avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län och Åklagarmyndigheten, City åklagarkammare i Stockholm, för långsam handläggning av förundersökningar om våldtäkt och övergrepp i rättssak m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO i januari 2009, klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, City åklagarkammare i Stockholm, för handläggningen av en förundersökning om våldtäkt m.m. Hon var missnöjd med att utredningen dragit ut på tiden och med att det tagit lång tid innan hon fick ett målsägandebiträde. Dessutom uppgav hon att hon vid ett flertal tillfällen ringt utredaren hos polisen utan att få kontakt med honom och att hon då lämnat meddelanden på hans telefonsvarare men att han inte återkommit till henne.

text: Utredningen

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden K94898-07 och K144202-07 m.fl. samt i åklagarkammarens ärende AM-35327-07 infordrades och granskades.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar och anförde bl.a. följande.

text: City polismästardistrikts bedömning och synpunkter

text: Genom biträdande chefen för polismästardistriktet, polisöverintendent CC, har följande synpunkter lämnats. Det aktuella ärendet rör en anmälan om ett allvarligt och integritetskränkande brott. City polismästardistrikt beklagar djupt den passivitet och inaktivitet som präglat förundersökningen från Polisens sida. Det aktuella ärendet är dock inte ett ungdomsmål och avser inte heller någon person som har varit frihetsberövad. Inte heller har det varit fråga om att bevisning har kunnat gå förlorad genom att handläggningstiden blivit lång. I ärenden av nu angivet slag är skyndsamhet särskilt påkallad (Jfr

text: ÅFS 2007:05

text: ). Det finns anledning att se allvarligt på de långa perioderna av inaktivitet under utredningen. De står i direkt strid mot kraven på skyndsamhet och effektivitet för hur en förundersökning ska bedrivas. Särskilt allvarligt är också att en för-

text: undersökning om ett så allvarligt brott som våldtäkt har bedrivits så inaktivt. Flera påminnelser från förundersökningsledaren och från utredarens chefer synes inte ha hjälpt. Omständigheterna kring utredarens arbetssituation har inte heller varit sådana att det på något sätt kan förklara eller ursäkta handläggningstiden. Uppenbarligen hade ytterligare insatser av karaktären daglig uppföljning och betonande av medarbetaransvar varit motiverade. Åklagaren har det yttersta ansvaret som förundersökningsledare att driva förundersökningen framåt. Polisens utredare och dennes chefer har dock rent faktiskt ett stort inflytande över ärendets handläggning. I det aktuella ärendet är det inte uteslutet att det kan ha haft viss betydelse att den ordinarie gruppchefen var tjänstledig och att kontakterna mellan gruppchefen och åklagaren som förundersökningsledare kommit igång ordentligt först sedan den ordinarie gruppchefen återinträtt i tjänst oktober 2008 och skaffat sig en överblick över situationen på gruppen. Det framgår av handlingarna i ärendet att AA och utredaren har haft ett antal kontakter om ärendets handläggning. Med den allvarliga kritik som nu redovisats mot handläggningen vill distriktet ändå lyfta fram ett antal faktorer som belyser svårigheterna i utredningen. I sexualbrott mellan bekanta saknas det ofta bevisning. Personerna är inte sällan ensamma och utan vittnen i ett avskilt rum. Teknisk bevisning är beroende av att brottsoffret kort tid efter händelsen läkarundersöks och att spår säkras. Ärendet har varit svårutrett genom att flera personer har varit involverade i ärendet och att de alla har stått i någon slags relation till varandra. Detta har bidragit till att ytterligare anmälningar om bl.a. övergrepp i rättssak, olaga hot, förtal och ofredande m.m. har genererats. Det har i sin tur gjort att ytterligare utredningsåtgärder har fått vidtas i andra ärenden för att polisen skulle kunna skaffa sig en överblick i ärendet. – Anmälan till Stockholmspolisen gjordes lång tid efter tidpunkten för det anmälda brottet.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndigheten finner, liksom City polismästardistrikt, att myndigheten inte kan undgå kritik för den alltför långsamma handläggningen av det aktuella ärendet. Den misstänkte har tillerkänts en rätt att få sin sak prövad inom skälig tid, men även målsäganden har en rätt att få sin anmälan sakligt och professionellt utrett. Åklagaren har upprepade gånger påmint utredningsmannen och försökt få ärendet att gå framåt. Då åklagaren märkte att påstötningarna inte fick önskad effekt, borde denne även ha kontaktat chefsåklagaren, som i sin tur kunde skynda på ärendet via polisledningen. Vidare noterar polismyndigheten att målsäganden frekvent försökt få kontakt med utredningsmannen för att få underrättelse om hur utredningsarbetet fortskred. I en förundersökning gäller en myndighets serviceskyldighet enligt

text: 7 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: . Oaktat att målsäganden inte har någon insynsrätt i en förundersökning, borde utredningsmannen ha ringt upp målsäganden och berättat om utredningen i den mån det kunnat ske med hänsyn till sekretess. Polismyndigheten finner därför att myndigheten även brustit i sin serviceskyldighet gentemot målsäganden. Distriktet har uppmärksammats på de personrelaterade problemen på familjevåldsgruppen och agerat efter detta. Med hänsyn till de åtgärder som vidtagits och som kommer att vidtas vid City polismästardistrikt för att det inträffade inte ska inträffa igen, gör Polismyndigheten bedömningen att inga ytterligare åtgärder från myndighetens sida är motiverade.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande tillförordnade vice riksåklagaren DD) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från vice chefsåklagaren EE, kammaråklagaren FF, kammaråklagaren GG samt assistentåklagaren HH (upplysningarna har utelämnats).

text: DD anförde bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Av handlingarna i ärendet framgår följande. Målsäganden anmälde den 12 april 2007 hos polismyndigheten i Stockholms län att hon under natten mellan den 28 och 29 april 2006 i Idre, Älvdalens kommun, blivit utsatt för en våldtäkt. JJ pekades ut såsom gärningsman. Polismyndigheten i Stockholm höll omgående förhör med målsäganden som också begärde att målsägandebiträde skulle förordas samt att besöksförbud skulle utfärdas. Förundersökning inleddes samma dag och åklagaren KK vid Åklagarkammaren i Falun övertog därefter förundersökningsledarskapet. Målsäganden hördes den 24 april 2007 av polismyndigheten i Dalarnas län och hon upprepade då sin begäran om målsägandebiträde. Framställan om målsägandebiträde expedierades till tingsrätten den 2 maj 2007 och förordnandet inkom till åklagarkammaren den 14 maj 2007. Ansökan om besöksförbud avslogs den 14 maj 2007. Den 28 maj 2007 hämtades JJ till förhör utan föregående kallelse. Han delgavs misstanke om våldtäkt och anhölls samma dag samt försattes på fri fot den 30 maj 2007. Flera personer, bl.a. vittnena LL och MM, hördes under förundersökningen. Förundersökningen lades ned den 11 juli 2007 enligt beslut av åklagaren KK. Enligt beslutsmotiveringen gick det inte att bevisa att den eller de som varit misstänkta gjort sig skyldig till brott. Ytterligare utredning antogs inte förändra bevisläget på ett avgörande sätt. Den 31 maj 2007 gjorde målsäganden en anmälan vid Citypolisen i Stockholm av en händelse som inträffade den 29 maj 2007 vid Skanstull och som rubricerades som övergrepp i rättssak. Vid tiden för händelsen var JJ följaktligen anhållen. Målsäganden hördes vid anmälningstillfället och ansökte då återigen om besöksförbud för JJ. Vid förhöret framkom att det inträffade uppfattades som en direkt följd av målsägandens våldtäktsanmälan. Målsäganden pekade ut MM som gärnings-man till det inträffade. Polismyndigheten inledde förundersökning den 1 juni 2007 och 4 juni 2007 trädde åklagare NN in som förundersökningsledare avseende övergrepp i rättssak. Vittnesförhör hölls den 5 och 7 juni 2007. Åklagare NN lämnade den 11 juni 2007 direktiv till polisen med anledning av förundersökningen och ansökan om besöksförbud. Av direktiven framgick att MM skulle höras och delges misstanke om övergrepp i rättssak samt att JJ skulle höras angående frågan om besöksförbud. Målsäganden synes ha kontaktat polisen den 13 juni 2007 och då berättat om en händelse som inträffat föregående dag den 12 juni 2007. Även denna händelse rubricerades som övergrepp i rättssak och hade samband med hennes våldtäktsanmälan. Vid det förhör som hölls pekade hon ut OO som gärningsman angående den händelse som förhöret gällde. Den 26 juni 2007 hördes JJ angående begäran om besöksförbud. Åklagare NN beslutade den 4 juli 2007 att inte meddela besöksförbud. Hon underrättade polisen om beslutet samma dag och påminde samtidigt om de tidigare lämnade direktiven. Under september månad samma år genomfördes ytterligare tre förhör i ärendet. Det förhör med misstänkte MM som åklagaren begärt i direktiven från den 11 juni 2007 hölls dock inte. Åklagare PP, som den 1 november 2007 övertagit förundersökningsledningen, påminde den 29 februari 2008 om direktiven från den 11 juni 2007. Polismyndigheten hade då hållit ytterligare några förhör och delgivit OO misstanke om övergrepp i rättssak begånget den 12 juni 2007. Däremot hade inte de initiala direktiven föranlett någon åtgärd från polisens sida. Åklagare PP skickade den 13

