avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord: Utmätning Verkställighet

title: Om Kronofogdemyndighetens rutiner vid verkställighet av vitesavgöranden beslutade av förvaltningsdomstolar

sammanfattning: I det här ärendet har JO granskat Kronofogdemyndighetens hantering sedan förvaltningsrätter dömt ut viten efter ansökan från en räddningstjänst. JO behandlar skillnaderna vid verkställighet av viten som dömts ut av allmän domstol respektive allmän förvaltningsdomstol. Mot bakgrund av dessa konstaterar hon att det ligger nära till hands att anta att en förvaltningsdomstol som skickar ett meddelande till Kronofogdemyndigheten om att ett sådant avgörande har vunnit laga kraft avsett att söka indrivning även om det inte uttryckligen anges. JO har bl.a. uppmärksammat att det tycks finnas vissa tillämpningsproblem som är förknippade med hur bötes- och vitesavgöranden verkställs och anser att det kan finnas skäl att överväga om den nuvarande ordningen är den mest ändamålsenliga. Därför skickar hon en kopia av beslutet till regeringen för kännedom.

text: Anmälan

text: Som företrädare för Räddningstjänsten Syd framförde AA klagomål mot bl.a. Kronofogdemyndigheten och uppgav i den delen sammanfattningsvis följande. Räddningstjänsten Syd hade följt upp 25 av sina ärenden där olika förvaltningsdomstolar efter ansökan från räddningstjänsten dömt ut vite enligt lagen om skydd mot olyckor. Inte i något fall tycktes de utdömda vitena ha lett till betalning.

text: Tillsammans med anmälan lämnade AA in en lista över de aktuella ärendena och målnumren från förvaltningsdomstolarna.

text: Utredning

text: JO hämtade inledningsvis in dagboksblad från fyra slumpmässigt utvalda mål hos Förvaltningsrätten i Malmö. Enligt dessa hade domstolen skickat en kopia av respektive dom och uppgift om laga kraft till Kronofogdemyndigheten.

text: Därefter tog JO in muntliga upplysningar från Kronofogdemyndigheten om de fyra målen, men endast två av dem uppgavs då förekomma i myndighetens system för verkställighet.

text: Efter dessa åtgärder beslutades att utreda klagomålet mot Kronofogdemyndigheten, som anmodades att yttra sig över anmälan samt att ge en allmän beskrivning av myndighetens handläggning och rutiner i mål för domstolarnas ansökningar om verkställighet av utdömt vite.

text: Kronofogdemyndigheten yttrade sig genom rättschefen och gav även in en promemoria från rättsavdelningen. I remissvaret anfördes i huvudsak följande:

text: 2 Ärendet m.m.

text: Kronofogdens rutiner för registrering av nya verkställighetsmål beträffande utdömda viten Registreringen av nya verkställighetsmål sker centralt på myndigheten av enheten för inregistrering, medelshantering och rättelser. Registreringen av s.k. allmänna mål, till vilken kategori utdömda viten hör, sköts av särskilt utsedda handläggare på enheten. Tidigare förekom att Kronofogden uppfattade det som en begäran om indrivning och registrerade ett verkställighetsmål när en förvaltningsdomstol översände en lagakraftvunnen vitesdom till inregistreringens e-postbrevlåda. Sedan JO kritiserat Kronofogden i vissa avseenden och bl.a. framhållit att ett sådant e-postmeddelande inte bör uppfattas som en ansökan och att Kronofogden i en sådan situation bör kontrollera med domstolen vad avsikten med meddelandet är har myndigheten sett över och skärpt sina rutiner (se JO:s beslut den 26 mars 2021 med dnr 3414-2019 [rätteligen 3413-2019, JO:s anm.]). Från den 1 januari 2022 gäller följande rutin. Om en domstol begär indrivning, dvs. ansöker om verkställighet, av en dom eller ett beslut beträffande ett utdömt vite registreras ett nytt verkställighetsmål, under förutsättning att övriga förutsättningar är uppfyllda, t.ex. att avgörandet vunnit laga kraft och sökanden har s.k. saklegitimation. Den sökande domstolen behöver inte använda formuleringen att indrivning begärs men det måste framgå av e-postmeddelandet (i löptext eller ämnesraden) att detta är avsikten. Om en domstol översänder en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft utan att uttryckligen begära indrivning registrerar Kronofogden inte något verkställighetsmål. Myndigheten besvarar dock alltid e-postmeddelandet med information om att indrivning måste begäras samt frågar domstolen om indrivning begärs. Om domstolen svarar att de begär indrivning registreras ett mål. Om domstolen svarar att de inte vill begära indrivning eller inte svarar alls registreras inte något mål. Eftersom det i en sådan situation inte finns någon ansökan om verkställighet att pröva är det inte aktuell att fatta ett avvisningsbeslut. Domstolsverket har informerats om de nya rutinerna och i sin tur gått ut med information till domstolarna. Domstolsverket har även tagit fram ett formulär som domstolarna kan använda när de begär indrivning.

text: Handläggningen av de 25 angivna exemplen I en klar majoritet av de angivna exemplen har ett verkställighetsmål registrerats. Det gäller alla förutom fyra. Av de ärenden som har registrerats pågår verkställigheten alltjämt i tre mål. Resten av målen har avslutats såsom fullbetalda. I de fall ett mål har registrerats har Kronofogden mottagit domen jämte lagakraftbevis från domstolen. När det gäller domar som vunnit laga kraft efter den 1 januari 2022 har domstolen även angett att de begär indrivning. När det gäller äldre domar kan målet ha registrerats enbart utifrån att domstolen översänt domen och lagakraftbevis.

text: Avseende följande domar har Kronofogden inte registrerat något verkställighetsmål. […] Kronofogden har inte kunnat hitta några handlingar från domstolen beträffande ovan angivna domar. Vad det beror på har inte gått att utröna. Det kan således t.ex. bero på att vi inte har mottagit någon handling från domstolen eller att vi har mottagit en handling och frågat om domstolen begär indrivning men fått ett nekande svar. Med tanke på när i tiden domarna har meddelats förefaller den senare förklaringen mindre sannolik. Eventuella e-postmeddelanden i ämnet har gallrats i enlighet med myndighetens rutiner för registervård.

text: Blockering av vitesmål som betalas inom avi-tiden Sedan länge har gällt att Kronofogden fattar beslut att blockera mål avseende viten utdömda av förvaltningsdomstolar om vitet betalas inom den s.k. avitiden, dvs. den tid som löper från det att Kronofogden underrättat gäldenären om målet till dess att verkställigheten påbörjas, normalt 14 dagar. Detta sammanhänger med att något uppbördsförfarande inte finns för denna typ av fordringar och att gäldenären därmed inte, till skillnad från vad som annars gäller, har någon möjlighet att frivilligt göra rätt för sig och på så sätt undvika de negativa konsekvenser som kan uppkomma i och med att en fordran lämnas till Kronofogden för verkställighet. Endast särskilt utsedda medarbetare har tillgång till blockerade mål.

text: 3 Rättslig reglering

text: Verkställighet av viten Utdömt vite tillfaller staten (

text: 25 kap.

text: och

text: 9 §§

text: brottsbalken

text: ). Verkställigheten av böter och viten regleras i

text: bötesverkställighetslagen

text: och bötesverkställighetsförordningen (

text: 1 § tredje stycket

text: lagen om viten samt

text: 25 kap.

text: och

text: 9 §§

text: brottsbalken

text: ). Samma regler gäller för böter och viten (

text: 1 § andra stycket bötesverkställighetslagen

text: och 1 § bötesverkställighetsförordningen). Böter och viten verkställs genom antingen uppbörd eller indrivning. Regeringen bestämmer i vilken mån uppbörd ska ske (

text: 1 § första stycket bötesverkställighetslagen

text: ). Uppbörd sker genom att den dömde ges möjlighet till frivillig betalning till den uppbördsmyndighet som regeringen bestämmer (

text: 4 § bötesverkställighetslagen

text: ). Polismyndigheten är uppbördsmyndighet (3 § bötesverkställighetsförordningen). Om uppbörd inte ska ske eller om uppbörd inte lett till full betalning ska böterna eller vitet lämnas för indrivning (

text: 6 § första stycket bötesverkställighetslagen

text: ). Viten som utdömts genom allmän domstols lagakraftvunna dom eller slutliga beslut ska vara föremål för uppbörd och om inte betalning sker ska Polismyndigheten begära indrivning. (6 § första stycket bötesverkställighetsförordningen). När det gäller andra viten, dvs. sådana som utdömts av allmän domstol genom beslut under rättegång eller av förvaltningsdomstol, ska den domstol som utdömt vitet genast begära indrivning när avgörandet vunnit laga kraft (8 § första stycket bötesverkställighetsförordningen). Bestämmelser om begäran om indrivning m.m. finns i 4–9 §§ indrivningsförordningen. Vad en ansökan om verkställighet ska innehålla framgår av 5 § indrivningsförordningen.

text: Partsställningen i ett mål om verkställighet av vite Staten är att anse som sökanden i målet (

text: 1 kap. 7 § utsökningsbalken

text: ). Staten företräds som huvudregel av Kronofogden i målet. Om fråga om avvisning uppkommer eller om gäldenären framställer en invändning om hinder mot verkställighet företräds staten dock av den myndighet som begärt indrivning.

text: Överklagas ett beslut i målet samt i vissa särskilt angivna tvister företräds staten i stället av Skatteverket (

text: 2 kap. 30 § andra stycket utsökningsbalken

text: Sekretess Sekretess gäller hos Kronofogden i mål eller ärende om utsökning och indrivning för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men. Sekretessen gäller inte uppgift om förpliktelse som avses med den sökta verkställigheten i ett pågående mål, eller i ett avslutat mål, om verkställighet för någon annan förpliktelse söks inom två år eller om verkställighet tidigare sökts och uppgiften inte är äldre än två år. För att sekretessen inte ska gälla för förpliktelsen i ett allmänt mål om verkställighet där gäldenären är en fysisk person som inte är näringsidkare krävs dessutom att målet har pågått efter det att en underrättelse enligt

text: 4 kap. 12 § första stycket utsökningsbalken

text: har lämnats och gäldenären har haft tillräcklig tid att bevaka sin rätt, eller Kronofogden har bedömt att någon sådan underrättelse inte behövs enligt andra stycket i den paragrafen. (

text: 34 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: ). Uppgift i utsökningsmål som Kronofogden har beslutat att blockera med tillämpning av

text: 3 kap. 3 a § lagen (2001:184)

text: om behandling av uppgifter i Kronofogdemyndighetens verksamhet omfattas av sekretess oavsett vad som föreskrivs i

text: 34 kap.

