title: Kritik mot en åklagare för handläggningen av ansökningar om besöksförbud

text: Anmälan

text: I anmälningar som inkom till JO den 9 september 2011 framförde AA klagomål mot kammaråklagaren BB vid Åklagarmyndigheten, Södertörns åklagarkammare i Stockholm, och en polisman vid Polismyndigheten i Stockholms län, med anledning av handläggningen av ansökningar om besöksförbud. I anmälningarna uppgav AA bl.a. att BB hade meddelat beslut om att ålägga henne besöksförbud avseende två personer, utan att hon fått del av de uppgifter som tillförts ärendena av sökandena och fått möjlighet att yttra sig över uppgifterna.

text: Utredning

text: Handlingar från Åklagarmyndigheten, Södertörns åklagarkammare i Stockholm, och Polismyndigheten i Stockholms län hämtades in och granskades.

text: Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Den 2 maj 2011 ansökte två personer, fortsättningsvis benämnda CC och DD, hos Polismyndigheten i Stockholms län, Södertörns polismästardistrikt, om att AA skulle meddelas besöksförbud avseende dem. Samma dag anmälde CC och DD AA för ofredande. I samband med att ansökningarna om besöksförbud gavs in och brottsanmälan togs upp gav CC och DD in ett antal skriftliga handlingar. Bland de skriftliga handlingarna återfanns bl.a. brev och vykort, som uppgavs vara skrivna av AA och ställda till CC respektive DD, och en sammanställning över telefonsamtal och andra händelser som angavs röra AA:s kontakter med CC och DD. Hos polisen handlades ansökningarna om besöksförbud i två allmänna ärenden, under det att brottsanmälan handlades i ett kriminalärende.

text: I ansökningarna om besöksförbud finns utskrifter av förhör som hölls med CC och DD den 2 maj 2011. Den 4 maj 2011 hördes ett vittne, EE, som var en gemensam chef till CC och AA, i kriminalärendet. De uppgifter som EE lämnade vid förhöret tillfördes även utredningarna i ärendena om besöksförbud. Den 5 maj 2011 hördes AA per telefon angående ansökningarna om besöksförbud.

text: Polismyndigheten lämnade över kriminalärendet och ansökningarna om besöksförbud till åklagaren den 9 maj 2011. Den 16 maj 2011 gav åklagaren polisen skriftliga direktiv för handläggningen av ärendet om besöksförbud avseende CC. I direktiven uppgav åklagaren att han övervägde att meddela besöksförbud, och att vid sådant förhållande förse besöksförbudet avseende CC med ett undantag för vissa arbetsrelaterade kontakter. Polisen uppmanades att bereda CC och AA tillfälle att lämna synpunkter på utformningen av ett sådant undantag. Därefter höll polisen ytterligare förhör med AA den 18 maj 2011, och med CC den 19 maj 2011. Det framgår inte om förhöret med AA den 18 maj hölls per telefon eller vid ett personligt sammanträffande.

text: Den 23 maj 2011 meddelade åklagaren besöksförbud mot AA avseende CC och DD. Besöksförbudet avseende CC försågs med ett undantag för vissa arbetsrelaterade kontakter.

text: I en skrift som inkom till Södertörns åklagarkammare den 17 eller den 20 juni 2011 (handlingen har inkomststämplats med den 17 juni, men diarieförts den 20 juni) begärde AA rättens prövning av besöksförbuden. I skriften anförde AA bl.a. följande.

text: Jag ifrågasätter förfarandet av utredningen av detta ärende, då jag anser att den inte är korrekt utförd. Jag har inte fått möjlighet att läsa igenom den rapport som ligger till grund för beslutet. 2011-06-08 begärde jag att få ta del av det [CC] anfört. Åklagaren lämnade därefter över ärendet till tingsrätten, som den 6 september 2011 avslog AA:s yrkanden om att besöksförbuden skulle upphävas.

text: Efter att ha anmodats att yttra sig inkom Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren FF) med ett yttrande till vilket bifogades yttranden av BB och chefsåklagaren vid Södertörns åklagarkammare i Stockholm, GG.

text: BB upplyste bl.a. följande.

text: Ansökningarna om besöksförbud var – såvitt jag kunde förstå – färdigberedda av polismyndigheten. I ärendet avseende besöksförbud hade polismyndigheten nämligen gjort ett antal åtgärder innan ärendet lottades in på mig. Polisen hade upprättat ansökan om besöksförbud, fått in ett ganska omfattande skriftligt material från en av de personer som ansökte om besöksförbud samt avhållit förhör dels med skyddspersonerna (110502) dels med den person förbuden avsågs gälla (110505, kl. 08.10 resp. 08.27). Förhören med den person förbuden avsågs gälla, som avhölls innan jag var inlottad på ärendet, var kortfattade men innehöll bland annat frågor om ett brev som var en av de skrifter som en av skyddspersonerna ingivit. På grund av detta samt på grund av att jag trodde mig kunna lita på att polismyndigheten handlägger ärenden korrekt var jag av uppfattningen att ärendet var färdigberett när det lottades in. Syftet med förhöret den 5 maj 2011 torde vidare ha varit just att bereda ärendet för beslut. Jag var alltså av uppfattningen att den person som förbudet avsågs gälla hade fått del av beslutsunderlaget vid förhören den 5 maj 2011. Efter genomgång av vad som fanns i ärendet ansåg jag att det fanns skäl att meddela besöksförbud men att ett av förbuden borde förses med undantag. I anledning av detta meddelade jag polisen att de skulle informera de aktuella parterna om innebörden av undantaget. Detta gjordes genom direktiv den 16 maj 2011. Förhör i

text: anledning av detta avhölls med den aktuella skyddspersonen 110519 kl. 15.10 och med den person förbudet avsågs gälla 110519 kl. 15.55. [---] Enligt anteckning i dagboken inkom begäran om rättens prövning av besöksförbudet den 20 juni 2011 (inkomststämpeln är daterad den 17 juni 2011). Den 20 juni skickade jag ärendet till Södertörns tingsrätt för prövning och bifogade aktuellt beslutsunderlag. [---] Enligt mitt förmenande ska all utredning som åklagaren har tillgång till, och varpå ett beslut om besöksförbud grundas, kommuniceras med parterna innan beslut fattas. Om ett besöksförbud ska meddelas ska den person som förbudet avses gälla få möjlighet att yttra sig över allt som tillförts i ärendet innan beslut fattas. Vidare är det min åsikt att det är åklagaren som bär ansvaret för att beslutsunderlaget är riktigt och att detsamma har tillkommit på ett korrekt sätt även om handläggningen, som i detta fall, varit delegerad till polismyndigheten. Jag borde självfallet ha tillförsäkrat mig om att polismyndigheten berett ärendet på ett korrekt sätt. I och med att jag inte tillförsäkrat mig detta har jag gjort fel. I det här specifika fallet fanns dock, vid beslutstillfället, ingenting i beslutsunderlaget som tydde på att polismyndigheten inte handlagt ärendet korrekt. Jag litade helt enkelt på att polismyndigheten kommunicerat beslutsunderlaget på riktigt sätt. Detta kommer jag fortsättningsvis inte att göra.