text: maj 2008 en ytterligare påminnelse med begäran om att de tidigare direktiven skulle utföras. I april 2008 sökte vittnet LL på eget initiativ upp polisen för att ändra på de uppgifter hon tidigare lämnat i förundersökningen om våldtäkt där JJ varit misstänkt. Hon uppgav bl.a. att hon blivit påverkad att lämna felaktiga uppgifter vid förhöret som hölls den 29 maj 2007. Uppgifterna i det nya förhöret ledde till att förundersökningen avseende våldtäkt återupptogs efter beslut av polismyndigheten. Förundersökningen lottades den 19 maj 2008 in på City åklagarkammare i Stockholm. Åklagare FF, som i juni 2008 tagit över förundersökningen om övergrepp i rättssak, beslutade den 17 juni 2008 att överlämna förundersökningsledningen avseende våldtäkt till polismyndigheten. Under hösten 2008 skickades påminnelser om direktiven från den 11 juni 2007 till polismyndigheten den 3 september, den 5 november och den 15 december. Påminnelsen från den 5 november innehöll ett förtydligande om att misstankarna avsåg brottslighet där utredningen skulle prioriteras. Åklagaren FF hade den 24 oktober 2008 återtagit förundersökningsledarskapet avseende våldtäkt och gjorde den 4 november 2008 en framställan till tingsrätten om förordnande av målsägandebiträde. Målsägandebiträde förordnades den 5 november 2008. Med anledning av de nya uppgifter som framkommit vid förhöret i april 2008 med vittnet LL hördes MM den 9 december 2008 om händelsen i Idre den 26-27 april 2006. Förhöret omfattade inte de åtgärder som begärdes i direktivet från den 11 juni 2007. Vittnets nya uppgifter medförde även att ett nytt förhör genomfördes med JJ. Vid förhöret, som hölls den 4 februari 2009, delgavs JJ misstanke om våldtäkt. Polisen höll den 10 december 2008 ett förhör med OO som då delgavs misstanke om övergrepp i rättssak genom att den 12 juni 2007 ha konfronterat målsäganden på ett sådant sätt att denna kände sig hotad p.g.a. sin anmälan om våldtäkt. OO delgavs även misstanke om övergrepp i rättssak genom att ha påverkat vittnet LL att ljuga i polisförhör angående den anmälda våldtäkten. Polisen höll den 21 januari 2009 ett ytterligare vittnesförhör med anledning av förundersökningen om övergrepp i rättssak den 12 juni 2007. Den 20 januari 2009 övertog åklagaren PP på nytt ansvaret för samtliga ärendena. Den 9 mars 2009 kallades LL till polisen för kompletterande förhör angående sina iakttagelser av händelsen i Idre den 26-27 april 2006. Vid förhöret lämnade hon delvis andra uppgifter jämfört med vad hon tidigare uppgett. Åklagaren PP beslutade den 16 mars 2009 att lägga ned förundersökningen om våldtäkt på den grunden att det på föreliggande i utredningsmaterial inte gick att bevisa att den eller de som varit misstänkta har gjort sig skyldiga till brott. Ytterligare utredning antogs inte kunna förändra bevisläget på ett avgörande sätt. Åklagaren PP beslutade den 25 mars 2009 att lägga ned förundersökningarna om övergrepp i rättssak på samma grund.

text: Bedömning

text: Det aktuella ärendet rör flera förundersökningar som samtliga har samband med en händelse som ska ha ägt rum under april månad 2006 i Idre. Förundersökningarna har handlagts vid olika åklagarkammare och av olika åklagare. Det har inte helt gått att fastställa när berörd åklagare fått del av brottsanmälan eller målsägandens begäran om målsägandebiträde och besöksförbud. Det kan konstateras att utredningarna gällt allvarlig brottslighet där de inblandade verkar ha haft inbördes relationer som påverkat eller kunnat påverka deras uppgifter och där ett huvudvittne i våldtäktsutredningen även har ändrat sina uppgifter mellan olika förhör. Dessutom gjordes anmälan om våldtäkt nästan ett år efter det att händelsen ägt rum vilket också kan ha komplicerat utredningsläget. Av vad som framgått kan konstateras att målsäganden informerades vid anmälningstillfället om rätten till målsägandebiträde. Ett sådant biträde förordnades vid två tillfällen under förundersökningen om våldtäkt. Det första förordnandet skedde den

text: 14 maj 2007 och därmed ungefär en månad efter att förundersökningen om våldtäkt inletts. Åklagarens framställan expedierades till tingsrätten den 2 maj 2007, vilket var en vecka efter att målsäganden uppgett vem hon ville ha biträde av. Målsägandebiträdet entledigades i samband med att förundersökningen lades ned. Det finns en stark presumtion för att målsägandebiträde ska förordnas i ett mål om våldtäkt och det står klart att åklagaren har en undantagslös skyldighet att till rätten anmäla ett framställt önskemål om målsägandebiträde (se

text: JO 2004/05 s. 90

text: ). Åklagaren ska omgående vidarebefordra framställningen till rätten utan att göra någon materiell prövning av målsägandens behov av biträde. Målsäganden kan emellertid ha synpunkter på vem som ska biträda honom eller henne. Det ligger därmed i målsägandens intresse att eventuella önskemål om vem som bör förordnas klargörs innan framställningen expedieras till rätten. Det är rimligtvis så att åklagaren ansvarar för att målsäganden tillfrågas om ett sådant önskemål. Åklagaren bör därmed kunna vänta med att expediera framställningen i avvaktan på ett sådant klargörande utan att det strider mot skyndsamhetskravet. Mot bakgrund av detta och övriga omständigheter i ärendet har jag inte något att anmärka mot att målsägandens begäran om målsägandebiträde överlämnades till rätten drygt två veckor efter att hon framställt önskemål om att få sådant biträde. Målsägandens begäran om målsägandebiträde uppmärksammades inte när förundersökningen om våldtäkt åter lottades in till City åklagarkammare i Stockholm under våren 2008. Åklagaren FF, som var ansvarig åklagare, har uppgett att hon uppfattade ärendet som ett spaningsärende och inte uppmärksammade att målsäganden begärt att målsägandebiträde skulle förordnas. Åklagaren FF har vidare uppgett att hon inte torde ha haft tillgång till andra handlingar än brottsanmälan då hon beslutade att låta ärendet återgå till polismyndigheten. Av anmälan framgick inte att målsäganden önskade målsägandebiträde och inte heller om hon informerats om rätten till ett sådant biträde. En framställan om målsägandebiträde expedierades först när åklagaren FF på nytt övertog förundersökningsledningen den 24 oktober 2008. Målsägandebiträde förordnades den 5 november 2008. Målsägandens rätt till målsägandebiträde är inte beroende av om någon skäligen kan misstänkas för brottet och det saknar således betydelse om ärendet betraktas som ett spaningsärende. Det är givetvis beklagligt att åklagaren själv inte uppmärksammade att målsäganden hade möjlighet att få målsägandebiträde förordnat för sig liksom att målsäganden redan hade begärt ett sådant biträde när ärendet blev aktuellt vid åklagarkammaren under våren 2008. Mot bakgrund av vad jag tidigare anfört borde begäran om målsägandebiträde ha vidarebefordrats till rätten utan onödigt dröjsmål. Det finns dock inte något att anmärka på det sätt som åklagaren FF skötte handläggningen av målsägandebiträdesfrågan från det att hon återigen övertog ansvaret för förundersökningen i oktober 2008. Enligt de regler som gällde när polisen i maj 2008 lottade in förundersökningen om våldtäkt skulle förundersökningsledningen övertas av åklagare med hänsyn till att målsägandebiträde begärts och att någon skäligen kunde misstänkas för gärningen. Det har redan konstaterats att den förstnämnda omständigheten förelåg i nuvarande ärende. I det aktuella fallet synes åklagaren FF endast ha tagit del av anmälan när hon beslutade att ledningen av förundersökningen skulle återgå till polisen. Huruvida uppgifterna om den misstänkte i anmälan var tillräckliga för att konstatera en skälig misstanke är en bedömningsfråga som man kan ha olika uppfattningar om. Detsamma gäller om förhållandena i övrigt var sådana att åklagare borde ha inträtt som förundersökningsledare. Det är naturligtvis viktigt att åklagare vid sitt beslutsfattande tar del av allt material som finns. Av anmälan framgick att det fanns ytterligare material i ärendet i form av ett förhör med målsäganden. Detta tycks åklagaren ha förbisett. Med beaktande av all tillgänglig utredning i ärendet anser jag för egen del att åklagaren inte borde ha överlämnat till polisen att leda förundersökningen. Om åklagaren hade tagit del av detta material torde hon också ha uppmärksammat målsägandens begäran om målsägandebiträde. Förundersökningen om våldtäkt pågick under ett knappt år efter det att den återupptagits av polismyndigheten. Utredningsåtgärder har under den tid som

text: förundersökningen leddes av åklagare, vidtagits med viss kontinuitet. Det hade varit önskvärt att utredningen genomförts i en snabbare takt, både med hänsyn till brottets art liksom det förhållande att den händelse som brottsmisstankarna härrörde från låg förhållandevis långt tillbaka i tiden. Förundersökningarna gällande övergrepp i rättssak pågick under nära två år. En sådan utredningstid är i sig otillfredsställande. Det direktiv som lämnades den 11 juni 2007 och som innehöll en begäran om att MM skulle höras samt delges misstanke om övergrepp i rättssak, utfördes aldrig. De åklagare som varit förundersökningsledare har vid sex tillfällen skriftligen påmint utredande polis om att direktivet bör genomföras. Den sista påminnelsen lämnades den 15 december 2008. Påminnelserna har till stor del följt de intervall som följer av Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning av pågående förundersökningar. Det framgår emellertid att det gått dryga sju månader mellan den första påminnelsen i juli 2007 och den andra i februari 2008. Under denna period har dock utredningsåtgärder vidtagits genom att förhör hållits vid tre tillfällen i september 2007. Utredningsåtgärder har således genomförts med viss kontinuitet under 2007. Därefter framstår det som att utredningen angående övergrepp i rättssak, med undantag från åklagarens påminnelser, ”stått stilla” till och med december 2008 då ytterligare förhör hållits. Åklagaren FF, som handlade ärendena från juni 2008 till januari 2009, har i sina upplysningar pekat på att det utöver de skriftliga påminnelserna har förekommit muntliga kontakter med utredande polis i ärendet. Dessa kontakter har dock inte diarieförts, vilket i sig är en brist. Jag kan således sammanfattningsvis konstatera att handläggningen har dragit ut på tiden, men att åklagarna i allt väsentligt försökt att driva utredningarna framåt. Det har dock funnits anledning att informera åklagarkammarens ledning om det förhållandet att polisen, trots ett flertal påminnelser, inte vidtog den åtgärd som begärts i direktivet från den 11 juni 2007. Avslutningsvis kan det noteras att åklagarna PP och FF var assistentåklagare när de övertog ansvaret för ärendena och att de under förundersökningens gång deltagit i den grundläggande åklagarutbildningen. Åklagaren FF hade därtill enbart handlagt mängdbrottsärenden fram till att hon övertog den åklagarrotel där den återupptagna förundersökningen om våldtäkt lottades in. Beslutet att låta förundersökningen återgå till polis måste ha varit ett av hennes första beslut i denna typ av ärende. Det kan i detta sammanhang påpekas att assistentåklagare enligt

text: 7 § åklagarförordningen (2004:1265)

text: inte får tilldelas arbetsuppgifter som kräver särskild erfarenhet och de får inte heller tilldelas arbetsuppgifter i större omfattning än som är förenligt med den utbildning som de genomgår. Om mer krävande mål tilldelas en assistentåklagare är det särskilt viktigt att åklagaren får den handledning och det stöd som målet kan kräva.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaren.

text: Bedömning

text: Handläggningstiden En förundersökning ska enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet, se

text: 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: Av utredningen framgår att tre förundersökningar som haft samband med varandra, en rörande våldtäkt och två gällande övergrepp i rättssak, lades ned i mars 2009. Förundersökningen rörande våldtäkt hade då pågått i två perioder, april-juli 2007 och maj 2008-mars 2009, vilket innebär en sammanlagd tid av drygt ett år.

