU var kontakten mellan AA och fadern mycket begränsad. Under senare delen av vårdtiden synes vidare förvaltningen i princip inte ha haft någon kontakt med fadern. Förhållandena leder till flera frågor rörande hur nämnden har bedrivit vården rörande AA. Man kan bl.a. fråga sig om nämnden har utformat vården så att AA:s samhörighet med fadern har främjats.

text: En utgångspunkt för nämndens arbete med barn som placeras utanför det egna hemmet är att barnet skall återförenas med sina föräldrar. För att detta skall vara möjligt fordras att det under vårdtiden har funnits en nära och god kontakt mellan barnet och föräldrarna. En sådan kontakt är som regel också viktig för att barnet skall kunna utvecklas i familjehemmet. Även i de fall där en återförening ter sig omöjlig eller åtminstone avlägsen är det som regel av vikt att förvaltningen på lämpligt sätt verkar för att den unge och föräldern kan upprätthålla eller, åtminstone på sikt, kan erhålla en meningsfull kontakt med varandra.

text: Under större delen av den tid som AA vårdades med stöd av LVU förklarade han att han inte ville träffa fadern. Med beaktande av AA:s inställning beslutade nämnden den 8 april 1998 med stöd av

text: 14 §

text: LVU att begränsa umgänget mellan AA och fadern till att avse visst helgumgänge. I samband med att AA den 11 juni 1998 lades in på barn- och ungdomspsykiatrisk klinik fattades beslut om totalt umgängesförbud. Totalt, eller näst intill totalt, umgängesförbud rådde sedan fram till den 7 februari 2001, dvs. under mer än två och ett halvt år. Bestämmelsen i

text: 14 §

text: LVU om nämndens möjlighet att besluta om umgängesbegränsningar skall tillämpas restriktivt. Det finns enligt min uppfattning skäl att ifrågasätta nödvändigheten av en så omfattande och långvarig umgängesbegränsning som här har varit fallet. Denna begränsning i kombination med att nämnden inte har arbetat aktivt för att förbättra kontakten mellan AA och fadern har medfört risk för att problemen skulle bli bestående.

text: Det har givetvis inte gått att bortse från AA:s egen inställning i umgängesfrågan. Det kan ändå med fog ifrågasättas om inte nämnden borde ha agerat med större kraft när det gällde att få till stånd en kontakt mellan AA och fadern. Den tveksamhet jag hyser i den delen föranleder mig att komma in på den övergripande frågan om nämndens kontakt med fadern under den tid som AA vårdades i familjehem. Utredningen ger vid handen att nämnden hade en regelbunden kontakt

text: med fadern endast under den första delen av vårdtiden, cirka ett och ett halvt år. Under den resterande delen av den fem år långa vårdtiden har nämnden haft kontakt med fadern i mycket liten utsträckning.

text: Det är svårt att utifrån remissvaret få en bild av nämndens kontakter med fadern. Även efter en genomgång av aktmaterialet i ärendet kvarstår frågetecken kring kontakterna med fadern och hur nämnden har sett på sitt ansvar i denna del. Det kan naturligtvis finnas fall då förhållandet mellan vårdnadshavare och nämnden är sådant att det kan vara förenat med svårigheter att nå konstruktiva resultat i arbetet med att ge den unge god vård. I nämndens uppgifter enligt

text: socialtjänstlagen

text: och LVU ligger emellertid en skyldighet att låta vårdnadshavarna vara delaktiga i frågor rörande vården av den unge. Vägrar vårdnadshavarna att medverka i arbetet kring vården eller är i övrigt förhållandena mellan myndigheten och den unges vårdnadshavare ansträngt kan visserligen möjligheterna att samråda på ett fruktbart sätt vara begränsade. Enligt min mening bör dock nämndens handläggare aldrig underlåta t.ex. att informera vårdnadshavarna om uppkomna frågor kring vården. Vårdnadshavarna skall även beredas möjlighet att framföra sina synpunkter till nämnden. Nämnden måste således se till att handläggaren av ärendet vid nämndens förvaltning verkar för att någon form av kontakt med vårdnadshavarna upprätthålls.

text: Nämnden synes hävda att den uteblivna kontakten har – i vart fall under en stor del av vårdtiden – berott på att den inte har känt till faderns nya adress. Emellertid har nämnden inte kunnat slå sig till ro med att den saknat kännedom om adressen. I en sådan situation måste det anses ankomma på nämnden att försöka ta reda på uppgiften. Såvitt framkommit har några sådana ansträngningar inte gjorts. Att, som här har varit fallet, under mycket långa perioder underlåta att ta direktkontakt med fadern anser jag vara ett felaktigt sätt att arbeta på och det torde strida mot den lagstiftning som redogjorts för ovan. Jag vill i sammanhanget understryka att den information som nämnden kan få genom en egen kontakt med vårdnadshavaren kan vara av betydelse vid bedömning av om LVU-vården skall bestå. I likhet med vad länsrätten har anfört i domen den 19 juni 2002, genom vilken förordnades att LVU-vården skulle upphöra, måste jag konstatera att nämnden inte har gjort någon uppföljning av faderns förhållanden samt att nämnden inte heller har bistått med insatser för att hjälpa och stödja fadern i syfte att göra honom till en bättre fostrare.

text: Sammanfattningsvis anser jag, även med beaktande av ärendets komplexa natur, att nämnden allvarligt har åsidosatt sina åligganden när det gäller att upprätthålla kontakten med fadern. Detta kan ha bidragit till att det inte har skapats förutsättningar för en tillfredsställande relation mellan AA och fadern under den tid som AA vårdades enligt LVU. Vidare kan det – med hänsyn till den bristfälliga kontakten med fadern – ifrågasättas om nämnden, när den har övervägt vården, har haft ett tillräckligt underlag för att bedöma om det har funnits förutsättningar för fortsatt vård enligt LVU.

text: I anmälan har även tagits upp frågor rörande nämndens hantering av två överklagandeskrivelser. Vad som har kommit fram i den delen ger mig anledning att anföra följande.

text: I

text: förvaltningslagen

text: finns inte någon bestämmelse om den tid inom vilken beslutsmyndigheten skall överlämna handlingarna i ett överklagat ärende till den myndighet som skall pröva överklagandet. Det ligger i sakens natur att överlämnandet – när sådant skall ske – skall ske utan dröjsmål. JO har vid flera tillfällen uttalat att tiden i normalfallet inte bör överstiga en vecka (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 314).

text: De aktuella överklagandena inkom till förvaltningen den 15 april respektive den 3 maj 2002. Överklagandena vidarebefordrades till länsrätten den 21 maj 2002, dvs. efter cirka fem respektive nästan tre veckor. Denna handläggningstid har varit för lång. Nämnden förtjänar således kritik även i detta avseende.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

publisher: Justitieombudsmannen

title: Tillämpningen av 20 kap. 10 a § lagen (1962:381) om allmän försäkring

org: jo

text: Initiativet

type: rubrik

text: Vid min inspektion av Försäkringskassan, länsorganisation Södermanland, den 31 maj–2 juni 2005 (JO:s dnr 2318-2005) uppmärksammade jag följande i ett ärende om sjukersättning gällande en försäkrad, AA.

type: stycke

text: AA ansökte den 30 september 2003 om partiell sjukersättning. Den 11 mars 2005 beslutade Försäkringskassans socialförsäkringsnämnd att avslå AA:s ansökan om sjukersättning. Av motiveringen till beslutet framgick att AA inte hade kommit in med något läkarutlåtande om hälsotillstånd till sin ansökan om sjukersättning. Den 29 april 2005 överklagade AA beslutet och uppgav i sitt överklagande att hon skulle inkomma med nytt medicinskt underlag. Den 17 maj 2005 kompletterades ärendet med ett fullständigt läkarutlåtande. Enligt en journalanteckning den 23 maj 2005 fann Försäkringskassan att det förelåg skäl för prövning av ändring av beslutet enligt

text: 20 kap. 10 a § 2 lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring. En föredragningspromemoria upprättades med förslag till delvis ändring av det tidigare beslutet.

text: Jag beslutade att låta utreda saken i ett initiativärende.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Försäkringskassan för yttrande över kassans handläggning av ärendet. Försäkringskassan anförde i remissvaret genom länsdirektören BB följande.

text: Bakgrund

text: Försäkringskassan beslutade i mars 2005 att avslå den försäkrades ansökan om sjukersättning. Av beslutet framgick att den försäkrade inte hade inkommit med något läkarutlåtande om hälsotillstånd till sin ansökan om sjukersättning. Efter att den försäkrade klagat på beslutet och inkommit med medicinskt underlag prövade kassan hennes ansökan med stöd av 20 kap. 10 a § 2 AFL och föreslog ändring av beslutet. Ärendet bokades in för behandling i socialförsäkringsnämnden (SFN) den 17 juni 2005 och den dagen fattar SFN beslut enligt förslaget. Försäkringskassan har anmodats att inkomma med yttrande över handläggningen.

