avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Arrest Omhändertagande Tillsyn

title: Kritik mot Polismyndigheten för att ha brustit i tillsynen av en kvinna som omhändertagits för berusning och för att inte ha sett till att hon undersöktes av läkare

sammanfattning: AA omhändertogs för berusning på det sjukhus där hon tidigare under natten sökt vård, och fördes till arresten i Borlänge. Vid femtiden på morgonen ramlade hon i cellen och slog i huvudet. Stationsbefälet gjorde bedömningen att AA inte behövde undersökas av läkare. Han beslutade i stället om extra tillsyn av AA. Detta fick arrestpersonalen dock inte besked om, men de utövade ändå extra tillsyn fram till personalbytet vid sextiden på morgonen. Vid halv nio-tiden uppmärksammade arrestpersonalen att AA andades osammanhängande och att hon rosslade. AA fördes till sjukhus där hon senare avled av svåra hjärnskador. JO uttalar att kravet att en omhändertagen som kan befaras ha fått skallskador ska undersökas av läkare inte kan uppfattas på det sättet att en läkarundersökning alltid ska genomföras om den omhändertagne fått en skada i ansiktet eller i huvudet. Behovet av en läkarundersökning kan å andra sidan inte bedömas enbart på grundval av sådana skador som är synliga. Hänsyn måste också tas till den omhändertagnes allmäntillstånd och berusningsgrad samt vad som är känt om hans eller hennes sjukdomsbild. Det kan antas vara ovanligt svårt för en lekman att avgöra om en skallskada uppkommit, särskilt när den omhändertagne är kraftigt berusad. Utrymmet för att avstå från en läkarundersökning om den omhändertagne ådragit sig skador i ansiktet eller i huvudet under tiden i arresten är därmed i praktiken mycket begränsat. JO konstaterar att AA i detta fall borde ha förts till läkare för undersökning allra senast när arrestpersonalen en tid efter att hon fallit i cellen uppmärksammade att hon låg på golvet och inte kunde resa sig. Polismyndigheten kritiseras för att det inte gjordes. JO framhåller vidare vikten av att beslut om tillsyn dokumenteras på ett sätt som säkerställer att den som utövar tillsynen alltid är införstådd med hur ofta den omhändertagne ska ses till. JO konstaterar att man under morgonen såg till AA endast var femtonde minut, och såvitt framkommit inte vid något tillfälle gick in i cellen för att kontrollera AA:s tillstånd, trots att omständigheterna uppenbart var sådana att det inte var obehövligt. Polismyndigheten kritiseras för den bristande tillsynen. Avslutningsvis uttalar JO att personer som omhändertagits för berusning som huvudregel bör komma under medicinsk övervakning och inte förvaras i en polisarrest. Enligt JO finns det skäl för regeringen att på nytt se över behovet av lagstiftningsåtgärder i denna fråga. Beslutet lämnas därför med stöd av 4 § JOinstruktionen över till Regeringskansliet.

text: Bakgrund

text: På natten den 12 december 2015 omhändertogs AA av polisen med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB) och placerades i arresten i Borlänge. När hon omhändertogs befann hon sig på Falu lasarett, där hon hade sökt vård på kvällen den 11 december. På morgonen uppmärksammade arrestvakterna att AA hade oregelbunden andning och var okontaktbar. AA fördes med ambulans till sjukhus där hon senare avled.

text: I en anmälan till JO förde AA:s mor, BB, fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Bergslagen (dnr 7408-2015). Hon uppgav att polisen hade misshandlat AA i arresten.

text: Sedan det kommit fram att en förundersökning hade inletts med anledning av AA:s dödsfall beslutade jag att tills vidare inte utreda BB:s anmälan. I februari 2016 lades förundersökningen ned med motiveringen att det saknades anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats.

text: Landstinget i Dalarna gjorde i mars 2016 en anmälan enligt lex Maria till Inspektionen för vård och omsorg (IVO). IVO bedömde att landstinget fullgjort sin skyldighet att utreda och anmäla händelsen.

text: I april 2016 inledde jag ett initiativärende om Polismyndighetens hantering av omhändertagandet av AA.

text: Utredning

text: Jag har tagit del av den nedlagda förundersökningen (AM-170417-15) och av handlingarna i ärendet hos IVO (dnr 8125/2016).

text: Polismyndigheten (CC) har yttrat sig efter att ha hämtat in upplysningar från polisinspektören DD.

text: Av utredningen i ärendet framgår i huvudsak följande.

text: Vid halv tio-tiden på kvällen den 11 december 2015 ringde AA till SOS Alarm och uppgav att hon hade diabetes och känningar av för lågt blodsocker. Vid ankomsten till Falu lasarett var AA:s blodsockervärde väsentligen normalt. Hon var dock kraftigt berusad med påtagligt sluddrigt tal och nedsatt kraft i benen. Hon svarade inte adekvat på frågor och medverkade inte till ytterligare undersökningar, men uppvisade inte tecken på skador i ansiktet eller huvudet. Den bedömning som gjordes utifrån bl.a. symtom och provtagning var att det rörde sig om alkoholförgiftning. AA fick stanna kvar för observation. Under den tid AA var kvar för observation var hon stökig och störde andra patienter, och sjukhuspersonalen tillkallade därför en ordningsvakt. Vid tvåtiden på natten ringde vakten till polisen för att de skulle omhänderta AA för berusning. AA bedömdes då som medicinskt färdigbehandlad.

text: I ärendet hos IVO anförde verksamhetschefen på medicinkliniken i Falun att deras bedömning var att tvångsvård enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård inte

text: var aktuell. Ett akut omhändertagande enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall var inte heller aktuellt eftersom akut alkoholförgiftning inte utgör grund för ett sådant omhändertagande och en mer omfattande utredning av bakgrunden inte är möjlig att göra akut på jourtid.

text: Den polis som anlände till akuten ställde sig först tveksam till att ta med AA då hon verkade för sjuk, men läkaren bedömde att AA kunde tas med. Polisen valde emellertid att lämna kvar AA på sjukhuset eftersom patrullen behövdes på annat håll. Vid halv fyra-tiden ringde ordningsvakten åter till polisen som då kom och hämtade AA. I protokollet över omhändertagandet antecknade polisen bl.a. att AA hade svårt att stå själv, att hon sluddrade kraftigt, att hon inte hade några synliga skador och att hon hade diabetes.

text: Enligt arrestantbladet sattes AA in i en cell vid fyratiden och man utövade därefter tillsyn var femtonde minut. Vid femtiden såg en arrestvakt att AA blödde från huvudet och en kvart senare kom stationsbefälet och kontrollerade AA. Vid sextiden somnade hon. När det gäller AA:s andning har noterats att hon omväxlande ”andas”, ”andas djupt” och ”snarkar”. Vid halv nio-tiden var AA:s andning rosslig och cellen öppnades därför. Man kunde då konstatera att AA inte svarade på tilltal eller reagerade på smärtpåverkan, och ambulans tillkallades.

text: Under förundersökningen granskades en film från en övervakningskamera i arresten. Av en skriftlig redogörelse för filmens innehåll framgår att man mellan kl. 4 och 6 huvudsakligen hade tillsyn omkring var femte minut och därefter omkring var femtonde minut.

text: EE och FF tjänstgjorde som arrestvakter fram till kl. 6.00. Av en incidentrapport som de upprättat framgår att AA var mycket berusad när hon kom till arresten och fick ledas in i cellen. Vid tillsyn upptäckte de att AA hade en liten blodfläck på sidan av huvudet som enligt deras uppfattning troligen orsakats av en fallskada. De tillkallade stationsbefälet som gjorde bedömningen att det inte var någon allvarlig skada. De utövade därefter extra tillsyn på eget bevåg, eftersom AA inte ville lägga sig ned och inte kunde stå på benen.

text: Under förundersökningen hölls förhör med EE. Han berättade i huvudsak följande. Det var han som upptäckte att AA hade en skada i huvudet som såg ut som ett litet ytligt skrapsår. Han hade inte sett såret när AA kom till arresten så han bedömde att hon måste ha skadat sig i cellen. Stationsbefälet tillkallades och denne gick in i cellen för att prata med AA. AA sluddrade och det var svårt att tyda vad hon sa. AA var i samma skick som när hon kom in till arresten. Han kände igen AA eftersom hon varit omhändertagen flera gånger tidigare och då varit riktigt berusad. Han delade stationsbefälets bedömning att det var en ytlig skada och inte någon fara. Befälet beslutade inte om extra tillsyn såvitt han hörde, men eftersom AA var så berusad att hon knappt kunde stå utövade de på eget initiativ extra tillsyn. De kontrollerade henne nästan hela tiden. Sista gången han tittade till henne innan han slutade sitt arbetspass låg hon och

text: kravlade på golvet vid celldörren och försökte resa sig. Vid två tillfällen hördes det dunsar från AA:s cell. Han vet inte om hon sparkade mot dörren eller vad som hände.

text: DD, som var stationsbefäl fram till kl. 6.30, upprättade en incidentrapport. Av den framgår att han gjorde bedömningen att såret i pannan inte behövde sys och att AA skulle stanna kvar i cellen med extra tillsyn.

text: DD hördes under förundersökningen och har även lämnat upplysningar inför Polismyndighetens yttrande till JO. Han har uppgett i huvudsak följande. Han kände AA sedan flera år tillbaka på grund av sitt arbete och det hände med jämna mellanrum att hon omhändertogs för berusning. Hon var då mer eller mindre alltid i det skick som hon var den aktuella natten. AA skrek och gapade när hon kom in till arresten, och hon bankade och slog i väggarna. Hon brukade bete sig på det sättet. En arrestvakt uppmärksammade honom på att AA blödde från huvudet. AA var kontaktbar och svarade på tilltal när han pratade med henne i cellen. Hon svarade ja på frågan om hon hade slagit i huvudet. Han bedömde hennes allmäntillstånd som likvärdigt eller något bättre än när hon sattes in i cellen. AA hade ett skrapsår i pannan, men det hade slutat blöda och det var inget jack. Han bedömde att det var tillräckligt med extra tillsyn, vilket innebär att den intagne ska ses till var femte minut. Om extra tillsyn inte skett måste det bero på en miss i kommunikationen mellan honom och arrestvakterna.

text: Av en incidentrapport som upprättades av de arrestvakter som tjänstgjorde från kl. 6.00 framgår följande. När de började sitt arbetspass fick de information om att AA var väldigt full, att hon hade kommit in från akuten samt att hon hade ramlat i cellen och slagit i huvudet med en ytlig sårskada som följd och att stationsbefälet hade kontrollerat skadan. De märkte vid ett tillsynstillfälle att AA:s andning hade förändrats och var djupare och mer osammanhängande. De öppnade då cellen och försökte få kontakt med AA verbalt och genom smärtpåverkan, men det gav ingen effekt. Stationsbefälet GG kontaktades, och han gjorde bedömningen att ambulans skulle tillkallas.

text: I sjukvårdens journalhandlingar finns antecknat att AA vid ankomsten till akutmottagningen vid halv tio-tiden på morgonen hade ett mindre sår på pannans vänstra sida.

text: Av rapporten från den rättsmedicinska obduktionen av AA framgår i huvudsak följande. När AA kom till sjukhuset från arresten hade hon en färsk vänstersidig blödning under hårda hjärnhinnan och flera hjärninfarkter. Det går inte att avgöra om blödningen och infarkterna uppkommit innan AA sökte vård eller under vistelsen i arresten. Det går inte heller att avgöra hur blödningen och infarkterna förhåller sig till varandra. Infarkterna kan inte härledas till en traumahändelse. Att AA hade sluddrigt tal och dålig kraft i benen då hon sökte vård kan möjligen tala för att hjärnskadorna var under utveckling i det skedet,

text: men den bedömningen försvåras av AA:s berusningsgrad som var 2,52 promille.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning i sitt yttrande.

text: Omhändertagandet

text: Av utredningen har framkommit att de poliser som omhändertog AA enligt LOB uppfattade henne som kraftigt berusad, att hon på grund av detta inte kunde ta hand om sig själv samt att hon utgjorde en fara för sig själv. Vidare framgår att förmansprövning har skett i enlighet med

text: 5 §

text: LOB. Omhändertagandet har dokumenterats i enlighet med gällande föreskrifter. Polismyndigheten bedömer att det inte har framkommit omständigheter som innebär skäl att ifrågasätta omhändertagandet.

