avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)
Tillsyn

title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten Mariefred, för att ha genomfört tillsyn med hjälp av kameraövervakning i samband med placering av en intagen i avskildhet

sammanfattning: En intagen, som efter ett självmordsförsök varit avskild i åtta veckor, har under hela denna tid varit kameraövervakad. Den personal som har haft ansvaret för övervakningen har befunnit sig i en annan byggnad. I beslutet uttalas att om en anstalt gör bedömningen att det finns en risk för självskadebeteende så kan övervakning ske på två sätt; antingen genom ständig tillsyn, genom att personalen befinner sig i anslutning till det rum där den intagne vistas, eller genom rondering var 15:e minut. Vid övervakning i det senare fallet kan kameraövervakning utgöra ett komplement till ronderingen. Anstalten Mariefred får allvarlig kritik för att enbart ha utövat tillsyn genom kameraövervakning och att personalen därigenom varit förhindrad att göra ett omedelbart ingripande vid en självskadehandling.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 3 januari 2013, anförde AA bl.a. följande. Den 13 november 2012 blev han till följd av ett självmordsförsök placerad i avskildhet. Inledningsvis ville han vistas på avskildhetsavdelningen för att ha möjlighet att få vara i fred och kunna ”tänka igenom sina möjligheter”. Kriminalvårdspersonalen informerade honom om att han skulle ha möjlighet att komma tillbaka till normalavdelningen efter att han lugnat ned sig. Så har inte skett, och trots att han har begärt att få avbryta ”isoleringen” har nu suttit avskild i åtta veckor. Han har bedömts som frisk av en psykiatriker, men har trots detta inte fått möjlighet att återgå till den tidigare avdelningen. Han ges bara möjlighet att träna en timme per dag tillsammans med rysktalande personal och två rysktalande intagna. I övrigt är han helt isolerad och har varken tillgång till tv, radio eller klocka i sitt bostadsrum.

text: Utredning

text: Efter att vissa handlingar infordrats och granskats remitterades ärendet till Kriminalvården för yttrande. Av yttrandet skulle särskilt framgå:

text:  Vilka åtgärder som anstalten Mariefred hade vidtagit – efter det att AA

text: placerats i avskildhet – för att försöka placera honom på en gemensamhetsavdelning inom anstalten eller i annan anstalt.  Vilka överväganden som legat till grund för anstaltens beslut att låta AA stå

text: under s.k. sekundbevakning under hela den tid som han var placerad i avskildhet.  Vilken typ av rum som AA varit placerad i under avskildheten och vilken

text: typ av inredning som funnits i rummet i fråga om t.ex. tv, radio m.m.  Om det rum som AA placerats i inte haft utrustning motsvarande ett normalt

text: bostadsrum vid anstalten, vilka åtgärder som anstalten vidtagit för att avhjälpa denna brist.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region Mitt, genom regionchefen BB, följande.

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållanden har hämtats in från Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) samt från kriminalvårdschef CC vid anstalten Mariefred. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande framkommit. På morgonen den 13 november 2013 upptäckte personal vid upplåsningen att AA hade skurit sig allvarligt i underarmen, i syfte att begå suicid. Anstalten beslutade att placera honom i avskildhet enligt

text: 6 kap. 7 § fängelselagen (2010:610)

text: (FäL) med hänsyn till fara för hans egen säkerhet till liv eller hälsa, för att kunna hålla honom under uppsikt. Enligt uppgifter från CC påbörjades genast åtgärder för att kunna placera AA i gemensamhet så snart som möjligt, genom att samtal kontinuerligt fördes med AA samt genom diskussion mellan kriminalvårdschef, kriminalvårdsinspektör, övrig personal, psykiater och sjukvårdspersonal. CC höll sig hela tiden informerad om ärendet och det gjordes en kontinuerlig bedömning av risken för suicid och självskadande handlingar. Efter en tid framkom även uppgifter om att det förelåg ett hot mot AA från medintagna, varför ett ärende om förflyttning av honom initierades. Den 9 januari 2013 avbröts avskildheten med anledning av att AA förflyttades. AA stod inte under så kallad sekundbevakning utan han övervakades av personal via övervakningskamera. Genom de samtal som fördes med AA framkom att det förelåg ett hot mot honom från hemlandet med anledning av skulder och han uppgav att han även tidigare gjort ett försök att begå suicid genom hängning på bostadsrummet. AA uppgav bland annat att han var mycket rädd att bli dödad och att han inte såg någon anledning att leva längre. Anstalten fick även information om att hotet kom från andra intagna vid anstalten. Ett avskedsbrev påträffades även på hans bostadsrum. Anstaltens psykiater bedömde honom inte som psykiskt sjuk eller suicidal ur medicinsk synvinkel, men anstalten bedömde ändå att dödshotet från hemlandet kvarstod samt, mot bakgrund av uppgifterna om att hotet kom från medintagna, att risken för självskadande handlingar kvarstod och att kameraövervakningen därför var nödvändig för att förhindra att han på nytt skulle begå sådana handlingar. Under avskildheten var AA placerad i ett avskildhetsrum med begränsad utrustning för att förhindra att han skadade sig med hjälp av inredningen, bland annat fanns inte TV, radio och klocka eftersom elkablar till dessa kan utgöra en fara ur suicidhänsyn. Dock fanns en signalanordning så att han hela tiden hade möjlighet att kontakta personal och det fanns även böcker och tidningar som förströelse. Även möbleringen var begränsad för att förhindra att han skulle skada sig med hjälp av den och i rummet fanns därför bara en säng. Den 21

text: december 2012 bedömde man att en TV kunde installeras på rummet. AA gjorde dock åverkan på denna samma dag, varför den togs ut. För att bryta AA:s isolering och avhjälpa avsaknaden av till exempel TV och radio fick han vid flera tillfällen under avskildhetsplaceringen under viss tid fått vistas tillsammans med en annan intagen i bostadsrummet, så kallad samsittning, samt gå på promenad tillsammans med denne. Han fick även träna tillsammans med andra intagna och han fick i stor utsträckning träffa personal som talade hans språk. Vidare fick han gå och röka vid fler tillfällen än normalt vid avskildhetsplacering och han tilläts ringa sin familj oftare än vad som normalt kan ske.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: (FäL) ska varje intagen bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Enligt 1 kap. 6 § FäL får inte verkställigheten innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt 6 kap. 7 § FäL får en intagen hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt med hänsyn till att det finns en risk för den intagnes eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa. Enligt 1 kap. 17 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd [

text: KVFS 2011:1

text: ; JO:s anmärkning] om fängelse (FARK Fängelse) ska en intagens bostadsrum vara utrustat med stol, bord, skåp eller hylla, säng, bäddutrustning, spegel, anslagstavla, mugg, väckarklocka, radio samt anordning som gör att den intagne själv kan reglera inflödet av dagsljus. I en anstalt där de intagna låses in i bostadsrummet i anslutning till dygnsvilan ska rummet också vara utrustat med TV. På övriga anstalter behöver rummet inte vara utrustat med TV om sådan finns i gemensamt utrymme på avdelningen. Utrustningen får begränsas om det är nödvändigt för att förhindra att den intagne allvarligt skadar sig själv eller annan eller gör sig skyldig till skadegörelse.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Av vad som framkommit i ärendet har anstalten genast efter avskildhetsplaceringen inlett samtal med AA samt kontinuerligt fört diskussioner för att så snart som möjligt kunna återplacera honom i gemensamhet. När det framkom uppgifter om att hotet som föranlett suicidförsöket kom från medintagna vid anstalten Mariefred initierades ett ärende om förflyttning. AA ställdes inte under så kallad sekundbevakning, dock bedömdes ett behov av kontroll av honom via kameraövervakning föreligga. Med anledning av risken för att AA skulle skada sig själv med hjälp av inredningen placerades han i ett avskildhetsrum med begränsad utrustning, bland annat avseende TV och radio. Dock fanns tillgång till böcker mm. Vidare tilläts han, till skillnad från vad som är normalt vid avskildhetsplaceringar, bland annat att vid flera tillfällen att under viss tid vistas i bostadsrummet tillsammans med en annan intagen samt gå på promenad med denne, gå och träna tillsammans med andra intagna samt gå ut och röka oftare än normalt. När det framkommer att en intagen försökt begå suicid måste Kriminalvården bedriva ett suicidpreventivt arbete i kombination med ett gott omhändertagande för den intagne. Det är en svår balansgång och det är viktigt att göra en avvägning mellan de åtgärder som vidtas och den olägenhet åtgärderna medför för klienten. I sakens natur ligger att det i efterhand är svårt att avgöra huruvida de åtgärder som vidtagits varit motiverade för att förhindra suicid eller

text: självskadande handlingar. Mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet, särskilt gällande det allvarliga suicidförsök som AA gjort samt det föreliggande hotet från andra intagna vid anstalten, finner Kriminalvården region Mitt dock att de åtgärder som vidtagits framstår som motiverade. Vidare framkommer att anstalten gett honom de lättnader i avskildheten som ändå bedömdes kunna medges.

text: Med anledning av vad som framkom i remissvaret, om att AA inte skulle ha varit ställd under sekundbevakning i samband med placering i avskildhet, begärde JO att Kriminalvården på nytt skulle yttra sig. Av yttrandet skulle framgå:

text:  Vad Kriminalvården, region Mitt, avsåg med begreppet ”sekundbevakning”.  Vilken typ av bevakning som AA hade varit underkastad i samband med

text: placeringen i avskildhet.  Om bevakningen hade varierat över tid och i så fall hur detta hade

text: dokumenterats.  Om de iakttagelser som gjorts i samband med bevakningen hade

text: dokumenterats och i så fall på vilket sätt.

text: I ett förnyat yttrande anförde Kriminalvården, region Mitt, genom regionchefen BB, följande.

text: Kriminalvården region Mitt har av JO anmodats att inkomma med förnyat yttrande i ärendet. […] Begreppet ”sekundbevakning” är inte normerat men är det begrepp som används när Kriminalvården, av olika skäl, bedömer att en intagen behöver stå under ständig tillsyn. Oftast används begreppet när man bedömer att en intagen är suicidal eller risken för självskada är hög. Man kan även ställa en intagen under ständig tillsyn om det föreligger misstankar om att den intagne har något föremål i kroppen och denne därmed måste underkastas kroppsbesiktning i form av tulltoalett. Av Handbok för Kriminalvårdens självmordsförebyggande arbete (Kriminalvårdens handböcker 2012:12) framgår det att om det vid den samlade bedömningen (av den intagnes psykiska hälsa) framkommer skäl att ha den intagne under extra övervakning finns beträffande det självmordspreventiva arbetet två nivåer: 15 minuters tillsyn (i praktiken oregelbundet minst fyra gånger/tim) och ständig tillsyn. Ständig tillsyn innebär i praktiken att den intagne i fråga ställs under ständig bevakning av en personal på så sätt att man omgående kan ingripa om den intagne försöker skada sig själv. Detta genomförs normalt sett genom att en personal ständigt övervakar den intagne på plats till exempel genom ett plexiglas eller genom öppen dörr, det vill säga att den intagne befinner sig i ett bostadsrum och personalen sitter utanför i direkt anslutning till rummet och har ständig översikt av den intagne. I bevakningen ingår att notera rörelser hos den intagne och att säkerställa att denna inte kan genomföra självskadande handlingar ”i smyg”. Man ska även observera hur den intagne verkar i kontakten – om den intagne är lugn, ledsen, apatisk, arg eller positiv/neutral. Man ska notera om den intagne är vaken eller sover och om den intagne är vaken ska man notera om den är uppe eller liggande. Den bevakande personalen måste därför använda både hörsel och syn vid övervakningen. I de fall övervakningen sker genom kamera bör kameraskärmen finnas i direkt anslutning till rummet där den intagne finns för att man omgående ska kunna ingripa om behov uppstår.