text: Bedömning

text: Handläggningen aktualiserar frågan om hur långt myndighetens ansvar sträcker sig för att bistå den enskilde med att komplettera sin ansökan med nödvändigt beslutsunderlag. Det är främst i

text: 4 § förvaltningslagen

text: som stöd finns för att bedöma myndighetens serviceskyldighet i förhållande till den försäkrades ansvar att själv förse myndigheten med nödvändigt beslutsunderlag till en ansökan. Försäkringskassans länsorganisation i Södermanland har i ett verksamhetsutvecklarbeslut från den 3 mars 2003 fastlagt vilka rutiner som ska gälla i socialförsäkringsnämndsärenden där läkarutlåtande saknas och bedöms erforderligt. Beslutet bifogas yttrandet som bilaga. I det granskade ärendet har således dessa rutiner varit vägledande. Vid en närmare granskning av handläggningen i just detta ärende kan vi dock konstatera att det under perioden den 31 augusti 2004–den 1 februari 2005 finns ett oförklarligt långt glapp i handläggningen som vi inte kan försvara, ett glapp som medfört en onödigt lång handläggningstid. Vi har således inte följt rutinerna fullt ut men vår bedömning är trots allt den att vi har uppfyllt serviceskyldigheten såsom den avses i

text: 4 § förvaltningslagen

text: . Den försäkrade har ansökt om partiell ersättning vilket sannolikt också bidragit till bedömningen att den försäkrade varit förmögen att själv införskaffa nödvändigt medicinskt underlag. I det av Försäkringskassan åberopade verksamhetsutvecklarbeslutet den 3 mars 2003 anges följande. – – –

text: Bakgrund

text: I ansökningsärenden som gäller sjuk- och aktivitetsersättning, handikappersättning, vårdbidrag och bilstöd finns krav att den försäkrade ska bifoga ett läkarutlåtande till sin ansökan. I många av dessa ärenden saknas läkarutlåtande när ansökan kommer in till kassan. Trots flera påminnelser lyckas inte heller kassan få in läkarutlåtandet inom rimlig tid och inom ramen för vad som kan krävas av kassan vad gäller service. Detta har fått till följd att genomströmningstiden blir längre än nödvändigt. Nedanstående rutiner beskriver kassans agerande i dessa situationer. I rutinerna har beaktats de krav som ställs på försäkringskassans serviceskyldighet och allmänna krav på handläggning av ärenden enligt 4 och 7 § §

text: förvaltningslagen

text: Rutiner

text: Målsättningen är att beslut alltid fattats inom 180 dagar från ansökningsdatum. När en ansökan kommer in och läkarutlåtande saknas ska bekräftelsebrev sändas till den försäkrade inom en vecka. Bekräftelsebrevet ska innehålla en uppmaning att snarast komma in med ett läkarutlåtande. Om det redan vid detta tillfälle framgår att den försäkrade har speciella svårigheter att själv ordna med läkarbesök och läkarutlåtande ska försäkringskassan hjälpa till att ordna detta. Om inget läkarutlåtande har kommit in eller den försäkrade inte har hört av sig efter en månad från bekräftelsebrevets datering ska handläggaren ta muntlig kontakt med den försäkrade. Den muntliga kontakten ska dessutom reda ut om någon/vilken läkarkontakt som är tagen eller planerad samt om läkarutlåtande är att förvänta och i så fall när. Om ingen läkarkontakt ännu tagits ska den försäkrade uppmanas att göra detta omgående och därefter meddela försäkringskassan tid för läkarbesök och vilken läkare som ska besökas. Om inget läkarutlåtande kommit in eller om den försäkrade inte hört av sig och meddelat vilken tid han eller hon har fått för läkarbesök inom 30 dagar räknat från ovanstående uppföljningssamtal ska föredragningspromemoria omgående skrivas och lämnas till föredragande för kommunicering.

text: I de fall den försäkrade har meddelat tid för läkarbesök och läkarutlåtandet inte kommit in inom 30 dagar räknat från tidpunkten för läkarbesöket tas ny kontakt med den försäkrade som upplyses om att läkarutlåtande inte har kommit in. Den försäkrade uppmanas att påminna läkaren samt återkomma till försäkringskassan inom 14 dagar med besked om när utlåtandet kan förväntas komma in. Om beskedet den försäkrade har fått innebär att läkarutlåtandet inte kan förväntas inom 30 dagar ska handläggaren ta kontakt med intygsskrivande läkare och meddela vilka konsekvenser väntetiden innebär. Intygsskrivande läkare uppmanas samtidigt att komma in med läkarutlåtandet inom 30 dagar. Om läkarutlåtandet inte har kommit in inom 30 dagar räknat från försäkringskassans kontakt med intygsskrivande läkare överlämnas ärendet till försäkringsläkare som kontaktar intygsskrivande läkare. Försäkringsläkaren informerar om att försäkringskassan kommer att gå till beslut i socialförsäkringsnämnd i ansökningsärendet förslaget kommer att bli avslag då medicinskt underlag saknas (beslutet i SFN motiveras efter vilket ärendeslag som avses). Intygsskrivande läkare uppmanas att inom 14 dagar komma in med medicinskt underlag. Har läkarutlåtande, trots alla dessa åtgärder, inte kommit in 14 dagar efter det att försäkringsläkaren haft kontakt med intygsskrivande läkare kontaktas den försäkrade och informeras om att vi inom 30 dagar kommer att gå till beslut i socialförsäkringsnämnd i ansökningsärendet förslaget kommer att bli avslag då medicinskt underlag saknas (beslutet i SFN motiveras efter vilket ärendeslag som avses).

text: Bedömning

text: Enligt

text: 20 kap. 10 a § 2 lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring (AFL) skall Försäkringskassan ändra ett beslut i ett ärende om försäkring enligt lagen, som har fattats av Försäkringskassan och inte har prövats av domstol om beslutet blivit oriktigt på grund av att det har fattats på uppenbart felaktigt eller ofullständigt underlag.

text: Försäkringskassan beslutade den 11 mars 2005 att avslå AA:s ansökan om sjukersättning på grund av att hon inte hade kommit in med något läkarutlåtande. Den 29 april 2005 överklagade AA beslutet och uppgav i sitt överklagande att hon skulle inkomma med medicinskt material som styrkte hennes arbetsoförmåga. Den 17 maj inkom, efter det att Försäkringskassan hade begärt det, ett kompletterande läkarutlåtande. Försäkringskassan prövade därefter ärendet med stöd av 20 kap. 10 a § AFL och fattade ett nytt beslut.

text: Försäkringskassan har i remissvaret anfört att kassans handläggning av ärendet aktualiserar hur långt myndighetens ansvar sträcker sig för att bistå den enskilde med att komplettera sin ansökan. Jag uttalar mig inte om den frågeställningen eftersom det som enligt min mening är av intresse i detta ärende är om bestämmelsen i 20 kap. 10 a § AFL kan användas – som Försäkringskassan har gjort – för att ändra ett beslut med anledning av kompletterande material som getts in efter själva överklagandet.

text: JO har vid flera tidigare tillfällen behandlat denna fråga. Vid en inspektion av Östergötlands läns allmänna försäkringskassa i september 1993 uttalade justitieombudsmannen Jan Pennlöv följande (se JO:s ämbetsberättelse 1994/95 s. 395). Syftet med reglerna om omprövning av beslut enligt AFL är att lagstiftaren

text: velat möjliggöra snabba och enkla rättelser och att det inte kan anses rimligt att försäkringskasseärenden blir liggande i avvaktan på komplettering, innan prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL görs. Sådan prövning bör i stället göras på det material som föreligger vid tidpunkten för överklagandet.

text: JO har vidare upprepade gånger framhållit att tidsrymden för Försäkringskassan att göra en rättidsprövning och till dess att överklagandet lämnas över till domstol inte borde överstiga en vecka samt att det är angeläget att den prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL som Försäkringskassan gör i anslutning till rättidsprövningen inte medför att överlämnandet därigenom försenas (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1993/94 s. 347).

text: Försäkringskassan skall således när ett beslut är överklagat endast göra en summarisk prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL innan ärendet lämnas över till länsrätten. Denna prövning skall i princip göras på befintligt material men kan givetvis även omfatta eventuella kompletteringar som tillförs ärendet av den försäkrade innan överklagandet – med den skyndsamhet som framgår ovan – överlämnas till domstol. En sådan komplettering får dock inte fördröja översändandet till länsrätt genom ytterligare utredningsåtgärder från Försäkringskassans sida i samband med prövningen enligt 20 kap. 10 a § AFL. Med tanke på den skyndsamhet som således skall råda torde det sällan finnas utrymme för Försäkringskassan att ta initiativ till att den försäkrade kompletterar sitt överklagande inför kassans prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL.

text: Som framgår av det ovanstående har Försäkringskassan efter det att AA överklagat beslutet fortsatt utredningen och kompletterat ärendet med ett nytt läkarutlåtande och därefter ändrat beslutet med stöd av 20 kap. 10 a § AFL. Enligt min mening borde kassan i stället efter prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL och rättidsprövning skyndsamt ha översänt överklagandet och handlingarna i ärendet till länsrätten. Om kassan ansåg att ärendet borde kompletteras i visst avseende hade kassan kunnat ange detta i ett yttrande till länsrätten.

text: Jag vill understryka att 20 kap. 10 a § AFL har till uppgift att möjliggöra snabba och okomplicerade ändringar av uppenbara fall. Om en sådan omprövning kräver kompletterande utredning kan saken knappast sägas vara uppenbar. Till detta kommer att den enskilde har en rätt att få sin sak prövad av domstol utan onödig fördröjning.

text: Sammanfattningsvis är jag kritisk till Försäkringskassans handläggning av ärendet. Med dessa ord avslutar jag ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Dokumentation
Hembesök
Objektivitet, opartiskhet, saklighet
Serviceskyldighet
Utmätning

title: Kritik mot Kronofogdemyndigheten för att ha agerat i strid med objektivitetsprincipen i samband med en förrättning

sammanfattning: För betalning av en gäldenärs skulder genomförde Kronofogdemyndigheten en utmätningsförrättning hos honom. Två förrättningsmän informerade då honom om att syftet med förrättningen var att söka efter den släpvagn han var registrerad ägare till. Förrättningsmännen lämnade platsen efter att han hade meddelat att han skulle betala sin skuld. När de kom tillbaka senare samma dag hade gäldenären betalat sin skuld men släpvagnen utmättes ändå men för hans sambos skulder. Det är utrett att förrättningsmännen vid det första besöket inte upplyste gäldenären om att hans sambo också var restförd hos Kronofogdemyndigheten och att myndigheten hade samordnat utredningen av deras tillgångar. Det fick han veta först vid det andra besöket. JO uttalar att hon har förståelse för att gäldenären uppfattade att släpvagnen inte skulle utmätas om han betalade sin skuld omgående och att han upplevde att förrättningsmännen hade förmått honom att betala sin skuld på ett otillbörligt sätt. Enligt JO borde förrättningsmännen vid det första besöket ha informerat gäldenären om att utmätning av släpvagnen kunde komma att ske för sambons skulder om förutsättningarna för det var uppfyllda. Redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas är tillräckligt för att en myndighets handlande ska kunna anses strida mot den s.k. objektivitetsprincipen i 1 kap 9 § regeringsformen. JO kan därför inte komma till någon annan slutsats än att förrättningsmännens agerande vid det första besöket stod i strid med den principen. Kronofogdemyndigheten kritiseras för detta och för att det första besöket inte dokumenterades.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Kronofogdemyndigheten och uppgav bl.a. följande.