text: Initial läkarundersökning

text: Enligt

text: 3 §

text: LOB ska den som omhändertagits med stöd av lagen så snart som möjligt undersökas av läkare, om den omhändertagnes tillstånd kräver detta. Polismyndigheten bedömer att denna skyldighet bör anses som fullgjord i och med att den läkare som hade behandlat AA på akutmottagningen uttalade att AA inte längre var i behov av vård på akutmottagningen. AA:s sjukdomsbild har också dokumenterats i protokollet gällande omhändertagandet där det framgår att personalen på akutmottagningen uppgett att AA hade diabetes.

text: Tillsyn

text: Utifrån den genomgång av övervakningsfilmen som gjorts i samband med förundersökningen om misstänkt tjänstefel förefaller tillsyn ha skett med maximalt 15 minuters mellanrum, förutom i något enstaka fall. Av anteckningarna i tillsynsprotokollet framgår att tillsyn skett var femtonde minut. Polismyndigheten anser, utifrån den tillgängliga dokumentationen, att tillsynen av AA har skett i enlighet med gällande föreskrift.

text: Bedömning av vårdbehov i allmänhet

text: I protokollet avseende omhändertagandet antecknades att personalen på akutmottagningen uppgett att AA hade diabetes. JO har i ett flertal ärenden (se bl.a. JO 1979/80 s. 134 och JO 1981/82 s. 88) där det varit klarlagt att den omhändertagne personen lider av diabetes uttalat att en polisman, när den omhändertagne uttryckligen begär vård eller insulin, regelmässigt begränsar sitt ansvarstagande genom att tillkalla läkare eller ombesörja att den omhändertagne transporteras till sjukhus samt att en diabetikers behov av insulin inte kan bedömas av lekmän. Av utredningen framkommer ingenting som tyder på att AA själv begärt att hon skulle undersökas av läkare eller medicineras för sin diabetes. Polismyndigheten anser därför att det inte finns någonting att anmärka på vad gäller bedömningen av AA:s vårdbehov i allmänhet.

text: Bedömning av vårdbehov efter fallet

text: Efter att arrestvakterna noterat att AA blödde från huvudet tillkallades stationsbefälet för att göra en bedömning av AA:s hälsotillstånd. Polisinspektör DD konstaterade att AA hade ett sår i pannan men bedömde att det var så ytligt att det inte behövdes sys. Med anledning av att såret hade slutat blöda samt att AA svarade på tilltal gjordes bedömningen att sjukvården inte behövde uppsökas.

text: Utifrån de uppgifter som fanns vid det aktuella tillfället verkar stationsbefälets bedömning att det inte kunde befaras att AA ådragit sig inre skador eller skallskador med anledning av fallet och att det därför inte fanns någon skyldighet att genomföra läkarundersökning enligt 3 kap. 2 § FAP 023-1 [Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om omhändertagande av berusade personer,

text: RPSFS 2000:57

text: ] rimlig. När arrestantvakterna, omkring kl. 08.30 den 12 december 2015, upptäckte att AA andades djupt och rossligt samt att hon inte svarade på tilltal eller smärtpåverkan tillkallades ambulans, i enlighet med regleringen i 3 kap. 2 § 3 FAP 023-1. Med hänsyn till vad som framkommit i efterhand kan det konstateras att AA omedelbart efter fallet borde ha fått träffa en läkare alternativt ha förts till sjukhus. Därvid har beaktats att inre skador och skallskador är ovanligt svåra att avgöra för en lekman, särskilt när den omhändertagne är höggradigt berusad. Polismyndigheten beklagar det inträffade. Anhöriga till AA kommenterade Polismyndighetens yttrande och hävdade att läkare på intensivvårdsavdelningarna på Falu lasarett och Akademiska sjukhuset i Uppsala berättat för dem att den massiva hjärnblödningen uppkommit genom grovt yttre våld.

text: Rättslig reglering

text: Den som är så berusad av alkoholdrycker eller annat att han eller hon inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv, eller någon annan, får omhändertas av polis (

text: 1 §

text: LOB). Om det behövs med hänsyn till den omhändertagnes tillstånd, ska han eller hon så snart det kan ske undersökas av en läkare (

text: 3 §

text: LOB). Den som inte bereds vård på sjukhus eller någon annan vårdinrättning, och inte heller tas om hand på något annat sätt eller annars kan friges, får hållas kvar. Han eller hon får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet (

text: 4 §

text: LOB).

text: Den som omhändertagits på grund av berusning ska ses till fortlöpande. Om den omhändertagnes tillstånd ger anledning till det ska han eller hon föras till sjukhus eller läkare tillkallas så snart det kan ske (

text: 6 §

text: LOB).

text: Polisen ska bedöma om den omhändertagne, på grund av en skada eller någon annan orsak, behöver omedelbar läkarvård. Läkarundersökning ska bl.a. ske om den omhändertagne kan befaras ha fått inre skador eller skallskador eller om berusningen påverkar andningen. (Se 3 kap. 1 och 2 §§ Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om omhändertagande av berusade personer,

text: RPSFS 2000:57

text: , FAP 023-1.)

text: Om den omhändertagne kan antas vara i behov av läkarundersökning eller sjukhusvård, ska vakthavande befäl eller någon annan förman genast underrättas. Är någon sådan förman inte omedelbart tillgänglig ansvarar den som utövar tillsynen av den omhändertagne för att en läkare tillkallas eller att den omhändertagne förs till sjukhus. (Se 3 kap. 3 §

text: RPSFS 2000:57

text: , FAP 023-1.)

text: Tillsynen av en omhändertagen ska vara noggrann. Den som är kraftigt berusad ska ses till med högst 15 minuters mellanrum. Om det inte bedöms vara obehövligt, ska den som utövar tillsynen gå in i arresten och kontrollera den omhändertagnes tillstånd. En omhändertagen som snarkar bör väckas eftersom snarkning kan vara tecken på ett allvarligt tillstånd. (Se 5 kap. 1 §

text: RPSFS 2000:57

text: , FAP 023-1, och det allmänna rådet till den bestämmelsen.)

text: Det är viktigt med en omsorgsfull tillsyn för att uppmärksamma om den omhändertagnes hälsotillstånd är sådant att det finns anledning att tillkalla läkare. Om en omhändertagen begär att en läkare ska kontaktas eller när han eller hon annars uppvisar tecken som kan tyda på sjukdom måste poliser och annan personal vid Polismyndigheten som inte har sjukvårdsutbildning vara försiktiga med att göra medicinska bedömningar och i stället överlåta sådana bedömningar till läkare. Felbedömningar av en omhändertagen persons hälsotillstånd kan få mycket allvarliga konsekvenser. (Se t.ex. JO 2012/13 s. 158, dnr

text: , och JO:s beslut den 11 april 2017, dnr

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Mot bakgrund av det som kommit fram i ärendet har jag inte några synpunkter på bedömningen att det fanns grund för att omhänderta AA på grund av berusning. Jag vill också framhålla att det inte har kommit fram några omständigheter som talar för att AA skulle ha utsatts för våld av någon tjänsteman under omhändertagandet.

text: Enligt den medicinska utredningen går det inte att säga när och hur AA fick de hjärnskador som ledde till att hon avled. Utredningen ger inte heller underlag för några slutsatser i frågan om vilka möjligheter AA skulle ha haft att överleva om hon hade förts till sjukhuset i ett tidigare skede. De synpunkter som förs fram nedan ska därför inte uppfattas så att Polismyndigheten eller någon tjänsteman där hålls ansvarig för den tragiska utgång som följde på omhändertagandet av AA. Syftet med granskningen har i stället varit att ta ställning till om AA fick den tillsyn och omsorg som måste kunna krävas när en person har omhändertagits med tvång. Behovet av läkarundersökning av AA och tillsynen av henne I likhet med Polismyndigheten anser jag att det inte fanns anledning att låta AA undersökas av läkare i samband med att hon fördes in i arresten.

text: Vid femtiden på morgonen uppmärksammade emellertid en arrestvakt att AA blödde från ett sår i pannan och stationsbefälet DD tillkallades. Av allt att döma hade skadan uppkommit genom att AA hade ramlat och slagit i huvudet i cellen. Enligt DD och EE var det en ytlig skada som inte behövde sys, och AA:s allmäntillstånd var enligt dem oförändrat eller något bättre jämfört med när hon sattes in i cellen. DD gjorde därför bedömningen att AA inte behövde undersökas av läkare.

text: Enligt vad som framgår av utredningen var de synliga skador i huvudet som AA ådragit sig när hon ramlade begränsade. Kravet att en omhändertagen som kan befaras ha fått skallskador ska undersökas av läkare kan inte uppfattas på det sättet att en läkarundersökning alltid ska genomföras om den omhändertagne fått en skada i ansiktet eller i huvudet. Å andra sidan kan behovet av en läkarundersökning inte bedömas enbart på grundval av sådana skador som är synliga. Hänsyn måste givetvis tas till den omhändertagnes allmäntillstånd och berusningsgrad samt vad som är känt om hans eller hennes sjukdomsbild. Som Polismyndigheten har konstaterat i sitt yttrande kan det antas vara ovanligt svårt för en lekman att avgöra om en skallskada uppkommit, särskilt när den omhändertagne är kraftigt berusad. Utrymmet för att avstå från en läkarundersökning om den omhändertagne ådragit sig skador i ansiktet eller i huvudet under tiden i arresten är därmed i praktiken mycket begränsat.

text: Genom utredningen är det klarlagt att AA i vart fall hade slagit i huvudet så hårt att hon fått ett blödande sår. Vidare framgår det att hon drygt sju timmar efter att hon kommit till Falu lasarett uppfattades som så berusad att hon knappt kunde stå. Det var också känt för Polismyndigheten att AA led av diabetes, och det har kommit fram att hon låg på golvet och kravlade vid celldörren utan att kunna resa sig när arrestpersonalen tittade till henne en stund efter att stationsbefälet hade träffat henne i cellen. Det är enligt min mening uppenbart att hon allra senast då borde ha undersökts av en läkare.

text: När AA inte läkarundersöktes var det givetvis angeläget att den fortsatta tillsynen av henne var extra noggrann och skedde med täta intervaller. Enligt DD beslutade han också om extra tillsyn av AA, vilket han även antecknade i incidentrapporten. Arrestvakterna har uppgett att de inte fick något besked om detta, men att de själva bestämde sig för att utöva extra tillsyn tills de avslutade sitt arbetspass vid sextiden. Jag har ingen anledning att ifrågasätta någon av dessa uppgifter. Mot bakgrund av det inträffade vill jag dock framhålla vikten av att ett stationsbefäl eller annan förman dokumenterar sina beslut om tillsyn på ett sätt som säkerställer att den som utövar tillsynen alltid är införstådd med hur ofta den omhändertagne ska ses till. Av allt att döma informerades inte heller de arrestvakter som trädde i tjänst kl. 6.00 om att extra tillsyn var beslutad. De kom i stället att utöva tillsyn av AA var femtonde minut. Det framgår inte heller om de fick besked om att AA var diabetiker.

text: Av utredningen framgår att AA somnade vid sextiden. De arrestvakter som då tog över tillsynen av henne var införstådda med att hon hade kommit till arresten från akuten samt att hon var kraftigt berusad och hade slagit i huvudet i cellen under natten. Under sin tillsyn noterade de vid ett antal tillfällen att AA snarkade. AA led dessutom av diabetes. Mot bakgrund av dessa omständigheter var det enligt min mening uppenbart att det inte var obehövligt att vid tillsynstillfällena gå in i cellen för att kontrollera AA:s tillstånd, och det framstår närmast som en självklarhet att det borde ha skett. AA borde dessutom ha väckts när hon snarkade. Såvitt framkommit gick arrestvakterna inte vid

text: något tillsynstillfälle in i cellen förrän de vid halv nio-tiden noterade att AA:s andning var osammanhängande och att hon rosslade. Den tillsyn som utövades mellan kl. 6.00 och 8.30 har varken i fråga om frekvens eller noggrannhet uppfyllt de krav som gäller för tillsynen av den som är omhändertagen på grund av berusning.

text: Sammanfattningsvis har Polismyndigheten brustit i sin omsorg om AA såväl när det gäller hennes behov av läkarundersökning som när det gäller tillsynen av henne. Polismyndigheten ska kritiseras för detta.