text: Kameraövervakning ska, i övrigt endast användas som komplement i de fall att Kriminalvården behöver utöva tillsyn när risk för suicid eller självskadande handling föreligger. I dessa fall ska den intagne informeras om åtgärden. Denna åtgärd kan vara lämplig i de fall att man beslutat om 15 minuters tillsyn. I tidsrymden mellan de faktiska tillsynstillfällena har man en möjlighet att kontrollera att den intagna inte förbereder suicid eller skadar sig själv. Frågan om kameraövervakning har behandlats av JO tidigare (se JO-beslut från den 8 mars 2012, dnr 3978-2010) där det framgick att sådan åtgärd kan användas när den tillämpas undantagsvis och restriktivt och efter en bedömning i det enskilda fallet. I förevarande fall framgår det av de beslut som anstalten Mariefred har fattat avseende avskildhetsplaceringen att den beslutade sekundbevakningen ska verkställas genom kameraövervakning. Detta är inte en vedertagen bevakningseller tillsynsnivå i Kriminalvården varken avseende ständig tillsyn eller 15 minuters tillsyn. Kamera ska endast användas som komplement i dessa fall, som beskrivet ovan. På anstalten Mariefred genomförs kameraövervakningen på så sätt att en personal ständigt övervakar den kameraskärm där bildupptagningen från kameran visas. Personalen befinner sig i centralvakten som är belägen i ett annat hus i förhållande till den intagne. För att nå den intagne krävs att man förflyttar sig genom flera stängda och låsta dörrar samt grindar. Detta i sig är ett hinder för att säkerställa ett omedelbart ingripande vid en eventuell incident. I detta fall bedömer regionen att man på anstalten Mariefred därmed inte har utövat någon bevakning, i den meningen, över den intagne som har haft till syfte att förhindra den intagne att skada sig själv. Man har däremot övervakat den intagne genom kamera dygnet runt. Övervakningen har dokumenterats noggrant, dock har man inte använt sig av den av Kriminalvården framtagna ”tillsynsplan”. Anstalten har under tiden den intagne varit placerad i avskildhet noggrant dokumenterat de iakttagelser man gjort. Detta har dokumenterats för hand på lösblad och har åtminstone skett från den 24 november 2012 – 7 januari 2013. Av dokumentationen framgår i princip varje enskild rörelse som den intagne gjort, någon direkt faktisk kontroll av den intagnes sinnesstämning i kontakt framkommer dock inte. Gällande bevakningsgraden har den inte varierat över tid enligt tillgänglig dokumentation samt inhämtad information från anstalten. Under avskildheten har dock AA erbjudits lättnader i form av bland annat samsittning, promenad och träning med andra intagna. AA har under den förevarande avskildhetsperioden blivit bedömd av läkare vid fem tillfällen. Av bedömningarna framgår det att inget hinder för fortsatt avskildhet har förelegat.

text: Kriminalvården region Mitts bedömning

text: Med begreppet sekundbevakning avses att en intagen står under ständig bevakning utförd av en personal som är ständigt närvarande eller i direkt anslutning till den som övervakas. I detta fall bevakades den intagne genom kameraövervakning under tiden han var placerad i avskildhet. Kameraövervakningen varierade inte över tid utan skedde ständigt under tiden han var placerad i aktuellt bostadsrum, den har omprövats var tionde dag i samband med att avskildheten som sådan har omprövats. Övervakningen har noggrant dokumenterats genom att den intagnes förehavanden under avskildheten har noterats. Dokumentationen har dock inte skett på av Kriminalvården framtagen blankett för ändamålet (tillsynsblad).

text: AA gavs möjlighet att kommentera remissvaren.

text: Bedömning

text: Inledningsvis vill jag framhålla att JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller upphäva ett beslut som en myndighet har fattat. Således brukar inte JO ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Det gör att jag inte kommer att göra några uttalanden om huruvida det varit korrekt av anstalten Mariefred att placera AA i avskildhet.

text: Av utredningen framgår att AA placerades i avskildhet efter självskadehandlingar och att han därefter var avskild under drygt åtta veckor. Under hela denna tid stod han under tillsyn (”sekundbevakning”) via kameraövervakning. Kriminalvårdens möjligheter att övervaka intagna via kamera, i samband med placering i avskildhet, har tidigare varit föremål för JO:s prövning. I JO:s ärende med dnr 2286-2002 aktualiserades frågan om kameraövervakning vid anstalten Ystads avskildhetsavdelning. I sitt yttrande till JO uttalade Kriminalvårdsmyndigheten Ystad bl.a. följande.

text: Kameraövervakningen är inte en ersättning för personal i de fall det anses finnas behov av punktbevakning. Sådan bevakning hanteras på gängse sätt. Kameraövervakningen är dock en resurs i de fall intagen i observationsrummet på annat sätt är orolig, vilket är vanligt. Övervakningen är i dessa fall en extra trygghet och skydd för intagens egen säkerhet under avskildhetsplaceringen. Kameraövervakningen är dessutom ett extra skydd för personal som skall öppna för den intagne. I beslut den 17 december 2003 uttalade JO bl.a. följande.

text: Som Kriminalvårdsstyrelsen och kriminalvårdsmyndigheten har anfört är den aktuella kameraövervakningen inte av det slaget att det krävs tillstånd enligt lagen (

text: ) om allmän kameraövervakning. Någon anmälan enligt nämnda lag krävs inte heller. Jag delar Kriminalvårdsstyrelsens uppfattning att intresset av kameraövervakning i de situationer som kriminalvårdsmyndigheten har pekat på väger tyngre än hänsyn till den intagnes integritet. Det sagda kan sammanfattas med att kameraövervakning i samband med avskildhet kan användas som enda övervakningsåtgärd när den intagne uppvisar ett oroligt beteende, utan att utgöra en direkt fara för sig själv. Om anstalten däremot gör bedömningen att det finns en risk för självskadebeteende så ska övervakningen ske antingen genom ständig tillsyn (”sekundbevakning”) eller tillsyn var femtonde minut genom rondering. Den senare övervakningsmetoden kan kompletteras med kameraövervakning. Båda dessa metoder bygger på att den personal som ansvarar för tillsynen befinner sig i anslutning till det rum, där den intagne vistas, under delar av eller hela den tid som tillsynen fortgår. Vid s.k. ständig tillsyn är avsikten med personalens närvaro bl.a. att denna ska kunna ingripa och hindra den intagne från att skada sig själv.

text: Det ligger i sakens natur att ständig tillsyn är en mycket ingripande och integritetskränkande åtgärd mot den intagne. Sådan tillsyn bör därför bara förekomma om bedömningen görs att det finns en överhängande risk för självskadehandlingar. Vidare åligger det den som fattat ett sådant beslut att kontinuerligt pröva om den akuta situation, som föranlett beslutet om tillsyn,

text: kvarstår eller om den intagnes tillstånd kan övervakas på ett mindre ingripande sätt.

text: Av Kriminalvårdens yttrande framgår att syftet med att hålla AA under tillsyn genom kameraövervakning var att hindra honom från att begå nya självskadehandlingar. Det framgår vidare av yttrandet att den personal som hade ansvaret för övervakningen befann sig i en annan byggnad och att de därmed var förhindrade att göra ett omedelbart ingripande vid en eventuell självskadehandling. I fråga om en allvarligt menad självskadehandling kan någon eller några minuter utgöra skillnaden mellan liv och död. Det sagda innebär att den tillsyn som anstalten förordnat om riskerat att bli meningslös. Jag är mycket kritisk till att anstalten – trots att man gjort bedömningen att det förelegat en risk för självskadehandling från AA:s sida – valt att genomföra tillsynen på sådant sätt.

text: Med beaktande av vad som framkommit i Kriminalvårdens yttrande saknar jag anledning att kommentera AA:s övriga klagomål mot anstalten. Jag konstaterar endast att utredningen inte ger skäl till kritik eller någon annan åtgärd.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

publisher: Justitieombudsmannen

title: Tillhandahållandet av medicinsk vård åt intagen m.m.

org: jo

text: Anmälningarna

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 27 februari 2009, anförde AA i huvudsak följande. Hennes bror BB, som är intagen i anstalten Kirseberg, blir torterad och trakasserad av anstaltens personal. Han har felaktigt rapporterats för misskötsamhet. Anstalten har meddelat ungerska ambassaden att BB inte vill ha läkarvård, men det stämmer inte. Det förhåller sig i stället så att BB inte får den läkarvård han är i behov av på anstalten. När BB på natten den 27 januari 2009 fick ett njurstensanfall kallade han på vakterna och uppgav att han behövde läkarvård. BB ansågs inte, trots att han skrek av smärta, behöva läkarvård och vakthavande befälet slog honom och placerade honom på isoleringsavdelningen. Efter flera timmars placering där fördes han till akuten. En kriminalvårdsinspektör hotade vid ett tillfälle BB med att polisen skulle komma och föra honom ut ur landet.

type: stycke

text: BB anförde, i en anmälan som kom in till JO den 3 april 2009, i huvudsak samma omständigheter som AA.

text: Utredning

text: Utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) avseende BB begärdes in och granskades. Vidare inhämtades muntliga uppgifter från anstalten Kirseberg. Därefter anmodades Kriminalvården att yttra sig över anmälan. I remissvaret anförde Kriminalvården (region Syd), genom tf. regionchefen CC, bl.a. följande.