text: Förundersökningarna rörande övergrepp i rättssak hade pågått från försommaren 2007 till slutet av mars 2009, således cirka ett år och tio månader.

text: När det gäller förundersökningarna rörande övergrepp i rättssak har i och för sig några förhör verkställts under den aktuella tiden men utredningarna präglas av en passivitet som är anmärkningsvärd, bl.a. synes endast ett par förhör ha hållits efter hösten 2007 och åklagarens direktiv i juni 2007, att MM skulle delges misstanke om brott, verkställdes inte trots ett flertal påminnelser. Det förhållandet att MM hördes som vittne i december 2008 rörande misstankarna om våldtäkt utan att han då delgavs misstanke om övergrepp i rättssak visar också på brister i samordningen mellan ärendena. Inte heller förundersökningen rörande våldtäkt har, när denna väl återupptogs, bedrivits med den skyndsamhet som erfordrats.

text: Som såväl polismyndigheten som Åklagarmyndigheten angett visar också bristerna i polismyndighetens handläggning på att det är viktigt att andra åtgärder vidtas, såsom t.ex. att kammarledningen informeras, om polisen, trots ett par påminnelser, inte utför de åtgärder som begärts (jfr

text: ÅFS 2007:5

text: Sammanfattningsvis finns det således anledning att vara starkt kritisk till handläggningstiden i ärendena. Handläggningen har, trots att förundersökningarna rört sådana brott att utredningarna skulle ha prioriterats, inte bedrivits med den skyndsamhet som

text: rättegångsbalken

text: föreskriver.

text: Övriga frågor AA har också i sin anmälan uppgett hur hon vid åtskilliga tillfällen försökt att komma i kontakt med utredaren i ärendet och då lämnat meddelanden på dennes telefonsvarare. Jag instämmer i polismyndighetens uppfattning att utredningsmannen borde ha ringt upp målsäganden och informerat om utredningsläget, i den mån sekretess inte förelegat.

text: När det sedan gäller HH:s åtgärder i ärendet konstaterar jag till att börja med att hon naturligtvis inför sitt beslutsfattande skulle ha begärt in de övriga handlingar som fanns i ärendet, bl.a. det målsägandeförhör som omnämndes i anmälan. I likhet med Åklagarmyndigheten anser jag att hon inte borde ha överlämnat till polisen att leda förundersökningen. Åklagarmyndigheten har också angett att om hon hade tagit del av det redan hållna målsägandeförhöret torde hon ha uppmärksammat målsägandens begäran om att ett målsägandebiträde skulle utses. Jag kan instämma även i denna synpunkt.

text: Det har framkommit att HH när hon övertog den åklagarrotel på vilket ärendet var inlottat, inte tidigare hade ansvarat för ärenden av sådan svårighetsgrad. Som Åklagarmyndigheten anfört framgår av

text: 7 § åklagarförordningen (2004:1265)

text: att en assistentåklagare inte får tilldelas arbetsuppgifter som kräver särskild erfarenhet och inte heller tilldelas uppgifter som inte är förenliga med den utbildning som han eller hon genomgår. Det kan därför ifrågasättas om HH bort ges uppgiften att leda de, såvitt framkommit, förhållandevis komplicerade utredningarna. Jag har emellertid inte underlag för att uttala någon kritik i denna del men vill framhålla vikten av att frågor om fördelning av ärenden uppmärksammas av

text: kammarledningen och att det övergripande ansvaret för yngre åklagares handledning också givetvis ligger på kammarledningen.

text: Jag vill slutligen också erinra om att ansökningar om besöksförbud ska handläggas skyndsamhet (6 a § lagen [1988:688] om besöksförbud). I Åklagarmyndighetens föreskrifter om besöksförbud (

text: ÅFS 2005:27

text: ) anges också att beslut i fråga om besöksförbud ska meddelas inom en vecka från det att ansökan om besöksförbud kommit in till eller av annan anledning tagits upp vid en åklagarkammare, om inte särskilda skäl föreligger.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

type: avgorande


nyckelord:
Anmälningsskyldighet
Avsaknad av lagstöd
Behörighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: En överläkare får kritik för att ha tagit del av uppgifter i en journal utan att ha rätt till det och anmält till Transportstyrelsen att patienten sannolikt var medicinskt olämplig att ha körkort utan att det fanns formella förutsättningar för anmälan

org: jo

sammanfattning: En läkare som vid en genomgång av en patients journalhandlingar finner det sannolikt att patienten av medicinska skäl är olämplig att ha körkort ska om körkortsinnehavaren motsätter sig fortsatt undersökning eller utredning anmäla förhållandet till Transportstyrelsen, en s.k. utredningsanmälan. Det framgår av 10 kap. 5 § andra stycket körkortslagen. Enligt 4 kap. 1 § patientdatalagen får den som arbetar hos en vårdgivare ta del av dokumenterade uppgifter om en patient endast om han eller hon deltar i vården av patienten eller av annat skäl behöver uppgifterna för sitt arbete inom hälso- och sjukvården (s.k. inre sekretess). I det här fallet var en patient intagen för psykiatrisk tvångsvård vid Universitetssjukhuset Örebro under en period i augusti och september 2015. Sjukhuset gjorde under den tiden ingen anmälan till Transportstyrelsen om patientens lämplighet att ha körkort. Ett par månader senare fick en överläkare vid en öppenvårdsmottagning där körkortsinnehavaren var patient kännedom om att patienten arbetade som yrkeschaufför. Hon gick då igenom patientens journal och gjorde en utredningsanmälan till Transportstyrelsen. Patienten hade dessförinnan inte tillfrågats om huruvida han motsatte sig undersökning eller utredning. Läkaren deltog vid den aktuella tidpunkten inte i vården av patienten men ansåg sig behöva uppgifterna för sitt arbete inom hälso- och sjukvården, dvs. för att uppfylla sin skyldighet att göra en utredningsanmälan till Transportstyrelsen. I beslutet uttalar JO att som bestämmelsen i körkortslagen är utformad inträder en läkares skyldighet att göra en utredningsanmälan först när läkaren har undersökt patienten eller gått igenom patientens journal och därvid funnit att patienten sannolikt är medicinskt olämplig att ha körkort. Bestämmelsen ger enligt JO inte i sig någon rätt för en läkare att gå igenom en patients journal för att utreda om patienten kan vara olämplig att ha körkort. JO:s uppfattning är att läkaren i det här fallet inte hade rätt att ta del av uppgifter ur patientens journal. Läkaren gjorde vidare sin anmälan till Transportstyrelsen utan att ha kontrollerat om patienten motsatte sig undersökning eller utredning. Läkaren får kritik för den bristfälliga hanteringen.

text: 2018-12-28 474-2016

type: stycke

text: Chefsjustitieombudsmannen Elisabeth Rynning

text: En överläkare inom Region Örebro län får kritik för att hon tagit del av uppgifter i en patientjournal utan att ha rätt till det och för att hon anmält till Transportstyrelsen att patienten sannolikt var medicinskt olämplig att ha körkort utan att det fanns formella förutsättningar för en sådan anmälan

type: rubrik

text: Bakgrund

text: AA var intagen för vård enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård (

text: ), LPT, vid Universitetssjukhuset Örebro under en period i augusti och september 2015 på grund av ett maniskt skov. Under den tid som AA vårdades enligt LPT gjorde sjukhuset ingen anmälan till Transportstyrelsen om att han var medicinskt olämplig att ha körkort. Efter det att AA hade skrivits ut fortsatte han att ha viss kontakt med öppenpsykiatrin på Affektivmottagningen vid Universitetssjukhuset Örebro, där överläkaren BB är verksam. I november 2015 blev BB kontaktad av en underläkare som hade observerat att AA arbetade som chaufför i en mobil förskola. Underläkaren kände till att AA hade vårdats enligt LPT. Med anledning av den information som BB fick av underläkaren gick hon igenom AA:s journal och upprättade en anmälan till Transportstyrelsen om att AA sannolikt var olämplig att ha körkort.

text: I ett brev till Transportstyrelsen den 5 november 2015 redogjorde BB för att AA hade vårdats enligt LPT och att han hade påbörjat ett arbete som busschaufför i en mobil förskola. Samma dag skickade hon även ett brev till AA där hon informerade honom om att hon hade gjort en anmälan till Transportstyrelsen.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 21 januari 2016 klagade AA på Universitetssjukhuset Örebro, Region Örebro län. Klagomålet gällde BB:s agerande när hon anmälde honom som olämplig att ha körkort till Transportstyrelsen. Han uppgav bl.a. följande: Innan BB skickade anmälan till Transportstyrelsen blev han varken undersökt av henne eller av någon annan läkare. Han motsatte sig inte någon undersökning eller utredning. BB underrättade honom inte heller innan hon skickade anmälan till Transportstyrelsen.

text: Utredning

text: Den 10 februari 2016 hämtade en föredragande hos JO in muntliga upplysningar från överläkaren BB.

text: Genom de muntliga upplysningarna kom bl.a. följande fram:

text: AA är patient på Affektivmottagningen vid Universitetssjukhuset Örebro där hon är överläkare. Under tiden den 24 augusti 2015 till 7 september 2015 vårdades patienten på en annan avdelning inom sjukhuset enligt LPT. I början av november 2015 blev hon kontaktad av en underläkare som hade observerat att patienten arbetade som busschaufför och i arbetet körde små barn. Underläkaren kände till att patienten hade varit inlagd enligt LPT och var orolig. Själv hade hon inte deltagit i vården av patienten under den tid som han var inlagd eller tiden därefter. Däremot hade hon haft kontakt med patienten under 2012. Eftersom läkare är skyldiga att anmäla till Transportstyrelsen om en körkortsinnehavare är olämplig att ha körkort gick hon noggrant igenom patientens journaler. Hon övervägde om hon skulle göra en anmälan till Transportstyrelsen och ansåg att det var hennes skyldighet. Hon tog upp frågan

text: på en behandlingskonferens och konsulterade kollegor. Hon talade även med AA:s kontaktperson. Den 5 november 2015 upprättade hon ett brev till Transportstyrelsen. I brevet redogjorde hon för AA:s sjukdom och att patienten hade vårdats enligt LPT. Hon använde sig inte av Transportstyrelsens blankett för detta. På Transportstyrelsens webbplats står det att man gärna får använda sig av den blankett som tillhandahålls, men hon uppfattade inte att hon var skyldig att göra det. Det är riktigt, som AA har uppgett, att hon enbart grundade sin anmälan till Transportstyrelsen på en genomgång av journalanteckningarna. Hon undersökte alltså inte AA och underrättade honom inte heller om att hon avsåg att upprätta en anmälan till Transportstyrelsen. AA hade inte motsatt sig någon undersökning. Samtidigt som hon skickade brevet till Transportstyrelsen skickade hon även ett brev till AA med information om att hon hade gjort en anmälan till Transportstyrelsen.