text: GG anförde bl.a. följande.

text: Att den mot vilken ett besöksförbud (numera kontaktförbud) avses gälla och den som förbudet avses skydda har rätt att ta del av det som har tillförts ärendet torde stå klart för alla de som handlägger denna typ av ärenden. [---] Den normala handläggningsgången är att direktiv lämnas av åklagare men att förhör, kommunikation av handlingar och delgivningar helt sköts av poliser. Min allmänna uppfattning är att de poliser som handlägger ärendena är insatta i gällande regelverk och följer givna direktiv. I nu aktuellt fall har fel begåtts. Först i samband med prövningen i tingsrätten har den mot vilken förbudet avsågs gälla beretts möjlighet att ta del av allt material som tillförts ärendena vilket varit formellt fel. Tingsrätten har fastställt åklagarens beslut vilket indikerar att det formella felet i vart fall inte synes ha lett till någon rättsförlust för de berörda. Enligt min mening har felet för den berörda åklagaren varit ”svårupptäckt” då polisen självständigt vidtagit en mängd åtgärder och sammanställt det material som tillförts ärendet som ett sammanhållet beslutsunderlag. Den berörda åklagaren har felaktigt utgått från att beslutsunderlaget varit kommunicerat med de berörda. [---]

text: Åklagarmyndigheten gjorde inledningsvis bl.a. följande tillägg i fråga om vad som av handlingarna framgick om åklagarens handläggning av ansökningarna av besöksförbud.

text: Enligt vad som antecknats av polisen på de två ansökningarna om besöksförbud översändes dessa till åklagare den 4 maj 2011 kl. 14:00. Den 4 maj kl. 13:18–13:50 hölls ett förhör med en gemensam chef till en av de personer som besöksförbudet avsåg att skydda och den person som ansökningarna avsåg. [---]

text: I ovan berörd skrivelse till åklagaren (handling nr 15), som rubricerats begäran om prövning av besöksförbud utfärdat den 23 maj 2011, anförde klaganden bl.a. följande. ”Jag ifrågasätter förfarandet av utredningen av detta ärende, då jag anser att den inte är korrekt utförd. Jag har inte fått möjlighet att läsa igenom den rapport som ligger till grund för beslutet. Den 8 juni 2011 begärde jag att få del av det [CC] anfört. Polisman HH hävdade att jag har ej rättigheter att ta del av underlaget som riktas mot mig. Den 8 juni 2011 begärde jag också ut den allmänna handling för misshandel 2009-01-08, AM-109649-09 och förolämpning 2009-01-08, AM- 109649. Begäran att ta del av allmän handling avslogs av HH.” [BB] har uppgett att han inte uppfattade skrivelsen som en begäran enligt

text: 10 § lagen (1988:688)

text: om besöksförbud att få del av det som tillförts ärendet och att han inte heller kan erinra sig att han i annat sammanhang fått en sådan begäran.

text: Efter ytterligare redogörelse för bakgrunden samt för den rättsliga regleringen redovisade Åklagarmyndigheten följande bedömning.

text: Partsinsyn (10 §)

text: [BB] uppfattade inte begäran om prövning av besöksförbud som inkom den 17 juni 2011 (handling nr 15) som en begäran enligt 10 § om att få del av det som tillförts ärendet. Inte heller har [BB] kunnat erinra sig att han i annat sammanhang fått en sådan begäran. Det finns måhända utrymme för att uppfatta begäran om prövning av besöksförbudet på olika sätt. För egen del anser jag dock att [BB] haft fog för att uppfatta skrivelsen som en begäran om prövning av besöksförbudet och inte en begäran om att få del av aktuella handlingar.

text: Kommunikation (11 §)

text: Utredningar om besöksförbud leds av åklagaren. Om en ansökan om besöksförbud gjorts hos polismyndigheten ska åklagare omedelbart underrättas. Polisen får alltså inte på egen hand bereda ett besöksförbudsärende på det sätt som här skett. Jag kan konstatera att den person mot vilken besöksförbudet avsågs att gälla inte underrättas om uppgifter som hade tillförts ärendet genom någon annan än henne själv och att hon inte heller getts tillfälle att yttra sig över dem. Vidare kan jag konstatera att det var [BB:s] ansvar att säkerställa att den aktuella bestämmelsen om kommunikation i 11 § tillämpades korrekt samt att [BB] felaktigt utgick från att materialet redan var kommunicerat med de berörda av polisen. Vad gäller frågan om [BB] kunde utgå från att materialet hade kommunicerats på föreskrivet sätt noterar jag följande. Handläggande polisman var en polisassistent. Inget har framkommit som tyder på att polismannen hade särskilt stor erfarenhet av handläggning av besöksförbudsärenden eller att det fanns väl etablerade rutiner mellan åklagare och polismannen för handläggningen av sådana ärenden. [BB] fick ärendet på sitt bord först ca två veckor efter ansökningarna och inte direkt efter ansökningarna, vilket möjligen kunde vara en indikation på brister i polisens tidigare handläggning. Polisen hade också på eget bevåg hört en för parterna gemensam arbetsgivarföreträdare trots att det inte varit en helt självklar utredningsåtgärd. Det skriftliga materialet i ärendet var därtill förhållandevis omfattande. Sammantaget är detta omständigheter som har gett anledning till tvivel om att polisen kommunicerat beslutsunderlaget på riktigt sätt. [BB] är som framgått ovan själv av uppfattningen att han borde ha tillförsäkrat sig om att polismyndigheten berett ärendet på ett korrekt sätt.

text: AA kommenterade Åklagarmyndighetens yttrande.

text: Rättslig reglering

text: Genom lagstiftning som trädde i kraft den 1 oktober 2011 genomfördes vissa ändringar i lagen om besöksförbud. Det som förut hette besöksförbud benämns numera kontaktförbud, och lagen har som en konsekvens av detta fått rubriken lagen om kontaktförbud. Lagändringarna saknar betydelse i detta ärende, och om inte annat framgår hänför jag mig fortsättningsvis till lagen i dess nuvarande lydelse.