text: Avslutande synpunkter Ärendet illustrerar på ett tydligt sätt de svårigheter som Polismyndigheten ställs inför när mycket berusade personer förvaras i polisarrest och de risker som är förenade med en sådan förvaring för de omhändertagna. De personer som omhändertas på grund av berusning är regelmässigt kraftigt berusade, och det är inte ovanligt att de har missbruksproblem och andra problem med sin hälsa. Personalen i en arrest saknar normalt medicinsk kompetens och kan därför inte tillgodose behovet av nödvändig medicinsk tillsyn.

text: När lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. trädde i kraft 1977 var tanken att lagen skulle skapa förutsättningar för ett mer humant omhändertagande av berusade personer och att dessa skulle ges vård och omsorg. När lagen infördes inleddes två skilda försöksverksamheter. Det rörde sig dels om en försöksverksamhet med tillnyktringsenheter på olika platser i landet som skulle svara för ett medicinskt och socialt omhändertagande, dels en försöksverksamhet med sjukvårdspersonal knuten till en polisarrest. En utvärdering av försöket med tillnyktringsenheter visade att dessa på det hela taget fungerade positivt. Sedan försöksverksamheten hade avstannat gick emellertid inte utvecklingen den väg lagstiftaren hade tänkt sig. Frågan om förvaring och tillsyn av de som omhändertas på grund av berusning har varit föremål för flera utredningar under 2000-talet. Den återkommande slutsatsen har varit att den omhändertagne inte ska förvaras i polisarrest under tillnyktringen annat än om detta är nödvändigt på grund av aggressivt eller stökigt beteende. Förslagen har emellertid inte lett till några lagstiftningsåtgärder, och på flera håll saknas i dag särskild tillnyktringsverksamhet. De allra flesta av de som omhändertas tillbringar tiden för tillnyktring i en polisarrest. Det förekommer också varje år att ett antal personer avlider i samband med sådana omhändertaganden. (Se

text: prop. 1975/76:113

text: särskilt s. 91 och 100–103,

text: Ds 2001:31 s. 77

text: SOU 2002:117, s. 29

text: , och

text: SOU 2011:35, s. 124

text: och

text: .) Detta är naturligtvis djupt otillfredsställande.

text: Under 2014–2016 avsatte regeringen 35 miljoner kronor årligen för att stimulera ett lokalt utvecklingsarbete. Landsting och kommuner skulle tillsammans med polisen gemensamt utveckla alternativa lösningar till förvaring i arrest av de personer som omhändertas på grund av berusning så att den

text: medicinska säkerheten och omvårdnaden förbättras, särskilt avseende barn under 18 år (se regeringsbeslut den 27 mars 2014, S2014/2933/FST). Regeringen har gett Myndigheten för vård- och omsorgsanalys i uppdrag att följa upp resultatet av satsningen. Uppdraget ska redovisas senast den 31 mars 2018. (Se regeringsbeslut den 19 januari 2017, S2011/04504/FS och S2017/00357/FS.)

text: Det har gått 40 år sedan lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. infördes. Jag kan konstatera att lagstiftarens intention att skapa förutsättningar för ett mer humant omhändertagande av berusade personer inte har fått genomslag. I likhet med de utredningar som jag har hänvisat till ovan anser jag att personer som omhändertas för berusning som huvudregel bör komma under medicinsk övervakning och inte förvaras i en polisarrest. Enligt min mening finns det skäl för regeringen att på nytt se över behovet av lagstiftningsåtgärder i denna fråga. De slutsatser som redovisas av Myndigheten för vård- och omsorgsanalys kommer med all säkerhet att vara värdefulla i ett sådant arbete. Jag lämnar mot den nu redovisade bakgrunden, med stöd av 4 § lagen med instruktion för Riksdagens ombudsmän, över beslutet till Regeringskansliet.

text: Som en upplysning kan jag nämna att jag utreder ytterligare ett ärende där en person som omhändertagits för berusning har avlidit i arresten (dnr 7054-2016). Min målsättning är att fatta beslut i det ärendet under hösten.

text: Jag noterar avslutningsvis att Region Dalarnas direktion den 13 september 2017 har beslutat att rekommendera regionens kommuner och landsting att godkänna ett förslag om att starta och driva tillnyktringsplatser i Dalarna, bl.a. med målsättningen att förhindra dödsfall i arrest. Jag ser givetvis positivt på detta.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Litispendens Umgänge Vårdnad

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om socialnämnds möjlighet att godkänna ett avtal angående vårdnad, boende eller umgänge när saken är föremål för prövning av domstol

org: jo

text: I en anmälan till JO hemställde advokaten AA att JO skulle granska Spånga- Tensta stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun angående handläggningen i samband med godkännande av ett avtal om vårdnad och umgänge. AA hänvisade till de handlingar han skickade med sin anmälan, bl.a. en kopia av en skrivelse ställd till Spånga-Tensta stadsdelsnämnd. I den skrivelsen anförde AA huvudsakligen följande.

type: stycke

text: I egenskap av ombud för BB får jag härmed begära en förklaring över hur myndigheten har handlagt det ärende som utmynnat i bilagda två avtal mellan CC och BB. BB ifrågasätter det korrekta i handläggningen och menar att han har blivit förledd att skriva på avtalen, varför de egentligen skall anses ogiltiga eller som nulliteter. BB ifrågasätter varför myndigheten har medverkat till upprättande av avtal utan att informera undertecknad som är BB:s advokat och som myndigheten har kunskap om. Möjligen har inte heller DD:s advokat, EE, informerats respektive Stockholms tingsrätt förrän avtalen var ett faktum. Myndigheten har kunskap om att parterna har pågående tvistemål i Stockholms tingsrätt angående just de frågor som avtalen omfattar. Vidare ifrågasätter BB om myndighetens beteende med hänsyn särskilt till att myndigheten har kunskap om att han har en psykisk ohälsa och därför äter medicin. Vidare uppger BB att han har förespeglats en annan innebörd av avtalet än vad som är ordalydelsen liksom att han inte har förstått innebörden. Han menar därvidlag att han har fått besked att han inom några månaders tid skall få ett större umgänge än vad som är avtalets ordalydelse liksom att han uppgett att han inte förstått något alls utan blivit tillsagd att skriva på, varvid det då har sagts att det inte blir någon rättegång. Samtidigt har det av honom uppfattats som ett sorts hot för det fall han inte skulle skriva på. Slutligen uppger BB att han av myndigheten fått intryck att han skulle ha ett medbestämmande över sin son FF. tillsammans med DD, vilket torde innebära att han har fått intryck av att de skulle ha en gemensam vårdnad.

text: De nämnda avtalen innebar att modern DD skulle ha vårdnaden om sonen FF, född 1997, och att BB skulle ha umgängesrätt enligt följande.

text: Fadern skall träffa FF varje tisdag mellan kl 14-16 samt varje lördag mellan kl 11– 15.00. Föräldrarna kommer själva överens om plats för lämning och hämtning av FF. Undantag får göras när modern har semester.

text: Detta avtal gäller tills vidare.

text: Med stöd av

text: 6 kap.

text: 15 a

text: och

text: 17 a §§

text: föräldrabalken

text: godkände stadsdelsnämnden avtalen den 16 juni 1999 genom familjerättssekreteraren GG.

text: Spånga-Tensta stadsdelsnämnd i Stockholms kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande med anledning av innehållet i anmälan och därtill fogade handlingar. Efter att i remissvaret ha redogjort för bl.a. handläggningen av det aktuella ärendet avgav stadsdelsnämnden följande yttrande (hänvisning till bilagor har utelämnats).

text: I

text: föräldrabalkens

text: regler rörande vårdnad, boende och umgänge finns intentionerna att föräldrar i möjligaste mån ska komma överens om de gemensamma barnens omhändertagande och framtid. Möjligheten till samarbetssamtal för att nå enighet har getts stort utrymme. I Stockholms tingsrätts interimistiska beslut 1999-01-20, anförs under rubriken ”Samarbetssamtal och utredning” att ”DD motsätter sig samarbetssamtal. Hennes samtycke krävs visserligen inte men hennes inställning i samsyn med vad tingsrätten anfört ovan innebär rimligen att tingsrätten inte kan förordna om sådana samtal i nuläget”.

text: I arbetet med parter i en vårdnadstvist, söker handläggare i möjligaste mån att utreda och hjälpa parterna att lösa sina konflikter. Ett sätt att göra detta är att försöka få till stånd gemensamma samtal inom utredningens ram. I detta ärende var gemensamma samtal ett önskemål från BB redan på ett tidigt stadium och efter en tid var DD villig att ha ett samtal tillsammans med mannen och handläggare. Efter ytterligare ett gemensamt samtal kunde umgänget utformas på ett sätt som båda föräldrarna tyckte var bra och i enlighet med barnets bästa. Detta sätt att arbeta med parter i en tvist förutsätter att båda är villiga att kompromissa och kunna se till barnets bästa. Som ett led i föräldrars möjlighet att nå enighet och ta eget ansvar rörande barnen, har möjligheten att ingå avtal rörande vårdnads-, boende- och umgängesfrågor införts i

text: föräldrabalken

text: från 1/10-98. Socialnämnden ska antingen godkänna eller vägra att godkänna avtalet utifrån barnets bästa. I det aktuella fallet har det godkänts då överenskommelsen bedöms vara i enlighet med barnets bästa. BB anser att han blivit förledd att skriva på avtalen, att han förespeglats en annan innebörd av avtalen än vad som är ordalydelsen, liksom att han inte förstått innebörden, alternativt inte förstått något alls utan blivit tillsagd att skriva på för att undvika rättegång. Han uppger även att han uppfattat detta som ett slags hot för det fall han inte skulle skriva på. Vid de tillfällen överenskommelser och avtal diskuterats med parterna, enskilt och gemensamt, har alltid tolk varit anlitad. Denna tolk har på begäran av handläggaren varit extra noga med att förklara innebörden av avtalen och fadern har bekräftat att han förstått. Handläggaren har inte haft anledning att ifrågasätta att BB är rättskapabel. Han har dock ett sviktande närminne, som han själv är medveten om. Hade BB vidhållit sitt tidigare krav på gemensam vårdnad, hade inget avtal kunnat upprättas, då detta av handläggaren inte anses vara i enlighet med barnets bästa. BB är också informerad om avtalens karaktär – att ett gällande avtal inte hindrar att vårdnads- och umgängesfrågan prövas av domstol om någon av föräldrarna vill ha en ändring, eller att föräldrarna träffar en ny överenskommelse som godkänns av socialnämnden. De aktuella avtalen är dock giltiga fram till dess nya avtal godkänts eller domstol prövat ärendet. Ingenting hindrar dock BB att genom sitt ombud begära rättens prövning i frågorna om vårdnad och umgänge rörande sonen FF. Vi beklagar att BB upplever att hans ärende inte handlagts korrekt och är beredda att åter förklara och gå igenom villkoren för överenskommelse och upprättande av avtal rörande umgänge och vårdnad inom socialtjänsten.

text: Rörande kritiken om bristande samarbete med partsombuden och Stockholms tingsrätt kan anföras att i ärenden rörande vårdnad och umgänge med barn är det föräldrarna som vi arbetar med och som måste nå en bärande överenskommelse. Ombuden är till för parterna att konsultera och få råd och stöd från. Ombuden företräder i första hand sina klienter medan socialtjänsten arbetar utifrån ett strikt barnperspektiv. Handläggare i familjerättsliga ärenden har därför vanligtvis ett begränsat samarbete med partsombud. Stockholms tingsrätt har vid två tillfällen underrättats om att avtal var på väg att upprättas och har därvid lämnat ytterligare anstånd för utredningens slutförande. AA yttrade sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 11 september 2000 anförde JO André följande.

text: Enligt bestämmelserna i

text: 6 kap. 6 §

text: 14 a § andra stycket

text: och

text: 15 a § andra stycket

text: föräldrabalken

text: har föräldrar möjlighet att sluta avtal om vårdnad, boende och umgänge som – efter godkännande av socialnämnden – får samma verkan som en dom. Socialnämnden skall godkänna föräldrarnas avtal om gemensam vårdnad om det inte är uppenbart oförenligt med barnets bästa. I övrigt skall socialnämnden godkänna föräldrarnas avtal om vårdnad, boende och umgänge om det som har överenskommits är till barnets bästa. Avtalet skall vara upprättat i skriftlig form. Vidare följer av

text: 12 a § socialtjänstlagen (1980:620)

text: att kommunen skall sörja för att föräldrar får hjälp att träffa avtal enligt de nämnda lagrummen.