text: Av det klientadministrativa systemet KLAS framgår följande:

text: Av det klientadministrativa systemet KLAS framgår att BB vid två tillfällen har rapporterats för misskötsamhet. Vid båda tillfällena fann anstalten efter företagen utredning att det var tillförlitligen styrkt att han hade gjort sig skyldig till den rapporterade misskötsamheten. Den 29 december 2008 rapporterades han för arbetsvägran. Anstalten gjorde bedömningen att det var tillförlitligen styrkt att han brutit mot gällande regelverk genom att underlåta att gå ner till arbetet trots att han inte var sjukskriven men fann inte att misskötsamheten var så allvarlig att den borde föranleda en varning. Istället påmindes han om sin skyldighet att följa gällande regelverk och om det faktum att upprepad underlåtelse kan leda till att varning meddelas. Den 14 januari 2009 rapporterades BB för skadegörelse. Bakgrunden till rapporten var att han hade lämnat in ett par skor som han uppsåtligen hade förstört

text: genom att klippa/skära sönder hälen. Anstalten beslutade att han skulle ersätta anstalten med återanskaffningskostnaden för skorna, dvs. 77.40 kr, men att han inte skulle meddelas någon varning. Vidare finns i KLAS två daganteckningar angående anstalten Kirsebergs kontakt med Ungerska ambassaden. Av båda dessa anteckningar framgår att anstalten har informerat ambassaden om att BB, sedan ankomsten till anstalten, har beretts möjlighet till tolk vid behov samt att anstaltens sjukvårdspersonal finns till förfogande dagligen och att anstalten tar de intagnas hälsoproblem på största allvar. Av anteckningarna framgår inte att anstalten skulle ha anfört att BB inte vill ha någon sjukvård. Den 13 mars 2009 översände anstalten ett skriftligt svar till ambassaden. Inte heller av detta framgår att anstalten skulle ha anfört att BB inte ville ha någon sjukvård. Vidare finns det i KLAS ingen dokumentation om att BB skulle ha blivit placerad i avskildhet den 27 januari 2009 då han begärde att få träffa en läkare med anledning av smärtor till följd av njursvikt. Det finns inte heller någon dokumentation som tyder på att det skulle ha uppstått tumult. Av KLAS framgår att BB har varit på fem utevistelser i syfte att uppsöka sjukvården. Detta skedde den 16 juni, den 30 och den 31 december 2008 samt den 30 januari och 6 februari 2009. Ingen av dessa sjukhusresor skedde nattetid. Det finns därmed ingen dokumentation om att han skulle ha åkt till sjukhus natten den 28 januari 2008. Utevistelsen den 30 januari 2009 var mellan kl. 14.00 och 17.00. Av KLAS framgår även att BB inkom den 12 januari 2009 med ansökan om förflyttning till anstalten Fosie. Anstalten Kirseberg avstyrkte denna ansökan eftersom BB har utvisning i domen. Den 4 februari 2009 avslog Kriminalvårdens placeringsenhet hans begäran om förflyttning.

text: Sjukvårdssamordnarens yttrande i ärendet:

text: För att inhämta underlag till detta yttrande har Region Syds sjukvårdssamordnare DD varit i kontakt med EE som är sjuksköterska vid anstalten Kirseberg. Därigenom har framkommit att BB har träffat anstaltens läkare vid ett stort antal tillfällen men även vid en del tillfällen träffat läkare på sjukhus. Vid ett flertal tillfällen har han varit inne på akuten medan ledning av misstänkt njursten. För att undersöka detta har man kontrollerat om det fanns blod i urinen vilket det inte fanns. Angående den operation som BB anför att han inte blivit kallad till har Kriminalvården remitterat honom men ännu har han inte blivit kallad till någon operation. Enligt journalanteckning från den 11 mars 2009 var väntelistan sådan att BB skulle få vänta ytterligare sex (6) månader. Sjukvårdssamordnarens sammantagna bedömning är att hon inte kan se att sjukvården på anstalten Kirseberg på något sättskulle ha brustit i sin behandling av BB.

text: Genom kontakt med anstalten Kirseberg har i huvudsak följande framkommit:

text: Utredningssamtal med FF Vid samtal med det vakthavande befälet FF har följande framkommit. Natten till den 28 januari 2009 blev han uppringd av vårdpersonalen som informerade honom om att BB uppgav sig ha svåra smärtor i sin njure och sade sig behöva sjukvård. Mot bakgrund av att BB precis fått smärtstillande tabletter i form av Alvedon och att personalen inte bedömde att tillståndet var akut beslutade FF att man skulle avvakta och inte vidta några ytterligare åtgärder. Efter ytterligare cirka en timme blev han på nytt uppringd eftersom BB var mycket högljudd och absolut ville åka tillsjukhus. Eftersom stämningen på avdelningen började bli mycket upprörd beslutade FF att BB skulle flyttas till observationsavdelningen. Eftersom BB inte självmant ville låta sig flyttas tog FF tag i hans tröja. Något beslut om s.k. avskildhetsplacering registrerades aldrig till följd av att händelsen inträffade under natten då den intagne ändå ska vara intagen [torde avse att den intagne ska vara inlåst, JO:s anm.]. Efter att BB hade förflyttats till observationsavdelningen ringde FF sjukvårdsupplysningen. Det var en viss väntetid och själva samtalet/konsultationen tog också

text: tid varför FF:s bedömning att BB behövde undersökas av läkare gjordes cirka en halvtimme senare. Därefter transporterades han omgående till akutmottagningen på Universitetssjukhuset MAS. FF och övrig närvarande personal tillbakavisar uppgifterna om att BB skulle ha blivit slagen eller släpad eller muntligen kränkt av FF. Vidare konstateras av BB inte var placerad på observationsavdelningen i längre tid än 40–45 minuter.

text: Telefonsamtal med kriminalvårdsinspektör GG den 11 maj 2009 GG tillbakavisar med bestämdhet AA:s uppgift om att anstalten Kirseberg skulle trakassera och tortera BB. Vidare konstaterar GG att BB, i likhet med övriga intagna på anstalten, endast har blivit rapporterad för misskötsamhet då det faktiskt funnits misstanke om att han gjort sig skyldig till aktuell misskötsamhet. Avslutningsvis tillbakavisar GG AA:s uppgift om att anstalten skulle ha informerat Ungerska ambassaden om att BB inte ville ha någon sjukvård trots att han vill det. GG har tagit del av dessa anteckningar. Hon har inga synpunkter på innehållet.

text: Telefonsamtal med kriminalvårdsinspektör HH den 19 maj 2009 HH tillbakavisar AA:s påstående om att hon skulle ha hotat BB med att polisen skulle hämta honom och föra honom ut ur landet. HH:s enda teori om var han kan ha fått det ifrån är att hon i samband med ett behandlingskollegium förklarade för honom att skälet till att han inte blivit beviljad förflyttning till anstalten Fosie sannolikt var att han har utvisning i sin dom. Vidare förklarade hon för honom hur själva utvisningen går till bl.a. att verkställandet ligger på utvisningspolisens bord. Vid samtalet berättade HH även att BB har haft tät kontakt med sjukvården, såväl inne i anstalten som utanför. Hon berättade även att BB den 12 maj 2009 fick den operation som han tidigare varit remitterad till. Vidare berättade HH att BB aldrig har nekats att få bli opererad med hänvisning till att det skulle finnas en rymningsrisk. Det finns ej heller någon dokumentation som tyder på att det skulle föreligga en sådan risk varför anstalten inte har utgått från att så är fallet i samband med gjorda riskbedömningar. Avslutningsvis anför HH att hon aldrig har kallat BB dum i huvudet. HH har tagit del av dessa anteckningar. Hon har inga synpunkter på innehållet.

text: Telefonsamtal med FF den 19 maj 2009 med anledning av att JO inkommit med begäran om yttrande över ytterligare handlingar Den 12 maj 2009 inkom JO till regionen med en begäran om yttrande med anledning av ytterligare två handlingar. Den 18 maj 2009 översände regionen dessa till anstalten Kirseberg i syfte att FF skulle få möjlighet att bemöta det BB anför. Den 19 maj 2009 kontaktade FF undertecknad och klargjorde att han inte har något särskilt intresse av BB samt att han behandlar honom på samma sätt som han behandlar övriga intagna. FF anför vidare att han arbetar som vakthavandebefäl vid anstalten och att det ingår i hans arbetsuppgifter att gå runt på anstalten för att kontrollera att allt är som det ska. Om han ser intagna som spelar kort brukar han stanna till för att kontrollera om de spelar om pengar eller dylikt. FF anför vidare att det enda han har gjort mot BB är att han vid ett tillfälle har tagit tag i BB:s tröja i syfte att få honom att följa med ner till observationsavdelningen. Vidare anför FF att han vid två tillfällen har sett till att BB har fått möjlighet att komma till sjukhus. FF har givits möjlighet att ta del av dessa anteckningar och givits möjlighet att bemöta dessa. Han har inte inkommit med några synpunkter.

text: Kriminalvården, region Syd, gör följande bedömning

text: Anstalten Kirseberg tillbakavisar AA:s uppgifter om att BB skulle ha behandlats dåligt under sin tid i anstalten eller att han inte skulle ha erhållit den sjukvård som han begärt. Vidare tillbakavisas påståendet om att anstaltens personal skulle ha glömt bort att hämta honom till en viktig operation. Regionens sjukvårdssamordnare anför att Kriminalvården visserligen remitterat honom till operationen men att han i dagsläget står på sjukhusets väntelista och ännu inte fått någon kallelse. I samtal

text: med HH har framkommit att BB numera har fått tid för operation och även hunnit bli opererad. Anstalten anför vidare att anstalten vid kontakt med Ungerska ambassaden aldrig har påstått att BB inte skulle vilja ha någon sjukvård. Av två anteckningar i KLAS framgår att anstalten endast har informerat ambassaden om att BB, sedan ankomsten till anstalten, har beretts möjlighet till tolk vid behov samt att anstaltens sjukvårdspersonal finns till förfogande dagligen och att anstalten tar de intagnas hälsoproblem på största allvar. Av anteckningarna framgår inte att anstalten skulle ha anfört att BB inte vill ha någon sjukvård. Till detta yttrande har regionen även bifogat en skrivelse som anstalten översänt till ambassaden. Inte heller av denna framgår att anstalten skulle ha uttryckt att BB inte skulle vilja ha någon sjukvård. Angående händelsen natten mellan den 27 och 28 januari 2009 har följande framkommit i utredningen. Vid midnatt kontaktade avdelningspersonalen det vakthavande befälet FF eftersom BB uppgav sig ha svåra smärtor i sin njure och sade sig behöva sjukvård. Eftersom BB precis fått smärtstillande tabletter i form av Alvedon och avdelningspersonalen inte bedömde att tillståndet var akut beslutade FF att man skulleavvakta och inte vidta några ytterligare åtgärder. Nu i efterhand är det mycketsvårt att avgöra om anstalten redan i detta skede borde ha kontaktat sjukvårdsupplysningen eller annan sjukvårdskunnig. Avgörande för detta är i vilket tillstånd BB befann sig vid den aktuella tidpunkten. Det bör även ifrågasättas om den närvarande avdelningspersonalen hade tillräcklig kunskap för att göra denna bedömning eller om FF borde ha kontrollerat BB:s tillstånd redan vid detta tillfälle. Avgörande för detta är naturligtvis vilken kompetens/erfarenhet de aktuella kriminalvårdarna hade. Cirka en timme efter det att FF först blev kontaktad blev han på nytt uppringd av avdelningspersonalen eftersom BB var mycket högljudd och absolut ville till sjukhus för vård. Vid detta tillfälle var flera av BB:s medintagna mycket upprörda och bad personalen få tyst på BB. Eftersom FF mycket riktigt fann att det var en spänd och irriterad stämning på avdelningen beslutade han sig för att BB skulle förflyttas tillobservationsavdelningen. Eftersom BB inte gick av egen fri vilja leddes han dit av två kriminalvårdare. FF medger att han tog tag i BB:s tröja eftersom denne inte självmant ville följa med till observationsavdelningen. Ingen av de närvarande tjänstemännen har dock uppgett att det skulle ha uppstått tumult eller att det skulle ha förekommit handgemäng. I likhet med frågan om FF redan vid midnatt borde ha ringt sjukvårdsupplysningen är det svårt att nu i efterhand uttala sig om ifall det var nödvändigt för honom att ta tag i BB:s tröja. Efter att BB hade förflyttats till observationsavdelningen ringde FF sjukvårdsupplysningen. Till följd av viss väntetid samt att konsultationen i sig tog lite tid dröjde det cirka en halvtimme innan FF beslutade att BB skulle undersökas av läkare. Något beslut om utevistelse för att BB skulle kunna träffa läkare finns inte KLAS. Detta är naturligtvis en brist. Regionen finner även att anstalten borde ha skrivit en journalanteckning för att dokumentera händelserna under natten och skälen till att BB förflyttades till anstaltens observationsavdelning. Eftersom det var frågan om en tillfällig förflyttning under natten då de intagna ändå inte har någon gemensamhet kan inte regionen finna att anstalten skulle ha haft någon formell skyldighet att upprätta ett avskildhetsbeslut. I detta sammanhang bör noteras att FF uppger att syftet med att BB förflyttades tillobservationsavdelningen var att man där skulle ha en bättre uppsikt över honom.