text: Frågor om kontaktförbud prövas av allmän åklagare och tas upp på begäran av den som förbudet avses skydda eller när det annars finns anledning till det (7 § lagen om kontaktförbud). Har en begäran om kontaktförbud gjorts hos polismyndigheten, ska åklagaren omedelbart underrättas om detta (3 § förordningen om kontaktförbud). För utredning av frågor om kontaktförbud får åklagaren anlita biträde av polismyndighet (9 § lagen om kontaktförbud.)

text: Enligt 10 § lagen om kontaktförbud har den mot vilken förbudet avses gälla och den som förbudet avses skydda rätt att ta del av det som har tillförts ärendet, s.k. partsinsyn. Rätten till partsinsyn gäller med de begränsningar som följer av

text: 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL.

text: Enligt 11 § lagen om kontaktförbud ska, innan frågan om kontaktförbud prövas, den mot vilken förbudet avses gälla och den som förbudet avses skydda underrättas om uppgifter som har tillförts ärendet genom någon annan än honom eller henne själv, och ges tillfälle att yttra sig över uppgifterna. Frågan får dock avgöras utan att kommunicering har skett om åtgärderna är uppenbart obehövliga, om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet eller om avgörandet inte kan skjutas upp. Åklagaren bestämmer hur underrättelse ska ske. Underrättelseskyldigheten gäller vidare med de begränsningar som följer av

text: 10 kap. 3 §

text: OSL. JO har tidigare utförligt uttalat sig om kommunikationsskyldigheten i ärenden om besöksförbud (se främst JO:s beslut 2010-11-25, dnr 6329-2009, vartill hänvisas).

text: Bedömning

text: Min granskning inriktar sig inte på frågan om det var korrekt i sak att meddela AA besöksförbud beträffande CC och DD. Det kan i detta sammanhang erinras om att tingsrätten efter begäran av AA prövade besöksförbuden och avslog hennes yrkanden att besöksförbuden skulle upphävas.

text: Enligt 11 § lagen om kontaktförbud ska, som sagts tidigare, den som kan komma att åläggas ett kontaktförbud underrättas om uppgifter som har tillförts ärendet genom någon annan, och ges tillfälle att yttra sig över dessa. Av JO:s uttalanden i bl.a. det beslut till vilket jag tidigare har hänvisat framgår att utrymmet för att underlåta att kommunicera uppgifter som har tillförts ärendet av annan är mycket begränsat.

text: Av utskrifterna av de två förhör som hölls med AA i ärendena om besöksförbud, den 5 respektive den 18 maj 2011, framgår att hon endast på ett övergripande plan underrättades om grunden för ansökningarna. Hon fick inte del av de uppgifter som hade lämnats av CC, DD och EE vid förhör med dem, eller av det skriftliga material i form av brev m.m. som hade tillförts ärendena av CC och DD. Av utredningen framgår att AA inte heller – innan hon genom beslut den 23 maj 2011 ålades besöksförbud – på annat sätt hade underrättats om de omnämnda uppgifterna, eller om det CC uppgav vid det kompletterande förhöret med honom den 19 maj 2011. AA fick följaktligen inte heller möjlighet att yttra sig över uppgifterna innan beslut fattades i ärendena.

text: Det fanns inte något utrymme för åklagaren att underlåta att kommunicera de aktuella uppgifterna med AA. BB har vidgått att han handlagt ärendet felaktigt i det avseendet. Skyldigheten att låta den mot vilken ett myndighetsingripande planeras ta del av underlaget är av grundläggande betydelse från rättssäkerhetssynpunkt. BB kan mot den bakgrunden inte undgå kritik.

text: Såvitt gäller handläggningen i övrigt vill jag påpeka att AA i den begäran om prövning av besöksförbuden som inkom till Åklagarmyndigheten den 17 eller den 20 juni 2011 på ett tydligt sätt angav att hon ansåg att hon inte hade fått del av utredningen i ärendena. Även om den aktuella skrivningen inte var utformad som en regelrätt begäran om partsinsyn borde åklagaren ha förhört sig med AA huruvida hon önskade ta del av uppgifterna. Att ärendet tämligen omgående överlämnades till tingsrätten medför ingen annan bedömning.


nyckelord: Omhändertagande Underrättelse

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om den s.k. söndagsregelns tillämpning på den 48-timmarsfrist som gäller för att sända handlingarna i ett beslut om ett omedelbart omhändertagande av ett körkort till länsstyrelsen

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA kritiserade Polismyndigheten i Skåne för bl.a. att för sent ha sänt ett beslut om att omhänderta ett körkort till länsstyrelsen.

type: stycke

text: Utredning

text: Granskning av handlingar Polismyndighetens handlingar i ärendet granskades. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från polisinspektören BB och assistenten CC vid polismyndighetens trafikpolisenhet. Av handlingarna och upplysningarna framgick följande.

text: Fredagen den 22 januari 1999 kl. 18.34 stoppades DD av polisinspektören BB för att ha överskridit högsta tillåtna hastighet. Vid tillfället pågick en trafikövervakning med videoupptagning. DD förnekade hastighetsöverträdelsen. BB beslutade att omedelbart omhänderta DD:s körkort. Måndagen den 25 januari 1999 beslutade CC att körkortet skulle överlämnas till körkorts-/prövningsmyndigheten i Skåne län. Hon förklarade därvid att arbetsrutinerna var sådana att polismännen först efter arbetspassets slut rapporterade eventuella beslut om omhändertaganden av körkort, varför körkort som omhändertagits på fredagar efter kontorstidens slut först på måndagen skickades till länsstyrelsen. Hon upplyste inte särskilt om att beslutet att omhänderta körkortet skickades senare än 48 timmar efter beslutet. Remiss Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över det som framfördes i AA:s anmälan till JO angående bl.a. dröjsmål med att överlämna beslutet om att omhänderta körkortet till länsstyrelsen mot bakgrund av bl.a. bestämmelsen i

text: 5 kap. 8 § körkortsförordningen

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren EE) kom in med ett yttrande till vilket var fogat bl.a. en promemoria den 16 mars 1999 av BB.

text: Av yttrandet framkom bl.a. följande.

text: Hastighetsöverträdelsen begicks fredagen den 22 januari 1999 och angavs på primärrapporten ha skett kl. 18.34. Vid tjänstgöringspassets slut klockan 21.00 redovisades dokumentationen, i likhet med vad som är brukligt, genom att handlingarna lades i den så kallade avrapporteringskorgen i trafiksektionens skrivrum. I korgen fick handlingarna kvarligga till följande vardag, måndagen den 25 januari. När utredningspersonal och civilanställd personal kom i tjänst på morgonen tömdes avrapporteringskorgen och handlingarna bearbetades. Körkortsärenden handlades som vanligt med förtur.