text: I förevarande fall pågick en vårdnadstvist vid allmän domstol under den tid då avtal om vårdnad och umgänge träffades mellan föräldrarna och godkändes av socialnämnden. Det finns inte någon bestämmelse som hindrar att socialnämnden godkänner ett avtal under en pågående domstolsprocess, men det torde ändå höra till undantagen att frågan om avtal väcks hos socialnämnden samtidigt som det pågår en tvist vid domstol. Det ligger i sakens natur att nämnden måste agera med försiktighet när det gäller förslag till avtal i frågor som samtidigt är föremål för domstolsbehandling. Självfallet kan nämnden alltid informera om möjligheten att sluta avtal och arbeta vidare med frågan om föräldrarna vill att ett sådant avtal upprättas. När det pågår en domstolsprocess angående samma sak är det emellertid av vikt att parterna tar upp frågan om avtal med sina ombud vid domstolen innan avtalet ingås. Socialnämnden bör därför verka för att föräldrarna tar en kontakt med ombuden. Det finns dock inget som hindrar att nämnden godkänner ett avtal även om någon av föräldrarna inte har tagit en sådan kontakt. Det sagda tar sikte på frågan om slutande av avtal under pågående domstolsprocess och innebär självfallet inte något hinder mot att handläggaren i samtal med föräldrarna alltid arbetar för att försöka nå en uppgörelse i de tvistiga frågorna.

text: Mot bakgrund av det anförda har jag inte något att erinra mot att stadsdelsnämnden godkände ett avtal om vårdnad och umgänge trots att det pågick en domstolsprocess som rörde samma frågor. Av utredningen hos JO framgår det vidare att handläggaren vid två tillfällen informerade tingsrätten om att avtal skulle komma att upprättas.

text: Det har inte framkommit att parternas ombud vid domstolen även företrädde sina klienter hos stadsdelsnämnden. Om så hade varit fallet hade det givetvis ålegat stadsdelsnämnden att informera ombudet om de kontakter som nämnden hade med

text: BB Av utredningen framgår inte att handläggaren har påtalat för föräldrarna att de borde kontakta sina ombud vid domstolen innan avtalen undertecknades. Som framgår av det tidigare anförda anser jag att så borde ha skett.

text: Avslutningsvis kan jag endast understryka vikten av att handläggaren, med hänsyn till rättsverkningarna av ett avtal, lägger stor möda på att förklara för föräldrarna vad det innebär att skriva under ett avtal. Enligt nämndens remissvar var handläggaren noga med att med hjälp av tolk förklara innebörden av avtalen för BB varefter BB bekräftade att han hade förstått. AA har gjort gällande att BB har en annan syn på den saken, bl.a. att han blev förledd att skriva under avtalen och att han inte förstod innebörden av dem. I den delen har följaktligen AA och nämnden olika uppfattningar. Jag finner inte att vidare utredning skulle bringa klarhet i frågan, varför jag inte ser det som meningsfullt att vidta någon ytterligare åtgärd i den delen.

type: avgorande


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord:
Behörighet
Dokumentation
God man/förvaltare
Långsam handläggning

title: Kritik mot en överförmyndare för handläggningen av ett godmansärende m.m.

text: I ett beslut den 10 juni 2002 anförde JO Pennlöv följande.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 18 januari 2002 och kompletterades den 11 februari, har AA framfört kritik mot Överförmyndaren i Västerås angående handläggningen av ett ärende rörande godmanskap för hennes numera avlidna moster, BB. Hon har också kritiserat en god man. Hon har anfört bl.a. följande.

text: För BB, som befunnits lida av senil demens, anordnades godmanskap 1995. Under godmanskapets första år vidtogs en rad rättsliga åtgärder, bl.a. adopterade BB sin egen tidigare bortadopterade biologiska son, skrev ett nytt testamente samt skänkte bort värdepapper värda 400 000 kr och en mängd antikviteter till sonen. Samtidigt uttryckte BB vid samtal med sina syskon under denna tid oro för sin ekonomi. Uppenbarligen vidtogs åtgärderna på initiativ av den gode mannen. AA anmälde dessa förhållanden till bl.a. Länsstyrelsen i Västmanlands län, som dock den 2 oktober 2000 beslutade att inte vidta några åtgärder. Vid två tillfällen begärde BB skriftligen att få ut sin akt från överförmyndaren. Hon fick dock inte något svar. BB avled i augusti 2001. Dödsboet avträddes till förvaltning av boutredningsman. Boutredningsmannen begärde i början av november hos överförmyndaren att få ta del av den gode mannens årsredovisningar. Dessa fick han först i januari 2002.

text: Den gode mannen kom helt oförberedd till bouppteckningen den 18 december 2001. Hon hade vid tiden för anmälan till JO, trots att hon ombetts därom den 18 december 2001, ännu inte överlämnat kontanter och kopior på årsredovisningar till boutredningsmannen. Inte heller hade hon lämnat ifrån sig handlingar avseende BB. En granskning av årsredovisningarna för åren 1995–2001 visar ett antal ospecificerade och höga utgifter. Därtill har den gode mannen under godmanskapet begärt och fått anmärkningsvärt hög ersättning för bilkörning.

text: Utredningen

text: Överförmyndarens akt avseende godmanskapet för BB har lånats in och granskats. Överförmyndaren har därefter anmodats att yttra sig över vad AA har anfört om att

text: boutredningsmannen i en skrivelse daterad den 6 november 2001 hos överförmyndaren begärde att få ta del av vissa handlingar, men inte erhöll dessa förrän i januari 2002.

text: Överförmyndaren har i remissvaret anfört följande. Det är riktigt att boutredningsmannen den 7 november 2001 begärde redovisningshandlingar gällande BB. Eftersom jag visste att sluträkningen skulle avlämnas inom kort avvaktade jag med att verkställa hans begäran. Den 9 november 2001 inkom sluträkningen, som därefter granskades av mitt kansli. Den 5 december 2001 sändes redovisningshandlingarna till den avlidnas son U.T. Den 10 december besökte gode mannen CC mig. Eftersom hon skulle kontakta boutredningsmannen i ett annat ärende åtog hon sig att överlämna de av honom begärda handlingarna. Uppgiften om att de levererats först i januari/februari är sålunda felaktig. – – – I ett till remissvaret bilagt yttrande av den gode mannen har denna anfört att hon personligen lämnade handlingarna till boutredningsmannen på dennes kontor den 12 december 2001.

text: AA har yttrat sig över remissvaret och därvid anfört bl.a. följande. Överförmyndaren borde inte ha överlämnat handlingarna efter avslutad granskning till BB:s son, utan till boutredningsmannen, eftersom dödsboet hade avträtts till förvaltning av boutredningsman. Det förefaller vidare märkligt att AA i mars 2002 av överförmyndaren förvägrades ta del av vissa handlingar med hänvisning till att dessa den 5 december 2001 hade överlämnats till BB:s son och inte fanns kvar hos överförmyndaren, samtidigt som det finns en anteckning på dagboksbladet i akten om att handlingarna den 10 december kopierades för utlämnande till boutredningsmannen via den gode mannen. De dagboksanteckningar AA på begäran har fått en kopia av från överförmyndaren är kraftigt censurerade. Överförmyndarens beslut att inte lämna ut handlingarna och vissa anteckningar till henne har överklagats till Kammarrätten i Stockholm. Den gode mannens sluträkning har inte undertecknats av överförmyndaren.

text: Genom förnyad remiss har överförmyndaren anmodats att yttra sig över vad AA i här refererade avseenden har anfört i sitt yttrande över remissvaret.

text: Överförmyndaren har i yttrande anfört bl.a. att de handlingar som AA begärde har överlämnats till BB:s son och inte längre förvaras hos överförmyndaren, samt att de handlingar som lämnades ut efter kopiering till boutredningsmannen var andra handlingar som denne begärt för boutredningens skull och vilka fanns i akten. Överförmyndaren har vidare uppgivit att slutredovisningen har granskats av handläggare på överförmyndarens kansli och därefter godkänts av överförmyndaren, som dock beklagligtvis inte har undertecknat densamma.

text: AA har yttrat sig även över detta remissvar. Hon har också i anslutning till ytterligare en kompletterande skrift bifogat en dom meddelad den 27 maj 2002 av Kammarrätten i Stockholm med anledning av hennes överklagande av överförmyndarens beslut att inte lämna ut handlingar och anteckningar till henne.

text: Bedömning

text: JO har inte tillsyn över gode män. Jag saknar därför anledning att uttala mig i anledning av AA:s synpunkter på den gode mannens sätt att sköta godmanskapet. Det är bara om en god mans handlande borde ha föranlett åtgärder från överförmyndarens sida, men denne underlåtit att i det avseendet utöva sin tillsyn, som jag kan ha anledning att uttala mig om den gode mannens agerande.

text: Jag vill också påpeka att JO, enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet, normalt inte skall utreda händelser eller förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden, om det inte finns särskilda skäl för det. När det gäller sådana förhållanden som AA har anmärkt på som ligger så långt tillbaka i tiden, och som i och för sig hade kunnat föranleda en utredning, har jag dock inte funnit att det föreligger tillräckliga skäl för någon åtgärd från min sida.

text: Av handlingarna i ärendet framgår att överförmyndaren genom beslut den 19 mars 2002 avslog AA:s begäran om att få ta del av vissa handlingar. Beslutet har överklagats och prövats av Kammarrätten i Stockholm, som bl.a. har återförvisat målet i den del domstolen funnit att överförmyndaren avslagit AA:s begäran med hänvisning till att handlingarna inte längre fanns hos överförmyndaren, trots att myndigheten hade kvar kopior av handlingarna. Med hänsyn till att saken kan prövas och också har prövats av domstol saknar jag anledning att uttala mig i densamma. Jag kan dock inte underlåta att påpeka att inte heller JO, vid inlånandet av akten från överförmyndaren, erhöll några kopior av de årsräkningar som i original hade sänts till BB:s son. I ljuset av kammarrättens dom framstår detta som ytterst märkligt.

text: Av överförmyndarens akt framgår att boutredningsmannen den 7 november 2001 inkom med en skriftlig begäran om att få ta del av vissa handlingar som han behövde för boutredningen. Av dagboksanteckningar i akten samt av överförmyndarens remissvar framgår att de handlingar boutredningsmannen hade begärt lämnades till dennes kontor, via den gode mannen, först den 12 december 2001, dvs. mer än en månad efter det att boutredningsmannen framställt sin begäran. En så lång handläggningstid är självfallet helt oacceptabel.

text: Enligt

text: 16 kap. 8 § föräldrabalken

text: skall överförmyndaren, sedan en god mans sluträkning har granskats, lämna över räkningen samt de förteckningar, årsräkningar m.m. som förvaras hos överförmyndaren till den som är behörig att ta emot redovisning för förvaltningen. Bestämmelsen har betydelse för regeln i

text: 12 kap. 15 § föräldrabalken

text: , enligt vilken en eventuell talan om skadestånd mot ställföreträdaren måste väckas inom ett år från det att handlingarna överlämnades. Av den förstnämnda regeln följer att om skälet till att ställföreträdarskapet har upphört är att huvudmannen har avlidit, så skall de nämnda handlingarna tillställas dödsboet. Om ett dödsbo i enlighet med

text: 19 kap. 1 § ärvdabalken

text: har avträtts till förvaltning av boutredningsman, är det boutredningsmannen som handhar förvaltningen och företräder dödsboet gentemot tredje man (

text: 19 kap.

