title: Skadeståndsanspråk samt kritik med hänvisning till långsam handläggning av en förundersökning med ung misstänkt och unga målsäganden

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I början av mars 2020, då AA var 15 år, anmäldes han för våldtäkt mot barn och olaga hot mot BB, född i augusti 2005. I början av april uppkom det ytterligare misstankar mot AA om olaga hot och övergrepp i rättssak mot samma målsägande.

text: AA anhölls i sin frånvaro den 9 april samma år och beslutet verkställdes dagen efter. AA delgavs då misstanke om bl.a. två fall av olaga hot mot BB och försattes på fri fot. Några dagar senare tillkom en anmälan om bl.a. olaga tvång mot en annan målsägande (CC), född i juli 2004. Alla förundersökningar var åklagarledda. I slutet av augusti lade åklagaren ned förundersökningen om våldtäkt mot barn.

text: Förhör hölls med AA i april 2021, då han även delgavs misstanke om olaga tvång mot CC. I maj samma år lades misstankarna avseende bl.a. övergrepp i rättssak mot BB ned. AA slutdelgavs förundersökningen i juni. Den 7 oktober väcktes åtal mot AA för två fall av olaga hot mot BB och för olaga tvång mot CC och i slutet av månaden dömdes AA för brotten. Domen vann laga kraft den 12 november.

text: Parallellt med ovan nämnda brottsmisstankar har misstankar mot AA som gällde ytterligare brott mot BB och CC utretts (bl.a. olaga frihetsberövande, mindre grovt brott, utpressning och flera fall av olaga hot). I dessa delar har förundersökningen lagts ned av åklagaren i slutet av augusti 2020 och i mitten av maj 2021.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten för ideell skada med 40 000 kr och ränta. Han har anfört att hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatts. Han har också begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här.

text: Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket. Myndigheterna har avstyrkt ersättning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Förundersökning med ung misstänkt eller ung målsägande

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger (

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: , RB). Förundersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet och ska se till att utredningen bedrivs effektivt samt att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas tillvara. Förundersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet. (Se 1 a § förundersökningskungörelsen, 1947:948, FUK.)

text: En förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott på vilket fängelse kan följa ska bedrivas med särskild skyndsamhet. Förundersökningen ska avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast inom sex veckor från delgivning av brottsmisstanke. Tidsfristen får – förutom om den misstänkte ska delta i s.k. medling – överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. (Se 4 § lagen, 1964:167, med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL.) Exempel på sådana omständigheter är att det är fråga om en mycket omfattande brottsutredning, att den misstänkte begår nya brott under en pågående förundersökning eller att det är nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar lång tid. Att det för tillfället råder brist på utredningspersonal eller att andra uppgifter anses ha företräde innebär inte att fristen får överskridas. (Se

text: prop. 1994/95:12 s. 96

text: f.)

text: Om någon under 18 år är skäligen misstänkt för brott får förundersökningsledaren besluta om att skjuta upp en underrättelse av brottsmisstanke om det är nödvändigt för att sakens utredning inte väsentligen ska försvåras. När det inte längre finns skäl för beslutet ska en underrättelse omedelbart lämnas. (Se 5 § andra stycket LUL.)

text: En förundersökning där målsäganden vid tidpunkten för anmälan inte fyllt 18 år ska bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och senast inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. (Se 2 a § FUK.)

text: Att särskild aktivitet krävs från åklagaren i ärenden som rör unga lagöverträdare eller brottsoffer framgår också av Åklagarmyndighetens egna föreskrifter (2 § Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar,

text: ÅFS 2007:5

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Staten ska ersätta ideell skada som uppkommit till följd av att den skadelidandes grundläggande fri- och rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ). Med det sist nämnda menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Var och en har vid prövningen av en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid (

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Den totala handläggningstiden är av stor betydelse. Vid bedömningen ska vidare beaktas målets komplexitet, hur den enskilde respektive domstolar och myndigheter agerat under förfarandet samt vad som stått på spel för den enskilde. (Se

text: Sürmeli mot Tyskland

text: , dom [stor kammare] den 8 juni 2006, no. 75529/01, p. 128 med hänvisningar och Danelius m. fl., Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2023, s. 385 f.)

text: Europadomstolen fäster särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet. Enstaka perioder av inaktivitet kan tolereras under förutsättning att den sammanlagda handläggningstiden inte är oacceptabelt utdragen. (Se t.ex. Pretto m.fl. mot Italien , dom [plenum] den 8 december 1983, no. 7984/77, p. 35–37, jfr dock

text: Bunkate mot Nederländerna

text: , dom den 26 maj 1993, no. 13645/88, p. 21–23 och

text: Kudla mot Polen

text: , dom [stor kammare] den 26 oktober 2000, no. 30210/96, p. 130.)

text: Den relevanta tiden börjar löpa när den enskilde kan sägas vara anklagad för brott. En person anses i detta sammanhang vara anklagad för brott när myndigheterna har vidtagit någon åtgärd som har lett till att den enskildes situation väsentligt har påverkats av brottsmisstanken, t.ex. genom delgivning av denna. Slutpunkten för tiden anses vara när det finns en slutlig dom eller genom att en förundersökning läggs ner (Danelius a.a. s. 383 f.).

text: Bedömningen av det aktuella ärendet

text: Både tidsfristerna i lagen om unga lagöverträdare (4 §) och förundersökningskungörelsen (2 a §) har varit tillämpliga och överskridits. När det gäller brottsmisstankarna om olaga hot har tidsfristen enligt lagen om unga lagöverträdare överskridits med drygt ett år och fyra månader och när det gäller brottsmisstanken om olaga tvång har samma tidsfrist överskridits med över fyra månader. Med beaktande bl.a. av brottslighetens karaktär och omfattning framstår det som att förhållandena i utredningen från mars och fram till hösten 2020 var sådana som medgav att tidsfristerna överskreds. Det har dock inte framkommit några godtagbara skäl till att förundersökningen därefter drog ut på tiden.

text: Att tidsfristerna när det gäller bl.a. unga lagöverträdare har överskridits innebär inte per automatik att staten har gjort sig skyldig till en överträdelse av Europakonventionen. Den omständigheten att AA var underårig bör dock i viss mån beaktas vid bedömningen av om hans rätt till rättegång inom skälig tid har åsidosatts.

text: AA har gjort gällande att den relevanta tidsperioden för bedömningen av om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts vid handläggningen av förundersökningen är från att han delgavs misstanke om bl.a. olaga hot i april 2020. Detta trots att han delgavs misstanke om olaga tvång först i april 2021. Det har emellertid inte framkommit att AA väsentligt påverkats av den misstanken mot honom innan han delgavs den. Den relevanta tidsperioden är därför från att han delgavs respektive brottsmisstanke till dess att domen vann laga kraft.

text: När det gäller misstanken om olaga tvång förflöt det cirka sju månader från att AA delgavs misstanken till slutlig dom. Under den tiden förekom det en längre period av inaktivitet om drygt tre månader från det att förundersökningsprotokollet slutredovisades till dess att åklagaren väckte åtal. Vid en sammantagen bedömning anser inte Justitiekanslern att förundersökningen i denna del bedrivits så långsamt att AA:s rätt till rättegång inom skälig tid har åsidosatts.

text: Frågan är om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts vid handläggningen av de övriga brottsmisstankarna. Det kan därvid konstateras att utredningen inledningsvis gällde mycket allvarlig brottslighet, som till sin karaktär är svårutredd. Det har också varit fråga om ett omfattande ärende där en rad olika brottsmisstankar med flera misstänkta och målsäganden tillkommit under ärendets gång. Därtill har det varit nödvändigt att höra många personer med särskild problematik, vilket bl.a. krävt mer planering än vanligt för att få till stånd förhören.

text: Av utredningen framgår vidare att förundersökningarna fram till september 2020 har bedrivits aktivt. Det kan konstateras att åklagaren, med anledning av ett förhör som inkom till Åklagarmyndigheten den 11 september, först den 18 november skickade ett direktiv till polisen. Direktivet gick bl.a. ut på att förhör skulle hållas med AA. Därefter skickade åklagaren påminnelser om direktivet i december och i februari 2021. Polisförhör med AA genomfördes under april. Under maj lades vissa delar av förundersökningen ned och det vidtogs åtgärder för att slutföra förundersökningen i övrigt, varefter AA slutdelgavs förundersökningsprotokollen i juni. Polisen slutredovisade förundersökningen till åklagaren i slutet av juni och åklagaren väckte åtal den 7 oktober.

text: Den relevanta totala handläggningstiden uppgår till cirka ett år och sju månader. Under den tiden har utredningen i princip stått helt stilla i två perioder, en period om cirka fem månader och en om drygt tre månader. Vid en samlad bedömning och med beaktande av praxis på området finner Justitiekanslern – oaktat att de i lag föreskrivna tidsfristerna för unga lagöverträdare har överskridits – att den totala handläggningstiden inte varit så lång att AA:s rätt enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: kan anses ha åsidosatts (jfr bl.a. Justitiekanslerns beslut den 23 oktober 2013 i dnr

text: och den 29 januari 2020 i dnr 6298-19-4.3.2).

text: AA:s anspråk ska därför avslås. Vid den utgången har han inte rätt till någon ersättning för sina ombudskostnader.

text: Tillsyn

text: Det är av många skäl påfrestande för barn att vara inblandade i en brottsutredning (jfr

text: prop. 1994/95:12 s. 26

text: och

text: SOU 2000:42 s. 85

text: ). Det är därför angeläget att förundersökningar där den misstänkte eller målsäganden är under 18 år bedrivs med särskild skyndsamhet.

text: Det är oacceptabelt att en förundersökning med barn inblandade för vilken frister gäller drar ut på tiden på det sätt som skett i detta fall. Den utdragna handläggningen har berott på såväl åklagare som polis. Både Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten förtjänar därför kritik för detta. Det är särskilt anmärkningsvärt att åklagaren, efter det att förundersökningen slutredovisades, dröjde i mer än tre månader med att väcka åtal. Mot bakgrund av ärendets ålder och karaktär borde åtal ha väckts i nära anslutning till slutredovisningen.

text: Kritik bör också riktas mot att det utan godtagbara skäl dröjde innan AA underrättades om misstanken om olaga tvång. Som tidigare nämnts underrättades AA om misstanken i april 2021. Detta trots att åklagaren i september 2020 gav ett direktiv till polisen om att underrättelse av brottsmisstanken skulle ske. Oaktat att åklagaren gav direktiv om underrättelse av brottsmisstanken i ett tidigare skede kan hon inte anses ha gjort ha gjort vad som ålegat henne i egenskap av förundersökningsledare för att påskynda underrättelsen. Både Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten förtjänar därför också kritik för att det dröjde innan AA underrättades om brottsmisstanken.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Riksidrottsförbundets beslut om föreskrifter

org: jk

text: Justitiekanslern avslår sökandens anspråk.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Riksdagen har genom lag överlämnat förvaltningsuppgiften att fördela statsbidrag till idrottsverksamhet till Sveriges Riksidrottsförbund (Riksidrottsförbundet). Regeringen har genom förordningen (

text: ) om statsbidrag till idrottsverksamhet (Förordningen) meddelat föreskrifter om syftet med sådana bidrag och om förutsättningarna för att statsbidrag ska få lämnas. Vidare föreskrivs att beslut enligt Förordningen inte får överklagas.

text: Alviks Basketbollklubb (Basketklubben) ansökte hos Riksidrottsförbundet om lokalt aktivitetsstöd till barn- och ungdomsverksamhet, s.k. LOK-stöd. Ansökan avvisades med hänvisning till att den kommit in för sent.

