title: Fråga om de rättsliga förutsättningarna för att begränsa omfattningen av anhörigas besök hos en person i dennes lägenhet vid ett särskilt boende för äldre

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Stadsdelsfullmäktige Centrum i Malmö kommun samt hemvårdsinspektören BB för agerandet i olika hänseenden i ett ärende rörande AA:s mor, CC, som var bosatt i ett särskilt boende för äldre. Klagomålen avsåg bl.a. att förvaltningen hade utfärdat besöksförbud för AA och hennes syster DD samt att förvaltningen hade undanhållit handlingar för AA och brustit i journalföringen avseende modern. AA inkom därefter med kompletterande klagomål mot BB.

text: AA framförde den 18 maj 2005 på nytt klagomål mot stadsdelsfullmäktige och BB. Klagomålen avsåg huvudsakligen att förvaltningen hade undanhållit vissa ytterligare handlingar och att information från förvaltningen till anhöriga och boende på det särskilda boendet i visst fall hade varit kränkande.

text: Inledningsvis inhämtades från stadsdelsförvaltningen Centrum i Malmö kommun upplysningar per telefon samt kopior av vissa handlingar.

text: Ärendet remitterades till Stadsdelsfullmäktige Centrum i Malmö kommun för utredning och yttrande över vad som hade framförts i AA:s anmälningar i den del de rörde påståenden om besöksförbud för anhöriga samt undanhållande av handlingar. Stadsdelsfullmäktige Centrum (arbetsutskottet) överlämnade som svar en tjänsteskrivelse undertecknad av stadsdelschefen EE och avdelningschefen FF. Av skrivelsen framgick följande. Yttrandet bygger på händelseförloppet som framgår av myndighetsavdelningens utredning som bifogas. (Utredningen återges inte här; JO:s anm.)

text: Påståenden om besöksförbud för anhöriga

text: CC flyttade in på vårdboendet Havsuttern 2003-10-29. Därefter skedde ett flertal händelser som ledde fram till att personalen 2003-11-12 inte får tillträde till CC:s lägenhet för att ge henne service och omvårdnad. Händelserna uppstod sedan döttrarna AA och DD sent på kvällen 2003-11-09 kommit till vårdboendet med madrasser och stor packning och DD övernattade i moderns lägenhet. Boende på Havsuttern och personalen påtalar sin oro och otrygghet för att vistas på vårdboendet för verksamhetschefen som kontaktar SDF CE. När CC 2003-11-12 själv larmar och

text: vill ha hjälp beslutar SDF CE och driftsansvariga att DD inte kan stanna på boendet utan måste lämna lägenheten. När DD inte vill lämna lägenheten finner SDF CE och driftsansvariga ingen annan möjlig än att avhysa DD. Därefter fortsätter döttrarna att besöka modern som tidigare oftast på kvällstid. Oväsen från lägenheten fortgår. SDF CE beslutar därför om att olika åtgärder måste göras på vårdboendet, bl.a. att få till stånd en överenskommelse med CC om att döttrarna får besöka henne på olika tider för att försöka förhindra bråk så att boende och personal inte skall behöva känna oro och otrygghet. SDF CE och driftsansvariga vill kunna garantera en normal säkerhet på vårdboendet för boende och personal. Överenskommelse om besökstider träffades med AA och DD 2003-12-04, att tiden dröjde berodde på att AA inte hade tid för möte tidigare. SDF CE beslöt att personligt möte skulle ske före varje förändring av överenskomna besökstider för att känna av situationen. Trots att stadsdelsförvaltningen önskat personlig medverkan av CC vid möten valde hon att inte själv närvara utan all kommunicering skulle ske genom dottern AA som har fullmakt för att sörja för sin mor och sköta bankmedel m.m. SDF CE beslutade i den akuta situationen om ett högst temporärt besöksförbud för döttrarna över veckoslutet på grund av det kaos som utspelat sig på vårdboendet. Risken för bosättning i lägenheten bedömdes av SDF vara stor. Bosättning är inte tillåtet enligt de särskilda bestämmelserna i hyreskontraktet som CC skrivit under. CC visade sin rädsla för personalen vid flera tillfällen då hon larmat efter hjälp i samband med att det hörts oväsen från lägenheten och döttrarna var där på besök. SDF CE ville inte medverka till att CC:s rädsla fortgick. Även övriga boende och personal behövde känna sig trygga och säkerhet kunna garanteras i de allmänna utrymmena. Besöksförbud i allmänt utrymme var inte i det akuta skedet tillräckligt eftersom det även var behov av att säkerställa tryggheten i korridorerna. Syftet var att så snart som möjligt helst den första vardagen efter veckoslutet träffa en överenskommelse med CC om ordnade rutiner för döttrarnas besök.

text: Yttrande rörande undanhållande av handlingar

text: Stadsdelsförvaltning centrum lämnade efter begäran av dottern AA som har fullmakt för CC över kopia på CC:s akt 2003-12-22. Handlingsplanen daterad 2003-11-21 var inte nerlagd i akten vid denna tidpunkt. Detta var ett misstag av stadsdelsförvaltning centrum. Information om rutiner för handläggning av handlingar tillhörande personakt har aktualiserats på myndighetsavdelningen. Handlingen tilläggsblad med anteckning daterad 2003-11-21 som anmälaren hänvisar till fanns inte hos SDF CE däremot fanns den i tidigare anvisande SDF VI (stadsdelsförvaltningen Västra Innerstaden i Malmö kommun; JO:s anm.). Mötet som beskrivs i daganteckningen var enligt SDF CE ett generellt möte mellan SDF CE, SDF VI och driftsansvarig för att förmedla hur situationen förhöll sig så att lägenhetsanvisningar kunde fortgå på ett så bra sätt som möjligt. Ny begäran av utlämning av akt i april år 2004 har inte inkommit till stadsdelsförvaltning Centrum.

text: Som ombud för AA kommenterade advokaten GG remissvaret. Han vidhöll därvid AA:s klagomål samt framhöll att det saknades anledning att belägga AA med besöksförbud och att det inte var fråga om ett temporärt besöksförbud eftersom det gällde från 19 november 2003 till januari 2005.

text: I ett beslut den 14 mars 2006 anförde JO André följande.

text: Enligt

text: 5 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: skall socialnämnden verka för att äldre människor får goda bostäder och ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. Kommunen skall inrätta särskilda

text: boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor som behöver särskilt stöd.

text: Det åligger således socialtjänsten att inrätta särskilda boendeformer med service och omvårdnad för de äldre, som inte längre vill eller kan bo kvar i det vanliga bostadsbeståndet. Till de särskilda boendeformerna för service och omvårdnad hör bl.a. servicehus och gruppboende för äldre samt de sjukhem eller motsvarande som fördes över till kommunerna genom ädelreformen.

text: Havsuttern var ett sådant särskilt boende som avses i

text: 5 kap. 5 § socialtjänstlagen

text: . Verksamheten lades ned våren 2005. Det var stadsdelsförvaltningen Centrum i Malmö kommun som var ansvarig för hemmet men för själva driften svarade Förenade Care AB enligt ett avtal med kommunen. Det stod öppet även för andra stadsdelsförvaltningar i Malmö kommun att erbjuda enskilda personer boende på Havsuttern. Stadsdelsförvaltningen Centrum hade ett s.k. blockhyresavtal med det kommunala fastighetsaktiebolaget och hyrde i sin tur ut lägenheterna. De boende hade egna hyreskontrakt. Enligt särskilda bestämmelser i hyreskontraktet var bostaden endast avsedd för äldre/funktionshindrade personer som beviljats bistånd/insats enligt bl.a.

text: socialtjänstlagen

text: , och den fick därför inte disponeras av annan än hyresgästen.

text: CC flyttade in på Havsuttern efter det att hon hade beviljats insatsen särskilt boende enligt

text: socialtjänstlagen

text: av stadsdelsförvaltningen Västra Innerstaden i Malmö kommun.

text: Stadsdelsförvaltningen Centrum har hävdat att det i samband med CC:s boende uppstod störningar för dem som bodde och arbetade i det särskilda boendet. Jag har inte anledning att ifrågasätta den bedömning som stadsdelsförvaltningen gjorde när det gällde orsaken till och behovet av att snabbt komma till rätta med störningarna. Förvaltningen och Förenade Care AB upprättade en intern handlingsplan och vidtog olika åtgärder för att hantera situationen. Handlingsplanen innebar bl.a. ”beträdelseförbud” på Havsuttern för AA och systern DD. Fråga uppkommer om förvaltningen har kunnat besluta om en sådan inskränkning av syskonens möjlighet att besöka sin mor.

text: Det kan i sammanhanget finnas skäl att först nämna att det inte är fritt för var och en att vistas på sjukhem och liknande inrättningar. De utgör nämligen inte någon allmän plats. Tillträde till sådana lokaler är därför beroende av de regler som utfärdats av den som driver verksamheten. I praktiken har endast den som har ett befogat intresse av tillträde till lokalerna rätt att vistas där.

text: Havsuttern var inte ett sjukhem eller någon annan liknande inrättning utan de boende hyrde sina lägenheter av kommunen enligt egna hyreskontrakt. I ett sådant fall är i princip

text: jordabalkens

text: bestämmelser om hyra i

text: 12 kap.

text: tillämpliga på förhållandet mellan den enskilde och kommunen (jfr

text: prop. 1992/93:159 s. 187

text: ). Såsom hyresgäst har det ålegat CC att vid användningen av lägenheten iaktta allt som fordras för att bl.a. bevara ordning och gott skick i fastigheten. Det har därvid

text: ankommit på henne att se till att detta har iakttagits även av dem som har besökt henne (

text: 12 kap. 25 § jordabalken

text: ). Om CC inte fullgjort sina åligganden i detta hänseende hade förhållandet kunnat leda till att hon förlorade sin hyresrätt. I sin egenskap av hyresvärd har förvaltningen haft en viss möjlighet att ingripa mot de akuta störningar som kan ha uppkommit i samband med besök hos CC. Något beslut om besöksförbud eller liknande har emellertid inte kunnat fattas med stöd av bestämmelserna i

text: jordabalken

text: . Det finns inte heller i

text: socialtjänstlagen

text: några bestämmelser som medger begränsningar i möjligheten att besöka den som bor i ett äldreboende. Det kan vidare noteras att lagen (

text: ) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård inte gäller särskilda boendeformer för service och vård för äldre personer enligt

text: socialtjänstlagen

text: (se

text: prop. 1995/96:196 s. 11

text: f.).

text: Som framgår av det nu anförda har det inte funnits något rättsligt stöd för förvaltningen att fatta beslut om förbud för AA och DD att besöka CC i hennes lägenhet. Med hänsyn till att förbudet avsåg en begränsad tid (ett veckoslut) och gällde i en akut situation i syfte att värna om CC, de övriga boende och personalen vid det särskilda boendet, gör jag emellertid den bedömningen att omständigheterna i detta fall har varit sådana att det inte finns skäl att gå vidare i saken. Jag nöjer mig därför med vad jag nu har uttalat.

text: AA har invänt att det inte var fråga om något temporärt besöksförbud utan att det gällde till dess modern flyttade från boendet i januari 2005. Stadsdelsfullmäktige har i sitt yttrande gjort gällande att en överenskommelse om besökstider träffades med de berörda enskilda.

text: Som framgår av det ovan anförda har förvaltningen inte ensidigt kunnat besluta om några restriktioner när det gällde besök hos CC. Däremot har förvaltningen som ansvarig för verksamheten haft att verka för en god ordning och en trygg miljö för CC och de övriga boende på Havsuttern. Om problemen inte hade kunnat lösas på frivillig väg hade detta kunnat få till följd att CC hade förverkat sin hyresrätt. Det ligger i linje med hur socialtjänsten skall arbeta att en sådan situation måste undvikas. Jag har därför inte någon erinran mot att förvaltningen förde en diskussion och träffade en överenskommelse med CC och hennes anhöriga om besök m.m. Ytterst har det givetvis ankommit på de berörda enskilda att själva ta ställning till om de accepterade förvaltningens förslag. Vad som har kommit fram i denna del föranleder inte någon kritik mot förvaltningen från min sida.