text: AA och BB yttrade sig över remissvaret. AA anförde därvid bl.a. att det av journalanteckning från Universitetssjukhuset MAS framgår att BB enligt sjukhusets operationsplaneringsprogram Orbit avbokades från operation efter ett rymningsförsök.

text: Utdrag från operationsplaneringsprogrammet Orbit har inhämtats från Universitetssjukhuset MAS. Av utdraget framgår att BB enligt kirurgmottagningen i Malmö försökte rymma från ett mottagningsbesök. Vidare framgår att anstaltens

text: säkerhetschef har kontaktat sjukhusets operationsplanerare och uppgett att BB inte försökt rymma och att operation ska planeras snarast.

text: I beslut den 28 april 2010 anförde JO Nordenfelt bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Medicinsk vård m.m. under natten mellan den 27 och 28 januari 2009 Av utredningen i ärendet framgår att BB under natten mellan den 27 och 28 januari 2009 för anstaltens personal uppgav att han hade svåra smärtor i sin njure och att han behövde sjukvård. Avdelningspersonalen kontaktade därför vakthavande befälet FF. Eftersom BB precis fått smärtstillande tabletter i form av Alvedon och avdelningspersonalen inte bedömde BB:s tillstånd som akut, beslutade FF att man skulle avvakta och inte vidta några ytterligare åtgärder.

text: Jag vill rent allmänt framhålla att kriminalvårdstjänstemän, som normalt inte är medicinskt utbildade, bör iaktta stor försiktighet vid bedömningar av intagnas behov av sjukvård. De får aldrig nonchalera en intagens uppgifter i det avseendet. Mot den bakgrunden kan det starkt ifrågasättas om inte vakthavande befälet eller avdelningspersonal redan i detta skede borde ha kontaktat sjukvårdsupplysningen.

text: Av utredningen framgår vidare att FF cirka en timme senare blev uppringd av avdelningspersonal, eftersom BB var mycket högljudd och insisterade på att få sjukhusvård. Mot bakgrund av att BB var högljudd och stämningen på avdelningen med anledning härav började bli upprörd bestämde FF att BB skulle flyttas till observationsavdelningen. BB ville inte förflyttas till observationsavdelningen, varför visst tvång fick användas för att genomföra förflyttningen.

text: Jag har tidigare i olika sammanhang gett uttryck för uppfattningen att en förflyttning av en intagen inom en anstalt normalt ska betraktas som s.k. faktiskt handlande som inte kräver ett särskilt beslut, se t.ex. dnr 577-2008 angående bl.a. hämtning av intagna som skulle lämna urinprov. Förflyttningen av BB får, som Kriminalvården anför i sitt remissvar, betraktas som ett sådant faktiskt handlande. Jag kan inte se att det för den frågans avgörande har betydelse om BB var avskild eller ej men konstaterar ändå att så faktiskt var fallet, då händelsen inträffade på kvällen efter det att de intagna låsts in i sina bostadsrum med stöd av

text: 17 § tredje stycket lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen). Härutöver kan anmärkas att Kriminalvården uppenbarligen inte ansett att 20 § kriminalvårdslagen var tillämplig i detta fall. Det nu sagda hindrar naturligtvis inte att ett särskilt beslut om avskildhet ska fattas så snart förutsättningar (t.ex. enligt 20 § kriminalvårdslagen) föreligger.

text: Det framgår av utredningen att visst våld brukades när BB förflyttades till observationsavdelningen. Huruvida detta våld överskred den gräns som anges i

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: , som i situationer som den aktuella tillåter försvarligt våld, har emellertid inte gått att utreda. Det ter sig inte meningsfullt med ytterligare utredningsåtgärder.

text: Enligt min mening ska en intagen inte behöva räkna med att han ska förflyttas inom anstalten efter inlåsningen på kvällen. Om detta undantagsvis ändå måste ske krävs starka skäl härför. Kriminalvården har uppenbarligen ansett att det förelåg sådana skäl. Jag finner inte anledning att kommentera den bedömningen.

text: Trots det som jag nu anfört anser jag inte att Kriminalvården hanterade situationen på ett i alla avseenden lämpligt sätt. Rättssäkerheten kräver en fullgod dokumentation av den händelse som leder till en förflyttning av här aktuellt slag. Förflyttningen av BB dokumenterades emellertid inte. Kriminalvården förtjänar allvarlig kritik för dokumentationsbristen.

text: Av utredningen framgår att FF kontaktade sjukvårdsupplysningen när BB hade förflyttats till observationsavdelningen. Efter den kontakten bedömdes att BB behövde läkarvård, varför han omgående transporterades till akutmottagningen på Universitetssjukhuset MAS. Något beslut om utevistelse för att BB skulle kunna träffa läkare finns emellertid inte dokumenterat. Jag instämmer i Kriminalvårdens bedömning att detta är en brist. Medicinsk vård i övrigt I anmälningarna har gjorts gällande att BB inte fått den läkarvård han varit i behov av på anstalten. Frågor som rör medicinska bedömningar lämpar sig inte för JO:s prövning. Jag uttalar mig därför inte om BB fått erforderlig medicinsk bedömning.

text: Av utredningen i ärendet framgår att BB har träffat anstaltens läkare och läkare på sjukhus vid ett flertal tillfällen. Utredningen ger inte stöd för kritik eller någon annan åtgärd från min sida i denna del. Trakasserier m.m. I anmälningarna har anförts att BB har torterats och trakasserats av anstaltens personal. Kriminalvården har tillbakavisat dessa påståenden. Ytterligare utredning i denna del framstår inte som meningsfull.

type: avgorande


title: Fråga om lagligheten av en byggnadsnämnds utvisning av en gräns

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Härryda kommun. Av anmälan och bifogade handlingar framgick bl.a. följande. Under byggnation på AA:s grannfastighet togs rör bort som varaktigt markerade en utstakad gräns mellan fastigheterna. Härryda kommun, på uppdrag av ägaren till grannfastigheten, ”återställde” gränsen den 30 maj 2000. I ett brev till kommunen daterat den 21 juni

text: 2000 påpekade AA att gränsen inte hade återställts på ett korrekt sätt, bl.a. hade gränspunkter markerats med sprayfärg och inte varaktigt med rör. Som svar fick AA ett odaterat brev, skrivet på ”blankt” papper och undertecknat BB. I brevet anfördes bl.a. följande:

text: Samhällsbyggnadskontoret har på uppdrag av ägaren till (fastigheten), CC, utvisat gränsen mellan (fastigheten) och (fastigheten). Utvisningen har redovisats med sprayfärg. Gränsen är utvisad till skillnad från utstakad. Utvisning av gräns är en enklare metod att få reda på en gräns, men har inte samma juridiska status som en utstakad gräns. Utstakad gräns markeras varaktigt med t.ex. rör och berörda grannar har 1 års besvärstid på utmärkningen. – – – Vill Ni att gränsen skall utstakas, eventuellt att gränsen skall fastighetsbestämmas kan Ni prata med DD, Lantmäteriet – – –

text: I ett brev till AA den 15 december 2000 – på kommunens brevpapper och undertecknat BB, Sektorn för samhällsbyggnad – uttalades bl.a. följande:

text: – – – Utstakning av gräns är en myndighetsuppgift som endast får utföras av Lantmäteriet. Gränsen markeras då varaktigt och samtliga berörda har ett års besvärstid på utmärkningen. Är det en tvist mellan två grannar handlägger Lantmäteriet ärendet som en fastighetsbestämning. Utvisning av en gräns är en enklare metod att få reda på en gräns, men har inte samma juridiska status som en utstakad gräns. Utvisning av gräns är vanligt förekommande t.ex. för att bygga ett staket, en mur etc. Naturligtvis gäller att utvisningen blir korrekt så att ett byggt staket inte hamnar på grannes tomt. Kommunen fick i uppdrag att återställa gränsen men informerade CC vad som ovan redovisats, som då valde utvisning av gräns. Kravet att Härryda kommun skall återställa berörda gränsmarkeringar avvisas då Härryda kommun inte har rätt eller möjlighet att subventionera grannars gränstvister.

text: Utredning

text: Sedan ärendet remitterats uttalade kommunstyrelsen (kommunens byggnadsnämnd) följande.

text: Den 21 juni år 2000 skrev AA till Härryda kommun angående ”Härryda kommun utstakning av tomtgränser mellan (fastigheten) och (fastigheten)”. – – – Brevet innehöll en del missförstånd, sakfel och påståenden som kommunen genom mätningsingenjör BB svarade på i ett brev. – – – Brevet innehöll bl a en redogörelse för vem som beställt tjänsten, vad beställningen avsåg, vad som utförts och skillnaden mellan kommunens utvisning av gräns och lantmäteriets myndighetsutövning, utstakning av gräns. Brevet är underskrivet och diariefört men inte utskrivet på kommunens brevpapper. Dessutom saknar brevet datering. Brevet skickades i ett kuvert med kommunens logotyp. Brevet var skapat den 2001-07-04 (torde rätteligen vara 2000-07-04, JO:s anm.) på BB:s privata dator och besvarade på ett klart sätt de frågor som AA ställde. Det är ett misstag att brevet inte var daterat och att det inte framgår att brevet var skrivet i tjänsten. Det är uppenbart att det utförda arbetet inte var myndighetsutövning varför skriftväxling bedömts kunna ske på ett praktiskt sätt. I skrivelse 00-11-27 ställd till kommunstyrelsen kräver AA att Härryda kommun återställer gränsen mellan (fastigheten) och (fastigheten) på ett korrekt och varaktigt sätt. – – – I ett brev daterat 00-12-15 klargör BB återigen vilket uppdrag han haft och vilka regler som gäller för kommunens agerande. – – –

text: AA är missnöjd med kommunens besked och överklagar ärendet till länsstyrelsen 01-01-04. – – – Rättsinstanserna, länsstyrelse, länsrätt och kammarrätt konstaterar att något beslut inte fattats i ärendet och avvisar klagomålen. I skrivelse till Riksdagens ombudsman JO daterad 02-03-25 klagar AA på att kommunen ”utövat maktutövning” utan att ha rätt att göra så. – – – Åter måste konstateras att AA trots utförliga förklaringar uppfattar den praktiska handläggningen av ärendet som orättmätig myndighetsutövning. AA påstår att gränsen har utstakats vilket inte är fallet. Sådan behörighet har endast Lantmäterimyndigheten i Göteborg. Kommunen kan endast med behörig personal och som ren serviceåtgärd utvisa gränsens läge vilket sedan normalt kan användas för iordningställande av tomter. Normalt föranleder detta förfarande inte någon tvist utan fastighetsägarna uppfattar åtgärden som både rättvis, praktisk och ekonomisk. Om någon fastighetsägare är missnöjd så finns det inget annat alternativ än att bestämma gränsen genom fastighetsbestämning enligt

text: fastighetsbildningslagen

text: , vilket beslut endast får tas av lantmäterimyndigheten. Kommunen har ingen skyldighet beställa sådan förrättning för att lösa tvister mellan grannar.