text: Förvaltningsrätten avvisade Basketklubbens överklagande (beslut den 15 augusti 2017). I beslutet konstaterades att Högsta förvaltningsdomstolen i två avgöranden funnit att beslut som enligt offentligrättsliga författningar inte får överklagas likväl får överklagas om beslutet avser en rättighet som kan anses utgöra en civil rättighet enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: samt att dessa avgöranden avsåg beslut som meddelats av förvaltningsmyndighet, vars beslut enligt

text: 22 a § förvaltningslagen

text: och 14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar får överklagas till förvaltningsrätt. Eftersom Riksidrottsförbundet inte är någon förvaltningsmyndighet, utan ett enskilt organ, och det saknas bestämmelser som möjliggör en överprövning av Riksidrottsförbundets beslut i domstol ansåg förvaltningsrätten att domstolen inte var behörig att pröva överklagandet. Överklagandet avvisades därför.

text: Vid överprövning fann kammarrätten (dom den 15 februari 2018) och Högsta förvaltningsdomstolen (HDF 2019 ref. 43) att rätten till LOK-stöd ska karaktäriseras som en civil rättighet och att allmän förvaltningsdomstol varit behörig att pröva överklagandet eftersom det funnits en rätt till domstolsprövning enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Målet återförvisades till förvaltningsrätten för prövning av frågan om Riksidrottsförbundets beslut att avvisa ansökan var rätt eller om beslutet skulle upphävas och ansökan återförvisas till förbundet för förnyad handläggning.

text: Vid förvaltningsrättens förnyade prövning avslogs Basketklubbens överklagande (dom den 20 mars 2020). Domen överklagades till kammarrätten, som vid sin prövning kom fram till att en bestämmelse om att en ansökan ska komma in inom en viss tid är en sådan föreskrift som regeringen har rätt att meddela med stöd av

text: 8 kap. 7 § regeringsformen

text: samt att regeringen kan delegera en sådan normgivningskompetens till underlydande myndigheter, men däremot inte till enskilda organ (

text: 8 kap. 11 § regeringsformen

text: ). Riksidrottsförbundets föreskrifter gällande sista ansökningsdag och avvisning av för sent inkomna ansökningar ansågs mot den bakgrunden inte utgöra föreskrifter i

text: regeringsformens

text: mening och kunde därför inte läggas till grund för att avvisa ansökan. Kammarrätten upphävde underinstansernas beslut och återförvisade målet till Riksidrottsförbundet för förnyad handläggning.

text: Efter att kammarrättens dom vunnit laga kraft tilldelades Basketklubben genom beslut den 23 februari 2022 LOK-stöd med 380 104 kr för verksamhet bedriven under våren 2015.

text: Anspråket m.m.

text: Basketklubben har begärt skadestånd av staten med dels 695 000 kr avseende juridiska rådgivnings- och rättegångskostnader, dels 46 896 kr avseende inflationsuppräkning av det LOK-stöd som tilldelades 2022 men som avsåg verksamhet 2015. Basketklubben har även begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här.

text: Riksidrottsförbundet har yttrat sig över anspråket. Basketklubben har i sin tur yttrat sig över vad Riksidrottsförbundet anfört och vidhållit sitt anspråk.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten ska ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för (

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ). Riksidrottsförbundets handläggning av och beslut i frågor om statsbidrag är sådan verksamhet (se

text: prop. 2008/09:126 s. 19

text: och

text: samt jfr

text: NJA 2005 s. 568

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. För skadeståndsansvar krävs att det är styrkt att staten genom oaktsamhet har orsakat en skada. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel eller princip som har åsidosatts och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en domstol eller annan myndighet har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. I regel är det endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar som kan anses utgöra skadeståndsgrundande fel eller försummelser. En helhetsbedömning ska göras. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att den som begär ersättning kan styrka att det inträffade har orsakat en skada och hur stor skadan är.

text: Bedömningen i detta fall

text: Det skadeståndsgrundande fel som Basketklubben har gjort gällande är att Riksidrottsförbundet har beslutat om (och tillämpat) en föreskrift som kammarrätten senare konstaterat att Riksidrottsförbundet enligt regeringsformen inte haft befogenhet att besluta om. Föreskriften i fråga har angett ett sista datum för när ansökan ska ges in och att en ansökan som kommer in för sent ska avvisas om det inte kan visas att förseningen beror på ursäktande omständigheter.

text: Som Riksidrottsförbundet påtalat i sitt yttrande framgår det av 7 § Förordningen att en ansökan om statsbidrag skall göras skriftligen och komma in till Riksidrottsförbundet senast den dag förbundet bestämmer. Paragrafens formulering utgår från att Riksidrottsförbundet ska meddela en tidpunkt för när en ansökan ska ges in. Den är däremot inte formulerad på det sätt som delegationsbestämmelser i liknande förordningar typiskt sett är formulerade (”[Myndighet] får meddela föreskrifter om verkställighet av denna förordning”). Dessutom nämner paragrafen ingenting om att Riksidrottsförbundet förutsätts reglera andra frågor avseende handläggningen av bidraget, exempelvis konsekvenser av att ansökningar ges in senare än den beslutade tidpunkten.

text: Mot den bakgrunden och i ljuset av kammarrättens dom framstår Riksidrottsförbundets beslut att meddela omfattande och detaljerade föreskrifter för handläggningen av det aktuella bidraget som ett agerande som går utöver vad som följer av uppdraget enligt lag (

text: ) om överlämnade av förvaltningsuppgifter till Sveriges Riksidrottsförbund.

text: Mot detta ska dock ställas de uttalanden som gjorts bland annat i

text: prop. 1998/99:107 s. 49

text: om att idrottsrörelsen själv, inom de ramar som staten sätter upp, bör ta ansvar för fördelningen av statsbidraget och att det i detta även ligger att ta ansvar för administration, organisation samt uppföljning av hur bidraget används. Vidare är det enligt Justitiekanslerns mening av betydelse att Riksidrottsförbundet är ett privaträttsligt organ och inte en myndighet. Även om det måste kunna ställas höga krav på privata aktörer som anförtrotts offentligrättsliga uppgifter kan det enligt Justitiekanslern inte krävas av ett sådant organ att det ska ifrågasätta de uttalanden och ställningstaganden som gjorts av riksdag och regering avseende konstitutionella frågor av det slag som är aktuellt här.

text: Även om det står klart att föreskriften och dess tillämpning har fått stora konsekvenser för sökanden i det enskilda fallet anser Justitiekanslern sammantaget att meddelandet av föreskriften i fråga inte kan anses utgöra ett sådant förbiseende eller en sådan uppenbart oriktig bedömning som kan grunda skadeståndsskyldighet för staten. Detta illustreras även av att de olika domstolarna kommit till olika slutsatser i frågan.

text: Basketklubbens skadeståndsanspråk ska alltså avslås. Vid denna bedömning saknas det anledning att ta ställning till de påstådda skadorna. Det finns inte heller grund för att besluta om ersättning för Basketklubbens kostnader i ärendet hos Justitiekanslern.

text: Oaktat Justitiekanslerns ställningstagande till sökandens skadeståndsanspråk kan det konstateras att den rådande ordningen för reglering av statsbidraget till idrotten är utformad på ett sätt som kan väcka frågor ur ett konstitutionellt perspektiv. En kopia av detta beslut överlämnas därför till Regeringskansliet (Socialdepartementet).

type: avgorande


title: Kritik mot Region Gävleborg med anledning av en chefs agerande i samband med intervjuer

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Region Gävleborg för att en befattningshavare agerat på ett sätt som står i strid med grunderna för yttrandefrihetsgrundlagens förbud mot hindrande åtgärder och efterforskning av källor.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en anmälan som kom in till Justitiekanslern ifrågasattes om en chef vid Hudiksvalls sjukhus brutit mot

text: tryckfrihetsförordningen

text: och yttrandefrihetsgrundlagen i samband med att han i mars 2022 ingripit mot journalister från SVT som var på plats vid sjukhuset för att intervjua medarbetare.

text: I anmälan hänvisades till en artikel på SVT:s webbplats. Enligt artikeln hade SVT bjudits in på en avdelning och där intervjuat medarbetare. På väg ut mötte SVT:s reporter en biträdande verksamhetschef som var upprörd över att SVT var där utan att ha pratat med ledningen. Han ville också veta vad de pratat om, vilka frågor som ställts och ville även se det inspelade materialet. Enligt artikeln ledde situationen till att två av de intervjuade sjuksköterskorna inte längre ville medverka i programmet.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har med anledning av anmälan inhämtat ett yttrande från Region Gävleborg. I yttrandet har i huvudsak följande anförts.

text: Alla anställda har rätt att prata med media utan att chefer ska blanda sig i vad det handlar om. Det är inte bara en grundlagsskyddad rättighet utan lika mycket en grundläggande princip för att regionens hälso- och sjukvård ska kunna bedrivas så öppet och säkert som möjligt.

text: Att fråga om vad som sagts vid den specifika intervjun är således helt fel och regionen vill beklaga det inträffade. Den berörda chefen är vidtalad och ångrar sitt agerande. Han har kontaktat journalisten och de berörda medarbetarna med en ursäkt och förklarat varför han agerade som han gjorde.

text: För att skydda framför allt patienternas integritet råder som grundregel film- och fotoförbud i sjukvårdens lokaler i Region Gävleborg. Regionen behöver kunna garantera att personer inte filmas eller fotograferas mot sin vilja. Ett tillstånd att fotografera eller filma i vårdens lokaler kräver ett skriftligt godkännande i förväg av ansvarig verksamhetschef, som har att säkerställa att fotograferingen eller filmningen sker på ett tillräckligt säkert sätt. För att minimera risken för smitta i vården rådde under tiden för intervjun dessutom en avrådan från besök, om dessa inte var nödvändiga. Detta har lett till att även godkända intervjuer oftast gjorts utanför sjukhusen. Den berörda chefen förklarar sitt agerande med att han därför tappade fattningen när han mötte en för honom okänd person med en filmkamera inne på avdelningen.

text: Vi lever i en demokrati där det fria ordet är oerhört viktigt. I vården har man även ett särskilt ansvar att värna de patienter man hjälper. De två står givetvis inte i motsats till varandra. Varje chef som anställs inom Region Gävleborg får i sin grundutbildning information om meddelarfrihet, meddelarskydd och regionens värdegrund. Det konstateras att den aktuella händelsen gett anledning att påminna om dessa. Sedan händelsen har sådana insatser gjorts såväl gentemot chefer som på regionens hemsida.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § 1 regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad frihet att i tal, skrift, bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor.

text: Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: 1 kap. 10 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) framgår vidare att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för offentliggörande i de grundlagsskyddade medierna om inte något annat är föreskrivet i grundlagarna (meddelarfrihet). Meddelarfrihet gäller alltså även för anställda i den offentliga förvaltningen.

text: Myndigheter och andra allmänna organ får enligt

text: 3 kap. 5 § första stycket 3

text: TF och

text: 2 kap. 5 § första stycket 3

text: YGL inte utan stöd i grundlagen efterforska vem som har meddelat uppgifter enligt ovan (efterforskningsförbudet).

text: En myndighet eller ett annat allmänt organ får inte heller ingripa mot någon för att han eller hon i en tryckt skrift har brukat sin tryck- eller yttrandefrihet eller medverkat till ett sådant bruk (

text: 3 kap. 6 §

text: TF och

text: 2 kap. 6 §

text: YGL).

text: Enligt 1 kap, 8 § TF och

text: 1 kap. 11 §

text: YGL får det som är avsett att framföras i tryckt skrift eller i program inte först granskas av en myndighet eller ett annat allmänt organ (censurförbudet). Det är inte heller tillåtet för en myndighet eller ett annat allmänt organ att på grund av innehållet förbjuda eller hindra framställning, offentliggörande eller spridning bland allmänheten av en tryckt skrift eller ett program, om åtgärden inte har stöd i grundlagarna (förbud mot andra hindrande åtgärder).