text: Efter händelsen hade hon ett samtal med AA Enligt hennes uppfattning borde en anmälan till Transportstyrelsen ha upprättats i anslutning till att patienten vårdades enligt LPT. Att det inte skedde berodde främst på att det till stor del under den perioden var hyrläkare som arbetade. Detta har tagits upp med chefsöverläkargruppen.

text: Hon var av uppfattningen att det finns en möjlighet att välja att grunda en anmälan enbart på det som kommer fram vid en genomgång av journalanteckningarna, och att man då inte behöver träffa patienten själv. Stöd för det har hon bl.a. hämtat från Transportstyrelsens webbplats. Informationen finns under rubriken Läkares anmälningsskyldighet. Frågan har även diskuterats inom arbetslaget, och uppfattningen har varit att en anmälan kan göras efter en genomgång av enbart journalanteckningar. Hon har agerat i enlighet med de rutiner som finns.

text: Informationen på Transportstyrelsens webbplats som BB hänvisade till hade i den aktuella delen följande lydelse:

text: Anmälan när en körkortshavare motsätter sig fortsatt undersökning eller utredning

text: Om läkare vid undersökning eller genomgång av journalhandlingar finner det sannolikt att körkortshavaren av medicinska skäl är olämplig att ha körkort och personen motsätter sig fortsatt undersökning eller utredning ska läkaren anmäla detta förhållande till Transportstyrelsen. Med anledning av det som hade kommit fram i utredningen fann JO Stefan Holgersson anledning att anta att en befattningshavare som stod under hans tillsyn hade gjort sig skyldig till dataintrång enligt

text: 4 kap. 9 c § brottsbalken

text: . Han beslutade därför att inleda en förundersökning om sådant brott och gav en åklagare i uppdrag att verkställa utredningen.

text: Förhör hölls med AA enligt

text: 23 kap. 6 § rättegångsbalken

text: . Under förundersökningen tog JO även del av logglistor som visade inloggningar i AA:s journal under en viss period och vissa journalanteckningar som gällde AA.

text: Till följd av det som kom fram under förundersökningen fann JO Stefan Holgersson inte anledning att fullfölja förundersökningen. På det utredningsmaterial som fanns gick det inte att bevisa att den som hade varit misstänkt hade gjort sig skyldig till brott. Ytterligare utredning kunde inte antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt. Den 22 december 2016 beslutade därför JO Stefan Holgersson att lägga ned förundersökningen och att den fortsatta utredningen av det som AA hade anfört skulle ske inom ramen för det ursprungliga tillsynsärendet.

text: JO begärde att Regionstyrelsen i Örebro län skulle yttra sig över det som AA hade anfört i anmälan till JO. Yttrandet skulle även belysa de rättsliga förutsättningarna för att i en situation som den aktuella ta del av en patients journal.

text: I ett yttrande anförde regionstyrelsen bl.a. följande (de omnämnda bilagorna har utelämnats):

text: Yttrande

text: Enligt

text: 10 kap. 2 § körkortslagen

text: [nuvarande

text: 10 kap. 5 § körkortslagen

text: , JO:s anm.] är läkare skyldiga att anmäla körkortsinnehavare, som är medicinskt olämpliga att inneha körkort till Transportstyrelsen (anmälningsskyldigheten). En sådan anmälan kan grunda sig på genomförd läkarundersökning eller en genomgång av journaler. För anmälan baserad på genomgång av journaler, s.k. utredningsanmälan, gäller att läkaren ska finna det sannolikt att körkortsinnehavaren är medicinskt olämplig att inneha körkort samt att körkortsinnehavaren motsätter sig fortsatt undersökning eller utredning. Utredningsanmälan kan göras utan att läkaren har träffat patienten och det finns ingen skyldighet att informera patienten innan anmälan görs. Enligt 4 kap. l §

text: patientdatalagen

text: får den som arbetar hos en vårdgivare ta del av dokumenterade uppgifter om en patient endast om han eller hon deltar i vården av en patient eller av annat skäl behöver uppgifterna för sitt arbete inom hälso- och sjukvården. För verksamheten gällande riktlinjer bifogas, se bilaga l och 2.

text: Ärendet

text: Patienten har under längre tid varit patient vid affektivmottagningen. Vårdbehovet varierar över tid men har omfattat såväl sluten som öppen vård med återkommande kontakter med mottagningen. Senaste kontakt före anmälan var våren 2015. Anmälande läkare är patientansvarig läkare. Under tiden den 24 augusti 2015 till den 7 september vårdades patienten enligt lag om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Patientansvarig läkare kontaktades av en kollega som uttryckte oro över patientens lämplighet att inneha körkort. Med anledning av detta beslutade läkaren att utreda huruvida patienten var medicinsk olämplig att inneha körkort. En genomgång av patientens journaler gjordes och ärendet togs upp vid en behandlingskonferens. Läkaren gjorde sedan bedömningen att patienten sannolikt var medicinskt olämplig att inneha körkort och upprättade en anmälan till Transportstyrelsen. Anmälan skickades till Transportstyrelsen den 5 november 2015 varvid patienten också informerades.

text: Regionstyrelsens bedömning

text: Läkaren är patientansvarig läkare och hade god kännedom om patientens sjukdomsbild. Läkaren omfattas av anmälningsskyldigheten och hade att agera då hen mottog uppgifter som tydde på att patienten kunde vara medicinskt olämplig att inneha körkort. Då läkaren ansåg att uppenbara risker förelåg och att ärendet därmed var brådskande valde hen att utreda frågan genom en genomgång av patientens journaler. En förutsättning för en korrekt bedömning var att läkaren tog del av patientens journaler. Regionstyrelsen anser att läkaren, i den aktuella situationen, hade lagligt stöd för att ta del av patientens journal då hen behövde uppgifterna för sitt arbete inom hälso- och sjukvården. Då läkaren omfattas av anmälningsskyldigheten och var patientansvarig läkare kan detta närmast uttryckas som att hen hade en "skyldighet" att ta del av patientens journal i syfte att göra en korrekt bedömning i ärendet. Den anmälan som sedermera skickades till Transportstyrelsen baserades på en genomgång av journaler, en s.k. utredningsanmälan. En utredningsanmälan förutsätter att patienten motsätter sig fortsatt utredning och behandling. Då patienten informerades först när anmälan skickades till Transportstyrelsen hade patienten ingen möjlighet att framföra synpunkter eller motsätta sig fortsatt utredning eller behandling. Handläggningen av ärendet har därför varit bristfällig på så sätt att anmälan till Transportstyrelsen har gjorts trots att patienten inte har motsatt sig fortsatt undersökning eller utredning. Vissa brister i dokumentationen har identifierats då det inte går att följa ärendets gång fullt ut. Utifrån de i ärendet rådande omständigheterna, borde läkare ha upprättat en anmälan enligt

text: 10 kap. 2 § körkortslagen

text: under slutenvårdsvistelsen. Händelsen har senare behandlats i Psykiatrins ledningsgrupp, chefsöverläkargruppen samt i Psykiatrins vårdsäkerhetsråd. Dåvarande chefsöverläkare uppdrogs att ta fram ett förslag på en rutin för Område Psykiatri avseende läkares anmälningsskyldighet enligt

text: 10 kap. 2 § körkortslagen

text: . Rutinen godkändes vid Psykiatrins ledningsgrupp och trädde i kraft den 29 juli 2016, se bilaga 3. Regionen har utarbetat en övergripande riktlinje avseende vårddokumentation i syfte att tydliggöra vilken information som ska/bör ingå vid journalföring inom Region Örebro län. Riktlinjen trädde i kraft den 24 februari 2017, se bilaga 4. I verksamheten pågår ett arbete med att implementera denna riktlinje, samt att anpassa de lokala riktlinjer som finns med den övergripande. Regionstyrelsen anser att handläggningen av ärendet delvis har varit bristfällig. Verksamheter och personal som omfattas av anmälningsskyldigheten behöver ett bättre stöd i det vardagliga arbetet och i samband med handläggning av ärenden. Kunskap behöver förmedlas och rutiner förbättras. Regionstyrelsen ger därför hälso- och sjukvårdsdirektören i uppdrag att utverka och implementera riktlinjer och rutiner för läkares anmälningsskyldighet att gälla för samtliga verksamheter inom Regionen. Verksamhet och berörda befattningshavare har lämnat synpunkter.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: JO hämtade in kompletterande uppgifter per telefon från en regionjurist vid Region Örebro län. Av de muntliga upplysningarna framgick bl.a. följande:

text: Begreppet patientansvarig läkare används inte som begrepp i den nuvarande lagstiftningen på området. Av organisatoriska och praktiska skäl används dock begreppet fortfarande i sjukhusets verksamhet. Samtliga patienter som tillhör

text: den aktuella affektivmottagningen fördelas mellan överläkarna på mottagningen. Patienter som tillhör mottagningen har ofta långa behandlingstider. Den läkare som har fördelats en patient ska följa patienten över tid och har en övergripande funktion när det gäller vården om patienten. En patient kan vara aktuell på mottagningen utan att ha någon direkt kontakt med den överläkare som organisatoriskt har utsetts till patientansvarig läkare. Om det uppstår ett behov av en läkarkontakt är det dock den patientansvarige läkaren som har det övergripande ansvaret för patienten och som ska ha bäst kunskap om patienten.

text: Vid samtal med en regionjurist vid Region Örebro län den 4 september 2018 kom det fram att arbetet med att upprätta och implementera regionsövergripande riktlinjer och rutiner för läkares anmälningsskyldighet till Transportstyrelsen fortfarande pågår.

text: Rättslig reglering

text: Inom hälso- och sjukvården gäller sekretess för uppgifter om en enskilds personliga förhållanden om det inte står klart att uppgifterna kan lämnas ut utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider men (

text: 25 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL). Utgångspunkten är alltså att uppgiften omfattas av sekretess. Som huvudregel gäller sekretess även mellan myndigheter (

text: 8 kap. 1 §

text: OSL). Sekretessen hindrar dock inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning (

text: 10 kap. 28 §

text: OSL).

text: Läkare har i vissa fall en skyldighet att lämna uppgifter om en enskilds personliga förhållanden till Transportstyrelsen. Anmälan ska bl.a. göras om en läkare vid undersökning av en patient finner att han eller hon av medicinska skäl är olämplig att ha körkort (

text: 10 kap. 5 § första stycket körkortslagen

text: [1998:488]). Innan läkaren gör en anmälan ska körkortsinnehavaren informeras om det.

