title: Fråga om det funnits lagliga möjligheter för polisen att besluta om husrannsakan i en bostad på grund av misstanke om ringa narkotikabrott m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde advokaten AA, i egenskap av ombud för BB, klagomål mot Polismyndigheten i Västra Götaland rörande handläggningen av ett ärende.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens aktuella ärende granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. Den 15 oktober 2004 iakttog polisen BB, som var känd av polisen i narkotikasammanhang, och en kvinna på en parkeringsplats i Borås. Båda visade tecken på att vara påverkade av annat än alkohol. Eftersom BB och kvinnan misstänktes för ringa narkotikabrott (eget bruk) beslutade inspektören CC om kroppsbesiktning. Samma dag beslutade han också om husrannsakan i de misstänktas gemensamma bostad. Vid husrannsakan beslagtogs en motorcykel och en digitalvåg. Beslagen hävdes den 11 januari 2005.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som anförts i BB:s anmälan samt över vilka rättsliga överväganden som hade föregått beslutet om husrannsakan i bostaden.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren DD) kom in med ett remissvar jämte upplysningar från bl.a. CC och inspektören EE (här utelämnade).

text: I en promemoria upprättad av CC den 27 juli 2005 hade denne antecknat bl.a. följande. Den aktuella dagen vid 13-tiden observerade en patrull ur gatulangningsgruppen tre bilar som körde efter varandra på Alingsåsvägen. Polismännen kände igen BB och det fordon han färdades i. BB är en av de mest aktiva narkotikaförsäljarna i distriktet. Polismännen följde efter bilarna, och något senare begärdes spaningsförstärkning. Två av bilarna stoppades så småningom, varvid det visade sig att förarna var påverkade av amfetamin. De hade även vardera en stor summa kontanter på sig. BB var däremot försvunnen varför polisen bevakade dennes bostad. Klockan 16.20 kom BB ut från fastigheten tillsammans

text: med sin sambo och båda visade tydliga tecken på narkotikapåverkan varför de infördes för kroppsbesiktning. I samband därmed påträffades portionspåsar (s.k. redline-modell) som används för att dela narkotikapartier i samt sked och en bunke. ”Allt givetvis för att åka någonstans och dela ett parti narkotika.” Beslut om husrannsakan i bostaden fattades därefter av CC.

text: I remissvaret anfördes bl.a. följande.

text: Husrannsakan

text: Rättsläge Huvudregeln om s.k. reell husrannsakan finns i

text: 28 kap. 1 § rättegångsbalken

text: . Med reell husrannsakan förstås att i hus, rum eller slutet förvaringsställe söka efter föremål som är underkastade beslag eller att i övrigt finna omständigheter som kan ha betydelse för utredningen om brottet. Husrannsakan får användas endast vid misstanke om brott som kan följas av fängelse. För att husrannsakan skall få ske hos den misstänkte krävs att denne är skäligen misstänkt. Skälig misstanke föreligger när det finns en konkret omständighet i det enskilda fallet som pekar på att åtgärden framstår som motiverad. En av de principer som anses styra användningen av tvångsmedel är den s.k. ändamålsprincipen. Det innebär att tvångsmedel endast får användas för de syften som anges i lagen och att vid verkställighet får tvångsmedel inte ha annat syfte än vad som beslutats i det enskilda fallet (jfr

text: 2 kap. 12 § 2 st regeringsformen

text: ). FAP 403-5 innehåller allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål. Under punkt 2.3 sägs att som huvudregel bör gälla att förundersökning om brott mot specialstraffrättsliga bestämmelser leds av åklagaren om svårare straff än fängelse i sex månader kan följa på brottet. Övriga brott kan anses vara av enkel beskaffenhet och utredas under polisiär förundersökningsledning. En fördelning mellan åklagare och polis i fråga om ansvaret för förundersökningsledningen har överenskommits på lokal nivå enligt punkt 4 i FAP-artikeln. Enligt polismyndighetens delegationsordning har bland annat närpolisbefäl befogenhet att besluta inleda och leda förundersökning i brottmål. Enligt ett beslut den 27 januari 2005 inom polisområde 2 vikarierar CC för närpolisbefäl Peter Ström.

text: Händelseförlopp

text: Den 15 oktober 2004 iakttog polispersonal BB och dennes sambo på väg ut från BB:s bostad. Polismännen noterade att båda två visade tydliga tecken på narkotikapåverkan och informerade CC som beslutade om kroppsbesiktning av dem som misstänkta för ringa narkotikabrott genom eget bruk enligt 1 punkt

text: och

text: 2 §§

text: narkotikastrafflagen (1968:64)

text: . CC anför i en promemoria den 27 juli 2005 att BB och hans sambo hade på sig portionspåsar av redline-modell som används för att dela narkotikapartier samt en sked och en bunke. Han drog slutsatsen att detta skulle användas för att dela ett parti narkotika och beslutade om husrannsakan enligt

text: 28 kap.

text: rättegångsbalken

text: i BB:s bostad. Han uppger att vid husrannsakan hittade polispersonalen en falskskyltad motorcykel av fabrikat Harley-Davidson som kunde misstänkas vara stulen. Motorcykeln togs i beslag tillsammans med en digitalvåg. I bostaden fanns också 160 000 svenska kronor och 30 000 kronor i euro. Pengarna lämnades kvar.

text: Enligt det upprättade protokollet över husrannsakan och beslaget i brottmål var ändamålet med åtgärden att utröna om det fanns omständigheter som kunde antas ha betydelse för brottsutredningen.

text: Bedömning

text: CC beslutade om kroppsbesiktning genom att låta BB och hans sambo lämna urinprov. CC säkerställde därmed den bevisning som behövdes för att styrka eget bruk av narkotika. Någon ytterligare bevisning kunde inte vinnas genom ett beslut om husrannsakan hos BB, vilket innebär att den omständigheten att en person kan misstänkas vara narkotikapåverkad inte ensamt kan tillåtas utgöra skäl att företa husrannsakan i dennes bostad. CC har inte heller åberopat detta som grund för beslutet om husrannsakan. Han säger att han drog slutsatsen att paret var på väg till en mötesplats för att dela ett parti narkotika med några andra och att det var skälet till att han beslutade om husrannsakan hos BB. Vad CC säger är inte logiskt. Han var av uppfattningen att BB var på väg till en annan plats för att göra en narkotikaaffär. Ingen konkret omständighet talar för att det skulle ha funnits narkotika i bostaden, och CC kan inte ha föreställt sig att det första han skulle hitta var narkotika vid en husrannsakan där. Det ligger närmare till hands att anta att skälet till beslutet om husrannsakan var ett annat, nämligen att leta efter stöldgods rent allmänt eller söka efter adresser till kunder och leverantörer av narkotika. CC tog en chans och hittade bland annat en falskskyltad motorcykel. Detta strider mot ändamålsprincipen. Man kan inte vid misstanke om ett visst brott ta till tvångsmedel på grund av ett allmänt antagande att den misstänkte möjligen också kan ha gjort sig skyldig till annan brottslighet. Det saknades med andra ord laglig grund för beslutet om husrannsakan i BB:s bostad. Till detta kommer att ansvarsfördelningen mellan åklagare och polis i fråga om förundersökningsledningen gör att vid misstanke om annan narkotikabrottslighet än sådan som kan bedömas som ringa är åklagaren och inte polisen förundersökningsledare. Hur än CC har resonerat så har han dessutom överskridit sina befogenheter när han beslutade om husrannsakan. Han borde ha vänt sig till åklagaren.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: Polismyndigheten översände därefter skrivelser från CC och inspektören FF samt en handling upprättad av kommissarien GG. Polismyndigheten hemställde att skrivelserna skulle beaktas vid JO:s prövning av ärendet.

text: CC kritiserade i sin skrivelse, daterad den 4 oktober 2005, polismyndighetens yttrande i vissa delar och anförde att de av myndigheten lämnade uppgifterna i flera mycket väsentliga delar ”inte stämmer”. Av skrivelsen framgick i huvudsak: Enligt CC grundades beslutet om husrannsakan ”helt och hållet” på det faktum att BB och dennes sambo ”kommer från bostaden och blir skäligen misstänkta för ringa narkotikabrott”. På ett annat ställe i skrivelsen uttrycks detsamma på så sätt att beslutet grundades enbart på den omständigheten att BB ”kom påverkad från egen bostad”. Vid närpolisområde Borås har det tillsammans med åklagare utarbetats en särskild modell för hur man skall tolka lagstiftningen vid reell husrannsakan vad gäller ringa narkotikabrott (han hänvisade till en av GG upprättad handling, se nedan). Enligt CC följde han modellen vid beslutsfattandet. I

text: gatulangningsgruppen där han arbetar gör man inga generella husrannsakningar enbart av den anledningen att någon kommer påverkad från bostad utan dessa är väl underbyggda med tips och genom inre och yttre spaning.

text: Av den av GG i november 2002 upprättade handlingen rubricerad ”Ringa narkotikabrott/husrannsakan/gripande” framgick bl.a. följande. Hon hade haft ett samtal med chefsåklagaren HH angående vem som beslutar om husrannsakan i bil och bostad i samband med att någon omhändertagits för ringa narkotikabrott (eget bruk). Enligt deras uppfattning kan man generellt inte säga att en husrannsakan i bostad skall ske beträffande en person som omhändertas på gatan för ringa narkotikabrott. Andra fakta, tips etc. om personen (innehav, försäljning) kan dock finnas som gör att ett sådant beslut kan fattas. Prövning får ske från fall till fall. I dessa fall är det frågan om ett polisiärt beslut.

text: Även FF var kritisk mot polismyndighetens remissvar och anförde i sin skrivelse bl.a. följande.

text: Husrannsakan

text: Rättsläge För cirka tre år sedan när gatulangningsgruppen bildades i sin nuvarande form drog vi upp riktlinjer för hur vi skulle arbeta. Vi gjorde studiebesök hos andra myndigheter, vi hade träffar med chefsåklagaren, vardagsåklagaren samt polisiära Fu-ledare. Vi fick då besked om att vid ringa narkotikabrott är det polisen som är Fuledare. Grunderna för att ev ta beslut om husrannsakan skulle minst vara att vi observerade en person komma ut från sin bostad och vara skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott (tydliga tecken el andra kriterier). Hade vi dessutom tips om försäljningsbrott skulle detta vara till hjälp (men ej någon grund i sig). Syftet med husrannsakningen skulle vara att leta efter narkotikarester samt tillbehör. Vi har under dessa tre år genomfört ca 70–80 husrannsakningar per år på dessa grunder.

text: Händelseförlopp

text: Någon timme innan BB omhändertogs observerades han tillsammans med två stycken kända narkotikalangare på Almenäsvägen. De åkte i var sin bil och alla tre försökte undkomma när de fick syn på polisen. Efter kortare jakter togs de båda kända langarna för drograttfylleri m.m. De hade mycket pengar på sig och var påverkade av amfetamin. BB undkom. När BB kom ut ifrån sin bostad var han mycket nervös, gapig och otrevlig. Han bar på en plastbunke, matsked, portionspåsar samt en våg. Detta sammantaget gjorde att han blev skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott och beslut togs om husrannsakan i hans bostad. I hans lägenhet markerade narkotikahund att det hade legat narkotika på BB:s vardagsrumsbord.

text: Bedömning

text: Eftersom vi som vikarierar i gruppen inte har fått gå någon Fu-ledarutbildning har vi försökt ta fram riktlinjer för beslut om tvångsåtgärder med hjälp av åklagare och poliskommissarier. Myndigheten har i sin bedömning överhuvudtaget inte tagit med dessa fakta kring omständigheterna vad gäller rättsläget eller händelseförloppet.