text: Bedömningen i detta fall

text: Det är grundläggande att den som företräder en myndighet eller ett allmänt organ särskilt beaktar meddelarfrihetens stora betydelse som ett värn för yttrande- och informationsfriheten i vårt samhälle. Även om syftet med en åtgärd inte är att efterforska eller utöva repressalier mot dem som har lämnat uppgifter till medierna måste alltid risken beaktas för att åtgärden kan uppfattas som ett uttryck för missnöje med att anställda valt att utnyttja sin grundlagsfästa rätt att lämna uppgifter för publicering (jfr Justitiekanslerns beslut den 17 april 2014, dnr

text: Att en myndighetsföreträdare begär att få ta del av inspelningar som gjorts i syfte att sändas i grundlagsskyddade medier är oförenligt med grunderna för efterforskningsförbudet och kan dessutom uppfattas som censur eller en hindrande åtgärd. Det förhållandet att åtgärden utlöstes som en reaktion av att film- och fotoförbudet upplevdes ha överträtts liksom att den då gällande besöksavrådan inte hade upprätthållits förändrar inte den bedömningen.

text: Det finns mot den angivna bakgrunden skäl att se allvarligt på de åtgärder som vidtagits och kritisera Region Gävleborg och den berörde befattningshavaren.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av Skatteverkets, en förvaltningsrätts och en kammarrätts beslut om skattetillägg

text: Justitiekanslern avslår sökandens anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sökanden är verksam inom riskkapitalbranschen.

text: I december 2015 beslutade Skatteverket om eftertaxering och skattetillägg avseende sökanden (”omprövningsbeslutet”), då han i sin deklaration avseende inkomståret 2010 lämnat en oriktig uppgift till ledning för taxeringen. Uppgiften bestod i att sökanden redovisat utdelningar från sitt holdingbolag enligt bestämmelserna för okvalificerade andelar.

text: Skattetillägget som sökanden påfördes uppgick till 2 833 575 kr.

text: Sökanden klagade på omprövningsbeslutet till förvaltnings- och kammarrätten. Domstolarna avslog emellertid sökandens överklagan. Efter överklagande av sökanden beslutade Högsta förvaltningsdomstolen att inte meddela prövningstillstånd.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med 3 014 170 kr och ränta enligt

text: räntelagen

text: på det beloppet. Sökanden har i sin begäran redogjort för grunderna för anspråket. Dessa är i huvudsak att han har påförts skattetillägg utan stöd i lag för det vid deklarationstidpunkten, att Skatteverket och domstolarna har varit för onyanserade i sina bedömningar av om han bör påföras maximalt skattetillägg och att myndigheternas skäl i fråga om skattetillägget har varit bristfälliga. På grund härav har sökanden drabbats av en ren förmögenhetsskada, motsvarande det skattetillägg och den ränta om 180 595 kr som han betalat in till staten.

text: Skatteverket har yttrat sig i ärendet och avstyrkt att ersättning ska lämnas till sökanden.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Om beskattningen av carried interest

text: Skatteverket bedrev 2010–2012 riksprojektet Riskkapital, vilket senare fortgick som en riksinsats till och med 2018. Inom projektet kartlades riskkapitalbranschen. En särskild fråga för projektet har varit hur s.k. carried interest (en särskild andel av vinsten i en riskkapitalfond som tillfaller fondens förvaltare sedan investerarna fått sin del) ska hanteras skatterättsligt. Riskkapitalisterna har över lag deklarerat carried interest som lågbeskattad passiv kapitalinkomst, medan Skatteverket initialt intog inställningen att inkomsten var en prestationsbaserad tjänsteinkomst.

text: Det är också på detta sätt som sökanden har deklarerat inkomsten. Sökanden uppdrog åt en revisions- och skatterådgivningsfirman att upprätta hans deklaration. Firman konstaterade att sökanden inte varit verksam i betydande omfattning i något av de GP-bolag i företagsgruppen som hans holdingbolag direkt eller indirekt ägde andelar i. I deklarationen togs utdelningarna från GP-bolagen via holdingbolaget upp som utdelning på okvalificerade andelar, för beskattning i inkomstslaget kapital.

text: Skatteverkets initiala inställning vann inte gehör hos förvaltningsdomstolarna (se Kammarrätten i Stockholms dom den 19 december 2013 i mål nr 8755-8764-12). Skatteverket intog då inställningen att GP-bolagen var fåmansbolag och att de anställda i rådgivningsbolagen var verksamma i betydande omfattning i GP-bolagen. För sökandens del innebar det att utdelningen från GP-bolagen var att anse som utdelning på kvalificerade andelar, vilka beskattas med en högre skattesats än vad som gäller för passiva kapitalinkomster. Detta eftersom Skatteverket bedömt att de GP-bolag som holdingbolaget indirekt ägde andelar i var fåmansföretag och att sökanden hade varit verksam i betydande omfattning i dessa på grund av sitt arbete i rådgivningsbolaget.

text: Sökanden och Skatteverket är ense om att rättsläget vad gäller beskattningen av carried interest inte var klarlagd våren 2011, dvs. vid deklarationstidpunkten.

text: Har de rättstillämpande myndigheternas tolkning av

text: 57 kap. 4 § inkomstskattelagen

text: varit förutsebar?

text: Sökandens anspråk grundar sig på att det i den materiella skatterätten, vid deklarationstidpunkten, inte fanns stöd för Skatteverkets och domstolarnas tolkning av rekvisitet ”verksam i betydande omfattning”, vilket återfinns i

text: 57 kap. 4 § inkomstskattelagen

text: . I detta fall har myndigheternas tolkning inneburit att sökanden på grund av sin anställning i rådgivningsbolaget och sin delaktighet i det team som gav råd åt GP-bolagen i investeringsfrågor bedömdes vara verksam i betydande omfattning i GP-bolagen. Som framgått ovan fick det till följd att utdelningen han erhållit från GP-bolagen, via sitt holdingbolag, beskattades med en högre skattesats än vad som gäller för passiva kapitalinkomster.

text: Sökanden har dessutom gjort gällande att det inte förelåg någon skyldighet att lämna närmare uppgifter om ägarförhållandena i GP-bolagen vid deklarationstidpunkten, eftersom Skatteverkets initiala inställning inte gick att förena med uppfattningen att utdelningarna härrörde från innehav av kvalificerade andelar.

text: Legalitetsprincipen, vilken är den rättsregel som anspråket i denna del huvudsakligen grundar sig på, är en grundläggande rättsprincip i svensk rätt (se

text: 2 kap. 10 § regeringsformen

text: ). Den framgår också av

text: artikel 7 i Europakonventionen

text: , enligt vilken det är ett grundläggande krav att en bestraffning måste ha ett sådant stöd i lag att straffet är förutsebart när gärningen utförs. Att de krav på författningsstöd som följer av

text: artikel 7 i Europakonventionen

text: också svarar väl mot de legalitetskrav som gäller enligt den rent inhemska straffrätten framgår av rättsfallet

text: NJA 2013 s. 842

text: Legalitetsprincipen innefattar bl.a. ett krav på att lagen på ett någorlunda tydligt sätt preciserar vilka handlingar som är straffbara. Det innebär att en analogisk eller extensiv tillämpning av en straffbestämmelse kan komma i konflikt med principen. Många gånger är det emellertid inte möjligt att utforma ett straffstadgande så att gränsen för det straffbara området blir helt tydligt. Under alla förhållanden är det klart att det kvarstår ett utrymme för tolkning även av straffstadganden, vilket gör att det, särskilt för en lekman men ibland också för en expert, är osäkert om vissa handlingar utgör brott. Kravet på att strafflag ska vara tydlig kan därför ofta inte innebära mera än att en person genom att rådfråga en juridiskt kunnig person ska kunna få reda på om han genom att företa en viss handling riskerar att komma i konflikt med lagen. (Se Hans Danelius m.fl., Mänskliga rättigheter i europeisk praxis , En kommentar till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, JUNO-version 6, avsnitt 4.2).

text: Straffrätten är heller inte ett så oflexibelt rättsområde att utveckling genom rättspraxis är utesluten. (Se Danelius m.fl., avsnitt 4.2.)

text: Justitiekanslern gör följande bedömning av om det, vid deklarationstidpunkten, fanns stöd i den materiella skatterätten för att påföra sökanden skattetillägg eller inte. Avgörande för bedömningen är om de rättstillämpande myndigheternas tolkning av

text: 57 kap. 4 § inkomstskattelagen

text: har varit förutsebar.

text: Myndigheternas tolkning av bestämmelsen har varit extensiv. Bestämmelsens ordalydelse och rekvisitet ”verksam i betydande omfattning” utesluter emellertid inte att också den deklarationsskyldiges insatser från en anställning i ett annat bolag kan beaktas vid bedömningen av om han eller hon har varit verksam i betydande omfattning i fåmansföretaget. Vidare framgår av förarbetsuttalanden och Skatteverkets allmänna råd som fanns tillgängliga vid deklarationstidpunkten att tyngdpunkten i bedömningen av om någon har varit ”verksam i betydande omfattning” ligger i att avgöra om dennes insatser har haft stor betydelse för vinstgenereringen (

text: prop. 1989/90:110, s. 703

text: , och SKV A 2006:12). I samma riktning talar även den kammarrättspraxis som Skatteverket har hänvisat till i omprövningsbeslutet (se Kammarrätten i Göteborgs dom den 19 februari 2007 i mål nr 3627-05 och Kammarrätten i Stockholms dom den 4 oktober 2007 i mål nr 2369-07). Myndigheternas tolkning är således förenlig med bestämmelsens och rekvisitets kärna. Tolkningen är därtill sådan att den, med beaktande av främst Skatteverkets allmänna råd och tillgänglig kammarrättspraxis, rimligen hade kunnat förutses. (Jfr Europadomstolens dom i målet Khodorkovskiy och

text: Lebedev mot Ryssland

text: , no. 11082/06 och 13772/05, p. 821.)

text: Till bilden hör att sökanden var av uppfattningen att utdelningen var skattepliktig och att han inför deklarationens avgivande, tillsammans med en revisions- och skatterådgivningsfirma, övervägde om han kunde anses verksam i betydande omfattning i GP-bolagen eller inte.

text: Det förhållandet att Skatteverket i omprövningsbeslutet, såvitt avser frågan om efterbeskattning, även har beaktat senare praxis från Högsta förvaltningsdomstolen och Skatterättsnämnden innebär inte att det varit fråga om retroaktiv rättstillämpning. Det nu anförda föranleder således inte Justitiekanslern att göra någon annan bedömning.

text: Mot denna bakgrund har det inte framkommit att Skatteverkets eller domstolarnas tolkning av bestämmelsen i

text: 57 kap. 4 § inkomstskattelagen

text: har innefattat något åsidosättande av

text: 2 kap. 10 § regeringsformen

text: eller

text: artikel 7 i Europakonventionen

text: Eftersom skattetillägget har haft stöd i lag och tillgodoser intresset av att minska skatteundandragande har åtgärden heller inte innefattat ett åsidosättande av sökandens rätt till egendomsskydd enligt

text: 2 kap. 15 § regeringsformen

text: eller artikel 1 i det första tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

text: Har de rättstillämpande myndigheternas prövning av grunderna för befrielse från skattetillägg levt upp till kraven som ställs på en rättvis rättegång?

text: Sökandens anspråk i denna del grundar sig på att det hos Skatteverket och domstolarna inte förekom någon egentlig prövning av om det fanns skäl att helt eller delvis befria honom från skattetillägg. Enligt sökanden har detta lett till att hans rätt till en rättvis rättegång har överträtts.