text: Vad gäller påståendet om undanhållande av handlingar har stadsdelsfullmäktige i remissvaret uppgett att handlingsplanen daterad den 21 november 2003 inte fanns i CC:s akt vid tidpunkten för AA:s begäran om kopia av akten den 22 december 2003. Detta synes vara ett rent misstag av förvaltningen. Jag har noterat att information om rutiner för handläggningen av handlingar tillhörande personakter har aktualiserats vid myndighetsavdelningen. Det finns därför inte skäl för mig att ytterligare uppehålla mig vid saken. Jag vill i sammanhanget nämna att Socialstyrelsen nyligen har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om

text: dokumentation vid handläggning av ärenden och genomförande av insatser enligt SoL, LVU, LVM och LSS (

text: SOSFS 2006:5

text: ). Vad AA har anfört i övrigt ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord:
Allmänna handlingar
God man/förvaltare
Sekretess

publisher: Justitieombudsmannen

title: Ett på JO:s initiativ upptaget ärende angående handläggningen av vissa ansökningar om godmanskap m.m.

org: jo

text: I ett beslut den 20 juni 2001 anförde JO Pennlöv följande.

type: stycke

text: Initiativet

type: rubrik

text: Vid min inspektion av Överförmyndaren i Gotlands kommun den 5 och 7 september 2000 påträffades tio plastmappar innehållande diverse handlingar inkomna under åren 1996–1998. Vid närmare granskning visade det sig att mapparna innehöll begäran om anordnande av godmanskap i nio fall och begäran om anordnande av förvaltarskap i ett fall. På förfrågan, och efter kontroll i överförmyndarens datasystem, uppgav handläggaren AA att ansökningarna inte i något fall hade registrerats som inkomna. Vid kontroll med Gotlands tingsrätt den

text: 21 september 2000 framkom att överförmyndaren hade ansökt om god man i ett av nyss nämnda nio fall och om anordnande av det aktuella förvaltarskapet. Mot denna bakgrund beslutade jag att inom ramen för ett initiativärende utreda saken närmare. I sammanhanget kan nämnas att inspektionen avslutades vid en fortsatt inspektion den 26 och 27 september 2000.

text: Nedan lämnas en kortfattad redogörelse för innehållet i plastmapparna.

text: 1. BB. Begäran om anordnande av godmanskap inkom den 26 maj 1998 från LSShandläggaren CC. Överförmyndaren skrev den 27 maj till den föreslagne gode mannen och frågade om denne är villig att åta sig uppdraget. Ett intyg från distriktsläkaren DD, angående BB:s behov av god man, inkom den 30 april. 2. EE. Begäran om anordnande av godmanskap inkom den 26 augusti 1997 från dottern FF. Den 4 november inkom en skrivelse från chefen för ett hemtjänstdistrikt, GG, som instämmer i dotterns begäran. Överförmyndaren skrev den 6 november till ingivaren med begäran om komplettering av vissa uppgifter. 3. HH. Den 20 februari 1998 skrev överförmyndaren till en tilltänkt god man, JJ, med anledning av en ansökan om god man som är ”på ingående”. Samtycke från huvudmannen inkom den 16 mars. I en skrift daterad den 9 mars 1998 intygar kuratorn KK och överläkaren LL att HH är i behov av god man. Den 16 april skrev assistenten MM till en annan tilltänkt god man och frågade om denne var villig att åta sig uppdraget. 4. NN. I en skrift daterad den 17 juni 1997 begärde NN att god man skulle förordnas för henne. Läkarintyg och en skrift från en kurator bifogades. I en skrivelse daterad den 17 september redogjorde handläggaren OO, överförmyndaren i Haninge, för

text: NN:s bostadssituation och upplyste överförmyndaren om att det är Handens tingsrätt som skall förordna god man. Samtycke och åtagande inkom den 30 oktober. Den 3 november skrev överförmyndaren till OO och upplyste henne om att åtagandet inkommit. 5. PP. I en skrift daterad den 2 september 1996 begärde distriktsläkaren QQ att PP skulle få god man. Den 17 september 1996 skrev överförmyndaren till en presumtiv god man och frågade om denne ville åta sig uppdraget. På plastmappen sitter en ”gul lapp” där det står följande ”RR OK” (gode mannen), ”Vill ej ha god man”.

text: 6. SS. I en skrift som inkom till överförmyndaren den 2 juli 1998 begärde SS att god man skulle förordnas för honom. Den 3 juli inkom en skrivelse från chefen för ett hemtjänstdistrikt, TT, som bekräftade behovet av god man. Samtycke och åtagande inkom den 14 juli. Den 17 juli begärde överförmyndaren att tingsrätten skulle förordna god man för SS Den 21 juli återkallades yrkandet och tingsrätten avskrev ärendet den 22 juli. På plastmappen sitter två ”gula lappar” med följande text ”avliden 98-07-21” och ”avslut 97-10-21”.

text: 7. UU. Av ett beslut från Gotlands tingsrätt, daterat den 13 oktober 1997, framgår att överförmyndaren ansökt om att förvaltare, jämväl interimistiskt, skulle förordnas för UU. Tingsrätten biföll det interimistiska yrkandet. Den 16 oktober ansökte överförmyndaren om upphävande av det interimistiska förordnandet. 8. VV. I en skrift som inkom till överförmyndaren den 25 augusti 1997 begärde hemtjänstchefen WW att god man skulle förordnas för VV. Den 12 september inkom en skrivelse från sonen XX som delar WW:s uppfattning och föreslår att brodern YY förordnas som god man. I en skrivelse daterad den 14 oktober skrev assistenten MM till YY och frågade om denne var villig att åta sig uppdraget m.m. 9. ZZ. I en skrift som inkom till överförmyndaren den 1 december 1997 begärde ZZ att god man skulle förordnas för henne. Den 10 december skrev överförmyndaren till den föreslagne gode mannen med en förfrågan om hon var villig att åta sig uppdraget m.m. Den 21 januari 1998 inkom ett intyg från kuratorn ÅÅ. 10. ÄÄ. I en skrift som inkom till överförmyndaren den 25 november 1998 begärde ÄÄ:s tre barn att god man skulle förordnas för henne. På plastmappen sitter en ”gul lapp” med följande text ”på psykklin., sök ÖÖ, ÖÖ kollar behovet och möjlighet/981202-ÅS”.

text: Upplysningsvis kan nämnas att AAA var överförmyndare under tiden den 1 januari

text: 1995 till den 31 december 1999, att BBB är överförmyndare sedan den 1 januari

text: 2000 och att AAA är dennes ersättare enligt

text: 19 kap. 5 § föräldrabalken

text: från samma tid.

text: I en skrivelse, dagtecknad den 2 oktober 2000 och som inkom till JO den 3 oktober, kommenterade AAA handläggningen av de påträffade mapparna.

text: Utredning

text: Föredraganden i ärendet upprättade en promemoria. Denna innehöll, förutom en kortare redogörelse för aktuell lagstiftning, i huvudsak vad som anförts ovan och följande fem frågor.

text: 1. Har överförmyndaren registrerat de inkomna handlingarna i enlighet med 15 kap. 1 § sekretesslagen?

text: 2. Har överförmyndaren iakttagit innehållet i 17 § förmynderskapsförordningen vid handläggningen i övrigt?

text: 3. Vilka åtgärder har i detalj vidtagits med respektive begäran om anordnande av godmanskap/förvaltarskap?

text: 4. Vilka överväganden har gjorts i de fall som överförmyndaren inte överlämnat ansökningarna till tingsrätten för prövning?

text: 5. Har ingivarna underrättats om överförmyndarens inställning i de fall som beskrivs i fråga fyra och vilken form har detta i så fall skett?

text: Överförmyndaren anmodades genom remiss att yttra sig över de i promemorian ställda frågorna.

text: I remissvaret hänvisade BBB inledningsvis till ett yttrande upprättat av AAA. I yttrandet lämnade den senare följande svar på de ställda frågorna.

text: 1/ Ja, i enlighet med den praxis som utarbetats under åren tillsammans med tillsynsmyndigheterna (Gotlands Tingsrätt t o m 1995-06-30 och Länsstyrelsen på Gotland f o m 1995-07-0l). F ö hänvisas till brev per 2000-10-02 (se nedan, min anm.) där gången och utvecklingen på överförmyndarexpeditionen redovisas ingående. Dessa och nedanstående uppgifter verifieras av ordinarie assistent MM. 2/ Ja, i så måtto att inkommande ansökningar och ärenden under behandling förvarats inlåsta och på ett speciellt ställe. Efter det att tingsrätten behandlat anhållan om inrättande av god man/förvaltare skapades en akt för förvaring tillsammans med övriga akter. Även detta har skett under tillsynsmyndigheternas vetskap om dessa rutiner. 3/ Ansökan rörande SS behandlades genast då den inkom 2 juli 1998. Anhållan till tingsrätten skickades in 17 juli 1998. 21 juli 1998 fick jag meddelande om att huvudmannen avlidit och därför återkallade jag min anhållan. Ärendet UU väcktes av att en fastighetsmäklare som skulle försälja huvudmannens bostad blivit tveksam om den mentala hälsan hos denne. Detta p g a diverse uttalanden kring hur medlen från försäljningen skulle disponeras. Jag kontrollerade genast om huvudmannen på något sätt behandlats för psykisk sjukdom och detta visade sig vara fallet. Då allting var mycket brådskande lämnade jag därför in en interimistisk begäran om anordnande av förvaltarskap för UU (13 oktober 1997). Därefter kontaktade jag honom för samtal kring situationen och för att få en egen bild. Vi träffades i hans hem den 16 oktober. Han förklarade sin livssituation vilket även hans mamma, vilken han bodde tillsammans med och som var närvarande, kunde verifiera. Han var djupt olycklig över situationen och förklarade att de var på väg att flytta till Linköping och där även boendet redan var ordnat. Jag kunde konstatera att det inte förelåg några som helst anledningar till att låta förvaltarskapet kvarstå och meddelade detta genast till tingsrätten. Båda dessa ärenden behandlades skyndsamt och utifrån gällande lagstiftning. Tidigare insända registerutdrag bekräftar att registrering i dataregistret skett i samband med ansökan. 4–5/ Övriga ärenden: BB - Efter sedvanlig handläggning kunde jag efter kontakt med föreslagen god man finna att huvudmannens intressen kunde tillvaratas utan att ett inrättande av god man behövde företas då hans hustru CCC fortsatte att bistå sin make. Beslutet skedde i samråd med samtliga berörda. EE - Ansökan inkom den 26 augusti 1997 från hans dotter FF som även var tänkt som god man. Efter det att EE, tack vare god omvårdnad och placering på Göransgården, tillfrisknat betydligt, fann vi gemensamt att behovet av god man inte längre kvarstod. Därmed avskrevs ärendet.