text: Den 20 februari 2024 kom två tjänstemän från myndigheten hem till honom och uppgav att de skulle utmäta en släpvagn för hans skulder. Han fick beskedet att om han betalade sina skulder inom 30 minuter så skulle han få behålla släpvagnen. Han betalade skulderna. När tjänstemännen kom tillbaka senare

text: samma dag utmätte de trots det släpvagnen men för hans sambos skulder. Tjänstemännens agerande utgjorde maktmissbruk.

text: Utredning

text: JO hämtade inledningsvis in handlingar och muntliga upplysningar från Kronofogdemyndigheten. I en handläggarnotering daterad den 18 januari 2024 angavs att AA var registrerad för en släpvagn som bedömdes ha utmätningsbart värde och att samordning skulle göras med en sambo som hade skulder. I en handläggarnotering kopplad till sambon finns en anteckning om ett besök på hemadressen den 20 februari 2024. JO upplystes om att det inte fanns någon notering om kontakter mellan Kronofogdemyndigheten och AA den 20 februari men att det fanns dokumentation om en egen betalning gjord av honom det datumet.

text: JO uppmanade därefter Kronofogdemyndigheten att yttra sig över det som AA fört fram i anmälan om myndighetens första besök och de besked som han då ska ha fått. Kronofogdemyndigheten skulle också yttra sig över uppgifterna om att det första besöket inte dokumenterades. Myndighetens svar skulle särskilt beröra frågan om hur tjänstemännens agerande vid det första besöket – i ljuset av att samordning skulle göras och att släpvagnen senare samma dag utmättes för sambons skulder – förhåller sig till bestämmelserna om saklighet och opartiskhet i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: och

text: 5 § andra stycket förvaltningslagen (2017:900)

text: Kronofogdemyndighetens remissvar I sitt remissvar anförde Kronofogdemyndigheten, genom rättschefen, bl.a. följande:

text: Ärendet

text: För betalning av AA:s skulder planerade Kronofogden utmätningsförrättning hos AA. Syftet med förrättningen var att söka efter den släpvagn som AA var registrerad ägare till. I handläggarnotering inför förrättningen noterade Kronofogden under rubriken samordning att AA var sambo och att även sambon var restförd hos Kronofogden. Eftersom syftet med förrättningen var att söka efter släpvagnen skickade Kronofogden inte ut någon underrättelse innan förrättningen. Den 20 februari 2024 påträffades den aktuella släpvagnen utanför AA:s bostad. AA meddelade att han skulle betala den aktuella skulden om 5 625 kr under dagen. Kronofogdens förrättningsmän bedömde att han var trovärdig och lämnade tillfälligt platsen för andra förrättningar. Hans sammanboende var inte hemma vid det första besöket. När Kronofogdens förrättningsmän återvände samma dag visade AA att han hade betalat sin aktuella skuld. Hans sammanboende BB var numera hemma och eftersom även hon var restförd kom även hon att omfattas av förrättningen. Kronofogden utmätte den aktuella släpvagnen för BB:s skulder enligt

text: 4 kap. 19 § utsökningsbalken

text: (UB), efter att BB och AA anvisat släpvagnen för utmätning … Av beslutet framgår att utmätningen gjordes med stöd av

text: 4 kap. 18 §

text: UB, detta ska rätteligen vara

text: 4 kap. 19 §

text: UB. – – –

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 4 kap. 19 § 1 st. utsökningsbalken

text: (UB) följer att om gäldenären är gift och varaktigt sammanbor med sin make och de har lös egendom i sin gemensamma besittning, anses gäldenären som ägare till egendomen, om det ej görs sannolikt att de är samägare till egendomen enligt lagen (

text: 1904:48 s. 1

text: ) om samäganderätt och det ej heller framgår att egendomen tillhör den andre eller någon annan. Detsamma gäller, när gäldenären varaktigt sammanbor med annan under äktenskapsliknande förhållanden. Av Gregow, Utsökningsrätt, 5 uppl., s. 172, framgår följande. Bestämmelsen om att egendom i makars och sambors gemensamma besittning ska presumeras tillhöra den av makarna som är gäldenär kan leda till egendomliga resultat. Om viss egendom har utmätts för den enes skuld, kan senare uppkomma fråga om utmätning även hos den andre. Om den förre utmätningen upphävts, t.ex. på grund av att skulden betalats, föreligger uppenbarligen inte något hinder mot att tillämpa presumtionsbestämmelsen även vid utmätning mot den andre. Det förutsätts att presumtionen inte kan motbevisas i något av målen. Av Kronofogdens handledning Dokumentation i Init, KFM 23514-2022, framgår följande gällande samordning. Finns det en sammanboende, ett företag eller företrädare som också är gäldenär ska bedömning göras om utredningen ska samordnas. Av Kronofogdens handledning Enhetlig uppstart inom verkställigheten, KFM 6436-2024, framgår följande gällande utredning av samband mellan gäldenären och andra. Utred gäldenärens familjesituation och andra aktuella samband, såsom koppling till fysisk och juridisk person. Notera i strategin vad som framkommit i registerforskningen om gäldenärens familje- och boendesituation. Är familjesituationen förändrad sedan tidigare utredning? Har gäldenären barn? Finns det någon samhörig (sambo eller maka/make). Har den samhöriga barn? Är samhörig restförd ska vi samordna utredningarna. Samordning av utredningarna innebär att gäldenärerna utreds samtidigt. Om gäldenärerna tillhör olika sektioner måste sektionerna kommunicera med varandra. Av Kronofogdens handbok Utmätning, KFM 1212-2024, följer att Kronofogdens dokumentation innebär att  allmänna handlingar diarieförs  beslut och åtgärder och skälen för dem antecknas  muntlig information som lämnas till myndigheten antecknas  protokoll eller anteckningar förs vid förrättningar. Av

text: 6 kap. 3 § utsökningsförordningen (1981:981)

text: följer att gäldenären behöver underrättas om tid och plats för förrättning i bostad eller annat enskilt utrymme endast om det kan antas att målets handläggning därigenom främjas.

text: Kronofogdens bedömning

text: Kronofogden kan vid utmätning enligt

text: 4 kap. 19 § 1 st.

text: UB presumera att en egendom tillhör gäldenären, om det inte framgår att egendomen tillhör den andre sammanboende och det inte görs sannolikt att de är samägare till egendomen. Presumtionsregeln gäller även när båda de sammanboende är restförda. Detta kan innebära att Kronofogden vid ett tillfälle kan överväga att utmäta en egendom för den ena sammanboenden, och vid ett annat tillfälle för den andre. Av Kronofogdens interna handledningar framgår att Kronofogden ska samordna utredningarna om gäldenären har en samhörig som också är restförd. Detta ska särskilt noteras när Kronofogden gör utredningsstrategi för gäldenären. När Kronofogden planerade utmätningsförrättningen noterades att sammanboende fanns och att samordning skulle ske. Vid det första besöket den 20 februari 2024 borde Kronofogden ha informerat om innebörden av

text: presumtionsregeln i

text: 4 kap. 19 § 1 st.

text: UB och att utmätning av släpvagnen även kan komma att ske för sammanboendes skulder om förutsättningarna för utmätning var uppfyllda. Vidare borde Kronofogden ha dokumenterat det första besöket, t.ex. i form av en handläggarnotering. Kronofogden konstaterar att utmätningsförrättningen inte fullt ut har hanterats enligt gällande rutiner. Kronofogden beklagar dessa brister. AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Kronofogdemyndigheten har i sitt remissvar redogjort för rättslig reglering som har betydelse i ärendet. För egen del vill jag även redovisa följande.

text: Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ska den som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (den s.k. objektivitetsprincipen). Principen kommer också till uttryck i

text: 5 § andra stycket förvaltningslagen

text: Objektivitetsprincipen tar inte bara sikte på hur en sak rent faktiskt handläggs eller vilka verkliga skäl som ligger bakom ett handlande från myndigheten. Även hur myndighetens agerande uppfattas är av betydelse. Redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas är tillräckligt för att handlandet ska kunna anses strida mot principen. (Se Bull och Sterzel,

text: Regeringsformen

text: - en kommentar [2023 version 5, JUNO], s. 57.)

text: Enligt

text: 6 § förvaltningslagen

text: ska en myndighet se till att kontakterna med enskilda blir smidiga och enkla samt lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen.

text: I Kronofogdemyndighetens handbok om utmätning (KFM 1212-2024) anges bl.a. följande om förrättning i en gäldenärs bostad. Bostadsförrättning är ett av instrumenten i tillgångsundersökningen och är samtidigt den kanske mest ingripande åtgärden som normalt sett kan vidtas i tillgångsundersökningen. Utredningsinstrumentet får inte hanteras slentrianmässigt. Det ska hanteras med gott omdöme och prövas i varje enskilt fall. En konsekvens av det grundläggande kravet på saklighet är att en bostadsförrättning aldrig får sättas ut enbart i syfte att tvinga fram betalning. Det är inte heller godtagbart att sätta ut en förrättning enbart för att få personlig kontakt med gäldenären. Det är viktigt att dokumentera skälen för bedömningen att genomföra eller att inte genomföra förrättning. Förrättningsmannen som kommer till gäldenärens bostad ska berätta att han eller hon kommer från Kronofogdemyndigheten, informera gäldenären om att det är en förrättning samt inleda förrättningen med att tala om för gäldenären vilka mål myndigheten kommer för att verkställa. (Se avsnitt 3.6 i handboken.)

text: Bedömning

text: JO brukar som regel avstå från att uttala sig i bedömningsfrågor. Skälet till det är att JO varken kan ändra eller upphäva andra myndigheters beslut.

text: Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat äga rum i ordinarie ordning. Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning kan överklagas till tingsrätt (se

text: 18 kap. 1 § utsökningsbalken

text: ). Jag kommer därför inte att ta ställning i själva frågan om utmätningen av släpvagnen.