text: Dröjsmål med överlämnande av omhändertaget körkort

text: Enligt

text: körkortsförordningen

text: (KKF)

text: 5 kap

text: 8 §

text: , st. 1, skall ett beslut om att omhänderta ett körkort meddelas skyndsamt och meddelas körkortshavaren. Beslutet skall, tillsammans med uppgift om delgivning, föreliggande utredning och en redogörelse för de omständigheter som lett till omhändertagandet, inom 48 timmar sändas till den länsstyrelse som skall pröva frågan om ingripande. Med stöd av KKF skulle alltså handlingen ha avsänts till länsstyrelsen senast söndagen den 24 januari 1999 klockan 18.34. Så skedde emellertid inte. Avsändandet uppsköts med stöd av reglerna i Lag (

text: ) om beräkning av lagstadgad tid. I lagens

text: 2 §

text: sägs att infaller den tid, då enligt lag eller särskild författning en åtgärd senast skall vidtas, på en söndag, annan allmän helgdag, lördag, midsommarafton, julafton eller nyårsafton, får åtgärden vidtas nästa vardag. Beslutet angående omhändertaget körkort avhämtades av polismyndighetens postdistribution klockan 10.30 på förmiddagen den 25 januari 1999. Alltsedan reglerna om omhändertagande av körkort infördes, har detta sätt att tolka tidsföreskrifterna använts, dels vid förutvarande trafikavdelningen och därefter vid nuvarande trafiksektionen. Tolkningen har avstämts med länsstyrelsens körkortsregister. Polismyndighetens bedömning är att i detta fall då förseelsen rapporterats på en fredag efter kontorstid är det både lagenligt och rimligt att avsända handlingen på måndagen.

text: I ett beslut den 20 oktober 2000 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Överlämnande av beslut om omhändertagande av körkort m.m. till länsstyrelsen I

text: 5 kap. 3 § 4 körkortslagen (1998:488)

text: (KKL), föreskrivs bl.a. att ett körkort skall återkallas, om körkortshavaren vid förandet av ett motordrivet fordon har överskridit högsta tillåtna hastighet, om överträdelsen inte kan anses som ringa. Enligt

text: 5 kap. 7 § första stycket 2 samma lag

text: skall ett körkort omhändertas bl.a. om det på sannolika skäl kan antas att körkortet kommer att återkallas enligt förstnämnda bestämmelse.

text: Enligt 7 kap. 4 § KKL beslutar en polismyndighet eller en åklagare om omhändertagande enligt 5 kap. 7 § KKL. Ett sådant beslut skall, enligt

text: 5 kap. 8 § körkortsförordningen (1998:980)

text: (KKF), inom 48 timmar sändas till den länsstyrelse som skall pröva frågan om ett ingripande. Om körkortet lämnas över senare, skall detta snarast meddelas länsstyrelsen.

text: Regeln i 5 kap. 8 § KKF är föranledd av att det har ansetts angeläget att ett beslut om att omhänderta ett körkort snarast möjligt underkastas en förnyad prövning av allmänna ombudet och länsrätten och att beslutet därför inom 48 timmar bör skickas till länsstyrelsen för bedömning av om en ansökan om en interimistisk

text: återkallelse skall göras eller om körkortet skall återställas (

text: prop. 1988/89:134 s. 15

text: ). Avsikten har således varit att omhändertagandebeslutet skall skickas till länsstyrelsen så snart som möjligt med en yttersta gräns vid 48 timmar efter beslutet. Jag vill i detta sammanhang erinra om regeln i 5 kap. 7 § andra stycket KKL, att körkortshavaren får medges att under 48 timmar närmast efter omhändertagandet köra det slag av fordon som körkortet berättigar honom till, om detta omhändertas t.ex. på grund av en hastighetsöverträdelse.

text: Av utredningen framgår att handlingarna i körkortsärendet inte skickades till länsstyrelsen inom den 48-timmarsfrist som anges i 5 kap. 8 § KKF. Polismyndigheten har som grund för sitt förfarande anfört att avsändandet sköts upp med stöd av den s.k. söndagsregeln i

text: 2 § lagen (1930:173)

text: om beräkning av lagstadgad tid, eftersom förseelsen rapporterades en fredag efter kontorstid.

text: Om den tid, då enligt lag eller särskild författning en åtgärd senast skall vidtas, infaller på en söndag, annan allmän helgdag, lördag, midsommarafton, julafton eller nyårsafton, får åtgärden enligt 2 § lagen om beräkning av lagstadgad tid vidtas nästa vardag. Undantag från denna regel görs emellertid i fråga om de frister för häktningsframställning och häktningsförhandling som anges i

text: 24 kap.

text: och

text: 13 §§

text: 17 § fjärde stycket

text: och

text: 19 §

text: rättegångsbalken

text: Den i 5 kap. 8 § KKF angivna tidsfristen får i och för sig anses vara av sådant slag att den omfattas av söndagsregeln. Det bör emellertid observeras att regeln inte utgör något hinder mot att man vidtar en med denna avsedd åtgärd exempelvis på en söndag, om detta skulle vara praktiskt möjligt. Syftet med söndagsregeln är i stället, när det som här är fråga om en s.k. maximifrist (se NJA II 1930 s. 59), att reglera den situation som uppkommer, när tiden för en åtgärd, som enligt författning skall vidtas senast en viss dag, infaller på en sådan dag som anges i regeln och det till följd härav möter hinder av praktisk art att vidta åtgärden. Som exempel kan nämnas att en skrivelse med ett överklagande inte kan lämnas in till en domstol på julafton av det skälet att domstolens kansli har stängt den dagen. Genom att söndagsregeln i ett sådant fall gör det möjligt för den enskilde att vänta med att lämna in inlagan till nästa vardag säkerställs att han kommer i åtnjutande av hela den i

text: rättegångsbalken

text: angivna fristen för överklagande.

text: Frågan om söndagsregelns innebörd i det här angivna hänseendet har berörts av 1983 års häktningsutredning i dess betänkande (

text: SOU 1985:27

text: ) Gripen – anhållen – häktad, som bl.a. innehöll förslag till det nu gällande undantaget från söndagsregelns tillämpningsområde för fristerna för häktningsframställning och häktningsförhandling. I betänkandet framhölls (s. 81) att söndagsregeln redan enligt då gällande rätt inte innebar att dessa frister utan vidare fick förlängas om sista dagen var en söndag, eftersom ju alltid häktningsframställningen borde inges och häktningsförhandling hållas så snart det kunde ske. Man kan av detta uttalande dra den slutsatsen att söndagsregeln inte skall tillämpas, om det av hänsyn till den enskildes rättssäkerhet är angeläget att en åtgärd från en myndighets sida företas inom viss angiven tid och det är praktiskt genomförbart att vidta åtgärden i fråga vid den föreskrivna tidpunkten trots att denna infaller på en dag som omfattas av söndagsregeln. Syftet med det av utredningen föreslagna undantaget från regeln

text: kan mot denna bakgrund sägas ha varit att säkerställa att det alltid skall vara möjligt att strikt tillämpa fristerna för häktningsframställning och häktningsförhandling.