text: och

text: 12 §§

text: ärvdabalken

text: ). Vid boutredningsmannaförvaltning är boutredningsmannen med andra ord i princip ensam behörig att företräda boet. Det är t.ex. endast i särskilt

text: angivna undantagsfall som en dödsbodelägare i den situationen kan väcka talan för dödsboets räkning (

text: 19 kap. 12 a § föräldrabalken

text: ). De nämnda reglerna leder mig till slutsatsen att överförmyndaren i ett fall där huvudmannen avlidit och dödsboet avträtts till förvaltning av boutredningsman skall överlämna ställföreträdarens sluträkning och övriga handlingar till boutredningsmannen i enlighet med

text: 16 kap. 8 § föräldrabalken

text: Av akten framgår att dödsboet efter BB avträddes till förvaltning av boutredningsman den 14 september 2001. Vidare framgår att överförmyndaren, sedan granskningen av den gode mannens sluträkning avslutats, den 5 december 2001 skickade redovisningshandlingar till BB:s son. Av överförmyndarens följebrev framgår att handlingarna översändes till BB:s son i dennes egenskap av dödsbodelägare, med en erinran om att övriga dödsbodelägare var berättigade att ta del av handlingarna hos honom. Handlingarna skickades med mottagningsbevis och har kvitterats ut av BB:s son. Att döma av remissvaret i denna del har överförmyndaren, sannolikt inte ens vid avgivandet av remissvaret, uppmärksammat att handlingarna i enlighet med

text: 16 kap. 8 § föräldrabalken

text: borde ha överlämnats till boutredningsmannen sedan sluträkningen granskats. Även om boutredningsmannen möjligen i praktiken, genom att han själv begärde vissa handlingar och så småningom också fick dessa, faktiskt kom att få de handlingar han utan anmodan skulle ha fått enligt

text: 16 kap. 8 § föräldrabalken

text: , kan överförmyndaren inte undgå kritik för handläggningen i denna del. Med hänsyn till att slutredovisning enligt nämnda bestämmelse är en förutsättning för att den ettåriga fristen för talerättspreskription i

text: 12 kap. 15 § föräldrabalken

text: skall börja löpa borde handlingarna nämligen ha delgivits boutredningsmannen.

text: Genom utredningen har framkommit att överförmyndaren visserligen har granskat den gode mannens sluträkning, men därefter inte dokumenterat sitt ställningstagande till räkningen på densamma. För detta förbiseende kan överförmyndaren inte undgå viss kritik.

text: Vad AA i övrigt har anfört föranleder, med hänsyn till vad som framkommit genom överförmyndarens akt i ärendet, inte något uttalande eller några övriga åtgärder från min sida.


nyckelord: Förhör Ombud/biträde/försvarare

title: Om en misstänkt har en försvarare som har rätt att närvara vid förhör ska polisen alltid underrätta försvararen om att förhör ska hållas

sammanfattning: JO:s utredning har avsett frågan om en häktad persons rätt att försvara sig har äventyrats genom att förhör genomförts utan att den offentliga försvararen var närvarande och inte heller hade underrättats om att förhör skulle hållas. I beslutet anges att om en misstänkt har en försvarare som har rätt att närvara vid ett förhör ska han eller hon informeras om tid och plats för förhöret. Detta gäller oavsett den misstänktes inställning till att låta sig förhöras utan försvararen närvarande. Att försvararen informeras är nödvändigt för att han eller hon ska kunna ta till vara den misstänktes rättigheter antingen genom att närvara vid förhöret eller i vart fall rådgöra med den misstänkte. JO konstaterar också att det primärt är förundersökningsledaren som är ansvarig för att en misstänkts rätt till försvarare respekteras. Åtgärden att underrätta en offentlig försvarare om att förhör ska hållas med en frihetsberövad person får dock normalt sett anses vara en sådan rutinåtgärd som ska utföras av förhörsledaren utan särskilt direktiv av förundersökningsledaren. Det är därför angeläget att förhörsledaren informerar förundersökningsledaren om han eller hon av något skäl anser sig behöva frångå denna rutin. Det är enligt JO anmärkningsvärt att förhörsledaren i detta fall inte underrättade den offentliga försvararen om att förhör skulle hållas. Enligt vad som kommit fram tog hon inte heller upp frågan om förhör kunde genomföras utan att den misstänktes försvarare var närvarande med förundersökningsledaren. Förhörsledaren kritiseras för att hon genom sitt handlande äventyrat den misstänktes rättssäkerhet.

text: Bakgrund

text: Advokaten AA förordnades den 26 mars 2015 som offentlig försvarare för den utländska medborgaren BB, som var anhållen på grund av misstanke om stöld vid två tillfällen. Dagen därpå, den 27 mars 2015, häktades BB. Förundersökningen bedrevs av polisen i Norrköping, med en åklagare som förundersökningsledare.

text: Den 6 april 2015 hölls tre förhör med BB. Förhören hölls efter varandra under totalt ca 50 minuter. Två av förhören var kompletterande förhör om tidigare delgivna misstankar om stöld. Vid ett av dessa förhör presenterades ny bevisning i form av bilder från en övervakningskamera för BB. Vid det tredje

text: förhöret underrättades BB om en ny brottsmisstanke som avsåg ytterligare en stöld. Förhörsledare var kriminalinspektören CC. AA var inte närvarande vid förhören. Enligt förhörsprotokollen har BB informerats om sin rätt till försvarare och uppgett att det gick bra att prata utan försvarare. En tolk var närvarande vid förhören, och enligt protokollen har BB angett att han förstått tolken.

text: Den 13 april 2015 hölls ytterligare ett förhör med BB, vid vilket AA var närvarande.

text: Anmälan

text: AA har i en anmälan till JO fört fram kritik mot CC för att han inte underrättades om tidpunkten för förhören med BB den 6 april 2015. Han har också uppgett att BB inte förstått att han hade rätt att ha sin försvarare närvarande vid förhören. Det är enligt AA olämpligt att förhör genomförs med en frihetsberövad icke svensktalande person utan att en försvarare får möjlighet att närvara.

text: AA har vidare angett att det också är viktigt ur försvararens synvinkel att vara närvarande vid förhör eftersom det bl.a. ger möjlighet att följa förundersökningen och se till att förhören genomförs på ett korrekt sätt.

text: Utredning

text: Polismyndighetens yttrande Polismyndigheten (enhetschefen DD) yttrade sig över AA:s klagomål. Inför yttrandet hade upplysningar hämtats in från bl.a. kriminalinspektören CC vid polisen i Norrköping och chefen för polisregion Öst, EE.

text: Förhörsledarens upplysningar

text: Av de uppgifter CC lämnat framgår i huvudsak följande. Förundersökningsledaren hade gett direktiv om att förhör skulle genomföras och att den nya brottsmisstanken skulle delges BB. Vanligtvis informeras försvararen om att förhör ska hållas. CC:s avsikt var att förhören med BB skulle genomföras under eftermiddagen för att man skulle hinna underrätta AA. Vid kontakt med tolkförmedlingen kom det fram att det inte fanns några tolkar som var tillgängliga under eftermiddagen. Det fanns dock en tolk som kunde vara med vid förhör omedelbart på förmiddagen. På grund av tidsbrist och eftersom det endast var fråga om kortare förhör underrättades inte AA om att förhören skulle hållas.

text: När CC kom till häktet informerade hon BB om situationen och frågade honom om förhöret kunde hållas utan att hans försvarare var närvarande. BB uppgav att det gick bra. När förhöret inleddes underrättade hon BB om hans rätt att ha sin försvarare närvarande vid förhöret och frågade återigen om förhöret kunde hållas utan försvararens närvaro. BB svarade att det gick bra.

text: CC har vidare uppgett att hon anser att det är orimligt att BB inte skulle ha förstått att han hade rätt att ha sin försvarare närvarande. Hon frågade både i början och i slutet av förhören om han förstått tolken, vilket han uppgav att han hade gjort. CC har också uppgett att hon alltid är tydlig med att informera misstänkta om deras rättigheter, särskilt vid förhör med icke svensktalande personer.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndigheten uppgav att man inte fann anledning att ifrågasätta uppgifterna i förhörsprotokollen. Utgångpunkten för bedömningen var alltså att BB hade fått information om rätten att ha sin försvarare närvarande på ett språk som han förstod. Polismyndigheten konstaterade också att uppgifterna om BB förstått innebörden av informationen som lämnats gick isär och fann därför inte anledning att kommentera den saken närmare.

text: Polismyndigheten uppgav vidare att det var klarlagt att CC inte hade informerat AA om att förhören skulle äga rum. Med anledning av CC:s uppgifter om att det var svårt att få tag på en tolk vid den aktuella tidpunkten uppgav Polismyndigheten att man hade förståelse för att det ibland är brist på tolkar och att det för en enskild utredare finns en tidspress i ärenden med häktade. Polismyndigheten ifrågasatte dock om den valda lösningen hade bidragit till kortare handläggningstid om BB inte hade godtagit att genomföra förhören utan att AA närvarade.

text: Med hänvisning till

text: 23 kap. 10 § fjärde stycket rättegångsbalken

text: (RB) konstaterade Polismyndigheten att en försvarare har rätt att delta i förhör om det kan ske utan men för utredningen, och att det blir svårt att utöva denna rätt om försvararen inte underrättas om att förhör kommer att äga rum. I den aktuella förundersökningen fanns det enligt Polismyndigheten inte skäl att tro att någon planerad utredningsåtgärd skulle gå om intet om AA underrättades om att förhören med BB skulle äga rum. Polismyndigheten anförde mot den bakgrunden att CC borde ha underrättat AA om de förestående förhören och frågat om det gick bra att dessa hölls utan hans närvaro, eller om han ville sammanträffa med BB för att diskutera saken.

text: Polismyndigheten konstaterade med hänvisning till bl.a. beslut från JO att det primärt är förundersökningsledarens ansvar att se till att en misstänkts försvararrättigheter respekteras. CC borde därför enligt Polismyndigheten också ha informerat den åklagare som var förundersökningsledare om sin avsikt att förhöra BB utan att AA var närvarande.

text: Avslutningsvis uppgav Polismyndigheten att regionpolischefen EE uppgett att polisregionen skulle kvalitetssäkra framtida rutiner för kontakter med förundersökningsledare samt offentliga och privata försvarare.

text: Anmälarens yttrande AA yttrade sig över det Polismyndigheten anfört och vidhöll det som han tidigare fört fram. Han angav bl.a. att oklarheterna i fråga om BB förstått att han hade rätt att ha sin försvarare närvarande vid förhören visade behovet av att en försvarare informeras om att förhör ska hållas så att även denne kan tala med den misstänkte och få klarhet i om han eller hon påkallar försvararens närvaro eller inte.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Rätten till tillgång till försvarare En person som misstänks för ett brott har enligt

text: 21 kap. 3 § första stycket

text: RB en generell rätt att biträdas av en försvarare för att förbereda och utföra sin talan. Av

text: 21 kap. 3 a §

text: RB följer att den som är anhållen eller häktad har rätt till en offentlig försvarare om han eller hon begär det.

text: Den som underrättas om att han eller hon är skäligen misstänkt för ett brott ska samtidigt informeras om sin rätt att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare och om att en offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan förordnas av rätten (se 12 § förundersökningskungörelsen). Denna information ska lämnas innan förhöret påbörjas, och det ska tydligt framgå att rätten inträder redan i och med att brottsmisstanke delges. När den misstänkte fått information om sina rättigheter ska han eller hon tillfrågas om sin inställning till behovet av försvarare. Som jag återkommer till nedan kan den misstänkte avstå från försvarare, om det sker under rättssäkra former. Inför nya förhör bör han eller hon dock åter erinras som sina rättigheter och på nytt tillfrågas om sin inställning. (Se bl.a. JO 2013/14 s. 133, dnr

text: I

text: 23 kap. 10 §

text: RB finns bestämmelser om vilka som får närvara vid förhör som hålls under förundersökningen. Utgångspunkten är att det är förundersökningsledaren som bestämmer detta. Enligt bestämmelsens fjärde stycke har dock den misstänkte och hans eller hennes försvarare rätt att närvara vid förhör som hålls på begäran av den misstänkte. Vid andra förhör får försvararen närvara om det kan ske utan men för utredningen. När det gäller förhör med den misstänkte är utrymmet för att vägra försvararen att närvara ytterst begränsat (JO 2010/11 s. 139, dnr

text: Rätten till tillgång till försvarare är en del av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Av artikel 6.3 c) följer bl.a. att en misstänkt ska ha rätt att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde. Rätten att biträdas av försvarare gäller inte bara under själva rättegången utan också vid polisförhör och under förundersökningen. Det finns en omfattande rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen) om brottsmisstänktas försvararrättigheter. Som princip har domstolen slagit fast att en misstänkt redan vid det första polisförhöret har rätt att biträdas av en försvarare, om det inte finns tvingande

text: skäl att inskränka denna rätt. (Se Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl., s. 348.)