text: Anställda vid Kronofogdemyndigheten ska i alla lägen agera sakligt och opartiskt. En tjänsteman som ska genomföra en förrättning i eller i anslutning till en gäldenärs bostad bör enligt min mening vara särskilt uppmärksam på sitt uppträdande, inte minst om förrättningen är oanmäld. Det är viktigt att förrättningsmannen förklarar för gäldenären varför han eller hon är där och lämnar information om de åtgärder som vidtas och beslut som fattas i samband med förrättningen.

text: Utredningen ger inte en helt tydlig bild av vilka besked AA fick vid de två förrättningsmännens första besök den 20 februari 2024. Det är en brist att det inte finns någon dokumentation av detta besök. Så mycket står dock klart att AA informerades om att syftet med förrättningen var att söka efter den släpvagn han var registrerad ägare till och att förrättningsmännen lämnade platsen efter att han hade meddelat att han skulle betala sin skuld. Det är också utrett att förrättningsmännen vid det tillfället inte upplyste AA om att hans sambo också var restförd hos Kronofogdemyndigheten och att myndigheten hade samordnat utredningen av deras tillgångar. Det fick han veta först vid det andra besöket när förrättningsmännen utmätte släpvagnen för sambons skulder.

text: Mot den bakgrunden har jag förståelse för att AA uppfattade att släpvagnen inte skulle utmätas om han betalade sin skuld omgående och att han upplevde att förrättningsmännen hade förmått honom att betala sin skuld på ett otillbörligt sätt. Jag delar Kronofogdemyndighetens uppfattning att förrättningsmännen vid det första besöket borde ha informerat AA om att utmätning av släpvagnen kunde komma att ske för sambons skulder om förutsättningarna för det var uppfyllda.

text: Som framgår av de rättsliga utgångspunkterna är redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas tillräckligt för att en myndighets handlande ska kunna anses strida mot objektivitetsprincipen. Jag kan därför inte komma till någon annan slutsats än att förrättningsmännens agerande vid det första besöket stod i strid med den principen. Kronofogdemyndigheten förtjänar kritik för detta. Myndigheten ska också kritiseras för att det första besöket inte dokumenterades.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.


title: Disciplinansvar för en åklagare på grund av dröjsmål med expediering av ett beslut gällande hävande av beslag m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO anförde AA klagomål mot kammaråklagaren BB vid Åklagarmyndigheten i Göteborg, åklagarkammaren i Halmstad. Han anförde att han, trots att beslaget av visst gods hade hävts, inte hade återfått godset.

text: Utredning m.m.

text: Inledningsvis infordrades tingsrättens dom samt vissa handlingar i åklagarmyndighetens ärende. Därvid framkom bl.a. följande.

text: Den 24 maj 2002 väckte BB åtal mot AA för bl.a. häleri och framställde även yrkande att visst i beslag taget gods skulle tas i förvar. Samma dag beslutade hon också att vissa beslag skulle hävas. På den handling som innehöll nämnda beslut fanns en anteckning som gav vid handen att beslutet kom polismyndigheten till handa först den 11 juli 2002.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB varvid hon bekräftade att hon inte hade skickat beslutet till polismyndigheten förrän i juli månad.

text: Åklagarmyndigheten anmodades därefter att lämna upplysningar om och yttra sig över handläggningen i samband med att beslagen i vissa delar hävdes enligt beslut av åklagaren den 24 maj 2002.

text: Åklagarmyndigheten (överåklagaren CC) inkom med ett remissvar i vilket anfördes följande.

text: Vid min genomgång av ärendet har följande framkommit. I samband med en förundersökning mot AA rörande misstänkt stöld alternativt häleri beslagtogs under en husrannsakan i AA:s bostad den 22 april 2002 ett stort antal föremål redovisade under 48 punkter i beslagsprotokoll – – –. Dagen efter dvs. den 23 april 2002 gjordes ytterligare husrannsakan i AA:s bostad och ytterligare föremål togs i beslag redovisade under 8 punkter i beslagsprotokoll – – –. BB fastställde beslagen den 25 april 2002.

text: Den 24 maj 2002 väckte BB åtal mot AA för bl.a. häleri. I stämningsansökan framställde BB under denna åtalspunkt bl.a. ett särskilt yrkande nämligen att en gitarr under punkt 37 i beslagsprotokollet – – – utan lösen skulle utlämnas till målsäganden O. Vidare yrkade BB att följande föremål skulle tas i förvar jämlikt lagen (

text: ) om visst stöldgods m.m.

text: Från beslagsprotokoll – – – Tre datorer (punkterna 3–5) En dockningsenhet (punkt 10) En bärbar dator (punkt 12) En låda med datordelar (punkt 13) Fyra mobiltelefoner (punkterna 21–24) En mini-CD-spelare (punkt 36) En gitarrförstärkare (punkt 38) En portfölj innehållande fyra bilstereoapparater (punkterna 39 a–e) En väska innehållande ljudutrustning (punkt 41) En skrivarserver (punkt 45).

text: Från beslagsprotokoll – – – En dator och en dockningsenhet (punkterna 4 och 6). Under en åtalspunkt för dopningsbrott yrkade BB att ampuller och kanyler skulle förklaras förverkade (punkt 30 i beslagsprotokoll – – –). Samma dag dvs. den 24 maj 2002 hävde BB beslaget under övriga punkter i de båda beslagsprotokollen. Beslutet är inte diariefört. Av diariet framgår inte heller när det expedierades till polisen för åtgärd. Av beslutet framgår emellertid att beslaget under punkten 5 – en dator – i beslagsprotokollet – – – ”hävs och återlämnas till målsäganden”, Sturegymnasiet, samtidigt som det i stämningsansökan yrkas att datorn tages i förvar (jfr ovan). Vidare framgår av handlingarna att BB först den 7 november 2002 beslutade att häva beslaget beträffande en dator fabrikat Macintosh – punkt 6 i beslagsprotokollet – – –. Enligt beslutet skulle datorn återlämnas till AA.

text: Halmstads tingsrätt meddelade dom i målet den 19 juni 2002, B 568-02. Av domen framgår under särskild rättsverkan att tingsrätten bifallit åklagarens yrkanden och förordnat att beslagen skulle bestå. AA klagade på domen. Hovrätten för Västra Sverige meddelade dom i målet den 22 augusti 2002. Hovrätten upphävde i domen vad tingsrätten förordnat om förvarstagande och beslag av en dator, punkten 5 i beslagsprotokoll – – –. AA har i en skrivelse daterad den 12 juli till Riksdagens ombudsmän klagat på att han efter beslutet om beslagets hävande inte återfått de föremål som varit föremål för beslag och sålunda hävts.

text: Beträffande underlåtenheten att återställa det beslagtagna godset efter det att beslaget hävts. BB har upplyst att hon haft för avsikt att skicka beslutet angående de hävda beslagen till polisen när tingsrättens dom förelåg så att hon innan beslutets expediering skulle kunna försäkra sig om att det inte skett några förväxlingar och missförstånd, att någon punkt tagits upp dubbelt eller missats. När tingsrättens dom meddelades hade hon semester. Hon återkom först den 10 juli 2002. Först i samband härmed faxades beslutet till polisen för åtgärd. När beslaget hävdes den 24 maj 2002, hade det ankommit på BB att utan dröjsmål expediera beslutet till polisen för åtgärd. Någon laglig möjlighet för henne att på sätt som skett behålla godset i beslag för närmare kontroll förelåg inte. Felet är allvarligt. En förklaring kan vara den pressade arbetssituation som rådde på kammaren.

text: Underlåtenheten att diarieföra beslutet. Anledningen till att beslutet ej diarieförts beror enligt BB på en beklaglig distraktion som möjligen i någon mån kan ha haft att göra med hennes pressade arbetssituation.

text: Självfallet hade det ankommit på BB att diarieföra beslutet och att i diariet göra anteckning om när det expedierades till polisen. Diarieföringen skall göra det möjligt att i huvudsak följa handläggningen av ett ärende utan att ta del av handlingarna i ärendet. Underlåtenheten torde bero på ett rent förbiseende från BB:s sida. Förväxlingen av beslagspunkterna BB har upplyst att hennes avsikt varit att punkt 5 i beslagsprotokollet – – – skulle hävas och att det i stället skulle varit punkt 6 i samma protokoll som skulle omfattats av hennes yrkande om tagande i förvar i stämningsansökan. En förväxling mellan punkterna 5 och 6 skulle ha skett i samband med att stämningsansökan skrevs. BB har här brustit i noggrannhet. Felet har rättats till genom hovrättens dom. Sammanfattning Beslag innebär en allvarlig besittningsrubbning för den enskilde. Det är därför av största vikt att åklagarna vinnlägger sig om stor noggrannhet i sin hantering av beslagsfrågor. DD har i anledning av det inträffade sammanställt ett studiematerial rörande beslagsfrågor och planerar också en utbildningsdag för diskussion om handläggningen av beslag. Jag kommer att följa upp att så sker. Till remissvaret var fogat bl.a. yttranden från chefsåklagaren DD och från BB.

text: I ett beslut den 19 mars 2003 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Under en förundersökning mot AA gällande misstanke om stöld alternativt häleri togs ett stort antal föremål i beslag i april 2002. Samtliga beslag fastställdes av BB den 25 april 2002. I samband med att hon den 24 maj 2002 väckte åtal mot AA framställde hon yrkanden om att vissa föremål skulle tas i förvar jämlikt lagen (

text: ) om visst stöldgods m.m. Samma dag beslutade hon även att häva beslagen av andra föremål. Sistnämnda beslut, som inte diariefördes, kom polismyndigheten till handa per fax först den 11 juli 2002.

text: Av BB:s yttrande framgår att hon, mot bakgrund av att det var fråga om så mycket och delvis likartat gods, avsiktligt avvaktade med att underrätta polismyndigheten om beslutet för att närmare kunna kontrollera de olika beslagspunkterna mot tingsrättens förväntade dom i målet. Hon har därutöver anfört att skälet till att expeditionen av beslutet dröjde till in i juli månad var att hon hade semester när tingsrättens dom meddelades den 19 juni. När hon återkom i juli hade de flesta av åklagarna semester och arbetssituationen var sådan att det inte fanns utrymme för annat än att hantera förtursmålen. Hon kontaktades emellertid av utredningsmannen som berättade att AA var angelägen om att få tillbaka beslagtaget gods, och då hon insåg att hon inte inom rimlig tid skulle ha möjlighet att göra de kontroller som hon planerat, faxade hon beslutet till polisen. Hon har även uppgett att hon av beklaglig distraktion underlät att diarieföra detta.