text: Det framstår enligt min mening som naturligt att anlägga det här angivna sättet att se på söndagsregelns innebörd också i fråga om tidsfristen i 5 kap. 8 § KKF. Som har nämnts i det föregående är den där föreskrivna 48-timmarsfristen föranledd av hänsyn till körkortshavarens intresse av att det så snart som möjligt kommer till stånd en förnyad prövning av frågan om omhändertagande av hans körkort. Starka rättssäkerhetsskäl talar därför för att polismyndigheterna skickar beslut om omhändertagna körkort till länsstyrelserna utan beaktande av söndagsregeln. Eftersom det vid varje polismyndighet finns personal i tjänst dygnet runt under årets alla dagar, bör det rimligen inte möta några hinder av praktisk art att exempelvis ett omhändertagandebeslut som fattas en fredag – om det inte kan överlämnas eller avsändas till länsstyrelsen redan samma dag – skickas på sådant sätt, att det är länsstyrelsen tillhanda så tidigt som möjligt på måndagen. Den av polismyndigheten tillämpade rutinen framstår således inte som godtagbar.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Omhändertagande

title: Omhändertagande av intagens egendom i visst fall och bristfällig dokumentation vid visitation av intagens bostadsrum

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 5 september 2008, uppgav AA att personal i anstalten Norrtälje hade beslagtagit hans cd-spelare, trots att han sedan tidigare hade tillstånd att inneha den i sitt bostadsrum. Enligt AA hade anstalten inte fattat något beslut om att återkalla tillståndet. AA uppgav också att visitationen som föregick beslaget inte gick korrekt till såtillvida att endast en kriminalvårdare hade undertecknat förteckningen.

text: AA bifogade de handlingar han hänvisade till i sin anmälan.

text: Utredning

text: Ett utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) begärdes in och granskades. Kriminalvården anmodades därefter att yttra sig över vad AA hade framfört.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården (huvudkontoret), genom myndighetschefens ställföreträdare BB, följande.

text: Sakförhållanden

text: Innehav Den 16 oktober 2006 beslutade anstalten Norrtälje att AA fick inneha en cd/dvdfreestyle i sitt bostadsrum. Av beslutet framgick att spelaren bedömdes vara jämställbar med en vanlig cd-freestyle. Den 1 april 2008 ändrades reglerna om innehav i lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt (KvaL; se nedan). Som en följd härav ändrades samma datum även Kriminalvårdens anstaltsföreskrifter. I korthet innebar ändringen i anstaltsföreskrifterna, såvitt nu är aktuellt, att intagna inte längre fick innehasaker som tillhandahålls av anstalten. Anstalten gav i samband med dessa ändringar skriftlig information till de intagna om hur anstalten avsåg att hantera de övergångsregler som gällde. Av denna framgick bl.a. att eftersom cd-freestyle skulle komma att tillhandahållas av anstalten skulle det inte längre vara tillåtet att inneha någon bild- eller ljudanläggning, t.ex. dvd, md, cd eller stereo. De intagna informerades vidare om att de under perioden 16 juni–15 augusti hade möjlighet att lämna ut sådant som de inte längre fick ha i

text: bostadsrummet samt att anstalten efter denna period skulle komma att ta ut otillåtna föremål ur de intagnas bostadsrum och lägga dessa i civilförrådet. Den 26 augusti 2008 tog personal vid anstalten Norrtälje ut AA:s cd-freestyle från hans bostadsrum. Detta gjordes i samband med en visitation av alla bostadsrum på avdelningen just med avseende på teknikinnehav. Anstalten gjorde bedömningen att eftersom innehavsfrågan styrdes av lagändring behövdes inte något beslut som upphävde det tidigare gynnande beslutet.

text: Dokumentation av visitation Av anstaltens instruktion för visitationsarbetet framgår bl.a. att ”vid visitation av bostadsrum ska normalt alltid minst två tjänstemän medverka”. Vidare att ”Innehav av otillåtna tillhörigheter eller andra omständigheter som bryter mot anstaltsordningen ska skriftligen rapporteras i KLAS.”

text: Vid visitationen lade en särskild visitationsgrupp alla otillåtna föremål utanför respektive cell. I samband med detta noterade paviljongspersonalen vad som togs ut och från vem. Föremålen emballerades i förvaringspåsar av plast och lades i respektive intagens effekter. Vid visitationstillfället deltog således fler tjänstemän än de som normalt var stationerade på avdelningen. Det stämmer alltså inte att enbart en tjänsteman utförde åtgärden. Dock stämmer det att enbart en tjänsteman har skrivit under beslagsprotokollet.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: Innehav Av

text: 24 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) följer att en intagen får ta emot och inneha böcker, tidskrifter och tidningar, dock inte sådana som kan 1) äventyra ordningen eller säkerheten eller 2) antas motverka den behandling som den intagne genomgår. Det framgår också att en intagen i övrigt får ta emot och inneha den personliga egendom som är motiverad med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Av 7 kap. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (

text: KVFS 2008:3

text: ) (anstaltsföreskrifterna) framgår följande. 3 §: I den utsträckning det lämpligen kan ske får anstalten tillhandahålla cd-spelare och hörlurar, musikinstrument, sällskapsspel och enklare spelkonsoler utan möjlighet till kommunikation eller lagring av data. 12 §: Om inte annat följer av denna paragraf får en intagen inte använda eller inneha privata tillhörigheter av sådant slag som tillhandahålls eller kan tillhandahållas av anstalten enligt, såvitt nu är aktuellt, 3 §. Av övergångsbestämmelserna till anstaltsföreskrifterna framgår bl.a. att chefen för ett verksamhetsområde får besluta att 7 kap. ska börja tillämpas vid ett senare tillfälle, dock senast den 1 juni 2008, samt att äldre bestämmelser i sådant fall ska gälla fram till ikraftträdandet.

