avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förhör
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, Göteborgs åklagarkammare, för långsam handläggning av förundersökningar där målsägandena var under 18 år m.m.

sammanfattning: Under en period om två år och sex månader har, med ett par kortare uppehåll, misstankar mot en person om sexualbrott mot barn handlagts i tre förundersökningar. Barnens pappa var utpekad som gärningsman. Jag konstaterar att en så lång handläggningstid är oacceptabel och är kritisk till att utredningarna inte bedrivits med större skyndsamhet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på bl.a. åklagares handläggning av flera förundersökningar i vilka hans barn var målsägande. Han var framförallt missnöjd med handläggningstiden men även med att ett flertal förhör hållits med barnen.

text: Utredning

text: Handlingar i Göteborgs tingsrätts mål B 3379-08, Polismyndighetens i Västra Götaland ärenden K60399-06, K23879-07 och K111725-07 samt Åklagarmyndighetens, Göteborgs åklagarkammare ärende 403-607-07 begärdes in och granskades.

text: Av utredningen framgick bl.a. följande. AA har tre minderåriga barn, benämnda BB, CC och DD. I april 2006 polisanmäldes AA för våldtäkt mot BB (K60399-06, åklagarens ärende 401A-1213-06). Förundersökningen lades ned i november. En polisanmälan rörande våldtäkt mot DD upprättades i februari 2007 (K23879-07) och i juli upprättades en anmälan beträffande sexuellt utnyttjande av B (K111725- 07). Förundersökningarna beträffande brott mot CC och DD handlades i åklagarens ärende 403-607-07. Sedan förundersökningarna lagts ned beslutade åklagaren att återuppta dessa. Åklagaren väckte åtal mot AA den 12 november 2008 beträffande våldtäkt mot DD. Åtalet ogillades av både tingsrätt och hovrätt.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren EE) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från överåklagaren FF (här utelämnade), vice chefsåklagaren GG och kammaråklagaren HH (de två sistnämnda, se bilaga 1-2).

text: EE hänvisade inledningsvis till den bakgrund som GG och HH lämnat. Sedan hon redogjort för den rättsliga regleringen redovisade hon följande bedömning.

text: Ärende 401A-1213-06

text: Den totala handläggningstiden för ärendet har varit knappt sju månader. I polisanmälan står målsägandens far upptagen som utpekad person. Fadern har varken vid tidpunkten för anmälan eller senare under förundersökningen ansetts vara skäligen misstänkt. Tidsfristen enligt 2 a § förundersökningskungörelsen har alltså inte varit aktuell i detta ärende. Däremot har ett krav på särskild skyndsamhet gällt, eftersom det varit fråga om en utredning avseende våldtäkt mot barn. Det kan konstateras att de inledande utredningsåtgärderna har vidtagits relativt snabbt. Åklagaren JJ har den 3 maj 2006, dagen efter det att ärendet inkom till åklagarkammaren, lämnat direktiv till polisen om att hålla förhör med målsägandens mor. Förhöret hölls den 15 maj. Sedan förhörsutskriften inkommit till honom den 1 juni, har åklagaren en vecka senare, den 8 juni, lämnat nya direktiv. Därefter synes emellertid utredningen ha avstannat. Åklagaren har först den 18 oktober skickat en påminnelse till polisen om de tidigare lämnade direktiven. Mot bakgrund av ärendets karaktär och det ovan nämnda skyndsamhetskravet samt att ett eventuellt målsägandeförhör ännu inte hade hållits, anser jag att åklagaren, tidigare än vad som skedde, borde ha vidtagit åtgärder för att försöka skynda på utredningen. I detta sammanhang kan, som kammarchefen också har påpekat, nämnas att det numera inom Åklagarmyndigheten finns föreskrifter om att en påminnelse inte i något fall får lämnas senare än tre månader från det att utredningsåtgärder senast vidtogs eller åklagaren genom direktiv, påminnelser eller på annat sätt verkade för att driva förundersökningen framåt (

text: ÅFS 2007:5

text: ). När det gäller den aktuella typen av ärende bör åklagaren normalt vidta åtgärder tidigare än så. Sedan påminnelsen lämnats har förhör hållits efter ungefär tre veckor – dels med ett vittne, dels med fadern upplysningsvis. Förhörsutskrifterna inkom till åklagaren den 21 november varefter han sex dagar senare beslutade att lägga ned förundersökningen. Det är min uppfattning att åklagaren i denna del har agerat med den skyndsamhet som kan krävas. Jag anser emellertid att den totala utredningstiden varit alltför lång.

text: Ärende 403-607-07

text: Handläggningstiden m.m. Från det att den första anmälan (K23879-07) gjordes den 12 februari 2007 till dess att det slutliga beslutet i åtalsfrågan fattades den 12 november 2008 har det tagit ett år och nio månader. Det är en mycket lång utredningstid för denna typ av ärende. Av handlingarna och åklagaren KK:s upplysningar framgår dock att det finns flera skäl till att utredningen dragit ut på tiden. Det kan konstateras att utredningen varit tämligen omfattande och, som kammarchefen påtalat, innehållit flera komplexa fråge-ställningar samt att nya uppgifter framkommit efter hand. Ett tjugotal förhör har hållits, däribland sju barnförhör. Flera samrådsmöten har ägt rum och ytterligare mer eller mindre omfattande utredningsåtgärder har vidtagits. Utredningsarbetet får anses ha kommit igång snabbt, även om det är olyckligt att de första förhören inte kom att hållas förrän nästan två månader efter det att anmälan gjordes. Åklagaren har löpande och i stort sett utan några längre dröjsmål lämnat direktiv och även vidtagit andra åtgärder. Bl.a. har hon inför sitt ställningstagande till om barnförhör skulle hållas, tagit initiativ till ett s.k. samråd. Flera ytterligare samrådsmöten har hållits under utredningens gång. Detta är en omständighet som enligt min uppfattning visar att åklagare och polis har beaktat barnperspektivet och varit måna om barnens bästa.

text: Några dagar efter det första samrådsmötet den 28 juni 2007 har ytterligare en anmälan upprättats (K111725-07). Den anmälan avsåg mellansystern. Förhör hölls kort därefter med båda målsägandena och även med den äldsta systern som vittne. Att det dröjt över en månad från det att det sista förhöret hölls till dess att åklagaren lämnade nya direktiv och tog ställning till huruvida fadern skulle delges misstanke synes ha berott på att åklagaren först var på sommarsemester och att det sedan krävdes viss tid att gå igenom ärendet. Såvitt framgår av åklagarens upplysningar har hon den 21 augusti 2007 ansett att fadern var skäligen misstänkt för brott mot mellanflickan (sexuellt utnyttjande av barn alternativt misshandel). Tremånadersfristen har således börjat löpa då. Knappt två månader därefter, den 18 oktober, har åklagaren, sedan förhör hållits med målsägandenas mor, fadern hörts och delgivits misstanke samt några ytterligare utredningsåtgärder vidtagits, beslutat att lägga ned förundersökningarna. Det första beslutet i åtalsfrågan har alltså fattats långt innan tremånadersfristen löpt ut. En ny utredningsperiod har börjat då förundersökningarna, sedan nya uppgifter framkommit, återupptagits den 19 december 2007 avseende den yngsta systern (K23879-07) samt den 23 januari 2008 avseende mellansystern (K11725-07). Av åklagarens upplysningar och diariet framgår att fadern den 26 mars 2008 på nytt har ansetts vara skäligen misstänkt för brott (våldtäkt mot barn avseende den yngsta flickan). Tiden fram till dess att utredningen var slutförd och delgavs fadern samt åklagaren beslutade att lägga ned den del som avsåg mellansystern, den 10 juni 2008, kan mot bakgrund av de utredningsåtgärder som vidtagits och omständigheterna i övrigt inte anses som orimligt lång. Att åklagaren inte kort efter slutdelgivningen, utan först den 12 november, fattade ett slutligt beslut i åtalsfrågan synes huvudsakligen ha berott på att försvaret i olika omgångar begärde ytterligare utredningsåtgärder, bl.a. begärdes ett ytterligare förhör med målsäganden vilket man tidigare förklarat att man inte önskade, samt att försvararen synes ha dröjt med att lämna besked om huruvida man hade något att erinra mot utredningen. Tidsutdräkten under sommaren och hösten 2008 anser jag därför inte att åklagaren kan lastas för. Det är givetvis beklagligt att utredningen kom att ta så lång tid som den gjorde och det kan konstateras att det under utredningens gång förekommit vissa kortare dröjsmål från såväl åklagarens som polisens sida. Min samlade bild är dock att åklagaren KK i allt väsentligt har varit både aktiv och omsorgsfull i sin förundersökningsledning samt att hon också med något enstaka undantag har varit noggrann med att diarieföra vidtagna åtgärder. Det framgår också att åklagaren har varit mån om att sätta barnens bästa i fokus samtidigt som hon synes ha varit noga med att inte eftersätta den misstänktes rättigheter.

text: Barnförhören Sammanlagt har hållits tre förhör med den yngsta systern och vardera två förhör med de äldre systrarna. Utgångspunkten när det gäller hur många förhör som bör hållas med ett barn är naturligtvis att det ska vara så få som möjligt. Enligt 17 § förundersökningskungörelsen får det, som anförts ovan, inte vara fler än som är nödvändigt med hänsyn till utredningens art och barnets bästa. I utredningar om brott mot barn behövs det emellertid oftast fler än ett förhör med barnet. Det kan finnas många olika skäl till detta. I det aktuella ärendet har de förnyade förhören hållits sedan en barnpsykolog bedömt att den äldsta flickan hade mer att berätta respektive sedan den yngsta flickan lämnat nya uppgifter vid ett samtal med en annan psykolog. Det tredje förhöret med den yngsta flickan hölls på faderns begäran. Det synes, bl.a. mot bakgrund av det anförda, ha funnits goda skäl för varje förhör som har hållits och det framgår också att åklagaren noga övervägt frågan innan hon fattade beslut om förhör. Ingenting har framkommit som talar för att omständigheterna kring förhören har varit olämpliga eller att förhören har hållits på sätt som varit skadligt för barnen. Tvärtom har, såvitt kan bedömas, förhören präglats av en omsorg om barnens bästa.

text: De har hållits av särskilt utbildade förhörsledare i en miljö som varit särskilt anpassad för ändamålet – på det s.k. Barnhuset – och i närvaro av bl.a. barnpsykolog, särskild företrädare och åklagare. Vid det sista förhöret med den yngsta flickan, avseende den del av ärendet som ledde till åtal, har försvararen varit närvarande och haft möjlighet att ställa frågor. Jag kan inte se annat än att såväl antalet förhör som det sätt på vilket de genomförts ligger helt i linje med gällande regler och med vad som anges i Åklagarmyndighetens handbok ”Handläggning av ärenden rörande övergrepp mot barn”. AA yttrade sig över remissvaret samt kommenterade och ifrågasatte då bl.a. de förhör som hållits med barnen, framförallt med DD. Han menade att ledande frågor förekommit och att förhörsledaren reagerat känslomässigt på det som barnet sade.

text: Bedömning

text: AA klagomål avser framförallt handläggningstiden av förundersökningar rörande sexualbrott där målsägandena – hans tre döttrar – varit under 18 år. Misstanke om brott har handlagts i olika förundersökningar från maj 2006. Klagomålen rör också de förhör som hållits med barnen. Åklagare har varit förundersökningsledare i samtliga förundersökningar. Handläggningstiden Enligt

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: , förkortad RB, ska en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned. En förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte har fyllt 18 år ska enligt 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948, förkortad FUK) bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och senast inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: Exempel på sådana särskilda omständigheter som motiverar att tidsfristen överskrids är att förundersökningen är mycket omfattande eller att många barnförhör behöver hållas; särskilt när mindre barn ska förhöras kan det ta lång tid och krävas många förhör innan barnet känner sig tillräckligt tryggt för att börja berätta. Personalbrist eller förekomsten av ett stort antal ärenden av förturskaraktär utgör däremot inte skäl för att överskrida tidsfristen (se

text: SOU 2000:42 s. 85

text: f. och s. 91).