text: Om det inte längre föreligger skäl för ett beslag skall det, enligt

text: 27 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken

text: , omedelbart hävas. Det åligger den åklagare som har hävt ett beslag att se till att polismyndigheten underrättas därom. En sådan underrättelse måste självfallet lämnas i omedelbar anslutning till att beslutet fattats eftersom det är polismyndigheten som har att verkställa beslutet.

text: Av utredningen framgår vidare att BB genom sitt beslut den 24 maj 2002 hävde beslaget av en dator (p. 5 i beslagsprotokollet – – –) samtidigt som hon i stämningsansökan yrkade att tingsrätten skulle ta samma dator i förvar. Hon har som förklaring till detta uppgett att hon förväxlade två beslagspunkter och att hennes avsikt var att p. 5 i beslagsprotokollet skulle hävas och godset återlämnas till målsäganden och att en annan dator, p. 6 i samma beslagsprotokoll, skulle omfattas av hennes yrkande om förvarstagande. BB hävde beslaget av sistnämnda dator den 7 november 2002.

text: BB har således medvetet underlåtit att, i anslutning till att hon beslutade att häva vissa beslag, expediera beslutet till polismyndigheten.

text: Hon har härigenom åsidosatt vad som åligger henne som åklagare. Hon har inte givit någon rimlig förklaring till sin handläggning. Det framgår t.ex. inte varför hennes behov av att kontrollera de olika beslagspunkterna mot tingsrättens förväntade dom i målet omöjliggjorde en omedelbar expedition av beslutet eller vilka åtgärder som hon eventuellt hade avsett att vidta efter en sådan kontroll. Hon har inte heller diariefört det aktuella beslutet, vilket självfallet skulle ha skett. Vidare har hon brustit i noggrannhet vid avfattandet av sina yrkanden. Detta medförde bl.a. att något yrkande beträffande datorn i punkt 6 i beslagsprotokollet inte kom att framställas, vilket fick till följd att denna dator var beslagtagen i flera månader utan laga grund. Det kan vidare konstateras att hovrättens beslut i augusti 2002 att upphäva tingsrättens förordnande beträffande datorn i punkt 5 i samma beslagsprotokoll inte föranledde BB att närmare kontrollera saken. Det kom i stället att dröja ända till november månad innan hon hävde beslaget beträffande punkt 6.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att BB:s handläggning av beslagsfrågorna i ärendet uppvisar allvarliga brister i flera hänseenden. Dessa brister synes ha sin grund både i en anmärkningsvärd avsaknad av kunskap om det regelverk som gäller för beslag och i bristande noggrannhet.

text: Det är av grundläggande betydelse för den enskildes rättssäkerhet att frågor om användning av straffprocessuella tvångsmedel handläggs på ett korrekt sätt. Omständigheterna i det här aktuella fallet är enligt min mening visserligen inte sådana att något av de fel som förekommit kan läggas BB till last som straffbart tjänstefel. Bristerna i hennes handläggning är däremot sammantagna av så allvarlig art att de bör föranleda disciplinpåföljd för tjänsteförseelse enligt

text: 14 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning. Jag beslutar därför att överlämna ärendet till Statens ansvarsnämnd för prövning av denna fråga.

text: Statens ansvarsnämnds prövning

text: I ett beslut den 23 maj 2002 ålade Statens ansvarsnämnd BB disciplinpåföljd i form av varning. Som motivering anförde ansvarsnämnden bl.a. följande.

text: Rättslig reglering Om det inte längre finns skäl för ett beslag skall det omedelbart hävas (

text: ). Av tredje stycket samma paragraf framgår att, om beslaget inte har beslutats av rätten, får det hävas av rätten eller av åklagaren.

text: Även om det inte finns någon författningsreglerad skyldighet, åligger det åklagaren att utan dröjsmål underrätta polismyndigheten om att beslag har hävts så att verkställighet av beslutet kan ske.

text: Vad utredningen visar Av den utredning som föregått JO:s beslut och de uppgifter som BB lämnat till JO framgår sammanfattningsvis följande.

text: I samband med att BB den 24 maj 2002 väckte åtal mot AA, beslutade hon också att häva vissa uppräknade beslag. Hon underlät emellertid att diarieföra beslutet och att expediera det till polismyndigheten. Beslutet kom polismyndigheten till handa först den 11 juli 2002. Detta innebar således att AA först i juli månad återfick det gods som skulle återlämnas till honom enligt beslutet den 24 maj 2002.

text: I beslutet den 24 maj 2002 hävde BB beslaget av en dator enligt en viss punkt i ett av beslagsprotokollen samtidigt som hon i sin stämningsansökan yrkade att tingsrätten skulle ta denna dator i förvar. Hon förväxlade två beslagspunkter och förverkandeyrkandet skulle i stället ha avsett datorn under den senare beslagspunkten. Detta fick till följd att hon inte fattade något beslut beträffande den sistnämnda datorn den 24 maj 2002. Det dröjde till den 7 november 2002 innan beslaget hävdes. Datorn var därmed under en tid av cirka fem månader i beslag utan laga grund.

text: BB:s handläggning av beslagsfrågorna har således varit felaktig i flera avseenden. Ansvarsnämndens bedömning Disciplinpåföljd kan, enligt 14 § lagen om offentlig anställning, åläggas en arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen och felet inte är ringa.

text: BB har på det sätt som redovisats i det föregående åsidosatt sina skyldigheter som åklagare. Hennes förklaring till varför hon avvaktade med expedieringen av beslutet den 24 maj 2002 till polismyndigheten är svårförståelig. Hennes handlingssätt i detta avseende tycks bottna i en bristande kunskap om beslagsreglerna. I övrigt har hon brustit i noggrannhet. Det som läggs henne till last får därmed anses ha skett av oaktsamhet.

text: Som JO har anfört i sitt beslut är det av grundläggande betydelse för den enskildes rättssäkerhet att frågor om straffprocessuella tvångsmedel handläggs på ett korrekt sätt. Bristerna i handläggningen av beslagsfrågorna är i detta fall så allvarliga att tjänsteförseelsen inte kan anses som ringa. BB skall därför meddelas disciplinpåföljd. Någon mer ingripande påföljd än varning är inte motiverad.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Sekretess

title: Kritik mot ett sjukhus för utlämnande av kopior av journalhandlingar avseende en avliden person

text: Anmälan

text: Advokaten AA inkom den 5 juni 2007 till JO med en anmälan som bl.a. riktades mot Karolinska universitetssjukhuset Huddinge. Klagomålen i denna del rörde att sjukhusets infektionsklinik den 16 maj 2006 hade lämnat ut journalhandlingar beträffande en patient, BB, till en företrädare för Mannheimer Swartling Advokatbyrå AB (MSA). BB hade avlidit år 1998. AA gjorde i sin anmälan gällande att sjukhuset på grund av sekretess varit förhindrat att lämna ut journalhandlingarna och anförde att det som hade förekommit karaktäriserades av lättvindiga och okänsliga överväganden till men för den avlidne och dennes närstående, främst en dotter.

text: Av anmälan och bifogade handlingar framgick bl.a. följande. De utlämnade journalhandlingarna bestod av anteckningar förda i BB:s journal under perioden den 12 januari–den 5 juni 1998. På ett följebrev den 16 maj 2006 från sjukhuset till MSA:s företrädare hade kontorsassistenten CC gjort en handskriven notering enligt följande. ”Journalant. 1998 enl. Chefssekr DD som varit i kontakt med sjukhusjuristen.”

text: AA hade, inför sin anmälan till JO, per telefon tillfrågat CC vad som hade föranlett sjukhuset att lämna ut journalhandlingarna. Enligt AA hade CC därvid uppgett bl.a. att hon mindes att ”någon ringt den 16 maj 2006 och frågat om bevis för att BB varit inlagd”.

text: MSA var vid tiden för handlingsutlämnandet kärande i en tvist mot EE vid Attunda tingsrätt om bättre rätt till en tavla. EE bestred att MSA hade bättre rätt till tavlan, bl.a. med hänsyn till att han i slutet av maj 1998 hade gjort ett s.k. godtrosförvärv av tavlan från BB. MSA gav in de aktuella journalhandlingarna till tingsrätten som bevis för att styrka att EE inte hade kunnat förvärva tavlan från BB eftersom BB var inlagd på sjukhus vid den tidpunkt då försäljningen skulle ha skett.

text: I anmälan framfördes även klagomål mot Attunda tingsrätt angående handläggningen av det aktuella tvistemålet. Klagomålen i den delen behandlas av chefsJO Mats Melin i JO:s ärende dnr 2516-2007.

text: Utredning

text: JO rekvirerade från sjukhusets infektionsklinik samtliga anteckningar i klinikens journal avseende BB. Vid granskningen kunde konstateras att det, i de journalhandlingar som kliniken tidigare hade lämnat ut till MSA, fanns ett flertal uppgifter om BB:s hälsotillstånd som typiskt sett anses som mycket sekretesskänsliga.

text: Ärendet remitterades till styrelsen för Karolinska universitetssjukhuset för utredning och yttrande. I remissen angavs att det av styrelsens yttrande särskilt borde framgå vem som fattade beslutet att lämna ut de aktuella journalhandlingarna och vilka överväganden som gjordes vid sekretessprövningen.

text: Som svar på JO:s remiss inkom en skrivelse från sjukhusdirektören FF, som enligt uppgift agerade på styrelsens uppdrag. I skrivelsen anfördes följande.