text: Visitation Av

text: 39 b § förordningen (1974:248)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaF) framgår, såvitt nu är aktuellt, följande. Egendom som ska tas om hand i samband med kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan undersökning eller i enlighet med 84 § KvaL ska förtecknas. Förteckningen ska skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet. Vägrar den intagne att skriva under ska, om det är möjligt, ytterligare en tjänsteman skriva underförteckningen. Av 4 kap. 29 § anstaltsföreskrifterna framgår följande. Anstalten ska visitera intagnas bostadsrum efter behov så att rätt nivå upprätthålls vad gäller ordning och säkerhet. Anstalten ska fortlöpande analysera behovet av sådana visitationer. Av 30 § samma föreskrift framgår att vid visitation av den intagnes bostadsrum ska normalt två tjänstemän delta när omhändertagande av egendom är aktuell.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Innehav Skälet till att AA inte längre fick inneha cd-spelaren var inte några nya omständigheter eller någon skärpt säkerhetsmässig syn på innehavsfrågor. Skälet till att han inte längre fick inneha den var istället att anstaltsföreskriften inte längre tillät detta. Denna föreskriftsändring gjordes i sin tur inom ramen för den lagändring som skedde samma datum för vilken några särskilda övergångsbestämmelser inte hade meddelats. De intagna informerades om ändringen av lag och föreskrift och vad detta skulle komma att innebära ifråga om innehav av bl.a. cd-spelare. Enligt Kriminalvårdens mening har det, eftersom innehavet blev otillåtet som en direkt följd av en författningsändring, inte varit nödvändigt att dessutom upphäva gällande innehavsbeslut. De intagna hade dock informerats om att det inte längre var tillåtet. Om AA hade velat ha en prövning av rätten till innehav av cd-spelaren enligt de nya föreskrifterna, hade han efter omhändertagandet på nytt kunnat ansöka om innehav. Dokumentation av visitationen Meddelandet till AA om vilken egendom som omhändertogs vid visitationen har inte, såsom föreskrivits i 39 b § KvaF, undertecknats av honom och inte heller av två, utan endast en kriminalvårdstjänsteman. Kriminalvården har emellertid tidigare argumenterat för att 39 b § KvaF synes vara mindre lämpligt utformad för dokumentation av omhändertagande av egendom vid visitationer av bostadsrum (se JO:s ärenden 5263-2006 och 1708-2007) och hävdat att bestämmelsen är mer anpassad för situationer där den intagne närvarar vid omhändertagandet. JO förordade emellertid (se beslut den 30 april 2008 i ärende 5263-2006) att den intagne, vid visitationer av bostadsrum, ändå skulle ges tillfälle att i efterhand skriva under visitationsprotokollet samt beredas tillfälle att inspektera de omhändertagna föremålen. Kriminalvården har tagit upp frågan om tillämpningen av nämnda bestämmelse med regeringen, men detta har ännu inte lett till någon förordningsändring.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 17 september 2009 anförde JO Nordenfelt bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Innehav I ett beslut den 16 oktober 2006 beviljade anstalten Norrtälje AA:s ansökan om att få inneha en cd-spelare i sitt bostadsrum. Vid en visitation den 26 augusti 2008 av AA:s bostadsrum ”utvisiterades” bl.a. cd-spelaren ur bostadsrummet. Frågan i denna del är om anstalten hade rätt att omhänderta cd-spelaren i AA:s bostadsrum utan att formellt återkalla innehavsbeslutet.

text: Riksdagen beslutade år 2008 att ändra bestämmelsen i

text: 24 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) om intagnas innehav av personliga tillhörigheter. Kriminalvårdskommittén hade i det betänkande som föregick regeringens proposition anfört att utgångspunkten borde vara att intagna inte får inneha personliga tillhörigheter i anstalt (

text: SOU 2005:54

text: , del 1, s. 422). Regeringen ansåg dock att kommitténs förslag var för långtgående och menade att utgångspunkten även fortsättningsvis bör vara att intagna ska ha rätt att inneha personlig egendom (

text: prop. 2006/07:127 s. 14

text: f.). Enligt vad som anfördes i propositionen fanns emellertid skäl att tydliggöra under vilka omständigheter som personlig egendom får innehas och när den kan förbjudas. I propositionen anfördes

text: vidare att det inte var möjligt att i lag i detalj reglera vilken personlig egendom intagna bör få ta emot och inneha, utan att en sådan reglering i stället borde ske genom av Kriminalvården meddelade föreskrifter. Regeringen framhöll emellertid att det även fortsättningsvis måste finnas utrymme för Kriminalvården att frångå meddelade föreskrifter genom beslut i enskilda fall.

text: Kriminalvården har i remissvaret uppgett att det inte var nödvändigt att upphäva AA:s innehavsbeslut eftersom innehavet blev otillåtet som en direkt följd av en författningsändring. Jag delar inte den uppfattningen. Kännetecknande för gynnande beslut är de får bestämda, positiva rättsverkningar för den enskilde. Ett beslut om att en intagen i sitt bostadsrum får inneha viss egendom utgör i princip hinder mot att egendomen formlöst omhändertas eller ”utvisiteras”. För att egendomen ska kunna omhändertas krävs enligt min mening att Kriminalvården omprövar det tidigare beslutet och formligen återkallar det. Genom ett sådant förfarande kan den intagne få till stånd en prövning av om det funnits förutsättningar att återkalla innehavsbeslutet. Anstalten Norrtäljes hantering har inneburit att AA betagits denna möjlighet. Det är jag kritisk till.

text: Jag finner inte här skäl att närmare gå in på frågan om den av Kriminalvården åberopade författningsändringen kunde ha utgjort skäl att återkalla AA:s innehavsbeslut. Jag nöjer mig med att uttrycka viss tveksamhet till det (se

text: RÅ 1995 ref. 10

text: Dokumentation av visitationen Enligt

text: 39 b § förordningen (1974:248)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdsförordningen) ska egendom som tas om hand i samband med kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan undersökning eller i enlighet med 84 § kriminalvårdslagen lagen förtecknas. Förteckningen ska skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet. Vägrar den intagne att skriva under ska, om det är möjligt, ytterligare en tjänsteman skriva under förteckningen.

text: Jag kan instämma i vad Kriminalvården anfört i remissvaret om utformningen av den nyss nämnda bestämmelsen i förhållande till visitationer av intagnas bostadsrum. Det viktiga i sådana situationer, där det enligt uppgift hör till undantagen att den intagne närvarar, måste vara att den intagne i förekommande fall får besked om att egendom har omhändertagits (jfr

text: 27 kap. 11 § rättegångsbalken

text: ) och att den formella, liksom den fysiska, hanteringen av de omhändertagna föremålen sker på ett säkert sätt. Bestämmelsen har nu emellertid den ordalydelse den har, och Kriminalvården måste förhålla sig härtill på bästa möjliga sätt. Som Kriminalvården nämnt har jag i ett tidigare beslut förordat att den intagne i nu aktuella situationer ges tillfälle att i efterhand skriva under visitationsprotokollet, trots att han eller hon inte varit närvarande vid visitationen. Den intagne bör i det sammanhanget beredas tillfälle att inspektera de omhändertagna föremålen.