text: Man har istället konstaterat att bara för att en person är narkotikapåverkad utgör inte det skäl för att göra husrannsakan i dennes bostad. I ett beslut den 30 juni 2006 anförde chefsJO Melin bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Jag vill inledningsvis nämna att jag inte har någon erinran mot CC:s beslut att låta BB och dennes sambo genomgå kroppsbesiktning på grund av misstankar om ringa narkotikabrott. Frågan är emellertid om det också fanns rättsliga förutsättningar för beslutet om husrannsakan i bostaden.

text: Bestämmelser om husrannsakan finns i

text: 28 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB). Enligt 1 § får husrannsakan företas hos någon som är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa för eftersökande av föremål som är underkastat beslag eller för utrönande av omständighet som kan ha betydelse för utredning om brottet.

text: Såvitt framgår av det protokoll som upprättades den 15 oktober 2004 i anslutning till händelsen var BB när beslutet om husrannsakan fattades skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott genom eget brukande. Straffskalan för detta brott är böter eller fängelse i högst sex månader (

text: 2 § narkotikastrafflagen

text: , 1968:64). Det finns inte något i protokollet som tyder på att BB dessutom skulle vara misstänkt för innehav av narkotika. Det är mot denna bakgrund som polismyndigheten i sitt remissvar anfört att någon ytterligare bevisning för att styrka eget bruk av narkotika inte kunde vinnas genom ett beslut om husrannsakan.

text: I remissvaret har polismyndigheten gjort gällande att CC som grund för husrannsakan i stället åberopat det faktum att BB och dennes sambo troligen var på väg till en mötesplats för att dela ett parti narkotika. Och efter ett kortare resonemang om det egentliga skälet till husrannsakan kom polismyndigheten fram till slutsatsen att det saknades laglig grund för beslutet.

text: CC har i skrivelsen den 4 oktober 2005 invänt mot polismyndighetens bedömning. Som jag uppfattat honom anser han att polismyndigheten felaktigt tolkat hans promemoria den 27 juli 2005 beträffande grunden för husrannsakan. I skrivelsen har CC vidare redogjort för gatulangningsgruppens arbetssätt och uppgett att det inte förekommer ”generella husrannsakningar enbart av den anledningen att någon kommer påverkad från bostaden, utan dessa är väl underbyggda med tips-inre och yttre spaning”. Det är därför något märkligt och motsägelsefullt att CC på andra ställen i skrivelsen anför att hans beslut i det nu aktuella fallet ”helt och hållet” grundades på det faktum att BB och dennes sambo ”kommer från bostaden och blir skäligen misstänkta för ringa narkotikabrott”, och att beslutet grundades enbart på den omständigheten att BB ”kom påverkad från egen bostad”. Enligt FF har gatulangningsgruppen de senaste åren genomfört ett stort antal husrannsakningar på den grunden att de observerat en person komma ut från sin bostad och personen skäligen kan misstänkas för ringa narkotikabrott, t.ex. uppvisar tydliga tecken på narkotikapåverkan. Syftet med husrannsakningarna i dessa fall är att leta efter narkotikarester samt tillbehör.

text: JO har tidigare uttalat att det förhållandet att en känd narkotikamissbrukare uppträder påverkad av annat än alkohol inte kan grunda en skälig misstanke om annat än eget bruk av narkotika (JO 1993/94 s. 101). För att en person skall anses vara skäligen misstänkt för ett brott krävs nämligen att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex. JO 1992/93 s. 204 och 1993/94 s. 101).

text: Om polisen på annan plats än bostaden, t.ex. på ett torg, påträffar en person som skäligen kan misstänkas för ringa narkotikabrott genom eget brukande så kan inte endast den omständigheten läggas till grund för ett beslut om husrannsakan i bostaden. Möjligen kan polisen tro att den misstänkte förvarar narkotika i bostaden, eftersom det är ett vanligt beteende hos narkomaner, men det stannar vid en spekulation. Omständigheterna kring brukandet ger normalt inte grund för beslut om husrannsakan i bostaden eftersom en sådan enbart skulle kunna bidra till att avslöja andra brott. För beslut om husrannsakan krävs det någon konkret omständighet som talar för att brukaren innehar narkotika och att den finns just på den platsen eller att det finns annan bevisning om sådant brott (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel s. 523 f. om tillämpningen av ändamålsprincipen vid husrannsakan). Jag har vidare i ett beslut den 26 november 2004 uttalat mig om polisens möjligheter att besluta om husrannsakan i en bostad vid misstanke om ringa narkotikabrott (eget bruk), och där anfört bl.a. att i ett sådant fall kan tips eller annan information som tyder på att personen i fråga förvarar narkotika i bostaden utgöra sådana konkreta omständigheter som fordras för skälig misstanke om narkotikabrott genom innehav av narkotika (dnr 4413- 2003). Det kan dock framhållas att den misstänkte personen i det ärendet inte påträffades när han kom ut från sin bostad utan när han var på väg hem. – Det är det ovan förda resonemanget som synes ha legat till grund för polismyndighetens bedömning att det saknades laglig grund för husrannsakan.

text: Enligt min mening är situationen emellertid något annorlunda om polisen spanar på en viss person och sedan observerar att personen – uppvisande tydliga tecken på narkotikapåverkan – lämnar sin bostad. Jag vill inte utesluta att det i dessa fall kan finnas situationer där omständigheterna är sådana att ett beslut om husrannsakan i bostaden är rättsenligt. Som jämförelse kan sägas att jag i det nyss nämnda JObeslutet inte hade någon erinran mot att polisen beslutade om husrannsakan i den bil som den misstänkte personen färdades i när han stoppades av polisen eftersom det med hänsyn till den misstänktes beteende inte kunde uteslutas att denne försökt gömma undan rester av den narkotika som han misstänktes ha brukat.

text: I det nu aktuella fallet framgår av utredningen bl.a. att BB, som enligt polisen är känd i narkotikasammanhang, några timmar före polisingripandet hade observerats tillsammans med två andra personer. Efter ett kortare spaningsarbete ingrep polisen mot dessa båda personer, som vid tillfället var påverkade av amfetamin och även hade en större mängd kontanter på sig. BB lyckades emellertid undkomma varför polisen i stället bevakade hans bostad. När BB några timmar senare kom ut från bostaden var han, enligt polisen, stressad och nervös och visade tecken på att vara

text: påverkad av annat än alkohol. I samband med ingripandet mot honom påträffades också portionspåsar, en bunke och en sked. Även om CC inte åberopat samtliga dessa omständigheter som grund för sitt beslut anser jag att de sammantaget medför att det vid tillfället fanns fog för ett beslut om husrannsakan i BB:s bostad.

text: Vad som däremot kan diskuteras är om CC var behörig att fatta beslutet om husrannsakan.

text: Ett beslut om husrannsakan enligt

text: 28 kap. 1 §

text: RB meddelas, enligt huvudregeln i

text: 28 kap. 4 §

text: RB, av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. I brådskande fall får enligt

text: 28 kap. 5 §

text: RB en polisman besluta om en sådan åtgärd.

text: Frågan om vem som skall leda en förundersökning regleras i

text: 23 kap. 3 §

text: RB. Enligt detta lagrum skall en förundersökning inledas av polismyndigheten eller åklagaren. Om den har inletts av polismyndigheten och saken inte är av enkel beskaffenhet, skall ledningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i andra fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl.

text: Som polismyndigheten anfört gällde vid den i ärendet aktuella tidpunkten bl.a. en lokal överenskommelse mellan åklagare och polis om vilka brott som ansågs vara av s.k. enkel beskaffenhet. Enligt denna överenskommelse ansågs t.ex. brott mot specialstraffrättsliga bestämmelser vara av enkel beskaffenhet om inte svårare straff än fängelse i sex månader kunde följa på brottet. Straffskalan för ringa narkotikabrott är, som sagts, böter eller fängelse i högst sex månader.

text: CC har gjort gällande att han var behörig att besluta om husrannsakan eftersom det endast förelåg en misstanke om ringa narkotikabrott. Man bör dock ha i åtanke att beteckningen ringa narkotikabrott är förbehållen de allra lindrigaste gärningarna och att det inte erfordras något större innehav för att brottet skall bedömas som narkotikabrott av normalgraden (jfr

text: prop. 1992/93:142 s. 16

text: f.). I sådana fall skall en förundersökning ledas av åklagare. Enligt min mening saknas dock i ärendet tillräckligt underlag för att bedöma om misstankarna mot BB rätteligen skulle ha betecknats som narkotikabrott av normalgraden. Jag finner därför inte skäl att kritisera CC för att han underlät att kontakta åklagare.

text: I sammanhanget kan nämnas att de lokala överenskommelserna mellan polismyndigheterna och åklagarna om ledning av förundersökningar sedan den 1 januari 2006 inte längre gäller. I stället har Rikspolisstyrelsen och Åklagarmyndigheten beslutat om enhetliga bestämmelser i hela landet; se dessa myndigheters numera gällande föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål, FAP 403-5 respektive

text: ÅFS 2005:9

text: . Enligt de nya bestämmelserna anses narkotikabrott av normalgraden i vissa fall vara av enkel beskaffenhet.

text: Den aktuella händelsen visar att det ur bl.a. kontroll- och rättssäkerhetssynpunkt är av stor betydelse att ett beslut om husrannsakan dokumenteras på ett klart och

text: noggrant sätt och att grunderna för beslutet tydligt anges (se vidare Lindberg a.a. s. 79 f. om de grundläggande kraven på dokumentation vid användning av straffprocessuella tvångsmedel jämfört med s. 551 f. om dokumentation vid husrannsakan).

text: Ärendet avslutas.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Tillämpning av språklagen (2009:600); fråga om krav på att ansökningar om anställning och befordran ska vara skrivna på engelska

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO påtalade AA m.fl. att flera högskolor i Sverige, bl.a. Göteborgs universitet, Kungliga Tekniska högskolan (KTH) och Sveriges lantbruksuniversitet (SLU), kräver att ansökningar om anställning och befordran ska vara skrivna på engelska. Anmälarna anförde bl.a. att detta saknar stöd i

text: språklagen

text: och att det ”alltid ska vara möjligt att skriva en anställningsansökan eller driva ett befordringsärende på svenska för en svensk medborgare till en svensk myndighet”.

type: stycke

text: Till anmälan hade fogats en ledighetskungörelse från Göteborgs universitet,

text: Naturvetenskapliga fakulteten, avseende en tillsvidareanställning som universitetslektor i Kulturvård – särskilt landskapsvård. I kungörelsen angavs bl.a. att ”Ansökan ska vara skriven på engelska”.

text: Utredning

text: Rektorerna för Göteborgs universitet, KTH och SLU anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som hade framförts i anmälan till JO.

text: I sitt remissvar anförde rektor för Göteborgs universitet bl.a. följande (åberopade bilagor har här utelämnats).