text: Yttrande

text: Bristerna i skriftväxlingen i form av odaterad skrivelse på blankt papper är beklagliga men därav uppkomna eventuella missförstånd kan inte, vilket framgår av denna utredning och tidigare fullständiga genomlysning av ärendet, föranleda några men för klaganden AA och innebär inte på något sätt någon anledning från kommunens sida att rikta någon kritik mot mätningsingenjör BB.

text: AA anförde bl.a. följande med anledning av innehållet i remissvaret. Nytt är kommunens påstående att mätningsingenjörens tjänsteutövning var en ren serviceåtgärd och inte myndighetsutövning. AA hade varken bett om eller beställt någon service från kommunen. Han var inte ens informerad. Genom sitt fönster såg han två personer med Härryda kommuns namn på sina ryggar samt ägaren till grannfastigheten markera med sprayfärg kryss på gräsmattan. På ett mycket

text: arrogant sätt fick han veta att ”nu går gränsen här”. Detta var ren myndighetsutövning.

text: I ett beslut den 30 oktober 2002 anförde JO Berggren följande.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 1 kap. 3 § jordabalken

text: har gräns som blivit lagligen bestämd den sträckning som utmärkts på marken i laga ordning. Med lagligen bestämda gränser avses sådana gränser som tillkommit vid exempelvis fastighetsbildning enligt bestämmelserna i

text: fastighetsbildningslagen (1970:988)

text: , FBL, men också andra gränser enligt

text: expropriationslagen

text: ledningsrättslagen

text: anläggningslagen

text: m.fl. Fastighetsbildningsfrågor prövas vid förrättning av en lantmäterimyndighet (

text: 2 kap. 2 §

text: FBL). Med begreppet utmärkning på marken i laga ordning avses ett tekniskt förfarande genom vilket en vid förrättning beslutad gräns genom lantmäterimyndighetens försorg utmärks i behövlig omfattning (

text: 4 kap. 27 §

text: FBL). En åtgärd om gränsutmärkning utgör myndighetsutövning och får överklagas.

text: I

text: 14 kap.

text: FBL finns regler om fastighetsbestämning. Detta institut har till främsta uppgift att tjäna som medel för att fastställa den gällande fastighetsindelningens beskaffenhet. Fastighetsbestämningsfrågor handläggs, liksom fastighetsbildningsfrågor, av en lantmäterimyndighet vid förrättning.

text: Av

text: 2 § mätningskungörelsen (1974:339)

text: framgår, såvitt nu är av intresse, följande. Återställande av ett förkommet eller skadat gränsmärke utan samband med en fastighetsbildningsförrättning vidtas av en lantmäterimyndighet som en särskild åtgärd, om fastighetsbestämning enligt

text: 14 kap.

text: FBL inte erfordras. Berörda sakägare skall underrättas i god tid angående en åtgärd om återställande. Åtgärder som avses i 2 § kan, enligt 16 §, överklagas hos Lantmäteriverket inom ett år från det att åtgärden slutfördes.

text: I Lantmäteriverkets handbok Mätning, Kartläggning (HMK) – Geodesi, markering finns angivet under vilka förutsättningar återställande av gränsmärke kan ske som tekniskt uppdrag. Det får inte finnas någon tvekan om gränsmarkeringens ursprungliga läge. Det får inte heller vara oenighet mellan sakägarna. Uppdragsgivarna bör vid oenighet uppmanas att återkalla uppdraget och i stället ansöka om fastighetsbestämning.

text: Bedömning

text: Fastighetsgränser och deras markeringar har en speciell ställning när det gäller vem som får göra vad med dem. Markeringar och märken som har tillkommit i syfte att vara gränsmärken är skyddade enligt

text: 14 kap. 8 § brottsbalken

text: . Föremålet för straffskyddet är märken som har rättslig betydelse, främst märken som markerar gränslinjer. Fastighetsägarna har ansvaret för underhållet av gränslinjer och markeringar. Om en markering saknas, skadats eller rubbats får den enskilde inte utan vidare åtgärda markeringen. Endast en lantmäterimyndighet får utmärka en gräns med ett gränsmärke. Utmärkning är den term som anges i

text: jordabalken

text: 1 kap. 3 §

text: ) och FBL avseende en åtgärd i anslutning till en förrättning. En sådan

text: utmärkning görs varaktig, exempelvis med rör, och har enligt

text: jordabalken

text: ett högre bevisvärde än karta och handling.

text: Vid tillkomsten av FBL förutsattes att ett förenklat förfarande för återställande av gränsmarkeringar som raserats vid exempelvis bygg- eller anläggningsarbeten skulle kunna tillämpas i vissa fall (

text: prop. 1969:128

text: s. B 800). Som framgår ovan finns bestämmelser om ett sådant förfarande i

text: mätningskungörelsen

text: . Åtgärden återställande av förkommet eller skadat gränsmärke begärs och utförs av en lantmäterimyndighet. Återställande får inte användas om tveksamhet råder om var det skadade eller förkomna gränsmärket skall placeras. I ett sådant fall skall fastighetsbestämning tillgripas. Det är lantmäterimyndigheten som avgör om återställande kan ske. (Se Lantmäteriverkets Handbok till

text: mätningskungörelsen

text: , Juridik, 1994, s. 113 f.)

text: Såväl fastighetsbestämning som återställande är myndighetsutövande åtgärder som endast får prövas av en lantmäterimyndighet. Det förekommer emellertid att en fastighetsägare, när t.ex. gamla gränsmarkeringar blivit övervuxna eller av annan anledning inte går att återfinna, vänder sig till kommunen med en begäran att gränsen skall utvisas. Om det med hjälp av exempelvis kartor och s.k. koordinater med säkerhet går att fastställa var gränsen går, kan kommunen i ett sådant fall åta sig att visa ut gränsen. En sådan utvisning är inte rättsligt reglerad och gränsen kan inte hävdas juridiskt. Gränsen får i detta fall inte utmärkas på ett varaktigt sätt. Inte heller betraktas uppdraget som myndighetsutövning.

text: AA:s anmälan avser dels omständigheterna då åtgärden rörande gränsen vidtogs, dels att kommunen enligt hans uppfattning borde vara skyldig att varaktigt återställa de borttagna gränsmärkena.

text: Som framgått av utredningen utgjorde den åtgärd som tjänstemännen från samhällsbyggnadskontoret utförde på uppdrag av AA:s granne en gränsutvisning. Jag har – utan att ta ställning till om det var tekniskt möjligt att i denna förenklade form visa den rätta sträckningen av gränsen – inget att erinra mot uppdraget som sådant. Mot bakgrund av vad AA uppgett ifrågasätter jag endast att kontoret inte hade underrättat honom innan uppdraget utfördes. Enligt min mening hade det varit lämpligt att så skett då tjänstemännen synes ha befunnit sig på AA:s fastighet och sprayat gränsen.

text: Som påpekats i remissvaret åligger det inte kommunen (byggnadsnämnden) att vidta åtgärder rörande gränsutmärkning. Som jag uttalat ovan är det fastighetsägarna som har ansvaret för underhållet av gränslinjer och markeringar. Det åligger således den som upptäcker att en markering är borttagen, skadad eller dylikt att rapportera detta till lantmäterimyndigheten och det kan då bli aktuellt med en återutsättning eller en fastighetsbestämning.

text: När det sedan gäller utformningen av den skrivelse som AA fick som svar på sitt brev i juni 2000 vill jag endast erinra om vikten av att tjänsteskrivelser utformas på ett korrekt sätt.

text: Med dessa besked avslutar jag ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

title: Kritik mot Polismyndigheten i Hallands län för beslut om husrannsakan och kroppsbesiktning

sammanfattning: Vid husrannsakan togs en mobiltelefon i beslag från en person som var skäligen misstänkt för narkotikabrott genom bl.a. överlåtelse av narkotika. Polisen bedömde att telefonen var en s.k. försäljningstelefon, dvs. en telefon som används för kontakter mellan överlåtare och köpare av narkotika. Främst på grund av vissa textmeddelanden i försäljningstelefonen bedömdes ett antal personer vara skäligen misstänkta för ringa narkotikabrott genom bruk och innehav. Husrannsakan och kroppsbesiktning genomfördes beträffande dessa personer. JO har ansett att de omständigheter som lades till grund för skälig misstanke om ringa narkotikabrott genom eget bruk och innehav av narkotika i personernas bostäder inte var tillräckliga. Redan av detta skäl saknades det grund för de aktuella besluten om husrannsakan och kroppsbesiktning.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde kommissarien AA vid Polismyndigheten i Hallands län bl.a. följande.

text: AA arbetar som förundersökningsledare vid polismyndigheten och uppmärksammade i sitt arbete ärenden i vilka beslut om tvångsmedel enligt honom hade fattats på otillräckliga grunder. Polisen hade inlett en förundersökning om narkotikabrott genom överlåtelse, innehav och eget bruk i en lägenhet i Halmstad. Efter husrannsakan i lägenheten uppstod skälig misstanke mot ett stort antal personer om ringa narkotikabrott genom innehav och eget bruk. Brottsmisstankarna grundades på att personerna förekommit i sms-trafik i den mobiltelefon som tillhörde den ursprungligen misstänkte eller i annan sms-trafik som polisen sedermera hämtade in. När det gällde tidpunkterna för de misstänkta brotten hade polisen i flertalet fall angett tidsperioder på 14 dagar till fyra månader och i något fall till och med sex månader. På grundval av de angivna brottsmisstankarna fattades och verkställdes beslut om husrannsakan hos och kroppsbesiktning av de misstänkta.

text: AA ifrågasatte om de aktuella personerna kunde betraktas som skäligen misstänkta för de aktuella brotten och underkastas husrannsakan och kroppsbesiktning endast på de angivna grunderna. Han önskade att JO skulle granska de aktuella ärendena i

text: sin helhet och uttala sig om lagligheten i det arbetssätt som tillämpats. Arbetssättet hade enligt hans uppfattning stöd hos polismyndighetens ledning.

text: Utredning

text: Handlingar i ett antal av de aktuella ärendena hämtades in och granskades.

text: Mot bakgrund av det som framkommit anmodades polismyndigheten att yttra sig över AA:s anmälan. Polismyndigheten ombads att yttra sig särskilt om grunden för skälig misstanke mot andra personer än den eller de som initialt var misstänkta för brott samt om användningen av husrannsakan hos och kroppsbesiktning av dessa personer.