text: och

text: 2 §§

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: 34 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen

text: ). Det är alltså fråga om s.k. absolut sekretess. Syftet med blockeringen är att förekomsten av målet över huvud taget inte ska röjas för tredje man. Om Kronofogden får en konkret fråga beträffande visst mål eller person kan myndigheten dock inte förneka att det finns uppgifter registrerade utan bör i stället upplysa att uppgifter finns men att de är blockerade och att skälet till det är att de är felaktiga eller missvisande, samt att uppgifterna skyddas av sekretess (se

text: prop. 2007/08:116 s. 22

text: 4 Kronofogdens bedömning

text: Kronofogden anser att myndigheten har rättsligt korrekta och fungerande rutiner för registrering av mål om verkställighet av viten. Med det sagt är det givetvis bekymrande att fyra av de domar som anmälaren har angett inte synes ha verkställts. Det har dock inte framkommit att det beror på bristande rutiner eller annat fel från Kronofogdens sida. Räddningstjänsten Syd är inte part i de aktuella verkställighetsmålen. Räddningstjänsten Syd har alltså inte fått och ska inte heller få några underrättelser från Kronofogden om registrering av mål, betalning eller andra handläggningsåtgärder. Av de gäldenärer som tjänstemannen vid JO ringde Kronofogdens kundservice och frågade om finns det verkställighetsmål avseende de aktuella vitena registrerade på tre av dessa. Som framgått ovan finns inget sådant mål registrerat på […]. Att tjänstemannen vid JO fick svaret att det bara fanns vitesmål registrerade avseende två av gäldenärerna beror sannolikt på att vitesmålen mot […] var blockerade. Sådana mål omfattas av absolut sekretess och ska inte röjas vid externa förfrågningar. Under 2023 har Kronofogden uppmärksammats på att vissa kammarrätter hade synpunkter på den rutin som Kronofogden sedan den 1 januari 2022 tillämpar. Med anledning av detta har myndigheten fört en dialog med berörda kammarrätter samt Domstolsverket. Dialogen med kammarrätterna har utmynnat i en överenskommelse som innebär att domstolen ska översända lagakraftvunna vitesdomar till Kronofogden samt i ämnesraden ange ”lagakraftvunnen vitesdom översändes för verkställighet”. När så sker tolkar Kronofogden det som en ansökan om verkställighet. De uppgifter som en ansökan om verkställighet ska innehålla enligt 5 § indrivnings-

text: förordningen återfinns i domen varför bedömningen görs att det beskrivna förfarandet kan godtas. Dialogen med Domstolsverket fortgår och har utmynnat i ett gemensamt arbete som undersöker möjligheten till en författningsändring innebärande att samtliga böter och viten ska vara föremål för uppbördsförfarande och att det därmed ska ankomma på uppbördsmyndigheten att begära indrivning om frivillig betalning inte erläggs. En sådan ordning har flera fördelar, bl.a. ökad enhetlighet och att gäldenärerna alltid kommer att ges en möjlighet till frivillig betalning. Den stora fördelen är dock principiell. Den nuvarande ordningen medför nämligen att domstolen i vissa situationer kan komma att företräda staten såsom sökanden i verkställighetsmålet, vilket framstår som systematiskt tveksamt. AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Kronofogdemyndigheten har redogjort för den centrala rättsliga regleringen. Jag hänvisar dit.

text: Kronofogdemyndighetens hantering av de mål som anmälan rör I det här ärendet har min avsikt varit att granska Kronofogdemyndighetens hantering sedan förvaltningsdomstolar har dömt ut viten efter ansökan från Räddningstjänsten Syd. Det kan först uppmärksammas att Kronofogdemyndigheten inte har kunnat fastställa skälen till varför fyra av räddningstjänstens ärenden inte förekommer i myndighetens system för verkställighet. Enligt min mening framstår det inte som meningsfullt att vidta ytterligare åtgärder för att utreda frågan. Det som kommit fram i övrigt om handläggningen av de ärenden som omfattas av JO-anmälan ger inte anledning till kritik. Jag nöjer mig med dessa konstateranden och lämnar inte några ytterligare kommentarer i den delen.

text: Jag har förståelse för att räddningstjänsten kan ha ett intresse att följa upp indrivningen av de viten som myndigheten ansökt om i sin verksamhet. De närmare kontakterna mellan Kronofogdemyndigheten och Räddningstjänsten Syd har inte varit föremål för utredning, men det kan noteras att räddningstjänsten efter kontakter med bl.a. Kronofogdemyndigheten fått den felaktiga uppfattningen att de utdömda vitena inte i något fall har lett till betalning. Som framgår av remissvaret är Räddningstjänsten Syd inte part i mål om verkställighet och har därmed inte någon särskild insynsrätt. Med anledning av det som framkommit vill jag emellertid påtala vikten av att en myndighet gör en omsorgsfull prövning av en annan myndighets begäran att få del av uppgifter (se

text: 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400] och

text: HFD 2021 ref. 10

text: ). Eftersom de muntliga upplysningar som JO:s medarbetare fick i den första kontakten med Kronofogdemyndigheten visade sig vara ofullständiga vill jag i anslutning till detta också påminna om att sekretessbestämmelser i vanlig lag inte är tillämpliga mot Riksdagens ombudsmän (se

text: 13 kap. 6 § andra stycket regeringsformen

text: Kronofogdemyndighetens rutiner vid verkställighet av vitesavgöranden Myndigheten har i sitt remissvar beskrivit att den med anledning av mitt beslut den 26 mars 2021, dnr 3413-2019, har ändrat sina rutiner när en allmän förvaltningsdomstol skickar en lagakraftvunnen vitesdom till Kronofogdemyndigheten. Jag vill därför ta upp något om skillnaderna vad gäller verkställighet av viten som dömts ut av allmän domstol respektive allmän förvaltningsdomstol.

text: I det tidigare ärendet hade en allmän domstol (tingsrätt) i ett e-postmeddelande skickat ett lagakraftvunnet vitesavgörande till Kronofogdemyndigheten. Myndigheten tolkade meddelandet som en ansökan om verkställighet, registrerade ett utsökningsmål och genomförde sedermera en utmätning. I beslutet konstaterade jag att handläggningen brustit i flera avseenden och att det främst tycktes ha berott på att det inledningsvis inte hade gjorts nödvändiga kontroller. Förutom att det aktuella e-postmeddelandet var mycket kortfattat var det frågan om ett sådant vite som omfattas av uppbördsförfarande och där det är Polismyndigheten som ska begära indrivning vid utebliven betalning. Tingsrätten hade alltså inte rätt att begära indrivning av vitet eftersom den saknade saklegitimation. Mot denna bakgrund framhöll jag vikten av att säkerställa att de formella förutsättningarna är uppfyllda innan handläggningen av ett mål eller ärende går vidare.

text: Viten beslutade av en allmän förvaltningsdomstol ska däremot genast drivas in av domstolen när avgörandet vunnit laga kraft (se 8 § bötesverkställighetsförordningen [1979:197]). För sådana viten saknas ett uppbördsförfarande. Förvaltningsdomstolarna har alltså alltid saklegitimation att begära indrivning. Det ligger därför nära till hands att anta att en förvaltningsdomstol som skickar ett meddelande om att ett sådant avgörande vunnit laga kraft avsett att söka indrivning även om det inte uttryckligen anges. Om Kronofogdemyndigheten bedömer att ett meddelande från en allmän förvaltningsdomstol är så pass otydligt att det finns behov av att kontrollera avsikten kan det därför övervägas om det i det enskilda fallet räcker att ställa en enstaka kontrollfråga. Jag utgår från att Kronofogdemyndigheten har rutiner för att följa upp och hantera kontrollmeddelanden som inte besvaras.

text: Avslutande uttalanden Min tillsyn tyder på att det finns vissa tillämpningsproblem som är förknippade med att bötes- och vitesavgöranden verkställs på olika sätt. De bakomliggande förklaringarna till de skillnader som finns i förfarandet är inte uppenbara och enligt min mening går det att ifrågasätta om den nuvarande ordningen är den mest ändamålsenliga. Jag noterar att det i remissvaret framkommer att såväl Kronofogdemyndigheten som domstolar uttryckt att det kan finnas principiella skäl att utvidga uppbördssystemet till att gälla böter och alla slags viten utdömda av domstolar lika. Jag har inte tillräckligt underlag att i enlighet med

text: 13 § lagen (2023:449)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän (JO) väcka

text: frågan om författningsändring men finner anledning att skicka en kopia av detta beslut till regeringen för kännedom. Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift. Rättssakkunniga Reb Kerstinsdotter har föredragit ärendet och byråchefen Johan Thorblad har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

publisher: Justitieombudsmannen

title: Arbetsförmedlingen får kritik bl.a. för att inte ha övervägt behövliga åtgärder för att uppfylla sin service- och utredningsskyldighet i ett ärende som gäller en person med funktionsnedsättning

org: jo

sammanfattning: En kvinna anmälde sig som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen i mars 2022. Redan vid inskrivningen antecknades att hon hade en synnedsättning som gjorde att hon behövde mycket stöd för att kunna finna, få och behålla en anställning. Vidare antecknades att det fanns registrerade medicinska underlag. Trots att kvinnan kontaktade myndigheten vid flera tillfällen för att påtala sitt behov av hjälp och stöd vidtogs inga konkreta åtgärder i ärendet. Först i november 2022 fick hon komma på ett möte och en funktionsnedsättningskod registrerades. I januari 2023 togs koden bort trots att det sannolikt fanns tillräckliga medicinska underlag. Det dröjde sedan till november 2023 innan kvinnan fick komma på ett möte med en synspecialist och bedömningen gjordes att det fanns underlag för en ny registrering. JO konstaterar att kvinnan stått utan hjälp och stöd under alldeles för lång tid och uttalar att Arbetsförmedlingen redan i samband med inskrivningen och löpande under handläggningstiden, borde ha övervägt vilka åtgärder myndigheten behövde vidta för att uppfylla sin service- och utredningsskyldighet. Arbetsförmedlingen fattade också en rad sanktionsbeslut eftersom kvinnan inte hade lämnat in sina aktivitetsrapporter till myndigheten. JO uttalar att Arbetsförmedlingen givet vetskapen om funktionsnedsättningen, redan vid inskrivningen borde ha informerat henne om möjligheten att aktivitetsrapportera muntligt. Enligt JO bör Arbetsförmedlingen i regel överväga att ta kontakt med en arbetssökande som inte rapporterat i tid, vilket inte skedde i detta fall. JO kritiserar Arbetsförmedlingen för bristerna i handläggningen.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO klagade AA på Arbetsförmedlingen och framförde bl.a. följande. Hon har en synnedsättning och behöver särskilt stöd med att söka arbete. Hon blev felaktigt behandlad från första början och gick miste om tid, ersättning och den behovsanpassning som hon hade rätt till.