text: Göteborgs universitet har två styrdokument gällande språkfrågor; Språkpolicy fastställt av Styrelsen 2006-06-08 Dnr A 11 2598/06 och Handlingsplan för språkfrågor vid Göteborgs universitet 2010-2012 fastställd av rektor 2010-02-22 Dnr A 11 1181/07 (bifogas). Inget av dessa dokument innefattar något som står i strid med gällande språklag. Universitetets språkpolicy framhåller bland annat att Göteborgs universitet skall vara ett attraktivt universitet för utländska forskare, lärare och studenter inom och utom Norden. Här framhålls också att en förutsättning för hög internationell kvalitet i forskningen är internationella kontakter och internationell kvalitetsgranskning. Detta ska ställas i relation till att tjänstetillsättningsförfarandet vid högre tjänster inte sällan kräver att sakkunnig expertis anlitas inom den internationella forskarkompetensen och därmed också utanför det svenska språkområdet. Anmälan refererar när det gäller Göteborgs universitet till en ledigkungörelse av ett universitetslektorat i Kulturvård – särskilt landskapsvård vid Naturvetenskapliga

text: fakulteten 2009-12-17 Dnr E 324 3978/09. Naturvetenskapliga fakultetsnämnden har gjort en utredning och yttrat sig i ärendet (bifogas). - - -

text: Naturvetenskapliga fakultetsnämnden anförde bl.a. följande.

text: Utredning

text: Det är inte korrekt, som [anmälarna] låter påskina, att Naturvetenskapliga fakulteten vid Göteborgs universitet kräver att anställningsansökningar alltid ska vara skrivna på engelska. Under 2009 ledigkungjorde Naturvetenskapliga fakulteten totalt 79 tillsvidare- och visstidsanställningar, varav 72 anställningar inom kategorierna tekniskt-, administrativt-, och annan undervisande och forskande personal, och sju läraranställningar (enligt högskoleförordningens definition härav (HF 4:1)) – närmare bestämt en professur, fem lektorat och en forskarassistent. I ingen av de förenämnda 72 ledigkungörelserna fanns krav på att anställningsansökningar skulle vara skrivna på engelska. Det är däremot korrekt att det i ledigkungörelserna till professuren och i fyra av de fem lektoraten samt till forskarassistenten fanns krav på engelska. Det vill med andra ord säga att i 91 % av ledigkungörelserna fanns ej krav på ansökningar på engelska. Det finns alltså inget slentrianmässigt användande av krav på engelska – vilket också med all tydlighet framgår om man beaktar att ledigkungörelsen av anställningen som universitetslektor i kulturvård, särskilt landskapsvård (Dnr E 324 3978/09) från 2009-12-17 som [anmälarna] hänvisar till i sin anmälan följdes av en ”systerutlysning” samma dag vid samma institution. Den 2009-12-17 utlystes nämligen också ett annat lektorat i kulturvård, närmare bestämt en anställning som universitetslektor i kulturvård, särskilt trädgårdens hantverk och odling (Dnr E 324 3980/09). Här fanns ej krav på engelska. /- - -/

text: Yttrande

text: Nio av tio ledigkungörelser vid Naturvetenskapliga fakulteten innehåller alltså inget krav på att ansökningarna ska vara på engelska. När det gäller den sista tiondedelen rör det sig uteslutande om ledigkungörelser av anställning som lärare – men, som sagt, inte alla läraranställningar. Beredning av anställning som lärare regleras av högskoleförordningen och häri finns krav på att fakultetsnämnden eller motsvarande organ ska hämta in yttranden från minst två personer som är särskilt förtrogna med anställningens ämnesområde vid anställning av professorer och lektorer (HF 4 kap. § 21). Av

text: 11 kap. 9 § andra stycket regeringsformen

text: anges vidare att det vid tillsättning av statlig tjänst endast ska fästas avseende vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet. 14 § lagen om offentlig anställning stadgas att vid anställning ska avseende bara fästas vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet. Skickligheten ska sättas främst, om det inte finns särskilda skäl för något annat. Av 4 § anställningsförordningen framgår att myndigheten vid anställning utöver skickligheten och förtjänsten också ska beakta sådana sakliga grunder som stämmer överens med allmänna arbetsmarknads-, jämställdhets-, social- och sysselsättningspolitiska mål. För att på ett fullgott sätt leva upp till nämnda lagar och förordningar krävs allt oftare att sakkunniga – det vill säga de personer som är särskilt förtrogna med anställningens ämnesområde – utses bortom Sveriges gränser; utanför det svenska språkområdet. Det kan i sammanhanget nämnas att gällande ovannämnda läraranställningar har tretton sakkunniga blivit utsedda och att endast fem av de tretton sakkunniga är verksamma i Sverige – och att bland de tretton sakkunniga finns åtta olika nationaliteter representerade. Internationalisering ligger så att säga i vetenskapens – och inte minst naturvetenskapens – natur och uppmuntras i alla övriga sammanhang. Men även om man bortser härifrån är dagens forskningsområden många gånger präglade av en så pass hög grad av specialisering att man oftast är nästintill tvungen att vända sig till utlandet om man vill undvika att hamna i

text: jävsituationer mellan sakkunniga och sökande. Det är med andra ord inte sällan att intresseavvägningen mellan svenska eller engelska måste ske utifrån

text: förvaltningslagen

text: . Av ovanstående framgår att nio av tio ledigkungörelser inte ställer krav på att engelska ska användas och att krav på engelska endast används vid läraranställningar, men inte alla läraranställningar. Vidare har det gällande dessa läraranställningar framgått att kravet på engelska ej tillämpas slentrianmässigt vilket visar sig tydligt i och med att engelska var ett krav respektive ej ett krav vid två ledigkungörelser samma dag vid samma institution vid Naturvetenskapliga fakulteten. Kravet på engelska används alltså endast i begränsad omfattning och endast när det är sakligt motiverat (och det ska vidare noteras att det i ledigkungörelserna alltid finns angivit att sökande förväntas att inom två år kunna undervisa på svenska om ansökan på engelska krävs). Det ska i sammanhanget vidare framhållas att kravet på engelska relaterar till de facto bedömningen av sökandens skicklighet och ej till myndighetens bekvämlighet och vidare att kravet på engelska gäller själva utformningen av jämförbara ansökningar och därmed möjlighet till en adekvat och rättvis sakkunniggranskning och alltså inte på något sätt påverkar sökandes möjlighet att i övrigt kommunicera med myndigheten – det vare sig i form av ta del av beslut, protokoll, inkomma med förfrågningar eller att överklaga myndighetens beslut. Sammanfattningsvis anser inte Naturvetenskapliga fakulteten att fakulteten genom sitt förfarande bryter eller har brutit mot

text: språklagen

text: vid det att fakulteten alltid använder svenska som förvaltningsspråk inom kärnområdet för myndighetens verksamhet samt att universitetet utanför kärnområdet för myndighetens verksamhet endast använder engelska när verksamhetsområdes särskilda förutsättningar så kräver. Eftersom den potentiella räckvidden av

text: språklagens

text: tillämpning har vida implikationer för förutsättningarna för att bedriva forskning i en internationell miljö ser Naturvetenskapliga fakulteten det som angeläget att lyfta fram J0:s egen kritik av lagstiftningen. I ”Tillämpning av

text: språklagen

text: ; fråga om krav på att ansökningar om forskningsanslag ska vara skrivna på engelska” (Beslutsdatum: 2009-10-27, Diarienummer: 1811-2008) skriver justitieombudsmannen Hans-Gunnar Axberger under rubriken 'Allmän bedömning av rättsläget' att: ”I propositionen [

text: Prop. 2008/09:153

text: ] hävdas att det inte finns någon motsättning mellan internationalisering och ett värnande av svenskan som huvudspråk. Enligt min mening är forskning och utbildning emellertid tydliga exempel på områden där en sådan motsättning finns.” Naturvetenskapliga fakulteten instämmer i denna kritik och vill också understryka att om universitetet ska översätta ansökningar till annat språk medför det, speciellt med tanke på ansökningarnas voluminösa omfattning och komplexa innehåll, ökade kostnader och inte minst en icke oväsentlig förlängning av handläggningstiderna. Sist men inte minst är det också viktigt framhålla att rättssäkerheten kan lida skada: komplexiteten och fackterminologin i allmänhet och forskningens specialisering i synnerhet medför att det i princip nästintill endast är forskarna själva som kan översätta ansökningarna. Om universiteten låter översätta ansökningarna är risken för betydelseglidningar liksom rena felöversättningar påtaglig, vilket inte ligger i någons intresse och som öppnar upp för överklagande.

text: I sitt remissvar anförde rektor för KTH följande.

text: Vid KTH har svenskan redan före

text: språklagens (2009:600)

text: ikraftträdande varit myndighetsspråket, vilket bland annat innebär att interna regler, närmare anvisningar, vägledningar och beslut avfattats på svenska. Dokumenten översätts när så behövs till engelska. Detta har gällt och gäller även idag generellt vid KTH och således även i anställnings- och befordringsärenden. Den forskningsverksamhet som bedrivs vid KTH är sedan länge starkt internationaliserad och internationaliseringstrenden har under en följd av år blivit alltmer påtaglig. I de flesta av de ämnesområden som finns representerade vid KTH är engelska det vetenskapliga språket, vilket medför att en stor del av våra lärare och tillika forskare dagligen använder engelska i sitt arbete med internationella kolleger

text: och vid publicering av vetenskapliga artiklar. Under 2000-talet har en ökad internationalisering av den svenska högskoleutbildningen skett vilket bland annat kommit till uttryck i SFS 2006:1053 genomförda författningsändringar och i propositionen 2004/05:162 Ny värld – ny högskola. KTH:s roll är idag att vara ett nationellt och internationellt universitet. Detta innebär bland annat att KTH under 2009 givit engelskspråkig undervisning i 51 program på avancerad nivå, att samarbetet med partneruniversitet utomlands ökat och att antalet inresande studenter ökat. Vid anställning av vissa lärarkategorier ska enligt gällande författning yttranden inhämtas från personer som är särskilt förtrogna med ämnesområdet för aktuell anställning (sakkunniga). De sakkunniga ska bedöma sökandes vetenskapliga respektive pedagogiska skicklighet. Mot ovan nämnda bakgrund ingår vid beredningen av ärende om anställning som lärare bland de sakkunniga expertis från det internationella vetenskaps- och utbildningssamhället i de flesta av vid KTH representerade ämnesområdena. KTH har sedan 1998 ställt krav på att ansökan om anställning som lärare ska skrivas på engelska. Tillämpningen har varit och är den att en inkommen ansökan skriven på svenska alltid beaktas. När en ansökan avfattad på svenska kommer in tillfrågas den sökande om denne själv vill översätta ansökan till engelska. I de fall den sökande inte har möjlighet göra detta svarar KTH för att ansökan översätts. Syftet med kravet har varit att underlätta/effektivisera beredningen av anställningsärendena. En på svenska ingiven ansökan medför en viss fördröjning i handläggningen av anställningsärendet i de fall där internationell expertis behövs vid bedömningen av vetenskaplig respektive pedagogisk skicklighet. KTH anser att starka skäl talar för att en ansökan om anställning som lärare i regel bör ges in på engelska. Den nuvarande lydelsen framställer dock detta som ett absolut krav vilket inte är förenligt med

text: språklagens

text: bestämmelser och inte heller ger en korrekt bild av KTH:s handläggning av ansökningar till läraranställning skrivna på svenska. KTH ser nu över lydelsen för i ärendet aktuell anvisning.

text: I sitt remissvar anförde rektor för SLU följande.