text: Den första anmälan om våldtäkt mot barn, som avsåg barnet BB, initierades i april 2006 och förundersökningen lades ned sju månader senare i november 2006. Ingen person antecknades under den tiden som skäligen misstänkt för brottet. I februari 2007 gjordes en anmälan om våldtäkt mot barn i vilken barnet DD var angiven som målsägande och den förundersökningen pågick i nio månader innan den lades ned i oktober 2007. Inte heller i denna utredning noterades någon person som skäligen misstänkt för brottet. En anmälan om sexuellt utnyttjande av barn rörande målsägande CC upprättades i juli 2007 och två månader senare, i augusti 2007, antecknades AA som skäligen misstänkt för det brottet. Sedan han delgetts

text: misstanke om brott och vissa övriga utredningsåtgärder vidtagits lades den förundersökningen ned i oktober 2007.

text: De båda förundersökningar som lades ned i oktober 2007 återupptogs i december 2007 respektive januari 2008. I förundersökningen rörande misstanke om brott mot målsägande CC antecknades inte någon person som skäligen misstänkt och utredningen lades åter ned i juni 2008. Sedan vissa utredningsåtgärder vidtagits i den andra förundersökningen antecknades AA i slutet av mars 2008 som skäligen misstänkt för brott mot DD och fristen i 2 a § FUK började således löpa. Beslut i åtalsfrågan skulle därför ha fattats senast i slutet av juni månad. Vid den tidpunkten hade AA nyligen delgetts förundersökningen. Sedan försvaret begärt vissa kompletterande utredningsåtgärder och dessa utförts beslutade åklagaren den 12 november 2008 att väcka åtal. Åtalet ogillades i såväl tingsrätt som hovrätt.

text: Samtliga ärenden har rört misstanke om allvarliga brott. Det bör särskilt framhållas att det är barnens pappa som utpekats som gärningsman i förundersökningar som, med endast några månaders avbrott, således sammantagna pågått från april 2006 till november 2008. I ärenden av det slaget, och i vilka ett särskilt skyndsamhetskrav gäller för handläggningen samt – när någon bedöms vara skäligen misstänkt – även en frist löper, ställs särskilda krav på aktivitet från förundersökningsledarens sida. Det är inte godtagbart att det återkommande dröjer flera veckor eller månader innan begärda åtgärder vidtas eller nya direktiv ges. Förundersökningsledaren har här ett särskilt ansvar för att påskynda handläggningen.

text: När det gäller den förundersökning som bedrevs under år 2006 har åklagaren uppgett att han gav polisen direktiv om att höra två personer och sedan, när förhören inte redovisades, påminde i saken fyra månader senare. Jag delar Åklagarmyndighetens uppfattning att åklagaren långt tidigare borde ha följt upp de givna direktiven.

text: När det sedan gäller utredningarna i vilka de andra två barnen var målsägande har dessa bedrivits i två omgångar. Den förundersökning i vilken barnet DD var målsägande har sammanlagt bedrivits under en tid av cirka ett år och sju månader. Det är, som Åklagarmyndigheten anfört, en mycket lång utredningstid. Jag kan av den redogörelse som handläggande åklagare lämnat konstatera att det vid flera tillfällen dröjt flera veckor eller månader innan begärda åtgärder vidtogs eller redovisades eller nya direktiv gavs. En sådan handläggning står inte i överensstämmelse med kravet på särskild skyndsamhet. När en förundersökning av aktuellt slag återupptas måste också beaktas att handläggningen redan pågått under en längre tid och åtgärder vidtas för att utredningen ska kunna prioriteras.

text: I början av juni 2008 slutdelgavs den misstänkte. Det kom sedan att dröja fem månader innan beslut i åtalsfrågan förelåg. Åklagarmyndigheten har anfört att åklagaren inte kan lastas för den tidsutdräkten eftersom den misstänkte begärt att ytterligare utredningsåtgärder skulle vidtas, bl.a. att ytterligare förhör skulle hållas med DD. Att den misstänkte begär komplettering av förundersökningen kan i och för sig utgöra ett godtagbart skäl för att överskrida fristen i 2 a § FUK. De begärda kompletteringarna avsåg emellertid i huvudsak två förhör och det dröjde bl.a. en

text: månad från begäran om förhör med DD till dess att det kom till stånd. Om fristen redan har överskridits när en åklagare ger direktiv om att utredningen ska slutdelges, som i det aktuella fallet, måste åklagaren poängtera för polisen att det är angeläget att kompletterande utredningsåtgärder utförs skyndsamt och även följa upp saken. Jag kan konstatera att i ett ärende där en frist om tre månader gäller för handläggningen är det inte rimligt att det tar fem månader från det att direktiv ges om att den misstänkte ska delges utredningen till dess att detta är slutfört, även om vissa kompletterande utredningsåtgärder utförs. Förhören med barnen Beträffande förhör med personer under 18 år framgår av 17 § FUK att ett sådant ska planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada. Särskild varsamhet bör iakttas om förhöret rör sexuallivet. Det bör vidare noga tillses att uppseende inte väcks kring förhöret. Detta får inte göras mer ingående än omständigheterna kräver. Förhör får inte äga rum fler gånger än som är nödvändigt med hänsyn till utredningens art och barnets bästa.

text: AA klagomål gäller såväl antalet förhör som hållits som genomförandet av dem. Jag konstaterar att sammanlagt sju förhör ägde rum med barnen under förundersökningarna, varav tre förhör avsåg DD. Ett av dessa förhör skedde på AA:s begäran.

text: Jag inser att det ibland kan vara nödvändigt att hålla mer än ett förhör med ett barn i en utredning av det här aktuella slaget, inte minst när en förundersökning läggs ned och det därefter framkommer nya omständigheter som gör att det finns anledning att återuppta den. Det är dock viktigt att åtgärder vidtas för att i möjligaste mån begränsa antalet förhör (se också JO 2008/2009 s. 92). Åklagarmyndigheten har redovisat vilka överväganden som gjordes och jag finner inte anledning att rikta någon kritik mot åklagaren i detta avseende.

text: Vad gäller de barnförhör som genomfördes anförde hovrätten i domen i målet bl.a. att det förekommit ledande frågor och att det inte kan uteslutas att målsägandens uppgifter och agerande vid förhöret kan ha påverkats av förhörsledarens tillvägagångssätt. Jag finner inte skäl att för egen del uttala mig om den saken. – – –

text: Sammanfattningsvis kan jag således konstatera att en sammantagen handläggningstid som den aktuella, enligt min mening, är oacceptabel och jag är kritisk till att utredningarna inte bedrevs med större skyndsamhet.

text: Slutligen vill jag endast nämna att jag inte har funnit tillräcklig anledning att också utreda eventuella brister i polisens handläggning.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Bilaga 1 till JO:s beslut i ärende 1068-2009

text: GG:s upplysningar

text: Den 28 april 2006 upprättades en anmälan om våldtäkt (K nr 60399-06). Anmälan lottades in på dåvarande 1:a åklagarkammaren i Göteborg den 2 maj och jag utsågs att handlägga ärendet. Den 3 maj beslutade jag att inleda förundersökning avseende våldtäkt mot barn under tiden den 1 november 2005 - 26 april 2006 i Göteborg. Samma dag lämnade jag direktiv till länskriminalpolisens utredningsenhet att höra modern till den utpekade målsäganden samt att lämna besked om vem som skulle handlägga ärendet. Den 1 juni inkom förhör av modern från polisen och den 8 juni lämnade jag muntliga direktiv – antecknade i diariet – till förhörsledaren LL om att höra mormodern och pappan samt att därefter ta kontakt med mig. Jag påminde polisen i ärendet den 10 oktober och fick den 8 november besked om att förhör skulle äga rum samma dag med mormodern och dagen därefter med pappan och att förhören därefter skulle tillställas mig. Den 21 november inkom förhören och jag beslutade därefter den 27 november att lägga ned förundersökningen. Jag motiverade nedläggningsbeslutet med att det – på föreliggande beslutsmaterial – inte gick att bevisa att den som utpekats gjort sig skyldig till brott. Jag gjorde vidare bedömningen att ytterligare utredning, såsom ett förhör med barnet född år 2000, inte kunde antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt.

text: Bilaga 2 till JO:s beslut i ärende 1068-2009

text: HH:s upplysningar

text: Den 13 februari 2007 inkom anmälan från länskriminalpolisens utredningsrotel (LKP UtrR) baserad på en skrivelse från Barnhuset då rubricerad som sexuellt utnyttjande av underårig (K 23879-07) avseende målsäganden DD efter ett samråd som hållits (utan åklagare närvarande) den 8 februari 2007. Den 15 februari 2007 skickade jag direktiv till polisen om att höra flickans mor, mormor samt förskolepersonal. Som jag minns det hade jag därefter telefonkontakt med utredningsbefälet som uppgav att det fanns en tidigare nedlagd förundersökning som hon tyckte att jag skulle ta del av. Dessa handlingar inkom till mig den 16 februari 2007 och jag gav, efter att ha tagit del av dessa handlingar, ett justerat direktiv till polisen den 20 februari 2007 om att jag ville att de började med att höra förskolepersonalen. Samma dag fick jag reda på att förhörsledare utsetts i ärendet. Jag fick sedan besked av förhörsledaren om att hon den 23 mars 2007 fått reda på att förskolepersonalen inte ville bli inblandad och jag skickade då ett direktiv den 28 mars 2007 om att modern och mormodern skulle höras i enlighet med tidigare direktiv, vilket skedde den 10 och 11 april 2007. Förhören fick jag del av den 16 april 2007. Med anledning av vad som där framkom ansåg jag att det var av betydelse för utredningen att två utpekade förskollärare hördes, vilket jag gav muntliga direktiv om den 8 maj 2007. Dessa förhör hölls den 5 juni 2007 och jag fick del av dem påföljande dag. Av förhören framkom även misstankar om sexuella övergrepp mot målsägandens äldre syster CC samt att den äldsta systern BB kunde ha bevittnat övergrepp. På mitt initiativ hölls därefter ett samråd på Barnhuset den 28 juni 2007. Jag ville diskutera dels hur meningsfullt det skulle kunna vara att höra barnen om något som eventuellt hänt för så pass länge sedan, dels ville jag ha barnperspektivet belyst. (På ett samråd finns normalt förutom polis och åklagare, socialtjänst och personal från barn och ungdomspsykiatrin närvarande.) Detta samråd resulterade i att jag beslutade att höra målsäganden på Barnhuset av de särskilt utbildade barnförhörsledare som arbetar där. Jag ombad även polisen att upprätta en polisanmälan med stöd av de uppgifter som framkommit i förhör avseende den äldre systern, vilket skedde den 4 juli 2007 (K 111725-07), och gav muntliga direktiv om att även denna målsägande skulle höras på Barnhuset och att förhörsledaren skulle kontrollera med