text: En rättegång ska genomföras rättvist (se

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: och

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: ). Av

text: artikel 6.2 i Europakonventionen

text: följer att var och en som blivit anklagad för brott ska betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställts (oskuldspresumtionen). Frågan om de svenska reglerna om skattetillägg är förenliga med oskuldspresumtionen har besvarats jakande av Regeringsrätten (numera Högsta förvaltningsdomstolen), under förutsättning att domstolarna i sin tillämpning av reglerna ”gör en nyanserad och inte alltför restriktiv bedömning av om förutsättningar finns för att undanröja eller efterge skattetillägget” (se

text: RÅ 2000 ref. 66

text: ). Även Europadomstolen har gett uttryck för denna uppfattning (se t.ex. Europadomstolens dom i målet

text: Janosevic mot Sverige

text: , no. 34619/97, p. 104).

text: Skattetillägg påförs på objektiva grunder, utan något krav på uppsåt eller oaktsamhet. Skattetillägg ger uttryck för bl.a. kravet på noggrannhet vid fullgörande av deklarationsplikten och därmed sammanhängande uppgiftsskyldighet. Med detta följer att en skattskyldig i regel måste ha en uppfattning om vilka uppgifter som är väsentliga för bedömningen av ett yrkande, om han eller hon inte vill riskera att ett oriktigt uppgiftslämnande anses föreligga och skattetillägg påförs. (Se

text: RÅ 2000 ref. 66

text: . Jfr även 3 kap. 1 § 6 lag [2001:1227] om självdeklarationer och kontrolluppgifter.)

text: I

text: taxeringslagen (1990:324)

text: föreskrevs att en felaktighet kunde anses som ursäktlig om den kunde antas bero på att den skattskyldige hade felbedömt en skatteregel eller betydelsen av de faktiska förhållandena (

text: 5 kap. 14 § andra stycket 2)

text: . Vid bedömningen av om det var oskäligt att ta ut skattetillägg med fullt belopp skulle vidare beaktas särskilt om skattetillägget inte stod i rimlig proportion till felaktigheten (

text: 5 kap. 14 § tredje stycket 1 samma lag

text: En viktig princip att beakta vid tillämpningen av Europakonventionen är den s.k. proportionalitetsprincipen. Konventionen griper emellertid inte in på alla områden. Straffmätningsprinciper vid utdömande av ekonomiska påföljder får anses tillhöra de områden som principiellt sett har lämnats åt de enskilda staternas reglering. (Se

text: RÅ 2000 ref. 66

text: Några egentliga skäl för befrielse från skattetillägg, annat än att det vore oskäligt, har såvitt framgår av utredningen inte förts fram av sökanden. De förhållanden som sökanden har påtalat var av vikt för skälighetsbedömningen har varit att han avsåg lämna en korrekt deklaration, att han tog hjälp av en revisions- och skatterådgivningsfirma för att upprätta deklarationen, att han lämnade de sakuppgifter som bedömdes relevanta vid deklarationstidpunkten och att Skatteverkets högsta företrädare bl.a. i media kommunicerade hur inkomsterna skulle beskattas.

text: Justitiekanslern gör följande bedömning av om de rättstillämpande myndigheternas prövning av befrielsegrunderna i sökandens fall har levt upp till de krav som bör ställas på en rättvis rättegång.

text: Sökanden har i deklarationen underlåtit att redovisa vad som enligt hans uppfattning var den förhärskande uppfattningen om rättsläget hos Skatteverket, och han har heller inte lämnat sådana uppgifter att det framgick att GP-bolagen kunde anses utgöra fåmansföretag. Av deklarationsunderlaget framgår således inte om sökanden felbedömt en skatteregel eller betydelsen av de verkliga förhållandena. Skäl till befrielse från skattetillägg på denna grund föreligger därmed inte.

text: Som redan konstaterats var rättsläget gällande beskattningen av carried interest inte klarlagt våren 2011. Det förhållandet att Skatteverket i ett eller flera mål då har intagit en viss ståndpunkt, bland flera, innebär inte att verket haft en bestämd uppfattning om gällande rätt (jfr

text: HFD 2013 ref. 51

text: ). Trots detta har kammarrätten prövat betydelsen av att sökanden vid deklarationstidpunkten uppfattat att det fanns en förhärskande uppfattning om gällande rätt hos Skatteverket. Rätten fann emellertid varken att sökanden, som avvek i sin deklaration från vad han ansåg var den förhärskande uppfattningen, hade agerat ursäktligt eller att det varit oskäligt att ta ut fullt skattetillägg i den uppkomna situationen.

text: Såvitt Justitiekanslern kan bedöma saknar det förhållandet att sökanden efterfrågat, men inte erhållit, handlingar ur projektet Riskkapital relevans för den bedömningen.

text: När det vidare gäller om det var skäligt att påföra sökanden aktuellt skattetillägg har myndigheterna, som framgått ovan, ett stort bedömningsutrymme. De omständigheter sökanden har anfört var av vikt för bedömningen är inte sådana att de minskat detta utrymme på något avgörande sätt. Av utredningen framgår heller inte annat än att det påförda skattetillägget har stått i rimlig proportion till felaktigheten.

text: Mot denna bakgrund har det inte framkommit att Skatteverkets eller domstolarnas prövning av om det funnits grund för befrielse från skattetillägg i sökandens fall har inneburit ett åsidosättande av

text: eller

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: Har de rättstillämpande myndigheternas behandling av sökandens mål varit felaktig eller försumlig?

text: Sökandens anspråk i denna del grundar sig på att myndigheternas behandling av målet om efterbeskattning och skattetillägg, genom de påstådda rättighetsöverträdelserna, har varit felaktig i

text: skadeståndslagens

text: mening. Som Justitiekanslern funnit i avsnitten ovan saknas det emellertid grund för att anse staten skadeståndsskyldig med anledning av de påstådda rättighetsöverträdelserna.

text: Sökanden har dessutom gjort gällande att åtminstone förvaltningsdomstolarnas beslutsmotiveringar var bristfälliga, då de inte på ett öppet och förklarande sätt har redovisat vilka kriterier som beaktats när det gäller grunderna för befrielse från skattetillägg eller hur de har värderats. Vid denna bedömning anser Justitiekanslern att det inte går att bortse från det förhållandet att sökanden inte har anfört några omständigheter av avgörande betydelse för frågan om befrielse från skattetillägg. Denna bedömning förändras inte av att domstolarna har haft att ex officio beakta eventuella förekommande befrielsegrunder. Under alla förhållanden föreligger det inte något orsakssamband mellan domstolarnas påstått bristfälliga beslutsmotiveringar i sig och den förmögenhetsskada som sökanden har begärt ersättning för.

text: Sökandens anspråk ska därför avslås.


text: Justitiekanslern avslår sökandens anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sökanden är verksam inom riskkapitalbranschen.

text: I december 2015 beslutade Skatteverket om eftertaxering och skattetillägg avseende sökanden (”omprövningsbeslutet”), då han i sin deklaration avseende inkomståret 2010 lämnat en oriktig uppgift till ledning för taxeringen. Uppgiften bestod i att sökanden redovisat utdelningar från sitt holdingbolag enligt bestämmelserna för okvalificerade andelar.

text: Skattetillägget som sökanden påfördes uppgick till 3 651 964 kr.

text: Sökanden klagade på omprövningsbeslutet till förvaltnings- och kammarrätten. Domstolarna avslog emellertid sökandens överklagan. Efter överklagande av sökanden beslutade Högsta förvaltningsdomstolen att inte meddela prövningstillstånd.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med 3 885 125 kr och ränta enligt

text: räntelagen

text: på det beloppet. Sökanden har i sin begäran redogjort för grunderna för anspråket. Dessa är i huvudsak att han har påförts skattetillägg utan stöd i lag för det vid deklarationstidpunkten, att Skatteverket och domstolarna har varit för onyanserade i sina bedömningar av om han bör påföras maximalt skattetillägg och att myndigheternas skäl i fråga om skattetillägget har varit bristfälliga. På grund härav har sökanden drabbats av en ren förmögenhetsskada, motsvarande det skattetillägg och den ränta om 233 161 kr som han betalat in till staten.

text: Skatteverket har yttrat sig i ärendet och avstyrkt att ersättning ska lämnas till sökanden.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Om beskattningen av carried interest

text: Skatteverket bedrev 2010–2012 riksprojektet Riskkapital, vilket senare fortgick som en riksinsats till och med 2018. Inom projektet kartlades riskkapitalbranschen. En särskild fråga för projektet har varit hur s.k. carried interest (en särskild andel av vinsten i en riskkapitalfond som tillfaller fondens förvaltare sedan investerarna fått sin del) ska hanteras skatterättsligt. Riskkapitalisterna har över lag deklarerat carried interest som lågbeskattad passiv kapitalinkomst, medan Skatteverket initialt intog inställningen att inkomsten var en prestationsbaserad tjänsteinkomst.

text: Det är också på detta sätt som sökanden har deklarerat inkomsten. Sökanden uppdrog åt en revisions- och skatterådgivningsfirman att upprätta hans deklaration. Firman konstaterade att sökanden inte varit verksam i betydande omfattning i något av de GP-bolag i företagsgruppen som hans holdingbolag direkt eller indirekt ägde andelar i. I deklarationen togs utdelningarna från GP-bolagen via holdingbolaget upp som utdelning på okvalificerade andelar, för beskattning i inkomstslaget kapital.

text: Skatteverkets initiala inställning vann inte gehör hos förvaltningsdomstolarna (se Kammarrätten i Stockholms dom den 19 december 2013 i mål nr 8755-8764-12). Skatteverket intog då inställningen att GP-bolagen var fåmansbolag och att de anställda i rådgivningsbolagen var verksamma i betydande omfattning i GP-bolagen. För sökandens del innebar det att utdelningen från GP-bolagen var att anse som utdelning på kvalificerade andelar, vilka beskattas med en högre skattesats än vad som gäller för passiva kapitalinkomster. Detta eftersom Skatteverket bedömt att de GP-bolag som holdingbolaget indirekt ägde andelar i var fåmansföretag och att sökanden hade varit verksam i betydande omfattning i dessa på grund av sitt arbete i rådgivningsbolaget.

text: Sökanden och Skatteverket är ense om att rättsläget vad gäller beskattningen av carried interest inte var klarlagd våren 2011, dvs. vid deklarationstidpunkten.

text: Har de rättstillämpande myndigheternas tolkning av

text: 57 kap. 4 § inkomstskattelagen

text: varit förutsebar?

text: Sökandens anspråk grundar sig på att det i den materiella skatterätten, vid deklarationstidpunkten, inte fanns stöd för Skatteverkets och domstolarnas tolkning av rekvisitet ”verksam i betydande omfattning”, vilket återfinns i

text: 57 kap. 4 § inkomstskattelagen

text: . I detta fall har myndigheternas tolkning inneburit att sökanden på grund av sin anställning i rådgivningsbolaget och sin delaktighet i det team som gav råd åt GP-bolagen i investeringsfrågor bedömdes vara verksam i betydande omfattning i GP-bolagen. Som framgått ovan fick det till följd att utdelningen han erhållit från GP-bolagen, via sitt holdingbolag, beskattades med en högre skattesats än vad som gäller för passiva kapitalinkomster.

text: Sökanden har dessutom gjort gällande att det inte förelåg någon skyldighet att lämna närmare uppgifter om ägarförhållandena i GP-bolagen vid deklarationstidpunkten, eftersom Skatteverkets initiala inställning inte gick att förena med uppfattningen att utdelningarna härrörde från innehav av kvalificerade andelar.