text: HH.- Ett svårt ärende som komplicerades av huvudmannens olika önskemål och hennes sociala situation. En ansökan skedde efter moget övervägande men det fanns ändå en stor tveksamhet från HH:s sida. Hon ville inte att hennes relation till maken skulle riskera att försämras. Efter samtal med henne och med berörd personal önskade hon att enbart ett dagligt stöd från omsorgen skulle finnas. Vi beslutade gemensamt att avvakta med att gå vidare i ärendet till tingsrätten. Under tiden skedde förfrågningar till JJ och sedermera CCC som tänkbara gode män. Detta för att försäkra oss om att en lämplig god man kunde finnas till hands om ansökan till tingsrätten skulle lämnas in. NN.- Som även framgår av handlingarna skulle ärendet beslutas av Handens tingsrätt och således även ansökan lämnas in från ÖF i huvudmannens kommun vilket skedde i samråd med den sökande. Jag åtog mig dock att bistå under utredningen. PP.- Ansökan kom in från distriktsläkaren p g a missbruk hos PP. Lämplig god man kontaktades (RR) vilken uppsökte huvudmannen för samtal. Därvid visade det sig att denne inte önskade god man och inte ville lämna sitt samtycke. Därmed föll ansökan och utredningen avslutades. Detta meddelades också distriktsläkaren. VV.- Ansökan inkom från hemtjänstchef WW som bedömde VV som dement och i behov av god man. Efter det att VV inkommit till Visby lasarett kunde där konstateras B 12-brist vilket innebär symptom som hos en dement. Efter medicinering kunde VV återuppta ett normalt liv. Hon har stark integritet och klarar sig helt själv och önskar därmed inte god man. ZZ. - Hon sammanlevde med en man som hade en negativ inverkan på henne och hennes psykiska tillstånd var dåligt. Ansökan om god man skedde den 1 december 1997. Den 31 december 1997 erhöll hon en fast plats på psykkliniken S:t Olof. Detta innebar en helt annan stadga på hennes liv. Hennes dotter kunde därmed bistå henne på ett helt annat sätt och behovet av god man fanns inte längre vilket också ZZ bekräftade. ÄÄ. - Som framgår av ansökan fanns även här en klart negativ inverkan från en sambo. Detta i kombination med missbruk skapade en ohållbar situation. Kort efter ansökan erhöll ÄÄ en plats på det s k Eva-kollektivet på fastlandet. Det sociala skulle handha ÄÄ:s ekonomi under tiden. Därmed bröts en negativ trend och barnen upplevde inte att behovet av god man fanns kvar. Detta ärende tillsammans med de övriga ovanstående lämnades över till min efterträdare och om detta ärende blivit aktuellt efter den 1 januari 1999 vet jag inget om. Sammanfattningsvis är ovanstående ärenden med två undantag avskrivna under utredningen främst beroende på att deras situation förbättrats avsevärt eller att samtycke inte kunde lämnas av huvudmannen. Jag ser det som en yttersta möjlighet att ansöka om god man/förvaltare men att andra möjligheter först skall undersökas, exempelvis fullmakt eller ett starkt socialt stöd av antingen anhöriga eller omsorg. Detta är självklart vad gäller den personliga integriteten och uttrycks klart i lagstiftningen. Allt i ovanstående ärenden skedde i samråd med den/de som lämnat in ansökan och dessa fick direkt tillfälle till dialog. Allt har skett utifrån huvudmannens perspektiv och där dennes behov utan hinder skall tillgodoses. Samtliga informerades om möjligheten till att lämna in en ny ansökan när behov uppstod och detta antingen till ÖF eller direkt till tingsrätten. Att handlingarna behölls beror på att dessa kunde spegla bakgrunden till en eventuell ny ansökan. Som framgår av mitt tidigare brev har stor osäkerhet rått, även nationellt, kring hur detta skulle handläggas. Därav fann jag detta som en väg och informerade också såväl assistent som efterträdare om detta. Jag vill därför påtala att dessa handlingar varken upptäckts eller undanhållits av någon på överförmyndarexpeditionen.

text: I sitt brev den 2 oktober 2000 anförde AAA bl.a. följande.

text: När jag tillträdde som ny överförmyndare skedde allt manuellt och in- och utgående post diariefördes i en pärm där det angavs vilken handläggning som skedde. Alternativen för den ingående posten var antingen till akt eller till pärm. Det sistnämnda innebar att det samlades på ett ställe i pärm. I samband med ändrad lagstiftning av föräldraförvaltningen den 1 juli 1995 såg jag också en möjlighet att utveckla verksamheten med datahantering. Detta genomfördes vilket innebar att samtliga akter lades in i dataprogrammet. Ett mycket omfattande men nödvändigt arbete. Då blev det möjligt att direkt diarieföra handlingar som gick till eller från en befintlig akt men fortfarande fanns det frågetecken kring hanteringen. Tillsammans med andra överförmyndare/nämnder och länsstyrelsen, som var nygranskningsmyndighet, söktes de bästa vägarna för diarieföring och tjänsteanteckningar. Det fanns förvirrande många uppfattningar om vad som dels var nödvändigt, lagligt tvingande och effektivast. Under denna tid var jag osäker på hur den optimala diarieföringen borde ske samtidigt som verksamheten och antalet ansökningar ökade med drygt 10% per år. Ett ökande behov av överförmyndarens arbete samtidigt som assistenten var anställd på enbart 75% skapade till slut höga krav på effektiv hantering. Under den tid då osäkerheten fanns kring den optimala diarieföringen och hur tjänsteanteckningar skulle göras fördes inkommande ansökningar först in i en separat fil där datum och huvudmannens namn skrevs in. Detta i väntan på eventuellt beslut hos tingsrätt alt. Överförmyndare. I denna fil, som sköttes av assistenten på hennes plats i servern, fanns även de ansökningar om föräldraförvaltningar som inte borde vara aktuella p g a den nya lagstiftningen. Om ansökan om god man/förvaltare i något av dessa ärenden skedde hos tingsrätten fördes alla uppgifter över till datasystemet. Detta är fallet med två av de ärenden som enligt AA inte funnits registrerade. – – – Under hela denna tid fördes resonemang om det sätt som diarieförandet borde ske. I samband med Länsstyrelsens inspektion den 20 augusti 1998 fann vi formerna för på hur detta borde ske. Det innebar att alla inkommande ansökningar skulle föras in under koden 400, d v s under utredning, och att alla tjänsteanteckningar också skulle skrivas in på denna plats. Den dialog som fördes med Länsstyrelsen fann jag som givande och det var samtidigt tillfredsställande att hitta de former som var bäst för ärendehanteringen och i enlighet med

text: förvaltningslagen

text: . Dessförinnan hade jag hanterat alla inkommande ansökningar på ett och samma ställe och de fanns förvarade inlåsta på överförmyndarens expedition. Alla inkommande ansökningar handlades omedelbart och kontakt togs med alla berörda. I första hand med den som sökt och anledningen bakom men också med huvudmannen. Det var huvudmannens, ofta mycket utsatta människor, behov av omedelbar och medkännande handläggning som prioriterades i dessa lägen. Anledningarna till att ansökan inte gick vidare till tingsrätten kunde vara flera. I vissa ansökningar fanns det inte stöd i lagstiftningen då huvudmannen själv inte önskade god man eller att det fanns en giltig fullmakt. Andra gånger kunde ansökan bli inaktuell då huvudmannen avled eller ansökan togs tillbaka. Det är sådana ansökningar som finns i dessa mappar. Jag erkänner att diarieföringen och tjänsteanteckningarna inte skett på ett sådant sätt som idag gäller efter Länsstyrelsens erinran 1998. Jag påpekade därför i mina budgetäskanden för år 1999 behovet av ökade resurser för att inte riskera fortsatta brister i ärendehanteringen p g a den kraftiga ökningen av antalet ärenden. I budgeten för år 1999 tilldelades därför överförmyndarverksamheten medel för en l00%-ig assistenttjänst. Vid bytet av överförmyndare redogjorde jag för ovanstående för min efterträdare BBB och jag visade även på de ansökningar som kommit in och som avskrivits av olika skäl. Det är dessa plastmappar som AA sedermera kom att upptäcka av en slump. Hade hon tillfrågat överförmyndaren, ordinarie assistent eller undertecknad kunde hon, redan då hon upptäckte dessa, fått en förklaring.

text: Att jag behållit dessa ansökningar beror på min osäkerhet hur dessa skulle hanteras. Några av de sökande kunde återigen inkomma med en ny ansökan och det kunde då vara bra med bakgrunden i den tidigare ansökningen. Kanske att de borde arkiverats, återsänts till den sökande eller makulerats. – – –

text: BBB anförde för egen del följande.

text: Av svaret framgår att akterna, som tidigare ansetts avslutade, uppenbarligen ej avslutats på ett formellt riktigt sätt. De borde rimligen varit avslutade och arkiverade. Det framhålls dessutom att de var överlämnade till mig. Det, som sedermera betraktades som formell överlämning från den tidigare överförmyndarens sida till mig, var vid mitt korta presentationsbesök på myndigheten i december 1998 någon vecka efter det fullmäktigemöte då jag formellt blev vald till överförmyndare på Gotland. Numera registreras alla inkomna handlingar i vårt databaserade överförmyndarsystem beträffande huvudmän under sina respektive akter under rubriken ”Under utredning”. Vid den händelse utredningen visar att ett ställföreträdarskap av någon anledning ej behöver komma till stånd så avslutas akten med uppgift om orsaken samt arkiveras därefter på föreskrivet sätt.

text: Sedan jag mottagit remissvaret fann jag anledning att begära ett förnyat yttrande från överförmyndaren, efter hörande av AAA. I remissen ställdes följande frågor.

text: 1. Anser, eller anser inte, handläggande överförmyndare att de inkomna ansökningarna och de därefter inkomna handlingarna har registrerats i enlighet med sekretesslagens bestämmelser? 2. Anser, eller anser inte, handläggande överförmyndare att handläggningen i övrigt – av respektive ärende – har skett i överensstämmelse med förmynderskapsförordningens och

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser? 3. Om svaret på fråga 2 är ja, på vilket sätt har vidtagna åtgärder dokumenterats i respektive ärende? 4. Om svaret är nej, varför har vidtagna handläggningsåtgärder inte dokumenterats? Om kontakt tas med överförmyndarens expedition i dag, är det i sådant fall möjligt att följa/ta del av handläggningen av respektive ärende, från det ansökningen inkom till dess att ärendet avslutades?

text: I remissvaret hänvisade BBB inledningsvis till ett yttrande upprättat av AAA. I yttrandet lämnades följande svar på de ställda frågorna.

text: 1/ I brev per 2000-10-02 har jag beskrivit den förändring av arbetsrutiner och därmed registrering som skett på överförmyndarexpeditionen fr o m 1995-01-0l till 1998-12-3l. Avgörande för denna utveckling har varit svårigheterna att finna ett optimalt system som i detalj följer de reglerande lagarna samtidigt som det tillmötesgår de sökandes omedelbara behov. Ett viktigt steg togs i samband med införandet av datahantering och därmed överförandet av 600 akter till nya rutiner. Svårigheterna har framförallt gällt ärenden under utredning. I dialog med FSÖ (Föreningen Sveriges Överförmyndare) och Kommunförbundet har eftersträvats rutiner som följer såväl gällande lagar som huvudmannens behov av korta handläggningstider. Länsstyrelsen har varit starkt bidragande till hur de nuvarande rutinerna formats. (se LS - Förvaltningsenheten/Rätts Nils Högfeldt, protokoll 1998- 08-20). De aktuella ärendena registrerades, med inkommande datum och namn, i en separat fil (Excel) vilken förvarades i full säkerhet på servern. De inkomna handlingarna, under utredning, förvarades i ett separat låst arkivskåp. Som jag bedömer detta, i enlighet med sekretesslagens bestämmelser.

text: 2 och 3/ Ja, i de delar som avser tidsaspekten vilket också har prioriterats. Det primära i handläggningen har varit ett omedelbart agerande och uppföljning av ansökan. Detta har skett utifrån de mänskliga aspekterna om att ingen skall orsakas skada. Bristerna (inget dagboksblad i en klart definierad akt; bristfälliga tjänsteanteckningar) har funnits i den övriga hanteringen vilket också har konstaterats i samband med inspektionerna från Länsstyrelsen. Utifrån dessa samtal har också givits vägledning om hur registrering och vad som skall registreras givits. De bristfälligheter som då framkommit, och som dessa ärenden verifierar, har därefter åtgärdats. De nya rutinerna kan bekräfta detta. Dock har inte dessa åtgärder skett retroaktivt.

text: BBB anförde för egen del följande.