text: Ett EU-direktiv som ska vara genomfört i svensk rätt under hösten 2016 fastställer minimiregler om rätten till tillgång till försvarare som bygger på Europadomstolens praxis (se

text: Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/48/EU

text: om rätt till tillgång till försvarare i straffrättsliga förfaranden m.m.). Regeringen har i en proposition lämnat förslag till de lagändringar som krävs för att genomföra direktivet. I propositionen föreslås bl.a. ändringar i

text: 23 kap. 10 §

text: RB som innebär att en misstänkt alltid har rätt att ha sin försvarare närvarande när han eller hon förhörs, dvs. inte endast vid de förhör som hålls på begäran av den misstänkte. Av den nya lydelsen framgår uttryckligen att det är fråga om en rätt för den misstänkte, och inte för försvararen. En privat försvarare som inte uppfyller de krav som ställs på en offentlig försvarare får dock under vissa förutsättningar förhindras att närvara. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 27 november 2016. (Se

text: prop. 2015/16:187

text: JO har i flera ärenden riktat kritik mot att förhör genomförts utan att försvarare närvarat och framhållit att en brottsmisstänkts rätt till försvarare vid förhör är en central rättssäkerhetsfråga. Det har vidare uttalats att huvudsyftet med att en misstänkt ska ha rätt till försvarare tidigt i en brottsutredning är att han eller hon inte på grund av bristande kännedom om utredningsförfarandet och den rättsliga regleringen ska komma i underläge mot polis och åklagare, utan ha tillgång till sådan sakkunskap att han eller hon till fullo kan tillvarata sina rättigheter. Det ligger i rättvisans intresse att en försvarare inte bara biträder den misstänkte med upplysningar och råd utan även närvarar vid förhör. Även JO har slagit fast att den misstänkte som regel har rätt att ha tillgång till en försvarare redan från och med det första förhöret. Det är primärt förundersökningsledaren som har ansvar för att en misstänkts försvararrättigheter respekteras. (Se bl.a. JO 2011/12 s. 77, dnr

text: , JO 2012/13 s. 106, dnr

text: , och ovan nämnda JO 2013/14 s. 133.) Avstående från rätten till tillgång till försvarare En misstänkt kan under vissa förhållanden avstå från rätten till försvarare. Av bl.a. Europadomstolens praxis följer att ett avstående måste ske under rättssäkra former; det ska vara klart och entydigt och frivilligt (Hans Danelius, a.a., s. 345). EU:s försvarardirektiv innehåller också en bestämmelse om att en misstänkt kan avstå från rätten till tillgång till försvarare. Detta förutsätter att han eller hon har fått tydlig och tillräcklig information på ett enkelt och begripligt språk om innebörden av rättigheten och de eventuella konsekvenserna av att avstå från den. Avståendet måste dessutom vara frivilligt och otvetydigt, och det ska kunna återkallas. (Se artiklarna

text: och

text: .) Om ett avstående återkallas under pågående förhör ska detta avbrytas (se ovan nämnda JO 2013/14 s. 133).

text: Även om den misstänkte anger att han eller hon avstår från en försvarare kan det med hänsyn till bl.a. brottsmisstankarna, utredningsläget eller den misstänktes ålder finnas anledning att förordna en försvarare för att hans eller hennes försvararrättigheter inte ska äventyras. Detsamma gäller i fråga om försvararens närvaro vid förhör. Som nämnts ovan är det primärt förundersökningsledarens ansvar att göra en bedömning av behovet av försvarare, oavsett vilken inställning den misstänkte har. JO har i några fall där den misstänkte var under 18 år eller strax över framhållit att förhörsledaren bör rådgöra med förundersökningsledaren i försvararfrågan innan ett mer ingående förhör inleds. (Se ovan nämnda JO 2011/12 s. 77 och JO 2013/14 s. 133 samt JO:s beslut den 26 april 2013, dnr

text: .) Dokumentation m.m. Även när en åklagare är förundersökningsledare har Polismyndigheten ett ansvar – utan att särskilda direktiv ska behöva ges av förundersökningsledaren – att utföra åtgärder som rutinmässigt förekommer i en förundersökning. Att i samband med förhör informera en misstänkt om hans eller hennes rättigheter hör till rutinåtgärder av det slaget. I detta ingår den dokumentationsplikt som gäller för dessa åtgärder.

text: Från rättssäkerhetssynpunkt måste det gå att kontrollera att den som förhörts har informerats om sina rättigheter. Detsamma gäller om den misstänkte uppges ha avstått från sin rätt. Det bör därför vid varje förhör tydligt dokumenteras vilken information som lämnats och vilken inställning den misstänkte angett. Även förundersökningsledarens direktiv i försvararfrågan bör dokumenteras. (Se ovan nämnda JO 2012/13 s. 106 och JO 2013/14 s. 133.) Försvararens skyldigheter I

text: 21 kap. 7 §

text: RB finns vissa bestämmelser om en försvarares skyldigheter. Det anges bl.a. att en försvarare med nit och omsorg ska ta till vara den misstänktes rätt och i detta syfte verka för sakens riktiga belysning. Detta innebär bl.a. att försvararen är skyldig att främja den misstänktes intressen och bl.a. se till att bevisning och omständigheter som talar till den misstänktes fördel kommer fram. I bestämmelsen anges vidare att en försvarare så snart det kan ske bör överlägga med den misstänkte och förbereda försvaret.

text: Bedömning

text: Inledning AA har fört fram kritik mot att han inte underrättades om att förhör skulle hållas med hans klient BB, som var häktad. Han var därför inte närvarande under förhören, som gällde misstankar om stöld vid tre tillfällen.

text: Brottsmisstänktas rätt till tillgång till försvarare är en central rättssäkerhetsfråga. Det framgår inte minst av rättsfall från Europadomstolen och av EUrätten. I detta fall hade BB en offentlig försvarare; frågan här gäller om hans rätt att försvara sig har äventyrats genom att förhör genomfördes utan att

text: försvararen var närvarande och inte heller hade underrättats om att de skulle hållas.

text: Att en misstänkt ska ha tillgång till en försvarare innebär inte att försvararen måste närvara vid alla förhör. Försvararens närvaro är emellertid normalt en förutsättning för att han eller hon ska kunna ta till vara den misstänktes rättigheter och se till att rättsregler följs. Utgångspunkten i den svenska lagstiftningen är också att den misstänkte har en rätt att ha sin försvarare närvarande vid förhör. För att den misstänkte ska kunna utnyttja denna rätt är det naturligtvis väsentligt att han eller hon också underrättas om sina rättigheter. BB:s rätt till försvarare vid förhören den 6 april 2015 Det har i förhörsprotokollen antecknats att BB informerats om rätten till försvarare, att han uppgett att det gick bra att ”prata” utan försvarare och att han angett att han förstått den tolk som biträdde vid förhören. Jag har inte underlag att uttala mig i frågan om BB förstått att han hade rätt att ha sin försvarare närvarande vid förhören eller hur han i övrigt uppfattat situationen. Jag vill dock framhålla att det naturligtvis inte får förekomma att en misstänkt känner sig pressad att gå med på att förhöras utan försvarare.

text: I ett fall som detta – när den misstänkte är vuxen, misstankarna avser inte alltför allvarlig brottslighet och utredningen inte är särskilt komplicerad – finns det generellt sett inte något hinder mot att vissa förhör hålls utan försvarare närvarande, om den misstänkte godtar det. Det förutsätter dock att avståendet från rätten till försvarare sker på ett rättssäkert sätt. Särskilt när den misstänkte, som i BB:s fall, är frihetsberövad är det också nödvändigt att han eller hon ges tillfälle att rådgöra med sin försvarare i frågan om dennes närvaro och om det förhör som ska hållas. Att som misstänkt vara frihetsberövad innebär förutom en inskränkning i rörelsefriheten också en inskränkning i möjligheten att fritt kommunicera med andra. I en sådan situation är kontakten med försvararen särskilt angelägen.

text: Det är anmärkningsvärt att CC inte underrättade BB:s offentliga försvarare – advokaten AA – om att förhören skulle hållas. Om den misstänkte har en försvarare som har rätt att närvara vid ett förhör ska han eller hon informeras om tid och plats för förhöret. Detta är som jag angett ovan nödvändigt för att försvararen ska kunna ta till vara den misstänktes rättigheter antingen genom att närvara vid förhöret eller i vart fall rådgöra med den misstänkte. Därigenom kan det undvikas att den misstänkte ställs inför den situation som BB ställdes inför; att försvararen inte är underrättad och att förhörsledaren frågar om det går bra att hålla förhör utan försvarare med risken att den misstänkte känner sig pressad att gå med på detta. Brist på tolkar eller andra praktiska problem, som CC hänvisat till, är naturligtvis inte godtagbara skäl för att åsidosätta en misstänkts rätt till försvarare.

text: Förundersökningsledarens och förhörsledarens ansvar Som framgått ovan är det primärt förundersökningsledaren som är ansvarig för att en misstänkts rätt till försvarare respekteras. Det innebär bl.a. att de direktiv som ges till förhörsledaren ska innefatta frågan om rätt till försvarare när det är aktuellt. För att en förundersökningsledare ska kunna ta sitt ansvar för dessa frågor under pågående utredningsarbete krävs det att förhörsledaren informerar och rådgör med förundersökningsledaren, t.ex. om det uppstår en situation som i detta fall, eller om det av andra skäl finns en osäkerhet kring försvararnärvaron. Förundersökningsledaren kan då göra en egen bedömning av behovet av försvarare och ta ställning till hur förhöret ska genomföras.

text: Det finns inte någonting som tyder på att CC tagit upp frågan om förhör kunde hållas utan att BB:s försvarare var närvarande med den åklagare som var förundersökningsledare. Det framgår inte av utredningen om åklagarens direktiv om att hålla förhör med BB innehöll några anvisningar i frågan om försvararnärvaro vid förhöret. Det kan dock konstateras att åtgärden att underrätta en offentlig försvarare om att förhör ska hållas med en frihetsberövad person normalt sett får anses vara en sådan rutinåtgärd som ska utföras utan särskilt direktiv. Det är därför angeläget att förhörsledaren informerar förundersökningsledaren om han eller hon av något skäl anser sig behöva frångå denna rutin. Avslutning Sammanfattningsvis ska CC kritiseras för att hon hållit förhör i sak med den frihetsberövade BB utan att underrätta hans offentliga försvarare och därigenom äventyrat hans rättssäkerhet. Efter vad som kommit fram tog hon inte heller upp frågan om förhör kunde genomföras utan att försvararen var närvarande med förundersökningsledaren. Hennes handlande tyder på att hon saknat insikt om vikten av misstänktas rätt till försvarare och vad den innebär. Det är därför angeläget att Polismyndigheten kvalitetssäkrar sina rutiner för kontakter med försvarare och förundersökningsledare, vilket man också angett att man ska göra med anledning av det inträffade.

text: Ärendet avslutas.


title: En arbetsförmedling bör regelbundet förvissa sig om att de grundläggande uppgifterna i arbetsförmedlingsregistret är korrekta

text: Anmälan

text: AA inkom den 25 juni 1998 till JO med en anmälan (dnr 2472-1998) mot arbetsförmedlingen i Solna, en enhet inom Länsarbetsnämnden i Stockholms län. AA klagade på att ett antal felaktiga uppgifter förekom rörande henne i arbetsförmedlingens register i systemet AF-90. Hon ansåg uppgifterna vara ärekränkande och dessutom utgöra hinder för henne som arbetssökande.

text: Felaktigheterna var enligt AA följande.

text: 1. I registret har antecknats att hon erhållit information om arbetsförmedlingssystemet AF-90. Så är inte fallet.

text: 2. En anteckning finns att hennes namn och adress inte får lämnas ut till arbetsgivare. Hon har inte begärt något sådant eller ens tillfrågats om detta.

text: 3. En kod för psykiskt handikapp har angetts. Hon har aldrig haft sådana problem och någon dylik kodning har inte diskuterats.

text: 4. I registret står att hennes medborgarskap är "Östeuropeiskt inkl Ryskt", trots att hon erhöll svenskt medborgarskap år 1984 och omedelbart informerade arbetsförmedlingen om detta.

text: 5. I registret har antecknats att hon saknar körkort, trots att hon innehar såväl körkort från hemlandet som svenskt körkort.

text: AA begärde i sin anmälan en utredning om vem som antecknat dessa felaktigheter samt en rättelse av uppgifterna. Hon krävde vidare skadestånd för ärekränkning samt för den skada som de felaktiga uppgifterna orsakat henne.

text: Utredning

text: Yttrande och utredning infordrades från Länsarbetsnämnden i Stockholms län.