text: När det gäller anstalten Norrtäljes agerande i aktuellt avseende informerades AA om omhändertagandet av cd-spelaren och vissa andra föremål genom ett meddelande, som hade undertecknats av en kriminalvårdstjänsteman. Hanteringen uppfyllde inte de krav som ställs upp i 39 b § kriminalvårdsförordningen och förtjänar följaktligen kritik.


nyckelord: Anstalt Postgranskning

title: Brevgranskning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 8 september 2008, framförde AA klagomål mot Kriminalvården, anstalten Salberga. AA uppgav att personalen i anstalten öppnade försändelser från advokat och olika myndigheter – polis, åklagare m.fl. – till honom. Enligt AA hade personalen som jobbade med brevgranskning vid ett flertal tillfällen öppnat försändelser från Skatteverket och dessutom ringt till Skatteverket och lämnat anvisningar om att hans namn inte ska anges på kuvert utan att försändelsen i stället ska adresseras till anstalten. AA uppgav vidare att det inte alltid gick att utläsa vem eller vilka som hade genomfört granskningen. AA uppgav också att personalen hade öppnat ett brev från polisen till honom. I brevet fanns en CD-skiva som innehöll förundersökningen i ett mål där han skulle vittna. Enligt AA hade han först fått besked om att brevet inte hade kommit till anstalten, men efter att han tjatat på personalen fick han så småningom veta att brevet hade beslagtagits och lagts i förrådet. AA var också kritisk till att anstalten hade beslutat att han inte fick ta del av innehållet på CD-skivan, trots att det var en anställd i anstalten som i samråd med polis och åklagare kommit fram till att förundersökningen skulle skickas på en CD-skiva i stället för i utskriven form. AA uppgav slutligen att det ”försvann” egendom ur den post som ankom till anstalten. För honom hade det ”försvunnit” 5 000 kr i kontanter och nio brev som innehöll böcker, CD-skivor och ljudböcker.

text: Utredning

text: Ett utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system begärdes in och granskades. Kriminalvården anmodades därefter att yttra sig över vad AA hade framfört.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården (Region Mitt), genom regionchefen BB, följande.

text: Kriminalvården, Region Mitt, har inhämtat uppgifter från Kriminalvårdsinspektör CC samt vårdare DD som arbetar med hantering av brev m.m. Anstalten Salberga granskar inte advokat- och myndighetsbrev annat än om det finns anledning att anta att avsändaren är oriktig. I avsaknad av mer precisa uppgifter går det inte att närmare bemöta uppgifterna i anmälan.

text: Uppgiften att personal har ringt till skattemyndigheten och påtalat att AA:s namn inte får stå på kuvertet från skattemyndigheten tillbakavisas från anstalten. Varken personal som utför brevgranskning eller öppnar post ställd till anstalten känner till dessa uppgifter. Däremot stämmer det att breven från skattemyndigheten enbart är adresserade till anstalten Salberga. Att så sker är naturligt då det inte rör sig om meddelande från en myndighet utan innehållet är enbart andra brevförsändelser till AA. Dessa brev hanteras sedan som vanligt, d.v.s. granskning sker i enlighet med

text: 28 §§

text: lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt. Brev som granskas stämplas och det anges med stöd av vilket lagrum granskningen har skett, vilken typ av granskning som har utförts, om den intagne har närvarat vid granskningen eller inte, datum samt vem eller vilka som utfört den. Vad gäller brevet från polisen med en CD-skiva, innehållande en förundersökning, så kom brevet till anstalten den 2 september. Den var ställd till anstalten Salberga med AA:s namn under adressen. Namnet var även skrivet inom parentes. Skivan skrevs in i förrådet den 3 september varvid ett kvitto skrevs ut och skickades till AA. Kvittot torde ha varit AA tillhanda någon dag efter detta. Eftersom en förundersökning normalt inte får innehas under tid i gemensamhet samt det faktum att dator för läsning av innehållet endast finns att tillgå på avdelningen, medförde det ett svårlöst problem. Personal kontaktade därför polisen som istället skickade hela förundersökningen i pappersformat till anstalten. AA var då dock inte intresserad av att läsa förundersökningen varför den lades tillsammans med hans övriga tillhörigheter i förrådet. Någon skriftlig ansökan om att inneha CD-skivan lämnades inte av AA. Däremot samtalade AA med bl.a. CC om denna skiva. Skriftliga ansökningar från intagna ankomststämplas när de tas emot, detta oavsett om de registreras i KLAS, KVR eller om de förvaras i klientakten i pappersformat. I ett tidigare yttrande med dnr 4407-2008 anförde Kriminalvården följande. ”Brev som innehåller pengar förtecknas i en s.k. värdebok och sätts därefter in på den intagnes konto. I förteckningen anges beloppet, datumet för ankomsten samt avsändare om detta framgår. Brev som inte innehåller pengar vidarebefordras till den intagne om det inte kvarhålls. Någon dokumentation, annat än att ange eventuell granskningsåtgärd, om brev som enbart befordras görs självklart inte. Om brevet ska kvarhållas fattas däremot ett beslut. På alla anslagstavlor på avdelningarna i anstalten/häktet Salberga finns anslaget ett postgironummer där anhöriga eller andra kan sätta in pengar till enskilda intagna. När frågor kommer från utomstående om hur man ska skicka pengar till en intagen, rekommenderas postgironumret framför att skicka pengar i ett brev.” Böcker och CD-skivor (ej brända) vidarebefordras direkt till avdelningen för befordran och bedömning av innehavsfrågan. Oaktat att AA inte med önskvärd tydlighet anger när breven och pengarna skulle ha försvunnit, är hans påståenden milt sagt anmärkningsvärda. Dylika påståenden är av naturliga skäl också svåra att bemöta. I flera anmälningar under den senaste tiden har relativt oprecisa påståenden om att tillhörigheter försvinner från anstalten Salbergas förråd och i brevgranskningen. Det som är gemensamt för dessa anmälningar är att de kommer från en enskild avdelning där AA vistas. Eftersom förrådet och brevgranskningen utför arbetsuppgifter för hela anstalten så är det något märkligt att denna oordning enbart skulle gälla omvårdnadsavdelningen där AA vistas.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt 25 § KvaL ska brev mellan en intagen och en advokat, en svensk myndighet eller ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda vidarebefordras utan granskning. Om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare i ett sådant brev till en intagen är oriktig, får brevet granskas i syfte att utreda vem avsändaren är.