text: Polismyndigheten (tillförordnade länspolismästaren BB) yttrade sig. Yttrandet begränsades till de ärenden i vilka JO hämtat in handlingar. Till grund för yttrandet låg upplysningar från kriminalkommissarien CC, som var förundersökningsledare i de aktuella ärendena och fattade de ifrågasatta tvångsmedelsbesluten. Hans upplysningar bifogades myndighetens yttrande.

text: Polismyndigheten lämnade inledningsvis följande redogörelse för händelseförloppet.

text: Den 23 oktober 2012 genomförde polismyndigheten en husrannsakan i en lägenhet på grund av misstanke om brott mot

text: narkotikastrafflagen

text: (innehav). Beslutet om husrannsakan grundade sig på ett tips från allmänheten om en konstig doft i ett trapphus tillsammans med en iakttagelse från anländande polispatrull att det luktade marijuana i trapphuset och att doften kunde härledas till en specifik lägenhet. I lägenheten anträffades narkotika. Två män, av tre personer som befann sig i bostaden, rapporterades för narkotikabrott eget bruk. En av männen blev även skäligen misstänkt för överlåtelse av narkotika. Flera telefoner togs i beslag. Vid tömning av telefonerna framstod särskilt en av dem som intressant i utredningssammanhang. Denna telefon innehöll 188 kontakter i telefonboken. Ansvarig förundersökningsledare CC bedömde att den aktuella telefonen utgjorde en ren försäljningstelefon som den huvudmisstänkte uteslutande använde för kontakter i syfte att sälja narkotika. Bedömningen grundade han dels på en föredragning av en inspektör som besitter stora kunskaper i ämnet (Inspektören har mångårig erfarenhet av operativ narkotikahantering. Hans kunskaper på området är väl kända, särskilt gällande kontakter och hantering av ungdomar med narkotikamissbruk. Inspektören har erfarenhet av att bedöma preparat och narkotikaspråk.), dels på innehållet i den säkrade sms-trafiken – där prissummor och narkotika i klartext eller i form av vedertagna slanguttryck nämndes – och den totala avsaknaden av annan privat konversation. Av övriga telefoner som beslagtogs visade sig ytterligare en tillhöra den huvudmisstänkte. Denna telefon uppvisade ett innehåll av mer normal karaktär med klara kopplingar till den huvudmisstänktes privatliv. De sms som fanns tillgängliga på den så kallade försäljningstelefonen var samtliga skickade eller mottagna under perioden den 20–23 oktober 2012. Utifrån resultatet av telefontömningen fattade CC den 24 oktober 2012 beslut om att nio personer som haft sms-kontakt med den huvudmisstänkte i ärende K30721-12 skulle vara skäligen misstänka för ringa narkotikabrott genom innehav samt ringa narkotikabrott genom eget bruk (tre av dessa ärenden har JO valt att granska; K30814-12, K30818-12 och K30821-12). Samtidigt fattade han även beslut om husrannsakan i de misstänktas bostad samt kroppsbesiktning av de misstänkta.

text: Enligt egen uppgift beslutade han om husrannsakan i syfte att söka efter den narkotika som köpts och kroppsbesiktning i syfte att säkra bevisning för eget bruk. Den 29 oktober 2012 samt den 6 november 2012 fattade CC motsvarande beslut avseende ytterligare sex (inte något av de ärenden som JO har valt att granska) respektive tre personer (K32033-12, K32035-12 och K32036-12) som hade haft sms-kontakt med den huvudmisstänkte. Slutligen fattade CC den 6 november 2012 motsvarande beslut gällande sju personer i så kallade sidoärenden (K32017-12, K32020-12, K32021-12, K32026-12, K32027- 12, K32029-12 och K32032-12). Brottsmisstankarna i dessa ärenden grundade sig på textmeddelanden i telefoner som tagits i beslag vid husrannsakan hos personer med anledning av innehållet i den så kallade försäljningstelefonen i ärende K30721- 12. Brottstiden i ärende K30814-12, K30818-12 och K30821-12 har sträckt sig från datum för relevant textmeddelande till datum och tid för verkställighet av husrannsakan i huvudärendet K30721-12. I övriga ärenden (förutom huvudärendet) har brottstiden angetts från datum för relevant textmeddelande till datum för upptagande av anmälan. Förhör enligt

text: 23 kap. 6 § rättegångsbalken

text: (RB) har hållits i samtliga ärenden utom två (K32029-12 och K32036-12). Samtliga förhör har tidsmässigt genomförts efter att beslut om husrannsakan och kroppsbesiktning fattats. I tre ärenden har de beslutade tvångsmedlen inte verkställts. I ett ärende har endast kroppsbesiktning effektuerats. Av de nu granskade ärendena har åtta ärenden resulterat i godkänt strafföreläggande eller fällande dom. Ett ärende är fortfarande öppet och övriga har lagts ned med motiveringen gärningen ej brott (K32029-12) alternativt det inte längre finns anledning att fullfölja förundersökningen (

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB). I samtliga ärenden, utom K32029-12 där polisiär förundersökningsledare den 15 november 2012 beslutade om avskrivning av ärendet, beslutades den 20 november 2012 om åklagarledd förundersökning.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Ansvarig polisiär förundersökningsledare, CC, har i samtliga nu aktuella ärenden, förutom huvudärendet K30721-12, bedömt vissa personer som skäligen misstänkta för narkotikabrott genom eget bruk och narkotikabrott genom innehav baserat på textmeddelanden (sms) i beslagtagna mobiltelefoner samt i viss mån på övriga omständigheter som förelegat då telefonerna tagits i beslag. Beslut om att inleda förundersökning har fattats samtidigt som beslut om skälig misstanke samt beslut om tvångsmedel i form av husrannsakan och kroppsbesiktning tagits. CC har anfört att han inför varje enskilt beslut gjorde en bedömning huruvida smstrafikens innehåll och karaktär samt dess placering i tid kunde utgöra grund för skälig misstanke och om detta i sin tur kunde utgöra grund för beslut om tvångsmedel. Polismyndigheten vill först framhålla att myndigheten inte finner anledning att ifrågasätta besluten om skälig misstanke och tvångsmedel i huvudärendet K30721- 12. Tillräckliga skäl för skälig misstanke om narkotikabrott (överlåtelse, innehav samt eget bruk) får anses ha förelegat och besluten om husrannsakan och kroppsbesiktning har haft stöd i lag. När det gäller övriga ärenden redovisas polismyndighetens bedömning enligt nedan […]. – – –

text: Brottsmisstankar

text: Begreppet ”skälig misstanke” kommenteras inte särskilt i förarbetena till RB. För att en person ska anses vara skäligen misstänkt för ett brott krävs dock att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått

text: den gärning som misstanken avser (se JO 1992/93 s. 204 och JO 2009/10 s. 72). Omständigheterna måste vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad misstanke. I tre ärenden har beslut om skälig misstanke fattats någon eller några dagar efter senast, i utredningssammanhang intressant, skickat/mottaget textmeddelande (K30814-12, K30818-12 och K30821-12). I övriga har beslut om skälig misstanke fattats från två veckor upp till sex månader efter senast skickat/mottaget meddelande. Med beaktande av samtliga omständigheter i respektive ärende och det bedömningsutrymme som finns när det gäller skälig misstanke anser polismyndigheten – trots att det föreligger en viss svaghet i bevishänseende såvitt avser textmeddelanden och säkerställande av identitet på mottagare/avsändare – att det inte finns anledning att ifrågasätta bedömningen som föregått besluten om skälig misstanke för ringa narkotikabrott genom innehav i de ärenden där tiden för skälig misstanke legat i nära anslutning till relevant textmeddelande (K30814-12, K30818-12 och K30821-12). I dessa ärenden har dessutom omständigheterna vid beslaget av telefonen (i lägenheten där telefonen beslagtogs anträffades cannabis i portionsförpackade påsar, tabletter, vågar, amfetamin, sugrör, kvarn, pipa och skuldlista) med viss styrka talat för att dessa personer i kontaktboken begått den gärning – ringa narkotikabrott genom innehav – som misstanken avsett. När det gäller ärende K32033-12, K32035-12 och K32036-12 har CC anfört att vid tiden för besluten om skälig misstanke i aktuella ärenden hade bevisningen stärkts ytterligare om att det rörde sig om en försäljningstelefon i ärendet K30721-12. Samtliga personer som förhörts hade erkänt att de köpt narkotika och samtliga var positiva i snabbanalysen på de urinprov som de lämnat. Denna omständighet talade, såsom CC:s skrivelse får förstås, med än mer styrka för att de misstänkta i ärende K32033-12, K32035-12 och K32036-12 begått den gärning som misstanken avsåg. Polismyndigheten kan delvis instämma i CC:s bedömning men finner samtidigt att tidsaspekten har en avgörande betydelse för fastställande av misstankegraden i nu aktuella ärenden. Med innehav av narkotika avses i princip att någon har narkotikan i sin besittning på så sätt att han har möjlighet att utöva faktisk rådighet över den (se

text: NJA 2003 s. 473

text: , jfr

text: NJA 1981 s. 444

text: ). Skälig misstanke avseende innehav av narkotika torde, såsom polismyndigheten ser det, inte kunna anses föreligga då veckor förflutit sedan grunden för misstanken (textmeddelandena) uppstod. Samma sak gäller för de så kallade sidoärendena där grunden för själva misstanken i flera fall har uppstått åtskilliga månader före beslutet om skälig misstanke fattades. Såvitt avser brottsmisstanken ringa narkotikabrott genom eget bruk har CC anfört att även ”köparna” som framträtt vid telefontömningarna bedömdes vara skäligen misstänkta för eget bruk, då samtlig säkrad sms-konversation låg nära i tid i förhållande till aktuella beslut samt köpen rörde mindre mängder narkotika rimligen ämnade för eget bruk. För att uppnå misstankegraden skälig misstanke när det gäller narkotikabrott genom eget bruk torde, enligt polismyndighetens uppfattning, normalt någon form av okulär besiktning vara nödvändig alternativt att flera samstämmiga tips/vittnesmål om narkotikaintag inkommit till Polisen. Några sådana konkreta omständigheter – som med viss styrka talat för att de misstänkta personerna i nu aktuella ärendena begått narkotikabrott genom eget bruk – kan enligt polismyndighetens mening inte anses ha förelegat vid tidpunkten för respektive beslut om skälig misstanke.