text: Länsarbetsnämnden anförde i sitt remissvar bl.a. följande.

text: Arbetsförmedlingens i Solna chef, BB, har till länsarbetsnämnden bland annat anfört att uppgifterna om handikappkod antagligen har tillkommit i samband med en inskrivning på AMI. Det finns inga exakta uppgifter om när detta skedde och det finns inget dokumenterat samtycke till noteringen, vilket krävs enligt lagen (

text: ) om arbetsförmedlingsregister. Avseende övriga uppgifter anför BB att de har funnits i många år och att uppgifterna kan ha tillkommit vid två förmedlingar, Arbetsförmedlingen City eller Arbetsförmedlingen Solna. Vidare anför BB att förmedlingen bör informera sig om eventuella förändringar men att det också ligger i den sökandes intresse att informera förmedlingen om förändringar angående bland annat medborgarskap och körkort. BB har slutligen anfört att uppgifterna om körkort och medborgarskap korrigerats samt att handikappkoden tagits bort den 5 augusti 1998 på AA:s begäran.

text: LÄNSARBETSNÄMNDENS BEDÖMNING

text: Avseende uppgifterna under punkt 1 kan länsarbetsnämnden konstatera att information borde ha lämnats vid den tidpunkt då uppgifterna om AA lades in i AF90. Om tillfredsställande information verkligen lämnades vid detta tillfälle är naturligtvis svårt att uttala sig om i dag. Uppgiften under punkt 2 kan ha tillkommit vid inregistreringen i AF90, men kan också ha tillkommit vid ett annat tillfälle. Det är beklagligt om den är felaktig. Anteckningen om psykiskt arbetshandikapp (punkt 3), är anmärkningsvärd. Länsarbetsnämnden nödgas konstatera att det inte finns något dokumenterat samtycke i akten och heller inga anteckningar som visar när och hur uppgiften har tillkommit. Möjligen kan uppgiften ha tillkommit i samband med en kartläggning vid AMI under 1991 (arbetshandikapp är, och var, en förutsättning för att kunna komma i fråga för en utredning hos AMI). Enligt föreskrifterna till det tillståndsbaserade system som gällde innan lagens tillkomst, skulle en dylik handikappkodning grundas på något objektivt underlag, exempelvis ett läkarintyg. Något sådant har inte kunnat återfinnas i akten. Om uppgiften förts in i AF90 efter lagens tillkomst borde naturligtvis AA:s samtycke ha utverkats och dokumenterats, i enlighet med lagen om arbetsförmedlingsregister. Länsarbetsnämnden noterar att Arbetsförmedlingen i Solna har tagit bort handikappkoden, men arbetsförmedlingen uppmanas av länsarbetsnämnden att ändra noteringen ”arbetshandikappkod 6 borttagen” till ”arbetshandikappkod borttagen”.

text: Länsarbetsnämnden kan konstatera att uppgifterna under punkt 4 och 5 kan ha funnits i AF90 under flera år. Av självinskrivningsdelen på en inskrivningsblankett i akten från tidigt åttiotal framgår att AA själv uppgivit att hon har (svenskt) körkort. På denna blankett finns även en uppgift om att AA blev svensk medborgare hösten 1984. Uppgifter om körkort och medborgarskap kan givetvis vara av stor betydelse för en arbetssökande. Detta kan även gälla uppgift om exempelvis presentationsform (punkt 2). Länsarbetsnämnden anser att det ankommer på arbetsförmedlingen att tillsammans med den arbetssökande regelbundet gå i genom och uppdatera vissa grundläggande viktiga uppgifter, för att försäkra sig om att inga förändringar skett. Mot bakgrund av att AA varit inskriven på arbetsförmedlingen så många år, är det enligt länsarbetsnämndens mening allvarligt att så inte förefaller ha skett. Länsarbetsnämnden får överväga om det finns anledning att på något sätt se över kontrollen av att grunduppgifterna rörande arbetssökande med långa inskrivningstider är korrekta.

text: Länsarbetsnämnden gjorde därefter i en senare skrivelse följande rättelse.

text: Länsarbetsnämnden har i sitt yttrande – – – skrivit att ”(arbetshandikapp är, och var, en förutsättning för att kunna komma i fråga för en utredning hos AMI)”. Så är inte fallet. Även personer utan handikapp, exempelvis långtidsarbetslösa personer, kan erbjudas plats vid AMI. Då antalet platser är begränsat har däremot personer med arbetshandikapp vanligtvis prioriterats.

text: I beslut den 25 november 1999 anförde stf. JO Ekberg bl.a. följande.

text: Enligt lagen (

text: ) om arbetsförmedlingsregister får varje arbetsförmedling och arbetsmarknadsinstitut hos en länsarbetsnämnd för sitt verksamhetsområde föra arbetsgivar- och arbetssökanderegister för bl.a. handläggning av ärenden som rör platsförmedling och arbetsförberedande åtgärder i form av vägledning, utbildning och yrkesinriktad rehabilitering. För en arbetssökande får i registret antecknas ett antal uppgifter som kod för medborgarskap, körkortsinnehav, tidpunkter och händelser vid kontakt med arbetsförmedlingen eller arbetsmarknadsinstitutet, beslut om arbetsmarknadspolitiska åtgärder m.m.

text: En kod för arbetshandikapp får registreras, men endast med den arbetssökandes skriftliga samtycke. Före den 1 juli 1994 – dvs. före tillkomsten av lagen om arbetsförmedlingsregister – gällde att uppgift om arbetshandikapp fick registreras efter tillstånd av Datainspektionen och med stöd av skriftlig dokumentation, framför allt läkarutlåtanden.

text: Utredningen ger inte ett klart svar på frågan om AA erhållit information om registret och vilken presentationsform som överenskommits. Emellertid framgår att i vart fall uppgifter om AA:s medborgarskap och innehav av körkort varit felaktiga i registret. Därtill kommer att en anteckning om handikappkod lagts in utan vare sig stöd av skriftlig dokumentation eller med AA:s skriftliga samtycke. Vid vilken tidpunkt dessa noteringar tillkommit har inte kunnat utredas.

text: Det ligger i sakens natur att anteckningar om en arbetssökande i arbetsförmedlingens register skall vara korrekta. Som länsarbetsnämnden påpekar kan dylika uppgifter i registret vara av stor betydelse för en arbetssökande och anteckningar måste därför göras med stor noggrannhet. Länsarbetsnämnden har i remissvaret förklarat att det ankommer på arbetsförmedlingen att tillsammans med den arbetssökande regelbundet gå igenom och uppdatera vissa grundläggande viktiga uppgifter i registret för att försäkra sig om att inga förändringar skett. Jag delar helt denna uppfattning. Att det förekommer ett antal felaktigheter i förevarande ärende inger i sig betänkligheter. Dessa förstärks i brist på nöjaktiga förklaringar till hur felaktigheterna har uppkommit. Jag välkomnar därför att länsarbetsnämnden – som uppges i yttrandet – överväger åtgärder för att säkerställa att registren innehåller korrekta uppgifter.

text: Jag vill framhålla att jag ser särskilt allvarligt på att en kod för arbetshandikapp antecknats utan att något stöd föreligger och utan att de regler som gäller i dylika situationer har iakttagits. Då det inte kunnat fastställas vem som infört koden, går jag emellertid inte vidare i saken.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Anstånd
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Skatteverket om handläggningstiden i ett bouppteckningsärende

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 15 maj 2007 framförde AA och BB klagomål mot Västerås tingsrätt, Sala tingsrätt, Svea Hovrätt och Skatteverket angående handläggningstiden i ett bouppteckningsärende. Anmälan mot domstolarna handlades i ett ärende med dnr 2183-2007, vilket, efter viss utredning, avslutades av chefsjustitieombudsmannen Mats Melin den 8 juni 2007. Anmälan mot Skatteverket handläggs i detta ärende (dnr 2472-2007).

text: I anmälan – såvitt avser Skatteverket – anförde AA och BB bl.a. att verket inte avslutat bouppteckningsärendet inom föreskriven tid.

text: Utredning

text: Skatteverket anmodades att yttra sig över anmälan. I sitt svar den 23 augusti 2007 anförde verket – skattedirektören CC – följande.

text: Utredning

text: Skatteverkets huvudkontor har inhämtat yttrande från Skatteverkets Östra region. (.) Av yttrandet framgår huvudsakligen följande. Den 2 mars 2004 avled DD. En elektronisk akt skapades automatiskt den 11 mars och en blankett för bouppteckning skickades automatiskt till dödsboet den 24 mars samma år. Anstånd med att förrätta bouppteckning beviljades första gången den 28 maj 2004. Därefter har ytterligare åtta anstånd beviljats, varav det sista beslutet meddelades den 2 februari 2006. Skatteverket meddelade därvid ingivaren att ytterligare anstånd inte var att vänta. Sista medgivna dag för förrättning av bouppteckning var den 31 mars 2006. Fram till den 16 februari 2005 pågick mål i tingsrätten och hovrätten beträffande förordnande av boutredningsman. Skälen till de tidigare beviljade anstånden var således dels att mål om förordnande av boutredningsman pågick, dels att boutredningsmannen – sedan denne blivit utsedd – hade svårigheter att erhålla uppgifter om den avlidnas tillgångar i utlandet. Under 2006 hade Skatteverket och boutredningsmannen regelbundna kontakter. Kontakterna har från Skatteverkets sida dokumenterats genom anteckningar i arvskattesystemet.

text: Den 1 november 2006 övertog Skatteverkets östra region ärendet. En första kontakt mellan regionens handläggare och boutredningsmannen togs den 27 samma månad, varvid handläggaren efterlyste en bouppteckning i ärendet. Under vintern 2006/07 förekom regelbundna kontakter mellan handläggare och boutredningsmannen. Mot bakgrund av dessa kontakter och tidigare anteckningar i ärendet gjorde regionen bedömningen att boutredning pågick och att bouppteckningen kunde förväntas komma in inom kort. Den sista noterade kontakten var ett telefonsamtal den 26 januari 2007. Boutredningsmannen lovade då att återkomma i slutet av februari månad, men har inte hörts av. Den 19 juni har Skatteverket skickat en anmaning till boutredningsmannen, där denne uppmanats att ge in en bouppteckning. Sista svarsdag är utsatt till den 19 juli 2007. För att regionerna ska kunna följa upp ärenden där bouppteckningar inte kommit in skapas listor som bevakas manuellt. Listorna innehåller ärenden där fem månader eller längre tid förflutit efter sista förrättningsdag utan att bouppteckning inlämnats. I förevarande fall innebär detta att ärendet för första gången varit aktuellt för anmaning den 31 augusti 2006. Ett flertal olika handläggare och kontor har således varit inblandade i det aktuella ärendets handläggning. Detta har sin grund i den omorganisation av bouppteckningsverksamheten som genomförts inom Skatteverket. Detta kan också vara förklaringen till att den enskilde kan ha upplevt att det vid varje kontakt med verket varit olika personer som handlagt ärendet. Omorganisationen har även bidragit till att bevakningen av ärendena försvårats. Härutöver får östra regionen tillägga följande. Med beaktande av att ärendet sedan tidigare av olika anledningar dragit ut på tiden så borde regionen – när boutredningsmannen inte avhörts som utlovats – redan i början av mars månad 2007 ha agerat för att få in en bouppteckning i ärendet. Att som nu varit fallet avvakta under ytterligare drygt tre månaders tid innan en anmaning skickas ut är vid nämnda förhållanden inte godtagbart. Skatteverket, östra regionen beklagar de olägenheter som den utdragna handläggningstiden orsakat i ärendet berörda parter. Huvudkontoret har även haft tillgång till samtliga ingivna och inhämtade handlingar i ärendet hos Skatteverket samt gjorda tjänsteanteckningar. Huvudkontoret har därmed även haft tillgång till de beslut som meddelats av allmän domstol i fråga om tillsättande av boutredningsman samt förordnande av god man att öva tillsyn över den tillsatta boutredningsmannen. Det framgår av tingsrättens och hovrättens beslut att det mellan dödsbodelägarna föreligger vissa motsättningar.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 20 kap. 1 § ärvdabalken

text: (ÄB) ska bouppteckning förrättas senast tre månader efter dödsfallet om inte Skatteverket efter ansökan inom samma tid med hänsyn till boets beskaffenhet eller av annan särskild orsak förlänger tiden. Enligt

text: 20 kap 8 §

text: ÄB ska bouppteckningen ges in för registrering till Skatteverket inom en månad efter det att den upprättats. Enligt

text: 20 kap. 9 § 1 stycket

text: ÄB får Skatteverket förelägga den som är skyldig att förrätta och ge in bouppteckning att vid vite fullgöra sin skyldighet inom viss tid eller, där bouppteckning inte skett, förordna en lämplig person att föranstalta om det. Någon längsta tid för anstånd med att förrätta bouppteckning finns inte föreskriven.