type: stycke

text: Utredning

text: JO hämtade in handlingar i AA:s ärende. Därefter begärde JO att Arbetsförmedlingen skulle yttra sig över det som framförts i anmälan och som

text: avsåg tidsperioden från när AA skrevs in i jobb- och utvecklingsgarantin den 23 mars 2022 och framåt. Arbetsförmedlingen skulle också besvara ett antal frågor.

text: I yttrandet uppgav Arbetsförmedlingen bl.a. att handläggningen hade brustit i förhållande till

text: och

text: 9 §§

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL.

text: AA kommenterade yttrandet och uppgav att hon begärde skadestånd.

text: Inriktningen på min granskning

text: Jag har valt att inrikta min granskning främst på frågan om myndigheten har uppfyllt kraven på service- och utredningsskyldighet under utredningen av AA:s funktionsnedsättning. Utredningen har därmed inte omfattat alla de synpunkter på Arbetsförmedlingens handläggning som förts fram inom ramen för detta ärende.

text: Rättslig reglering

text: En myndighet ska se till att kontakterna med enskilda blir smidiga och enkla. Myndigheten ska lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen. Hjälpen ska ges i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Den ska ges utan onödigt dröjsmål. (

text: 6 §

text: FL.)

text: En förutsättning för att en myndighet ska kunna uppfylla sin serviceskyldighet enligt

text: 6 §

text: FL är att den i enlighet med 7 § är tillgänglig för allmänheten och att det går att nå myndigheten. Kontaktförsök från enskilda ska besvaras så snart det är möjligt. Det gäller kontakter såväl per telefon som per e-post eller brev.

text: Det följer av

text: 9 § första stycket

text: FL att ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts.

text: Enligt

text: 23 §

text: FL ska en myndighet se till att ett ärende blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver.

text: Vidare regleras myndigheternas dokumentationsskyldighet i

text: 27 §

text: FL. En myndighet som får uppgifter på något annat sätt än genom en handling ska snarast dokumentera dem, om de kan ha betydelse för ett beslut i ärendet. Det ska framgå av dokumentationen när den har gjorts och av vem.

text: Bedömning

text: Hjälp till personer med funktionsnedsättning Arbetsförmedlingen kommer dagligen i kontakt med människor med olika förmågor. Handläggningen av ett ärende kan därför behöva anpassas efter den enskildes individuella behov och förutsättningar. Det gäller inte minst i uppdraget att förbättra arbetsmarknadssituationen för funktionsnedsatta med nedsatt arbetsförmåga.

text: Personer med funktionsnedsättning kan ha särskilda svårigheter både med att söka arbete och att bevaka sina intressen hos Arbetsförmedlingen. Det kan exempelvis gälla svårigheter med att hålla kontakt med myndigheten, att besvara frågor, att skaffa fram och skicka in rätt handlingar eller på annat sätt driva sitt ärende framåt. Myndigheten kan därför behöva anpassa sitt bemötande och sina hjälpinsatser enligt

text: 6 §

text: FL till den enskildes förmåga och förutsättningar. Det kan innebära att Arbetsförmedlingen har en längre gående serviceskyldighet i förhållande till personer med funktionsnedsättning. Den utredningsskyldighet som myndigheten har enligt

text: 23 §

text: FL kan också behöva vara mer omfattande när den enskildes förmåga att bevaka sina intressen är begränsad i något avseende. Om den enskilde t.ex. har svårigheter att ta egna initiativ är det särskilt viktigt att myndigheten är aktiv i sin handläggning. Utredning och bedömning av funktionsnedsättningen och på vilket sätt den påverkar den enskildes möjligheter att söka och få arbete, behöver genomföras så snart som möjligt efter att han eller hon skrivit in sig hos myndigheten.

text: Jag har tidigare riktat kritik mot Arbetsförmedlingen för passiv och bristfällig handläggning i ärenden som gällt personer med funktionsnedsättningar (se JO:s två beslut den 8 juni 2023, dnr 3476-2022 och 5394-2022). Utredningen av AA:s funktionsnedsättning Av utredningen framgår att AA anmälde sig som arbetssökande den 23 mars 2022. Samma dag beslutade Arbetsförmedlingen att hon skulle återinträda i det arbetsmarknadspolitiska programmet jobbgarantin för ungdomar och upprättade en handlingsplan. Det antecknades att AA hade en synnedsättning som gjorde att hon behövde mycket stöd för att kunna finna, få och behålla en anställning. Vidare antecknades att det fanns registrerade medicinska underlag. AA kontaktade Arbetsförmedlingen vid ett antal tillfällen under hösten 2022 för att påtala sitt behov av hjälp och stöd. Den första konkreta åtgärden i AA:s ärende vidtogs emellertid först den 28 november 2022 då ett möte hölls angående inskrivning i jobb- och utvecklingsgarantin. Det dröjde alltså åtta månader innan Arbetsförmedlingen agerade i ärendet, trots att myndigheten redan vid inskrivningen kände till att AA hade en funktionsnedsättning och ett stort behov av hjälp och stöd i sitt arbetssökande.

text: I samband med mötet i november 2022 registrerades bl.a. en funktionsnedsättningskod för synnedsättning i systemstödet. Koden avregistrerades senare i januari 2023 eftersom Arbetsförmedlingen ansåg att det saknades medicinskt underlag. Myndigheten skickade en begäran om ett medicinskt utlåtande till AA och en förfrågan gällande medicinskt underlag till en vårdgivare. Den första åtgärden som därefter vidtogs med anledning av AA:s funktionsnedsättning var ett fördjupat planeringssamtal i augusti 2023. I november 2023 fick AA träffa en synspecialist och bedömningen gjordes att det fanns underlag för att registrera funktionsnedsättningskoden på nytt.

text: Jag konstaterar att AA stått utan hjälp och stöd från Arbetsförmedlingen under alldeles för lång tid. Myndigheten borde i samband med att AA anmälde sig som arbetssökande och löpande under handläggningstiden ha övervägt vilka åtgärder som var nödvändiga för att myndigheten skulle uppfylla sin serviceoch utredningsskyldighet. Det är naturligtvis helt oacceptabelt att myndigheten förhöll sig så passiv som den gjorde. Särskilt anmärkningsvärt är att AA vid flera tillfällen under hösten 2022 kontaktade myndigheten för att påtala sitt behov av hjälp och stöd utan att det föranledde några överväganden eller konkreta åtgärder.

text: Jag vill också särskilt uppmärksamma bristen på aktivitet från myndighetens sida efter att koden för synnedsättning togs bort i januari 2023. När AA fick koden registrerad i november 2022 hade hon redan fått vänta en lång tid på stödinsatser. När bedömningen av det medicinska underlaget ändrades borde Arbetsförmedlingen ha varit särskilt mån om en skyndsam hantering. Istället fick AA vänta i ytterligare tio månader på att få träffa en synspecialist. Enligt Arbetsförmedlingen var dessutom underlaget sannolikt tillräckligt vid tidpunkten då koden togs bort, vilket i sådant fall innebär att AA:s väntan på hjälp och stöd fördröjts i onödan. Det är fråga om allvarliga brister i handläggningen och jag är mycket kritisk till hur Arbetsförmedlingen har hanterat AA:s ärende. Aktivitetsrapportering Den som är arbetslös ska regelbundet i en aktivitetsrapport redovisa vilka åtgärder han eller hon har vidtagit för att ta sig ur sin arbetslöshet (6 a § förordningen [2000:628] om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten). En deltagare i ett arbetsmarknadspolitiskt program som under programtid utan godtagbart skäl inte har lämnat en aktivitetsrapport inom utsatt tid ska meddelas en varning eller stängas av från rätten till ersättning. (6 kap. 2 § förordningen [2017:819] om ersättning till deltagare i arbetsmarknadspolitiska insatser.)

text: Av utredningen framgår att Arbetsförmedlingen fattade en rad beslut om sanktioner på grund av att AA inte hade lämnat in aktivitetsrapporter, däribland beslut om att under viss tid stänga av henne från rätten till ersättning. Samtidigt finns det enligt Arbetsförmedlingen inte någon dokumentation som ger stöd för att AA informerats om hur hon kunde aktivitetsrapportera.

text: Givet den information som fanns om AA:s funktionsnedsättning borde Arbetsförmedlingen självfallet ha informerat henne om möjligheten att lämna in muntliga aktivitetsrapporter redan då hon anmälde sig som arbetssökande. AA informerades istället om den möjligheten först i december 2022 efter att hon själv kontaktat myndigheten och frågat om hon kunde lämna in aktivitetsrapporter på ett annat sätt. För mig framstår det som i vart fall sannolikt att Arbetsförmedlingen inte hade behövt meddela lika många sanktionsbeslut om AA redan inledningsvis hade fått information om olika sätt att aktivitetsrapportera.

text: Jag kan vidare konstatera att Arbetsförmedlingen inte vid något tillfälle kontaktade AA i anledning av att hon inte lämnade in sina aktivitetsrapporter. En myndighet bör agera med utgångspunkten att enskilda själva ska kunna ta tillvara sina rättigheter. Enligt min mening bör Arbetsförmedlingen därför i regel överväga att ta kontakt med en arbetssökande som inte rapporterat i tid. Så borde ha gjorts i AA:s fall, särskilt mot bakgrund av den information som fanns antecknad i ärendet om hennes behov av hjälp och stöd. Det är en brist i handläggningen att så inte har skett.

text: Dokumentation Av utredningen framgår att det helt saknas dokumentation från det planeringssamtal med AA som enligt Arbetsförmedlingens uppfattning ägt rum den 31 mars 2022. Jag kan inte se att det saknades skäl för Arbetsförmedlingen att dokumentera mötet.