text: Tvångsmedel

text: För all användning av tvångsmedel gäller tre allmänna principer. Dessa principer, som knyter an till innehållet i

text: 2 kap. 21 § regeringsformen

text: , är ändamålsprincipen, behovsprincipen och proportionalitetsprincipen. Ändamålsprincipen innebär att en myndighets befogenhet att använda ett tvångsmedel ska vara bundet till det ändamål för vilket tvångsmedlet har beslutats. Behovsprincipen innebär att en myndighet får

text: använda ett tvångsmedel bara när det finns ett påtagligt behov av det och en mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig. Proportionalitetsprincipen, som är lagfäst i bl.a. 28 kap. 3 a och 13 §§ RB, innebär att ett tvångsmedel får tillgripas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse. Beslut om husrannsakan och kroppsbesiktning innebär ett allvarligt intrång i den enskildes integritet. Innan sådana beslut fattas måste behovet av åtgärden noga övervägas och likaså om åtgärden står i överensstämmelse med nämnda principer. Som framgår av polismyndighetens redogörelse ovan gör myndigheten den bedömningen att skälig misstanke om narkotikabrott genom innehav i nu aktuella ärenden endast torde ha förelegat i K30712-12, K30814-12, K30818-12 och K30821-12. I nämnda ärenden har alltså förutsättningar funnits för att besluta om husrannsakan. Polismyndigheten menar att besluten om husrannsakan i aktuella ärenden dessutom får anses ha stått i överensstämmelse med de allmänna principer som angetts ovan och finner därför ingen anledning att ifrågasätta dessa beslut om tvångsmedel. När det gäller övriga ärenden har, med anledning av polismyndighetens uppfattning i misstankefrågan, förutsättningar att besluta om husrannsakan saknats. Motsvarande gäller även samtliga beslut om kroppsbesiktning. Tvångsmedelsanvändningen i dessa ärenden (besluten om husrannsakan i samtliga ärenden utom K30712-12, K30814-12, K30818-12 och K30821-12 samt alla beslut om kroppsbesiktning) synes i vilket fall som helst strida mot de allmänna principer för tvångsmedelsanvändning som nämnts ovan. Om ändamålet med de beslutade husrannsakningarna enbart varit att söka efter den narkotika som köpts torde förenligheten med behovsprincipen kunna ifrågasättas. Sannolikheten att finna denna narkotika, då lång tid förflutit från tidpunkten för den konkreta omständighet som grundat misstanken (textmeddelandena), måste ha ansetts som förhållandevis liten. Denna slutsats bekräftas också av att endast i två fall av tretton ärenden har narkotika beslagtagits vid effektueringen av husrannsakan. Syftet med ett beslut om tvångsmedelsanvändning får inte heller vara att upptäcka brott eller att förebygga ett brott. Beslutet har i sådant fall fattats i strid med ändamålsprincipen. Sådana beaktanden förefaller emellertid ändå ha gjorts i flera av de nu aktuella ärendena. Såväl i de ärenden där husrannsakan beslutats som i de ärenden där beslut om kroppsbesiktning tagits (se t.ex. K30821-12 där bl.a. narkotikabrott genom överlåtelse angetts som grund för husrannsakan trots att skälig misstanke om aktuellt brott inte beslutats i ärendet). Den så kallade proportionalitetsprincipen ska beaktas såväl vid beslutsfattande av tvångsmedel som vid verkställande av sådant beslut (

text: prop. 2005/06:178 s. 100

text: f.). Om någon intresseavvägning enligt denna princip har gjorts i föreliggande ärenden är oklart. Proportionalitetsprincipen förefaller emellertid inte ha beaktats fullt ut. – – –

text: Sammanfattning

text: Polismyndigheten gör sammanfattningsvis den bedömningen att i övervägande delen av de nu granskade ärendena har grund för skälig misstanke mot andra personer än den eller dem som initialt varit misstänkta för brott inte förelegat vid tidpunkten för besluten om aktuell misstankegrad. Därmed har också förutsättningar för beslut om tvångsmedel saknats. [– – –] Med anledning av vad som framkommit och den interna debatt som handläggningen av dessa ärenden har medfört inom myndigheten har processledaren för utredning och lagföring, polisintendent DD, haft en genomgång med myndighetens samtliga utredningschefer där de rättsliga förutsättningarna för en förundersöknings bedrivande i narkotikabrottsärenden avseende överlåtelse, innehav och eget bruk har

text: penetrerats. Särskilt har begreppet skälig misstanke samt de rättsliga förutsättningarna för användning av tvångsmedel diskuterats. [– – –] AA yttrade sig över remissvaret.

text: Chefsåklagaren EE vid Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål, beslutade den 10 december 2013 att inte inleda någon förundersökning om de ifrågasatta åtgärderna. Av hennes beslut framgick bl.a. följande.

text: Vid min genomgång har jag kunnat konstatera att det i vissa fall gått lång tid från det att beslut togs om tvångsmedel tills att besluten verkställdes [– – –] Det borde, enligt min mening, från förundersökningsledarens sida ha satts en sluttid för hur länge besluten om tvångsmedel gällde och att om de inte verkställts inom aktuell tid skulle man återkomma till förundersökningsledaren för ställningstagande om beslut avseende tvångsmedel. [– – –] Även om det i vissa fall tagit lång tid mellan beslut och verkställighet så finns det inte anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser om husrannsakan finns bl.a. i

text: 28 kap. 1 § rättegångsbalken

text: , RB. Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får husrannsakan göras hos den som är skäligen misstänkt för brottet bl.a. för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet.

text: Enligt 28 kap. 11 § respektive

text: 12 §

text: RB får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa kroppsvisiteras och kroppsbesiktigas bl.a. för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov.

text: JO har vid flera tillfällen (se t.ex. JO 2009/10 s. 72, dnr

text: och JO 2012/13 s. 144, dnr

text: ) uttalat att för att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott krävs att det finns konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser. Omständigheterna måste alltså vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad misstanke. Det är emellertid inte möjligt att lägga fast några mer bestämda riktlinjer för vad som ska krävas för att en misstanke ska anses vara skälig. Frågan får i stället besvaras från fall till fall, och vanligen finns det ett visst utrymme för olika bedömningar.

text: Husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning får vidare beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (proportionalitetsprincipen, se 28 kap. 3 a och 13 §§ RB). Vid beslut om tvångsmedel måste även de s.k. ändamåls- och behovsprinciperna beaktas. Ändamålsprincipen innebär att en regel som tillåter ett ingripande mot en enskild inte får användas för något annat ändamål

text: än vad lagstiftaren har avsett. Detta ändamål framgår normalt av regelns ordalydelse. Behovsprincipen innebär att ett ingripande får göras endast om det behövs för att man ska uppnå det åsyftade resultatet. Ändamåls- och behovsprinciperna är avsedda att beaktas inte endast vid beslutsfattandet utan även vid verkställigheten av beslut om tvångsmedel (se bl.a. Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, tredje upplagan, s. 24 f.).

text: När det gäller frågan om en person som är skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott genom eget bruk enbart på denna grund kan underkastas husrannsakan i sin bostad, har JO särskilt uttalat bl.a. följande (JO 2006/07 s. 76, dnr

text: Om polisen på annan plats än bostaden, t.ex. på ett torg, påträffar en person som skäligen kan misstänkas för ringa narkotikabrott genom eget brukande så kan inte endast den omständigheten läggas till grund för ett beslut om husrannsakan i bostaden. Möjligen kan polisen tro att den misstänkte förvarar narkotika i bostaden, eftersom det är ett vanligt beteende hos narkomaner, men det stannar vid en spekulation. Omständigheterna kring brukandet ger normalt inte grund för beslut om husrannsakan i bostaden eftersom en sådan enbart skulle kunna bidra till att avslöja andra brott. För beslut om husrannsakan krävs det någon konkret omständighet som talar för att brukaren innehar narkotika och att den finns just på den platsen eller att det finns annan bevisning om sådant brott […] Jag har vidare i ett beslut den 26 november 2004 uttalat mig om polisens möjligheter att besluta om husrannsakan i en bostad vid misstanke om ringa narkotikabrott (eget bruk), och där anfört bl.a. att i ett sådant fall kan tips eller annan information som tyder på att personen i fråga förvarar narkotika i bostaden utgöra sådana konkreta omständigheter som fordras för skälig misstanke om narkotikabrott genom innehav av narkotika (dnr 4413-2003).

text: Bedömning

text: AA:s anmälan rör ett flertal förundersökningar om narkotikabrott som bedrivits mot ett relativt stort antal misstänkta. JO:s utredning har inte innefattat någon detaljgranskning av varje ärende. Mina uttalanden kommer att begränsas till att på ett mer övergripande plan behandla frågorna om skälig misstanke och de därmed sammanhängande besluten om tvångsmedel.

text: Som redovisats under avsnittet om rättslig reglering har JO vid flera tillfällen uttalat att det för att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott krävs att det finns konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser, dvs. omständigheterna måste vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad misstanke.

text: Samtliga aktuella förundersökningar om narkotikabrott hade sin upprinnelse i en husrannsakan som polisen genomförde i en lägenhet den 23 oktober 2012 på grund av misstankar om att narkotika hanterades i lägenheten. I likhet med polismyndigheten finner jag inte skäl att ifrågasätta detta beslut om husrannsakan eller bedömningen att två av de personer som befann sig i lägenheten var skäligen misstänkta för narkotikabrott i enlighet med vad som har redovisats. Jag har inte heller skäl att ifrågasätta de beslut om tvångsmedel som riktade sig mot en av dessa personer (den huvudmisstänkte).

text: När det gäller de därefter uppkomna misstankarna mot ett flertal personer för vilka beslut om husrannsakan och kroppsbesiktning fattades, och i de flesta fall verkställdes, gör jag följande bedömning.

text: Vid den inledande husrannsakan togs en mobiltelefon i beslag. Telefonen tillhörde den huvudmisstänkte som var skäligen misstänkt för bl.a. överlåtelse av narkotika. Efter en genomgång av telefonen bedömde polisen att den var en s.k. försäljningstelefon, dvs. en telefon som används för kontakt mellan överlåtare och köpare av narkotika. Misstankarna mot andra personer om ringa narkotikabrott genom eget bruk och innehav av narkotika grundade sig bl.a. på innehållet i och karaktären av vissa av de textmeddelanden som förekom i försäljningstelefonen. Omständigheterna var sammantagna sådana att de enligt min uppfattning kunde utgöra tillräcklig grund för skälig misstanke om att de personer som haft direktkontakt med den huvudmisstänkte på försäljningstelefonen hade förvärvat narkotika i anslutning till de tidpunkter då meddelandena utväxlats. Med beaktande av det bedömningsutrymme som finns i fråga om skälig misstanke finner jag inte heller tillräcklig anledning att göra någon annan bedömning när det gäller de personer som var föremål för utredning i det som av polismyndigheten benämnts sidoärenden.

text: Det sagda innebär dock inte att det fanns tillräcklig grund vare sig för skälig misstanke om att personerna hade brukat den förvärvade narkotikan eller att de förvarade den i sina bostäder vid de tidpunkter då polismyndigheten beslutade att skälig misstanke förelåg. Detta gäller såväl de fall där det endast gått någon eller några dagar från det att aktuella textmeddelanden utväxlats, som de fall då betydligt längre tid förflutit. För att skälig misstanke skulle anses ha förelegat skulle det ha krävts några mer konkreta omständigheter i varje enskilt fall som talade för antingen att den förvärvade narkotikan hade brukats av personen i fråga eller att personen förvarade narkotikan i sin bostad vid tillfället för beslutet (se bl.a. JO 2006/07 s. 76).

text: Min bedömning är alltså att de omständigheter som lades till grund för skälig misstanke om ringa narkotikabrott genom eget bruk och innehav av narkotika inte var tillräckliga. Bortsett från de tvångsmedelsbeslut som riktades mot den huvudmisstänkte fanns det redan av detta skäl inte heller grund för något av besluten om husrannsakan och kroppsbesiktning. Att ett flertal av de personer som underkastades kroppsbesiktning visade sig ha använt narkotika saknar självständig betydelse.