text: De svar som undertecknad överförmyndare och handläggare AA kan lämna på de översända frågorna är 1. Numera är handlingarna registrerade i vårt databaserade överförmyndarsystem och vi har även inregistrerat AAA:s tidigare svar i respektive ärende. Vi har även avslutat akterna på föreskrivet sätt och arkiverat desamma. Av den anledningen anser vi att de numera är registrerade i enlighet med sekretesslagens bestämmelser. 2. Efter vidtagna åtgärder i respektive ärende anser vi att handläggningen är i överensstämmelse med förmynderskapsförordningens och

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser. 3. De inkomna handlingarna är numera registrerade i respektive akt och även kompletterade enligt punkt 1 ovan samt avslutade och arkiverade i enlighet med

text: arkivlagen

text: . 4. Ja.

text: Handläggaren AA förklarade därefter, vid telefonsamtal med JO, att varken BBB eller hon själv känner till något om den registrering av de aktuella ärendena som AAA i sitt yttrande uppger har gjorts. I en kommentar till AA:s uppgifter anförde AAA följande.

text: Kommentar kring kopia av tjänsteant. Aktbil. 2 Dnr 3712-2000

text: Jag har per 2001-01-04 för kännedom tagit del av en tjänsteanteckning rörande samtal med AA och BBB, där dessa inte kan verifiera mina uppgifter kring ärendehantering och registrering. Till detta vill jag ge följande kommentar: I mina tidigare skrivelser har jag beskrivit förändringarna och utvecklingen av ärendehantering och därmed registrering som skett under min tid som överförmyndare 1995-01-01-1998-12-3l. Under såväl denna tid som under min företrädare och även efterträdare tjänstgjorde MM som ordinarie assistent på överförmyndarexpeditionen, vilken tjänst hon i dagsläget är tjänstledig ifrån. Då nuvarande vikarierande assistent, AA, enbart sedan våren år 2000 på deltid har vikarierat kan inte heller krav ställas på att hon till fullo skall känna till rutiner kring ärendehantering och registrering. Hon kan omöjligt känna till mitt överlämnande av de akter som skedde till min efterträdare och som hon sedan "upptäckte". Detsamma gäller även ärendehanteringen i datasystemet i vilket hon inte såg att ett par av aktuella ärenden blivit behandlade. Således är det inte heller förvånande att AA inte heller kan verifiera uppgifter som rör den aktuella tiden. Jag vidhåller tidigare beskrivning av registreringen av de aktuella ärendena. En registrering som förändrades, i samråd med Länsstyrelsen, under hösten 1998. Jag vet också, av min efterträdare, att denna förändrats ytterligare. Den som gjort förändringarna möjliga och som verkställt desamma är assistent MM. Således bör hon tillfrågas om detta och kan därmed också verifiera mina uppgifter om tillvägagångssättet.

text: Förra assistenten hos överförmyndaren, MM, uppgav därefter vid telefonsamtal med JO följande. Före 1995 skedde all diarieföring manuellt. Även skrivelser från t.ex. en vårdinrättning angående behov av god man diariefördes i det manuella systemet. Det dataprogram som användes i samband med att verksamheten datoriserades 1995 medgav inte att sådana skrivelser registrerades i systemet. Detta kunde göras först sedan överförmyndaren beslutat att hos tingsrätten ansöka om anordnande av godmanskap. I avvaktan på ett sådant beslut registrerades skrivelsen i en separat fil på hennes plats i servern. – En stor del av de åtgärder som vidtogs med anledning av skrivelser av det här aktuella slaget gjordes per telefon. Formella tjänsteanteckningar saknas dock. Hon har dock gjort noteringar för hand och vet att inget har ”ramlat mellan stolarna”. MM kommenterade därefter den tjänsteanteckning som gjordes med anledning av hennes telefonsamtal. Hon framhöll därvid bl.a. att de uppgifter hon lämnade vid telefonsamtalet i första hand avsåg hanteringen av de aktuella mapparna.

text: Bedömning

text: Den huvudsakliga frågan i ärendet är om den dåvarande överförmyndaren AAA har iakttagit aktuell lagstiftning vid handläggningen av de aktuella ”ansökningarna”.

text: Enligt 15 kap. 1 § sekretesslagen skall en allmän handling registreras utan dröjsmål när den har kommit in eller upprättats hos en myndighet, om det inte är uppenbart att handlingen är av ringa betydelse för myndighetens verksamhet. I fråga om allmänna handlingar, för vilka sekretess inte gäller, får dock registrering underlåtas om handlingarna hålls så ordnade att det utan svårighet kan fastställas om en handling har kommit in eller upprättats. Nämnda undantag är emellertid inte tillämpligt i aktuellt fall, med hänsyn bl.a. till att i stort sett samtliga ärenden hos en överförmyndare innehåller sekretessbelagda handlingar och det inte kan godtas att allmänna handlingar av ett visst slag ömsom registreras och ömsom ”bara” hålls ordnade på visst sätt, jfr JO 1995/96 s. 485.

text: Innehållet i 15 kap. 1 § sekretesslagen syftar till att garantera allmänhetens rätt att få tillgång till allmänna handlingar. För att offentlighetsprincipen praktiskt skall kunna fungera på det sätt som är avsett i

text: tryckfrihetsförordningen

text: är det således nödvändigt att en överförmyndarnämnd/överförmyndare håller sina allmänna handlingar registrerade. Bestämmelser om vad ett sådant ”generellt” register skall innehålla finns i

text: 15 kap. 2 § samma lag

text: ; se även 9–11 §§ förmynderskapsförordningen, som reglerar överförmyndarens register.

text: Enligt 17 § första stycket förmynderskapsförordningen skall samtliga handlingar som getts in till överförmyndaren, och som avser ett visst förmynderskap, godmanskap eller förvaltarskap, bevaras och sammanföras till en akt.

text: Till akten skall dessutom, enligt andra stycket, fogas kopior av skrivelser samt anteckningar om sådana beslut och åtgärder av överförmyndaren som inte framgår av annan handling eller av registret. När ett ärende sedan avslutas skall akten arkiveras. Arkiveringsskyldigheten gäller alltid, dvs. oavsett om ärendet avslutas genom t.ex. en avskrivning eller genom att ett godmanskap upphör. Denna

text: skyldighet syftar bl.a. till att tillgodose den i

text: tryckfrihetsförordningen

text: reglerade offentlighetsprincipen.

text: Av

text: 15 § förvaltningslagen

text: följer slutligen att uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet, skall antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild.

text: Det ligger i sakens natur att en överförmyndare är skyldig att känna till innehållet i de författningar som gäller på området och i synnerhet de grundläggande regler som rör själva ärendehandläggningen och som jag nyss har lämnat en kortare redogörelse för. Det förtjänar vidare att nämnas att de åberopade författningarna har varit gällande under den tid som de aktuella ansökningarna inkom till överförmyndaren och därmed under den tid som AAA var överförmyndare.

text: När det gäller de svar som AAA har lämnat på de i remisserna ställda frågorna kan konstateras att de inte är så klargörande som hade kunnat förväntas. Svaren är i flertalet fall anmärkningsvärt undanglidande och oprecisa. – När det gäller registreringsfrågan kan konstateras att AAA, trots att han har haft ett flertal möjligheter härtill, inte har kunnat påvisa den registrering av inkomna handlingar som han uppger har gjorts i datasystemet sedan den 1 juli 1995. Beträffande hanteringen av akterna har han uppgett att de aktuella ”ansökningarna” behölls enbart beroende på hans osäkerhet om hur de skulle hanteras. Som förklaring till varför han ändå behöll akterna har han uppgett följande. ”Några av de sökande kunde återigen inkomma med en ny ansökan och det kunde då vara bra med bakgrunden i den tidigare ansökningen. Kanske att de borde arkiverats, återsänts till den sökande eller makulerats.” Mot bakgrund av vad som ovan sagts om innehållet i 17 § förmynderskapsförordningen är AAA:s svar närmast uppseendeväckande och förtjänar, förutom en hänvisning till nämnda stadgande, inga ytterligare kommentarer från min sida. Vid en genomgång av handlingarna i ”plastmapparna” framgår vidare att de tjänsteåtgärder som AAA uppger sig ha vidtagit med anledning av respektive ansökan inte i något fall har dokumenterats. Detta innebär, såvida inte mycket omfattande utredningsåtgärder vidtas, att det inte är möjligt att i efterhand kontrollera handläggningen och därmed utreda om någon av de berörda har lidit någon rättsförlust. Jag har förståelse för att det ibland kan förekomma vissa ”informella” kontakter vid handläggningen av ansökningar om godmanskap/förvaltarskap. Det får emellertid inte förekomma att avgörande information över huvud taget inte dokumenteras eller att akterna, när ett ärende väl är avslutat, inte hanteras på ett korrekt sätt med arkivering som sista åtgärd. När det gäller de aktuella ansökningarna kan – sammantaget – konstateras att AAA inte har följt gällande regelverk vid handläggningen. Som framgår av de exempel som redovisats ovan är bristerna av mycket allvarlig beskaffenhet. Som ett resultat av bl.a. min inspektion av överförmyndaren har åtgärder redan vidtagits för att komma till rätta med nämnda brister. Med hänsyn härtill avslutar jag ärendet med den mycket allvarliga kritik som ligger i det sagda.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Anmälningsskyldighet
Långsam handläggning
Ungdomshem

sammanfattning: AA vårdades med stöd av LVU och var placerad på Björkbackens ungdomshem. Efter en utflykt till ett köpcentrum i maj 2017, tillsammans med personal från hemmet, berättade AA att en ung man hade förgripit sig på henne vid köpcentret. Fem dagar senare polisanmälde AA:s vårdnadshavare incidenten. Det finns inte några bestämmelser om att ungdomshemmet i ett fall som detta ska göra en polisanmälan. Det ligger dock i sakens natur att ett ungdomshem inte kan förhålla sig helt passivt om ett barn som vårdas vid hemmet blir utsatt för ett brott. En första förutsättning för att hemmet ska kunna göra en polisanmälan är att det inte på grund av sekretess finns något hinder att röja uppgifterna. Den s.k. socialtjänstsekretessen utgjorde inte något hinder för hemmet att göra en anmälan till polisen. En mer övergripande fråga är vem som ska bedöma, ungdomshemmet eller socialnämnden, om en polisanmälan bör göras när det gäller barn som vårdas med stöd av LVU vid ett särskilt ungdomshem. Enligt JO ligger det närmare till hands att anse att det är socialnämnden som bör avgöra om en polisanmälan bör göras i ett fall som det nu aktuella. Det fanns vid den aktuella händelsen inga rutiner vid hemmet eller föreskrifter från SiS om hur en situation som den nu aktuella skulle hanteras. JO anser därför att det finns skäl för SiS centralt att överväga om det behöver utarbetas någon form av handläggningsrutin som rör situationen att misstanke uppkommit om att ett barn vid ett ungdomshem blivit utsatt för ett brott. Ungdomshemmet tog aldrig kontakt med AA:s vårdnadshavare utan bestämde först två dagar efter incidenten, i samråd med socialtjänsten, att socialtjänsten skulle lämna information till vårdnadshavaren. För det kritiseras hemmet.

text: 2019-04-25 3712-2017

text: Justitieombudsmannen Thomas Norling

text: Statens institutionsstyrelses ungdomshem Björkbacken kritiseras för att hemmet dröjt med att kontakta vårdnadshavaren till en flicka som vårdades på hemmet trots att det fanns misstanke om att hon utsatts för ett brott; även fråga om hemmet borde ha gjort en polisanmälan med anledning av den aktuella incidenten

text: Bakgrund

text: AA, född 2003, vårdades med stöd av

text: och

text: 3 §§

text: lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Hon var under den tid som nu är aktuell placerad på Björkbackens ungdomshem, som drivs av Statens institutionsstyrelse (SiS).

text: AA var söndagen den 7 maj 2017 på en utflykt tillsammans med personal från ungdomshemmet till ett köpcentrum i en stad nära Björkbacken.

text: På vägen tillbaka till hemmet berättade AA för personalen att en ung man hade förgripit sig på henne på köpcentret. Under de två följande dagarna berättade hon mer om händelsen. Enligt de uppgifter som AA lämnade kunde hon ha blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp.