text: SLU har som myndighet självfallet en nationell roll i vilken svenska är huvudspråket. Samtidigt har SLU som universitet också en tydlig internationell roll. SLU:s övergripande uppdrag är enligt regleringsbrevet att utveckla kunskapen om de biologiska naturresurserna och människans förvaltning och hållbara nyttjande av dessa. Detta är ett tydligt internationellt uppdrag som inte kan genomföras på svenska. I vår vetenskapliga verksamhet är engelska därför det huvudsakliga arbetsspråket. Nästan alla doktorsavhandlingar och vetenskapliga artiklar skrivs på engelska. Det internationella uppdraget påverkar vår rekrytering och anställning av lärare. Enligt högskoleförordningen (15 §) ska som bedömningsgrunder vid anställning av lärare gälla graden av sådan skicklighet som är ett krav för behörighet för anställning. För en lärare vid SLU måste skickligheten bedömas i ett internationellt perspektiv. Därför är det ofta nödvändigt att tillkalla utländska forskare för att bedöma de sökandes skicklighet. För att göra en sådan bedömning måste de sakkunniga ha tillgång till allt material på engelska. I de allra flesta fall finns de sökandes meritförteckning och publikationer redan på engelska så detta vållar normalt inga svårigheter för de sökande. Den som eventuellt vill skriva själva ansökan på svenska har möjligen formell rätt att göra detta och SLU har möjligen formell skyldighet att översätta den till engelska inför en internationell kvalitetsbedömning. Vid en översättning av sådant vetenskapligt kvalificerat material finns det dock uppenbara risker av översättningsfel som kan vara till den sökandes nackdel. Vi bedömer att de sökande av lärartjänster vid SLU inser detta varför det vid SLU inte kommer att vara något problem. Däremot skulle det leda till utomordentliga problem om SLU skulle kräva att allt material vid en ansökan skulle skrivas på svenska.

text: Anmälarna kommenterade remissvaren och anförde bl.a. följande:

text: [- - -] vår anmälan gällde rätten att skriva anställningsansökningar och driva befordringsärenden på svenska vid Sveriges universitet och högskolor, d.v.s. det skall alltid vara möjligt att kommunicera med svenska myndigheter på svenska [- - -] Denna rätt är enligt vår uppfattning ovillkorlig. Frågan huruvida det är lämpligt att skriva en anställningsansökan respektive att driva ett befordringsärende på svenska eller inte, kan inte avgöras utifrån

text: språklagen

text: utan kan enbart användas som argument. Det gäller även frågan om externa bedömare/sakkunniga [- - -]

text: Bedömning

text: Språklagen

text: och dess förarbeten Den 1 juli 2009 trädde

text: språklagen (2009:600)

text: i kraft. Förarbetena till lagen finns framför allt i

text: prop. 2008/09:153

text: , som i sin tur bygger på Språklagsutredningens betänkande Värna språken – förslag till språklag (

text: SOU 2008:26

text: Språklagen

text: innehåller bl.a. bestämmelser om språkanvändning i offentlig verksamhet. Lagen stadgar att svenska är huvudspråk i Sverige (

text: 4 §

text: ). Som huvudspråk är svenskan samhällets gemensamma språk, som alla som är bosatta i Sverige ska ha tillgång till och som ska kunna användas inom alla samhällsområden (

text: 5 §

text: ). Det allmänna har ett särskilt ansvar för att svenskan används och utvecklas (

text: 6 §

text: ). Språket i domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet är svenska (

text: 10 §

text: ). Myndigheter har ett särskilt ansvar för att svensk terminologi inom deras olika fackområden finns tillgänglig, används och utvecklas (

text: 12 §

text: Lagstiftaren kan på särskilda områden besluta om andra principer. Det framgår av lagens 3 §. Där stadgas att om en annan lag eller en förordning innehåller någon bestämmelse som avviker från

text: språklagen

text: , gäller den bestämmelsen.

text: Språklagens

text: krav utgör alltså huvudregler, som ska tillämpas så länge det inte finns undantag i lag eller förordning.

text: Innebörden av att svenska är huvudspråk i Sverige utvecklas i förarbetena (

text: a. prop. s. 17

text: Som huvudspråk ska svenskan vara det samhällsbärande språket i Sverige. Konkret innebär det att all offentlig verksamhet bygger på svenska språket. Lagar stiftas och publiceras på svenska, handläggningsspråket vid förvaltningsmyndigheter och domstolar är svenska och kommunikation med myndigheterna kan alltid ske på svenska. Beslut och andra viktigare handlingar som ska expedieras upprättas som huvudregel på svenska och information till allmänheten om offentlig verksamhet finns alltid på svenska. Svenskans ställning som huvudspråk innebär att det är samhällets gemensamma språk som ska följa samhällsutvecklingen i stort, t.ex. i fråga om vokabulär och terminologi, och därigenom kunna användas inom alla sektorer av samhället. Som samhällets gemensamma språk bör alltså svenskan vara ett komplett språk. Denna roll som svenska språket har i samhället betyder att det ska vara tillräckligt för den som verkar och bor i Sverige att behärska svenska för att kunna delta i samhällslivet och ta tillvara sina rättigheter och fullgöra sina skyldigheter. Den enskilde ska alltså kunna utgå från att han eller hon vid kontakter med myndigheter alltid har möjlighet att kommunicera – muntligt och skriftligt – på svenska.

text: Bestämmelsen i 10 § är avsedd att ge uttryck för vad som sedan lång tid tillbaka gäller i Sverige, nämligen att de offentliga organen arbetar på svenska, skriftligt såväl som muntligt (

text: a. prop. s. 48

text: ). Som övergripande motivering för införandet av en regel med denna innebörd anfördes i propositionen under rubriken Offentlighetsprincipen följande (

text: a. prop. s. 29

text: ). Som en konsekvens av att det i

text: språklagen

text: uttryckligen anges att svenskan har ställning som huvudspråk, bör frågor om språkanvändning inom den offentliga verksamheten, dvs. inom domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet, regleras i

text: språklagen

text: . För att bestämmelserna om allmänna handlingars offentlighet i realiteten ska fylla sin funktion är det väsentligt att de handlingar som blir allmänna är skrivna på svenska, liksom att handlingar skrivna på ett annat språk än svenska och som lämnas in till myndigheten översätts i rimlig utsträckning, om de inte bedöms sakna betydelse. Beslut och domar men även – som huvudregel – andra handlingar som blir allmänna ska därför upprättas på svenska. Även då en handling översätts till ett annat språk för att en enskild mottagare ska kunna tillgodogöra sig innehållet bör handlingen finnas i original på svenska i ärendet. - - - Av förarbetena framgår vidare att lagstiftaren tänkt sig ett s.k. kärnområde som omfattar sådana förfaranden och allmänna handlingar som är av särskilt stor betydelse inom den offentliga verksamheten, såsom den politiska beslutsprocessen, domstolsförhandlingar, domar, protokoll, beslut, föreskrifter, verksamhetsberättelser och andra dokument av liknande karaktär. De behov av framställningar på andra språk som kan finnas här får, sägs det, tillgodoses genom översättning från de svenska originalen (se

text: a. prop. s. 29

text: Utanför kärnområdet är det enligt förarbetena naturligt att det kan förekomma kommunikation på andra språk än svenska. Som exempel anges ”skriftväxling och andra kontakter mellan svenska myndigheter och utländska myndigheter och internationella organisationer, muntlig kommunikation mellan företrädare för myndigheter och medborgare, t.ex. i invandrartäta områden”. Vidare omnämns den speciella situation som kan råda vid Sveriges utlandsmyndigheter, där det regelmässigt finns lokalanställda som inte talar svenska (se

text: a. prop. s. 29

text: f.) I författningskommentaren anges även att bestämmelsen inte är ”avsedd att utgöra en begränsning av möjligheten att t.ex. inom forskning och utbildning bedriva verksamhet på andra språk än svenska för att möjliggöra ett deltagande på ett integrerat och konkurrenskraftigt sätt i det internationella forskningssamfundet” (

text: a. prop. s. 48

text: ). Närmare om

text: språklagens

text: tillämpning inom utbildning och forskning Ett flertal remissinstanser lyfte fram de tillämpningssvårigheter som lagförslagen enligt dessa instanser skulle innebära på utbildnings- och forskningsområdena. Vetenskapsrådet ställde uttryckligen frågan om lagförslaget innebar att forskningsansökningar måste skrivas på svenska och Högskoleverket ansåg att det behövdes ett undantag för högskoleområdet. I propositionen kommenterades detta på följande sätt (

text: a. prop. s. 30

text: Som vi har framhållit är den föreslagna regleringen övergripande. Vad som konkret kan förväntas av enskilda myndigheter – t.ex. universitet och högskolor – får avgöras dels med utgångspunkt i

text: språklagens

text: regler, dels utifrån respektive verksamhetsområdes särskilda förutsättningar. När det gäller utbildnings- och forskningsområdet är givetvis de internationaliseringssträvanden som kommit till uttryck i bl.a. propositionen Ett lyft för forskning och innovation en central faktor som måste vägas in när myndigheterna ska tillämpa

text: språklagens

text: bestämmelser utanför kärnområdet. Som vi har understrukit tidigare finns det dock inte någon motsättning mellan internationalisering och ett värnande av svenskan som huvudspråk. Den föreslagna bestämmelsen är alltså en huvudregel där kärnområdet är språkanvändningen i sådana förfaranden och allmänna handlingar som är av särskilt stor betydelse inom den offentliga verksamheten. Som har framgått ovan under 5.4 innebär

text: språklagen

text: inte att det ställs undantagslösa krav på viss språkanvändning; inom vissa sektorer förutsätter verksamheten att andra språk kan användas.

text: I det avsnitt hänvisningen avser behandlas svenskans användning och utveckling inom högre utbildning och forskning under en särskild rubrik (se

text: a. prop. s. 20

text: ). Där noteras att det på svenska universitet och högskolor förekommer en utbredd användning av engelska, särskilt inom de naturvetenskapliga områdena. Att använda andra språk än svenska är i många fall nödvändigt för att stärka forskningens internationalisering, sägs det vidare. Efter att ha pekat på den medvetenhet, som finns inom universitet och högskolor om hur användningen av engelska kan påverka de nationella språkens ställning, övergick lagstiftaren till behovet av att väga skilda intressen mot varandra (a. st.):

text: Värdet av att använda svenskan får vägas mot behovet att i vissa fall använda andra språk inom särskilda verksamhetsområden, och i konkreta fall kan sådana överväganden leda till att det bedöms lämpligt eller nödvändigt att använda andra språk. I den föreslagna

text: språklagen

text: ställs i och för sig inte några krav på att språket för forskning och utbildning ska vara svenska. Vad som ska gälla inom forskning och undervisning bestäms av myndigheterna på området efter överväganden kring relevanta faktorer inom verksamhetsområdet. För att förtydliga möjligheten att använda andra språk än svenska inom forskning och högre undervisning överväger regeringen en sådan ändring av högskoleförordningen. Det är självklart så att det engelska språket även fortsättningsvis kommer att spela en stor roll i det svenska högskoleväsendet. Det allmännas särskilda ansvar för att svenskan används och utvecklas innebär dock att man bör överväga hur detta ansvar uppfylls på mest ändamålsenliga sätt. Den enskilde forskarens fristående ställning innebär också att det är han eller hon som avgör vilket språk som används i olika sammanhang inom forskningen.

text: Allmän bedömning av rättsläget JO har i flera ärenden behandlat frågor som rör tillämpningen av

text: språklagen

text: . Ett ärende, dnr 1811-2008, rörde fråga om krav på att ansökningar om forskningsanslag skulle vara skrivna på engelska. I beslut den 27 oktober 2009 anförde justitieombudsmannen Hans-Gunnar Axberger bl.a. följande.

text: Av förarbetena framgår således att lagstiftaren varit väl medveten om de invändningar som från forskningshåll kan resas mot de krav som numera finns i

text: språklagen

text: . På ett flertal ställen förekommer hänvisningar till de behov som kan finnas inom särskilda verksamheter och till de avvägningar som där kan behöva göras. Något undantag infördes dock inte i lagen, varken allmänt eller specifikt för forskningens del. Frågan är då hur rättsläget ska tolkas.