text: Jag vill tillägga att besluten i vissa avseenden, i linje med vad polismyndigheten anfört, även skulle kunna ifrågasättas med hänvisning främst till behovs- och ändamålsprinciperna. Som chefsåklagaren EE har påpekat i sitt beslut att inte inleda någon förundersökning om de ifrågasatta åtgärderna har det i flera fall gått lång tid från det att beslut om tvångsmedel fattades tills att beslutet verkställdes. Jag vill mot den bakgrunden erinra om att bl.a. behovs- och ändamålsprinciperna ska beaktas även vid verkställigheten av beslut om straffprocessuella tvångsmedel.

text: Sammanfattningsvis förtjänar polismyndigheten kritik för att man i ett flertal fall beslutat om husrannsakan och kroppsbesiktning utan att det funnits tillräcklig grund för detta.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Behörighet Förundersökning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län, gränspolisavdelningen, för genomförandet av ett alkoholutandningsprov

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot bl.a. Polismyndigheten i Stockholms län, gränspolisavdelningen, för handläggningen av ett ärende om rattfylleri.

text: Utredning

text: Handlingar i Åklagarmyndighetens, Norrorts åklagarkammare i Stockholm, ärende C01-1-3213-05 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. I samband med en trafikolycka den 12 maj 2005 vid rondellen Nybygget vid Arlanda blev en bilförare misstänkt för rattfylleri. Denne togs därför med till Arlanda polisstation och ett alkoholutandningsprov togs med en s.k. Evidenzer. Överst i analysprotokollet antecknades att BB var provtagare men protokollet undertecknades sedan av den egentlige provtagaren, inspektören CC, som också intygade att provtagningen skett i enlighet med Rikspolisstyrelsens föreskrifter på området. I en promemoria, upprättad av inspektören DD (instruktör på Evidenzern), noterades att CC inte var godkänd som provtagare. Åtal väcktes därefter mot bilföraren för rattfylleri. Åtalet ogillades av Sollentuna tingsrätt bl.a. med hänvisning till att provtagningen hade utförts av en icke behörig polisman. – Under utredningen har sedermera kommit fram att Svea Hovrätt ändrade tingsrättens dom och dömde bilföraren för rattfylleri samt att Högsta domstolen inte meddelade prövningstillstånd i målet.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från CC som uppgav bl.a. följande. Han har genomgått utbildning för användning av Evidenzern men inte fått ett formellt godkännande att använda denna. Han utförde den aktuella provtagningen efter att en kollega, BB, loggat in i systemet. CC fick den uppfattningen att BB gav honom tillstånd att använda dennes inloggning för att kunna utföra provtagningen. Han kände inte till om BB visste om att han inte var behörig att använda systemet. CC underställde stationsbefälet EE provresultatet och hon hade inte några invändningar mot provtagningen.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av provtagningen i ärendet.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren FF) kom in med yttrande till vilket var fogat upplysningar från avdelningschefen vid gränspolisavdelningen GG (här utelämnade). EE kom därefter in med upplysningar.

text: EE uppgav följande.

text: Den aktuella dagen tjänstgjorde jag kvällstur som stationsbefäl (SB). Jag skulle avlösa CC som svarade som dagtjänstgörande SB. Under vår överlämning meddelade KC-operatören, att en mindre trafikolycka skett och att det fanns misstanke om rattfylleri på den ene av förarna, som medtagits för ev. utandningsprov. Han omtalade också att det var stora inloggningsproblem med Evidenzern, efter att programvaran bytts ut. Han hade själv misslyckats tidigare i veckan – är en av de som ”intervallservar” maskinen – och då fått sitt kort låst i flera dagar, innan han kunnat få hjälp med upplåsning av IT-ansvarige. KC-operatören visste också, att av övrig utbildad personal som provat inloggning, fanns bara en som lyckats (BB). BB fanns i tjänst denna dag, dock inte tillgänglig, då han genomförde kompetensbevarande utbildning i egenskap av bombskyddstekniker. CC i sin tur berättade, att han överhuvudtaget inte fått behörigheten till Evidenzern inlagd på sitt kort, p.g.a. en administrativ miss från Trafikenheten Södertörn, där han tjänstgjorde innan han kom till Arlanda. Detta trots att han genomgått ”vakthavande befälsutbildningen, utfört hundratals provtagningar och dessutom fungerat som instruktör på maskinen”. Vår IT-ansvarige jobbade med att reda ut detta med Södertörns dito. Jag själv, som skulle tjänstgöra hela helgen, ville inte riskera att få mitt datakort låst. KC-operatörens ville jag inte heller riskera, eftersom han var den ende i tjänst med STORM-behörighet (HR-rutinen). För att säkerställa provtagningen, försökte jag nå IT-ansvarige, dock utan att lyckas. I det läget insåg jag att vi inte skulle kunna utföra provet, utan kontaktade SB i Norrort för att få hjälp med det. Vi kom överens om att föra över den misstänkte dit. När BB strax efter kom in på polisstationen, för att komplettera uttagen bombskyddsutrustning, såg jag en annan möjlig lösning av det uppkomna problemet. Även om jag inte kunde disponera BB, så kunde jag disponera hans kort. Tanken att CC:s behörighet skulle utgöra en del av problemet, utan att en ev. begränsning meddelats oss i SB-gruppen, föll mig aldrig in. CC och jag kom överens om att jag skulle överta SB/FU-ledarrollen som planerat och att hans tjänst skulle utsträckas tills han handlagt utredningen klart. Det resonemanget byggde på att vi var likvärdiga, avseende behörighet/befogenhet. Om jag haft en misstanke om att så inte var fallet, hade jag fördelat arbetsuppgifterna tvärtom. CC hade kvarstannat som SB/FU-ledare och jag hade tagit utredningen. Mina avväganden kom istället att gälla användandet av annans kort. BB själv var tveksam till att låna ut sitt kort, men godtog min försäkran, att jag tog fullt ansvar för det. Jag gjorde bedömningen att jag, med hänsyn till rådande omständigheter och den olägenhet transporterandet till Sollentuna skulle förorsaka den misstänkte, kunde fatta ett sådant beslut. Vidare skulle CC göra en tjänsteanteckning samt informera den misstänkte om, varför det stod två olika namn på rapporten. Så skedde, utan erinran från den misstänkte. I början av kommande vecka fick jag vetskap om att CC var att anse som obehörig provtagare. Min chef var underrättad, så jag vidtog inga andra åtgärder än att efterhöra om jag skulle göra en skriftlig redogörelse över det inträffade – det ansågs inte

text: nödvändigt – samt att ta del av den sammanställning över behöriga Evidenzerprovtagare, som distribuerats till SB.

text: Polismyndigheten gjorde i huvudsak följande bedömning.

text: Polismyndigheten kan konstatera att det självklart inte är meningen att någon annan än den som är behörig att utföra prov med Evidenzer skall utföra provet och att det är oacceptabelt att en behörig person loggar in i datasystemet och att någon annan därefter utför själva provtagningen. Behörighetskravet för användandet av Evidenzer framgår tydligt i RPS föreskrifter i FAP 333-2 och innebär i praktiken att endast den med tilldelad behörighet kan logga in i datasystemet för att använda bevisinstrumentet. Föreskrifterna är tydliga och den tekniska lösningen med inloggning är säker. Det åligger var och en som skall utföra provtagning med Evidenzer att följa reglerna. Polismyndigheten ser, i likhet med Gränspolisavdelningen, mycket allvarligt på det inträffade. Myndigheten kan konstatera att Gränspolisavdelningen har vidtagit åtgärder med anledning av det inträffade genom att lägga särskild vikt vid frågorna om formalia och dokumentation i sin lokala utbildning om hanteringen av Evidenzer. När det gäller behörighetskravet för användandet av Evidenzer anser Polismyndigheten att detta framgår tydligt i RPS föreskrifter i FAP 333-2. Vidare anser myndigheten att säkerheten i datasystemet som medför att endast behöriga personer kan få tillgång till systemet är tillräcklig. I det aktuella fallet har behörighetskravet kringgåtts genom att en obehörig person genomförde provtagningen när det var en behörig person som var inloggad i datasystemet. Polismyndigheten anser att den som var ansvarig för ärendet och som fattade beslutet om provtagning, dvs. stationsbefälet, borde ha vidtagit åtgärder för att rätta till felet, antingen genom att se till att en behörig person utförde ett nytt bevisprov med Evidenzern eller att blodprov togs. Det kan aldrig accepteras att behörighetsreglerna kringgås genom att provtagning genomförs av någon annan än den som är inloggad i datasystemet. Polismyndigheten anser sammanfattningsvis att det är allvarligt att behörighetskravet har kringgåtts. Myndigheten anser dock att RPS föreskrifter är tillräckligt utförliga och tydliga samt att datasäkerhetssystemet är tillräckligt säkert. Myndigheten anser vidare att Gränspolisavdelningens vidtagna åtgärder vad gäller sin lokala utbildning i hanteringen av Evidenzer är tillfyllest. Mot denna bakgrund och med det påpekande som framförts ovan anser myndigheten att inga ytterligare åtgärder behöver vidtas med anledning av ärendet.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 1 § lagen (1976:1090)

text: om alkoholutandningsprov får alkoholutandningsprov tas på den som skäligen kan misstänkas för brott som avses i

text: 4 § lagen (1951:649)

text: om straff för vissa trafikbrott om provet kan ha betydelse för utredning om brottet. Vidare framgår att alkoholutandningsprov tas av polisman.

text: Enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter om alkoholutandningsprov med sållningsinstrument och bevisinstrument m.m. krävs viss behörighet för att utnyttja det aktuella systemet för alkoholutandningsprov och endast en polis som med godkänt resultat har genomgått särskild utbildning för provtagare är behörig att använda bevisinstrument för provtagning (se särskilt 13 och 22 §§ i FAP 333-2).

text: Genom utredningen är klarlagt att CC saknade behörighet att utföra provtagning med bevisinstrumentet Evidenzer, men att han ändå utförde en sådan, efter att en annan person loggat in i systemet. Vidare intygade han att provtagningen skett i

text: enlighet med Rikspolisstyrelsens föreskrifter på området. Det har också kommit fram att EE godkände förfarandet, trots att CC hade upplyst henne om att han saknade den formella behörighet som krävdes.

text: Det kan konstateras att polisens tagande av alkoholutandningsprov är omgärdat av ett tydligt regelverk vad exempelvis gäller de behörighetskrav som krävs för att använda bevisinstrumentet Evidenzern, och att det således inte var oklarheter i föreskrifterna som bidrog till den uppkomna situationen. Enligt min mening kan den i stället tillskrivas det förhållandet att CC, mot bättre vetande, kringgick det regelverk som finns på området, och att EE inte vidtog några åtgärder för att rätta till felet. Både CC och EE har genom sitt agerande visat bristande omdöme i sin handläggning av provtagningen. Som framgått har polismyndigheten, i likhet med gränspolisavdelningen, sett mycket allvarligt på det inträffade. Jag instämmer i denna bedömning, och noterar samtidigt att åtgärder vidtagits för att undvika att något liknande inträffar i framtiden.

text: Vad som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.