text: Anmälan

text: I en anmälan klagade AA:s mor, BB, på ungdomshemmet. Hon anförde bl.a. att det dröjt för lång tid innan hon fick information om händelsen och att hemmet borde ha gjort en polisanmälan direkt efter händelsen.

text: Utredning

text: Inledningsvis hämtade JO in journalanteckningar om AA från Lundby stadsdelsförvaltning i Göteborgs kommun och Björkbackens ungdomshem.

text: JO granskade handlingarna och anmodade därefter SiS att komma in med ett yttrande över vad BB hade framfört i sin anmälan. I sitt remissvar (bilagorna här utelämnade) anförde SiS följande:

text: Justitieombudsmannen (JO) har anmodat Statens institutionsstyrelse (SiS) att yttra sig över vad som framförs i en anmälan till JO gällande SiS ungdomshem Björkbacken (Björkbacken). Yttrandet ska innehålla en redogörelse för handläggningen och myndighetens bedömning av denna. I anmälan till JO framförs klagomål mot att Björkbacken i samband med att en ungdom ska ha blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp under en utevistelse inte tog ungdomen till läkare för läkarvård. Vidare framförs i anmälan klagomål mot att vårdnadshavaren inte fick veta om händelsen förrän flera dagar efter händelsen. Anmälaren framför också att ungdomen inte har fått tala med en vuxen om händelsen och inte fått den hjälp ungdomen har varit i behov av. Anmälaren anger att en polisanmälan borde ha gjorts direkt vid händelsen. SiS har remitterat begäran internt till institutionschefen vid Björkbacken som hänvisar till rapport, utredning och beslut enligt lex Sarah, den anmälan som gjorts till IVO i anledning av händelsen (bilaga 1) och till IVO:s beslut i ärendet den 21 september 2017 (bilaga 2). Ytterligare underlag har utgjorts av ungdomens sociala journal och patient journal hos SiS samt ett kompletterande yttrande från Björkbacken (bilaga 3). Vidare har Björkbackens sjuksköterska lämnat upplysningar per e-post (bilaga 4 och 5). Rättslig reglering m.m., se bilaga A Sammanfattning av lex Sarah-utredning rörande händelsen, se bilaga B Handläggningen av den aktuella händelsen Ungdomen var söndagen den 7 maj 2017 på en utevistelse i ett köpcentrum i en närbelägen stad med två personal från ungdomshemmet. Ungdomen var vid tillfället 13 år gammal. Personalen lämnade ungdomen ensam i 20 minuter på köpcentrumet. När ungdomen kom tillbaka till personalen berättade ungdomen att hon försökt få en man att köpa cigaretter, att mannen då sagt att hon måste utföra sexuella tjänster och att ungdomen gått med mannen men inte gjort det han bad om.

text: Avdelningsföreståndaren (AF) och biträdande avdelningsföreståndaren (BAF) blev måndagen den 8 maj 2017 informerade om att en man försökt få ungdomen att utföra sexuella tjänster men att hon inte gjort detta. AF och BAF tyckte att informationen från personal som varit med vid händelsen var otydlig och hade ett eget samtal med ungdomen tisdagen den 9 maj 2017. Ungdomen berättade då att hon hade tagit på mannens könsorgan. Hon uttryckte vid samtalet en stark oro för att uppgifterna skulle komma ut och sa att hon inte ville att AF och BAF skulle göra en polisanmälan eller berätta för socialtjänsten eller för vårdnadshavaren om det som hänt. Det fanns stora svårigheter i kommunikationen med vårdnadshavaren och socialnämnden hade beslutat om umgängesbegränsning enligt

text: 14 §

text: LVU. Efter att ha talat om för ungdomen att detta måste göras kontaktade BAF socialtjänsten, som uppgav att den skulle kontakta vårdnadshavaren via dennas ombud och sedan återkomma till SiS. Onsdagen den 10 maj informerade AF och BAF socialtjänsten om att de inte kunde vänta på att socialtjänsten skulle kontakta vårdnadshavaren. Vid 17-tiden samma dag fick avdelningen veta att vårdnadshavaren hade fått informationen. Då AF och BAF tillsammans med övriga ledningsgruppen var på tjänsteresa under torsdagen den 11 maj och fredagen den 12 maj meddelade man socialtjänsten per mejl att antingen kunde socialtjänsten göra en polisanmälan eller skulle AF och BAF göra en polisanmälan på måndagen den 15 maj. Det framgår av journalen att polisen kom till institutionen den 13 maj för att förhöra flickan med anledning av att vårdnadshavaren dagen innan hade gjort en polisanmälan. Av journalanteckningar i ungdomens journal framgår att ungdomen redan den 7 maj 2017 berättade att mannen tagit på hennes intima kroppsdelar och visat sitt könsorgan samt att personal sagt till henne att detta skulle komma att polisanmälas. Av journalanteckningarna framgår vidare att ungdomen tisdagen den 9 maj 2017 berättade att mannen tvingat henne att utföra sexuella handlingar. Anmälan till socialnämnden enligt 14 kap. l § SoL gjordes den 9 maj 2017, två dagar efter händelsen. Av utredning och beslut i lex Sarah-ärendet framgår att anledningen till att anmälan till socialtjänsten dröjde var att informationen om händelsen inte hade gått fram tillräckligt tydligt inom institutionen och att det uppfattades som oklart vad som hade hänt. Det fanns dock dokumenterat i ungdomens journal redan samma dag som händelsen inträffade att hon blivit utsatt för sexualbrott. Ingen information till vårdnadshavaren lämnades av Björkbacken. I stället bedömdes i samråd med socialtjänsten att socialtjänsten skulle lämna informationen till vårdnadshavaren och sedan återkoppla till institutionen, innan polisanmälan gjordes. Institutionschefen hade inte fått information om händelsen utan fick detta först i samband med att verksamhetsdirektören kontaktade henne den 12 maj i samband med en tidningsartikel om händelsen. SiS kontaktade polisen för att göra en polisanmälan den 15 maj och fick då besked att det inte behövdes eftersom vårdnadshavaren hade gjort en anmälan.

text: 2 Frågor i ärendet

text: Händelsen i övrigt består i huvudsak av två delar. Den första delen gäller SiS rutiner i fråga om polisanmälan, den andra delen gäller hälso- och sjukvård samt stöd till den enskilde. Inledningsvis ska anmärkas att ungdomen inte borde ha lämnats ensam under sin utevistelse. Det finns tydliga instruktioner om detta och information om saken hade lämnats. I denna del är det alltså obestridligen så att en brist föreligger, som har hanterats särskilt och ligger utanför nu aktuell remiss.

text: 2.1 Polisanmälan och information till vårdnadshavaren Vad gäller händelsen som sådan bör följande framhållas. Ungdomen är 13 år och under tvångsvård. En av omständigheterna kring flickan är att relationen mellan

text: henne och modern är ansträngd och att flickan uttryckt att hon känner stor oro för att mamman skulle få vetskap om händelsen och för dennas reaktioner. Av utredningen framgår att det har fattats beslut enligt

text: 14 §

text: LVU om umgängesbegränsning. Av utredningen framgår vidare att information om händelsen har varit otydlig. Som redogjorts för i bilaga A. finns det rekommendationer i Socialstyrelsens allmänna råd för när en polisanmälan bör göras vid brott mot barn och vad den ska innehålla. De allmänna råden riktar sig visserligen till socialnämnderna i deras verksamhet, men grundas på bestämmelser i SoL och OSL som är tillämpliga även hos SiS. I de allmänna råden anges bl.a. att om det finns en misstanke om brott mot ett barn enligt 3, 4 eller

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: , bör en polisanmälan skyndsamt göras, såvida det inte strider mot barnets bästa. Vid bedömningen av barnets bästa bör hänsyn tas till bl.a. barnets behov av skydd, brottets svårighetsgrad, vilken relation barnet har till den misstänkte gärningsmannen och hur barnet skulle reagera om en anmälan gjordes. I det aktuella ärendet visar utredningen att ungdomen var starkt emot att en polisanmälan skulle göras. Institutionen gjorde ändå bedömningen att en polisanmälan skulle göras. Institutionen informerade socialnämnden om händelsen i enlighet med anmälningsskyldigheten i 14 kap. l § SoL. Det framgår att institutionen ville att vårdnadshavaren skulle informeras i ett tidigt skede, innan en polisanmälan gjordes men att man ansåg att detta borde göras av socialnämnden på grund av stora svårigheter att kommunicera med och samverka med vårdnadshavaren. Denna uppfattning vinner stöd av den omständigheten att nämnden till följd av situationen mellan vårdnadshavaren och ungdomen beslutat om en umgängesbegränsning enligt

text: 14 §

text: LVU. Om en ungdom motsätter sig att uppgifter lämnas till vårdnadshavaren ska vidare en prövning göras av vem som disponerar över sekretessen, den unge eller vårdnadshavaren och om sekretess föreligger gentemot vårdnadshavaren (12 kap. l, 2 och 3 § § OSL). Utredningen får anses visa att det fanns en osäkerhet på Björkbacken om hur situationen skulle hanteras. Det saknades tydliga lokala rutiner för hur ett misstänkt sexuellt övergrepp skulle hanteras i det akuta skedet. Det fanns heller inte centrala riktlinjer inom området. En överenskommelse med socialnämnden att informera en vårdnadshavare i SiS ställe är emellertid i sig inte fel. En väsentlig omständighet var att ungdomen så starkt och tydligt motsatte sig en polis- anmälan. Skälet till detta var bl.a. den oro som tidigare nämnts. Denna omständighet, sammantagen med beslutet om umgängesbegränsning gjorde att polisanmälan inte skedde omgående. Detta var också en anledning till att den vanliga uppföljningen med undersökning m.m. inte kom till stånd, se utförligare i bilaga 3. Av tjänsteanteckningen i bilaga l framgår också att SiS gått varligt fram, av hänsyn till hennes rädsla. Det anges att man förmodligen hade agerat annorlunda om det inte varit för denna omständighet. I god LVU-vård ligger ju också att personalen ska arbeta för att våra ungdomar ska kunna känna förtroende för personalen och kan känna att de kan lita på oss. Oavsett dessa faktorer finns det likväl ett övergripande hänsyn och dessutom en sekretessbrytande bestämmelse. Emellertid var den information som flickan och personalen lämnade otydlig och sporadisk och det var svårt att få en klar bild av vad som faktiskt inträffat, se bilaga 1. Händelsen inträffade på en söndag och på tisdagen beslutades ett samtal med flickan. Den första och otydliga informationen blev tydligare allteftersom. När ungdomen under tisdagssamtalet upprepade att hon inte ville att en polisanmälan skulle göras informerades hon om att detta dock måste göras, varefter socialtjänsten kontaktades, som uppgav att man skulle ta kontakt med vårdnadshavaren, vilket skedde på onsdagen.

text: Sammantaget ledde de faktorer som nu nämnts till en fördröjning av polisanmälan, vilket har fått konsekvenser för ungdomen, något som hanterats inom ramen för lex Sarah-ärendet, se bilaga 1.

text: 2.1.1 Bedömning

text: Av redogörelsen i avsnitt 2.1 framgår att vårdpersonal i situationer som denna står inför olika hänsyn som var för sig leder till skilda bedömningar i frågan om en polisanmälan ska göras eller inte. Det står likväl klart att en polisanmälan ska göras när man kan misstänka att ett brott kan ha inträffat av sådan beskaffenhet att sekretess bryts och andra övergripande hänsyn gör sig gällande. Komplexiteten i de avvägningar som ska göras framgår ytterligare av redogörelsen för den rättsliga regleringen i bilaga A. Bedömningen att avvakta med en anmälan kan antas vara grundad på en avvägning mellan de skilda, hänsyn som ovan nämnts och att det funnits starkt fog för att hänsyn till flickans vilja och rädsla ledde till att kontakter skulle tas genom socialtjänsten. Likväl får det anses att tillräckligt starkt fog för en polisanmälan direkt från SiS förelåg, åtminstone på tisdagen. Motsvarande hänsyn som nu angetts kan antas ha föranlett bedömningen att socialtjänsten var mest lämpad att ha kontakterna med vårdnadshavaren. Huruvida detta är eller inte är en lämplig ordning kan inte generellt anges utan måste avgöras i det enskilda fallet. En sådan åtgärd fråntar dock inte SiS ansvaret för att vårdnadshavaren får den information som denne har rätt till och får inte leda till onödigt dröjsmål. Det bör anmärkas att vårdnadshavaren fick informationen av socialnämnden, vilket SiS följde upp. Det bör här antecknas att flera åtgärder har vidtagits efter händelsen, bl.a. har en revidering påbörjats av de centrala juridiska riktlinjerna när det gäller polisanmälan.