text: Legalitetsprincipen, vilken är den rättsregel som anspråket i denna del huvudsakligen grundar sig på, är en grundläggande rättsprincip i svensk rätt (se

text: 2 kap. 10 § regeringsformen

text: ). Den framgår också av

text: artikel 7 i Europakonventionen

text: , enligt vilken det är ett grundläggande krav att en bestraffning måste ha ett sådant stöd i lag att straffet är förutsebart när gärningen utförs. Att de krav på författningsstöd som följer av

text: artikel 7 i Europakonventionen

text: också svarar väl mot de legalitetskrav som gäller enligt den rent inhemska straffrätten framgår av rättsfallet

text: NJA 2013 s. 842

text: Legalitetsprincipen innefattar bl.a. ett krav på att lagen på ett någorlunda tydligt sätt preciserar vilka handlingar som är straffbara. Det innebär att en analogisk eller extensiv tillämpning av en straffbestämmelse kan komma i konflikt med principen. Många gånger är det emellertid inte möjligt att utforma ett straffstadgande så att gränsen för det straffbara området blir helt tydligt. Under alla förhållanden är det klart att det kvarstår ett utrymme för tolkning även av straffstadganden, vilket gör att det, särskilt för en lekman men ibland också för en expert, är osäkert om vissa handlingar utgör brott. Kravet på att strafflag ska vara tydlig kan därför ofta inte innebära mera än att en person genom att rådfråga en juridiskt kunnig person ska kunna få reda på om han genom att företa en viss handling riskerar att komma i konflikt med lagen. (Se Hans Danelius m.fl., Mänskliga rättigheter i europeisk praxis , En kommentar till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, JUNO-version 6, avsnitt 4.2).

text: Straffrätten är heller inte ett så oflexibelt rättsområde att utveckling genom rättspraxis är utesluten. (Se Danelius m.fl., avsnitt 4.2.)

text: Justitiekanslern gör följande bedömning av om det, vid deklarationstidpunkten, fanns stöd i den materiella skatterätten för att påföra sökanden skattetillägg eller inte. Avgörande för bedömningen är om de rättstillämpande myndigheternas tolkning av

text: 57 kap. 4 § inkomstskattelagen

text: har varit förutsebar.

text: Myndigheternas tolkning av bestämmelsen har varit extensiv. Bestämmelsens ordalydelse och rekvisitet ”verksam i betydande omfattning” utesluter emellertid inte att också den deklarationsskyldiges insatser från en anställning i ett annat bolag kan beaktas vid bedömningen av om han eller hon har varit verksam i betydande omfattning i fåmansföretaget. Vidare framgår av förarbetsuttalanden och Skatteverkets allmänna råd som fanns tillgängliga vid deklarationstidpunkten att tyngdpunkten i bedömningen av om någon har varit ”verksam i betydande omfattning” ligger i att avgöra om dennes insatser har haft stor betydelse för vinstgenereringen (

text: prop. 1989/90:110, s. 703

text: , och SKV A 2006:12). I samma riktning talar även den kammarrättspraxis som Skatteverket har hänvisat till i omprövningsbeslutet (se Kammarrätten i Göteborgs dom den 19 februari 2007 i mål nr 3627-05 och Kammarrätten i Stockholms dom den 4 oktober 2007 i mål nr 2369-07). Myndigheternas tolkning är således förenlig med bestämmelsens och rekvisitets kärna. Tolkningen är därtill sådan att den, med beaktande av främst Skatteverkets allmänna råd och tillgänglig kammarrättspraxis, rimligen hade kunnat förutses. (Jfr Europadomstolens dom i målet Khodorkovskiy och

text: Lebedev mot Ryssland

text: , no. 11082/06 och 13772/05, p. 821.)

text: Till bilden hör att sökanden var av uppfattningen att utdelningen var skattepliktig och att han inför deklarationens avgivande, tillsammans med en revisions- och skatterådgivningsfirma, övervägde om han kunde anses verksam i betydande omfattning i GP-bolagen eller inte.

text: Det förhållandet att Skatteverket i omprövningsbeslutet, såvitt avser frågan om efterbeskattning, även har beaktat senare praxis från Högsta förvaltningsdomstolen och Skatterättsnämnden innebär inte att det varit fråga om retroaktiv rättstillämpning. Det nu anförda föranleder således inte Justitiekanslern att göra någon annan bedömning.

text: Mot denna bakgrund har det inte framkommit att Skatteverkets eller domstolarnas tolkning av bestämmelsen i

text: 57 kap. 4 § inkomstskattelagen

text: har innefattat något åsidosättande av

text: 2 kap. 10 § regeringsformen

text: eller

text: artikel 7 i Europakonventionen

text: Eftersom skattetillägget har haft stöd i lag och tillgodoser intresset av att minska skatteundandragande har åtgärden heller inte innefattat ett åsidosättande av sökandens rätt till egendomsskydd enligt

text: 2 kap. 15 § regeringsformen

text: eller artikel 1 i det första tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

text: Har de rättstillämpande myndigheternas prövning av grunderna för befrielse från skattetillägg levt upp till kraven som ställs på en rättvis rättegång?

text: Sökandens anspråk i denna del grundar sig på att det hos Skatteverket och domstolarna inte förekom någon egentlig prövning av om det fanns skäl att helt eller delvis befria honom från skattetillägg. Enligt sökanden har detta lett till att hans rätt till en rättvis rättegång har överträtts.

text: En rättegång ska genomföras rättvist (se

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: och

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: ). Av

text: artikel 6.2 i Europakonventionen

text: följer att var och en som blivit anklagad för brott ska betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställts (oskuldspresumtionen). Frågan om de svenska reglerna om skattetillägg är förenliga med oskuldspresumtionen har besvarats jakande av Regeringsrätten (numera Högsta förvaltningsdomstolen), under förutsättning att domstolarna i sin tillämpning av reglerna ”gör en nyanserad och inte alltför restriktiv bedömning av om förutsättningar finns för att undanröja eller efterge skattetillägget” (se

text: RÅ 2000 ref. 66

text: ). Även Europadomstolen har gett uttryck för denna uppfattning (se t.ex. Europadomstolens dom i målet

text: Janosevic mot Sverige

text: , no. 34619/97, p. 104).

text: Skattetillägg påförs på objektiva grunder, utan något krav på uppsåt eller oaktsamhet. Skattetillägg ger uttryck för bl.a. kravet på noggrannhet vid fullgörande av deklarationsplikten och därmed sammanhängande uppgiftsskyldighet. Med detta följer att en skattskyldig i regel måste ha en uppfattning om vilka uppgifter som är väsentliga för bedömningen av ett yrkande, om han eller hon inte vill riskera att ett oriktigt uppgiftslämnande anses föreligga och skattetillägg påförs. (Se

text: RÅ 2000 ref. 66

text: I

text: taxeringslagen (1990:324)

text: 5 kap. 14 § andra stycket 2)

text: 5 kap. 14 § tredje stycket 1 samma lag

text: RÅ 2000 ref. 66

text: HFD 2013 ref. 51

text: eller

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: skadeståndslagens

text: Sökandens anspråk ska därför avslås.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av otillåten brottsprovokation

text: Justitiekanslern avslår sökandens anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I början av 2017 genomförde Polismyndigheten en infiltrationsoperation mot svenska medborgare som misstänktes för narkotikasmuggling, däribland sökanden. Några månader senare beslutade Åklagarmyndigheten att inleda förundersökning samt om tillåtande av provokativa åtgärder och infiltration. Insatsen fortlöpte till dess att sökanden greps av portugisisk polis i början av 2020.

text: I mars 2020 åtalades och dömdes sökanden av tingsrätten för allvarlig brottslighet till fängelse i sex år och tio månader. Domen överklagades till hovrätten som fann att de åtgärder som polisen riktat mot sökanden fick anses ha provocerat fram de brott han gjort sig skyldig till och att utredningen inte gav tillräckligt stöd för att sökanden skulle ha begått ett likartat brott om provokationen inte hade ägt rum. Sökandens rätt till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: hade därmed enligt hovrätten blivit oåterkalleligen undergrävd och sökanden frikändes från ansvar för de åtalade gärningarna. Sökanden var frihetsberövad under ca 16 månader med anledning av misstankarna i målet.

text: Justitiekanslern tillerkände, med stöd av lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, sökanden 640 000 kr i ersättning för det lidande som frihetsberövandet inneburit. Justitiekanslern uttalade i beslutet att det inte fanns skäl att tillmäta brottsprovokationen betydelse för lidandeersättningen i höjande riktning.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten avseende kränkning med det belopp som Justitiekanslern finner skäligt, jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: . Han har även begärt ersättning för ombudskostnader.

text: Som grund för anspråket har sökanden anfört att hans rätt till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: har kränkts och att han därmed har rätt till ersättning enligt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket och avstyrkt att skadestånd ska utgå med hänvisning till att ett konstaterande av konventionsöverträdelsen ska anses utgöra tillräcklig gottgörelse. Båda myndigheterna har dock, med anledning av hovrättens bedömning att sökandens rätt till en rättvis rättegång blivit oåterkalleligen undergrävd, i sina yttranden utgått ifrån att det i och för sig har varit fråga om en konventionsöverträdelse.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten ska ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för (

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ). Ersättning för ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd för ideell skada ska också ges ut när den skadelidandes grundläggande fri- och rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ). Skadeståndet kan avse bl.a. kränkning och annan ideell skada.

text: Det finns inget som tyder på att sökanden har utsatts för något sådant integritetskränkande brott som avses i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Hans anspråk på ersättning ska i stället prövas utifrån Europakonventionen och

text: 3 kap. 4 § 2 skadeståndslagen

text: Den första frågan Justitiekanslern har att ta ställning till är således om någon överträdelse av sökandens rätt till en rättvis rättegång enligt Europakonventionen har skett. Först därefter, vid en eventuell konventionsöverträdelse, har Justitiekanslern att bedöma om skadestånd är nödvändigt för att gottgöra denna.

text: Vid bedömningen av om Europakonventionen har överträtts är Europadomstolens praxis relevant (se

text: prop. 2017/18:7 s. 56

text: ). En allmän konventionsrättslig princip är att en fråga om överträdelse av rätten till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: som utgångspunkt ska bedömas mot bakgrund av rättegången i dess helhet (se t.ex.

text: Dikme mot Turkiet

text: , dom den 11 juli 2000, no. 20869/92, p. 109). Det kan dock inte uteslutas att en specifik omständighet kan ha sådan tyngd att det är möjligt att bedöma frågan om rättegången har varit rättvis redan vid en tidigare tidpunkt under processen (se t.ex.

text: Alexandru-Radu Luca mot Rumänien

text: , dom den 14 juni 2022, no. 20837/18, p. 56 och 63).

text: Frågor om brottsprovokation och dess förhållande till rätten till en rättvis rättegång har varit föremål för ett stort antal avgöranden i Europadomstolen på senare tid (se t.ex. Akbay m.fl. mot Tyskland , dom den 15 oktober 2020, no. 40495/15, 40913/15 och 37273/15, R amanauskas mot Litauen, [no. 2], dom den 20 februari 2018, no. 55146/14,

text: Matanović mot Kroatien

text: , dom den 4 april 2017, no. 2742/12,

text: Furcht mot Tyskland

text: , dom den 23 oktober 2014, no. 54648/09 och

text: Bannikova mot Ryssland

text: , dom den 4 november 2010, no. 18757/06).

text: En betydande utveckling av praxisen har skett i de senaste fallen, där Europadomstolen har fastställt en metod i två steg för att bedöma om ett påstått fall av brottsprovokation också har inneburit en överträdelse. I det första steget prövar Europadomstolen om det rent faktiskt har varit fråga om en otillåten brottsprovokation (” the substantive test ”). Om så konstateras ha varit fallet, eller om underlaget är så bristfälligt att saken inte kan bedömas, är det enligt Europadomstolen nödvändigt att gå vidare och i ett andra steg pröva hur de nationella domstolarna har hanterat invändningen om att brottsprovokation förekommit (” the procedural test ”). För att rättegången ska anses rättvis i fall där det har konstaterats vara fråga om otillåten brottsprovokation krävs att de nationella domstolarna har beaktat detta på ett sätt som är förenligt med konventionen, exempelvis genom att avbryta det straffrättsliga förfarandet, exkludera all bevisning som är ett resultat av brottsprovokationen eller tillämpa ett förfarande med motsvarande konsekvenser (se bl.a. Akbay m.fl. mot Tyskland , p. 120–124 och 132).