text: Inför besvarandet av den frågan finns det inledningsvis skäl att notera två tydliga utgångspunkter i

text: språklagens

text: regler om det svenska språkets ställning. Den första är att svenskan är vad som kan betecknas som förvaltningsspråk och ska användas i det allmännas kärnverksamheter, det s.k. kärnområdet. Regleringen är tvingande; här får andra språk inte användas. Den andra är att svenskan såsom huvudspråk härutöver ska kunna användas inom alla samhällsområden. Utanför kärnområdet är regleringen avsedd att vara flexibel. Det innebär dock inte att myndigheter kan göra fria lämplighetsöverväganden; huvudregeln är att svenska ska användas. Möjligheten att utanför kärnområdet frångå huvudregeln framkommer i förarbetena. Den saknar dock helt förankring i lagtexten. I frånvaro av tydligare vägledning får regleringen fyllas ut med hjälp av allmänna principer. Jag tolkar därvid rättsläget på följande sätt. Intresset av att utanför kärnområdet använda ett annat språk måste alltid vägas mot det allmännas ansvar för det svenska språkets användning och utveckling. Undantag från

text: språklagens

text: krav ska motiveras av sakliga skäl. De får inte sträcka sig längre än vad som är nödvändigt i det särskilda fallet. Enbart det förhållandet att användandet av ett annat språk kan te sig bekvämt eller rationellt från den enskilda myndighetens synpunkt är inte tillräckligt. Behovet ska granskas och alternativa lösningar prövas, såsom möjligheten att utnyttja översättningar. Man måste vidare skilja mellan situationer där frågan är om det ska vara tillåtet för myndigheter att använda utländska språk och situationer där frågan gäller den enskildes möjlighet att inför myndigheten bruka svenska. Medan en myndighet i enlighet med det nyss sagda har en viss frihet att inom sin verksamhet använda t.ex. engelska måste den säkerställa att svenska kan brukas när enskilda kommunicerar med och inhämtar information från myndigheten.

text: Kravet på användning av svenska ställt mot behovet av att bedriva forskning i en internationell miljö I propositionen hävdas att det inte finns någon motsättning mellan internationalisering och ett värnande av svenskan som huvudspråk. Enligt min mening är forskning och utbildning emellertid tydliga exempel på områden där en sådan motsättning finns. Flera av de risker för det svenska språkets framtid som beskrivits i lagstiftningsärendet och som gett upphov till den införda regleringen är synliga inom denna samhällssfär. Det gäller det som i ärendet kallats risken för domänförluster, dvs. den utarmning som blir resultatet när ett annat språk ersätter svenskan inom ett visst samhällsområde, något som redan synes ha inträffat inom flera centrala forskningsfält. Det gäller även för s.k. kapacitetsförluster, dvs. att exempelvis universitetslärare hänvisas till att undervisa på ett annat språk än sitt modersmål, med risk för att lärarens pedagogiska kapacitet begränsas. Ett av syftena med

text: språklagen

text: är att motverka effekter av detta slag, vilket bl.a. kommer till uttryck i den bestämmelse som anger att myndigheter ska se till att svensk terminologi inom olika fackområden finns tillgänglig, används och utvecklas (

text: 12 §

text: ). Det står samtidigt klart att krav på svensk språkanvändning i vetenskapliga sammanhang kan vara till hinder för det internationella utbyte som forskningen överlag är helt beroende av. Förarbetena andas som framgått förståelse för synpunkter av det slaget och det är tydligt att lagstiftaren vill se svensk forskning som en del i det internationella forskningssamfundet. Det är således fråga om intressen som löper uppenbar risk att komma i konflikt med varandra och som på ett så konstruktivt sätt som möjligt får lov att sammanjämkas. Eftersom det i lagstiftningen saknas särskilda regler för forskningsområdet måste utgångspunkten därvid vara de rättsregler som uppställts i

text: språklagen

text: , inklusive de principer som i enlighet med vad som redovisats ovan kan utläsas ur lagstiftningen. Merparten av verksamheten inom universitets- och forskningsvärlden – såsom utförandet av undervisning och forskning – hör inte till det s.k. kärnområdet. Av

text: språklagen

text: följer således inte – för att ta några självklara exempel – att undervisning alltid ska ske på svenska eller att utländsk kurslitteratur inte skulle få förekomma. Men den centrala förvaltningen hör till kärnområdet. Av

text: språklagen

text: och av det som

text: uttalats i dess förarbeten måste anses följa att föreskrifter, beslut, protokoll, diarier, verksamhetsberättelser och annan dokumentation som myndigheterna inom utbildnings- och forskningssektorerna förvaltningsrättsligt är skyldiga att upprätta utförs på svenska. De behov som kan finnas av att sådana framställningar finns tillgängliga på andra språk får, som framgått ovan, tillgodoses genom översättning från de svenska originalen. Även den service som en myndighet enligt

text: förvaltningslagen

text: ska ge måste tillhandahållas på svenska. En myndighets beslut om fördelning av anslag till enskilda forskare utgör myndighetsutövning. Svenska måste användas vid handläggningen av och beslut i sådana ärenden. Inget synes däremot hindra att engelska är arbetsspråk vid den vetenskapliga granskningen av ansökningar; det måste vara just en sådan situation där det kan vara sakligt motiverat att inom en myndighets verksamhet tillåta ett annat språk än svenska. Det gäller dock bara då detta är nödvändigt.[- - -] Om engelska är språket vid den vetenskapliga utvärderingen av en anslagsansökan ligger det vidare nära till hands att begära att sökanden i de vetenskapliga delarna beskriver sitt forskningsprojekt och sina meriter på engelska. Att uppställa krav av det slaget var emellertid otillåtet redan enligt de regler som tidigare gällde, såvida det inte fanns författningsstöd. Den numera införda

text: språklagen

text: är inte avsedd att medföra några lättnader i det hänseendet, snarare tvärtom. En svensk myndighet med uppgift att fördela forskningsanslag kan således inte lagligen kräva att en ansökan helt eller delvis är författad på engelska. I det sammanhanget bör även beaktas vad som i förarbetena uttalades om den enskilde forskarens fristående ställning och rätt att själv avgöra vilket språk som används i olika sammanhang inom forskningen. Av det sagda följer självfallet också att den som använt svenska inte på grund härav får utsättas för diskriminering, på sådant sätt att ansökan handläggs så att sökandens chanser att erhålla anslag försämras. Vid behov åligger det anslagsmyndigheten att översätta hela eller delar av ansökan. [- - -] I propositionen anges att regeringen överväger ändringar i lagstiftningen för att förtydliga möjligheten att använda andra språk än svenska inom forskning och högre utbildning (

text: a. prop. s. 16

text: ). Enligt vad JO inhämtat föreligger dock för närvarande inga omedelbara planer på författningsändringar. Lagstiftaren torde vid

text: språklagens

text: införande ha underskattat vikten av rättslig vägledning för hur konflikter mellan den nya lagen och forskningens behov ska lösas. [- - -]

text: Kan ett statligt universitet uppställa krav på att ansökningar om anställning och befordran ska vara skrivna på engelska? I förarbetena till

text: språklagen

text: anges, som redovisats ovan, att kommunikation med myndigheterna alltid kan ske på svenska och att en enskild ska kunna utgå från att han eller hon vid kontakter med myndigheter alltid har möjlighet att kommunicera – muntligt och skriftligt – på svenska. Redan härav följer enligt min mening att den som vill ansöka om anställning eller befordran vid ett statligt universitet har rätt att skriva sin ansökan på svenska. Till detta kommer att ett beslut av en statlig myndighet att anställa en person betraktas som myndighetsutövning gentemot den personen och de andra sökandena (se

text: SOU 2005:115 s. 57

text: och Hellners/Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, tredje upplagan, s. 27 f.). Även ett befordringsärende vid ett statligt universitet måste anses innefatta moment av myndighetsutövning mot enskild. Svenska måste användas vid handläggningen av och beslut i sådana ärenden. Det synes däremot inte finnas något hinder mot att

text: engelska används vid t.ex. inhämtande av sakkunnigbedömning om sökandes skicklighet, under förutsättning att detta anses nödvändigt.

text: Med hänsyn till den ökade internationalisering som skett av den svenska högskoleutbildningen har jag i och för sig förståelse för att det i många fall kan finnas stora fördelar med att en sökande skriver sin ansökan på engelska. Att uppställa krav på att så ska ske är emellertid inte tillåtet enligt

text: språklagen

text: . Ett svenskt statligt universitet kan således inte lagligen kräva att ansökningar om anställning och befordran ska vara författade på engelska.

text: Jag är därför kritisk till att det förekommer att svenska universitet anger att ansökningar om anställning och befordran ska vara skrivna på engelska. Att vissa universitet, trots att ett sådant krav har uppställts, beaktar ansökningar som är skrivna på svenska ändrar inte den bedömningen.

text: I förarbetena till

text: språklagen

text: anges att regeringen överväger ändringar i bl.a. högskoleförordningen för att förtydliga möjligheten att använda andra språk än svenska inom forskning och högre utbildning (

text: a. prop. s. 16

text: ). Vad som har kommit fram i detta ärende ger mig därför skäl att översända en kopia av mitt beslut till Regeringskansliet, utbildnings- och kulturdepartementen.

text: Med de ovan gjorda uttalandena avslutas ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Anstalt
Avlyssning
Förhandling/ sammanträde
Ombud/biträde/försvarare

title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten Kumla, för otillåten avlyssning av ett telefonsamtal mellan en intagen och hans advokat. Även uttalanden om intagnas medverkan i förhandlingar via videolänk

sammanfattning: En intagen medverkade i en rättegång via videolänk från anstalten Kumla, medan hans advokat befann sig i domstolens lokaler. Under en paus i förhandlingen hade den intagne ett telefonsamtal med advokaten, vilket avlyssnades av anstaltspersonalen genom att de också närvarade i videolänksrummet. JO konstaterar att avlyssningen var otillåten och anstalten får därför allvarlig kritik. Utredningen visar att det tidigare saknades förutsättningar för intagna att i sådana här fall ha konfidentiella telefonsamtal med sina advokater under kortare pauser i rättegången. JO understryker att anstalten har ett ansvar för att se till att avlyssningsförbudet i fängelselagen alltid upprätthålls. Det har kommit till JO:s kännedom att Kriminalvården nyligen har informerat Sveriges Domstolar om att det skulle frigöra stora resurser för myndigheten om förhandlingar via videolänk kan genomföras i större utsträckning. I ljuset av vad som framkommit i ärendet understryker JO bl.a. vikten av att Kriminalvården arrangerar intagnas medverkan på ett sådant sätt att de inte fråntas sin möjlighet till ett effektivt försvar när försvararen befinner sig på annan plats.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 2 januari 2023 framförde AA klagomål mot Kriminalvården, anstalten Kumla. Han anförde bl.a. följande.

text: Han togs in i anstalten Kumla den 19 januari 2022 och placerades på avskildhetsavdelning för utredning vid riksmottagningen. I februari samma år var han kallad till huvudförhandling i Svea hovrätt och skulle under två förhandlingsdagar närvara via videolänk från anstalten. Hans advokat skulle vara på plats i hovrätten och kontaktade därför anstalten inför detta för att informera om att det behövdes en direktförbindelse, så att de kunde rådgöra under förhandlingen och i pauser. Den första förhandlingsdagen bad han personalen att i en paus ringa upp advokaten, vilket de gjorde. Personalen var dock kvar i rummet och överhörde samtalet. Han ifrågasatte detta och upplyste om att samtalet var konfidentiellt men fick till svar att anstalten bedömde att personal skulle vara närvarande under samtalet. Vid den andra förhandlings-

text: dagen ringde han upp advokaten under en paus, varpå personalen omedelbart lämnade rummet eftersom de visste att det rörde sig om ett konfidentiellt samtal. De blev emellertid beordrade att återvända. Han hade två samtal med advokaten under respektive förhandlingsdag.