text: 2.2 Medicinsk vård och annat samtalsstöd Frågan om utebliven medicinsk undersökning och bedömning m.m. har aktualiserats först med anledning av den aktuella JO-anmälan. Björkbacken har lämnat ett kompletterande yttrande kring detta, genom en intervju vilken redogörs för i tjänsteanteckning (bilaga 3). Av det kompletterande yttrandet framgår i sammandrag följande. a) I samband med händelsen erbjöds ingen hälso- och sjukvårdsinsats i det akuta skedet för att medicinskt utreda och/eller bearbeta händelsen. Vissa stödjande samtal kring händelsen har dock skett i miljön, dvs. samtal med personal vid institutionen i vardagliga sammanhang. Sådana samtal dokumenteras dock inte av institutionen. b) Institutionen har inga skriftliga rutiner för hanteringen, men vanligtvis brukar det gå till så att institutionen eller barnet/ungdomen själv gör en polisanmälan omgående. Jourhavande poliser kommer då till institutionen för förhör och/eller förordar att institutionen tar med barnet/ungdomen till hälso och sjukvården, t.ex. Barnhuset i Göteborg, för läkarundersökning och utredning, varpå institutionen som regel åker med ungdomen till Barnhuset eller annan vårdgivare. Eftersom någon polisanmälan inte gjordes omgående vid händelsen så följdes inte det sedvanliga förfarandet med kontakt med Barnhuset i Göteborgs stad eller med annan vårdgivare och därför erbjöds inte ungdomen erforderlig läkar undersökning och vård. Anmälan till socialtjänsten gjordes dock. c) Ungdomen har erbjudits samtal med institutionens psykolog vid flera tillfällen efter händelsen, men inte velat träffa psykologen. Det framgår av flickans journal. Det första samtalet efter händelsen erbjöds den 15 maj 2017. Vissa stödjande samtal kring händelsen har också som nämnts ovan skett i miljön. Ungdomen har också varit avviken från institutionen under längre

text: perioder efter händelsen: mellan den 5 juni och den 5 juli samt mellan den 27 juli och den 19 augusti 2017. Ungdomen skrevs ut den 27 september 2017. d) Efter händelsen har flera åtgärder vidtagits, bland annat har kontakt tagits med gynakuten i Göteborg som tar emot ungdomar för undersökning och erbjuder samtal kring övergrepp. Gynakuten har lämnat kontaktuppgifter och en beskrivning av vart SiS kan vända sig efter att en ungdom har utsatts för ett misstänkt övergrepp (se bilaga 4). Vidare har representanter för Barnhuset i Göteborg bjudits in för ett informationsmöte för personalen (se bilaga 5). Björkbackens hälso- och sjukvårdsteam har vidare fått i uppdrag av institutionschefen att ta fram en lokal rutin kring sexuella övergrepp. Det måste generellt sett anses vara till barnets bästa att barnet utan dröjsmål får komma till en vårdgivare som kan ge barnet erforderlig hälso - och sjukvård och även utreda barnets behov av fortsatt stöd i anledning av ett övergrepp. SiS kan emellertid inte ta ett barn till en vårdgivare mot barnets vilja. Hälso- och sjukvården är frivillig, även för en person som är omhändertagen för tvångsvård enligt LVU, se bl.a. JO 1995/96 s. 89. Även om SiS träder in vid sidan av vårdnadshavaren i den utsträckning som behövs för att tillgodose barnets vårdbehov och i frågor om barnets personliga förhållanden, såsom vid behov av medicinsk behandling, ankommer det på SiS att beakta barnets egna önskemål när barnet uppnått en sådan ålder och mognad att barnet själv kan förfoga över frågan (se

text: 6 kap. 11 §

text: FB och

text: 11 §

text: LVU). Det bör dock krävas långtgående stöd och motiverande insatser från SiS sida om barnet inte vill ha en behövlig vårdkontakt. SiS ska också som huvudregel informera vårdnadshavaren och - om det är möjligt - samråda med denne, i frågor om hälso- och sjukvårdsinsatser till ett placerat barn, se bl.a. JO 2002/03 s. 259. Ett i förevarande sammanhang väsentligt undantag är om den unge själv inte vill att vårdnadshavaren ska få del av uppgifterna (se

text: 12 kap. 3 §

text: OSL). SiS har också ett ansvar, såväl på övergripande nivå som på lokal nivå, att samverka med andra aktörer, t.ex. andra vårdgivare inom hälso- och sjukvården. Detta följer av

text: socialtjänstlagen

text: och Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (

text: SOSFS 2011:9

text: ) om ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete. När det gäller insatser till ungdomen på Björkbacken erbjöds samtal med psykolog efter händelsen, men erbjudandena avböjdes. Enligt Björkbacken gavs också stödjande samtal efter händelsen, men dessa har inte dokumenterats. Ungdomen var sedan avviken från institutionen i längre perioder efter händelsen, vilket gjorde det svårt att erbjuda ytterligare stöd.

text: 2.2.1 Bedömning

text: De bedömningar som ska göras också i denna fråga präglas av olika hänsyn, se redogörelsen för den rättsliga regleringen m.m. i bilaga A. Det får generellt anses vara till barnets bästa att i det akuta skedet efter ett sexuellt övergrepp få komma till en vårdgivare som kan tillgodose det behov av vård, utredning och behandling som kan finnas i anledning av övergreppet. Trots att institutionen inte gjorde en polisanmälan borde institutionen direkt efter händelsen ha övervägt att föreslå flickan ett besök hos en sådan vårdgivare. Eftersom flickan uttryckt stor oro för att vårdnadshavaren skulle få kännedom om händelsen hade en bedömning av dispositionsrätten över uppgifterna kunnat göras jämte av om sekretess kunde anses föreligga gentemot vårdnadshavaren. En sådan bedömning hade underlättat möjligheten att gå vidare i frågan och erbjuda vårdmöjlighet. Vad gäller frågan om annat stöd efter händelsen framgår av utredningen att flickan fick stödjande samtal i miljön, men att detta inte dokumenterats. Sådana samtal ska dokumenteras men endast om de tillför faktiska omständigheter eller händelser av betydelse för bland annat genomförandet eller uppföljningen av en insats (4 kap. 9 § första och andra stycket SOSFS

text: 2014:5). Frånvaron av dokumentation får antas innebära att ingen dokumentationsskyldighet aktualiseras. Vidare erbjöds flickan stödsamtal av institutionens psykolog och det framgår av utredningen att hon i denna del haft en lika stark och uttalad vilja som i frågan om polisanmälan och avböjt det slagets erbjudanden. Även i frågor om stöd och vård gör sig samma hänsyn gällande som i frågan om polisanmälan. Men här tillkommer också hänsynen till den personliga integriteten och till att ungdomen bör få hjälp att bearbeta vad hon kan ha råkat ut för i så nära anslutning till händelsen som möjligt. Vad särskilt gäller frågan om vård tillkommer dessutom den omständigheten att tidsutdräkt kan försvåra en brottsutredning (se bilaga l, tjänsteanteckning av den 23 maj 2017). Det kan visserligen konstateras att skilda hänsyn lett till bristfällig hantering av denna situation, men det bör beaktas att situationen är komplex och att det inte är möjligt att entydigt ange något självklart och från början givet utfall av de överväganden som måste göras. Det bör dock anmärkas att i en situation där detta slags omständigheter inte föreligger, det finns fungerande muntliga rutiner med omedelbar polisanmälan och transport till vårdinstitution för somatisk undersökning och stödjande samtal. På institutionen pågår för närvarande ett arbete med att ta fram också skriftliga rutiner. I detta enskilda fall kan slutsatsen dras att polisanmälan borde ha gjorts och att vård och stöd borde ha kommit till stånd. Att så inte skedde synes främst kunna tillskrivas en avvägning av de skilda hänsyn som uppstår i en komplex situation som den förevarande och där en bedömning både för eller emot en viss åtgärd kan ha fog för sig. I ett fall som detta talar övervägande skäl för att avvägningen borde ha utfallit på ett annat sätt. Utredningen kring ärendet ger därutöver vid handen att situationen i det enskilda fallet utvecklades olyckligt också på grund av att ledning och hjälp saknas för hur allmänna hänsyn som föreskrivs i författningar och som anges i allmänna råd ska kunna överföras till enskilda fall. Således saknas hjälp i form av tydliga riktlinjer för hur institutionerna bör agera i det akuta skedet efter ett misstänkt sexuellt övergrepp som riktats mot ett placerat barn eller ungdom. De dokument som dock finns har visat sig vara otillräckliga. Därtill kommer att också lokala rutiner måste finnas, med uppgifter om vart institutionerna lokalt kan vända sig för inhämtande av extern hjälp och kompetens. Sådana lokala rutiner bör också innefatta hur institutionerna lokalt ska samverka med andra vårdgivare kring denna typ av händelse. För att så långt det är möjligt minimera osäkerhet i fortsättningen om hur institutionerna ska handla vid ett misstänkt sexuellt övergrepp kommer SiS, förutom den pågående revideringen av de centrala juridiska riktlinjerna när det gäller polisanmälan, även att inleda ett arbete gällande hur situationer av förevarande art även i övrigt bör hanteras. Vidare ankommer det på varje institution att säkerställa att det finns uppdaterade lo kala rutiner med det innehåll som nyss angetts.

text: BB kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: BB har i sin anmälan fört fram klagomål mot ungdomshemmet på flera punkter. Hon har bl.a. ifrågasatt det stöd som AA fick efter händelsen. Jag har funnit skäl att begränsa mina uttalanden till frågorna som rör om hemmet borde ha gjort en polisanmälan och sett till att BB fick information om händelsen tidigare än vad som blev fallet.

text: Polisanmälan

text: AA var under 15 år när händelsen vid köpcentret inträffade. Utifrån de uppgifter som hon lämnade till personalen vid ungdomshemmet hade hon blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp av en person som inte hade någon koppling till hemmet. Det finns inte några bestämmelser om att ungdomshemmet i ett sådant fall ska göra en polisanmälan eller vidta några andra åtgärder. Det ligger dock i sakens natur att ett ungdomshem inte kan förhålla sig helt passivt om ett barn som vårdas vid hemmet blir utsatt för ett brott.

text: En första förutsättning för att ungdomshemmet ska kunna göra en polisanmälan är att det inte på grund av sekretess finns något hinder för att röja uppgifterna. Enligt

text: 26 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, gäller nämligen sekretess inom socialtjänsten för en uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Av

text: 10 kap. 21 §

text: OSL framgår emellertid att den s.k. socialtjänstsekretessen inte hindrar att uppgift som angår misstankar om bl.a. vissa brott mot barn lämnas till en åklagarmyndighet eller Polismyndigheten. De brott som avses i den bestämmelsen är bl.a. sexualbrott i

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: Den händelse som AA hade berättat om är sådan att den skulle kunna innebära att ett brott begåtts mot henne enligt någon av straffbestämmelserna i

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: . Den s.k. socialtjänstsekretessen utgjorde därför inte i sig något hinder för ungdomshemmet att göra en anmälan till polisen om den händelse som AA hade berättat om.

text: I Socialstyrelsens allmänna råd (

text: SOSFS 2014:6

text: ) om socialnämndens handläggning av ärenden som gäller barn och unga sägs bl.a. att om det finns en misstanke om brott mot barn enligt bl.a.