text: I detta fall har hovrätten kommit fram till att sökanden inte skulle ha begått de aktuella gärningarna om det inte vore för de provokativa åtgärder som polisen riktat mot honom. Det saknas skäl att göra någon annan bedömning än den som hovrätten har gjort i detta avseende. En utgångspunkt för den fortsatta bedömningen är därmed att sökanden har blivit utsatt för en otillåten brottsprovokation (jfr ” the substantive test ”). Hovrätten har dock, som en direkt följd av den otillåtna brottsprovokationen, frikänt sökanden och därmed beaktat brottsprovokationen på ett sätt som är förenligt med konventionens krav (jfr ” the procedural test ”).

text: Mot denna bakgrund har rättegången mot sökanden – sedd som en helhet – trots förekomsten av otillåten brottsprovokation som i sig inte har varit acceptabel, levt upp till de krav som

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: ställer på medlemsstaterna. I detta avseende kan särskilt framhållas att artikel 6 inte garanterar en rätt att inte åtalas för brott och att lämpligheten i ett beslut att väcka åtal därför normalt faller utanför artikelns tillämpningsområde (se t.ex. International Bank for Commerce and Development AD m.fl. mot Bulgarien , dom den 2 juni 2016, no. 7031/05, § 129).

text: Sökandens skadeståndsanspråk ska alltså avslås redan på den grunden att någon överträdelse av artikel 6.1 inte skett. Vid denna bedömning ska även sökandens begäran om ersättning för ombudskostnader avslås.

text: Det kan tilläggas att även om Justitiekanslern hade kommit till en annan bedömning – och funnit att själva överträdelsen uppkommit redan vid användandet av den bevisning som härrörde från brottsprovokationen, t.ex. vid tidpunkten för åtals väckande – skulle sökanden sakna rätt till skadestånd. Under sådana förhållanden hade sökanden nämligen redan genom hovrättens frikännande dom i kombination med den frihetsberövandeersättning som sökanden tillerkänts bedömts vara skäligen gottgjord för den överträdelse som det med ett sådant synsätt skulle kunna anses ha varit fråga om (jfr bl.a. Kuzmina m.fl. mot Ryssland , dom den 20 april 2021, no. 66152/14, p. 122 och Kumitskiy m.fl. mot Ryssland , dom den 10 juli 2018, no. 66215/12, p. 28, där Europadomstolen funnit att ett konstaterande av överträdelsen i sig utgjort tillräcklig gottgörelse).


title: Promemorian Etableringsstopp för fristående skolor och fristående fritidshem med konfessionell inriktning

text: (Departementets diarienummer U2022/01678)

text: I promorian anges flera skäl för att införa ett etableringsstopp, bl.a. att Sverige har utvecklats mot en sekulär stat (s. 32). Att Sverige som sekulär stat ska ha ett skolväsende där utbildningen är helt fri från konfessionella inslag framstår enligt Justitiekanslerns bedömning som det enda av de angivna skälen som kan motivera den inskränkning av fri- och rättigheter som förslaget innebär. De problem och brister som i övrigt lyfts fram som skäl för ett etableringsstopp (s. 33–37) borde kunna hanteras genom mindre ingripande åtgärder som exempelvis skärpningar av tillsynen samt av ägar- och ledningsprövningen.

text: Enligt promemorians förslag ska äldre bestämmelser i

text: skollagen (2010:800)

text: fortfarande gälla för befintliga fristående skolor och fristående fritidshem med konfessionell inriktning. Däremot ska det inte vara möjligt att utöka befintlig verksamhet med konfessionell inriktning, utöver vad som följer av det godkännande som gäller för verksamheten (s. 47–49). Medan det framstår som konsekvent att inte tillåta etableringen av nya skolenheter, finns det anledning att vara mer försiktig med att begränsa de befintliga tillståndshavarnas möjlighet att utveckla sin verksamhet genom att låta den omfatta fler årskurser eller program. Det finns en risk för att den typen av begränsningar kan bedömas som oproportionerliga vid en rättslig prövning.

text: Som Justitiekanslern ser det finns det också problem med att begränsa möjligheten att överlåta verksamheten till en ny huvudman. Om en sådan överlåtelse på grund av etableringsstoppet inte kommer att kunna ske med bibehållande av det konfessionella inslag som omfattas av det befintliga godkännandet (s. 48) skulle det innebära en betydande och svårmotiverad inskränkning av egendomsskyddet. Tillräckliga åtgärder borde i den situationen i stället kunna vidtas inom ramen för lämplighetsprövningen av den nya huvudmannen.


title: Särskild granskning av tingsrätternas beslut som rör ersättning till distansbiträden

text: Justitiekanslern har en betydelsefull roll när det gäller kontrollen av utgifter för rättsliga biträden, bland annat genom myndighetens möjlighet att överklaga beslut som rör ersättningsfrågor. Merparten av de beslut Justitiekanslern överklagade under 2021 gällde positiva förhandsbesked och slutliga beslut om att bevilja ersättning för merkostnader till distansbiträden. Mot denna bakgrund beslutade Justitiekanslern att inleda en särskild granskning av sådana beslut från tingsrätterna. Granskningen har pågått under tre månaders tid. I de granskade ärendena uppgår de merkostnader som har ersatts av allmänna medel till i vart fall 1,5 miljoner kronor.

text: Granskningen har visat att efterlevnaden av den reglering som finns om förhandsbesked och slutliga beslut om ersättning för merkostnader till distansbiträden brister i flera avseenden. Brister har bland annat framkommit i fråga om hur tingsrätterna fullgör sin skyldighet att underrätta Justitiekanslern om positiva förhandsbesked och slutliga beslut om ersättning för merkostnader. Det har framkommit att Justitiekanslern inte har underrättats om en majoritet av de positiva förhandsbesked som senare legat till grund för slutliga beslut om ersättning för merkostnader. Det finns vidare tydliga indikationer på att Justitiekanslern inte underrättas om många slutliga beslut om ersättning för merkostnader. Om Justitiekanslern inte får del av besluten fråntas myndigheten i praktiken sin överklagandemöjlighet och därmed ett viktigt verktyg för att säkerställa att rättshjälpssystemet används på rätt sätt. Detta är problematiskt, inte minst med tanke på att merkostnaderna för distansbiträden innebär förhållandevis höga utgifter för staten.

text: Justitiekanslern betonar vikten att domstolarna säkerställer att regelefterlevnaden förbättras och att frågor som rör ersättning till distansbiträden ges tillräckligt med utrymme. Granskningen har avslutats med de synpunkter som framgår av protokollet.

text: Protokollet hittar du här


title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården med anledning av att en person utan giltigt skäl varit placerad i avskildhet i avvaktan på placering på en riskmottagning; även fråga om skadestånd

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern riktar allvarlig kritik mot Kriminalvården med anledning av att AA, efter det att han börjat verkställa sitt fängelsestraff, utan giltigt skäl varit placerad i avskildhet i avvaktan på placering på en riksmottagning. Kriminalvården kritiseras även för att det aktuella avskildhetsbeslutet motiverats på ett sådant sätt att det gett sken av att vara lagligen grundat.

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA häktades i mars 2020 och placerades i häktet Uddevalla, varifrån han senare flyttades till häktet Göteborg. Dom i målet meddelades den 2 april 2020. Dagen innan, dvs. den 1 april 2020, häktades AA i ett annat mål. I det nya målet dömdes han i september 2020 till fängelse i fyra år och sex månader. Vid tidpunkten för verkställighetens början, den 22 september 2020, vistades AA fortfarande i häkte. Häktet anmälde honom dagen därpå för placering vid riksmottagningen i Kumla.

text: På grund av den akuta platsbristen i häktet och den långa kön till riksmottagningen kontaktade häktet anstalten Tidaholm för att diskutera möjligheten att tillfälligt placera klienter där. Anstalten Tidaholm klargjorde emellertid redan i början av processen att det på grund av hög beläggning endast fanns avskildhetsplatser att tillgå i anstalten.

text: Häktet Göteborg öppnade den 14 november samma år ett ärende om tillfällig placering av AA vid anstalten Tidaholm med motiveringen att han väntade på en plats i riksmottagningen. Han flyttades till anstalten Tidaholm samma dag.

text: Vid ankomst till anstalten Tidaholm beslutades att AA skulle placeras i avskildhet enligt 6 kap. 7 § första stycket 2 fängelselagen. Enligt avskildhetsbeslutet var skälen för att avskilja AA dels att det förelåg risk för AA:s eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa om han skulle placeras i gemensamhet på anstalten Tidaholm, dels den rådande platssituationen på anstalten.

text: Avskildhetsbeslutet omprövades vid två tillfällen under november och 4 december 2020, dock utan någon ändring. Avskildhetsbeslutet upphävdes den 8 december 2020 och AA omplacerades samma dag till riksmottagningen anstalten Kumla. AA begärde inte vid något tillfälle att beslutet skulle omprövas.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med skäligt belopp. Till stöd för sin begäran har han anfört i huvudsak följande. Han placerades i isolering på anstalten Tidaholm under tiden den 14 november – 8 december 2020. När detta skedde hade hans dom redan vunnit laga kraft och han var aktuell för placering på riksmottagningen i Kumla. Kriminalvården borde ha placerat honom i gemensamhet i väntan på platsen vid riksmottagningen. Placeringen i isolering saknar lagligt stöd och han har drabbats hårt psykiskt av denna. Den kränkning han orsakats berättigar honom till skadestånd.

text: Kriminalvården har yttrat sig över anspråket och anfört bl.a. följande.

text: Vid tidpunkten för då [AA] påbörjade sin verkställighet gällde att han skulle placeras i riksmottagningen i Kumla för utredning. När utredningen var klar skulle beslut om särskilda villkor och placeringsbeslut fattas.

text: Inledningsvis kan det konstateras att [AA:s] tid i häkte, från det att hans dom blev verkställbar, inte överskred trettiodagarsfristen i strafftidslagen. Gällande placeringen i avskildhet på anstalten Tidaholm i väntan på plats vid riksmottagningen gör Kriminalvården följande överväganden.

text: Placering av en intagen i avskildhet är en mycket ingripande åtgärd som bör användas med restriktivitet. Intagna på anstalt ska vistas i gemensamhet, såvida det inte finns skäl för avskildhet enligt någon bestämmelse i 6 kap. fängelselagen. Redan då [AA] förflyttades till anstalten Tidaholm stod det klart att anstalten endast hade avskildhetsplatser att erbjuda. Det kan därmed antas att [AA:s] placering i avskildhet i huvudsak berodde på platsbrist, såväl vid riksmottagningen som vid andra anstalter. Det har framkommit att avskildhetsplaceringen varade i drygt tre veckor. Avskildhetsbeslutet har motiverats med hänvisning till dels säkerhetsskäl och dels platsbrist. I beslutet redogörs dock inte för några skäl som går att hänföra till säkerhetsrisker kopplade till [AA] Det framstår därmed som att det huvudsakliga skälet till avskildhetsplaceringen har varit brist på platser i gemensamhet. Detta är naturligtvis inte i överenstämmelse med gällande regelverk.

text: Agerandet skulle i och för sig kunna utgöra fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Detta är emellertid inte tillräckligt för att skadeståndsansvar för ideell skada ska lämnas med stöd av

text: skadeståndslagen

text: . För detta krävs också att den enskilde genom felet eller försummelsen har utsatts för en allvarlig kränkning i form av ett brott som innefattat ett angrepp mot hans eller hennes person, frihet, frid eller ära.