text: föräldrarna om de godtog att äldsta dottern BB hördes som vittne och i så fall höra även henne. Särskild företrädare begärdes av mig och förordnades sedan av tingsrätten för de bägge målsägandena och barnförhören hölls den 6 juli 2007 då jag var närvarande tillsammans med den särskilde företrädaren och en barnpsykolog. AA meddelades i skrift samma dag att förhör hållits med hans barn. Den närvarande psykologen (MM) upplevde att BB hade något mer att berätta varför jag gav muntligt direktiv om att höra henne igen, vilket skedde den 12 juli 2007, under undertecknads semester och under denna tid inkom även kopia av videoförhöret med henne till myndigheten. Undertecknad var tillbaka från semestern den 30 juli 2007. Det krävdes viss tid att gå igenom ärendet för att kunna besluta om AA skulle kallas in för att delges brottsmisstanke och vilken brottsmisstanke som i så fall skulle vara aktuell. Den 21 augusti 2007 var jag i kontakt med den förhörsledare på Barnhuset som jag trodde nu höll i ärendet och begärde dels utskrift av förhöret med KK och sammanfattningar av de andra barnens förhör, dels att den misstänkte skulle kallas in och delges brottsmisstankar avseende mellansystern. Jag hade sedan kontakt med den ursprunglige förhörsledaren, som var den som utredningsbefälet på LKP UtrR ansåg skulle hålla i förhöret med misstänkt. Den 27 augusti 2007 gav jag henne uttryckligt direktiv om att snarast möjligt kalla in och delge AA misstanke om sexuellt utnyttjande av barn alt. misshandel i K 111725-07. Jag hade under denna tid som jag minns det flera samtal från både misstänkt och målsägandenas mor bl.a. uppgav modern att hon hade ytterligare upplysningar och jag hänvisade henne då till förhörsledaren, som höll ett förhör med modern den 31 augusti 2007, som jag fick del av den 4 september 2007. Modern skickade också in brev som jag skickade vidare till förhörsledaren. Med hänsyn till vad som framkom i förhöret gav jag direktiv till polisen om att inhämta journalhandlingar från Askims vårdcentral. Den 24 september 2007 hölls sedan förhör med AA då jag själv var närvarande. Den 2 oktober 2007 inkom journalhandlingarna till åklagarmyndigheten. Jag bad förhörsledaren med anledning av vad som där framkom att kontakta den läkaren som modern varit i kontakt med och den 8 oktober 2007 ringde hon mig och föredrog vad läkaren hade sagt. Den 18 oktober 2007 hölls åter samråd på min begäran eftersom jag stod i begrepp att lägga ned förundersökningarna och ville informera om detta. Samma dag lade jag sedan ned båda förundersökningarna med motiveringen att det inte gick att bevisa att den som varit misstänkt hade gjort sig skyldig till brott. Den 13 december 2007 inkom anteckningar från ett samråd den 6 december 2007 hållet på psykolog NN:s initiativ utan någon åklagare närvarande med anledning av att det i samtal som hon hållit med DD kommit fram uppgifter som gjorde att hon ansåg att hennes anmälningsskyldighet trädde in. Hon informerade mig också per telefon om detta vid denna tid. Jag beslutade med anledning härav den 19 december 2007 att återuppta förundersökningen i K 23879-07 samt skickade direktiv till polisen om att förhör skulle hållas med NN, vilket skedde den 8 januari 2008, vilket inkom till mig den 11 januari 2008. Jag vill minnas att jag åkte iväg på kurs i januari 2008 men minns inte längre om det var jag eller någon kollega som gav direktiv om att DD skulle höras på Barnhuset. Jag kan se av handlingarna att det var min kollega OO som begärde särskild företrädare för DD hos tingsrätten och att det var min kollega PP som var med på förhöret den 23 januari 2008. Med anledning av vad som framkom under förhöret fann min kollega PP skäl att återuppta förundersökningen i K 111725-07 och ge direktiv om att även höra KK på nytt samt begära särskild företrädare för henne. Förhöret med KK ägde rum den 28 januari 2008 på Barnhuset och AA underrättades därefter om att hans barn hörts på nytt. Den 1 februari 2008 ringde AA:s ombud i vårdnadsmålet, advokat QQ, och uppgav att det fanns handlingar i vårdnads- och verkställighetsmålet som kunde vara av

text: intresse i brottsutredningen och undertecknad beställde därför dessa dokument för kännedom. Den 6 februari 2008 gav jag direktiv om att hålla ett kompletterande förhör med modern. Jag var även i kontakt med förhörsledaren och gav direktiv om att höra en kvinna på kvinnojouren som skulle ha uppgifter att lämna av vikt för utredningen. Dessa förhör ägde rum den 3 och 6 mars 2008 och inkom till myndigheten den 13 mars 2008. Ett samråd hölls i ärendet, oklart på vems initiativ, den 12 februari 2008 då min kollega OO var närvarande. Ett nytt samråd hölls den 20 mars 2008, även det oklart på vems initiativ, där jag själv var närvarande. Den 26 mars 2008 gav jag direktiv om att delge brottsmisstankar i K 23879-07 och den 3 april 2008 skickade jag in en framställan om offentlig försvarare. Den 9 april 2008 hölls därefter förhör med den misstänkte. Den 11 april 2008 gav jag direktiv om att på den misstänktes begäran höra hans hustru samt om att höra ett vittne som kunde uttala sig om trovärdigheten av moderns uppgifter mot bakgrund av hennes problematik. Dessa förhör hölls den 17 och 28 april 2008. Den 28 april 2008 begärde försvararen i skrift att ett nytt förhör skulle hållas med DD. Den 14 maj 2008 fick AA och hans försvarare möjlighet att ta del av de förhör som tidigare hållits med DD. De förklarade då för förhörsledaren att de inte önskade något kompletterande förhör med henne. Under denna tid hade jag telefonkontakt både med den misstänkte, hans försvarare och målsägandens mor, hennes ombud samt den särskilde företrädaren. Den 9 juni 2008 skickade förhörsledaren över en sammanställning av vad som fanns i ärendet efter viss mailkontakt mellan oss om vad som återstod att göra i ärendet. Den 10 juni 2008 delgavs AA hela utredningen. Hans försvarare kom inte till slutdelgivningen utan fick en kopia av protokollet sig tillsänt. Samma dag fattade jag beslut om att åter lägga ned förundersökningen i K 111725-07 då min bedömning var att det inte gick att bevisa att brott begåtts. Den 16 juli 2008 kontaktade försvararen förhörsledaren och begärde trots allt att ett kompletterande förhör skulle hållas med DD. Den 14 augusti hölls sedan detta förhör på Barnhuset. Slutdelgivning ägde rum den 1 september 2009. AA önskade ha med någon ytterligare handling, vilket förhörsledaren ordnade. Den 9 september 2009 meddelade försvararen att hon önskade att ytterligare en person skulle höras samt att en sakkunnig skulle få ta del av hela utredningen och yttra sig däröver. Vittnet hördes den 18 september 2009. Vad gäller försvararens begäran i övrigt kom vi överens om att hon hos tingsrätten skulle begära att sakkunnig förordnades och att jag då skulle förklara att jag inte hade någon invändning mot detta. Försvararen fick ett nytt exemplar av förundersökningsprotokollet med det tillkommande förhöret och skulle höra av sig till förhörs-ledaren när hon gått igenom det med sin klient. Då försvararen inte hörde av sig som avtalat färdigställdes förundersökningsprotokollet och inkom till åklagar-myndigheten den 20 oktober 2009. Den 28 oktober 2008 inkom en skrift från försvararen där hon begärde att jag konsulterade en sakkunnig innan beslut fattades i åtalsfrågan. Vi kom därefter per telefon åter överens om att hon skulle begära att en sakkunnig förordnades av tingsrätten. Den 4 november 2009 var jag tvungen att begära in en saknad DVD av ett av barnförhören från polisen. Denna inkom till mig den 11 november 2009 och dagen därpå väckte jag åtal.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord: Anstalt Dom/domskäl

publisher: Justitieombudsmannen

title: Förhållandena för sexualbrottsdömda inom kriminalvården

org: jo

text: I ett beslut den 14 juni 2001 anförde JO Pennlöv följande.

type: stycke

text: Initiativet

type: rubrik

text: Vid min inspektion av Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje den 22 februari 2001 samtalade jag bl.a. med representanter för förtroenderådet vid avdelningen för sexualbrottsdömda. I inspektionsprotokollet antecknades bl.a. följande som de intagna anförde.

text: Utslussningen av de sexualbrottsdömda fungerar inte. Ca 90 % av denna kategori intagna sitter hela sin strafftid i Norrtäljeanstalten, som är en sluten anstalt. Många av dessa intagna är grundplacerade i gamla ”klass-III” och skulle normalt ganska snabbt placeras i en öppen anstalt, men måste sitta kvar betydligt slutnare p.g.a. att kriminalvården inte kan ”garantera deras säkerhet”. De får då inte samma möjligheter till utevistelser som andra intagna har. De får t.ex. inte frigång och deras permissioner är betydligt restriktivare än de skulle behöva vara. De intagna som har blivit bedömda vid riksmottagningen i Kumla får en helt annan och betydligt strängare bedömning när de kommer till Norrtäljeanstalten. Många av de sexualbrottsdömda som sitter i Norrtäljeanstalten kommer från Stockholmsområdet. En placering på Skogome är därför inte något bra alternativ. Skogomeanstalten är dessutom mer inriktad på psykvård, vilket inte passar alla intagna i denna kategori. Några intagna har ”slussats ut” från Norrtälje till anstalten Tillberga, men där blandas de sexualbrottsdömda med andra intagna, vilket inte alla klarar av.

text: I protokollet från inspektionen antecknades vidare följande som kriminalvårdschefen AA anförde i saken.

text: Han instämmer i att det är ett problem att de sexualbrottsdömda blir kvar i anstalten p.g.a. att kriminalvården inte kan garantera deras säkerhet i gamla ”klass III”- och ”klass IV”-anstalter. Norrtäljeanstalten hade tidigare ett bra samarbete med anstalten Skenäs, som dock inte längre har några platser för sexualbrottsdömda. Det pågår för närvarande ett visst samarbete med anstalten Tillberga. Norrtäljeanstalten följer ”klass II-regelsystemet”, även om många av de sexualbrottsdömda borde kunna få gå ut tidigare. Anstalten saknar rent faktiskt möjligheter till lättnader för denna kategori intagna. Han önskar någon form av klarläggande om anstalten har möjlighet att tillåta fler utevistelser m.m. för denna grupp.

text: Med anledning av vad som framkommit om de aktuella förhållandena beslutade jag att inom ramen för ett initiativärende företa en utredning i saken.

text: Utredning

text: Mot bakgrund av uppgifterna i inspektionsprotokollet om anstaltsplacering av sexualbrottsdömda anmodades Kriminalvårdsstyrelsen att lämna upplysningar och yttrande i saken. Kriminalvårdsstyrelsen anförde genom överdirektören BB följande.

text: Kriminalvårdsstyrelsen utarbetade ett handlingsprogram/policydokument för behandlingen av sexualbrottsdömda år 1995. Placeringen av målgruppen koncentrerades då till ett tiotal anstalter i landet, varav sex slutna (Norrtälje, Härnösand, Malmö och Kalmar samt Skogome och Kristianstad Centrum) och fyra öppna (Viskan, Tillberga, Skenäs och Borås). Vid nämnda anstalter startade uppbyggnad av obligatoriska s.k. informations- och motivationsprogram (Kriminalvårdens Krav och Råd för brotts- och missbruksrelatertade program). För de slutna enheterna avsattes även resurser för frivillig behandling med psykoterapi. Verksamheten vid de öppna anstalterna, nu reducerade till Viskan och Tillberga, inriktades på informations- och motivationsprogram för dömda med korta strafftider och för dem som varit placerade på sluten anstalt men av någon anledning inte genomgått de obligatoriska programmen. Utslussningen från de slutna anstalterna för sexualbrottsdömda skall i likhet med övrig utslussning ske till öppen anstalt nära hemorten. Tanken är att en eventuell påbörjad psykoterapi skall kunna fortsätta på hemorten i samband med permission. I de fall den dömde på grund av brottet inte kunnat vistas på en ordinär öppen anstalt finns möjlighet att bli placerad på de nämnda öppna anstalterna som har verksamhet för sexualbrottsdömda. Kriminalvården har under år 1999 och år 2000 drabbats av en kvalitetsförsämring till följd av minskade resurser även avseende de nu aktuella områdena. Våra ambitioner och idéer har inte kunnat genomföras. Detta har inneburit att några intagna har drabbats på så sätt att de t.ex. inte fått deltaga i adekvat programverksamhet. Kriminalvården har i budgetunderlaget för både år 2000 och år 2001 gett uttryck för hur kvalitetsförsämringarna påverkar verksamheten och visat på behovet av resursförstärkningar. Kriminalvården har trots denna resursbrist under år 2000 tillsatt en arbetsgrupp vilken fick i uppdrag att göra en översyn av placeringen av intagna dömda för sexualbrott. Gruppen har inkommit med ett förslag, Sexualbrottsdömda män i anstalt, april 2001, – – –. Enligt förslaget bör verksamheten för sexualbrottsdömda koncentreras till fyra enheter i landet som var och en består av en sluten och en öppen del. Anstalterna som föreslås är Härnösand/Viskan, Norrtälje/Asptuna eller Storboda, Skogome/Smälteryd och Kristianstad Centrum.

text: Bedömning

text: Av Kriminalvårdsstyrelsens remissvar framgår att kriminalvården under senare år har drabbats av kvalitetsförsämringar till följd av minskade resurser och att dessa lett till försämrade förhållanden även för gruppen sexualbrottsdömda. Den i remissvaret nämnda rapporten, Sexualbrottsdömda män i anstalt, visar bl.a. att behovet av slutna men framför allt öppna platser för denna kategori intagna är särskilt stort i Stockholmsregionen. Risken är enligt min mening uppenbar att bristen på adekvata anstaltsplatser får till följd att intagna placeras i mera sluten anstalt och med mera begränsade möjligheter till anpassningsbefrämjande aktiviteter än som är sakligt motiverat. Detta är vare sig humant eller till gagn för en återanpassning av den intagne.