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: bör en polisanmälan göras skyndsamt, såvida det inte strider mot barnets bästa. JO har tidigare uttalat att när en socialnämnd överväger att göra en polisanmälan om ett misstänkt brott mot barn bör nämnden beakta bl.a. barnets behov av skydd, brottets svårighetsgrad, barnets relation till den misstänkte gärningsmannen och hur barnet kan reagera om nämnden gör en anmälan (se JO:s beslut den 30 maj 2011, dnr

text: ). De nu gjorda uttalandena gäller när socialnämnden har anledning att överväga om en polisanmälan ska göras. De utgångspunkter för bedömningen som kommer till uttryck i uttalandena får dock anses vara giltiga också när ett ungdomshem överväger att göra en polisanmälan med anledning av en misstanke om att ett barn vid hemmet blivit utsatt för ett brott.

text: Vilken betydelse en relation till en viss gärningsman ska tillmätas vid bedömningen av om en polisanmälan ska göras kan diskuteras. I det här fallet finns det ingenting som tyder på att flickan haft eller har någon relation till gärningsmannen. Skäl för att göra en polisanmälan med hänsyn till flickans behov av skydd kan därför inte anses ha varit aktuellt. Av större principiell

text: betydelse i det här fallet är i vilken utsträckning hemmet kunnat beakta flickans inställning till en polisanmälan.

text: AA motsatte sig att hemmet skulle göra en polisanmälan. Att den unge är negativt inställd till en polisanmälan utgör dock inte alltid skäl att underlåta att göra en anmälan. Det finns situationer när en myndighet ska göra en polisanmälan även om barnet inte vill det. Utgångspunkten är som tidigare nämnts att den myndighet som överväger att göra en polisanmälan ska beakta vad som är bäst för barnet. Den bedömningen kan bli olika beroende på bl.a. om barnet bor ihop med gärningsmannen och hur barnets relation till den misstänkte gärningsmannen är. Det är svårt att ange några ytterligare riktlinjer här. Nödvändigtvis behöver det finnas ett utrymme för en bedömning i det enskilda fallet. Detta leder över till en mer övergripande fråga om vem som ska bedöma, ungdomshemmet eller socialnämnden, om en polisanmälan bör göras när det gäller barn som vårdas med stöd av LVU vid ett särskilt ungdomshem.

text: Enligt

text: 6 kap. 1 § första stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, ska socialnämnden sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i t.ex. ett hem för vård och boende. Enligt fjärde stycket i bestämmelsen ska socialnämnden ansvara för att den som har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. Socialnämnden som har det kontinuerliga vårdansvaret har således kvar sitt ansvar för den unge även i det fall vården ges genom en annan huvudmans försorg.

text: I

text: 11 § fjärde stycket

text: LVU stadgas att nämnden eller den åt vilken nämnden har uppdragit vården ska ha uppsikt över den unge och, i den utsträckning det behövs för att genomföra vården, bestämma om hans eller hennes personliga förhållanden.

text: Eftersom det inte finns några bestämmelser om vem som ska göra en polisanmälan när ett barn har blivit utsatt för brott ser jag inget hinder mot att ungdomshemmet gör en polisanmälan. Det är dock socialnämnden som har det övergripande ansvaret för vården av barnet. Nämnden har kunskap om barnets bakgrund och förhållanden och ska ha ett nära samarbete med vårdnadshavaren i frågor som rör barnet. Det ligger därför närmare till hands att anse att det är nämnden som bör avgöra om en polisanmälan bör göras i ett fall som det nu aktuella. Enligt min mening borde ungdomshemmet därför så snart som möjligt efter att flickan berättade om händelsen, dvs. redan den 7 maj 2017, ha tagit kontakt med socialnämnden och informerat om händelsen. Då skulle givetvis frågan om att göra en polisanmälan och vem som skulle göra den ha diskuterats.

text: I denna del kan jag konstatera att det inte fanns några rutiner vid hemmet eller föreskrifter från SiS om hur en situation som den nu aktuella skulle hanteras. Även om jag ser allvarligt på att hemmet inte mer resolut tog ställning till de olika ansvarsfrågorna som aktualiserade sig i AA:s fall, finner jag inte anledning att kritisera hemmet för den osäkerhet som präglat dess bedömningar och ageranden. Enligt min mening finns det skäl för SiS centralt att överväga

text: om det behöver utarbetas någon form av handläggningsrutin som rör situationen att misstanke uppkommit om att ett barn vid ett hem blivit utsatt för ett brott.

text: Kontakt med AA:s vårdnadshavare

text: Ungdomshemmet tog aldrig någon kontakt med BB för att berätta om vad som hänt AA under utflykten. I stället bestämdes, två dagar senare, i samråd med socialtjänsten, att socialtjänsten skulle lämna informationen till vårdnadshavaren. Ungdomshemmet fick därefter en bekräftelse från socialtjänsten att vårdnadshavaren fått informationen.

text: Jag har inga synpunkter på att det bestämdes att socialtjänsten skulle kontakta vårdnadshavaren. I många fall kan det t.o.m. vara en fördel då socialtjänsten oftast haft kontakt med vårdnadshavaren under utredningen om ett barn ska beredas vård enligt LVU. Jag är dock kritisk till att ungdomshemmet väntade två dagar med att kontakta socialtjänsten. För detta dröjsmål kan ungdomshemmet inte undgå kritik.

text: Det som BB i övrigt har anfört föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik om uttalats ovan.


avgjordAv: Kerstin André

title: I ett mål angående vård med stöd av LVM borde socialnämnden ha tillsett att ett läkarintyg angående den enskildes hälsotillstånd inhämtades

text: Initiativet

text: Socialnämnden i Burlövs kommun ansökte den 18 augusti 2008 hos dåvarande Länsrätten i Skåne län (numera Förvaltningsrätten i Malmö) om att AA skulle beredas vård med stöd av lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). AA medgav socialnämndens ansökan. Länsrätten beslutade i en dom den 2 september 2008 att AA skulle beredas sådan vård.

text: AA överklagade domen till Kammarrätten i Göteborg. Den 1 oktober 2008 ingav socialnämnden till bl.a. behandlingshemmet Runnagården, där AA då var placerad, ett yttrande som var undertecknat av nämndens ordförande. I yttrandet angavs bl.a. att ”med hänsyn till de nya uppgifter som inkom från bl.a. läkare BB har socialtjänsten i Burlövs kommun ingen invändning mot att LVM-hemmet Runnagården låter placering enligt LVM upphöra”.

text: I en dom den 6 oktober 2008 biföll kammarrätten AA:s överklagande på så sätt att rätten avslog socialnämndens ansökan om vård.

text: I en anmälan till JO framförde CC klagomål mot behandlingshemmet Runnagården (JO:s dnr 2076-2009). Klagomålen gällde att behandlingshemmet inte skrev ut AA från hemmet trots att Socialnämnden i Burlövs kommun hade tagit tillbaka sin ansökan om LVM-vård av henne och det inte fanns något läkarintyg till stöd för sådan vård.

text: Eftersom Statens institutionsstyrelse hade prövat CC:s klagomål mot behandlingshemmet fann JO inte skäl att för egen del vidta någon åtgärd i ärendet (JO:s beslut den 3 juli 2009).

text: I ärendet hade handlingar från bl.a. Socialnämnden i Burlövs kommun och Länsrätten i Skåne län infordrats och granskats. Därvid framkom att socialnämnden hade ansökt om att AA skulle beredas vård enligt LVM utan att till sin ansökan foga ett läkarintyg enligt

text: 9 §

text: LVM.

text: Med anledning av vad som framkommit beslutade JO att inleda ett initiativärende mot Socialnämnden i Burlövs kommun (JO:s dnr 3713-2009), som anmodades att inkomma med yttrande om varför nämnden inte hade inhämtat ett sådant läkarintyg som avses i

text: 9 §

text: LVM innan nämnden beslutade att hos länsrätten ansöka om att AA skulle beredas vård enligt LVM.

text: JO beslutade den 3 juli 2009 att på eget initiativ utreda varför dåvarande Länsrätten i Skåne län inte hade förordnat om läkarundersökning av AA (JO:s dnr 3714- 2009).

text: Utredning

text: I ett remissvar anförde Socialnämnden i Burlövs kommun följande. 080710 informerades socialsekreterare DD av kurator EE på avdelning 1 C, S:t Lars att de skickat en LVM-anmälan. 080714 träffade socialsekreterare DD AA på avdelningen och närvarande var då även kontaktperson FF. DD framförde begäran om läkarintyg enligt

text: 9 §

text: LVM och FF skulle framföra detta till ansvarig läkare. 080813 tog socialnämnden beslut att ansöka om vård enligt

text: 11 §

text: LVM och 080827 fastställde Länsrätten LVM. Burlövs kommun har efterfrågat läkarintyg enligt

text: 9 §

text: LVM, men sådant inkom ej. Ansökan blev härigenom ej fullständig, vilket naturligtvis innebär att kommunen brustit i detta avseende. Påpekas kan dock att läkarintyg ej efterfrågades vid länsrättsförhandlingen. I ett beslut den 29 oktober 2010 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 §

text: LVM ska socialnämnden inleda utredning när den genom anmälan eller på något annat sätt har fått kännedom om att det kan finnas skäl att bereda någon tvångsvård. När en utredning har inletts ska socialnämnden enligt

text: 9 §

text: LVM, om det inte är uppenbart obehövligt, besluta om läkarundersökning av missbrukaren samt utse en läkare för undersökningen. Läkaren ska i ett intyg ange missbrukarens aktuella hälsotillstånd.

text: Om det är uppenbart obehövligt behöver nämnden inte besluta om läkarundersökning. Så kan vara fallet t.ex. om det redan finns ett aktuellt läkarintyg i ärendet (

text: prop. 1987/88:147 s. 96

text: ). I Socialstyrelsens allmänna råd, Tilllämpning av lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall,

text: SOSFS 1997:6

text: , anges att ett läkarintyg inte bör vara äldre än 14 dagar då ansökan om vård inlämnas till rätten.

text: Av utredningen framgår att överläkaren BB, Universitetssjukhuset i Lund (numera Skånes universitetssjukhus), den 2 juli 2008 gjorde en anmälan till socialnämnden angående behov av tvångsvård för AA. I anmälan angavs bl.a. att AA hade haft ett ordentligt återfall i alkoholmissbruk och att hon uppvisade en stark dödsönskan, varför någon form av tvångsvård borde beredas henne.

text: Med anledning av anmälan den 2 juli 2008 inledde socialnämnden en utredning om förutsättningarna för tvångsvård. I remissvaret anges att en handläggare den 14 juli 2008, i samband med besök hos AA på sjukhuset där hon vårdades, framförde en

text: begäran om läkarintyg enligt

text: 9 §

text: LVM. Någon läkarundersökning enligt

text: 9 §

text: LVM genomfördes emellertid inte. När nämnden den 13 augusti 2008 beslutade att ansöka om vård enligt

text: 11 §

text: LVM för AA fanns därför inte något sådant intyg att tillgå.

text: Ett läkarintyg enligt

text: 9 §

text: LVM ska klargöra missbrukarens aktuella hälsotillstånd och hans eller hennes allmänna behov av vård. En bedömning av faran för den enskildes hälsa, till följd av missbruk, måste till stor del bygga på vilka medicinska skador missbrukaren redan har ådragit sig. Av ett läkarintyg bör framgå bl.a. om den enskilde lider av några sjukdomar som har betydelse, om det finns tecken på sjukdom eller skada på grund av missbruket och om det finns tecken på abstinenssymptom och förekomst av depression, vanföreställningar m.m. Läkaren torde också kunna uttala sig om faran för hälsan vid ett fortsatt missbruk.