text: Avslutande synpunkter De brister som jag påtalat ovan medför att Arbetsförmedlingen förtjänar kritik för sin handläggning av AA:s ärende. Jag kommer framöver att vara särskilt uppmärksam på klagomål som avser Arbetsförmedlingens handläggning av ärenden som gäller personer med funktionsnedsättningar.

text: Riksrevisionen genomför just nu en granskning av nio myndigheters särskilda ansvar inom funktionshinderspolitiken, däribland Arbetsförmedlingen. Mot bakgrund av vad min utredning har visat anser jag att det finns anledning att skicka en kopia av beslutet till Riksrevisionen.

text: Slutligen vill jag upplysningsvis nämna att JO inte är behörig att pröva frågor om skadestånd.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Isabella Bjurling Willis har föredragit ärendet och byråchefen Anneli Svensson har deltagit i beredningen.

type: avgorande


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord: Barn/ungdom Dokumentation Häkte Underrättelse

title: Kritik mot Kriminalvården, Transporttjänsten, för att en underårig, som var omhändertagen enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, tvingades övernatta i häkte i samband med transport till en domstolsförhandling

sammanfattning: En person som var omhändertagen enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) transporterades av Kriminalvårdens transporttjänst från ett ungdomshem utanför Enköping till Värmlands tingsrätt i Karlstad och tillbaka. Transporten tog två dygn i anspråk och medförde två övernattningar i häkte för den unge. Kriminalvården kritiseras för det sätt på vilket transporten planerades och genomfördes.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 28 december 2012, klagade AA på behandlingen av hennes son BB. Hon anförde därvid i huvudsak följande.

text: Den 26 december 2012 hämtades hennes son BB på ungdomshemmet Eknäs för transport till en domstolsförhandling i Karlstad, som ägde rum den 27 december 2012 kl. 11.30. Först dagen efter att BB hämtats fick hon veta att han förts till häktet Örebro för övernattning. Efter förhandlingen fördes BB till häktet Karlstad för övernattning. Han transporterades tillbaka till ungdomshemmet den 28 december 2012. Hennes son har diagnostiserats med ADD och autistiska symptom och han var vid det aktuella tillfället endast 17 år gammal. Han var omhändertagen enligt LVU (lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga, JO:s anm.) och hör inte hemma i ett häkte.

text: Utredning

text: Dokumentation gällande BB:s vistelse i häktena Örebro och Karlstad samt transporten av honom under perioden den 26-28 december 2012 begärdes in och granskades.

text: Därefter anmodades Kriminalvården att yttra sig över anmälan. I remissvaret anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom enhetschefen CC, följande. - - -

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från Kriminalvårdens transporttjänst (TPT). Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram. BB är född 1995 och var vid tillfället omhändertagen enligt lag (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och tillfälligt placerad vid Statens institutionsstyrelses behandlingshem Eknäs utanför Enköping. Polismyndighet har, sedan Statens institutionsstyrelse (jfr

text: 43 §

text: LVU) hemställt fattat beslut om att handräckning ska ske och därefter uppdragit åt Kriminalvårdens transporttjänst (TPT) att transportera BB till och från domstolsförhandling. Av handräckningsbegäran framgick att BB hade använt våld och att det förelåg en risk för avvikande. I utredningen har framkommit att BB, den 23 december 2012, transporterades mellan Eknäs behandlingshem och Karlstad tingsrätt (rätteligen Värmlands tingsrätt, JO:s anm.) under en och samma dag, för att närvara vid huvudförhandling som var utsatt till kl. 13.00. I ärendet är nu fråga om motsvarande transport som genomfördes den 27 december 2012. Huvudförhandling var utsatt i Karlstad tingsrätt (rätteligen Värmlands tingsrätt, JO:s anm.) den 27 december 2012 kl. 11.30. TPT bedömde att det var nödvändigt med övernattning under transporten och kontaktade därför behandlingshemmet för att fråga om de hade möjlighet att ordna övernattning inom den egna myndigheten. Behandlingshemmet uppgav att man saknade sådana möjligheter och lämnade istället samtycke till att övernattning skedde i Kriminalvårdens lokaler. I kontakten med behandlingshemmet framkom inte att BB hade ett vårdbehov som medförde att övernattning på häkte kunde anses vara särskilt olämplig. BB hämtades på behandlingshemmet den 26 december 2012 runt kl. 11.00 och transporterades till häktet Örebro där han övernattade. BB hämtades sedan på häktet morgonen den 27 december 2012 och kördes till Karlstad tingsrätt (rätteligen Värmlands tingsrätt, JO:s anm.) för att närvara vid huvudförhandlingen. Han transporterades cirka kl. 12.30 samma dag till häktet Karlstad för övernattning. Påföljande morgon kördes BB tillbaka till behandlingshemmet.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt

text: 6 § förordningen (2007:1172)

text: med instruktion för Kriminalvården får Kriminalvården bistå andra myndigheter med inrikes- och utrikestransporter av personer som är berövade friheten. Enligt 12 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om transportverksamheten (

text: KVFS 2012:6

text: ) (FARK Transport) får uppehåll för måltider, övernattningar eller andra avbrott i transporten med transporterade personer som har omhändertagits enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), om uppehåll inte kan förläggas till lokaler eller institutioner som är förknippade med det aktuella omhändertagandet, endast göras i häkten eller polisarrester. För den som är omhändertagen enligt LVU och är under femton år får uppehåll för övernattning förläggas till häkte eller polisarrest endast om särskilda skäl finns. Av de allmänna råden till bestämmelsen framgår att i transporttjänstens uppdrag att utföra transporter grundade på polismyndigheters beslut om handräckning enligt de i

text: 11 §

text: angivna lagarna ligger att vidmakthålla frihetsberövandet. Det är därför nödvändigt att det finns möjlighet att tillfälligt placera en sådan omhändertagen i häkte eller polisarrest. Emellertid är sådana omhändertagna personer i vissa fall frihetsberövade på grund av vårdbehov av olika slag och den omständigheten måste beaktas i samband med transportplaneringen bl.a. vad gäller lämplig plats för uppehåll under transporten. Omständigheterna kring den transporterades person kan leda till olika bedömningar av det lämpliga i att göra uppehåll med denne i häkte eller polisarrest. Sålunda kan det, t.ex. vid transporter av svårt sjuka personer eller av barn under femton år, framstå som i högsta grad olämpligt med ett sådant uppehåll. Man bör beakta längden av uppehållet samt göra en avvägning mot de transportekonomiska konsekvenser som kan uppkomma för det fall häkte eller polisarrest inte utnyttjas.

text: Det kan, med hänsyn till de bedömningar som måste göras, vara lämpligt att kontakt tas med den som har beställt handräckningen hos polisen och/eller med andra hem eller institutioner som är förknippade med det aktuella frihetsberövandet för samråd om transporten.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Det är av många skäl olämpligt att placera unga människor i häkte. Sådana placeringar bör därför ske med stor restriktivitet och endast om det föreligger tvingande skäl, t.ex. att långa avstånd framtvingar övernattning. (Jfr JO:s beslut den 26 oktober 2010 i ärende med diarienummer 4617-2009) Avståndet mellan Enköping och Karlstad är 24 mil. Med hänsyn till att huvudförhandlingen var utsatt till förmiddagen anser Kriminalvården sammanfattningsvis att övernattningen den 26 till den 27 december framstår som motiverad. BB:s ålder borde dock ha föranlett att återresan planerades in till den 27 december, särskilt med tanke på att resan veckan innan genomfördes under en och samma dag. Kriminalvården bekräftar att man som regel inte lämnar information om kommande transporter. Detta sker främst med hänsyn till säkerheten kring transporten. Avslutningsvis kan konstateras att den rättsliga regleringen kring myndigheternas möjlighet att överlämna uppdrag till Kriminalvårdens transporttjänst alltjämt är oklar och föremål för behandling, se Transporter av frihetsberövade (

text: SOU 2011:7

text: ). AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Planering och genomförande av transporten Av utredningen framgår att transporten av BB från Enköping till Karlstad och tillbaka – en resa om ungefär 480 kilometer (tur och retur) – kom att ske etappvis under två dygn och medförde att BB vistades två nätter i häkte. Vidare framgår att förhandlingen i Värmlands tingsrätt varade i ungefär en timme.

text: Det har från JO:s sida tidigare uttalats att den restriktivitet som gäller för placering av barn och unga i häkte också måste gälla tillfälliga häktesförvaringar, t.ex. i samband med en transport (se JO:s beslut den 26 oktober 2010 i ärende dnr 4617-2009). Vidare uttalade JO i samma beslut att bristen på uttryckligt lagstöd för häktesplaceringar i dessa fall är en ytterligare anledning till restriktivitet. Endast om det föreligger tvingande skäl, t.ex. att långa avstånd framtvingar övernattning, bör sådana häktesförvaringar komma ifråga.

text: Kriminalvården har i sitt yttrande anfört att avståndet mellan Enköping och Karlstad och den omständigheten att tingsrättsförhandlingen var utsatt till förmiddagen gör att övernattningen mellan den 26 och 27 december 2012 framstår som motiverad. Min uppfattning är att det var olyckligt att BB överhuvudtaget behövde vistas i häkte. Mot bakgrund av att Kriminalvården rimligen inte kunnat påverka tidpunkten för förhandlingens början finner jag dock inte skäl att kritisera Kriminalvården för att BB tvingades övernatta i häktet Örebro på vägen till förhandlingen. Som Kriminalvården anfört borde dock hänsyn till BB:s ålder ha föranlett att återresan planerades så att BB kunde återvända till ungdomshemmet efter förhandlingens slut, dvs. den 27 december 2012. Enligt min uppfattning är det inte acceptabelt att BB tvingades övernatta i häktet under natten mellan den 27 och 28

text: december 2012. Jag är mycket kritisk till att Transporttjänsten planerade transporten på detta sätt.

text: Underrättelse till närstående Enligt

text: 3 § häktesförordningen (2010:2011)

text: ska en intagen som har berövats friheten på annan grund än misstanke om brott i anslutning till att han eller hon tas in i en förvaringslokal få tillfälle att underrätta närstående om var han eller hon befinner sig, om inte särskilda skäl talar mot det. Detsamma gäller när den intagne flyttats från en förvaringslokal till en annan.