text: Arbetsgruppens förslag till kriminalvårdens fortsatta verksamhet för sexualbrottsdömda män i anstalt och frivård innefattar bl.a. 50 nya platser till Stockholmsregionen. De föreslagna åtgärderna, som i och för sig framstår som ändamålsenliga, torde inte kunna leda till några beaktansvärda resultat inom den närmaste tiden. De innebär därför ingen lösning på t.ex. problemen med utslussning av sexualbrottsdömda till öppna anstalter som förefaller att för närvarande råda särskilt i Stockholmsregionen. Jag förutsätter därför att åtgärder vidtas som kan leda till förbättringar inte bara på lång sikt utan även på kort sikt.

text: Jag har i ett beslut den 7 juni 2001 (dnr 801-2001) uttalat mig angående beläggningssituationen i allmänhet inom kriminalvården. I beslutet anförde jag sammanfattningsvis att förhållandena vid landets häkten och anstalter är ägnade att i flera avseenden inge oro och att detta inte minst gäller mot bakgrund av de betydande resursminskningar som förekommit under de senaste åren. De problem för sexualbrottsdömda som framkommit i detta beslut utgör ytterligare exempel på resultatet av den beläggningsproblematik som för närvarande råder inom kriminalvården.

text: Omständigheterna motiverar att en kopia av även detta beslut överlämnas till riksdagens justitieutskott respektive Justitiedepartementet.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Anstalt
Långsam handläggning

title: Kritik mot en kriminalvårdsanstalt för dröjsmål med handläggningen av ett tandvårdsärende

text: Anmälan

text: Tandläkaren AA klagade, i en anmälan mot Kriminalvården, anstalten Norrtälje, som inkom till JO den 7 mars 2007, på handläggningen av den intagne BB:s tandvårdsärende och anförde bl.a. följande. Under 2005 och 2006 behandlade han BB för de tandskador som denne fått i samband med en misshandel i anstalten Kumla. I augusti 2006 skrev han ett brev till Kriminalvårdens förtroendetandläkare i Norrköping för att få en diskussion om fortsatt behandling. När han i januari 2007 inte fått något svar efterfrågade han det hos förtroendetandläkaren. Det visade sig att denne hade besvarat brevet i slutet av september 2006 och skickat det till klientansvarige på anstalten, kriminalvårdsinspektören CC, som sedan inte vidarebefordrat brevet till AA. CC har således fördröjt ärendet i nästan fyra månader. På fråga från AA uppgav CC att han inte bedömde att ärendet hade någon större prioritet.

text: Utredning

text: Kriminalvården anmodades att yttra sig över anmälan.

text: I ett remissvar anförde Kriminalvården, Region Stockholm, genom regionchefen, DD, följande (bilagd handling utesluten här).

text: Anstaltens tandläkare har till Justitieombudsmannen inkommit med klagomål mot anstaltens hantering av ett ärende som rör en intagens behov av tandvård. Tandläkaren har i sitt klagomål menat att en kriminalvårdsinspektör medvetet i nära fyra månader försenat bedömning och tillgodoseende av tandvården för den intagne. Som ett led i Kriminalvårdens uppgift att enligt

text: 4 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) främja den intagnes anpassning i samhället kan han under anstaltstiden beredas tandvård genom Kriminalvårdens medverkan. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om tandvård för intagna m.fl.

text: KVFS 2006:23

text: och

text: KVFS 2006:24

text: reglerar frågor rörande tandvård. Av

text: KVFS 2006:23

text: , 6 § framgår att grundläggande tandvård kan tillhandahållas när den tid som den intagne vistas i anstalt tillsammans med den tid som den intagne eventuellt varit häktad i omedelbar anslutning till anstaltsvistelsen är tjugofyra (24) månader eller mer. Av de allmänna råden följer att med grundläggande tandvård

text: avses åtgärder som främjar den intagnes munhälsa och återanpassning. Exempel på åtgärder är kariesbehandling, behandling av infektioner från tänder eller stödjevävnad eller ersättning av framtandsluckor. All behandling, även förebyggande vård, skall vara anpassad efter den intagnes behov och förutsättningar. För att en intagen skall komma i fråga för grundläggande tandvård bör anstaltsvistelsen vara av sådan sammanhållen natur att det är praktiskt möjligt att genomföra tandvården. En längre häktningstid i kombination med upprepade förflyttningar mellan anstalter kan försvåra eller förhindra att en intagen erhåller grundläggande tandvård. En intagen kan erhålla grundläggande tandvård genom Kriminalvårdens medverkan även om vistelsen i anstalt understiger tjugofyra (24) månader om tandvården bekostas på annat sätt än genom Kriminalvårdens försorg. Behandling med implantat är inte att anse som grundläggande tandvård och kan endast komma ifråga om den bekostas av den intagnes hemlandsting, socialtjänst eller av den intagne själv. Avseende Kriminalvårdens handläggning av tandvårdsärenden sägs i 9–11 §§ bl.a. att anstalten svarar för att behandlings- och kostnadsförslag inhämtas från tandläkare beträffande den intagne som bedöms vara i behov av grundläggande tandvård och prövar förutsättningarna för sådan tandvård. Om behovet av tandvård är föranlett av olycksfall eller annan skada som omfattas av det statliga personskadeskyddet och därför kan antas medföra ersättning med tillämpning av reglerna i lagen om arbetsskadeförsäkring skall skadeanmälan översändas till försäkringskassan och tandläkaren underrättas om detta. Anstalten skall svara för att tandläkaren är införstådd med de förutsättningar som generellt gäller för bl.a. tandvårdens bekostande. Anstalten skall göra tandläkaren uppmärksam på att en kostnadsfördelning kan behöva göras mellan Kriminalvården och socialtjänsten när den intagnes tandvårdsbehov är av sådan art att kraven på behandlingskontinuitet innebär att tandvård behöver utföras även efter frigivningen från anstalt. Förflyttas en intagen som är föremål för tandvård bör den fortsatta tandvården lösas i samråd med den behandlande tandläkaren och mellan berörda anstalter. Av de behandlingsförslag som tandläkaren lämnar i enskilda fall skall framgå om behandlingen kommer att kunna slutföras under anstaltstiden eller, i annat fall, vilka delar av behandlingen som kan utföras under anstaltstiden utan att behandlingsresultatet påverkas. Avseende samverkan med förtroendetandläkare sägs det att anstalten vid utredningen av ett ärende angående tandvård kan inhämta yttrande från Kriminalvårdens förtroendetandläkare. Anvisningar finns om när sådant yttrande skall inhämtas. I 4 § ges anvisningar om att anstalten i samarbete med den tandläkare som anlitas skall utveckla de rutiner som behövs för att handlägga och genomföra tandvården till intagna så att denna kan ske på ett ändamålsenligt sätt. BB (den intagne som klagomålen avser) avtjänar ett längre fängelsestraff och har utvisning i domen. Av underlag till yttrande och företagen utredning framkommer att ärendet avseende utredning och tandvård för den intagne försenats minst den tid som tandläkaren anger i sin skrivelse till Justitieombudsmannen. Förseningen uppges ha sin grund i att den ansvarige kriminalvårdsinspektören gjorde bedömningen att ärendet inte var akut/brådskande. Det framgår att tandläkaren var osäker på hur den fortsatta behandlingen skulle utformas bl.a. mot bakgrund av att det fanns andra medicinska komplikationer. Tandläkaren bedömde att den tandvård som ombesörjts under den intagnes tid vid anstalten Hall var otillräcklig. Det framgår vidare att det fanns vissa frågeställningar avseende kostnadsansvaret som kunde komma att behöva utredas. Anstalten Norrtälje framhåller att samarbetet med tandläkaren fungerar väl men att man i det nu aktuella fallet beklagar att det dröjt så lång tid från det att utlåtandet från förtroendetandläkaren begärts till dess tandläkaren fick del av detsamma. Anstalten betecknar det som hänt som ett olyckligt undantag. Se vidare anstaltens underlag till yttrande.

text: Kriminalvården gör följande bedömning: Ärendet rör anstaltens försening av ett ärendes handläggning, inte fördelning av kostnadsansvar eller godkännande av åtgärder. Tandläkaren kontaktade förtroendetandläkaren i syfte att bereda underlag för sin professionella bedömning och hantering av behandlingen av en patient. Förtroendetandläkarens svar var således en viktig faktor för att processa ärendet vidare och få till stånd en bedömning och ett förslag till adekvat behandling. Anstalten vidgår att ärendet inte hanterats på ett tillfredsställande sätt. Ärenden som rör den intagnes hälsa eller tandvård torde generellt vara ärenden som bör hanteras med särskild omsorg och skyndsamhet. I det nu aktuella fallet anges dessutom att det fanns behov av att förhålla sig till och ta ställning till andra medicinska faktorer, detta borde ha påskyndat handläggningen. Förtroendetandläkarens utlåtande borde med skyndsamhet ha vidarebefordrats till tandläkaren. Andra frågor om kostnadsansvar m.m. var också beroende av att tandläkaren kunde göra en korrekt professionell bedömning. Det får anses ha varit till förfång för den intagne att ärendet inte skötts på ett korrekt sätt. Kriminalvårdschefen vid anstalten Norrtälje har tagit upp och redogjort för ärendet och betydelsen av en korrekt hantering vid anstaltens ledningsgrupp för att säkerställa att anstalten hanterar denna typ av ärenden på ett korrekt sätt. AA yttrade sig över remissvaret och kom senare in med ytterligare skrift angående hanteringen av BB:s tandvårdsfrågor. Denna skrift skickades för kännedom till Kriminalvården, Region Stockholm. Kompletterande upplysningar inhämtades därefter från bl.a. anstalten Norrtälje och Försäkringskassan.

text: I beslut den 13 december 2007 anförde JO Cecilia Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: 4 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt, KvaL, främja den intagnes anpassning i samhället kan han under anstaltstiden beredas tandvård genom Kriminalvårdens medverkan. Närmare föreskrifter om tandvård finns i

text: KVFS 2006:23

text: och

text: KVFS 2006:34

text: . Av 4 § i

text: KVFS 2006:23

text: framgår att verksamhetsstället skall i samarbete med den tandläkare som anlitas utveckla de rutiner som behövs för att handlägga och genomföra tandvården till intagna på ett ändamålsenligt sätt. Enligt 9 § föreskrifterna svarar verksamhetsstället för att behandlings- och kostnadsförslag inhämtas från tandläkare. Om behovet av tandvård är föranlett av olycksfall eller annan skada som omfattas av det statliga personskadeskyddet och därför kan antas medföra ersättning med tillämpning av reglerna i lagen om arbetsskadeförsäkring skall anstalten vidare översända skadeanmälan till Försäkringskassan och tandläkaren underrättas om detta. Det statliga personskadeskyddet regleras bl.a. av lagen (

text: ) om statligt personskadeskydd och förordningen (

text: ) till denna.

text: BB:s tandvårdsärende har på grund av CC:s underlåtenhet att vidta handläggningsåtgärder försenats i flera månader. Kriminalvården har vidgått att ärendet inte hanterats på ett tillfredsställande sätt och att det får anses ha varit till förfång för den intagne att ärendet inte skötts på ett korrekt sätt. CC förtjänar mycket allvarlig kritik. Jag har övervägt att gå vidare i saken genom att göra en anmälan till Kriminalvårdens personalansvarsnämnd. Jag har dock, om än med viss tvekan, stannat för att låta det hela bero med de uttalanden som jag gjort här.

text: Vad gäller Kriminalvårdens hantering av sådana frågor avseende BB som har anknytning till reglerna om det statliga personskadeskyddet har jag denna dag beslutat om en granskning inom ramen för ett särskilt upplagt initiativärende.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Allmänna handlingar
Anonymitet
Information

title: Kritik mot Kommunstyrelsen i Kristinehamns kommun för utformningen av en digital tjänst för utlämnande av allmänna handlingar som kräver e-legitimation

sammanfattning: På kommunens hemsida används en tjänst för framställningar om allmänna handlingar som kräver e-legitimation. JO uttalar att en digital tjänst med e-legitimering inte får utformas som ett förstahandsalternativ för tillgången till allmänna handlingar och medföra att andra kontaktvägar kommer i skymundan eller diskrimineras på något annat sätt. Kommunstyrelsen kritiseras bl.a. för att utformningen av tjänsten inte är förenlig med anonymitetsskyddet i tryckfrihetsförordningen.