text: Om en läkare vid undersökning eller genomgång av journalhandlingar finner det sannolikt att körkortsinnehavaren av medicinska skäl är olämplig att ha körkort, och körkortsinnehavaren motsätter sig fortsatt undersökning eller utredning, ska läkaren anmäla förhållandet till Transportstyrelsen (

text: 10 kap. 5 § andra stycket körkortslagen

text: ). En sådan anmälan brukar kallas utredningsanmälan.

text: När en läkare har en anmälningsskyldighet till Transportstyrelsen ska uppgifterna lämnas ut till myndigheten oberoende av risken för att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne skulle lida men av utlämnandet.

text: Som framgått ska en s.k. utredningsanmälan göras om en läkare vid en undersökning eller en genomgång av journalhandlingar finner det sannolikt att körkortsinnehavaren av medicinska skäl är olämplig att ha körkort, och patienten motsätter sig fortsatt undersökning eller utredning. En sådan anmälan

text: kan alltså göras utan att läkaren själv har träffat patienten, och det finns inget krav på att patienten ska informeras innan anmälan görs. En utredningsanmälan förutsätter dock att patienten har motsatt sig fortsatt undersökning eller utredning. Det innebär att patienten först måste ha fått möjlighet att ta ställning i saken innan en utredningsanmälan skickas till Transportstyrelsen.

text: I

text: 4 kap. 1 § patientdatalagen (2008:355)

text: finns bestämmelser om när den som arbetar hos en vårdgivare får ta del av dokumenterade uppgifter om en patient. Enligt den bestämmelsen får t.ex. en läkare ta del av sådana uppgifter endast om han eller hon deltar i vården av patienten eller av annat skäl behöver uppgifterna för sitt arbete inom hälso- och sjukvården (s.k. inre sekretess).

text: Den som tar del av uppgifter om en patient i t.ex. ett elektroniskt journalsystem har ett personligt ansvar för att det finns förutsättningar för att ta del av uppgifterna. En läkare som olovligen tar del av uppgifter i en sådan patientjournal kan göra sig skyldig till dataintrång.

text: Bedömning

text: Syftet med läkares anmälningsskyldighet till Transportstyrelsen är att olyckor orsakade av personer som av medicinska skäl inte är lämpliga att framföra fordon ska kunna undvikas (se bl.a.

text: prop. 2009/10:198 s. 14

text: f. och

text: SOU 2008:130 s. 269

text: f.). Jag kan konstatera att det rör sig om en skyldighet av stort samhällsintresse men som också anses kunna påverka patientens förtroende för vården och för sin läkare. Trots att införandet av en anmälningsplikt hade diskuterats sedan 1940-talet dröjde det till början av 1980-talet innan någon författningsreglering kom till stånd. Antalet anmälningar blev dock få, och 2010 utvidgades skyldigheten för att avdramatisera anmälan och göra det lättare att anmäla personer vars körkortsinnehav kan ifrågasättas av medicinska skäl. Genom ytterligare en skärpning 2012 är en läkare numera också skyldig att anmäla en körkortsinnehavare som motsätter sig fortsatt undersökning eller utredning om läkaren vid en undersökning eller genomgång av journalhandlingar har funnit det sannolikt att patienten är medicinskt olämplig att inneha körkort. Anmälningsplikten bygger dock fortfarande – såvitt jag kan förstå – på förutsättningen att läkaren har fått kännedom om de medicinska skäl som kan medföra olämplighet genom en aktuell vårdrelation till patienten eller därför att läkaren av andra skäl har haft anledning att undersöka patienten eller ta del av patientens journal.

text: AA var intagen för vård med stöd av LPT vid Universitetssjukhuset Örebro under perioden den 24 augusti till 7 september 2015. Under den tid som AA vårdades enligt LPT gjorde sjukhuset ingen anmälan till Transportstyrelsen om att han var medicinskt olämplig att ha körkort. Jag ifrågasätter inte regionstyrelsens uppfattning att det under slutenvårdsvistelsen borde ha upprättats en anmälan till Transportstyrelsen enligt bestämmelsen i nuvarande

text: 10 kap. 5 § körkortslagen

text: Det frågan nu gäller är om det fanns förutsättningar för BB att göra en anmälan till Transportstyrelsen när hon den 5 november 2015 gjorde en s.k. utredningsanmälan och om hon inför sin anmälan hade rätt att ta del av uppgifter ur AA:s journal.

text: BB tog del av AA:s journal i syfte att upprätta en anmälan till Transportstyrelsen om att det var sannolikt att AA var olämplig att ha körkort. Den information som medförde att BB tog del av uppgifterna hade hon fått från en underläkare som hade observerat att AA arbetade som busschaufför i en mobil förskola, och som kände till att AA hade vårdats enligt LPT.

text: Vid den aktuella tidpunkten var BB patientansvarig läkare för AA. Med patientansvarig läkare menar regionen att BB var den läkare som hade bäst kunskap om AA och att hon var den som han skulle ha kontakt med om det uppstod ett behov av en läkarkontakt. BB hade tidigare varit AA:s behandlande läkare, även om det låg långt tillbaka i tiden. Det har dock inte påståtts att BB deltog i vården av AA vid den aktuella tidpunkten. Behörigheten att ta del av dokumenterade uppgifter om honom grundade sig i stället – enligt regionstyrelsens uppfattning – på att hon behövde uppgifterna för sitt arbete inom hälso- och sjukvården, dvs. för att uppfylla sin skyldighet att göra en anmälan till Transportstyrelsen.

text: I ett brev till Transportstyrelsen redogjorde BB för att AA hade vårdats enligt LPT och att han hade påbörjat ett arbete som busschaufför i en mobil förskola. Samma dag skrev hon även ett brev till AA och informerade honom om att hon hade gjort en anmälan till Transportstyrelsen.

text: I egenskap av läkare omfattades BB av bestämmelserna om anmälningsskyldighet i

text: körkortslagen

text: . BB hade inte själv undersökt AA. Det fanns alltså inte förutsättningar för henne att göra en anmälan till Transportstyrelsen enligt

text: . En läkare kan dock, som jag har redogjort för ovan, även ha en skyldighet att anmäla till Transportstyrelsen om det är sannolikt att en körkortsinnehavare av medicinska skäl är olämplig att ha körkort. En sådan anmälan kan grunda sig på en genomgång av enbart journalhandlingar men förutsätter att körkortsinnehavaren har motsatt sig fortsatt undersökning eller utredning.

text: Så som bestämmelsen i

text: 10 kap. 5 § andra stycket körkortslagen

text: är utformad inträder skyldigheten att göra en utredningsanmälan till Transportstyrelsen först när läkaren vid undersökning eller genomgång av journalhandlingar finner det sannolikt att patienten är medicinskt olämplig att ha körkort. Bestämmelsen i sig ger alltså inte en läkare behörighet att ta del av journaluppgifter om en patient för att utreda om det är sannolikt att patienten är olämplig att inneha körkort och om läkaren därmed är skyldig att anmäla förhållandet till Transportstyrelsen. Tvärt om aktualiseras anmälningsskyldigheten i ett fall som detta först när läkaren faktiskt har tagit del av journaluppgifterna, vilket endast får ske under de förutsättningar som anges i

text: 4 kap. 1 § patientdatalagen

text: Dessutom förutsätter en utredningsanmälan till Transportstyrelsen att körkortsinnehavaren motsätter sig fortsatt undersökning eller utredning.

text: Min uppfattning är sammanfattningsvis att den information om AA som BB fick av en kollega inte medförde någon skyldighet för henne att göra en utredningsanmälan om AA:s lämplighet att ha körkort. BB hade därmed inte rätt att ta del av uppgifter ur AA:s journal, eftersom hon inte behövde uppgifterna för sitt arbete inom hälso- och sjukvården.

text: Det står samtidigt klart att BB själv var av uppfattningen att hon var skyldig att göra en anmälan till Transportstyrelsen. Innan hon skickade in sin anmälan talade hon med kollegor och tog upp frågan vid en behandlingskonferens. Av remissvaret framgår att även regionstyrelsen delade uppfattningen att BB närmast hade en skyldighet att ta del av patientjournalen för att kunna fullgöra sin anmälningsplikt. Det var alltså BB:s missuppfattning om sin skyldighet enligt

text: körkortslagen

text: att anmäla förhållandet till Transportstyrelsen som medförde att hon trodde att hon hade rätt att ta del av uppgifter ur AA:s journal.

text: Jag har förståelse för att BB bedömde det angeläget att agera på den information hon hade fått. Det gäller inte minst mot bakgrund av att AA uppgavs arbeta som yrkeschaufför. En läkare som avser att ta del av en patientjournal eller fullgöra en anmälningsplikt av sekretessbrytande karaktär måste dock noga försäkra sig om att åtgärderna har stöd i lag. Den omständigheten att BB frågade sina kollegor tyder på att hon var osäker på hur hon skulle agera i det aktuella fallet. Jag konstaterar också att hon inte kontrollerade om AA motsatte sig en undersökning eller en utredning, innan hon skickade anmälan till Transportstyrelsen. Enligt min mening iakttog BB inte den omsorg som krävdes för att ta reda på förutsättningarna för att göra en utredningsanmälan till Transportstyrelsen. Mot den bakgrunden kan det inte anses ursäktligt att hon tog del av uppgifter ur AA:s journal utan att ha rätt till det, och hon kan därför inte undgå kritik för detta. BB förtjänar även kritik för att hon gjorde en utredningsanmälan till Transportstyrelsen utan att det fanns formella förutsättningar för en sådan anmälan.

text: I sitt remissvar har regionstyrelsen anfört att Område psykiatri har tagit fram ett rutindokument (Läkares anmälan om medicinsk risk att inneha körkort) som gäller läkares anmälningsskyldighet till Transportstyrelsen. Jag har tagit del av dokumentet och noterar att riktlinjerna inte ger någon vägledning när det gäller en läkares skyldighet att göra en utredningsanmälan. Regionstyrelsen har gett hälso- och sjukvårdsdirektören i uppdrag att utforma riktlinjer för läkares anmälningsskyldighet, som ska gälla för samtliga verksamheter inom regionen. Jag utgår från att regionen vid utformningen av de nya rutinerna på området beaktar det som jag nu har anfört.