text: AA har i sin anmälan anfört att hon först dagen efter att BB hämtats från ungdomshemmet fick veta att han förts till häktet Örebro för övernattning. Kriminalvården har i sitt yttrande bekräftat att man som regel inte lämnar information om kommande transporter och att detta främst har att göra med säkerheten kring transporten. Jag har ingen invändning mot att Kriminalvården inte i normala fall informerar i förväg om en kommande transport. Som framgår av redogörelsen ovan ska dock en person som tas in i häkte få tillfälle att underrätta någon närstående om var han befinner sig, s.k. ankomstsamtal. Kriminalvården har inte redogjort för om BB getts denna möjlighet. I den dokumentation över BB:s vistelse i häktena Örebro och Karlstad som JO haft tillgång till finns det inte någon uppgift om huruvida BB tillfrågats om han ville underrätta någon närstående eller om sådan underrättelse skett. Det är naturligtvis en brist. Övrigt Av utredningen framgår att BB några dagar före den aktuella transporten också hade transporterats mellan ungdomshemmet och Värmlands tingsrätt för att närvara under en huvudförhandling, som var utsatt till kl. 13.00. Vid det tidigare tillfället hade BB – enligt Kriminalvården – transporterats fram och tillbaka under en och samma dag. Mot bakgrund av att det uppenbarligen var möjligt att planera den tidigare förhandlingen så att den inte medförde någon övernattning för BB måste man enligt min uppfattning ställa sig frågan varför så inte skedde också med den andra förhandlingen? I ärendet föreligger ingen utredning om varför förhandlingen den 27 december 2012 sattes ut till kl. 11.30. Det kan inte uteslutas att det berodde på att tingsrätten inte hade vetskap om vilka följder dess planering skulle få. Det är inte omöjligt att de två övernattningarna i häkte hade kunnat undvikas om domstolen hade uppmärksammats på detta. Det inträffade visar enligt min mening på behovet av ett nära samarbete och god kommunikation mellan domstolar, transporterande myndigheter och de institutioner som begär handräckning. Behovet av samarbete har också lyfts fram i betänkandet Transporter av frihetsberövade (

text: SOU 2011:7

text: ), s. 297 ff. Mot bakgrund av det sagda finner jag skäl att skicka en kopia av mitt beslut till Domstolsverket för kännedom.

text: Med anledning av den pågående översynen av regleringen kring transporter av frihetsberövade finner jag skäl att skicka en kopia av mitt beslut till Justitiedepartementet för kännedom.

text: Jag har i ärendet samrått med justitieombudsmannen Lilian Wiklund, som har tillsyn över bl.a. Statens institutionsstyrelse. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.


nyckelord: Ansökan Bistånd

title: Kritik mot en socialnämnd för allvarliga brister i handläggningen av en ansökan om s.k. anhörigvård

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO i december 2009, klagomål mot Social- och omsorgsnämnden i Södertälje kommun angående handläggningen av ett ärende om anhörigvård avseende hennes vuxne son, BB. Hon anförde sammanfattningsvis att de sedan de flyttade till Södertälje 2007 hade ansökt ett flertal gånger om anhörigvård/personligt utformat stöd så att BB skulle få hjälp med sin dagliga livsföring. De hade fortfarande inte fått något svar eller beslut.

text: AA framförde även liknande klagomål mot handikappomsorgen i Tyresö kommun för tiden 2003–2007.

text: AA lämnade därefter vissa upplysningar vid ett telefonsamtal med handläggaren hos JO och kompletterade även sin anmälan skriftligt.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades journalanteckningar i ärendet från myndigheten för personer med funktionsnedsättning, som är en enhet inom förvaltningen under Social- och omsorgsnämnden i Södertälje kommun. Av journalanteckningarna framgick bl.a. följande. Den 26 november 2007 inkom en skriftlig ansökan om s.k. anhörigvård för BB. Ett hembesök hos BB, som bodde hos AA, genomfördes den 8 januari 2008. Vid ett internt möte vid förvaltningen den 16 januari 2008 bestämdes att BB skulle ombes att komma in med utredning som beskrev hans funktionshinder. Efter vissa kontakter med AA fick förvaltningen under mars och april 2008 handlingar från Tyresö kommun och Försäkringskassan. De handlingarna gav vid handen att ärendet angående BB inte skulle handläggas vid myndigheten för personer med funktionsnedsättning utan vid en annan del av nämndens förvaltning, nämligen vuxenenheten, där det fanns en enhet, kallad Sydgården, som handlade ärenden för personer med den problematik som BB hade. Efter kontakt med AA skickades handlingarna i ärendet till Sydgården den 8 maj 2008.

text: Enligt en vid JO:s expedition upprättad tjänsteanteckning uppgav CC, Myndigheten för personer med funktionsnedsättning, vid ett telefonsamtal med JO:s handläggare bl.a. följande.

text: Sydgården – dit AA och hennes son hänvisades – tillhör Vuxenenheten inom socialoch omsorgsnämnden (dvs. samma nämnd inom kommunen som ”Myndigheten för personer med funktionsnedsättning” tillhör). Även vid Vuxenenheten handläggs ärenden om insatser enligt både lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, och

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Samma slags insatser kan alltså beviljas av de två olika förvaltningarna/enheterna ”Myndigheten för personer med funktionsnedsättning” respektive Vuxenenheten. Vilken enhet som, enligt nämndens rutiner, ska handlägga ett ärende beror på vem som ansöker – vilken ”personkrets” sökanden tillhör. Om en ansökan görs till ”fel” enhet hänvisas den enskilde till att själv göra en ny ansökan på den andra enheten.

text: JO anmodade nämnden att inkomma med utredning och yttrande angående handläggningen av BB:s ansökan om anhörigvård.

text: Social- och omsorgsnämnden överlämnade som sitt remissvar en tjänsteskrivelse som hade upprättats vid social- och omsorgskontoret av tf. social- och omsorgschefen DD och utredarchefen EE. Skrivelsen hade följande lydelse.

text: Utredaren har tagit del av dokumentation i ärendet inom Myndigheten för personer med funktionsnedsättning och Sydgårdens rehabiliteringsenhet (Vuxenenheten) samt intervjuat myndighetshandläggare, socialsekreterare, enhetschef samt vårdare på Sydgården. Journalanteckningarna har tidigare översänts till JO. BB inkommer 2007-11-26 skriftligen med ansökan om anhörigvård. BB vägrar dock att tala med handläggaren och först i april 2008 har tillräcklig information kunnat samlas in för att sökandes behov av insats ska kunna bedömas. Det har då framkommit att BB:s funktionsnedsättning ligger inom det fält som Vuxenenheten ansvarar för. I enlighet med den enskildes önskan översänder myndigheten 2008-05- 08 underlag för vuxenenhetens vidare handläggning. Vid tiden för överlämnandet till Sydgården var BB inlagd vid psykiatrisk klinik. Under perioden juni 2008–oktober 2009 har personal från Sydgården aktivt sökt upp och försökt förmå BB och anmälaren att inkomma med underlag för att kunna bedöma vilken insats som BB kan ha behov av. Möten har bokats in men avbokas återkommande av BB. Trots att BB inte medverkat till utredningen beslutade social- och omsorgsnämndens utskott 2010-03-08 att på socialsekreterarens förslag tidsbegränsat under ett år bevilja bistånd i form av anhörigvård enligt SoL med 10 timmar per vecka. Syftet med biståndet är att med stöd av genomförande-/arbetsplan följa upp och utröna vilket stöd som bäst tillgodoser BB:s behov.

text: Till remissvaret fogades en skrivelse som hade upprättats av CC. I den anfördes följande.

text: Sammanfattning av ärendet

text: JO har begärt social- och omsorgsnämndens utredning och yttrande angående handläggningen av ansökan om anhörigvård enligt SoL hos nämnden, från och med november 2007. Anmälaren AA anför att det aldrig har fattats något beslut angående hennes sons ansökan om anhörigvård. Utredaren vill inledningsvis upplysa JO om att det inom social- och omsorgskontoret finns två myndigheter som kan besluta om insatser enligt samma lagrum, SoL och LSS, men för olika målgrupper av funktionshindrade.

text: Utredning

text: Utredaren har tagit del av journalanteckningar för BB förda vid Myndigheten för personer med funktionsnedsättning samt intervjuat handläggaren för ärendet vid

text: myndigheten för personer med funktionsnedsättning fortsättningsvis benämnd myndigheten. Av de journalanteckningar (som myndigheten tidigare har översänt till JO) framkommer följande; BB inkommer 2007-11-26 skriftligen med ansökan om anhörigvård. BB som vägrar att tala med handläggaren har via muntligt medgivande till modern godkänt att hon får ge nödvändig information till handläggaren. Då den muntliga informationen inte bedöms styrka BB:s funktionsnedsättning, och därmed inte kan ligga till grund för myndighetens bedömning, begärs kompletteringar från den enskilde. Myndigheten begär 2008-01-21 skriftligen förtydligande kompletteringar från BB. Samtidigt översänds förslag på fullmakt så att myndigheten kan ta del av nödvändiga underlag från BB:s tidigare hemkommun. Genom telefonsamtal meddelar modern 2008-01-29 att BB vägrar att skriva under någon fullmakt. Den enskilde informeras via modern av myndigheten att han själv utformar fullmakten och dess omfattning. Fullmakten inkommer 2008-02-15. Först 2008-03-14 inkommer begärda handlingar från den tidigare hemkommunen. Under utredningens gång framkommer att det vid Försäkringskassan finns intyg som myndigheten inte tidigare tagit del av. Dessa rekvireras och inkommer 2008-04-15 till myndigheten. 2008-04-18 beslutar myndigheten att den är fel myndighet att handlägga ärendet, då BB:s funktionsnedsättning ligger inom det fält som myndigheten inom vuxenenheten inom social- och omsorgsnämnden är ansvariga för. Myndigheten informerar 2008-04-30 skriftligen den enskilde om vart denne ska vända sig med uppgift om namn på handläggare som inom vuxenenheten och Sydgården har att handlägga och fatta beslut i ansökningar om insatser för den målgrupp BB tillhör. I enlighet med den enskildes önskan översänder myndigheten 2008-05-08 underlag för vuxenenhetens vidare handläggning. 2008-11-04 avslutas ärendet hos myndigheten. Vid utredarens besök 2010-04-30 på Sydgårdens rehabiliteringsenhet (Vuxenenheten) framkommer efter samtal med socialsekreterare, enhetschef samt vårdare som alla är väl insatta i ärendet följande; Vid tiden (2008-05-08) för myndighetens överlämnande av underlag till Sydgården var BB inlagd vid psykiatrisk klinik. Inför utskrivningen etablerades i juni 2008 kontakt från sjukhuset med Sydgården i enlighet med Södertäljemodellen, där landstingets psykiatri och kommunens socialtjänst arbetar tillsammans och med stöd av ovan nämnda underlag. Under juni månad 2008 (beslut 2008-06-04) gjordes första hembesöket av vårdare från Sydgården. Kontakt genom hembesök eller återbesök av BB själv vid Sydgården har därefter tämligen regelbundet skett månatligen med undantag för vissa uppehåll då BB inte velat ha kontakt. Under tidsperioden juni 2008 och tills det att socialsekreterare tillsammans med två personliga ombud vid hembesök 2009-10-21 uppfattar en muntlig ansökan om anhörigstöd/anhörigvård har vårdare och socialsekreterare vid Sydgården återkommande sökt motivera och stödja BB i en ansökan. Vid BB:s besök på Sydgården 2009-06-23 gör han sannolikt en ansökan men det går enligt socialsekreterare inte att avgöra om vad – ekonomiskt bistånd, anhörigvård eller annat bistånd. Under samma period, juni 2008–oktober 2009 har samma personal från Sydgården sökt förmå BB och anmälaren att inkomma med underlag för att kunna bedöma vilken insats som BB kan ha behov av. Möten har bokats in men avbokas återkommande av BB. Trots att BB inte medverkar till utredningen beslutar social- och omsorgsnämndens utskott 2010-03-08 att på socialsekreterarens förslag tidsbegränsat under ett år bevilja bistånd i form av anhörigvård enligt SoL med 10 timmar per vecka. Syftet