text: I mitten av maj månad år 2006 inkom en förfrågan från MSA till berörd klinik om att utfå en bestämd del av en journal, förd över en patient som avlidit den 29 juli 1998. På förfrågan uppgavs att ändamålet var att styrka att patienten vid ett bestämt tillfälle varit inlagd på sjukhuset och därför inte kunnat delta i en påstådd försäljning av en tavla. Förfrågan om utlämnande ställdes till och handlades av numera pensionerade klinikchefssekreteraren DD. Via sin assistent ställde DD frågan till en av sjukhusets jurister om det var möjligt att lämna ut de begärda uppgifterna. Med hänsyn tagen till den långa tid som förflutit sedan patienten avlidit gjordes bedömningen att ett utlämnande inte skulle kunna medföra någon risk för förtal av den avlidne eller missbrukas till skada för eller förklenande av den avlidnes anhöriga. Denna bedömning låg till grund för beslutet att lämna ut den del av journalen som begärts.

text: Med anledning av svaret upprättades vid JO:s expedition en promemoria i vilken redovisades vad som hade kommit fram av utredningen i ärendet. Därefter anfördes bl.a. följande.

text: I FF:s skrivelse beskrivs kortfattat gången i det aktuella utlämnandeärendet. Något egentligt yttrande, dvs. en redogörelse för hur sjukhusstyrelsen ser på det inträffade, lämnas inte. Ett antal frågor är alltjämt obesvarade. 1) Var MSA:s framställan vid telefonsamtalet den 16 maj 2006 en begäran om att få ta del av handlingar, dvs. de aktuella journalhandlingarna, eller kunde framställan förstås så att MSA endast ville ha uppgift om huruvida BB hade varit inlagd vid sjukhuset under den aktuella tidsperioden? 2) Enligt FF:s skrivelse ”handlades förfrågan om utlämnande av numera pensionerade klinkchefssekreteraren DD”. Vidare anges att en av sjukhusets jurister fick frågan om det var ”möjligt att lämna ut de begärda uppgifterna”. Såvitt får förstås, svarade juristen ja på den frågan. Var det klinikchefssekreteraren eller den icke namngivne sjukhusjuristen som var formellt ansvarig för den menprövning som sägs ha gjorts samt beslutet att lämna ut handlingen? 3) Under förutsättning att det var klinikchefssekreteraren som var formellt ansvarig för beslutet att lämna ut handlingarna – var, enligt sjukhusets delegationsordning, klinikchefssekreterare behörig att fatta beslut om utlämnande av journalhandlingar?

text: 4) Hade sjukhusjuristen klart för sig att det rörde sig om utlämnande av journalhandlingar och inte endast uppgift ur handling – och hade denne, i så fall, tillgång till de aktuella journalhandlingarna vid sitt ställningstagande? Efter en förnyad remiss inkom styrelsen med ett yttrande, som utgjordes av en tjänsteskrivelse undertecknad av sjukhusdirektören FF. I skrivelsen anfördes i huvudsak följande. Med anledning av förnyad remiss […] och efter det att Karolinska Universitetssjukhusets styrelse behandlat ärendet, framför jag följande svar på de frågor Justitieombudsmannen ställer. Svaren lämnas i den ordning frågorna ställts. Fråga 1. Det har inte kunnat klarläggas om begäran gällde att få ta del av handlingar eller om det var en begäran om att få ta del av uppgiften om huruvida den person frågan gällde varit inlagd på sjukhuset under en bestämd tid. Fråga 2 och 3. Det var varken klinikchefssekreteraren eller sjukhusjuristen som var formellt ansvarig för utlämnandet. Enligt den berörda klinikens beslutsordning ansvarar patientansvarig läkare för utlämnande av journalkopior. Fråga 4. Enligt egen uppgift var sjukhusets jurist av den uppfattningen att begäran gällde uppgift ur handlingen, inte en begäran om ett utlämnande av handlingen i sin helhet. – – – Med anledning av det inträffade har jag uppdragit åt den administrative direktören att göra en översyn av den berörda klinikens rutiner för utlämnande av journalkopior och andra allmänna handlingar. Styrelsen uttalade för egen del att det var olyckligt att sjukhuset valde att lämna ut journalen i detta ärende i stället för att endast bekräfta till frågeställaren att personen varit inlagd på sjukhuset den aktuella tiden.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: JO hade inför sitt ställningstagande tillgång till handlingarna i JO:s ärende dnr 2516-2007.

text: I ett beslut den 30 september 2008 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Rättslig reglering Inom hälso- och sjukvården gäller enligt

text: 7 kap. 1 c § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: sekretess för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men.

text: Bestämmelserna om sekretess kompletteras av regler om personligt ansvar för röjande av sekretessen. Enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: ska den som uppsåtligen röjer uppgift, som han är pliktig att hemlighålla enligt lag eller annan författning, dömas för brott mot tystnadsplikt till böter eller fängelse i högst ett år. Begås sådan gärning av oaktsamhet är straffet böter. I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar.

text: Gällde sekretess för de uppgifter som lämnades ut till MSA:s företrädare? Hälso- och sjukvårdssekretessen består även efter det att den till vars förmån sekretessen gäller har avlidit. Utrymmet för sekretess beträffande avlidens

text: sjukjournal av hänsyn till den enskilde själv torde vara starkt begränsat (jfr RÅ 82 2:66). Sekretessen gäller emellertid även till förmån för närstående till den avlidne. Efter dödsfallet är det närmast fråga om att skydda efterlevande närstående mot att sådana uppgifter om den avlidne kommer till offentlig kännedom som de efterlevande med fog kan uppfatta som sårande. Det bör heller inte vara möjligt att lämna ut uppgifter som kan anses kränka den frid som tillkommer den avlidne (jfr

text: 5 kap. 4 § brottsbalken

text: , se beträffande resonemanget

text: NJA 1987 s. 724

text: De patientjournalhandlingar som lämnades ut till MSA:s företrädare innehåller på flera ställen uppgifter om BB:s hälsotillstånd som typiskt sett anses som mycket sekretesskänsliga. Även om det vid utlämnandetillfället hade gått nästan åtta år sedan BB avled, är uppgifterna av så känsligt slag att BB:s efterlevande dotter med fog skulle kunna uppfatta det som sårande att de gjordes offentliga. Enligt min bedömning omfattades de aktuella uppgifterna av sekretess till förmån för henne.

text: Handläggningen vid sjukhuset MSA:s företrädare ringde den 16 maj 2006 till klinikchefssekreteraren DD vid sjukhusets infektionsklinik. Enligt vad sjukhuset uppger i remissvaret har det inte kunnat klarläggas om företrädaren då begärde att få ta del av de aktuella journalhandlingarna, eller om framställan kunde förstås så att MSA endast ville ha uppgift om huruvida BB hade varit inlagd vid sjukhuset under den aktuella tidsperioden.

text: Det förhållandet att de ifrågavarande journalhandlingarna lämnades ut i sin helhet talar i och för sig för att det var handlingarna som begäran avsåg. Vidare har rådmannen GG vid Attunda tingsrätt i ett yttrande i JO:s ärende dnr 2516-2007 uppgett att MSA gav in journalhandlingarna till tingsrätten, i det tvistemål som pågick där, för att visa att BB:s hälsotillstånd var så dåligt att någon försäljning av tavlan inte kunde ha ägt rum vid den av svaranden EE påstådda tidpunkten. Det ligger därför nära till hands att anta att MSA:s företrädare önskade få ta del av det som i journalen var dokumenterat rörande BB:s hälsotillstånd. Å andra sidan har den jurist vid sjukhuset, som kliniken kontaktade efter att framställningen hade gjorts, uppfattat det som att begäran enbart gällde uppgifter ur handlingarna och inte journalhandlingarna som sådana.

text: Det är inte meningsfullt att nu försöka bringa fullständig klarhet i vad begäran omfattade och vad som sades vid det aktuella telefonsamtalet. Jag vill här framhålla att det av den då gällande bestämmelsen i

text: 7 § andra stycket patientjournallagen (1985:562)

text: framgick att om en kopia av en journalhandling hade lämnats ut till någon, skulle det antecknas i patientjournalen vem som hade fått kopian och när denna hade lämnats ut. Jag har i ett tidigare beslut (se JO:s ämbetsberättelse 2002/03 s. 458 f.) uttalat som rekommendation att en muntlig framställan bör antecknas i journalen, bl.a. mot bakgrund av nyss nämnda bestämmelse (motsvarande bestämmelse återfinns numera i

text: 3 kap. 11 § patientdatalagen

text: , 2008:355). I journalen avseende BB finns inte någon dokumentation beträffande utlämnandet till MSA. Detta är en brist i sjukhusets handläggning.

text: Efter att DD hade mottagit framställan från MSA:s företrädare kontaktades en jurist vid sjukhuset med frågan om det var ”möjligt att lämna ut de begärda uppgifterna”. I FF:s första skrivelse anger han att DD kontaktade juristen ”via” sin kontorsassistent. Kontorsassistenten har dock gjort en notering på följebrevet till MSA som närmast ger vid handen att det var DD själv som tog kontakt. Under alla förhållanden svarade juristen uppenbarligen ja på den ställda frågan. Det är inte klarlagt om juristen då hade tillgång till journalhandlingarna. Han eller hon synes ha haft som utgångspunkt för sitt svar att MSA:s företrädare endast ville få uppgift om huruvida BB hade vårdats vid sjukhuset under den aktuella tidsperioden. Utifrån juristens svar lämnades emellertid hela den aktuella delen av journalen ut.

text: Det framgår inte närmare vilka besked de berörda tjänstemännen vid sjukhuset lämnade till varandra eller på vems initiativ handlingarna slutligen lämnades ut. Det kan dock konstateras att den aktuella delen av journalen lämnades ut i sin helhet och att utlämnandet inte föregicks av någon egentlig menprövning. I remissvaret upplyses om att det enligt den berörda klinikens ”beslutsordning” är patientansvarig läkare som ansvarar för utlämnande av journalkopior. Inget har emellertid framkommit som tyder på att den patientansvariga läkaren hade del i handläggningen i detta fall. Sjukhusstyrelsen har inte kommenterat i remissvaret varför rutinerna frångicks i detta fall.