text: Den 29 augusti 2022 var han kallad att närvara via videolänk från anstalten vid en bevisupptagning i Stockholms tingsrätt. En av hans advokater var på plats i tingsrätten, och även denna gång hade anstalten ordnat en direktförbindelse. Också vid det här tillfället vägrade personalen att lämna rummet när advokaten ringdes upp, varför de överhörde två samtal mellan honom och advokaten.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region Mitt, genom den ställföreträdande regionchefen, bl.a. följande:

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållanden har inhämtats från verksamhetsområdet (VO) Kumla och kriminalvårdsregistret (KVR). Genom utredningen har sammanfattningsvis följande framkommit. AA förflyttades från häkte till anstalten Kumla den 19 januari 2022 och placerades i avskildhet enligt 6 kap. 7 § 1 st 2 p FäL på anstaltens avskildhetsavdelning. Den 14 mars 2022 placerades AA i säkerhetsavdelning i anstalten Kumla. Av dokumentation framgår att en lokal var bokad för förhandling i allmän domstol den 28 februari 2022, där AA skulle delta via videolänk. Det finns dock ingen information om lokalen var bokad till AA för någon förhandling i augusti 2022. Lokalen som var bokad för förhandlingen ligger i anstaltens säkerhetsavdelning, men utanför det inre skalskydd som finns vid avdelningen. I samma lokal finns även annan elektronisk utrustning utöver videoutrustning, vilket gör att intagna inte kan vistas där utan att personal närvarar för bevakningsuppdrag. De intagna som ville genomföra telefonsamtal med sina advokater i just den lokalen, t.ex. för överläggning i samband med förhandlingar, informerades om att personal då måste kvarstanna i lokalen under samtalet. Telefonsamtalet kom då att ske med s.k. medlyssning, att personal endast hörde vad den intagne sade i telefonsamtalet med advokaten. Det fanns möjlighet för intagna att i stället genomföra telefonsamtal till advokat i ett annat rum särskilt avsett för detta, där personal inte behövde närvara, vilket de också informerades om. Detta rum ligger dock långt från lokalen där videoutrustningen finns och vid korta pauser i förhandlingar fanns det praktiska svårigheter med detta. AA informerades om detta i samband med förhandlingen den 28 februari 2022, och valde då att genomföra telefonsamtalet med sin advokat i den lokal där personal måste närvara. Anstalten Kumla har nu ett rum i anslutning till den lokal som används för förhandlingar via videolänk där de intagna kan genomföra sina telefonsamtal med advokater i enrum.

text: Tillämpliga bestämmelser

text: Av

text: 7 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: (FäL) framgår bl.a. att en intagen får stå i förbindelse med en annan person genom elektronisk kommunikation i den

text: utsträckning det lämpligen kan ske. Sådan kommunikation får dock vägras om den 1. kan äventyra säkerheten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom avlyssning enligt 5 §, 2. kan motverka den intagnes anpassning i samhället, eller 3. på annat sätt kan vara till skada för den intagne eller någon annan. Av de allmänna råden till 7 kap. 4 § FäL, vilka återfinns i 7 kap. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: ) om fängelse (FARK Fängelse) framgår att med uttrycket lämpligen kan ske avses praktiska förutsättningar för elektronisk kommunikation, t.ex. vad som är möjligt med hänsyn till anstaltens rutiner samt tillgången till personal och utrustning för sådan kommunikation. Av

text: 7 kap. 5 §

text: FäL framgår att elektronisk kommunikation mellan en intagen och en annan person får avlyssnas om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. De som ska kommunicera med varandra ska i förväg informeras om kontrollen. Elektronisk kommunikation mellan en intagen och en advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet får inte avlyssnas.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: I det aktuella fallet har personal på grund av lokalens utformning behövt vara närvarande för att upprätthålla bevakningsuppdrag på AA i samband med en förhandling via videolänk den 28 februari 2022 och då varit närvarande när AA genomfört telefonsamtal till sin advokat. AA har informerats om att personal inte kan lämna den aktuella lokalen och ändå valt att genomföra telefonsamtalet med sin advokat med personal närvarande. Elektronisk kommunikation mellan en intagen och en advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet får inte avlyssnas, att personal närvarar i samma rum innebär en form av kontroll. Anstalten Kumla har numera ett rum i direkt anslutning till den lokal som används för förhandlingar via videolänk, där intagna kan genomföra sina telefonsamtal med advokater.

text: AA kommenterade remissvaret. Han gav i samband med detta in bl.a. det protokoll som förts vid bevisupptagningen i Stockholms tingsrätt.

text: Bedömning

text: Bestämmelsen i

text: 7 kap. 5 § andra stycket fängelselagen (2010:610)

text: , som Kriminalvården har hänvisat till, lämnar inget utrymme för någon form av avlyssning av elektronisk kommunikation mellan en intagen och en advokat när det rör sig om biträde i en rättslig angelägenhet. Ett eventuellt medgivande till avlyssning medför inte någon rätt för en anstalt att frångå förbudet i bestämmelsen. Det är en annan sak att kriminalvårdspersonalen på en intagens begäran kan närvara vid en elektronisk kommunikation för att bistå honom eller henne; bestämmelsen hindrar alltså inte det (se

text: prop. 2009/10:135 s. 86

text: och

text: Jag noterar att Kriminalvården inte har kommenterat alla AA:s uppgifter om händelserna i samband med förhandlingen i Svea hovrätt, som går ut på att hans advokatsamtal avlyssnades fyra gånger inom loppet av två dagar. Mycket tyder på att detta ägde rum vid flera tillfällen, men det är i vart fall klarlagt att anstaltspersonal den 28 februari 2022 närvarade i ett videolänksrum i anstalten och då avlyssnade ett telefonsamtal mellan AA och hans advokat, som biträdde honom i en rättslig angelägenhet. AA hade inte begärt personalens bistånd under telefonsamtalet utan uppgav tvärtom till personalen att han

text: ville att det skulle ske i enrum. Att AA enligt remissvaret skulle ha godtagit att personal ändå närvarade har, som framgått, ingen rättslig betydelse. Avlyssningen har skett i strid med

text: 7 kap. 5 § andra stycket fängelselagen

text: och anstalten förtjänar därför allvarlig kritik.

text: Enligt Kriminalvårdens yttrande saknas det information om huruvida videolänksrummet var bokat för AA:s räkning i augusti 2022, och myndigheten har följaktligen inte bemött anmälan när det gäller uppgifterna om att avlyssning av advokatsamtal ägde rum då också. I protokollet som AA har skickat in till JO står det antecknat att han vid bevisupptagning i Stockholms tingsrätt den 29 augusti 2022 befann sig i anstalten Kumla och var närvarande via videolänk. Mot denna bakgrund är det något förvånande att Kriminalvården inte har några uppgifter om bokningen av videolänksrummet vid detta tillfälle. Jag bedömer dock att ytterligare utredning inte skulle ge någon klarhet i vad som hände vid sammanträdet och får konstatera att det som framkommit i den här delen inte ger anledning till kritik eller någon åtgärd från min sida.

text: Av remissvaret framgår att anstalten Kumla tidigare använde sig av ett videolänksrum som var utrustat på det sättet att intagna inte fick lämnas där ensamma utan behövde bevakas av personal. Detta medförde i sin tur att intagna inte i enrum kunde ha telefonkontakt med advokater. Därutöver visar utredningen att det saknades andra rum i närheten med möjlighet till sådana samtal. Jag kan inte dra någon annan slutsats än att ordningen i praktiken innebar att anstalten antingen har nekat intagna som via videolänk medverkat i domstolsförhandlingar att då ha enskilda överläggningar per telefon med sina advokater som funnits på annan plats eller har överträtt det aktuella avlyssningsförbudet. Det är anmärkningsvärt. Anstalten har naturligtvis ett ansvar för att ordna sina lokaler och organisera verksamheten så att

text: fängelselagens

text: bestämmelser alltid kan upprätthållas.

text: Enligt uppgift ska anstalten numera ha praktiska förutsättningar att erbjuda intagna som närvarar vid förhandlingar och andra möten via videolänk möjlighet att kommunicera enskilt med sina advokater även under kortare pauser. Jag utgår från att anstalten också har informerat berörd personal om gällande regelverk, så att något liknande som det jag nu har behandlat inte inträffar igen.

text: Det har kommit till min kännedom att Kriminalvården i mars i år informerade Sveriges Domstolar om att det skulle frigöra stora resurser för myndigheten om förhandlingar via videolänk kan genomföras i större utsträckning. Bakgrunden är den utmaning som platsbristen medför för Kriminalvården. (Se dnr KV 2024-3853.) Detta har jag i och för sig inte någon synpunkt på, och det är som myndigheten har understrukit i sin skrivelse rätten som avgör när en part ska inställa sig på det sättet. Med anledning av vad som har kommit fram i det här ärendet vill jag emellertid understryka vikten av att Kriminalvården ser till både att det finns tillräckligt många lämpliga videolänksrum på de olika verksamhetsställena och att arrangemangen säkerställer de intagnas möjlighet till ett effektivt försvar. I det senare ingår självfallet enskilda överläggningar med advokaten, även när han eller hon befinner sig på en annan plats än klienten. Det är en rättssäkerhetsfråga.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift. Rättssakkunniga Henrik Starfelt har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Kerstin André

title: Kritik mot en barn-och ungdomspsykiatrisk mottagning för underlåtit att göra anmälan enligt 14 kap. 1§ socialtjänstlagen (2001:453). Även fråga om anmälningsskyldighet gäller för varje myndighet som i verksamheten har fått kännedom om samma förhållande

text: Kritik mot en barn- och ungdomspsykiatrisk mottagning för underlåtenhet att fullgöra skyldigheten att göra anmälan enligt 14 kap.

text: 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: . Även fråga om anmälningsskyldighet föreligger för varje myndighet som i sin verksamhet har fått kännedom om samma förhållande

text: Anmälan m.m.

text: I en anmälan till JO framförde AA kritik mot Barn- och ungdomspsykiatriska mottagningen (BUP) i Lund och särskilt mot psykologen BB och kuratorn CC. Han klagade på att tjänstemännen vid BUP inte hade anmält en misstänkt misshandel av hans dotter DD till socialtjänsten. Av anmälan framgick bl.a. att dottern, som vid tillfället var 14 år, den 2 april 2001 var hos BUP för ett inbokat samtal. Hon klagade då på värk i en axel och personal från BUP tog med henne för undersökning till sjukhusets barnmottagning.

text: Under den inledande utredningen av anmälan uppmärksammade jag att någon anmälan till socialtjänsten inte heller hade gjorts av Barn- och Ungdomscentrum, BAS, (sjukhusets barnmottagning). Jag beslutade därför att inom ramen för detta ärende utreda även Barn- och Ungdomscentrums agerande.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtade jag och tog del av DD:s journal vid BUP från den 7 mars 2001 till den 27 mars 2002 samt till journalen fogade handlingar.

text: Sjukhuschefen vid Universitetssjukhuset i Lund anmodades att inkomma med utredning och yttrande över anmälan. I remissen angavs att remissvaret även skulle innehålla en redogörelse för Barn- och Ungdomscentrums överväganden i anslutning till DD:s besök där den 2 april 2001 i frågan om anmälan skulle ske till socialtjänsten.