text: Anmälan

text: AA anmälde Kristinehamns kommun den 28 november 2024 och förde fram följande.

text: När man ska begära en allmän handling från kommunen blir man vidarebefordrad till en självservicefunktion för att skapa en beställning. För att sedan skapa en beställning tvingas man logga in via bank-id. Med kommunens egna ord så används bank-id ”för att kommunen ska vara säker på vem det är som använt e-tjänsten”. Detta går rakt emot att man har rätt att vara anonym vid utkrävande av allmän handling.

text: Till anmälan fogade AA bilder på information från kommunens hemsida och ett mejl i vilket en tjänsteman hänvisade honom till kommunens digitala självservice.

text: Utredning

text: Kommunstyrelsen i Kristinehamns kommun (tf. enhetschefen BB) yttrade sig den 6 mars 2025 och uppgav följande.

text: AA begärde via mejl ut lönelistor innehållande personuppgifter. För att kunna hantera personuppgifter på ett säkert sätt har kommunen en e-tjänst för sådana framställningar. AA hänvisades dit. AA återkom och meddelade att han ville vara anonym varpå registrator vidarebefordrade mejlet till kommunens

text: HR-avdelning som hanterade begäran och lämnade ut handlingarna. Kommunen har därmed hanterat AA:s begäran och hans önskemål om att vara anonym.

text: Kommunens e-tjänst har förtydligats med hur den som vill vara anonym ska gå till väga för att begära ut en handling. På hemsidan anges nu följande under rubriken ”Rätt att vara anonym”.

text: Den som begär ut handlingar har rätt att vara anonym. För att begära ut anonymt kan du ringa kommunens växel på 0550-880 00 eller kontakta kommunen@kristinehamn.se. Ange i meddelandet till kommunen att du vill vara anonym. Eventuell betalning av handlingarna sker då kontant. AA gavs möjlighet att kommentera kommunens yttrande.

text: Bedömning

text: Utformningen av kommunens självservice är inte förenlig med anonymitetsskyddet En myndighet får inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska vem denne är eller vilket syfte han eller hon har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om det finns hinder mot att handlingen lämnas ut (

text: 2 kap. 18 § tryckfrihetsförordningen

text: , anonymitetsskyddet). En myndighet kan därför inte kräva att en enskild legitimerar sig som ett villkor för att framställa en begäran om allmän handling eller för att ta del av en sådan handling.

text: Det finns inget förbud mot att en myndighet som en service erbjuder en digital tjänst för utlämnande av allmänna handlingar. Om det tydligt framgår att det finns andra sätt att göra en begäran om utlämnande ser jag inget hinder mot att den digitala tjänsten förutsätter e-legitimering. Det är dock viktigt att myndigheten formulerar sig omsorgsfullt så att en enskild inte ges uppfattningen att uppgifter om dennes identitet måste lämnas för att en begäran överhuvudtaget ska kunna ges in. Det är även lämpligt att myndigheten tydligt upplyser hur en begäran kan göras av den som vill vara anonym.

text: En digital tjänst med e-legitimering får alltså inte utformas som ett förstahandsalternativ för tillgången till allmänna handlingar och medföra att andra kontaktvägar kommer i skymundan eller diskrimineras på något annat sätt.

text: Kommunens självservice för allmänna handlingar är utformad på så sätt att den enskilde direkt länkas till en inloggning med e-legitimation. Där finns också information om att legitimeringen används för att kommunen ska vara säker på vem som använder e-tjänsten. Utformningen är inte förenlig med

text: tryckfrihetsförordningens

text: anonymitetsskydd.

text: Informationen på webbplatsen är missvisande Det är positivt att kommunen efter JO:s remiss har justerat informationen på sin hemsida om rätten att vara anonym. Jag ser trots det anledning att påtala att även enskilda som inte önskar vara anonyma har möjlighet att per telefon eller

text: via mejl begära ut handlingar. Dessutom har enskilda enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: alltid rätt att göra sådana framställningar på plats hos myndigheten.

text: Informationen på kommunens webbplats är alltså fortfarande inte helt rättvisande. Brister i informationen till den som vill ta del av allmänna handlingar kan leda till att den som överväger att begära ut en handling väljer att inte göra det. Det finns därför anledning att understryka vikten av att den information som en myndighet lämnar till enskilda är tydlig och korrekt.

text: Hanteringen av AA:s begäran AA gav in sin begäran till myndigheten via mejl, men han hänvisades till att i stället göra begäran via kommunens självservice på hemsidan.

text: JO har tidigare uttalat att en begäran kan ställas till vem som helst inom en myndighet. Den som vill ta del av handlingar har ingen skyldighet att vända sig till en särskilt inrättad utlämningsfunktion med sin begäran. Om begäran om att ta del av handlingar kommer in till myndigheten via någon annan kontaktväg än den som anvisats är det myndighetens uppgift att hantera den. (JO 2024 s. 26, dnr 3055-2023, och JO 2024 s. 242, dnr 1274-2023)

text: I stället för att hänvisa AA till att göra en ny begäran via självservicen på kommunens hemsida borde kommunen skyndsamt ha tagit ställning till om de begärda handlingarna kunde lämnas ut. Kritik Kommunstyrelsen i Kristinehamns kommun kritiseras för att självservicen för tillgången till allmänna handlingar är utformad på ett sätt som inte är förenligt med anonymitetsskyddet och för att AA:s begäran inte behandlades i enlighet med

text: tryckfrihetsförordningens

text: krav. Jag förutsätter att kommunen ändrar självservicens utformning och informationen på webbplatsen om hur en begäran om allmänna handlingar kan göras.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Per Lennerbrant. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Johanna Cervin-Ellqvist har föredragit ärendet och byråchefen Charlotte Håkansson har deltagit i beredningen.


title: Kritik mot en miljö- och hälsoskyddsnämnd för långsam handläggning av ett ärende rörande bullerstörningar från ett nöjesfält (Gröna Lund)

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 20 mars 2000, begärde AA att JO skulle granska Miljö- och hälsoskyddsnämndens i Stockholms kommun handläggning av ett ärende rörande bullerstörningar från nöjesfältet Gröna Lund. Han var missnöjd med att nämnden inte hade vidtagit några åtgärder, trots att klagomål rörande buller hade framförts till nämnden redan år 1995. I anmälan och därtill fogade handlingar anfördes bl.a. följande.

text: Miljöförvaltningen har ”i dialog med Gröna Lund” utarbetat förslag till bullerreducerande åtgärder sedan 1995. Trots detta har bullernivåerna ökat kontinuerligt under denna tid. Redan vid mätningar 1998 konstaterades att bullret överskred de riktvärden som gäller för externt industribuller med sådan marginal att det borde ha föranlett omedelbara bullerreducerande åtgärder.

text: Utredning

text: I en tjänsteanteckning upprättad hos JO den 19 april 2000 efter telefonsamtal med en tjänsteman vid miljöförvaltningen i Stockholms kommun upptogs följande.

text: Förvaltningen hade för avsikt att ärendet skulle ha tagits upp på miljö- och hälsoskyddsnämndens sammanträde i början av april, men nämndens ordförande delade inte den uppfattningen och ärendet togs inte upp. Avsikten är dock fortfarande att det skall tas upp men tjänstemannen vet inte när. Hon har förstått att politikerna i nämnden förhandlar direkt med ledningen för Gröna Lund. Anmälan remitterades till miljö- och hälsoskyddsnämnden för utredning och yttrande rörande handläggningen och handläggningstiden av ärendet. Nämnden anförde i sitt remissvar den 6 juni 2000 följande.

text: Miljöförvaltningen får, i fråga om den infordrade utredningen av handläggningen och handläggningstiden i ärendet, åberopa vad som anförts i tjänsteutlåtande från den 13 januari 2000 beträffande bakgrunden till ärendet och ärendets handläggning, samt vad som i övrigt framgår av den till ombudsmannen tidigare infordrade akten i ärendet. Härutöver antecknar förvaltningen att handläggningen av ärendet har komplicerats av flera faktorer, vilket även framgår av förvaltningens tidigare tjänsteutlåtande.

text: Ärendet anmäldes till förvaltningen av AA sommaren 1995. Klagomål har inkommit varje säsong sedan dess, från boende i Djurgårdsstaden, från allmänheten samt från AA. Klagomålen har avsett bullerstörningar från Gröna Lunds verksamhet – musikbuller från utomhuskonserterna, åkattraktioner och uteserveringar, annat buller från åkattraktioner (maskinljud, skrik och skrän), buller från varutransporter och sophantering, buller från bedrivna bygg och rivningsarbeten efter stängningsdags respektive efter säsongens slut, buller i anslutning till personalens hemgång samt fläktbuller. Verksamhetens öppettider har även kritiserats. Bullerstörningar har också framförts beträffande andra verksamheter i området. Bolaget har underrättats om dessa klagomål och uppmanats att vidta åtgärder samt att planera sin verksamhet för att reducera bullerstörningarna. Informationen och uppmaningarna har framförts skriftligen, via ett flertal telefonsamtal samt vid åtta möten – fr o m den 6 februari 1996 t o m den 15 mars 2000. Vid två tillfällen, 1997 respektive 1998, har inspektion och ljudnivåmätning för bedömning av störningarna utförts hos klagande av förvaltningen. Flera rapporter om åtgärder och förslag på åtgärder samt mätprotokoll har lämnats av bolaget, vilket förvaltningens tidigare tjänsteutlåtande visar. Förvaltningen bedömde att de kontakter som inledningsvis togs med bolaget från förvaltningens sida var tillräckliga. Denna bedömning grundades på att klagomålen inkom i flera omgångar och var ofokuserade med ospecifika yrkanden, vilket medförde en osäkerhet beträffande bullerstörningarnas omfattning och ursprung. Därutöver tillkommer det faktum att verksamheten är omfattande och varierad. Vidare att förvaltningen har begränsade resurser för den tillsyn som kan bedrivas i ett enskilt ärende. Då klagomålen inte upphörde trots förvaltningens upprepade anmaningar och bolagets utfästelser om åtgärder har tillsynen av verksamheten intensifierats, vilket bl.a. resulterade i att en handlingsplan för verksamheten upprättades 1998. För att illustrera svårigheten att bedöma störningarna kan nämnas att vid ärendets påbörjande 1995 anfördes att klagomålen avsåg bullerstörningar från gamla scenen och ”andra ljudstörningar” t.ex. discojet (åkattraktion). Under efterföljande säsong 1996 inkom även klagomål om musikbuller från café Cirkus, Hasselbacken, Lingården samt Skansen. Det har tagit tid innan förvaltningen erhållit ett heltäckande bedömningsunderlag, vilket försvårat tillåtlighetsprövningen. Bolaget har sent presenterat en utredning av bullerstörningarnas omfattning. Eftersom verksamheten endast bedrivs under ca fyra månader per år har även detta bidragit till att ärendet haft en utdragen tidsutdräkt. Miljöförvaltningen anser att det i sammanhanget bör framhållas att det saknas rättspraxis om bullerkrav mot nöjesparker. Vidare att det inte heller finns någon tillsynsvägledning eller anvisningar för verksamheter av detta slag. Mot bakgrund av ovanstående och de svårigheter som presenterats medger förvaltningen att handläggningstiden blivit utdragen och beklagar detta. I slutet av år 1999 förklarade förvaltningen för bolaget att förhållandena krävde ett avgörande och föreslog nämnden den 25 januari 2000 ett beslut på sätt som framgår av tjänsteutlåtandet. Miljö- och hälsoskyddsnämnden fann emellertid anledning att återremittera ärendet.

text: Övrigt

text: AA anför i sin skrivelse att bullerstörningarna eskalerat. Enligt vad förvaltningen erfar finns det ingen utredning av hur bullerstörningarna i området utvecklats genom åren. Ärendet har ännu inte tagits upp på föredragningslistan för nämndsammanträdena under våren. Förvaltningens tillsyn av verksamheten fortsätter således utan något beslut. Bolaget kommer att föreläggas att till förvaltningen redovisa ett kontrollprogram.