text: Som framgått ovan tycks såväl BB som regionstyrelsen ha missförstått förhållandet mellan den nu aktuella anmälningsplikten och bestämmelserna i

text: 4 kap. 1 § patientdatalagen

text: . Den vägledning som lämnas av berörda

text: myndigheter bör naturligtvis utformas så att missförstånd av detta slag kan undvikas. Jag översänder en kopia av beslutet till Socialstyrelsen och Transportstyrelsen för kännedom. Det som AA i övrigt har anfört ger inte anledning till något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


nyckelord: Anmälan Beslut Förundersökning Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot åklagare vid Åklagarmyndigheten för utformningen av ett anhållningsbeslut och för underlåtenhet att vidarebefordra en anmälan mot en åklagare

text: Anmälningar

text: I en anmälan som kom in till JO den 29 september 2005 (dnr 4283-2005) framförde jur. kand. AA klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län med anledning av ett frihetsberövande m.m. Sedan det framkommit att ärendet utreddes vid Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål i Stockholm, ansåg jag att det inte fanns anledning för mig att vidta några ytterligare åtgärder i ärendet, varför ärendet avslutades den 7 oktober.

text: AA inkom därefter, den 1 november 2005, i detta ärende med en anmälan i vilken hon angav att chefsåklagaren BB, med anledning av hennes tidigare anmälan, hade beslutat att inte inleda förundersökning. Hon hemställde därför att JO skulle pröva ärendet.

text: Utredning

text: Handlingar i City åklagarkammares i Stockholm ärende 111-9424-05 (polisens ärende K221241-05), Enhetens för interna utredningar, CU, ärende K230521-05 och Riksenhetens för polismål ärende 820B-1152-05 infordrades och granskades. Vidare inhämtades vissa muntliga upplysningar från Riksåklagarens kansli och från Utvecklingscentrum Umeå.

text: Av utredningen framgick bl.a. följande. CC, som senare kom att företrädas av AA, greps på en läkarmottagning på Sveavägen i Stockholm den 7 september 2005 misstänkt för hot mot tjänsteman alternativt olaga hot. Efter att han hade förts till polisstationen hölls ett kortare förhör under vilket CC meddelade att han förnekade brott och inte ville yttra sig ytterligare utan att en advokat var närvarande. Efter förhöret beslutade kammaråklagaren DD att anhålla CC. På den s.k. tvångsmedelsblanketten antecknades att CC var misstänkt för hot mot tjänsteman alternativt olaga hot och att det förelåg s.k. kollusionsfara och recidivfara. Ungefär femton timmar senare hävdes anhållnings-beslutet av kammaråklagaren EE.

text: Vidare framgick att CC den 16 september i samband med ett förhör anmälde de polismän som transporterade honom från läkarmottagningen till arresten för misshandel. Hans anmälan överlämnades den 19 september till åklagare för prövning om förundersökning skulle inledas och den 22 september beslutade BB att inleda förundersökning rörande misshandel.

text: Den 29 september översände AA för kännedom en kopia av den anmälan som hon samma dag hade gett in till JO (se ovan) till polismyndigheten. Anmälan vidarebefordrades till Riksenheten för polismål. I AA:s anmälan ifråga-sattes bl.a. om det funnits grund att under ett dygn frihetsberöva CC. Vidare framfördes kritik mot polisens agerande i samband med transporten av CC till och från arrestlokalen och även i övrigt under ärendets handläggning. Den 27 oktober beslutade BB att inte inleda förundersökning med motiveringen att uppgifterna i anmälan inte gav anledning att anta att brott som hörde under allmänt åtal hade förövats. AA:s anmälan överlämnades inte till Utvecklingscentrum Umeå.

text: Slutligen beslutade BB den 11 november att lägga ned för-undersökningen rörande misshandel som inletts med anledning av CC:s anmälan med motiveringen att det inte längre förelåg anledning att anta att brott som hörde under allmänt åtal hade förövats.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande. Av yttrandet skulle särskilt framgå vilka rättsliga överväganden som föregick beslutet att anhålla CC samt vilka överväganden BB gjorde i frågan om han skulle överlämna AA:s anmälan, såvitt avsåg påståendet om frihetsberövande utan laga grund, till Utvecklingsentrum Umeå.

text: Åklagarmyndigheten (genom vice överåklagaren FF) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från vice överåklagaren GG (här utelämnade), BB och DD.

text: DD anförde i huvudsak följande.

text: Jag har svaga minnesbilder av ärendet men kan minnas att föredragande polisman berättat för mig att CC var mycket aggressiv och att målsäganden var rejält uppskrämd. Kollusionsfara förelåg eftersom brottet var förnekat och CC vägrade att uttala sig. Hans uppfattning om händelseförloppet fanns alltså inte att tillgå. Det fanns, såvitt jag kan förstå efter att ha tagit del av handlingarna, risk att CC skulle kontakta målsäganden på läkarhuset och skrämma denne att ta tillbaka sina uppgifter. Jag kan inte minnas att jag fått veta att det fanns väktare som var vittnen till brottet och det är kanske inte heller troligt att de var närvarande vid själva läkarbesöket. Jag har en ytterst svag minnesbild – som kan vara felaktig – att den misstänkte hade något eget vittne som han inte skulle ha möjlighet att påverka. Recidivfaran bestod, med hänsyn till CC:s aggressivitet, av den uppenbara risken att CC om han försattes på fri fot skulle ånyo uppsöka läkarhuset och målsäganden för att fortsätta hota eller rent av skada honom eller annan person på läkarhuset. Jag brukar alltid anteckna på baksidan av tvångsmedelsblanketten om föredragande polisman lämnar upplysningar om uppgifter i belastningsregistret. Någon sådan anteckning finns inte så jag kan därför dra slutsatsen att sådana upp-gifter inte lämnats.

text: BB

text: Jag brukar ha som princip att överlämna ett ärende till UC Umeå om det klart framgår att anmälan riktas mot åklagare eller där det framgår eller senare framkommer att det varit en åklagare som varit ansvarig för det handlande som anmäls som felaktigt. Den anmälan jag först prövade gjordes av målsäganden själv och var enbart anmälan mot polis rörande misshandel. Jag inledde förundersökning. Jag fick sedan av polismyndigheten en kopia av anmälan till JO från en jurist som var riktad mot polismyndigheten och en polismans agerande. Jag tog inget beslut eftersom det rörde annat än det jag utredde och ärendet handlades av JO. Jag fick sedan ett beslut av JO den 7 oktober 2005 där ärendet rörande ”klagomål mot polismyndigheten” avslutades med anledning av att det framkommit att ärendet utreddes vid riksenheten för polismål. Jag tog kontakt med HH på JO för att klargöra att jag inte hade en pågående utredning rörande de påståenden som fanns i JOanmälan. Vi kom överens om att jag nu fick ta ställning till den ursprungliga JOanmälan. Man kan naturligtvis diskutera om jag skulle ha överlämnat klagomålet om frihetsberövande utan grund som ett påstående om fel av åklagare till UC Umeå. Jag gjorde dock den bedömningen att klagomålet i denna del, som gjorts av en jurist, helt var riktat mot polisens agerande vid och under frihetsberövandet. JO hade ju inte heller gjort någon annan bedömning när ärendet avslutades där. Jag fann därför inte något skäl till att överlämna denna del till UC Umeå.

text: FF

text: Bedömning

text: Anmälan mot åklagare Av 2 § Åklagarmyndighetens föreskrifter om handläggningen av anmälningar mot åklagare och domare m.fl. (

text: ÅFS 2005:7

text: ) framgår att anmälningar, med påstående att annan åklagare (än de som anges i 1 §) har gjort sig skyldig till brott i tjänsten eller om fråga uppkommit om att åklagaren har handlat felaktigt i samband med arbetet, skall handläggas av överåklagaren vid Utvecklingscentrum Umeå. BB har i sitt yttrande lämnat en förklaring till varför ärendet inte överlämnats på sätt som föreskrivs i nämnda ÅFS. Den JO-anmälan som BB uppgivit sig ha erhållit en kopia av från polismyndigheten riktar sig i ”huvudet” mot Polismyndigheten i Stockholms län och en namngiven polis-inspektör. Någon direkt kritik mot åklagares handläggning lämnas inte. Mot bakgrund av att det i nämnda JO-anmälan bl.a. riktas kritik mot att personen ifråga frihetsberövats under ett dygn kan det naturligtvis diskuteras, som BB själv uttrycker det i sitt yttrande, om inte BB borde ha observerat att frihetsberövandets längd utgjorde en signal om att personen ifråga torde ha varit anhållen och att kritiken således även omfattade beslutande åklagare. Enligt min bedömning borde mot bakgrund härav ärendet ha överlämnats till överåklagaren vid Utvecklingscentrum Umeå.

text: Anhållningsbeslutet När det gäller den information som den beslutande åklagaren erhöll inför anhållningsbeslutet den 7 september 2005 kl. 18.35 får jag hänvisa till yttrandet från berörd åklagare. Följande uppgifter framgår av handlingarna i målet och torde ha relaterats för åklagaren inför dennes anhållningsbeslut. Av den anmälan som den 7 september 2005 kl. 14.35 upptagits i ärendet (0201-K221241-05) samt det förhör som hållits med målsäganden samma dag med början kl. 14.34 framgår att den misstänkte CC vid besök på läkarhuset hotat målsäganden – undersökande läkaren – med brott genom att uttala: Skriv ut medicinen läkardjävel annars kommer något allvarligt att hända dig. I förhöret säger målsäganden att han kände sig mycket skärrad och rädd när CC skrek detta och att det här var det absolut värsta han varit med om. Vidare framgår att CC tidigare varit patient hos honom vid åtta tillfällen och att CC tidigare hotat dennes kollegor. Målsäganden uppgav sig vara rädd för CC och att han aldrig mer ville träffa CC.

text: Åklagaren anhöll CC som på sannolika skäl misstänkt för hot mot tjänste-man alternativt olaga hot den 7 september 2005. Enligt åklagaren förelåg såväl kollusionsfara som recidivfara. CC förnekade brott och vägrade att lämna någon förhörsutsaga utan med-verkan av advokat. Att en misstänkt vägrar att lämna uppgifter kan inte i sig tas till intäkt för att det finns risk för kollusion eftersom denne inte har någon skyldighet att yttra sig. Den misstänktes vägran att medverka kan emellertid utgöra ett tecken på att det ändå finns kollusionsfara. I nu aktuellt mål var det såvitt åklagaren kunde minnas även så att CC hade ett vittne som ännu inte hade hörts och som CC eventuellt skulle kunna påverka om CC försattes på fri fot. CC var vid tidpunkten för anhållningsbeslutet såvitt känt är inte dömd eller misstänkt för annan brottslighet. Någon recidivfara mot bakgrund härav har således inte förelegat. CC har hotat målsäganden med vedergällning för att denne inte skrev ut av CC begärd/krävd medicin. Om CC själv eller någon annan skulle stå för den uttalade vedergällning var något som åklagaren naturligtvis inte kunde känna till utan åklagaren hade att göra en riskbedömning av om CC eller någon annan skulle sätta det uttalade hotet i verket. Mot bakgrund av ovan relaterade uppgifter från målsäganden har det funnits skäl för åklagarens bedömning att det förelegat recidivfara. Möjligen kan diskuteras om CC borde ha fri-givits tidigare än vad som nu skedde (CC frigavs den 8 september kl. 09.58). Jag vill i detta sammanhang hänvisa till Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångs-medel sid. 188: I förarbetena har framhållits att häktning på grund av risk för recidiv kan användas för att bryta en pågående seriebrottslighet och även i övrigt för att motverka återfall i brott. Det bör enligt departementschefen särskilt beaktas om det finns risk för återfall i brott som riktar sig mot eller medför fara för annans liv, hälsa eller egendom eller i övrigt allvarligt kränker annans personliga integritet. Som exempel på sådana brott nämndes misshandel, olaga hot och bostadsinbrott. Skälen för häktning bör enligt förarbetena bli starkare ju mer den befarade brottsligheten kan antas kränka enskildas personliga sfär. Jag ansluter mig således till chefsåklagarens bedömning att det inte finns skäl att rikta kritik mot åklagarens tvångsmedelshantering i nu aktuellt mål.