text: Bedömning

text: DD avled den 2 mars 2004. För det fall att anstånd inte hade medgivits med att ge in bouppteckning skulle denna ha getts in till Skatteverket senast den 2 juli 2004. Huvudkontoret konstaterar att boutredningen till dags datum pågått i tre år och 1 månad räknat från DD:s dödsfall och i två år och 5 månader från det att Svea hovrätt beslutade att EE ska vara boutredningsman i dödsboet.

text: Som redogjorts för under ”Utredning” har det genom nio olika beslut meddelats dödsboet anstånd med att förrätta bouppteckning. Det framgår av tjänsteanteckningar och ingivna anståndsansökningar i ärendet hos Skatteverket att anstånd begärts av testamentsexekutorn, sedermera boutredningsmannen, i samtliga fall. Det senaste formella beslutet att medge anstånd med ingivande av bouppteckning meddelades den 2 februari 2006. Sedan den medgivna tiden för att förrätta bouppteckning hade gått ut den 31 mars 2006 fanns inte längre något formellt hinder mot att vid vite förelägga boutredningsmannen att inge bouppteckningen. Av utredningen framgår dock att det därefter förekommit regelbundna kontakter mellan Skatteverket och boutredningsmannen varav den senaste den 26 januari 2007. Vad som framkommit vid dessa kontakter har medfört att Skatteverket avstått från att använda sig av vite som medel för att driva in bouppteckningen. Det finns, som ovan angetts under ”rättslig reglering”, inte någon yttersta gräns för hur många anstånd med att förrätta bouppteckning som kan medges. Det förekommer att det blir nödvändigt med många, och långa, anstånd i ett ärende. De i en ansökan framförda skälen till att anstånd behövs får prövas för sig vid varje ny ansökan. Skälen för anstånd är i dessa fall inte sällan att uppgifter måste inhämtas från utlandet. Skatteverket bedömer att de skäl som åberopats av boutredningsmannen för att få ytterligare anstånd har varit godtagbara. Detta till trots ska Skatteverket verka för att bouppteckning kommer till stånd så snart som möjligt. De till buds stående medlen, förordnande av särskild bouppteckningsförrättare och föreläggande med hot om vite, kan därvid användas. Med hänsyn till att det för dödsboet redan förordnats en boutredningsman, som dessutom står under tillsyn av en advokat, är ett förordnande av särskild bouppteckningsförrättare inte ett bra alternativ. Därmed kvarstår enbart föreläggande med hot om vite.

text: Slut

text: Med beaktande av att ärendet sedan tidigare av olika anledningar dragit ut på tiden så borde regionen – när boutredningsmannen inte avhörts som utlovats – redan i början av mars månad 2007 ha efterhört anledningen till att bouppteckningen inte lämnats in. Att som nu varit fallet avvakta under ytterligare drygt tre månader innan denne anmanades är vid nämnda förhållanden inte godtagbart. En förklaring till dröjsmålet kan vara den omorganisation som Skatteverket genomfört beträffande handläggningen av bouppteckningar men denna förklaring ursäktar inte dröjsmålet. Det kan dock, med beaktande av de skäl som framförts från boutredningsmannen i dennes ansökningar om anstånd, inte uteslutas att handläggarna uppfattat ett hot om vite riktat mot boutredningsmannen som verkningslöst. – – –

text: AA och BB kommenterade remissvaret.

text: Jag har från Skatteverket fått veta följande. En bouppteckning efter DD kom in till verket den 24 september 2007. På grund av brister i bouppteckningen förelades boutredningsmannen den 24 oktober att komma in med kompletteringar. Den 21 december 2007 beslutade Skatteverket att vägra registrering av bouppteckningen. Den 4 februari 2008 sändes en ny anmaning att inkomma med bouppteckning senast den 31 mars 2008. Någon bouppteckning kom emellertid inte in den dagen. Den 4 april 2008 skickade Skatteverket ett föreläggande vid vite att inkomma med bouppteckning.

text: Bedömning

text: När det gäller frågan om anstånd med att inkomma med en bouppteckning delar jag i princip Skatteverkets uppfattning att det inte finns någon bortre gräns för hur

text: långa anstånd som kan beviljas. Det ligger emellertid i sakens natur att boutredningar inte skall ta alltför lång tid i anspråk.

text: När en fråga om anstånd har uppkommit har myndigheten att avgöra om anstånd skall medges och i så fall för hur lång tid. I sådana frågor kan olika bedömningar göras utan att någon av dem kan sägas vara felaktig i rättsligt hänseende. Jag avstår därför från att uttala mig om de anstånd som Skatteverket beviljade.

text: I ärendet har dock handläggningen – som framgår av Skatteverkets yttrande – tidvis präglats av passivitet från verkets sida, möjligen beroende på en pågående omorganisation. Detta är emellertid inte ett godtagbart skäl för passivitet i ärendehandläggningen. Något ytterligare uttalande från min sida anser jag dock inte att saken motiverar.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det jag nu har sagt.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

title: Fråga om en länsstyrelses hantering av överväganden som rör misstanke om brott

sammanfattning: Sedan JO fått kännedom om att Länsstyrelsen i Västra Götalands län inte hade gjort en åtalsanmälan i ett ärende efter en djurskyddskontroll trots att flera brister uppmärksammats beslutade hon att granska saken i ett initiativärende. Enligt länsstyrelsen hade myndigheten följt sin rutin och övervägt om en åtalsanmälan skulle göras, utan att dokumentera övervägandena. JO uttalar att det som kommit fram inte ger tillräckligt stöd för någon kritik men påtalar att det i tveksamma eller komplicerade fall kan vara lämpligt att dokumentera de överväganden som ligger bakom ett ställningstagande att inte göra en åtalsanmälan. Det kan enligt JO finnas skäl för länsstyrelsen att se över sina rutiner i detta avseende.

text: Initiativet

text: I ett klagomålsärende hos JO kom det fram uppgifter om att Länsstyrelsen i Västra Götalands län hade uppmärksammat flera brister i djurhållningen vid en djurskyddskontroll hos en djurhållare i mars 2021. Enligt länsstyrelsens kontrollrapport hade majoriteten av djuren som sågs kraftiga till mycket kraftiga gödselpansar på lår, buk, i armhålor och på benen. Vissa kor och en tjur hade även gödselbrännor. Länsstyrelsen hade inte gjort någon åtalsanmälan i ärendet.

text: Med anledning av uppgifterna beslutade jag den 23 mars 2023 att inom ramen för ett särskilt ärende inleda en utredning i saken, varvid klagomålsärendet skrevs av från vidare handläggning.

text: Utredning

text: JO uppmanade länsstyrelsen att lämna upplysningar om handläggningen av det aktuella ärendet samt beskriva följande: • Länsstyrelsens rutiner för anmälan av överträdelser av djurskyddslagstiftningen och om några förändringar gjorts efter den 1 juli 2022. • Vilka överväganden som gjordes i fråga om anmälningsskyldigheten i det aktuella ärendet.

text: • Om och i så fall hur övervägandena dokumenterades.

text: I remissvaret anförde länsstyrelsen i huvudsak följande. Det görs individuella överväganden i alla djurskyddsärenden huruvida misstanke om brott ska anmälas. Övervägandena sker i dialog mellan handläggare, samordnare för djurskydd och/eller funktionschef. I det aktuella ärendet följde länsstyrelsen denna rutin. Länsstyrelsen brukar dock inte dokumentera dialogen som sådan och ingen av de anställda som deltog i den var i tjänst vid tiden för remissvaret.

text: Länsstyrelsen bifogade den rutin för anmälan om misstanke om brott mot

text: djurskyddslagen

text: som gällde under 2021 samt en uppdaterad rutin som antogs under 2023.

text: Bedömning

text: Vid tidpunkten för djurskyddskontrollen gällde enligt

text: 8 kap. 5 § djurskyddslagen (2018:1192)

text: att kontrollmyndigheterna skulle verka för att överträdelser av lagen, föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av lagen eller de EU-bestämmelser som lagen kompletterar beivrades.

text: JO har uttalat att en bestämmelse med i stort sett samma innehåll, som fanns i den äldre

text: djurskyddslagen (1988:534)

text: , innebar en skyldighet för länsstyrelsen att anmäla till polis eller åklagare om den i sin verksamhet som kontrollmyndighet iakttagit sådant som objektivt utgör brott mot

text: djurskyddslagen

text: . Undantag ansågs möjligen kunna göras för de allra mest bagatellartade överträdelserna. (Se

text: JO 2014/15 s. 525

text: , jfr även JO 1985/86 s. 410 och 1988/89 s. 382 samt

text: prop. 2021/22:18 s. 81

text: f.) Det ansågs vidare inte ligga på länsstyrelsen att ta ställning till om de subjektiva rekvisiten för brotten var uppfyllda (se t.ex. JO 1990/91 s. 258 och 2014/15 s. 525).

text: Jag noterar att flera av de brister som beskrivs i länsstyrelsens kontrollrapport omfattas av objektiva rekvisit i enskilda bestämmelser i

text: djurskyddslagen

text: respektive de föreskrifter om nötkreaturshållning som Jordbruksverket meddelat med stöd av lagen (se

text: SJVFS 2019:18

text: ). Under förutsättning att djuren bedömdes ha utsatts för lidande skulle också bestämmelsen om djurplågeri enligt

text: 16 kap. 13 § brottsbalken

text: ha kunnat aktualiseras. Varken i kontrollrapporten eller i länsstyrelsens ärende i övrigt finns det emellertid några uppgifter om myndighetens bedömningar av de konstaterade bristerna och eventuella överträdelser. Länsstyrelsen har i remissvaret dessutom endast uppgett att den följt myndighetens då gällande rutin och övervägt om en åtalsanmälan skulle göras, men inte utvecklat detta.

text: Det som har kommit fram i länsstyrelsens rapport och i mitt ärende ger inte tillräckligt stöd för kritik för att någon åtalsanmälan inte gjordes i ärendet. Däremot vill jag påtala att det i de tveksamma eller komplicerade fallen kan vara lämpligt att dokumentera de överväganden som ligger bakom ett ställningstagande att inte göra en åtalsanmälan. Även om det inte finns någon lagstadgad skyldighet att skriftligen notera övervägandena kan en sådan

text: dokumentation underlätta vid såväl handläggarbyte som vid tillsyn och kan bidra till att undanröja varje misstanke om att anmälningsfrågan inte har hanterats objektivt och i övrigt korrekt (jfr JO 1988/89 s. 382 och 1998/99 s. 37).

text: Bestämmelsen i

text: 8 kap. 5 § djurskyddslagen

text: ändrades den 1 juli 2022 och kontrollmyndigheterna har sedan dess en utvidgad möjlighet att fokusera på enbart framåtsyftande åtgärder vid mindre allvarliga överträdelser. I de fall det har funnits i vart fall en konkret risk för lidande ska kontrollmyndigheterna dock alltid göra en åtalsanmälan. Trots att syftet med ändringen delvis var att tydliggöra tillämpningsområdet för de olika alternativen kan det inte uteslutas att även dessa regler framöver kan innebära komplicerade ställningstaganden. Det jag har framfört om betydelsen av att särskilt i vissa fall dokumentera övervägandena är därför fortsättningsvis relevant. Jag noterar att länsstyrelsen har uppdaterat sina rutiner efter lagändringarna, vilket förstås är tillfredsställande. De ger emellertid inte uttryck för att någon dokumentation i den aktuella frågan ska göras, och länsstyrelsen har bekräftat i remissvaret att den inte har som rutin att dokumentera övervägandena som sådana. Enligt min mening kan det alltså finnas skäl för länsstyrelsen att se över sina rutiner i detta avseende.

text: Vad som i övrigt förekommit i ärendet föranleder inga åtgärder eller yttranden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Ärendet har föredragits av rättssakkunniga Reb Kerstinsdotter. Byråchefen Charlotte Håkansson har deltagit i beredningen.