text: AA kommenterade remissvaret och vidhöll sin kritik mot miljö- och hälsoskyddsnämnden.

text: Miljö- och hälsoskyddsnämndens akt lånades in och granskades, varvid framkom bl.a. följande. Den 25 januari 2000 beslutade nämnden att återremittera ett förslag till beslut till miljöförvaltningen med följande motivering. ”Gröna Lund har vidtagit ett antal åtgärder för att minska bullernivåerna. Gröna Lund har därmed visat att bolaget tar bullerfrågorna på stort allvar. Miljö- och hälsoskyddsnämnden återremitterar därför ärendet. Förvaltningen ska i dialog med Gröna Lund utarbeta förslag till åtgärder för att lösa bullerproblematiken. Därefter bör förvaltningen snarast återkomma till nämnden med åtgärdsförslagen och tidsplanen för genomförande av dessa.” Vidare beslutade nämnden den 24 maj 2000 om ett kontrollprogram för AB Gröna Lunds Tivoli. Gröna Lund har också vidtagit vissa bullerdämpande åtgärder.

text: I beslut den 18 december 2001 anförde JO Berggren följande.

text: JO:s tillsyn avser i första hand kontroll av att myndigheterna och deras befattningshavare i sin verksamhet följer lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Granskningen är av rättslig art och avser främst tilllämpningen av gällande förfaranderegler. Däremot brukar JO inte pröva myndigheternas ställningstaganden i sakfrågor, i synnerhet om besluten bygger på lämplighetsöverväganden eller förutsätter särskild sakkunskap. Jag har därför begränsat min utredning till att avse frågan huruvida miljö- och hälsoskyddsnämndens handläggning varit korrekt från formell synpunkt.

text: Vidare skall JO enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet normalt inte utreda händelser eller förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden om det inte finns särskilda skäl för det, se

text: 20 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän. I AA:s anmälan, som kom in till JO den 20 mars 2000, redogörs för händelser från 1995 och framåt. Min granskning kommer med hänsyn till vad som anförts om JO:s granskningsverksamhet att avse det som inträffat från mars 1998, men det som framkommit om förhållandena dessförinnan ligger givetvis som ett allmänt underlag för min bedömning.

text: De klagomål som AA och andra närboende anfört hos miljöförvaltningen har hos förvaltningen gett upphov till ett ärende angående en ifrågasatt sanitär olägenhet enligt

text: hälsoskyddslagen (1982:1080)

text: . Lagen har den 1 januari 1999 upphört och bestämmelserna rörande olägenheter för människors hälsa återfinns numera i

text: 9 kap.

text: miljöbalken

text: samt i förordningen (

text: ) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd.

text: Miljö- och hälsoskyddsförfattningarna innehåller inga föreskrifter om handläggningstider för ärenden av nu aktuellt slag. Därmed gäller den allmänna regeln i

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: att partsärenden skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Det ankommer på nämnden att driva fram ärendet till ett avgörande, dvs. ett formellt beslut.

text: Innebörden av nämndens beslut avgörs av omständigheterna i det enskilda fallet. Beslutet kan bestå i ett föreläggande till den som är ansvarig för en störande verksamhet eller t.ex. vara ett konstaterande att ingen störning förekommer, varför klagoärendet avslutas utan åtgärd. Om klaganden anser att eventuellt vidtagna åtgärder inte är tillräckliga, har han eller hon rätt att överklaga för att försöka få till stånd mera kraftigt verkande åtgärder.

text: Som tillsynsmyndighet rörande frågor om hälsoskydd har miljö- och hälsoskyddsnämnden en allmän skyldighet att vara lyhörd för befogade klagomål och se till att överträdelser av gällande hälsoskyddsbestämmelser för en verksamhet möts med de åtgärder som påkallas av omständigheterna. I ärendet framfördes klagomål rörande buller från Gröna Lund till miljö- och hälsoskyddsnämnden redan sommaren 1995. Något formellt slutligt beslut har ännu inte fattats i nämnden. En sådan tidsutdräkt är naturligtvis inte acceptabel. Ärendet borde långt tidigare ha behandlats i nämnden med ett slutligt beslut som kunnat överklagas. Av utredningen i ärendet framgår visserligen att miljöförvaltningen under handläggningstiden vidtagit flera åtgärder, bl.a. bullermätningar för att utreda klagomålen, samt också att miljöförvaltningen lämnat nämnden förslag till slutligt beslut i ärendet. Kvar står dock att ärendet ännu efter drygt sex år inte kunnat slutföras.

text: Vid min prövning av klagomålen hos JO har jag självfallet inte tagit ställning till den kritik som har anförts rörande bl.a. bullerstörningar genom verksamheten vid Gröna Lund. Jag har inte heller tagit ställning till lämpligheten av vidtagna åtgärder eller förslag hos nämnden. Jag kan dock mot bakgrund av vad som har förekommit konstatera att det sätt på vilket nämnden har drivit ärendet inte är förenligt med de krav på bl.a. snabbhet i handläggningen som jag förut har redogjort för. Nämnden har härigenom enligt min uppfattning brustit i sin uppgift som tillsynsmyndighet.

text: Med den uttalade kritiken avslutar jag ärendet.


title: Kritik mot en skatterevisor för att ha lämnat ut sekretesskyddade uppgifter

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 20 mars 2002, ifrågasatte AA om skatterevisorn BB brutit mot bestämmelserna i sekretesslagen genom en skrivelse till en konkursförvaltare den 24 september 2001. Han bifogade bl.a. en kopia av skrivelsen.

text: Utredning

text: Advokaten CC var förvaltare i Regawor AB:s konkurs.

text: Skattemyndigheten anmodades att yttra sig över vad AA anfört i sin anmälan.

text: Skattemyndigheten anförde i ett yttrande daterat den 14 juni 2002, genom regionskattechefen DD, i huvudsak följande. (De bilagor som myndigheten hade fogat till remissvaret har uteslutits här.)

text: Yttrande

text: Det framgår av brev från konkursförvaltare CC, Advokatfirman Fylgia, daterat 2001-11-20, (bilaga 3 i remissen) att revisionspromemorior avseende Gierte HB (bilaga A) och Aworawor AB/Regawor AB (bilaga B) överlämnats till förvaltaren i samband med att räkenskaperna för konkursboet inlämnades av bolaget. Även revisionspromemoria beträffande Dnerp Förvaltning AB (bilaga C) har kommit honom till handa på samma sätt och således inte översänts från skattemyndigheten. Dnerp Förvaltning AB är ett av de skalbolag som fusionerats med Regawor AB. I förvaltarberättelsen för Regawor AB i konkurs (bilaga D) har konkursförvaltaren som bilagor 2 och 3 medtagit kopior från revisionspromemorian avseende Gierte HB och således haft tillgång till denna. I skrivelse (bilaga 3 i remissen), daterad 2001-11-21, till EE, Karlerö & Co Advokatbyrå HB har skatterevisor BB redovisat de beslut och handlingar han lämnat till konkursförvaltare CC i förevarande ärende. Skrivelsen daterad 2001-09-24, från BB till konkursförvaltare CC, upprättades på CC:s begäran för att denne skulle få skattemyndighetens syn på vissa frågor i Advokatfirman Karlerö & Co:s svar (bilaga E) på stämningen mot Dersna Ekonomi och Reskatt AB (bilaga F). Konkursförvaltaren ville bl.a. ha kopior av skattemyndighetens beslut beträffande de företag som enligt Advokatfirman Karlerö

text: & Co:s svar (bl.a. Regawor AB [bilaga G], Cross Plains Trading AB, Wadhant Invest AB) inte hade ifrågasatts av skattemyndigheten. Omprövningsbeslutet beträffande Valsta Racing & Trading AB (bilaga 1 i remissen) rör transaktionerna mellan de två sistnämnda företagen. Absolut sekretess beträffande sådana omprövningsbeslut föreligger ej. De i skrivelsen framförda omständigheterna framgår av omprövningsbesluten. De personer som nämns i skrivelsen framgår redan av räkenskapsmaterialet och revisionspromemorior bolaget tillhandahållit konkursförvaltaren. Skrivelsen daterad 2001-09-24 från BB är således ett svar på konkursförvaltarens begäran beträffande korrektheten i uppgifterna i Karlerö & Co Advokatbyrås skrivelse (bilaga 7). Punkten 2.1 hänvisar till skattemyndighetens bedömning beträffande Regawor AB (se bilaga 1 i remissen). Punkten 2.2 gäller advokatbyråns uppgift att dessa bolag (Regawor AB, Cross Plains Trading AB, Wadhant Invest AB) inte ifrågasatts av skattemyndigheten. Omprövningsbeslutet (bilaga 1 i remissen) beträffande Valsta Racing & Trading AB är ett svar på detta påstående. Nämnda personer i punkten 2.3 framgår av revisionspromemorian för Gierte HB (se brevet från konkursförvaltare CC, Advokatfirman Fylgia, daterat 2001-11-20, bilaga 3 i remissen). Sammanfattningsvis har konkursförvaltaren vid sina kontakter med skattemyndigheten sålunda haft tillgång till revisionspromemorior beträffande Gierte HB (bilaga A), Aworawor AB/Regawor AB (bilaga B) och Dnerp Förvaltning AB (bilaga C). Revisionspromemoriorna har alltså överlämnats från konkursbolaget till konkursförvaltaren i samband med konkursen. Innehållet i dessa promemorior har således inte kommit konkursförvaltaren till del genom skattemyndighetens försorg. Med hänvisning till vad som ovan sagts finner skattemyndigheten att skatterevisor BB i sin handläggning av ärendet inte kan anses ha åsidosatt sekretesslagens bestämmelser.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Förutom de beslut, revisionspromemorior m.m. som skattemyndigheten har bifogat som bilagor till yttrandet har omprövningsbeslut den 6 juni 2000 för Dnerp Förvaltning AB och för Landsträckan Värdepapper AB, omprövningsbeslut den 17 december 1998 för Aktielyckan Rednas AB och för Ladre AB, omprövningsbeslut den 15 december 2000 för Valsta Racing & Trading AB samt Länsrättens i Stockholms län dom den 27 oktober 2000 i mål nr 5125-00 avseende Ton Leasing AB funnits tillgängliga i ärendet. Av skrivelse från BB till Karlerö & Co Advokatbyrå HB den 21 november 2001 framgår att det i huvudsak är de nämnda handlingarna som, förutom omprövningsbesluten den 6 juni 2000 för Regawor AB och den 15 december 2000 för Valsta Racing & Trading AB, har överlämnats till konkursförvaltaren av BB.

text: I beslut den 22 december 2003 anförde JO Lundin följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 9 kap. 1 § första stycket första meningen sekretesslagen (1980:100)

text: gäller sekretess i myndighets verksamhet, som avser bestämmande av skatt eller som avser taxering eller i övrigt fastställande av underlag för bestämmande av skatt, för uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden.

text: Enligt tredje stycket i samma paragraf gäller sekretessen, med vissa här inte aktuella undantag, inte beslut varigenom skatt eller pensionsgrundande inkomst bestäms eller beslut varigenom underlag för bestämmande av skatt bestäms. Till

text: beslut räknas inte bara själva beslutet utan också de skäl som myndigheten anger i beslutet.

text: Vidare följer av fjärde stycket i samma paragraf, i den lydelse som är aktuell i ärendet, dvs. lydelsen före den lagändring som trädde i kraft den 1 mars 2003 (SFS 2002:1124), att sekretessen inte hindrar att uppgift i en revisionspromemoria lämnas ut till förvaltare i den reviderades konkurs.

text: Jag anser att de uppgifter som BB lämnade ut till konkursförvaltaren i skrivelsen den 24 september 2001, med undantag av det som anförs under punkt 2.3 tredje stycket, väsentligen är av sådan beskaffenhet att de omfattas av sekretess enligt

text: . Uppgifterna har således kunnat lämnas ut endast om något av undantagen i 9 kap. 1 § tredje eller fjärde stycket är tillämpliga.