text: AA yttrade sig över remissvaret. Det framkom också bl.a. att Stockholms tingsrätt den 2 februari 2006 hade ogillat ett åtal mot CC rörande olaga hot.

text: Bedömning

text: Anhållningsbeslutet Enligt huvudregeln i

text: 24 kap. 1 § rättegångsbalken

text: (RB) får den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse ett år eller däröver häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker (flyktfara), undanröjer bevis eller försvårar utredningen (kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, skall häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas.

text: Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Under vissa förutsättningar är det tillräckligt för ett anhållningsbeslut att en person är skäligen misstänkt för brottet. Beslut om anhållande fattas av åklagaren (

text: 24 kap. 6 §

text: RB).

text: Ett anhållande kan således sägas vara en provisorisk åtgärd för att möjliggöra häktning och skall i princip inte beslutas om inte häktning kan aktualiseras.

text: Vidare gäller för all användning av tvångsmedel den s.k. proportionalitetsprincipen. Denna innebär att ett straffprocessuellt tvångsmedel får användas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Beslutsfattaren måste således i varje enskilt fall avgöra om den skada som användningen av tvångsmedlet medför står i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden.

text: Av utredningen framgår att CC greps den 7 september 2005 på en läkarmottagning och att han därefter fördes till polisstationen. Där hölls ett s.k. anhållandeförhör (

text: 24 kap. 8 §

text: RB) varefter DD beslutade att anhålla CC på sannolika skäl misstänkt för ”hot mot tjänsteman alt. olaga hot 050907”. Som grund för beslutet angav hon att det förelåg kollusionsfara och recidivfara. Anhållningsbeslutet hävdes av EE omkring femton timmar senare.

text: Ett beslut om anhållande skall ange det brott som misstanken avser och grunden för anhållandet (

text: 24 kap. 6 § tredje stycket

text: RB). Enligt min uppfattning skall åklagaren inte – på sätt som skedde i detta fall – i ett anhållningsbeslut ange alternativ i fråga om vilket brott den anhållne misstänks ha begått. På motsvarande sätt som gäller för rätten vid beslut om häktning måste åklagaren, när anhållningsbeslutet fattas, ange vilket (eller vilka) brott som han eller hon, med hänsyn till föreliggande fakta, anser att den misstänkte har begått och pröva förutsättningarna för anhållande utifrån detta ställningstagande. Det finns naturligtvis däremot inget som hindrar att åklagaren, om utredningsläget förändras, ändrar sitt beslut till att avse en gärning med annan rubricering. Den anhållne måste dock givetvis underrättas om detta. Ingenting hindrar heller åklagaren från att i sin häktningsframställning ange alternativa brottsrubriceringar (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, s. 245 f. och 278).

text: Som grund för beslutet att anhålla CC har antecknats att det förelåg risk för att han skulle försvåra utredningen (kollusionsfara) och för att han skulle fortsätta sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Som framgår av lagtexten skall riskbedömningen göras med utgångspunkt i brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller annan omständighet. I förarbetena har uttalats bl.a. att risken skall vara konkret och att det krävs att faran i det enskilda fallet framstår som beaktansvärd, som något man på allvar har att räkna med (

text: prop. 1986/87:112 s. 71

text: och

text: Som Åklagarmyndigheten anger i sitt yttrande kan en misstänkts vägran att lämna uppgifter inte i sig tas till intäkt för att det finns risk för kollusion, eftersom den misstänkte inte har någon skyldighet att yttra sig. Däremot kan den misstänktes vägran att medverka utgöra ett tecken på att det finns kollusionsfara. I förevarande fall har DD, utöver CC:s vägran att yttra sig, angett att hon har en svag minnesbild av att CC skulle ha haft ett eget vittne och att det därmed fanns risk för att CC skulle försöka påverka såväl vittnet som målsäganden. Jag finner det inte meningsfullt att närmare utreda om CC nämnt att det fanns ett vittne eller inte, utan nöjer mig med att konstatera att om så var fallet borde det naturligtvis ha dokumenterats i utredningen.

text: Jag vill också anmärka att all kontakt mellan den misstänkte och vittnen eller andra personer givetvis inte är förbjuden, eftersom den misstänkte måste kunna förbereda sitt försvar. Så länge en sådan kontakt inte syftar till illojal påverkan är den således tillåten (se bl.a.

text: SOU 1977:50 s. 153

text: ). Ändamålet med ett frihetsberövande p.g.a. kollusionsfara är ju att den misstänkte inte skall kunna begå handlingar med syfte att hindra att ett materiellt riktigt utredningsresultat skall uppnås.

text: Risken för fortsatt brottslig verksamhet har ansetts bestå i att CC, som inte förekom i belastningsregistret, skulle begå liknande eller allvarligare gärningar mot samme målsägande.

text: Vid bedömningen av om det föreligger risk för att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet är den misstänktes tidigare brottsbelastning givetvis av stor betydelse. Undantagsvis, vid vissa typer av brott där återfallsrisken erfarenhetsmässigt är hög, kan det emellertid anses föreligga risk för återfall även om den misstänkte inte tidigare är straffad.

text: I ett fall som det förevarande, där en tidigare ostraffad person misstänks för att vid ett tillfälle ha framfört ett hot mot någon han inte närmare är bekant med, bör det emellertid enligt min uppfattning krävas att det föreligger speciella omständigheter för att recidivfara skall anses föreligga.

text: Huruvida recidiv- och kollusionsfara förelåg i det aktuella fallet är naturligtvis i stor utsträckning en bedömningsfråga i vilken man kan ha olika uppfattningar utan att någon av dem behöver vara felaktig. Utan att kritisera den bedömning som DD gjorde i det ögonblick då hon beslutade att anhålla CC, menar jag emellertid för egen del att utredningen närmast talar för att varken kollusions- eller recidivfaran var sådan att det fanns tillräckliga skäl att anhålla CC. Vid den bedömningen har jag utgått från att CC vid anhållandeförhöret inte nämnde något om ett eget vittne.

text: Åklagarmyndigheten har ansett att beslutet att anhålla CC var riktigt, men att det möjligen kan diskuteras om inte anhållningsbeslutet skulle ha hävts tidigare än som skedde. Av utredningen framgår emellertid att det enda som inträffade i tiden mellan att CC anhölls och frigavs var att det, ungefär en timme innan han frigavs, hölls ett nytt kortare förhör med honom under vilket han vidhöll såväl att han förnekade brott som att han inte ville yttra sig utan att en advokat var när-varande. Det förhöret borde således inte ha kunnat påverka bedömningen av om det förelåg kollusions- eller recidivfara. Jag kan därför inte dela myndighetens redo-visade ståndpunkt.

text: Anmälan mot åklagare Enligt 2 § Åklagarmyndighetens föreskrifter (

text: ÅFS 2005:7

text: ) om handläggningen av anmälningar mot åklagare och domare m.fl., som trädde i kraft den 29 september 2005 och upphörde att gälla vid det senaste årsskiftet, skulle en anmälan med påstående att annan åklagare (än de som angavs i 1 §) hade gjort sig skyldig till brott i tjänsten eller om fråga hade uppkommit om att åklagaren hade handlat felaktigt i samband med arbetet, handläggas av överåklagaren vid Utvecklings-

text: centrum Umeå. Sedan den 1 januari 2007 gäller i stället, enligt 1 och 16 §§

text: ÅFS 2006:12

text: , att ärenden om brott av åklagare i princip skall handläggas vid Riksenheten för polismål, medan ärenden om felaktigt handlande alltjämt skall handläggas vid Utvecklingscentrum Umeå.

text: I AA:s skrivelse – rubricerad ”Ang. JO-ANMÄLAN” och daterad den 29 september 2005 – anger hon inledningsvis att hon anmäler Polismyndigheten i Stockholms län och en viss inspektör. Därefter lämnar hon en redogörelse för det påstådda händelseförloppet. Slutligen anger hon i punktform den kritik som riktas mot myndigheten och inspektören. Den första punkten lyder: ”Polismyndigheten har frihetsberövat min klient under ett dygn utan godtagbar grund, vilket ifrågasätts. Det brott som han misstänks för kräver inte sådan ingripande åtgärd som ett frihetsberövande.”

text: Det påstås således uttryckligen i skrivelsen att det förekommit ett frihetsberövande utan godtagbar grund. Som Åklagarmyndigheten angett i sitt yttrande måste frihetsberövandets påstådda varaktighet för BB ha utgjort en klar indikation på att CC varit anhållen. Till detta kommer att BB en dryg vecka innan han fick del av AA:s skrivelse hade beslutat att inleda förundersökning rörande misshandel med anledning av CC:s anmälan angående samma händelseförlopp. I det ärendet hade bl.a. ett s.k. arrestantblad inhämtats. Det borde således ha varit känt för BB att CC hade varit anhållen.

text: BB har emellertid anfört att han hade som princip att överlämna ett ärende till Utvecklingscentrum Umeå om det klart framgick att anmälan riktades mot åklagare eller det framkom att en åklagare varit ansvarig för det påstått felaktiga handlandet samt att han gjorde bedömningen att AA:s anmälan endast avsåg polisens agerande.

text: Föreskrifter om att anmälningar mot vissa befattningshavare skall handläggas vid viss enhet eller på viss nivå syftar bl.a. till att säkerställa att prövningen sker, och uppfattas ske, utan ovidkommande hänsynstaganden. Jag anser därför för min del snarare att en åklagare som mottar en anmälan av detta slag endast kan underlåta att lämna ärendet vidare när det klart framgår att anmälan inte riktas mot en sådan befattningshavare som föreskriften avser eller gäller ett handlande för vilket denne varit ansvarig. Om det inte framgår vem anmälan riktas mot, måste åklagaren anses ha en skyldighet att försöka få klarhet i frågan, vilket ofta torde kunna ske genom en kontakt med anmälaren. – – – –

text: Jag finner sammanfattningsvis skäl att rikta kritik mot att DD som grund för sitt anhållningsbeslut angav att CC kunde misstänkas ha gjort sig skyldig till endera av två gärningar och mot BB:s handläggning av AA:s anmälan.