text: Sammanfattande bedömning Den utredning, som sjukhuset har kommit in med i anledning av JO:s remisser, är knapphändig. Det är inte möjligt att få en heltäckande bild av händelseförloppet. Det är emellertid klarlagt att sjukhusets infektionsklinik den 16 maj 2006, efter en telefonkontakt samma dag, lämnade ut journalhandlingar avseende den tidigare patienten BB till en företrädare för MSA. Handlingarna bestod av journalanteckningar förda under första halvåret 1998. BB hade avlidit senare under det året. I handlingarna finns på flera ställen mycket känsliga uppgifter rörande BB:s hälsotillstånd. Som jag har anfört ovan omfattades, enligt min bedömning, de uppgifterna av sekretess till förmån för BB:s efterlevande dotter.

text: Sjukhuset lämnade emellertid ut hela den aktuella delen av journalen utan att någon egentlig menprövning ägde rum. Handläggningen avvek från klinikens rutiner för utlämnande av journalkopior, eftersom den patientansvariga läkaren inte involverades.

text: Det som har kommit fram ger det sammantagna intrycket av en alltför lättvindig hantering av ärendet från sjukhusets sida. Det är möjligt att den omständigheten att BB hade varit avliden i flera år innebar att de berörda tjänstemännen fick uppfattningen att ärendet var av enkel beskaffenhet och därför inte behandlade det med tillbörlig omsorg och noggrannhet.

text: Jag övervägde i ett inledande skede av ärendets handläggning om det fanns skäl att utkräva straffrättsligt ansvar för någon tjänsteman vid sjukhuset. Omständigheterna är emellertid sådana att jag inte fann anledning att gå vidare på det sättet. Jag vill

text: emellertid betona att jag ser mycket allvarligt på sjukhusets bristfälliga handläggning.

text: Sjukhusdirektören FF har uppgett att han har uppdragit åt den administrative direktören att göra en översyn av den berörda klinikens rutiner för utlämnande av journalkopior och andra allmänna handlingar. Jag förutsätter att sjukhusledningen också, för berörd personal vid sjukhuset, påtalar vikten av noggrannhet och av att rutinerna följs i varje enskilt fall.

text: Med den mycket allvarliga kritik som har uttalats avslutas ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

title: Kritik mot Omsorgsnämnden i Hedemora kommun för att beräkningsregler som strider mot socialtjänstlagen har tillämpats vid bedömning av rätten till ekonomiskt bistånd

sammanfattning: Enligt 4 kap. 1a § socialtjänstlagen, som trädde i kraft den 1 januari 2008, får hemmavarande barn och skolungdomar under 21 år tjäna upp till ett halvt prisbasbelopp per kalenderår utan att beräkningen av familjens behov av ekonomiskt bistånd ska påverkas. Inkomster över den gränsen får beaktas vid beräkningen. Omsorgsnämnden i Hedemora kommun kritiseras för att lagändringen inte uppmärksammats och för att nämnden under ett antal år tillämpat beräkningsregler som strider mot lagen vid bedömning av rätten till ekonomiskt bistånd.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot socialförvaltningen i Hedemora kommun för handläggningen av ett ärende om försörjningsstöd enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. AA anförde bl.a. följande. Vid ett inbokat besök hos förvaltningen den 24 april 2012 informerade sektionschefen och socialsekreteraren henne om att hennes dotter endast fick behålla 2 500 kronor av den inkomst hon tjänar ihop under en sommar. Enligt sektionschefen hade detta bestämts av omsorgsnämnden. Från Socialstyrelsen hade hon fått uppgift om att en ungdom upp till 21 år får tjäna ett halvt basbelopp, dvs. 22 000, kronor utan att försörjningsstödet påverkas.

text: Utredning

text: Journalanteckningar för april–maj 2012 avseende AA lånades in från förvaltningen.

text: JO anmodade därefter Omsorgsnämnden i Hedemora kommun att inkomma med utredning och yttrande över vad som anförts i anmälan angående vad en ungdom får tjäna utan att det påverkar rätten till försörjningsstöd.

text: Nämnden anförde i sitt remissvar bl.a. följande.

text: Omsorgsnämnden har ej inlett någon utredning då frågan om barns inkomst för feriearbete endast togs upp som en fråga i mötet 2012-04-24 på socialkontoret. Svaret som AA fick vid detta tillfälle var felaktigt, då det grundades på ett beslut taget i omsorgsnämnden 2005.

text: Efter kontakt med Socialstyrelsen framkom det att ett tillägg tillkommit i

text: Socialtjänstlagen

text: 2007. Hemmavarande ungdomar får tjäna ett halvt prisbasbelopp utan att det skall påverka familjens ekonomi vid bedömning av rätten till bistånd. Socialförvaltningen beklagar att AA fick fel information vid besöket 2012-04-24. Socialförvaltningen har för avsikt att under våren 2013 genomföra en utbildningsinsats avseende socialrätt för handläggare och chefer inom socialförvaltningen. AA yttrade sig över remissvaret.

text: Under handläggningen hos JO kompletterade AA sin anmälan. Hon gav bl.a. in kopior av nämndens beslut den 13 juni 2012, § 100, och den 5 september 2012, § 123.

text: Föredraganden i ärendet hos JO kontaktade förvaltningschefen BB vid socialförvaltningen i Hedemora kommun som i telefonsamtal den 20 mars 2013 uppgav i huvudsak följande.

text: De riktlinjer som nämnden beslutat när det gäller vad ungdomar får behålla av det de tjänar på sina feriearbeten har varit, och är fortfarande, styrande för handläggningen av ärenden om försörjningsstöd inom förvaltningen. Han har hört sig för bland handläggarna och fått veta att det inte varit särskilt vanligt att frågan aktualiserats men en handläggare har uppgivit att riktlinjerna tillämpats i ett av dennes ärende. – När det gäller summan om 2 500 kronor så bestämdes den vid ett möte i nämnden den 10 juni 2009. Av protokollet kan utläsas att det tidigare varit en summa om 2 000 kronor som angivits som övre gräns och att denna summa gällt sedan 2005. – För AA del aktualiserades aldrig någon tillämpning av riktlinjerna utan det stannade vid att information om riktlinjerna lämnades. I samband med detta uppmärksammades behovet av att se över riktlinjerna. De riktlinjer som beslutades av nämnden den 5 september 2012 är de som gäller idag. – Han anser att det är mycket beklagligt att ändringen i

text: socialtjänstlagen

text: , som trädde i kraft den 1 januari 2008, inte uppmärksammades av förvaltningen. Han har ingen förklaring till hur det kunnat inträffa. Positivt är dock att genom ändringen av riktlinjerna och utbildningsinsatser inom förvaltningen kommer bedömningen i denna fråga framöver att hanteras korrekt vid handläggningen av ärenden om försörjningsstöd.

text: JO inhämtade därefter kopia av nämndens beslut den 10 juni 2009 § 111.

text: Rättslig reglering

text: Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Rätten till bistånd är inte ovillkorlig. En förutsättning för rätt till bistånd är att den enskilde saknar förmåga att själv tillgodose behovet.

text: Bestämmelser om beräkningen av de kostnader, som den enskilde kan beviljas bistånd för, finns i

text: 4 kap. 3 §

text: SoL och i

text: 2 kap. 1 § socialtjänstförordningen (2001:453)

text: . När bestämmelsen om försörjningsstöd tillkom anfördes i

text: propositionen bl.a. följande. (

text: prop. 1996/97:124 s. 168

text: ; jfr.

text: prop. 2000/01:80 s. 165

text: När det gäller den ekonomiska behovsprövningen finns inget hinder att liksom enligt nuvarande praxis beakta den samlade ekonomiska förmågan hos dem som lever i en hushållsgemenskap. I en hushållsgemenskap får ju alla förutsättas ha en likvärdig levnadsstandard även om det inbördes förhållandet mellan inkomsterna varierar. Detta bör gälla både i fråga om makar och sambor.

text: Den 1 januari 2008 trädde en ny bestämmelse i

text: socialtjänstlagen

text: 4 kap. 1 a §

text: , i kraft. Enligt den bestämmelsen ska hemmavarande barns inkomster av eget arbete och hemmavarande skolungdomars inkomster av eget arbete, om skolungdomarna är under 21 år, inte beaktas vid bedömningen av rätten till bistånd. Inkomster som överstiger ett halvt prisbasbelopp per kalenderår enligt lagen (

text: ) om allmän försäkring får dock beaktas. Vid tillkomsten av bestämmelsen anfördes bl.a. följande (

text: prop. 2007/08:1

text: , utg.omr. 9 s. 145 f.).

text: Det är av stor vikt att ungdomar tidigt får kontakt med arbetslivet, även under studietiden. Eftersom ekonomiskt bistånd enligt SoL utgör samhällets yttersta skyddsnät och är avsett att vara ett stöd vid tillfälliga ekonomiska svårigheter, är den principiella utgångspunkten att alla inkomster ska avräknas i sin helhet innan man gör bedömningen om det finns ett biståndsbehov. Det innebär att socialtjänstens ekonomiska bistånd har 100-procentiga marginaleffekter, vilket medför att det inte alltid lönar sig ekonomiskt för den enskilde att gå från bidrag till arbete. Regeringen menar att det därför finns farhågor för att motivationen för att ta t.ex. ett feriearbete kan minska om den unges arbetsinkomster reducerar familjens rätt till ekonomiskt bistånd.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att AA upplysts om att hennes dotter fick tjäna högst 2 500 kronor utan att AA:s försörjningsstöd skulle påverkas. I sitt remissvar har nämnden anfört att detta besked var felaktigt då det byggde på ett beslut av omsorgsnämnden från 2005.

text: Enligt

text: 4 § första stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: ska varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Det ligger i sakens natur att de uppgifter som en myndighet lämnar ska vara korrekta. Att en myndighet lämnar felaktiga uppgifter utgör en risk för att en enskild lider en rättsförlust. Det är därför inte acceptabelt att AA fick ett uppenbart felaktigt svar rörande beräkningen av försörjningsstöd.

text: Såvitt kommit fram i ärendet fick AA felaktiga upplysningar därför att tjänstemannen utgick från ett beslut om riktlinjer som nämnden hade fattat 2005.