text: med biståndet kan sägas vara att med stöd av genomförande-/arbetsplan kunna följa upp och mer exakt utröna/utvärdera vilket stöd som bäst tillgodoser BB:s behov. AA kom in med ytterligare skrivelser samt kommenterade remissvaret.

text: I ett beslut den 17 mars 2011 anförde JO Wiklund följande.

text: Bedömning

text: JO bör, enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet, inte utreda förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden om det inte finns särskilda skäl för det. Någon utredning har därför inte genomförts angående klagomålen mot handläggningen inom Tyresö kommun.

text: I remissvaret anges att det ”inom social- och omsorgskontoret finns två myndigheter” som kan besluta om insatser enligt SoL och LSS. Jag vill redan här påtala att en korrekt beskrivning är att myndigheten för personer med funktionsnedsättning respektive vuxenenheten (Sydgården) är två olika enheter inom samma myndighet, nämligen Social- och omsorgsnämnden i Södertälje kommun. Jag kommer att återkomma till frågan om nämndens organisation nedan.

text: I november 2007 kom det till nämnden in en ansökan om s.k. anhörigvård. Enligt journalanteckningarna kom ansökan ”från BB” och även i remissvaret anges att det var BB som kom in med ansökan. AA å sin sida har i anmälan till JO formulerat det som att ”vi” (dvs. hon och sonen) hade ansökt om insatsen. Det mesta talar för att det var AA som rent praktiskt gav in ansökan. Det var dock kanske inte helt självklart vem som skulle betraktas som sökande. Mina uttalanden i det följande får ses i belysning av dessa oklarheter.

text: Det får till en början anses uppenbart att BB hade någon form av psykiskt funktionshinder. Det var svårt för förvaltningen att komma till tals med BB själv, vilket synes ha berott på hans funktionshinder. Fram t.o.m. april 2008 inriktades förvaltningens utredning på att klarlägga vilken ”diagnos” BB hade. När förvaltningen hade tagit del av handlingar från Tyresö kommun och Försäkringskassan kom det fram att BB:s ”diagnos” var sådan att ärendet borde handläggas vid vuxenenheten och inte vid myndigheten för personer med funktionsnedsättning.

text: Det framgår inte närmare hur utredningen bedrevs efter att handlingarna i ärendet i maj 2008 överlämnades till vuxenenheten (Sydgården), men uppenbarligen har förvaltningen inte kunnat bilda sig en klar uppfattning om vad BB hade ansökt om. Detta understryks bl.a. av att det i remissvaret nämns att BB vid ett besök i juni 2009, dvs. nästan två år efter att AA hade lämnat in en skriftlig ansökan till nämnden, ”sannolikt” gör en ansökan men att det ”enligt socialsekreterare inte [går] att avgöra om vad – ekonomiskt bistånd, anhörigvård eller annat bistånd”. Uppenbarligen hade nämnden vid den tidpunkten ännu inte påbörjat någon egentlig handläggning av AA:s skriftliga ansökan om ”anhörigvård”. Ett beslut om stöd till BB fattades först i mars 2010.

text: Handläggningen av ansökan om anhörigvård föranleder flera frågetecken. Jag vill här peka på några.

text: Varken vid myndigheten för personer med funktionsnedsättning eller vid vuxenenheten förefaller det ha gjorts något försök att klarlägga vad som närmare avsågs med den ansökan som AA gav in till nämnden. Enligt hennes anmälan till JO och journalanteckningarna gällde den någon form av anhörigvård. Mot den bakgrunden finner jag skäl att något utveckla vad som normalt avses med begreppet anhörigvård eller anhörigstöd.

text: Enligt

text: 5 kap. 10 §

text: SoL ska socialnämnden erbjuda stöd för att underlätta för de personer som vårdar en närstående som är långvarigt sjuk eller äldre eller som stöder en närstående som har funktionshinder. Bestämmelsen trädde i kraft den 1 juli 2009, dvs. efter att AA hade gett in ansökan till nämnden. Före den 1 juli 2009 angavs i bestämmelsen att socialnämnden genom stöd och avlösning bör underlätta för dem som vårdar närstående som är långvarigt sjuka eller äldre eller som har funktionshinder. Motsvarande gällde enligt 5 § andra stycket i den tidigare gällande

text: socialtjänstlagen (1980:620)

text: Vid tillkomsten av bestämmelsen i 1980 års socialtjänstlag anfördes i förarbetena som exempel på anhöriginsatser allt från socialt stöd, tillsyn och praktisk hjälp med hushållssysslor till mer omfattande insatser med personlig omvårdnad och uppgifter av sjukvårdskaraktär. Som exempel på insatser från samhällets sida för att stödja de anhöriga nämndes bl.a. möjligheter till avlösning från vårdsysslan, personlig kontakt med en handläggare inom socialtjänsten eller stöd i grupp för att minska den psykiska belastning som vårdåtagandet innebär eller ekonomisk ersättning till anhörigvårdaren, t.ex. i form av anställning. Bestämmelsen utformades utan närmare föreskrifter om hur stödet till anhöriga skulle utformas och det betonades att det skulle ses som en frivillig verksamhet för kommunen, som skulle ha stort inflytande över utformningen (

text: prop. 1996/97:124 s. 130

text: f. och s. 168).

text: Ändringen år 2009 av bestämmelsen i

text: 5 kap. 10 §

text: SoL syftade till att tydliggöra socialtjänstens ansvar för insatser för de personer som vårdar och stöder närstående. I propositionen anfördes bl.a. följande (

text: prop. 2008/09:82

text: s.38). Genom paragrafen förtydligas socialnämndens ansvar för att erbjuda stöd för att underlätta för de personer som vårdar en närstående som är långvarigt sjuk eller äldre eller som stödjer en person som har funktionshinder. Även om stödet till dessa personer regleras som en skyldighet för kommunen kan en person aldrig grunda en rättighet att få stöd direkt på denna bestämmelse. Sådan rätt kan dock både den person som får vård eller stöd av en närstående respektive den närstående som vårdar eller stödjer ha enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: . Såvitt framgår av utredningen var det inte helt klart vilken sorts insats som avsågs i den ansökan som AA gav in till nämnden i november 2007, t.ex. framgick inte om ansökan avsåg en insats riktad till henne eller riktad till hennes son. Det kan knappast förväntas att den enskilde i ett fall som detta har möjlighet att sätta sig in i alla de regler som gäller för socialtjänstens verksamhet och de olika stödinsatser som kommunen kan erbjuda. Det ankommer på nämnden att inom ramen för en

text: utredning klarlägga vad den enskilde ansöker om och också att vägleda sökanden i fråga om vilken hjälp som han eller hon kan ansöka om. Som framgår av det ovan anförda torde handläggningen av en framställning om ”anhörigvård” i princip alltid behöva inledas med en diskussion om både vad den enskilde syftar på och vad kommunen kan erbjuda.

text: Sammanfattningsvis vill jag alltså i denna del påtala följande. När myndigheten för personer med funktionsnedsättning överlämnade handlingarna till vuxenenheten förefaller det inte ha varit klarlagt vad AA:s ansökan i november 2007 egentligen avsåg – eller ens vem som skulle betraktas som sökande – och saken tycks inte heller ha blivit utredd när vuxenenheten tog över handläggningen.

text: Vidare är det självfallet orimligt att det dröjde till mars 2010 innan ett beslut fattades i saken. Mycket talar dessutom för att det beslut som då fattades inte föranleddes av AA:s ansökan om ”anhörigvård” i november 2007 utan av en framställning om hjälp som BB hade gjort långt senare. AA:s framställning synes således inte ha föranlett ett egentligt ställningstagande från nämndens sida.

text: Jag tvingas konstatera att det trots den av nämnden utförda utredningen finns stora oklarheter i hur nämnden har handlagt ärendet. Det är förvånande att nämnden i sitt remissyttrande inte visar någon medvetenhet om att det har förekommit allvarliga brister i handläggningen. Nämnden har således inte heller gjort någon analys av orsakerna till att det brustit.