text: Sjukhuschefen vid Universitetssjukhuset i Lund överlämnade följande remissvar. – – – Enligt socialtjänsten 14 kap. 1 § är myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom

text: om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter. Av de inkomna yttrandena framgår att denna fråga övervägts med anledning av den i anmälan till JO beskrivna incidenten, men att den samlade bedömningen från inblandad barnpsykiatrisk personal varit att det inte funnits något sådant skyddsbehov som skulle motivera en anmälan till socialnämnden. Den medicinskt ledningsansvarige, verksamhetschef EE, har betecknat denna bedömning som rimlig och jag har ingen annan uppfattning.

text: Till remissvaret var fogat ett yttrande av divisionschefen vid Barnsjukvården, FF. Yttrandet åtföljdes av en journalanteckning från DD:s läkarbesök den 2 april 2001 (här utelämnad). Yttrandet hade följande lydelse.

text: Nämnda flicka sökte akutmottagningen i dåvarande Barn- och Ungdomscentrum den 2/4 2001 på remiss från Barn- och Ungdomspsykiatriska kliniken och med frågeställningen Misshandel. I journalanteckningen finns väl dokumenterat både samtalet och noterade undersökningsfynd, som även är dokumenterade med foton. I den undersökande läkarens bedömning och journalanteckning framgår det klart att frågan om anmälan hänvisas till inremitterande instans, dvs. till läkare vid Barn- och Ungdomspsykiatriska kliniken. Inremitterande läkare erhöll också en kopia på nämnda journalanteckning.

text: Till sjukhuschefens remissvar var fogat följande yttrande från verksamhetschef EE, verksamhetsområde Barn- och Ungdomspsykiatri.

text: Yttrandet bygger på diskussion med handläggande behandlare och genomgång av journalen och de yttranden som psykolog BB och kurator CC har skrivit (bifogade). Vid besöket på Barn- och Ungdomspsykiatriska mottagningen den 2 april 2001 berättade flickan för behandlarna om ett bråk hon hade haft med modern. Vid detta tillfälle hade hon fått ett slag över axeln, som ömmade. Behandlarna tillsåg att en läkarbedömning gjordes av skadan. Först av läkare på BUP-mottagningen, som sedan remitterade vidare till Barnkliniken för bedömning. Behandlarna bedömde inte att det rörde sig om barnmisshandel, utan att det var ett utslag av den svårartade konfliktsituation som rådde mellan mor och dotter. Denna hade lett till ett bråk med handgemäng. Utifrån detta förelåg inte i den akuta situationen någon skyldighet att anmäla misstanke om barnmisshandel. De bedömde vidare att det var möjligt att med ett barnpsykiatriskt behandlingsarbete med mor och dotter kunna åstadkomma en lösning på denna situation. Behandlarna lyckades hjälpa mor och dotter att lösa sina relationsproblem, och vid uppföljning nu visar det sig att de förändringarna varit stabila. Vid genomgång av ärendet verkar den bedömning som behandlarna har gjort att vara rimlig.

text: EE:s yttrande åtföljdes av yttranden från psykolog BB och kurator CC. BB:s yttrande hade följande lydelse.

text: Jag är synnerligen medveten om min skyldighet att anmäla misstankar om fysisk och psykisk misshandel till de sociala myndigheterna och gör detta i de fall jag har sådana misstankar. I samtliga de fall jag har ansvar för en behandling tar jag ställning till om jag bedömer att barnen far illa på ett vis som inte avhjälps av barnpsykiatrisk-psykologisk behandling. Detta leder till att anmälningar till socialförvaltningen sker i de fall där misstankar om missförhållanden finns efter en bedömningsfas på ett par samtal. I vissa av dessa ärenden fortsätter vi sedan vår

text: BUP-behandling parallellt med insatser från Socialförvaltningen och ibland utan sådan kompletterande hjälp. Samtidigt som behov av anmälan till sociala myndigheter alltid bör beaktas, vet vi att konflikter mellan olika familjemedlemmar i en tonårsfamilj även kan ta sig fysiska uttryck under en aktiv frigörelsefas hos tonåringen. Dessa incidenter är för en erfaren barn- och ungdomsterapeut något som går att särskilja från de manifestationer som leder till misstankar om barnmisshandel. DD remitteras till BUP, på moderns begäran från en barnhälsovårdspsykolog som känt familjen sedan lång tid. Remissanledning anges vara en akut kris i familjen närmast föranledd av att dottern rymt till en äldre pojke i Småland, vilken hon kommit i kontakt med via chattande på nätet. – – –

text: Modern som är enskild vårdnadshavare önskar individuell kontakt för DD. Vi bestämmer vid diskussion efter samtalet att delvis tillmötesgå detta genom att vid nästa samtalstillfälle kalla endast DD. Vid samtal med DD 01-04-02 uttrycker hon att hon är i tydlig konflikt med modern och ifrågasätter om hon kan bo kvar hos henne. DD har vid samtal med fadern förstått att han nu söker en bostad stor nog för dem båda. Vid detta samtal beskriver DD också att ett handgemäng mellan henne och modern ägt rum dagen innan besöket och att hon efter denna incident har besvär från axeln. Då vi som kurator och psykolog ej är somatiskt skolade tillfrågas de läkare som finns tillgängliga på enheten om DD:s besvär. Läkarna beslutar sedan om remiss till Barn- och Ungdomscentrum, BAS, i Lund. Vid den diskussion angående den fortsatta behandlingsuppläggningen som vi som psykolog och kurator har efter DD:s besök 01-04-02 görs bedömningen att det som bäst gagnar DD är ett fortsatt behandlingsarbete gentemot DD och modern. Målsättningen för arbetet skulle vara att få till stånd ett mera balanserat fungerande dem emellan. Vi bedömer oss kunna få till stånd en så pass god samarbetsallians att vi genom en relativt kort behandlingsinsats kan klara av de konstaterade relationsproblemen. Denna bedömning visar sig stämma och vi avslutar efter ett antal samtal kontakten i ett skede då DD:s och moderns relation åter stabiliserats och vårt uppsatta mål alltså har uppnåtts. Diagnosen som sätts är Relationsproblem mellan föräldrar och barn. – – –

text: CC:s yttrande hade följande lydelse.

text: Under min behandlingskontakt med DD och hennes mor fann jag aldrig skäl att misstänka barnmisshandel. Arbetet med de båda gällde att förbättra deras relationsstörning som uppstått till följd av DD:s tonårsutveckling. – – –

text: Vid ett tillfälle kom DD, enligt tidigare överenskommelse, till vår mottagning och hade enligt egen uppgift bråkat med sin mor intensivt. Hon hade av modern fått en sopskyffel över axeln, som ömmade, och min kollega och jag fann det bäst att läkare fick se och bedöma skadan. Vår bedömning av konflikten som DD beskrev, och sedermera även hennes mor, var att det rörde sig om ett tonårsbråk. Att DD tillfogats fysisk skada beskrevs av henne som ett utslag av det temperament både mor och dotter har. Från akutbesöket på sjukhuset kom ingen uppmaning till anmälan av någon misshandel och de påtryckningar som AA hänvisar till nådde aldrig mig under den tiden. Ärendet avslutades mycket positivt under våren 2001.

text: AA kommenterade yttrandena.

text: Rättslig reglering

text: Allmänt om anmälningsskyldigheten enligt

text: 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL Enligt

text: 14 kap. 1 § andra stycket

text: SoL är myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter. (Bestämmelsen motsvarar

text: 71 § socialtjänstlagen

text: [1980:620] som gällde vid den tidpunkt som är aktuell i detta ärende.)

text: Anmälningsskyldigheten förutsätter inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta skall anmälas. Det räcker således med att det föreligger misstankar om något missförhållande för att anmälningsskyldighet skall inträda. Det ankommer därefter på socialnämnden att undersöka vilken grund som kan finnas för uppgifterna i anmälan och utreda om det finns behov av åtgärder. Det är socialnämndens ansvar att se till att barn och ungdomar får det skydd som de behöver.

text: Anmälningsskyldighet föreligger även om man inom hälso- och sjukvården, t.ex. inom barn- och ungdomspsykiatrin, bedömer det som tillräckligt med de åtgärder som vidtas inom den egna verksamheten. Information om vilka åtgärder som den anmälningsskyldige anser lämpliga kan lämnas till socialnämnden i samband med anmälan. Det förtjänar att framhållas att skyldigheten att anmäla är absolut för varje myndighet för sig. Kännedom om att en annan myndighet har anmält eller avser att anmäla ett misstänkt missförhållande påverkar således inte skyldigheten att anmäla. Inte heller påverkar vetskap om att socialnämnden redan inlett en utredning eller att annan kontakt mellan socialtjänsten och barnet förekommit skyldigheten att göra en anmälan enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL.

text: Bedömning

text: Handläggningen hos BUP Som jag tidigare angivit förutsätter inte anmälningsskyldigheten att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Frågan om vilka omständigheter som skall föreligga för att skyldighet att anmäla skall inträda måste givetvis avgöras från fall till fall.

text: I detta fall gav DD:s uppgifter om bl.a. smärta efter ett slag med en sopskyffel psykologen och kuratorn anledning att kontakta BUP-klinikens läkare som i sin tur remitterade DD för undersökning till Barn- och Ungdomscentrum med frågeställning misshandel. Redan härav framgår det att misstankarna då måste ha varit sådana att anmälningsskyldighet förelåg och att det i första hand var en fråga för socialnämnden att bedöma vilka åtgärder som kunde komma i fråga. Det har dock självfallet inte förelegat något hinder för BUP att för egen del föranstalta om kroppslig undersökning av DD, men BUP borde samtidigt eller i nära anslutning

text: därtill ha anmält saken till socialtjänsten. Resultatet av undersökningen hos Barnoch Ungdomscentrum och de uppgifter som DD lämnade hos läkaren där minskade inte allvaret i hennes ursprungliga uppgifter. Tvärtom framkom ytterligare uppgifter som måste ha förstärkt misstankarna. Anmälningsskyldigheten kvarstod således även efter den företagna utredningen. Av det sagda framgår att jag finner anledning att rikta kritik mot BUP och berörd personal för att en anmälan enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL inte kom till stånd. Handläggningen hos Barn- och Ungdomscentrum Av journalanteckningen som gjordes vid DD:s besök hos Barn- och Ungdomscentrum framgår att DD, förutom att hon berättade om den aktuella händelsen, uppgett att hon fått örfilar tidigare av modern och att modern även slagit småsyskonen. I journalanteckningen hänvisades, angående eventuell anmälan till socialkontoret, till BUP eftersom BUP var remitterande och behandlande instans i detta fall. De uppgifter som DD lämnade hos Barn- och Ungdomscentrum var sådana att anmälningsskyldighet förelegat även där. Som framgått ovan är anmälningsskyldigheten absolut för varje myndighet för sig. Det är inte möjligt att som här skett hänvisa till att det åligger en annan myndighet att göra anmälan. Jag finner således skäl att kritisera även Barn- och Ungdomscentrum.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Anmälan
Beslut
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Förundersökning

title: Kritik mot en åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Gävle, för handläggningen av en brottsanmälan

text: Anmälan

text: Nordfår Handelsbolag Kontrollslakteri 13, genom AA, framförde klagomål mot kammaråklagaren BB:s vid Åklagarmyndigheten, åklagar-kammaren i Gävle, handläggning av en brottsanmälan. I anmälan angavs i huvudsak följande.

text: Miljökontoret i Ljusdal gjorde en åtalsanmälan till åklagarkammaren rörande misstanke om miljöbrott beträffande bolaget. BB beslutade att inte inleda förundersökning med motiveringen att om brott kan styrkas är brottet sannolikt preskriberat. Hon har brutit mot reglerna i bl.a.