text: AA har inkommit med protokollsutdrag från omsorgsnämndens sammanträden den 13 juni och den 5 september 2012. JO har vidare tagit del av protokollsutdrag från nämndens sammanträde den 10 juni 2009. Av dessa protokollsutdrag kan utläsas att förvaltningen har haft interna riktlinjer vid beräkning av försörjningsstöd för

text: åren 2005 – 2008 som innebär att ungdomar mellan 16 och 20 år som omfattas av familjens framställan om försörjningsstöd tillåtits att tjäna 2 000 kronor på feriearbete under sommaren utan att detta beaktats vid beräkningen av försörjningsstödet för familjen. För åren 2009 – 2012 har beloppet varit 2 500 kronor. Dessa riktlinjer har också varit styrande för handläggningen av ärenden inom förvaltningen

text: Det finns ett visst utrymme för en socialnämnd att fatta beslut om vissa preciseringar och utfyllnader beträffande

text: socialtjänstlagens

text: tillämpning inom en kommun. Nämnden kan dock utfärda sådana riktlinjer endast i frågor som inte regleras i

text: socialtjänstlagen

text: eller en annan författning. Sådana beslut ska givetvis stå i god överensstämmelse med lagens innehåll, Socialstyrelsens föreskrifter och rättspraxis.

text: Fram till 2008 var det möjligt för kommunerna att göra olika bedömningar när det gällde hur stora inkomster från eget arbete en underårig skulle tillåtas ha utan att detta påverkade föräldrarnas rätt till ekonomiskt bistånd. Genom den ovan nämnda bestämmelsen i

text: 1 a §

text: SoL infördes en undre gräns om ett halvt prisbasbelopp för sådana inkomster. Det är däremot fortfarande möjligt för kommunerna att tillåta att ungdomar har högre inkomster utan att det påverkar biståndet.

text: Jag kan således konstatera att det sedan den 1 januari 2008 inte har varit tillåtet för en kommun att begränsa vad en hemmavarande skolungdom får tjäna, utan att det påverkar familjens försörjningsstöd, till mindre än ett halvt prisbasbelopp (22 000 kronor för 2012).

text: Av protokollsutdraget från omsorgsnämndens sammanträde den 5 september 2012 framgår att nämnden beslutade att ungdom upp till 21 år som omfattas av familjens framställan får bibehålla hela summan av feriearbete, dock högst 22 000 kronor, utan att detta påverkar familjens försörjningsstöd. Detta beslut ersatte ett liknande beslut av nämnden från den 13 juni 2012, som i sin tur ersatte det ovan nämnda beslutet från 2009.

text: Omsorgsnämndens beslut från den 5 september 2012 är inte tidsbegränsat. Det finns därför anledning att erinra om att ett halvt prisbasbelopp för 2013 är 22 500 kronor. Samtidigt vill jag för egen del rent allmänt ifrågasätta värdet av att nämnden beslutar riktlinjer som rör frågor som uttryckligen regleras i

text: socialtjänstlagen

text: Det är svårt att dra någon annan slutsats av utredningen i ärendet än att ingen befattningshavare i nämnden eller dess förvaltning uppmärksammade ändringen i

text: socialtjänstlagen

text: . Att ingen skulle ha gjort detta under tiden från 2008 fram till våren 2012 förefaller närmast obegripligt, inte minst mot bakgrund av att de interna riktlinjerna behandlades i nämnden sommaren 2009, dvs. drygt 1,5 år efter det att lagändringen trätt i kraft. Det är anmärkningsvärt att en kommun under ett antal år tillämpat en beräkningsregel som strider mot en tydligt formulerad, indispositiv

text: lagbestämmelse, särskilt som det är fråga om den centrala lagstiftningen på det aktuella området. Det finns anledning att se allvarligt på de brister som har kommit fram i ärendet. Jag finner därför skäl att sända en kopia av beslutet till Socialstyrelsen, regionala tillsynsenheten mitt, för kännedom. Vad som i övrigt har framkommit ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som uttalats.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Dröjsmålstalan
Långsam handläggning

title: Försäkringskassan får allvarlig kritik för långsam handläggning i ett ärende om ersättning för vårdkostnader utomlands samt för att inte ha prioriterat ärendet när domstol förelagt myndigheten att avgöra det snarast möjligt

sammanfattning: Försäkringskassans handläggningstid i ett ärende om ersättning för vårdkostnader utomlands uppgick till tolv månader, trots att beslut i sådana ärenden i regel ska fattas inom 90 dagar. Efter att den enskilde hade begärt att Försäkringskassan skulle fatta beslut i ärendet förelade förvaltningsrätten myndigheten att snarast möjligt avgöra ärendet om ersättning för vårdkostnader. Trots det dröjde det mer än tre månader efter domen innan ärendet avgjordes och det framgår inte att Försäkringskassan vidtog någon särskild åtgärd för att prioritera ärendet. Försäkringskassan får allvarlig kritik för den långsamma handläggningen.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Försäkringskassan och framförde att handläggningstiden i hennes ärende om ersättning för vårdkostnader utomlands hade varit lång. Efter att hon hade begärt att myndigheten skulle fatta beslut i ärendet, det vill säga väckt en s.k. dröjsmålstalan, förelade förvaltningsrätten Försäkringskassan att avgöra ärendet snarast möjligt. Trots det dröjde det ytterligare tre månader innan Försäkringskassan fattade sitt beslut.

text: Utredning

text: JO hämtade in handlingar i AA:s ärende. Därefter begärde JO att Försäkringskassan skulle yttra sig över det som hade framförts i anmälan.

text: I yttrandet redogjorde Försäkringskassan för sin handläggning av ärendet och medgav att myndigheten inte hade levt upp till kravet att fatta beslut senast inom 90 dagar. Myndigheten ansåg sig ha brustit genom att inte påbörja handläggningen i tid och genom att inte påminna regionen om att yttra sig i ärendet direkt när svarstiden för yttrandet löpte ut. Försäkringskassan uppgav vidare att myndigheten borde ha prioriterat ärendet när föreläggandet från förvaltningsrätten kom.

text: AA fick möjlighet att kommentera yttrandet.

text: Bedömning

text: Av

text: 9 § förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL, framgår att ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts. Enligt

text: 15 § lagen (2013:513)

text: om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (ersättningslagen) ska ett beslut om ersättning enligt lagen fattas så snart det är möjligt och senast 90 dagar från det att en fullständig ansökan har kommit in till Försäkringskassan. Om det finns särskilda skäl får denna tid överskridas.

text: När en längsta acceptabel handläggningstid har angetts i lag eller annan författning får den tiden naturligtvis inte överskridas i större utsträckning än vad eventuella undantagsregler ger utrymme för (se JO:s protokoll den 23 augusti 2019, dnr 3434-2019).

text: I

text: 12 §

text: FL anges att om ett ärende som har inletts av en enskild part inte har avgjorts i första instans senast inom sex månader får parten skriftligen begära att myndigheten ska avgöra ärendet, dvs. väcka dröjsmålstalan. Myndigheten ska inom fyra veckor från den dag då en sådan begäran kom in antingen avgöra ärendet eller i ett särskilt beslut avslå begäran. Om en domstol eller en förvaltningsmyndighet bifaller ett överklagande av ett sådant avslagsbeslut ska den, enligt

text: 49 §

text: FL, besluta att förelägga den myndighet som har meddelat avslagsbeslutet att snarast eller inom den tid som överinstansen bestämmer avgöra det ärende som överklagandet avser.

text: Ett föreläggande om att snarast möjligt avgöra ett ärende innebär att det ställs särskilda krav på myndigheten att prioritera handläggningen för att undvika ytterligare fördröjningar i ett ärende där avgörandet redan fördröjts oskäligt länge (se

text: prop. 2016/17:180 s. 338

text: Av utredningen framgår att AA:s ansökan om ersättning för vårdkostnader utomlands kom in till Försäkringskassan den 12 mars 2023. Enligt myndigheten var ansökan redan då fullständig och det har inte framkommit att det funnits särskilda skäl för en längre handläggningstid än de 90 dagar som kan tillåtas som längst enligt huvudregeln i 15 § ersättningslagen. Försäkringskassan vidtog dock inga åtgärder förrän sju månader senare, efter att AA hade begärt att få ett beslut i ärendet enligt

text: 12 §

text: FL. Den 11 oktober 2023 beslutade Försäkringskassan att avslå AA:s begäran om beslut, men förvaltningsrätten biföll den 21 november 2023 hennes överklagande och förelade myndigheten att snarast möjligt avgöra ärendet om ersättning för vårdkostnader. Försäkringskassan fattade sedan beslut i ärendet den 4 mars 2024. Handläggningstiden uppgick därmed till tolv månader och det dröjde mer än tre månader efter förvaltningsrättens dom innan ärendet avgjordes.

text: Den långa handläggningstiden beror främst på att Försäkringskassan har varit passiv och inte vidtagit de åtgärder som krävts för att kunna avsluta ärendet

text: inom den tid som följer av lag. Det framgår inte heller att myndigheten har vidtagit någon särskild åtgärd för att prioritera ärendet efter förvaltningsrättens föreläggande. I stället dröjde det nästan en månad innan Försäkringskassan påminde regionen om att svarstiden för en förfrågan löpt ut och det tog myndigheten två veckor att gå igenom det yttrande som regionen sedan gav in. Detta borde ha hanterats snabbare än så.

text: Försäkringskassan har tidigare fått allvarlig kritik för långsam handläggning av ärenden om ersättning för vårdkostnader utomlands (se JO 2023 s. 358, dnr 4900-2022, och JO 2023 s. 368, dnr 7262-2022 m.fl.). Det är mycket bekymmersamt att Försäkringskassan fortfarande inte har kommit till rätta med situationen. Myndigheten förtjänar allvarlig kritik för den långsamma handläggningen i AA:s ärende och för att inte ha vidtagit tillräckliga åtgärder för att prioritera ärendet efter förvaltningsrättens dom. Jag har i ytterligare ett beslut i dag (dnr 9375-2023) kritiserat Försäkringskassan för bl.a. långsam handläggning i ett ärende om ersättning för vårdkostnader utomlands. I det beslutet gör jag även vissa generella uttalanden om Försäkringskassans handläggningstider för sådana ärenden. Som jag anger i det beslutet kommer jag att följa utvecklingen av handläggningstiderna i min fortsatta tillsyn.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Seniora rättssakkunniga Sara Uhrbom har föredragit ärendet och byråchefen Anneli Svensson har deltagit i beredningen.