text: För egen del skulle jag här vilja lyfta fram en faktor som verkar ha haft viss betydelse i detta fall. En nämnd har i och för sig betydande möjlighet att fritt bestämma hur arbetet ska bedrivas vid nämndens förvaltning och vilka enheter inom förvaltningen som ska handlägga olika frågor. Det är emellertid inte möjligt att låta socialtjänstens olika enheter vid förvaltningen fungera som helt självständiga myndigheter. En ansökan som kommer in till nämnden måste således behandlas även om den enskilde av misstag eller annan orsak har gett in ansökan till ”fel” enhet. Vad som har framkommit i detta fall visar att man, tvärtemot den grundläggande princip jag nu redogjort för, vid den s.k. myndigheten för personer med funktionsnedsättning ansåg att ärendet var avslutat trots att inget beslut hade fattats i ärendet. Vidare lades ansvaret för att föra över ärendet till vuxenenheten på AA och BB i stället för att man inom förvaltningen överlämnade handlingarna till rätt enhet för fortsatt handläggning. Förutom att handläggningstiden därmed rimligen har förlängts så kan det, vilket redan har framgått, ifrågasättas om detta förfarande ledde till att den ansökan som gavs in i november 2007 aldrig blev behandlad.

text: Omständigheterna är sådana att jag finner skäl att sända en kopia av detta beslut till Socialstyrelsen som ansvarar för den ordinarie tillsynen över kommunernas verksamheter enligt SoL och LSS.

text: Med den allvarliga kritik som innefattas i det ovan anförda avslutas ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Barn/ungdom
Grundläggande fri- och rättigheter

title: Kritik mot Migrationsverket som utan att ha haft fog för det beslutade om en asylsökandes ålder innan beslut i asylärendet fattades

sammanfattning: Den 7 maj 2013 ansökte AA om asyl i Sverige. Han saknade identitetshandlingar, men uppgav att han var 16 år. AA hade tidigare sökt asyl i Österrike. Efter en förfrågan från Migrationsverket accepterade Österrike att i enlighet med Dublinförordningen återta ansvaret för prövningen av AA:s asylansökan. Accepten var giltig t.o.m. den 5 december 2013. Den 3 december 2013, under ärendets handläggning, beslutade Migrationsverket att AA skulle betraktas som vuxen, vilket vid den tidpunkten var en förutsättning för att en överföring skulle kunna ske. Någon överföring genomfördes emellertid inte eftersom tidsfristen för denna löpte ut redan den 5 december 2013. JO har tidigare uttalat att utgångspunkten vid en bedömning av om en sökande är vuxen eller underårig bör vara att bedömningen ska ske i samband med att ett beslut fattas i asylärendet. Fram till dess bör den ålder som sökanden uppgett vid ansökningstillfället godtas, om det inte är alldeles uppenbart att uppgiften är felaktig. I beslutet uttalar JO att denna princip ska gälla även då en överföring enligt Dublinförordningen kan bli aktuell. Den åldersuppgift som den asylsökande har lämnat vid ansökningstillfället ska i normalfallet godtas fram till dess att Migrationsverket fattar ett beslut om överföring eller något annat slutligt beslut i ärendet. Migrationsverket kritiseras för att ha tagit ställning till AA:s ålder innan man fattade ett slutligt beslut i ärendet och för att den bedömningen getts formen av ett icke överklagbart beslut med omedelbara rättsverkningar för AA.

text: Inledning

text: Många barn kommer till Sverige för att söka asyl utan att ha föräldrar eller någon annan vårdnadshavare med sig (s.k. ensamkommande barn).

text: En asylsökande som är under 18 år har vissa rättigheter under asylprocessen, t.ex. rätt till god man, skolgång och särskilt boende. Åldern har även betydelse för hur Migrationsverket hanterar asylärendet. Om ärendet gäller någon som är under

text: 18 år, ska verkets prövning göras med beaktande av barnets bästa och med en något generösare bedömning av om det finns ömmande omständigheter än vad som gäller för vuxna. (Se

text: 1 kap.

text: och

text: 10 §§

text: och

text: 5 kap. 6 §

text: utlänningslagen

text: Den asylsökandes ålder kan också ha betydelse för vilket land som ska ansvara för prövningen av asylansökan. Regler för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvar för prövningen när en medborgare från tredjeland har sökt asyl i flera

text: medlemsstater finns i en EU-förordning, den s.k. Dublinförordningen (EU nr 604/2013, EG nr 343/2003 före den 1 januari 2014).

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade BB på Migrationsverkets hantering av ett asylärende som gällde AA. BB var tidigare god man för AA, som den 7 maj 2013 ansökt om asyl i Sverige som ensamkommande barn. BB invände bl.a. mot att Migrationsverket under handläggningens gång gjort bedömningen att AA var över 18 år. Bedömningen hade dokumenterats i en tjänsteanteckning den 3 december 2013. Tjänsteanteckningen hade sedan hanterats som ett omedelbart verkställbart beslut, vilket bl.a. ledde till att AA fick flytta från sitt boende. AA hade inte fått yttra sig över utredningen. Han hade inte heller möjlighet att få verkets bedömning prövad.

text: Utredning

text: JO hämtade in Migrationsverkets handlingar i ärendet och begärde att Migrationsverket skulle yttra sig över AA anmälan. Verket uppmanades även att redogöra för varför åldersbedömningen inte kunnat göras i samband med det slutliga beslutet. Av Migrationsverkets (generaldirektören CC) yttrande och de inhämtade handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Handläggningen av det aktuella ärendet I samband med sin asylansökan den 7 maj 2013 uppgav AA att han var 16 år. Migrationsverket registrerade honom som underårig i sitt ärendehanteringssystem. AA saknade emellertid dokument som kunde styrka hans identitet. Av den anledningen och på grund av hans utseende och beteende uppstod tveksamheter kring AA:s faktiska ålder.

text: Migrationsverkets inledande utredning visade att AA även hade ansökt om asyl i Österrike. Verket sände därför den 4 juni 2013 en begäran till Österrike om att i enlighet med Dublinförordningen återta ansvaret för AA:s asylansökan. Österrike accepterade detta. Accepten var giltig t.o.m. den 5 december 2013. Den 18 juni 2013 informerade Migrationsverket AA om att Dublinförordningen var tillämplig i hans ärende och att ärendet handlades vid en av verkets Dublinenheter.

text: Den 17 juli 2013 lämnades ärendet över från Dublinenheten till en asylprövningsenhet för åldersutredning. BB informerades den 28 november 2013 om resultatet av utredningen.

text: I en tjänsteanteckning den 3 december 2013 uttalade Migrationsverket att AA inte hade gjort sannolikt att han var underårig, och att hans födelsedatum skulle ändras. AA registrerades därefter som vuxen och ärendet återlämnades till Dublinenheten för fortsatt handläggning. Den 6 december 2013 konstaterade en beslutsfattare vid Dublinenheten att tidsfristen för en överföring till Österrike hade löpt ut och att Sverige därmed hade tagit på sig ansvaret för att pröva AA:s asylansökan.

text: BB framförde invändningar mot åldersbedömningen till Migrationsverket. Den 9 december 2013 informerade Migrationsverket honom om att AA:s asylansökan skulle prövas i Sverige och att verket skulle ta slutlig ställning i åldersfrågan vid den prövningen. BB:s synpunkter skulle då kunna beaktas.

text: Vid ett samtal hos Migrationsverket den 12 december 2013 underrättades AA och BB bl.a. om att AA måste flytta till ett annat boende till följd av åldersbedömningen.

text: Migrationsverkets bedömning av handläggningen Migrationsverket redovisade bl.a. följande om varför åldersbedömningen inte kunde göras i samband med det slutliga beslutet i AA:s ärende:

text: I det nu aktuella ärendet har sökanden anfört att han är underårig. Han har inte uppvisat några identitetshandlingar. Migrationsverket har därför med stöd av officialprincipen genomfört bland annat ett åldersorienterat samtal samt en medicinsk åldersutredning. Detta för att underlätta för sökanden att uppfylla sin bevisbörda. Ingen av dessa åtgärder eller några andra omständigheter i ärendet har dock medfört att sökanden uppfyllt sin bevisbörda. Han har således inte gjort sin uppgivna ålder sannolik. Eftersom sökanden inte har gjort sannolikt att han är underårig har Migrationsverket kommit fram till att han ska betraktas som vuxen. Detta är ett beslut som har fattats under ärendets handläggning, ett sådant beslut är enligt

text: 14 kap. 3 § utlänningslagen

text: inte överklagbart. I detta sammanhang bör det nämnas att Migrationsverkets handläggning av ärendet följer verkets rutiner som framgår av RCI 19/2012 [Rättsligt ställningstagande angående åldersbedömning] samt VCI 12/2013 (vägledning inom verksamhetsområde Asylprövning). Av RCI 19/2012 s. 2 stycke 5 framgår bland annat att vid indikationer på att överföring enligt Dublinförordningen kan komma i fråga, kan det finnas fog för att redan innan slutligt beslut ta ställning till om det sannolikt rör sig om en underårig eller vuxen asylsökande. Detta har dokumenterats genom en tjänsteanteckning i enlighet med vad som föreskrivs i VCI 12/2013. Migrationsverkets handläggning av barnärenden enligt Dublinförordningen måste även beakta EU-domstolens dom den 6 juni 2013 i mål MA, BT och DA mot Secretary of State for the Home Department (

text: mål C-648/11

text: ). Enligt domen kan en medlemsstat bli skyldig att pröva en asylansökan gjord av en minderårig även om Dublinförordningen är tillämplig. För att Migrationsverket ska kunna avgöra om Sverige ska pröva asylansökan måste beslutet avseende åldern således ske innan beslut fattas avseende tillämpligheten av Dublinförordningen. Den slutliga bedömningen av tillförlitligheten av lämnade åldersuppgifter görs i samband med att Migrationsverket avgör ärendet. Vid ett eventuellt avslag på ansökan går detta förstås att överklaga. Det bör även erinras om att åldersbedömningen har andra konsekvenser än de som avser frågan om uppehållstillstånd. Ensamkommande barn placeras på särskilda boenden, har rätt till skolgång, erhåller en god man samt har andra rättigheter och förmåner som är barnspecifika. Vid beaktande av barnets bästa måste man bland annat beakta dessa omständigheter. Det framstår som tveksamt att någon som anför att hon eller han är ett barn, men som inte förmår att uppfylla sin bevisbörda trots bistånd från Migrationsverket, god man och offentligt biträde, ska bo i ett barnboende under hela asylprocessen med andra sökande som har gjort sin ålder sannolik och således är barn. Att beakta barnets bästa och tillämpa ett barnperspektiv i dessa sammanhang innebär inte nödvändigtvis att en sökande ska förbli registrerad som barn när sökanden inte har gjort sannolikt att han är ett barn. Detta bland annat

text: eftersom ett sådant beslut innebär att man åsidosätter barnperspektivet och barnets bästa för andra barn på boendet som då ska bo med en vuxen. Sammanfattningsvis finner Migrationsverket att verkets agerande i detta ärende är förenligt med gällande rätt, verkets vägledande dokument, JO 2013/14 s. 361 (dnr 4107-2011) och särskilt med beaktande av [

text: MIG 2014:1

text: ]. I en komplettering till sitt yttrande tillade Migrationsverket i huvudsak följande. I ärenden som handläggs enligt Dublinförordningen kan den asylsökandes ålder vara helt avgörande för vilken medlemsstat som ska pröva ansökan. Det krävs därför en åldersutredning innan ett beslut i ärendet om uppehållstillstånd kan fattas. Om en åldersutredning visar att den sökande gjort sannolikt att han eller hon är underårig prövas asylansökan i Sverige. Om den asylsökande inte har gjort sannolikt att han eller hon är underårig gäller enligt Dublinförordningen i stället principen om första asylland. Att ta ställning till ålder i samband med ett beslut om uppehållstillstånd låter sig därför svårligen göras innan det står klart vilken medlemsstat som har att pröva ansökan om uppehållstillstånd. Migrationsverkets beslut om ålder kan överklagas först i samband med beslutet om överföring till första asylland.