text: Överläkaren BB:s anmälan, daterad den 2 juli 2008, grundade sig på dennes iakttagelser i samband med att AA, i starkt upprivet tillstånd, kom in till vårdinrättningen den 30 juni 2008 och dagarna därefter. I anmälan fanns det inte några närmare uppgifter om AA:s hälsotillstånd. Det var därför inte uppenbart obehövligt att inhämta ett läkarintyg beträffande henne. Den uppfattningen synes även handläggaren ha haft eftersom hon vid mötet på sjukhuset framställde ett önskemål om att få ett sådant intyg.

text: Eftersom något läkarintyg inte kom in till förvaltningen borde förvaltningen givetvis ha efterhört med sjukhuset när ett läkarintyg kunde förväntas eller själv ha utsett en läkare att utföra en undersökning av AA. När nämnden den 13 augusti 2008 beslutade om att ansöka om tvångsvård för AA förelåg inte någon närmare utredning angående AA:s aktuella hälsotillstånd. Nämnden fattade således sitt beslut på ett bristfälligt underlag. Detta är inte tillfredsställande.

text: Jag vill understryka att det nu anförda inte innebär något ställningstagande i frågan om utgången skulle ha blivit en annan om utredningen hade kompletterats med ett läkarintyg. Jag vill emellertid framhålla vikten av att utredningen i ett mål om tvångsvård, oavsett den enskildes inställning, bedrivs förutsättningslöst och att den blir så fullständig som möjligt.


title: Fråga om länsrättens utredningsansvar när det i ett mål om vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, saknades ett sådant läkarintyg som avses i 9 § LVM

text: Initiativet

text: Socialnämnden i Burlövs kommun ansökte den 18 augusti 2008 hos dåvarande Länsrätten i Skåne län om att AA skulle beredas vård med stöd av LVM. AA medgav socialnämndens ansökan. Länsrätten beslutade i en dom den 2 september 2008 att AA skulle beredas sådan vård.

text: AA överklagade domen till Kammarrätten i Göteborg. Den 1 oktober 2008 ingav socialnämnden till bl.a. behandlingshemmet Runnagården, där AA då var placerad, ett yttrande som var undertecknat av nämndens ordförande. I yttrandet angavs bl.a. att ”med hänsyn till de nya uppgifter som inkom från bl.a. läkare BB har socialtjänsten i Burlövs kommun ingen invändning mot att LVM-hemmet Runnagården låter placering enligt LVM upphöra”.

text: I en dom den 6 oktober 2008 biföll kammarrätten AA:s överklagande på så sätt att rätten avslog socialnämndens ansökan om vård.

text: I en anmälan till JO framförde CC klagomål mot behandlingshemmet Runnagården (JO:s dnr 2076-2009). Klagomålen gällde att behandlingshemmet inte skrev ut AA från hemmet trots att Socialnämnden i Burlövs kommun hade tagit tillbaka sin ansökan om LVM-vård av henne och det inte fanns något läkarintyg till stöd för sådan vård.

text: Eftersom Statens institutionsstyrelse hade prövat CC:s klagomål mot behandlingshemmet fann JO inte skäl att för egen del vidta någon åtgärd i ärendet (JO:s beslut den 3 juli 2009).

text: I ärendet hade handlingar från bl.a. Socialnämnden i Burlövs kommun och Länsrätten i Skåne län infordrats och granskats. Därvid framkom att socialnämnden hade ansökt om att AA skulle beredas vård enligt LVM utan att till sin ansökan foga ett läkarintyg enligt

text: 9 §

text: LVM. Vidare framkom att länsrätten därefter, utan att inhämta ett läkarintyg, hade bifallit nämndens ansökan.

text: Med anledning av vad som framkommit beslutade JO att inleda ett initiativärende mot Länsrätten i Skåne län som anmodades att göra en utredning och yttra sig över vilka överväganden som gjordes i anledning av att det i målet saknades ett sådant läkarintyg som avses i

text: 9 §

text: LVM.

text: JO beslutade även att på eget initiativ utreda varför Socialnämnden i Burlövs kommun inte hade förordnat om läkarundersökning av AA (JO:s dnr 3713-09).

text: Utredning

text: Länsrätten i Skåne län gav som remissvar in ett yttrande upprättat av rådmannen DD. I yttrandet anfördes följande.

text: Efter genomgång av handlingarna i länsrättens akt i mål nr 8799-08, som rekvirerats från Kammarrätten i Göteborg, har jag följande att anföra. Enligt

text: 9 §

text: LVM ska socialnämnden, när en utredning har inletts, besluta om läkarundersökning av missbrukaren om det inte är uppenbart obehövligt. Ett läkarintyg med anledning av en sådan undersökning ska enligt

text: 11 § samma lag

text: fogas till socialnämndens ansökan om vård till länsrätten. Om ansökan inte innehåller ett sådant läkarintyg, eller om det behövs av något annat skäl, får rätten besluta om läkarundersökning. Av materialet i länsrättens akt framgår inte att Socialnämnden i Burlövs kommun har beslutat om läkarundersökning enligt

text: 9 §

text: LVM. Nämndens ansökan till länsrätten om att AA ska ges vård enligt LVM, inkommen den 18 augusti 2008, innehåller inte heller något läkarintyg utfärdat med anledning av en sådan undersökning. Till sin ansökan bifogade socialnämnden dock ett läkarutlåtande från den 2 juli 2008, utfärdat av överläkare BB, Division psykiatri, Universitetssjukhuset i Lund. Av detta utlåtande, som var anledningen till att en utredning enligt LVM inleddes, framgår att AA hade såväl svåra alkoholproblem som en komplex och svår psykiatrisk problembild, vilket innebar stor risk för att hon kunde skada sig själv allvarligt. Även socialnämndens egen utredning visar tydligt att hon hade dessa och även andra svåra problem. Sammantaget ansåg jag att det tillgängliga materialet i målet mycket starkt talade för att det fanns förutsättningar för vård enligt

text: 4 §

text: LVM och att det inte fanns någon anledning för rätten att inför en muntlig förhandling besluta om läkarundersökning med stöd av

text: 11 §

text: LVM. Under länsrättens muntliga förhandling den 2 september framkom att AA vitsordade allt av saklig betydelse i socialnämndens utredning samt att hon medgav tvångsvård eftersom hon inte ansåg sig kunna klara behandling på frivillig väg. Mot denna bakgrund och med hänsyn till vad som framgick av såväl socialnämndens egen utredning som av det ovan nämnda och relativt aktuella läkarutlåtandet, ansåg jag att det inte heller då fanns skäl för länsrätten att vidta någon åtgärd med anledning av att socialnämnden inte hade beslutat om läkarundersökning enligt

text: 9 §

text: LVM efter att utredningen inletts.

text: I ett beslut den 29 oktober 2010 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: I

text: 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: finns bestämmelser om förvaltningsdomstolars utredningsskyldighet, den s.k. officialprincipen. I lagrummet föreskrivs i första stycket att rätten ska tillse att ett mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Vidare anges i andra stycket att rätten vid behov anvisar hur utredningen bör kompletteras och att överflödig utredning får avvisas. Regeln i första stycket har formulerats så att omfattningen och innebörden av en

text: domstols utredningsansvar beror på varje enskilt måls beskaffenhet. Det övergripande syftet med utredningsansvaret är att säkerställa en riktig dom.

text: Enligt

text: 7 §

text: 9 §

text: prop. 1987/88:147 s. 96

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall,

text: SOSFS 1997:6

text: , anges att ett sådant läkarintyg inte bör vara äldre än 14 dagar när ansökan om vård inlämnas till rätten.

text: Anser socialnämnden efter utredning att det finns skäl att bereda någon tvångsvård ska nämnden, enligt

text: 11 §

text: LVM, ansöka om sådan vård hos förvaltningsrätten (tidigare länsrätten). Till ansökan ska fogas den utredning nämnden gjort och ett sådant läkarintyg som avses i

text: 9 §

text: LVM. Om nämndens ansökan inte innehåller läkarintyg eller om det behövs av något annat skäl, får rätten enligt

text: 11 § tredje stycket

text: LVM besluta om läkarundersökning. Rätten kan begära biträde av polismyndighet för att föra missbrukaren till undersökningen (

text: 45 §

text: LVM).

text: Av utredningen framgår bl.a. följande. Överläkaren BB, Universitetssjukhuset i Lund (numera Skånes universitetssjukhus), gjorde den 2 juli 2008 en anmälan till socialnämnden angående behov av tvångsvård för AA. I anmälan angavs bl.a. att AA hade haft ett ordentligt återfall i alkoholmissbruk och att hon uppvisade en stark dödsönskan, varför någon form av tvångsvård borde beredas henne. Socialnämnden i Burlövs kommun ansökte den 18 augusti 2008 hos länsrätten om tvångsvård enligt LVM för AA. Till ansökan fogades bl.a. den anmälan som överläkaren BB hade gett in till nämnden.

text: I socialnämndens remissvar i initiativärendet mot nämnden (JO:s dnr 3713-2009) anförs att en handläggare den 14 juli 2008, i samband med besök hos AA på sjukhuset där hon vårdades, framförde en begäran om läkarintyg enligt

text: 9 §

text: LVM. Något läkarintyg hade emellertid inte kommit in i ärendet när ansökan ingavs till länsrätten.

text: Ett läkarintyg enligt

text: 9 §

text: LVM ska klargöra missbrukarens aktuella hälsotillstånd och hans eller hennes allmänna behov av vård. En bedömning av faran för den enskildes hälsa, till följd av missbruk, måste till stor del bygga på vilka medicinska skador missbrukaren redan har ådragit sig. Av ett läkarintyg bör framgå bl.a. om den enskilde lider av några sjukdomar som har betydelse, om det finns tecken på

text: sjukdom eller skada på grund av missbruket och om det finns tecken på abstinenssymptom och förekomst av depression, vanföreställningar m.m. Läkaren torde också kunna uttala sig om faran för hälsan vid ett fortsatt missbruk.

text: Överläkaren BB:s anmälan, daterad den 2 juli 2008, grundade sig på dennes iakttagelser i samband med att AA, i starkt upprivet tillstånd, kom in till vårdinrättningen den 30 juni 2008 och dagarna därefter. I anmälan fanns det inte några närmare uppgifter om AA:s hälsotillstånd.

text: När såsom i LVM-mål det allmänna i egenskap av sökande har ett omfattande utredningsansvar, kan domstolen med hänsyn till ”målets beskaffenhet” som regel utgå från sökandens utredning och granska denna med beaktande av vad motparten anför i målet. Av

text: 8 § förvaltningsprocesslagen

text: följer dock att domstolen också har ett visst eget ansvar för att utredningen blir fullständig och korrekt. Den måste således bl.a. se till att de faktiska förhållandena blir tillräckligt utredda. Genom bestämmelsen i

text: 11 § tredje stycket

text: LVM har domstolen uttryckligen getts möjlighet att vid behov komplettera utredningen genom att inhämta ett läkarintyg i målet.

text: Det allmänna intresset av att en missbrukare oberoende av eget samtycke bereds vård för att komma ifrån sitt missbruk är så viktigt att parterna – missbrukaren och socialnämnden – inte kan tillåtas förfoga fritt över processföremålet, tvångsvård eller inte (se bl.a. Wennergren, Bertil,

text: Förvaltningsprocesslagen

text: m.m. – En kommentar, femte uppl., s. 162 f.). Eftersom nämndens ansökan inte innehöll någon närmare utredning rörande AA:s aktuella hälsotillstånd borde länsrätten ha beslutat om läkarundersökning beträffande AA. Genom att länsrätten inte kompletterade utredningen med ett sådant läkarintyg blev beslutsunderlaget i målet bristfälligt. Detta är inte tillfredsställande. Jag vill understryka att det nu anförda inte innebär något ställningstagande i frågan huruvida utgången skulle ha blivit en annan om utredningen hade kompletterats med ett läkarintyg. Om det var rätt eller fel att besluta om tvångsvård för AA är för övrigt en fråga som jag som JO inte bör anlägga synpunkter på.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det anförda.