text: Vad AA har anfört i övrigt ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något annat uttalande från min sida.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.


nyckelord:
Långsam handläggning
Tillsyn

title: Kritik mot Inspektionen för vård och omsorg för långsam handläggning av tillsynsärenden

sammanfattning: I anmälningar till JO förde två läkare fram klagomål mot Inspektionen för vård och omsorg (IVO) avseende långsam handläggning av ärenden om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal. I det ena ärendet uppgick handläggningstiden till drygt tre år. Det andra ärendet är fortfarande pågående och handläggningstiden uppgår till över två år och två månader. ChefsJO konstaterar att handläggningstiderna klart har överstigit vad som är rimligt och acceptabelt och kritiserar IVO för den långsamma och passiva handläggningen. Av utredningen har det framkommit att IVO under en längre period haft problem med stora balanser och långa handläggningstider inom tillsynen av legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal. Långa handläggningstider kan få konsekvenser för den hälso- och sjukvårdspersonal som utreds, bl.a. möjligheterna att bedriva sin yrkesutövning. Långa handläggningstider ökar även risken för allvarliga konsekvenser för patientsäkerheten. ChefsJO har även beslutat att i ett särskilt ärende granska IVO:s handläggning av tillsynsärenden av läkare som avslutas med en begäran om att läkarlegitimationen återkallas och kommer därför att återkomma till IVO:s handläggningstider.

text: Anmälningarna

text: I anmälningar till JO förde AA (dnr 4741-2025) och BB (dnr 7638-2025), som båda är läkare, fram klagomål mot Inspektionen för vård och omsorg (IVO) gällande långsam handläggning av ärenden om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal.

text: Utredning

text: JO tog del av ärendeöversikter för de båda ärendena och begärde därefter att IVO skulle yttra sig över anmälningarna. IVO ombads även att svara på frågor om handläggningstiderna generellt för ärenden rörande tillsyn av legitimerad sjukvårdspersonal.

text: IVO anförde bl.a. följande. Myndigheten ansvarar för tillsynen över bl.a. legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal (7 kap. 1 § patientsäkerhetslagen [2010:659]). Tillsynen innebär granskning av att verksamheter och personal inom hälso- och sjukvården uppfyller krav och mål enligt lagar och andra

text: föreskrifter samt beslut som har meddelats med stöd av sådana föreskrifter (7 kap. 3 §). Inom myndighetens egeninitierade tillsyn av legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal inleds tillsynsärenden bl.a. på grund av inkomna tips eller på grund av uppgifter som framkommer i tillsynen av verksamheter inom hälsooch sjukvården. Ärendet beträffande AA inleddes på grund av uppgifter som framkom i en anmälan. Ärendet beträffande BB inleddes på grund av uppgifter som framkom vid tillsyn av en verksamhet där BB hade varit verksam.

text: IVO uppgav att myndigheten ansåg att handläggningstiderna i ärendena varit alltför lång.

text: IVO anförde även följande beträffande handläggningstiderna generellt för den aktuella ärendetypen.

text: Handläggningstider i tillsynen av legitimerad personal

text: Handläggningstider generellt för ärenden rörande tillsyn av legitimerad personal Under år 2024 öppnade IVO 818 ärenden och avslutade 845 ärenden inom ärendeslaget för tillsyn av hälso- och sjukvårdspersonal. För ärenden i vilka en anmälan till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) beslutades var medianen för handläggningstiden 456 dagar och för ärenden utan en anmälan till HSAN var samma värde 198 dagar.

text: Åtgärder som IVO har vidtagit för att förkorta handläggningstiderna IVO införde under år 2024 ett nationellt sammanhållet och fokuserat arbetssätt för att stärka rättstillämpningen för de flesta ärendeslag, inklusive tillsynen över hälso- och sjukvårdspersonal. Det förändrade arbetssättet innefattade en förbättrad intern samordning inom ärendeslaget genom att ansvariga chefer blev mer operativt delaktiga i handläggningen tillsammans med särskilt utsedda avdelningsjurister. Antalet chefer som var utsedda som beslutsfattare minskade i förhållande till tidigare arbetssätt. Ärendeslaget har numera en nationellt ansvarig avdelningschef och ett antal nationellt ansvariga enhetschefer. Dessa chefer ingår i en operativ ledningsgrupp för ärendeslaget tillsammans med ett antal avdelningsjurister. Personal med blandade kompetenser från samtliga tillsynsavdelningar ingår också i bemanningen. Den operativa ledningsgruppen ansvarar för en enhetlig hantering av den information som inkommer till myndigheten och vad som utgör skäl för att öppna tillsynsärenden. Enligt det nya arbetssättet ska de inspektörer som arbetar inom ärendeslaget huvudsakligen inte arbeta med andra typer av ärenden.

text: Åtgärdernas bedömda effekt IVO bedömer att det nationella arbetssättet för ärendeslaget har medfört att färre tillsynsärenden avseende hälso- och sjukvårdspersonal öppnades samtidigt som antalet avslutade ärenden under år 2024 ökade. Den utgående balansen minskade därmed med tre procent. Antalet anmälningar till HSAN ökade under år 2024 till drygt 200, vilket motsvarar en ökning om närmare 40 procent. Antalet beslut med kritik uppgick under samma tidsperiod till 213, vilket motsvarar en ökning om närmare 70 procent. Medianvärdet för handläggningstiderna för ärenden med anmälningar till HSAN minskade med 45 dagar, eller närmare 10 procent, under år 2024. Dessa värden är enligt IVO:s bedömning effekter av de åtgärder som vidtagits under år 2024 för att effektivisera handläggningen. Mellan januari och maj 2025 öppnade IVO 377 ärenden inom ärendeslaget och 345 ärenden avslutades inom ärendeslaget. Antalet öppna ärenden i slutet av den perioden var 1 200. Antalet öppna ärenden vid slutet av år 2024 var 1 168.

text: Prognos för handläggningstiderna under kommande år Inom myndigheten pågår ett arbete med att ta fram prognoser för handläggningstiderna för ärendeslaget. IVO har dock i dagsläget ingen färdig prognos att redovisa. Myndighetens avsikt är att handläggningstiderna ska förkortas. JO tog del av IVO:s slutliga beslut i BB:s ärende. Vid kontakt med IVO:s registratur den 16 januari 2026 framkom att AA:s ärende inte var avgjort.

text: Bedömning

text: Långsam handläggning Av

text: 9 § första stycket förvaltningslagen (2017:900)

text: framgår den grundläggande förvaltningsrättsliga principen att ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts.

text: Av utredningen framgår att det inkom en anmälan gällande AA:s yrkesutövning den 7 november 2023 och att det aktuella tillsynsärendet öppnades samma dag. Vid kontakt med IVO den 16 januari 2026 hade något beslut ännu inte fattats i ärendet. Handläggningstiden uppgick vid den tidpunkten till ca två år och två månader. Härutöver framgår att handläggningen i stort sett helt har avstannat efter maj månad 2024. Med undantag för ett par enstaka enklare åtgärder synes myndigheten från den tidpunkten endast hanterat AA:s skrivelser angående handläggningstiden.

text: Ärendet rörande BB öppnades den 18 januari 2022 med anledning av uppgifter i ett annat ärende. Slutligt beslut fattades den 31 mars 2025. Handläggningstiden uppgick därmed till över tre år. Det förekom även flera långa perioder då inga åtgärder vidtogs i ärendet, framför allt mellan juni och oktober 2022, mellan oktober 2022 och mars 2023, mellan september 2023 och maj 2024 samt mellan maj och november 2024.

text: Jag kan konstatera att handläggningstiden i AA:s och BB:s ärenden klart har överskridit vad som är rimligt och acceptabelt. I båda ärendena har det förekommit långa perioder av passivitet. I BB:s fall har det förekommit flera passiva perioder, uppgående till så lång tid som över åtta månader. AA har å sin sida fått vänta i över ett år och åtta månader, och väntar alltjämt på ett beslut, sedan de sista handläggningsåtgärderna vidtogs i maj 2024. Det är anmärkningsvärt att AA:s ärende fortfarande inte har avgjorts med tanke på att IVO i sitt yttrande till JO uppgav att AA i juni informerades om att hans ärende var prioriterat och att beslut skulle fattas uppskattningsvis senast under september 2025. IVO kritiseras för den passiva och långsamma handläggningen av båda ärendena.

text: Generellt om handläggningstiderna i ärenden om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal IVO har i sina yttranden till JO redogjort för att myndigheten under en längre period haft problem med stora balanser och långa handläggningstider inom tillsynen av legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal.

text: Jag kan konstatera att handläggningstiden i BB:s ärende var nästan sex gånger så lång som medianen för handläggningstiden för sådana ärenden. Det har inte kommit fram att BB:s ärende var av särskilt komplicerad art. Det framstår alltså som att handläggningstiden för den aktuella ärendetypen kan variera stort. Jag har inte underlag för att bedöma vad det beror på.

text: Generellt ska sägas att det givetvis har stor betydelse för den hälso- och sjukvårdspersonal som granskas att handläggningen inte drar ut på tiden. Enbart den omständigheten att det pågår en utredning hos IVO kan få konsekvenser för möjligheterna för en enskild att bedriva sin yrkesutövning. En lång handläggningstid ökar även risken för allvarliga konsekvenser för patientsäkerheten.

text: Jag är naturligtvis positiv till att IVO vidtagit flera åtgärder i syfte att korta handläggningstiderna i tillsynsärenden. Som redan framgått är det inte acceptabelt att de som granskas eller berörda patienter drabbas av orimligt långa handläggningstider. Det är bekymmersamt att IVO inte har någon prognos för handläggningstidernas utveckling kommande år. Mycket arbete för att komma tillrätta med de långa handläggningstiderna verkar återstå.

text: Jag har nyligen beslutat om att i ett särskilt ärende granska IVO:s handläggning av tillsynsärenden som avslutats med en begäran till HSAN om att en läkarlegitimation ska återkallas (JO:s ärende med dnr 13131-2025). Jag kommer därför att återkomma till IVO:s handläggningstider i min tillsyn.

text: Ärendena avslutas.

text: Beslutet har fattats av chefsJO Erik Nymansson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Beatrice Norin har föredragit ärendena och byråchefen Dan Johansson har deltagit i beredningen.