text: I fråga om AA tillade Migrationsverket bl.a. följande. Migrationsverket begärde att Österrike skulle återta ansvaret för AA:s asylansökan och Österrike accepterade detta mot bakgrund av då gällande praxis. Det ändrade rättsläget efter EUdomstolens avgörande (

text: ) innebar att frågan om AA var underårig eller inte var avgörande för om en överföring till Österrike kunde ske. Migrationsverket tog därför ställning i åldersfrågan innan beslutet om uppehållstillstånd fattades. Det som har skett i ärendet har varit i enlighet med verkets rutiner (VCI 12/2013).

text: Rättslig reglering m.m.

text: Ansvarigt land När det gäller asylansökningar som gjorts före den 1 januari 2014 tillämpas den då gällande Dublinförordningen (EG nr 343/2003). Enligt förordningen ska en vuxen persons asylansökan i allmänhet prövas av den medlemsstat som han eller hon först reste in i (principen om första asylland). För ett ensamkommande barn gäller i stället att hans eller hennes asylansökan ska prövas av den medlemsstat där ansökan lämnades in (se kapitel III art. 6 andra stycket i Dublinförordningen).

text: Om ett ensamkommande barn har ansökt om asyl i flera medlemsstater är det den medlemsstat där den asylsökande befinner sig som är ansvarig för prövningen (se EU-domstolens avgörande den 6 juni 2013 i

text: mål C-648/11

text: I de fall Migrationsverket finner att en annan medlemsstat ska ansvara för prövningen ska verket, efter samråd med den berörda medlemsstaten, överföra den asylsökande dit. Migrationsverkets beslut om överföring är ett slutligt beslut som kan verkställas omedelbart, även om det överklagas. Verkställigheten ska ske så snart det är praktiskt möjligt och senast inom sex månader från det att den andra medlemsstaten accepterade att återta ansvaret för prövningen av sökandens rätt till asyl. Om överföringen inte görs inom denna tidsfrist övergår ansvaret för

text: prövningen till den medlemsstat där sökanden befinner sig. (Se kap. V art. 20.1 d, e och 20.2 i Dublinförordningen.)

text: Åldersbedömningar Det är den asylsökande som ska göra sin identitet och ålder sannolik. Den som uppger sig vara underårig har i den meningen bevisbördan för detta (se bl.a.

text: MIG 2014:1

text: Det finns inte någon metod med vilken det är möjligt att med säkerhet bestämma en persons ålder. Om den asylsökande saknar tillförlitliga identitetshandlingar och åldern har betydelse för Migrationsverkets handläggning måste verket göra en åldersbedömning.

text: I ett tidigare JO-beslut framhålls att det, med hänsyn till de konsekvenser en åldersbedömning får för ensamkommande asylsökande som uppger att de är underåriga, är av stor vikt att bedömningen genomförs på ett så rättssäkert sätt som möjligt. En grundläggande förutsättning är att den baseras på ett tillfredsställande beslutsunderlag. Beslutsunderlaget för en asylsökandes ålder kan förändras under ärendets gång. Utgångspunkten bör därför enligt JO vara att bedömningen av om en sökande är vuxen eller underårig ska ske i samband med att ett beslut fattas i asylärendet. Fram till dess bör den ålder som sökanden uppgett vid ansökningstillfället godtas, om det inte är alldeles uppenbart att uppgiften är felaktig. (Se JO 2013/14 s. 361, dnr

text: Migrationsverkets rättschef har i ett rättsligt ställningstagande den 5 juli 2012 om åldersbedömning (RCI 19/2012) beskrivit hur verkets personal ska förfara när det blir aktuellt att bedöma en asylsökandes ålder. Detta ersattes den 11 juni 2014 av ett nytt rättsligt ställningstagande (RCI 13/2014) med i sak samma innehåll. I ställningstagandet anges att bedömningen av om sökanden är vuxen eller underårig normalt ska ske i samband med ett beslut i asylärendet och endast manifesteras i själva beslutet. När det gäller undantag från denna huvudregel anges bl.a. följande:

text: För helt uppenbara fall, dvs. fall där var och en utan närmare överväganden klart kan se att det rör sig om en vuxen (eller i vissa fall underårig) person, kan åldern redan vid ansökningstillfället ifrågasättas. Det ska röra sig om sökande vars utseende och beteende över huvud taget inte ger något utrymme för någon annan bedömning. – – – I dessa uppenbara fall bör ställningstagandet manifesteras i en tjänsteanteckning och bedömningen om att det rör sig om en vuxen bör medföra att den sökande inte erbjuds särskilt boende, inte är berättigad till god man etc. [– – –] Vid indikationer på att överföring enligt Dublinförordningen kan komma i fråga, kan det finnas fog för att redan innan slutligt beslut ta ställning till om det sannolikt rör sig om en underårig eller vuxen asylsökande, eftersom den frågan i vissa fall kan vara helt avgörande för om begäran om återtagande eller övertagande till annan EU-stat kan ske.

text: Bedömning

text: Som framhålls i det ovan angivna JO-beslutet är det från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att en åldersbedömning görs på ett tillfredsställande beslutsunderlag, och bedömningen ska i normalfallet göras i samband med att ett beslut fattas i asylfrågan. Det är också utgångspunkten i Migrationsverkets rättsliga ställningstagande. Frågan är om det finns anledning att se annorlunda på saken i de asylärenden där Dublinförordningen är aktuell och där det slutliga beslutet alltså kan bli att en överföring ska ske.

text: Enligt Migrationsverkets uppfattning måste åldersbedömningen göras innan det slutliga beslutet fattas, eftersom åldern kan vara helt avgörande för om en överföring enligt Dublinförordningen ska ske och verkets handläggning måste anpassas efter detta.

text: Jag är införstådd med att den asylsökandes ålder har betydelse för hur ärendet ska handläggas och har inga invändningar mot att den preliminära uppfattning som åldersutredningen har lett fram till får avgöra inriktningen på Migrationsverkets handläggning fram till dess att verket beslutar i frågan om överföring. Däremot finns det enligt min mening invändningar från rättssäkerhetssynpunkt mot att hantera saken på det sätt Migrationsverket har gjort i AA:s ärende. I tjänsteanteckningen den 3 december 2013 redovisas den åldersutredning som gjorts i ärendet och det anges att verket anser att AA inte har gjort sannolikt att han är under 18 år och att man därför ändrar hans födelsedatum. I stället för en preliminär åldersbedömning för att avgöra om ärendet skulle handläggas som ett Dublinärende har bedömningen fått formen av ett icke överklagbart beslut med omedelbara rättsverkningar för AA.

text: Den ordning som Migrationsverket tillämpat innebar att AA, som fram till dess hade ansetts vara under 18 år, förlorat sin rätt till bl.a. god man, skolgång och särskilt boende under den fortsatta asylprocessen. Det är inte acceptabelt. Migrationsverket har inte heller fört fram några argument som visar varför detta skulle vara nödvändigt.

text: Min uppfattning är således att asylärenden där den sökande har uppgett att han eller hon är underårig ska behandlas på samma sätt oavsett om en överföring enligt Dublinförordningen kan bli aktuell. Den åldersuppgift som den asylsökande har lämnat vid ansökningstillfället ska i normalfallet godtas fram till dess Migrationsverket fattar beslut om en överföring eller något annat slutligt beslut i ärendet. Som framgått ovan utesluter detta inte att resultatet av en åldersutredning påverkar inriktningen på handläggningen, och att ärendet kan flyttas till en annan enhet.

text: Bedömningen av om en asylsökande är vuxen ska alltså normalt sett göras i samband med ett beslut om överföring eller med ett slutligt beslut i asylärendet och endast manifesteras i det beslutet. I de helt uppenbara fallen – som

text: Migrationsverket uttrycker saken, där var och en utan närmare överväganden kan se att det rör sig om en vuxen – får frågan hanteras på annat sätt.

text: Av utredningen i AA:s ärende framgår att det var tveksamt om hans egna åldersuppgifter stämde, men ingenting tyder på att verket skulle ha uppfattat dem som uppenbart oriktiga vid ansökningstillfället den 7 maj 2013.

text: Beslutet att AA skulle bedömas som vuxen fattades den 3 december 2013, vilket var två dagar innan fristen för överföring till Österrike löpte ut. Vid den tidpunkten måste det ha stått klart för Migrationsverket att det inte skulle vara praktiskt möjligt att överföra AA till Österrike och att hans asylansökan därför skulle komma att prövas i Sverige. Under de omständigheterna fanns det, oavsett verkets uppfattning om behovet av undantagsregler för s.k. Dublinärenden, ingen anledning att besluta om AA:s ålder under handläggningen.

text: Migrationsverket ska alltså kritiseras för att ha tagit ställning till AA:s ålder innan man fattade ett slutligt beslut i ärendet och för att man gett bedömningen av AA:s ålder formen av ett icke överklagbart beslut med omedelbara rättsverkningar för honom.

text: Jag förutsätter att Migrationsverket ser över sina riktlinjer för hur man ska förfara vid indikationer på att en överföring enligt Dublinförordningen kan komma att ske, när det blir aktuellt att bedöma en asylsökandes ålder.

text: Ärendet avslutas.