text: [AA] skulle enligt gällande föreskrifter placeras vid riksmottagningen för utredning av beslut om särskilda villkor. En sådan placering kunde emellertid inte verkställas på grund av att det inte fanns några lediga platser där. Valet stod då mellan att låta [AA] kvarbli i häkte, vilket skulle lett till att tidsfristen enligt strafftidslagen överskreds, och att placera honom i en avskildhetsplats i anstalten Tidaholm. Såvitt framkommit i ärendet saknades andra handlingsalternativ. Mot bakgrund av detta kan ansvarig personal inte anses ha agerat straffbart och inte heller föreligger det ett skadeståndsansvar för Kriminalvården (jfr JK:s beslut den 14 december 2017 i dnr 11871-17-4.3 och beslut den 28 oktober 2014 i dnr

text: ). Sammantaget bedömer således Kriminalvården med hänsyn till omständigheterna och den ytterst ansträngda beläggningssituationen att myndighetens agerande inte är sådant att det grundar skadeståndsskyldighet eller att [AA] drabbats av någon ersättningsgill skada.

text: Avslutningsvis kan framhållas att Kriminalvården de senaste åren kontinuerligt har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med väntetiderna för placering i anstalt respektive utredningstiderna vid riksmottagningen i anstalten Kumla (se t.ex. Justitieombudsmannens ärende med dnr 7654-2020 och pågående initiativärende med dnr 1716-2022). Antalet utredare och psykologer har utökats och vissa utredningsprocesser har reviderats. Ett system med regionala mobila utredningsteam har också införts i syfte att kunna utföra utredningar inför beslut om särskilda villkor i den anstalt där den intagne för tillfället är placerad.

text: Sökanden har fått del av Kriminalvårdens yttrande och kommenterat detta samt vidhållit sitt skadeståndsanspråk.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Fängelselagen m.m.

text: Verkställigheten får inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas, (1 kap. 6 § första stycket fängelselagen /2010:610/).

text: En intagen får inte placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska upprätthålla, 2 kap. 1 § fängelselagen. Huvudregeln är att en intagen ska vistas tillsammans med andra intagna under dagtid, (

text: 6 kap.

text: och

text: 2 §§

text: samma lag).

text: En intagen får hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt

text: Ett beslut om avskildhet enligt första stycket ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst var tionde dag. (6 kap. 7 § fängelselagen).

text: Ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt ska innehålla en klargörande motivering, om det inte är uppenbart obehövligt. En sådan motivering ska innehålla uppgifter om vilka föreskrifter som har tillämpats och vilka omständigheter som har varit avgörande för myndighetens ställningstagande. (

text: 32 § förvaltningslagen

text: Motiveringsskyldigheten innebär att myndigheten bl.a. måste ange de omständigheter som har varit avgörande för myndighetens ställningstagande. I motiveringen ska myndigheten redovisa vilka omständigheter som den har tillmätt betydelse och hur den har värderat dessa (

text: Förvaltningslagen

text: , En kommentar, JUNO version 1B, 2023-11-07).

text: Skadeståndslagen

text: Staten ska ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för, (

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: Staten ska också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning (

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ). Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen, (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadestånd

text: Det kan konstateras att AA, under hela vistelsen på anstalten Tidaholm, sammanlagt 25 dagar, var placerad i avskildhet. Det framstår som uppenbart att det huvudsakliga skälet till avskildhetsplaceringen var brist på platser i gemensamhet. Som Kriminalvården framhållit anges det i beslutet om avskildhet inte några omständigheter som kan hänföras till bedömningen att det förelegat risk för AA:s eller någon annans säkerhet. Brist på platser i gemensamhet kan inte ligga till grund för ett beslut om avskildhet. Beslutet att placera AA i avskildhet har alltså saknat giltiga skäl och därmed varit uppenbart felaktigt på ett sätt som i och för sig kan grunda skadeståndsskyldighet för staten.

text: Statens skadeståndsansvar för ideell skada är emellertid som huvudregel begränsat till fall där den skadelidande har blivit allvarligt kränkt genom brott som innefattar ett angrepp mot hans eller hennes person, frihet, frid eller ära. Det som AA har anfört och vad som i övrigt framgår av utredningen ger inte underlag för bedömningen att det har begåtts något sådant integritetskränkande brott som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada ska ges ut enligt

text: 3 kap. 2 § 2

text: och

text: 2 kap. 3 §

text: skadeståndslagen

text: Frågan är då om avskildhetsplaceringen har inneburit en överträdelse av Europakonventionen som i så fall kan ge en rätt till ersättning för ideell skada enligt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Vad gäller brister i förhållanden under verkställigheten ska prövningen som utgångspunkt ske mot det förbud mot omänsklig eller förnedrande behandling som föreskrivs i

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: . I vissa fall kan även en bedömning i förhållande till skyddet för privatliv i artikel 8 aktualiseras (se

text: Raninen mot Finland

text: , 20972/92, dom meddelad den 16 december 1997, p. 63).

text: För att förbudet mot omänsklig eller förnedrande behandling ska aktualiseras måste de brister som påstås vara av ett tillräckligt allvarligt slag (se t.ex.

text: Van der Ven mot Nederländerna

text: , 50901/99, dom meddelad den 4 februari 2023, p. 47). Även om den avskildhetsplacering som här är aktuell har varit mycket ingripande är det förhållandevis tydligt att den inte når upp till den allvarlighetsgrad som krävs. Placering i avskildhet är inte lika ingripande som isolering och det finns exempel på att betydligt lägre tider i isoleringscell har godtagits av Europadomstolen (se t.ex.

text: Ramirez Sanchez mot Frankrike

text: , 59450/00, dom meddelad den 4 juli 2006). Det finns inte heller något som talar för att syftet har varit att bestraffa eller förnedra AA. Därutöver ger förhållandena i ärendet inte stöd för att placeringen eller omständigheterna kring den har påverkat honom på ett sådant sätt att behandlingen ändå skulle kunna ses som omänsklig eller förnedrande. Inte heller finns det tillräckligt stöd i underlaget för att åtgärden har varit integritetskränkande på det sätt som krävs för att det ska vara fråga om ett ingrepp i hans rätt till privatliv. Någon överträdelse av konventionen har alltså inte skett.

text: Det sagda innebär att AA:s skadeståndsanspråk ska avslås.

text: Tillsyn

text: Placering av en intagen i avskildhet är en mycket ingripande åtgärd som endast bör ske i undantagsfall. En intagen får vidare placeras i avskildhet endast om det är nödvändigt och det föreligger sådana omständigheter som anges i 6 kap. 7 § fängelselagen. Eftersom en avskildhetsplacering kan sägas innebära ett frihetsbegränsning i frihetsberövandet måste det ställas höga krav på hur Kriminalvården tillämpar dessa bestämmelser.

text: Att det är fråga om en ingripande åtgärd medför vidare att Kriminalvården i beslutet har en skyldighet att motivera sitt beslut på ett korrekt sätt.

text: Avskildhetsbeslutet motiverades visserligen med hänvisning till dels säkerhetsskäl, dels platsbrist. Som har framkommit har platsbristen inte varit ett giltigt skäl. Eftersom utredningen har visat att det inte heller förelegat någon säkerhetsrisk, kan hänvisningen till säkerhetsskäl inte uppfattas på annat vis än att den beslutsgrunden har tillförts för att beslutet skulle framstå som lagligt. Detta borde förstås ha uppmärksammats vid de båda omprövningar som skedde.

text: Utredningen visar alltså att AA under hela vistelsen på anstalten Tidaholm, dvs. under 25 dagar, var placerad i avskildhet utan giltiga skäl. Avskildhetsbeslutet har därtill gett sken av att giltiga skäl har funnits på ett sätt som är oacceptabelt. Kriminalvården förtjänar allvarlig kritik för det inträffade.


title: Staten är skadeståndsskyldig på grund av Kronofogdemyndighetens utmätning av en bil

text: Ärendet

text: Sökanden (AA) har med stöd av

text: skadeståndslagen

text: och Europakonventionen begärt skadestånd av staten med 90 000 kr. Till stöd för anspråket har AA anfört sammanfattningsvis följande. Kronofogdemyndigheten har felaktigt utmätt hennes bil för en annan persons skulder. Bilen har skadats under tiden den var i Kronofogdemyndighetens förvar och myndigheten har därmed brustit i sin vårdplikt. Det yrkade beloppet avser ersättning för skadorna på bilen, ersättning för bilens värdeminskning och ersättning för ideell skada. AA har även begärt ersättning för ombudskostnader med 27 675 inklusive mervärdesskatt hänförliga till ärendet här.

text: Kronofogdemyndigheten har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Staten ska ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada (ekonomisk skada) som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för (

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ). Kronofogdemyndighetens handläggning av, och beslut om, utmätning är sådan verksamhet.

text: Staten ska också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning (

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska ges ut. Det krävs också att den som begär ersättning kan styrka att det inträffade har orsakat en skada och hur stor skadan är.

text: Var det fel att utmäta bilen?

text: Lös egendom får utmätas om det framgår att egendomen tillhör gäldenären (

text: 4 kap. 17 § utsökningsbalken

text: ). Enligt förarbetena innebär lagtextens formulering att beviskravet för att gäldenären äger egendomen är det beviskrav som normalt gäller i tvistemål (se

text: prop. 1980/81:8 s. 1099

text: f. och 1209). Utmätningssökanden ska alltså styrka att den egendom som är i fråga för utmätning tillhör gäldenären. Om emellertid gäldenären vid utmätningstillfället har egendomen i sin besittning anses gäldenären vara ägare till egendomen, om det inte framgår att egendomen tillhör någon annan (den legala besittningspresumtionen enligt 4 kap. 18 § utsökningsbalken). Presumtionen innebär att bevisbördan ligger på den tredje man som påstår sig ha bättre rätt till egendom som finns i gäldenärens besittning. (Se rättsfallet

text: NJA 2019 s. 765

text: , ”Bättre rätt till fordon I", p. 7.)

text: För att bryta den presumtion som besittning ger för gäldenärens rätt är det inte tillräckligt att saken är tveksam (se Gösta Walin m.fl., Utsökningsbalken – En kommentar, JUNO, version 6, kommentaren till 4 kap. 18 §). För att fullgöra bevisbördan krävs det att tredje man styrker sin påstådda rätt och visar på vilken grund som gäldenären vid utmätningstillfället ändå innehar egendomen, exempelvis genom avtal om deposition, pant eller nyttjanderätt (se rättsfallen

text: NJA 2019 s. 765

text: , ”Bättre rätt till fordon I", p. 7 och 11 och

text: NJA 2008 s. 444

text: ). Det förhållandet att tredje man står som registrerad ägare på bilen anses i regel inte vara tillräckligt för att bryta besittningspresumtionen (se Gösta Walin m.fl., a.a., kommentaren till 4 kap. 18 §).

text: Av utredningen framgår att Kronofogdemyndigheten i november 2020 utmätte AA:s bil för en annan persons skulder. Vid utmätningstillfället var bilen parkerad utanför gäldenärens arbetsplats och får därmed anses ha varit i gäldenärens besittning.

text: Frågan är då om AA vid utmätningstillfället hade brutit den presumtion för gäldenärens rätt som besittningen innebar.

text: Det kan finnas många naturliga skäl till att egendom finns i en persons besittning trots att den tillhör någon annan. Ett exempel är när en omtvistad egendom har lämnats till en hantverkare för reparation (se Gösta Walin m.fl., a.a., kommentaren till 4 kap. 18 §). Besittningen kan alltså i det enskilda fallet vara en mer eller mindre stark indikation till att egendomen tillhör gäldenären.

text: I det här fallet var bilen parkerad i anslutning till ett företag som sålde bilar för andras räkning (en s.k. bilförmedling). Av utredningen framgår att AA var registrerad ägare till bilen när den utmättes. Enligt AA gjorde hon vid utmätningstillfället även anspråk på bilen. Detta är omständigheter som talar för AA:s anspråk, men kan inte ensamma anses tillräckliga för att bryta besittningspresumtionen.

text: AA har även åberopat ett förmedlingsavtal avseende försäljning av bilen och gjort gällandet att Kronofogdemyndigheten fick se avtalet vid utmätningstillfället. Enligt AA visar avtalet att hon anlitat bilförmedlingen där gäldenären arbetar med ett uppdrag att sälja bilen för hennes räkning.