text: I skrivelsen anförs bl.a. att nio namngivna personer har varit inblandade i tre s.k. skatteupplägg. En av dessa personer omnämns i skattemyndighetens omprövningsbeslut den 6 juni 2000 för Regawor AB respektive Landsträckan Värdepapper AB i samband med ”Gierteupplägget”. En annan av personerna omnämns i länsrättens dom den 27 oktober 2000 i mål nr 5125-00 avseende Ton Leasing AB i samband med ”Nårman Kapital HB-upplägget”. Det har inte funnits något hinder mot att med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket lämna ut dessa personers namn och uppgifter om att de har deltagit i det upplägg som varit föremål för prövning i respektive beslut och dom.

text: Jag kan dock inte se annat än att uppgifterna om de i besluten och domen nämnda personernas inblandning i övriga upplägg inte borde ha lämnats ut. Inte heller borde namnen på de personer som nämns i skrivelsen men som inte förekommer i något beslut eller dom och uppgifter om deras inblandning i de olika uppläggen ha lämnats ut. Det saknar betydelse att majoriteten av de namngivna personerna nämns i revisionspromemoria för Gierte HB i samband med ”Gierteupplägget”. Varken hänvisning till eller citat ur en revisionspromemoria i beslut eller beslutsskäl innebär nämligen att denna i sin helhet blir offentlig. Uppgifter ur nämnda revisionspromemoria har inte heller kunnat lämnas ut till konkursförvaltaren med stöd av

text: 9 kap. 1 § fjärde stycket sekretesslagen

text: Skattemyndigheten har i sitt yttrande hit anfört bl.a. att revisionspromemoriorna har överlämnats från konkursbolaget till konkursförvaltaren i samband med konkursen och att innehållet i dessa promemorior således inte har kommit konkursförvaltaren till del genom skattemyndighetens försorg. Jag vill här påpeka att sekretessen för de av BB utlämnade uppgifterna är absolut, dvs. sekretessen är inte beroende av någon prövning av om ett utlämnande av uppgifter skulle vara förenat med skada eller men i det enskilda fallet. Om en uppgift är hänförlig till det sekretesskyddade området och ingen sekretessbrytande regel är tillämplig får uppgiften inte lämnas ut. Det faktum att revisionspromemorior m.m. kommit konkursförvaltaren till handa även på annat sätt saknar därför betydelse.

text: Övriga uppgifter i skrivelsen framgår i huvudsak av skattemyndighetens omprövningsbeslut den 6 juni 2000 för Regawor AB och den 15 december 2000 för Valsta Racing & Trading AB. Sådana uppgifter är i enlighet med vad som anförts ovan offentliga och har därför kunnat lämnas ut.

text: Med den kritik som ligger i det som jag nu har sagt avslutar jag ärendet.


nyckelord: Anstalt Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kroppsundersökning av en person som avsett att besöka en intagen

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 27 februari 2008, klagade AA på behandlingen av honom när han skulle besöka sin intagne bror i anstalten Hall.

text: AA anförde bl.a. följande.

text: I anstalten markerade Kriminalvårdens narkotikahund att det fanns narkotika på honom. Kriminalvårdstjänstemännen förde honom då till ett väntrum. En vakt ställde sig vid dörren och höll honom under uppsikt. Han besöktes av bl.a. anstaltens vaktchef. AA förklarade att han hade tagit ett receptfritt stolpiller. Efter en stund blev han förflyttad till ett annat rum och informerades om att besöket hos brodern hade ställts in och att ärendet skulle tas över av polis.

text: Två kvinnliga poliser anlände så småningom till anstalten. De underrättade honom om att han var misstänkt för narkotikabrott och förklarade att de skulle utföra en kroppsvisitation av honom. Inför denna tillkallade poliserna en manlig ”vakt” från kriminalvården. AA uppmanades att ta av sig alla kläder. När han hade gjort det blev han tillsagd att dels ställa sig vid ett fönster och låta den manliga vakten titta under hans könsorgan, dels ställa sig mot väggen och sära på skinkorna.

text: Efter händelsen transporterade polisen honom till sjukhus där han fick genomgå en kroppsbesiktning. Han blev till slut friad från misstankarna om narkotikabrott.

text: AA framställde en begäran om skadestånd.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten, huvudkontoret, genom generaldirektören BB, bl.a. följande.

text: Sakförhållanden m.m.

text: Allmänt om narkotikahundar Användningen av narkotikahundar är ett led i Kriminalvårdens strategi att, i enlighet med regeringens uppdrag, bekämpa förekomsten och nyttjandet av narkotiska preparat inom myndighetens olika verksamheter för att kunna uppnå i sin helhet

text: narkotikafria anstalter och därmed kunna erbjuda dömda personer en verkställighet fri från narkotika. En stor del av den narkotika som numera förs in i anstalter smugglas in och överlämnas i samband med besök. I syfte att förhindra denna införsel har Kriminalvården skärpt rutinerna även för kontroll av personer som passerar ini anstalt. Kontroll av den besökandes personliga förhållanden inför beviljande av besökstillstånd sker bl.a. genom registerslagningar. Kontroll sker även på plats genom bl.a. den teknikstödda visitationsverksamheten i den allmänna inpasseringskontrollen. Därvid används narkotikahundar för att förhindra och upptäcka införsel av narkotika. I kriminalvårdens kontroll- och säkerhetsarbete används egna tjänstehundar vilka uteslutande är narkotikasökhundar. Narkotikahunden med hundförare, hundekipaget, har till uppgift att bistå annan kriminalvårdspersonal vid säkerhets- och kontrollarbete inom Kriminalvården för att förhindra införandet av droger på anstalter och häkten samt för att upptäcka och omhänderta droger som har tagits in. Hundekipage används vid visitationer av lokaler och personer samt vid granskning av brev och andra försändelser. För verksamheten med narkotikahundar har Kriminalvården utarbetat särskilda riktlinjer. Kriminalvården genomför löpande utbildning och kontroll av hundförare och hundar. Hundekipagen kvalitetssäkras varje år genom en särskild kontroll med efterföljande certifiering. I utbildningen av hundekipagen ingår bland annat tillvägagångssättet vid sök mot person och hur man bemöter en person som ska visiteras med hjälp av hund. Narkotikahundarna är tränade till att genom markering visa hundföraren att de detekterat lukt av narkotika. Kriminalvården genomför visitationer av person med hjälp av hundekipage enligt två modeller. Den ena modellen, ”tullfiltermodellen”, innebär att hunden söker mot person som gående passerar förbi hunden. Den andra modellen, ”pallmodellen”, innebär att hunden söker mot en person som sitter på en pall. Den sistnämnda metoden användes i det här aktuella fallet. Personen sitter därvid med båda fötterna på golvet i en helt naturlig sittställning. Narkotikahunden får därefter nosa mot personen. Hundföraren, som håller hunden i koppel, ska ha kontroll över narkotikahunden, vara uppmärksam på att narkotikahunden inte blir för närgången och samtidigt läsa av narkotikahundens signaler och eventuell rädsla hos sökpersonen. Hundföraren styr visitationen så att den blir så skonsam som möjligt för den berörda personen. Narkotikahunden är tränad till att markera för hundföraren då den uppfattar en indikation på narkotika. Om en narkotikahund markerar talar detta starkt för att besökaren har haft någon form av befattning med narkotika. Efter en markering kan, utifrån det enskilda fallet, andra kontrollåtgärder vidtas.

text: Förhållandena vid anstalten Hall Utredning har inhämtats från bl.a. Kriminalvården region Stockholm. Av utredningen har följande framkommit i fråga om besöksrutinerna vid anstalten Hall och omständigheterna kring den aktuella händelsen. Varje person som godkänns som besökare får en skrivelse skickad till sig [– – –]. Av skrivelsen framgår bl.a. följande. Alla besökare måste gå igenom den allmänna inpasseringskontrollen. Kontrollen genomförs i första hand medhjälp av metalldetektorbåge. Även andra undersökningsmetoder, som narkotikahund om sådan finns tillgänglig eller genomsökning av kläder, kan användas om anstalten finner det nödvändigt. Besökaren kan inte tvingas att undergå kroppsvisitation men kommer att avvisas från anstalten vid vägran. Besökare informeras vidare, genom anslag vid den första dörren som passerasvid ankomsten till anstalten, om att det förekommer kontroll med narkotikahund. Anslagen har följande lydelse: Stickprovskontroll med narkotikahund. Följ personalens anvisningar. Den 14 februari 2008 kompletterades den vanliga visitationen av besökare med att en narkotikahund fanns på plats. När AA passerat den vanliga inpasseringskontrollen blev han hänvisad till besöksväntrummet. AA informerades om att narkotikahunden fanns på plats och om hur en sökning med hunden går till och hade

text: inga invändningar mot att en sökning gjordes. En hundförare genomförde därefter en sökning enligt den s.k. pallmodellen mot AA. Under sökningen rörde hundens nos vid AA. Hunden fattade stort intresse för AA och markerade tydligt mot honom. AA fördes då tillbaka till ett väntrum. Vid denna tidpunkt tog anstaltens vakthavande befäl över ärendet och påtalade för AA att hunden markerat mot honom. AA svarade då att han på morgonen tagit ett receptfritt stolpiller och att han dagen innan varit på fest och möjligen kommit i kontakt med narkotika då. Efter att vakthavande befälet pratat med AA beslutade kriminalvårdsinspektören för säkerhet att polisen skulle kontaktas. Huruvida polisen kontaktas efter en hundmarkering avgörs från fall till fall. Anstalten fick inget besked från polisen om polisen skulle komma till anstalten eller inte. AA stannade i väntrummet i avvaktan på att anstaltens vakthavande befälskulle besluta om AA skulle avvisas från anstalten eller inte. Polis anlände till anstalten samtidigt som vakthavande befälet beslutat att avvisa AA från anstalten. Polisen tog då över ärendet. Det är riktigt att en kriminalvårdare var närvarande när polisen därefter, på egna befogenheter och grunder, visiterade AA. Vårdarens närvaro initierades av poliserna, vilka båda var kvinnor, eftersom AA upplevde situationen som genant. Det enda kriminalvårdaren gjorde, förutom att vara närvarande, var att söka igenom AA:s kläder. Vårdaren hjälpte inte poliserna med att undersöka AA:s kropp.

text: Författningsbestämmelser Enligt artikel 3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna får ingen utsättas för tortyr, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Varje medborgare är vidare enligt vad som följer av

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp samt mot kroppsvisitation. Begränsningar av denna rättighet får göras i lag enligt vad som framgår av

text: 2 kap. 12 § regeringsformen

text: . Av

text: 29 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår bl.a. följande. En intagen får ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kanske. En intagen får inte ta emot besök som kan äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller annars vara till skada för den intagne eller annan. Som villkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. Av 29 a § KvaL framgår att Kriminalvården får besluta att samtliga personer som passerar in i anstalten ska kroppsvisiteras (allmän inpasseringskontroll) om det är nödvändigt för att upprätthålla säkerheten vid en viss slutenanstalt. Syftet med allmän inpasseringskontroll ska vara att söka efter otillåtna föremål. Skriftliga meddelanden får inte granskas. – Kriminalvården har beslutat om allmän inpasseringskontroll vid anstalten Hall. Något undantag från den allmänna inpasseringskontrollen har inte medgivits. Enligt 52 c § KvaL får kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger ska iakttas. Om möjligt ska ett vittne närvara. Enligt 4 kap. 12 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (

text: KVFS 2006:26

text: , som gällde vid tiden för klagomålet; anstaltsföreskrifterna) ska besökaren, före sammanträffandet med den intagne informeras om vad besökare får medföra vid besöket och att han eller hon kan bli föremål för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning både före och efter besöket. Vidare framgår av bestämmelsen att anstalten skall överväga att göra en polisanmälan om det vid visitation av en besökare påträffas bl.a. droger [bestämmelsen motsvaras idag av 4 kap. 19 §

text: KVFS 2008:3

text: , numera

text: KVFS 2009:4

text: , JO:s anm.].