text: förvaltningslagen

text: när hon inte kontaktade andra myndigheter i saken och inte heller inhämtade upplysningar och yttrande från dessa samt inte heller gav bolaget möjlighet att framföra bevis på att reglerna i

text: miljöbalken

text: hade följts. Det sätt som beslutet har motiverats på har påverkat bolaget negativt eftersom bolaget inte har getts möjlighet att visa att brott inte har begåtts.

text: Utredning

text: Åklagarmyndigheten anmodades att lämna upplysningar och yttrande över vilka överväganden som föregick BB:s motivering i beslutet att ”om brott kan styrkas är brottet sannolikt preskriberat”.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren CC) inkom med ett yttrande till vilket fogats upplysningar från BB.

text: BB Ljusdals kommun, Samhällsbyggnadsförvaltningen, miljöchef DD, anmälde 17 juni 2004 företrädare för Nordfår HB för brott mot lagen (

text: ) om prov-tagning på djur mm. Den anmälda gärningen bestod i att slaktavfall lämnats för deponering på kommunens avfallsdeponi Lappmyra. Som brottstid uppgavs ”efter den 3 oktober 2002”. Till anmälan har bifogats en ärendeutskrift med anteckningar av vilka det framgår att det saknas registrering om när Nordfår HB lämnat slakt avfall på deponin. Jag fick muntligt besked från DD att man angett den 3 oktober 2002 som brottstid med anledning av

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1774/2002 av den 3 oktober 2002

text: Den 17 november 2004 beslutade jag att inte inleda förundersökning mot företrädare för Nordfår HB. Jag hade då, utöver anmälan från miljöchefen, genom utredning i annat ärende angående deponering av slaktavfall på Lappmyra (C5-2991-04), uppgift från Myndighetskontoret i Ljusdals kommun om att myndighetskontoret uppmärksammats på att mottagande av kadaver och slaktavfall på Lappmyras avfallsanläggning kunde strida mot gällande bestämmelser i EG:s förordning 1774/2002 och att kommunens politiker och tjänstemän var oense om hur ändringen som skett den 1 oktober 2003 i Jordbruksverkets föreskrift

text: SJVFS 1998:34

text: om hantering av djurkadaver och annat animaliskt avfall (K 14) skulle tolkas. Kommunen och Länsstyrelsen Gävleborgs län, länsveterinären, föreföll inte heller vara överens om detta. Myndighetskontoret hade med anledning av tolkningsproblemet ställt frågor till Jordbruksverket. Svar inkom 2004-08-31 och myndighetskontoret skickade det till åklagarkammaren där det inkom 2004-09-01. Jordbruksverket svarade att det i princip är möjligt att gräva ned på en deponi som inte ligger inom utpekat område. Inget i Jordbruksverkets bestämmelser förbjuder detta. Men det var inte avsikten och är knappast ”önskvärt”.

text: Enligt

text: 23 kap 1 § rättegångsbalken

text: skall förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Syftet med förundersökningen är, enligt

text: 23 kap 2 § rättegångsbalken

text: , bland annat att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot den misstänkte. Kravet på att ”tillräckliga skäl” för åtal föreligger innebär att åklagaren skall ta ställning till om den gärning som föreligger till bedömning innefattar ett brott. Alla omständigheter hänförliga till gärningens objektiva och subjektiva sida skall beaktas. Liksom omständigheter som kan utesluta eller upphäva straffbarhet. Till exempel skall brott som är preskriberat inte föranleda åtal. Vidare skall åklagaren pröva styrkan av den bevisning som finns för att den misstänkte har begått gärningen. Bevisningen måste vara så stark att åklagaren på objektiva grunder kan förvänta sig en fällande dom (

text: Rättegångsbalken

text: del 2, 20:14 f). Beträffande frågan om det föreligger tillräckliga skäl till åtal när det råder ovisshet om rättstillämpningen redovisas i

text: Rättegångsbalken

text: del 2 sidan 20:15 Elvings uppfattning (Tillräckliga skäl, 1960) att det måste krävas att den ovissa tillämpningsfrågans lösning via domstolsprövning skall vara av stort allmänt intresse. Med det ovan anförda som grund har jag gjort följande bedömning i det föreliggande ärendet. Det var osäkert hur de tillämpliga bestämmelserna skulle tolkas, inte ens Jordbruksverket kunde ge ett klart besked. Kommunens politiker och tjänstemän, som skulle kunna höras i ärendet, var oense om tolkningen. Rättsläget var oklart. Därmed var det enligt min bedömning osäkert om det var möjligt att visa att ett brott på objektiva och subjektiva grunder förelåg. Vidare framgick av handlingarna att det inte kunde fastställas när ett eventuellt brott hade begåtts. Enligt

text: 10 § lagen (1992:1683)

text: om provtagning på djur mm döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 4-4c §§ i lagen till böter eller fängelse högst ett år. Straffbestämmelsen utfylls av föreskrifter meddelade av Jordbruksverket (

text: SJVFS 1998:34

text: om hantering av djurkadaver och annat animaliskt avfall). Preskriptionstiden för brottet är två år. Vid tidpunkten för beslutet att inte inleda förundersökning hade mer än två år gått sedan uppgiven brottstidpunkt. Jag har bedömt att en förundersökning inte skulle leda till att kravet på tillräckliga skäl för åtal skulle uppfyllas och att det därmed inte fanns anledning att inleda en förundersökning. Beslutet är, av skäl som redovisas ovan, motiverat med att även om brott skulle kunna styrkas så är brottet sannolikt preskriberat. Beslutsmotiveringen är riktad till anmälaren och inte till den som kunnat bli misstänkt. Det fanns inte anledning att delge företrädare för Nordfår HB beslutet.

text: CC

text: Bakgrund

text: I den anmälan som den 16 november 2004 registrerats vid Polismyndigheten i Gävleborgs län (2102-K27192-04) framgår att miljöchefen i Ljusdals kommun i skrivelse den 17 juni 2004 ställd till åklagarkammaren i Gävle uppgivit att företaget Nordfår HB avlämnat slaktavfall från får för deponering på Ljusdals kommun avfallsdeponi efter den 3 oktober 2002 och att företaget därmed kunde misstänkas för brott mot lagen (

text: ) om provtagning på djur. Av en till skrivelsen bifogad handling benämnd Ärendeutskrift framgår bl.a. att det saknas skriftliga uppgifter från ansvariga vid avfallsdeponin när slaktavfall skulle ha lämnats. Av bifogade yttrande framgår att BB inhämtat upplysningar från miljöchefen som muntligen uppgivit att man uppgivit den 3 oktober 2002 som brottstid med anledning av

text: om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter som inte är avsedda att användas som livsmedel. BB har i yttrandet uppgivit att hon utöver uppgifterna i anmälan även haft del av uppgifter i ett annat ärende vid åklagarkammaren angående deponering av slaktavfall på Ljusdals kommun avfallsdeponi (mål nr 2991-04). Enligt BB var rättsläget oklart när det gällde deponering av slaktavfall.

text: Bedömning

text: Beslutet om att inte inleda förundersökning fattades den 17 november 2004. I motiveringen till beslutet gör BB först en bedömning av bevisläget (om brott kan styrkas) och därefter en bedömning av om åtalspreskription inträtt (är brottet sannolikt preskriberat). Enligt

text: 23 kap 1 § första stycket rättegångsbalken

text: skall förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Tröskeln för inledande av en förundersökning är lågt satt. Vad åklagaren därvid har att ta ställning till är om de uppgifter som finns tillgängliga inför ett beslut om förundersökning skall inledas eller inte utgör misstanke om ett konkret brott. En bedömning av bevisläget kommer först senare dvs. efter det att en förundersökning inletts. Enligt

text: 23 kap 1 § andra stycket rättegångsbalken

text: behöver dock förundersökning inte inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Någon sådan situation har inte förelegat i nu aktuellt ärende. Enligt

text: 10 § lagen (1992:1683)

text: om provtagning på djur, m.m.; döms den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot föreskrift som har meddelats med stöd av 4-4 c § till böter eller fängelse i högst ett år. Som BB uppgivit är således preskriptionstiden för det anmälda brottet två år. För att motivera ett beslut att inte inleda en förundersökning eller att lägga ned en förundersökning under hänvisning till preskription krävs att åklagaren funnit utrett att så är fallet. Att preskription sannolikt har inträffat räcker inte. Av uppgifterna i anmälan samt de uppgifter som muntligen lämnats till BB av miljöchefen framgår att det rådde osäkerhet om när avfallsdeponeringen skulle ha skett av Nordfår HB. Den olagliga deponeringen skulle ha skett efter den 3 oktober 2002. Någon utredning om när det anmälda brottet skulle ha skett och om åtalspreskription inträtt fanns således inte vid tidpunkten för åklagarens beslut att inte inleda förundersökning. Någon möjlighet att motivera ett beslut om att inte inleda förundersökning under hänvisning till åtalspreskription har därför inte förelegat i nu aktuellt ärende. Jag menar därför att BB borde ha utformat sitt beslut annorlunda än som skett. Det kan anmärkas att jag med anledning av detta yttrande inte har funnit skäl att ta upp ärendet till en materiell prövning.

text: Nordfår HB kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Jag vill inledningsvis nämna att JO är ett extraordinärt tillsynsorgan vars uppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med granskningen är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt gällande regler för förfarandet. Däremot brukar JO inte pröva myndigheters ställningstaganden i sak. Detta innebär att JO vanligen inte prövar myndigheters överväganden i lämplighets- eller bedömningsfrågor. JO kan inte heller ändra eller upphäva ett beslut som en myndighet har fattat.

text: Bestämmelserna i

text: 30 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , som bl.a. reglerar förvaltningsmyndigheters handläggning av ärenden, gäller inte i åklagarmyndigheternas brottsbekämpande verksamhet (

text: 32 § förvaltningslagen

text: ). Om en brottsanmälan resulterar i att förundersökning inleds regleras handläggningen därefter i huvudsak av bestämmelser i

text: rättegångsbalken

text: och

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: . I och med att en förundersökning inleds blir ett omfattande regelsystem tillämpligt vilket innefattar såväl förpliktelser som rättigheter för den enskilde.

text: Av

text: 23 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: framgår att förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Som Åklagarmyndigheten angett är tröskeln för att inleda förundersökning låg. En åklagare har att ta ställning till om uppgifterna i en anmälan utgör misstanke om ett konkret brott. I de flesta fall utgör dessa uppgifter ett tillräckligt underlag för att ta ställning till om förundersökning skall inledas eller inte. I vissa ärenden kan dock ytterligare information behöva inhämtas inför ställningstagandet, såsom visst skriftligt material eller kompletterande upplysningar från anmälaren. En sådan kompletterande utredning måste emellertid hålla sig inom mycket snäva ramar. Den för brottet utpekade eller misstänkta personen eller ett vittne kan inte förhöras av polis eller åklagare i detta skede.

text: BB har uppgett att hon inför sitt ställningstagande i förundersökningsfrågan hade en muntlig kontakt med företrädare för anmälaren. Kompletterande information av betydelse för beslutsfattandet som framkommer vid en sådan kontakt skall givetvis dokumenteras. Hon har sedan beslutat att inte inleda förundersökning med motiveringen att om brott kan styrkas är brottet sannolikt preskriberat. Jag instämmer i vad Åklagarmyndigheten anfört i den delen och anser således att det inte funnits möjlighet att motivera det aktuella beslutet på det sätt som skett.

text: Vad som i övrigt förekommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Med den kritik som ligger i det ovan sagda avslutar jag ärendet.