text: Det är inte helt klarlagt vilket underlag som presenterades för Kronofogdemyndigheten vid utmätningstillfället till stöd för AA:s anspråk. Såvitt framkommit visade gäldenären vid förrättningen upp förmedlingsavtalet för Kronofogdemyndighetens representant. Det avtal som visades upp för Kronofogdemyndigheten tycks dock inte ha varit undertecknat. Firmanamnet i förmedlingsavtalet skilde sig även från den firma som hade annonserat ut bilen till försäljning och bilförmedlingens verksamhetsadress enligt avtalet sammanföll inte med platsen där bilen påträffades. Avtalet som visades upp vid förrättningen kan därför inte tillmätas något betydande bevisvärde för äganderättsfrågan eller för frågan om varför bilen fanns i gäldenärens besittning.

text: Vid en avvägning av dessa omständigheter bedömer Justitiekanslern att det inte är visat att det redan vid utmätningstillfället stod klart att bilen i själva verket tillhörde AA. Förutsättningarna var därmed uppfyllda för att utmäta bilen med stöd

text: 4 kap. 18 § utsökningsbalken

text: En annan sak är om det ändå kan ha funnits skäl för myndigheten att skjuta upp förrättningen med hänsyn till AA:s invändning mot utmätningen. Även om besittningspresumtionen inte var bruten går det nämligen inte att komma ifrån att det – redan på det underlag som fanns tillgängligt vid förrättningen – måste ha framstått som tveksamt om bilen faktiskt tillhörde gäldenären.

text: I ett sådant läge kan Kronofogdemyndigheten välja att skjuta upp utmätningen för att ge tredje man tid att styrka sin rätt. Om så bör ske eller inte framstår dock som en avvägningsfråga där Kronofogdemyndigheten får anses ha ett betydande skönsmässigt utrymme för lämplighetsöverväganden av olika slag (jfr Gösta Walin m.fl., a.a., kommentaren till 4 kap. 18 §). Det som framkommit om omständigheterna vid den aktuella förrättningen ger vid handen att det fanns en påtaglig risk för att gäldenären skulle kunna undandra egendom från utmätning vid en uppskjuten förrättning. I det läget framstår det som rimligt att Kronofogdemyndigheten fullföljde förrättningen trots osäkerheten i äganderättsfrågan.

text: Detta leder sammantaget till slutsatsen att det inte utgjorde fel eller försummelse av Kronofogdemyndigheten att utmäta bilen med stöd av besittningspresumtionen i

text: 4 kap. 18 § utsökningsbalken

text: . Att tingsrätten – med ett annat bedömningsunderlag – ansåg att AA hade styrkt sin rätt till bilen ger inte skäl till någon annan bedömning. Vad AA gjort gällande i denna del ger därför inte rätt till ersättning för ekonomisk skada enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Det har inte heller framkommit att AA har blivit utsatt för ett brott som ger rätt till ideell ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: eller att AA:s rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts. AA:s anspråk i denna del ska alltså avslås.

text: Har Kronofogdemyndigheten brustit i sin vårdplikt?

text: Kronofogdemyndigheten har en vårdplikt för utmätt egendom som myndigheten omhändertar. För sådan egendom gäller ett s.k. presumtionsansvar. Om skadan har uppkommit under förvaringstiden anses den ha uppkommit till följd av försummelse vid vården av egendomen, om inte myndigheten kan visa att skadorna inte har orsakats av vårdslöshet från myndighetens sida (se rättsfallet

text: NJA 1989 s. 191

text: ). Att Kronofogdemyndigheten i det här fallet har anlitat ett privat företag att transportera bort den omhändertagna egendomen fritar inte myndigheten från presumtionsansvar, eftersom detta har utövats för statens räkning och ingått som ett led i dess myndighetsutövning (se rättsfallen

text: NJA 1989 s. 191

text: NJA 2017 s. 824

text: , ”Kommunens oriktiga upplysningar”, p. 9 och

text: NJA 2023 s. 373

text: , ”Smyckets vikt”, p. 22 samt jfr

text: prop. 1980/81:8, s. 1163

text: För att ett presumtionsansvar ska aktualiseras krävs det alltså att skadan har uppkommit under den tid som myndigheten förvarade egendomen. Det ankommer på den som begär ersättning att visa att skadan inträffade under den tiden.

text: AA har gjort gällande att det under tiden bilen var i Kronofogdemyndighetens förvar uppkom fuktskador inne i bilen, skador på bilens drivlina och fönsterhiss samt repor på bilens dörrar, baklucka och stötfångare. AA har även gjort gällande att bromsen har gått sönder och att bilbatteriet laddades ur och förstördes under förvaringen.

text: Den utredning som finns tillgänglig i ärendet ger inte något entydigt besked om bilens skick när den togs om hand av Kronofogdemyndigheten. Flera av de foton som getts in tycks inte heller ha tagits i direkt anslutning till utmätningen. Det finns därmed inte tillräckligt underlag för bedömningen att fuktskadorna samt skadorna på drivlinan, fönsterhissen och bromsen skulle ha uppkommit under den tid bilen var i Kronofogdemyndighetens förvar.

text: Det är klarlagt att bilen stod avställd under flera månader före utmätningen och enligt AA användes inte bilen under den tiden. Det talar för att batteriet kan ha laddats ur och förstörts redan före utmätningen. Skadan på batteriet kan därmed inte heller hänföras till den tid bilen var i Kronofogdemyndighetens vård.

text: Det är vidare inte visat att reporna på dörrarna och bakluckan uppkom under tiden som bilen var i Kronofogdemyndighetens förvar. Däremot får utredningen anses visa att reporna på bilens stötfångare har uppkommit vid bärgningen av bilen. Kronofogdemyndigheten har inte visat att skadan inte har orsakats av vårdslöshet från myndighetens sida. AA har därmed rätt till ersättning för skadan på bilens stötfångare.

text: Skadeståndets beräkning

text: Syftet med skadestånd är att den skadelidande ska försättas i samma situation som om den skadegörande handlingen inte hade ägt rum (se rättsfallet

text: NJA 2017 s. 9

text: , ”Multitotal”, p. 95). Vid sakskada har därför den skadelidande rätt till ersättning för sakens värde om den har totalförstörts eller i annat fall ersättning för reparationskostnaden och eventuell värdeminskning (

text: 5 kap. 7 § 1 skadeståndslagen

text: AA har begärt ersättning för reparationskostnaden och den värdeminskning som hon menar har uppkommit. Enligt Justitiekanslern skulle AA bli överkompenserad med en sådan beräkning av skadeståndet; reparationen innebär ju att bilen återställs till oskadat skick. Någon bestående värdeminskning trots reparation har AA inte visat. I det här fallet ska därför reparationskostnaden bilda utgångspunkt för skadeståndet (se rättsfallet

text: NJA 2016 s. 945

text: , p. 15).

text: Det kostnadsförslag för reparation som AA har gett in tycks avse lackning av hela bilen och inte endast lackning av stötfångaren, vilket alltså är det som Kronofogdemyndigheten ansvarar för. Enligt kostnadsförslaget skulle lackering av bilen kosta 12 132 kr plus mervärdesskatt. Med hänsyn till detta kan den ersättningsgilla skadan skäligen uppskattas till 5 000 kr. I beloppet ingår kompensation för moms.

text: Det saknas skäl att sätta ner skadeståndet

text: Kronofogdemyndigheten har gjort gällande att AA har underlåtit att begära försäkringsersättning från det företag som utförde bärgningen. Enligt Kronofogdemyndigheten är det därmed inte visat att myndighetens agerande har orsakat skadan.

text: Justitiekanslern har ovan bedömt att kravet på orsakssamband är uppfyllt. Det som Kronofogdemyndigheten anfört utgör inte heller skäl för jämkning av skadeståndet.

text: Utgångspunkten här är nämligen att AA har ett skadeståndskrav mot staten. Det gäller även om staten i det här fallet har anlitat en medhjälpare som ett led i sin myndighetsutövning (jfr Bertil Bengtsson och Erland Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: – en kommentar, JUNO, version 8, avsnittet 3.2.6).

text: Statens ansvar gentemot den skadelidande påverkas inte av om det finns en försäkring på statens sida som kan täcka den aktuella skadan (se Jan Hellner och Marcus Radetzki, Skadeståndsrätt, JUNO, version 12, s. 177 f). I vissa fall kan den skadelidande ges en rätt att, om han eller hon skulle finna detta lämpligt, rikta krav direkt mot det enskilda företaget som vållat skadan eller skadevållarens försäkringsgivare om det finns en ansvarsförsäkring (

text: 9 kap. 7 § försäkringsavtalslagen

text: [2005:104] och se vidare Bertil Bengtsson och Erland Strömbäck, a.a., avsnittet 3.2.6 och Jan Hellner och Marcus Radetzki, a.a., s. 179 ff.). Dessa regler om s.k. direktkravsrätt syftar till att trygga den skadelidandes rätt. Underlåtenhet att rikta sådant krav fritar emellertid inte skadevållaren från ansvar.

text: Med undantag för bestämmelsen i

text: 3 kap. 6 § skadeståndslagen

text: kan förekomsten av försäkringsskydd på skadevållarens (statens) sida inte heller läggas till grund för jämkning av skadeståndets storlek (se Jan Hellner och Marcus Radetzki, a.a., s. 178).

text: Jämkningsregel i

text: 3 kap. 6 § skadeståndslagen

text: är vidare inte tillämplig i det här fallet. Enligt den bestämmelsen kan ersättning för sakskador enligt 3 kap. 2 § jämkas om det är skäligt med hänsyn till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. Även om man därmed främst har åsyftat försäkring – eller frånvaron av försäkring – på den skadelidandes sida finns det möjlighet att med bestämmelsen jämka ersättning med hänsyn till försäkringsskyddet på den skadeståndsskyldiges sida (se Jan Hellner och Marcus Radetzki, a.a., s. 178 och Bertil Bengtsson och Erland Strömbäck, a.a., avsnittet 3.6.1). Enligt bestämmelsens förarbeten är dock jämkningsmöjligheten inte avsedd att tillämpas vid relativt måttliga skador så som är fallet här (se Bertil Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning II, 1978, s. 119 med hänvisning till

text: prop. 1972:5, s. 369

text: f.). Bestämmelsen är redan av det skälet inte tillämplig här. Vad Kronofogdemyndigheten anfört om försäkringsskyddet hos det företag som bärgat bilen utgör därmed inte skäl för att begränsa eller vägra ersättning till AA.

text: Det som framkommit om AA:s begränsade försäkringsskydd för bilen ger inte heller utrymme för jämkning (se rättsfallet NJA 2017. 371, ”Den oförsäkrade båten”, p. 18 och jfr Bertil Bengtsson och Erland Strömbäck, a.a., avsnitt 3.6.2). Det saknas därmed skäl att sätta ner skadeståndet.

text: AA har alltså rätt till ersättning med 5 000 kr.

text: Ombudskostnader hänförliga till skaderegleringsärendet

text: Justitiekanslern kan inom ramen för statens frivilliga skadereglering förordna om ersättning för ombudskostnader. Sådan ersättning bestäms i enlighet med de principer som gäller vid bestämmande av ersättning för rättegångskostnader i allmän domstol, dvs. med utgångspunkt i bestämmelserna i

text: 18 kap.

text: rättegångsbalken

text: AA:s åberopade utredning och argumentation i skaderegleringsärendet tycks till stor del vara en upprepning av det som fördes fram i tingsrätten vid överklagandet av utmätningen. Mot den bakgrunden och med beaktande av utgången i själva saken anser Justitiekanslern att ersättningen för ombudsarvode bör stanna vid 5 528 kr, vilket motsvarar tre timmars arbete inklusive mervärdesskatt.