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Undersökning av en person med hjälp av narkotikahund på det sätt som är aktuellt i detta fall, dvs. med pallmodellen, kan utgöra en kroppsvisitation oavsett om hunden rör vid den undersökta personen eller inte (jfr JO:s beslut den 16 november 2007 och Kriminalvårdens yttrande i det ärendet). En sådan undersökning utgör således en åtgärd som Kriminalvården enligt 29 § KvaL får föreskriva som villkor för besök, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. AA har hänvisat till en sida på Kriminalvårdens webbplats, där Kriminalvårdens säkerhetschef CC anför bl.a. att ”hunden ska indikera att här är det intressant, men den får inte hoppa upp och krafsa eller komma ikontakt med besökaren”. Detta uttalande tar sikte på undersökning med tullfiltermodellen. Kriminalvården företar numera även undersökningar med pallmodellen, och som framgår av vad som anförts ovan kan det vid sådan undersökning hända att hunden kommer i kontakt med den som undersöks. Målsättningen är dock att sådan kontakt skall förekomma i sådan liten utsträckning som möjligt. Att hunden inte skall hoppa eller krafsa på den som undersöks gäller naturligtvis alltjämt. Den aktuella texten på webbplatsen är numera ändrad. En narkotikahunds markering är en mycket säker indikation på att den som hunden markerar för har haft befattning med narkotika. Vid markering för en besökare har Kriminalvården att endera avvisa besökaren eller, under vissa förhållanden, tillåta besöket efter ytterligare kontrollåtgärder och med bevakning. Besökarens agerande vid hundens markering och andra omständigheter kan påverka utgången, men i normalfallet ställs besöket in och besökaren avvisas från anstalten. Det sker dock inte med automatik utan kräver att ett beslut härom fattas. Kriminalvårdens förebyggande verksamhet med narkotikahundar upplevs som mycket effektivt och det är sällan en hund markerar för narkotika. Verksamheten kan inte organiseras så att det ständigt finns en beslutsfattare till hands för att omedelbart fatta eventuella beslut om avvisning av besökare och en viss väntetid innan ett beslut i anledning av hundens markering fattas måste således accepteras. Kriminalvårdens verksamhetscontrollers har granskat Kriminalvårdens hundverksamhet. I en rapport föreslogs bl.a. att tydliga anvisningar för beslutsgång och tillvägagångssätt i de fall där en narkotikahund markerar moten besökare arbetas fram (Granskning av Kriminalvårdens hundtjänst, 2008-04-24, Rapport nr 19 från Kriminalvårdens verksamhetskontroll). Parallellt med controllerfunktionens arbete med granskning av hundverksamheten pågår ett arbete med revidering av Kriminalvårdens styrande dokument såvitt avser visitation, bl.a. med hund. Vad gäller visitationen av AA den 14 februari 2008 ansåg Kriminalvården efter en individuell bedömning att en undersökning med hundekipage var nödvändig av säkerhetsskäl. AA, som i förväg informerats om att sådan undersökning kunde komma att ske men att det inte kunde ske mot hans vilja, samtyckte till att åtgärden genomfördes. Vid undersökningen markerade hunden. Frågan om AA hade rätt att neka till att undergå kroppsvisitation uppkom inte vid själva undersökningstillfället. Det är således i och för sig riktigt att personalen inte vid undersökningen upplyste AA om detta. Kriminalvården kan dock inte se annat än att AA informerats om förutsättningarna för besöket på ett korrekt sätt genom den skrivelse som anstalten Hall skickade till honom. När hunden markerade anmäldes detta till vakthavande befäl. Kriminalvården har inte någon laglig möjlighet att tvångsvis kvarhålla personer vid misstanke om brott utöver envarsgripande jämlikt

text: 24 kap. 7 §

text: RB. AA kvarhölls inte i avvaktan på beslut och kunde när som helst ha bett att få lämna anstalten (det kan här noteras att det kan ta tämligen lång tid att lämna anstalten eftersom låsta dörrar m.m. skall passeras och besökaren måste följas åt av personal). Av AA:s JO-anmälan att döma uppfattade han sig dock möjligen som kvarhållen. Frågan synes inte ha diskuterats vid besöket. Av den skrivelse som anstalten Hall skickar till alla besökare framgår att en besökare inte har någon skyldighet att underkasta sig kroppsvisitation. Det framgår dock inte på ett tydligt sätt att en besökare när som helst kan välja att lämna

text: anstalten och det hade möjligen varit lämpligt att anstalten upplyste AA om detta. I sammanhanget bör framhållas att Kriminalvården i och för sig anser att det borde finnas laglig möjlighet för Kriminalvården att kvarhålla en besökare i avvaktan på att polis anländer när det föreligger misstanke om brott. Kriminalvården har den 12 juni 2008 gjort en framställning till regeringen om detta, se [– – –]. Eftersom AA, möjligen till följd av att han uppfattade sig som kvarhållen, kom att kvarbli i anstalten i avvaktan på beslut hölls han under uppsikt. Att hålla uppsikt över en besökare i en situation av detta slag, så att besökaren inte vidtar åtgärder som kan medföra fara för ordningen och säkerheten i anstalten, ter sig som självklart. När beslut att avvisa AA från anstalten sedan fattades anlände samtidigt polisen, som synes ha fattat beslut om kvarhållande m.m. utifrån det regelverk som gäller för deras verksamhet. Enligt de uppgifter som framkommit var en kriminalvårdare närvarande när polisen genomförde vad som verkar utgöra en kroppsbesiktning. Enligt anstaltens uppgifter agerade emellertid inte vårdaren på det sätt som AA uppger utan var på polisens uppmaning närvarande i egenskap av man och sökte igenom AA:s kläder under tiden polisen undersökte AA. AA:s uppgifter om vårdarens medverkan är således felaktig. Eftersom vårdaren var närvarande efter polisens uppmaning ankommer det på polisen att svara för under vilka förutsättningar denna närvaro begärdes. Kriminalvården kan emellertid inte se annat än att det är lämpligt att Kriminalvården hjälper polisen i en situation som den uppkomna och att det, i likhet med vad som är fallet exempelvis när Kriminalvårdens narkotikahundar hjälper polisen vid sökningar, utgör en naturlig samverkansform mellan Kriminalvården och polisen. Vad AA anför i fråga om skadestånd föranleder inte någon kommentar från Kriminalvården i detta sammanhang.

text: AA yttrade sig över remissvaret och anförde bl.a. följande. Han kände sig bevakad och instängd i anstalten efter det att han hade genomgått visitationen med narkotikahunden. Kriminalvårdstjänstemannen deltog vid polisens besiktning genom att uppmana honom att visa sitt könsorgan. Kriminalvården hade vid tillfället inte skickat någon information om besök i anstalten.

text: I ett beslut den 18 september 2009 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Rättslig reglering

text: Varje medborgare är enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Integritetskränkande åtgärder som kroppsbesiktning eller kroppsvisitation kräver enligt denna bestämmelse, jämförd med 12 § samma kapitel, lagstöd.

text: Enligt

text: 29 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) får en intagen ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. Av fjärde stycket framgår att som villkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning.

text: Begreppet kroppsvisitation definieras i

text: 28 kap. 11 § tredje stycket rättegångsbalken

text: . Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor och paket och andra föremål som någon har med sig. En kroppsvisitation innebär således ingen undersökning av kroppen.

text: Vid ytlig kroppsbesiktning avses en yttre granskning av kroppen. En sådan undersökning tillåter att den tjänsteman som utför besiktningen uppmanar den

text: person som ska undersökas att helt klä av sig och därefter ställa sig upp. Tjänstemannen får därefter granska de delar av kroppen som är synliga samt fotsulorna, armhålorna och huvudhåret. Det är inte tillåtet att anmoda den som undersöks att inta speciella ställningar så att andra delar av kroppen ska kunna granskas. I sådant fall blir det fråga om en ordinär kroppsbesiktning (se

text: prop. 1993/94:24 s. 28

text: . Se även 4 kap. 26 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt,

text: KVFS 2008:3

text: – numera 2009:4 –, anstaltsföreskrifterna).

text: Om Kriminalvården vid visitation av en besökare påträffar droger ska Kriminalvården överväga om de ska göra en polisanmälan och besökaren ska informeras om att besöket kommer att ställas in (4 kap. 19 § anstaltsföreskrifterna).

text: Bedömning

text: Inledning Inledningsvis vill jag framhålla att jag inte finner anledning att uttala mig om den visitation av AA som Kriminalvården genomförde med hjälp av en narkotikahund. Jag har heller inga synpunkter på att Kriminalvården tillkallade polis och beslutade att ställa in AA:s besök. Kriminalvårdens åtgärder efter den genomförda visitationen AA har anfört att han efter det att narkotikahunden hade genomfört sin undersökning av honom blev placerad i ett rum och där bevakades av kriminalvårdstjänstemän i avvaktan på polisens ankomst. Han har vidare anfört att han upplevde att han var förhindrad att lämna anstalten. Kriminalvården har i remissvaret tillbakavisat att sådana avsikter förelegat. Av utredningen framgår vidare att AA blev kvar i anstalten till dess att han fördes därifrån av polisen.

text: Jag kan i denna del konstatera följande. AA befann sig vid tillfället i en sluten anstalt utan möjlighet att på egen hand lämna anstalten. När det stod klart att AA inte skulle få besöka sin bror borde Kriminalvården omedelbart gett AA erforderlig hjälp med att lämna anstalten. En underlåtenhet att bistå med sådan hjälp kan innebära ett olagligt frihetsberövande. Mot den bakgrunden är det mycket allvarligt att AA säger sig ha upplevt att han var förhindrad att lämna anstalten.

text: Enligt min bedömning saknas det anledning att ifrågasätta AA:s upplevelse av situationen. Kriminalvården kan därför, oavsett om anstalten inte har haft för avsikt att hindra honom från att lämna anstalten, inte undgå allvarlig kritik för det inträffade. Kriminalvården får, i en situation som den förevarande, inte genom ord eller handling ge intryck av att vilja hindra en besökare från att lämna anstalten.

text: Kriminalvården har i remissvaret anfört att beslutet att avvisa AA som besökare fattades samtidigt som polisen infann sig. AA har å sin sida gjort gällande att han fick samtidig information om att besöket hade ställts in och om att polisen tillkallats. Om man utgår från det som Kriminalvården anfört har det uppstått en inte obetydlig tidsutdräkt från det att Kriminalvården tillkallade polis till dess att

text: anstalten fattade beslut om att ställa in besöket. Enligt min uppfattning borde det ha stått klart för anstalten att besöket skulle ställas in redan vid den tidpunkt då polis tillkallades. Det är därför anmärkningsvärt om beslutet att avvisa AA kom att dröja ända till dess att polisen anlände till anstalten.

text: Kroppsundersökningen efter beslutet om att avvisa AA som besökare Jag övergår nu till att behandla det som ägde rum efter polisens ankomst. Av utredningen framgår att polisen beslutade om en kroppsvisitation av AA Undersökningen verkställdes i anstalten. Vid denna deltog på uppmaning av polisen minst en tjänsteman från Kriminalvården.

text: Kriminalvården hade vid tidpunkten för, eller i samband med, polisens ankomst beslutat att avvisa AA som besökare. Kriminalvården hade därför inte längre lagligt stöd för att, ens med AA:s godkännande, delta vid eller genomföra en ytterligare kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av AA.

text: Kriminalvården har i remissvaret beträffande sin delaktighet i polisens åtgärder anfört att det ankommer på polisen att förklara varför de uppmanat kriminalvårdaren att delta vid undersökningen av AA. Jag vill emellertid framhålla att den myndighet som får en begäran om assistans har huvudansvaret för att framställningen behandlas enligt tillämpliga regler (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 203). Kriminalvården borde därför själv ha tagit ställning till om myndigheten hade lagligt stöd för att delta i samband med att polisen skulle vidta sina åtgärder. Det som anförts i denna del befriar därför inte Kriminalvården från ansvaret för det inträffade.

text: Det är av yttersta vikt att tjänsteman vid myndighetsutövning, särskilt när den innefattar påtvingade kroppsliga ingrepp, inte överskrider de befogenheter som anges i lag. Jag ser synnerligen allvarligt på det inträffade.

text: Övrigt Kriminalvården och AA har olika uppfattning i fråga om Kriminalvården inför besöket hade skickat skriftlig information om besöket till AA. Ytterligare utredningsåtgärder från min sida framstår inte som meningsfulla. Jag kan därför endast konstatera att det som framkommit i denna del inte utgör grund för kritik från min sida.

text: JO är inte behörig att pröva frågor om skadestånd.

text: Jag har i detta ärende inte tagit ställning till de åtgärder som vidtagits av polisen. I den del AA:s klagomål riktas mot polismyndigheten har jag samrått med chefsjustitieombudsmannen Mats Melin, som ansvar för tillsynen över polisväsendet.