text: Enligt 26 § får ett brev till eller från en intagen i anstalt granskas, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Granskningen ska syfta till att undersöka om brevet 1. innehåller något otillåtet föremål, 2. är ett led i en pågående eller planerad brottslig verksamhet, eller 3. är ett led i ett planerat avvikande eller något liknande förfarande. Om en intagen under utredningen av ett disciplinärende hålls avskild från andra intagna, får den intagne också hindras från kontakter med andra personer genom brev i den utsträckning det är oundgängligen nödvändigt för att syftet med utredningen inte skall äventyras. Enligt 27 § får granskning av brev inte vara mer ingående än som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Vid öppning av brev ska den intagne vara närvarande, om det lämpligen kan ske. Brev som granskats får hållas kvar, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Den intagne ska underrättas om kvarhållandet så snart det kan ske, om det inte finns synnerliga skäl mot det. Gäller det ett ankommande brev ska den intagne i den utsträckning det är lämpligt få information om innehållet i det. Ett kvarhållet brev ska lämnas ut till den intagne så snart det kan ske och senast när den intagne friges, om det inte finns särskilda skäl mot det. Enligt 28 § gäller det som i 25–27 §§ är föreskrivet om brev även annan försändelse och annat skriftligt meddelande än brev. Bestämmelserna i dessa paragrafer som rör en intagen gäller även en sammanslutning av intagna.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: En viktig fråga som har uppmärksammats i detta ärende är frågan hur post till intagna som har skyddad identitet och kvarskrivning hanteras. Skattemyndigheten skickar inte något meddelande till den intagne utan vidarebefordrar enbart brev och försändelser från andra. I just detta ärende adresserar skattemyndigheten sitt kuvert till anstalten. I det fall det varit adresserat till AA skulle det kunna leda till att ett kringgående av Kriminalvårdens kontroll av införsel av otillåtna föremål samt okontrollerad kommunikation. I övrigt framkommer inget i utredningen som tyder på att AA har behandlats felaktigt.

text: AA kommenterade remissvaret. Han gav också in kopior av framställningar om ersättning för förlorad egendom, som han och en annan intagen hade lämnat in till anstalten.

text: I beslut den 17 april 2009 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp även i annat fall än som avses i 4 och 5 §§. Han är därjämte skyddad mot kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång samt mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande.

text: Av

text: 25 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) framgår att brev mellan en intagen och en advokat, en svensk myndighet eller ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda ska vidarebefordras utan granskning. Om det finns anledning att anta

text: Post som Skatteverket förmedlar till en intagen som har skyddade personuppgifter ligger i ett särskilt ytterkuvert. På detta ytterkuvert anges att Skatteverket är avsändare. Det skulle därmed kunna hävdas att en sådan försändelse utgör myndighetspost som ska vidarebefordras till en intagen utan föregående granskning. En sådan tolkning av bestämmelsen i 25 § kriminalvårdslagen framstår emellertid som orimlig och skulle, som Kriminalvården påpekat, kunna leda till ett kringgående av den införselkontroll som sker i anstalter. Jag har alltså inte något att erinra mot att sådana försändelser öppnas. Jag har också fått veta att Skatteverket i sådana fall använder särskilda kuvert, märkta Förmedlingsärende eller Förmedlingsuppdrag. Det borde därmed inte föreligga någon risk för att annan post felaktigt bedöms som förmedlingspost.

text: När det gäller hanteringen av den CD-skiva, innehållande förundersökningsmaterial, som polisen skickade till AA framgår att brevet med CD-skivan faktiskt öppnades av personalen utan att det förelåg någon misstanke om att uppgiften om avsändaren var oriktig. Kriminalvården har, om jag uppfattat remissvaret riktigt, förklarat anstaltens handlande med att brevet betraktades som ett brev till anstalten, eftersom det var ställt till anstalten, med AA:s namn angivet under anstaltens.

text: Det skulle kunna resas invändningar mot det synsätt som Kriminalvården gett uttryck för beträffande innebörden av adresseringen. Jag inser emellertid att det finns praktiska skäl som talar för en sådan ordning. Jag finner således inte skäl att rikta någon kritik mot anstalten i detta avseende. För tydlighetens skull vill jag dock tillägga, att om det efter öppnandet av ett brev som adresserats på aktuellt sätt framkommer att brevet är till den intagne personligen, ska brevet därefter hanteras enligt reglerna i kriminalvårdslagen. Om det är fråga om myndighetspost får brevet alltså inte utsättas för ytterligare granskningsåtgärder enligt 25–27 §§ kriminalvårdslagen.

text: AA har också uppgett att det ibland händer att det inte går att utläsa vem som genomfört brevgranskningen. Dessa klagomål är dock för allmänt hållna för att kunna utredas ytterligare.

text: AA har i sin anmälan slutligen uppgett att föremål som skickats till honom försvunnit efter att de ankommit till anstalten. Detta påstående har tillbakavisats av Kriminalvården. Uppgift står således mot uppgift. Det framstår inte som meningsfullt att utreda saken ytterligare.

text: Det har i övrigt inte framkommit något som föranleder något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Familjehem Kommunicering Omplacering

title: Fråga bl.a. om en socialnämnds skyldighet att kommunicera en utredning som låg till grund för ett beslut om omplacering av ett barn

text: Bakgrund

text: AA har vårdnaden om sonen BB, född 1995. Länsrätten i Göteborg (numera Förvaltningsrätten i Göteborg) beslutade den 26 mars 2009 att BB skulle beredas vård enligt 1 § andra stycket och 2 § LVU. Den 31 mars 2009 placerades BB i ett jourfamiljehem. Nämndens ordförande beslutade den 17 juni 2009 att placera BB hos makarna CC och DD.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 18 augusti 2009, klagomål mot Social- och arbetsnämnden i Partille kommun angående handläggningen av ärendet enligt LVU. Hon var missnöjd med bl.a. förvaltningens bristande kommunicering med henne inför omplaceringen av sonen, avsaknaden av överklagandehänvisning i beslutet om omplacering samt handläggningen av umgängesregleringen med sonen. Till sin anmälan fogade AA vissa handlingar.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtade JO journalanteckningar och vissa upplysningar per telefon från social- och arbetsförvaltningen i Partille kommun.

text: Social- och arbetsnämnden i Partille kommun anmodades därefter att inkomma med utredning och yttrande över anmälan. Som sitt remissvar lämnade nämnden en skrivelse som hade upprättats vid nämndens förvaltning (åberopade bilagor har här utelämnats).

text: Ärendet

text: JO har i skrivelse, som inkom 2009-10-27, begärt att Social- och arbetsnämnden i Partille kommun yttrar sig i ärendet med diarienummer 4591-2009, med anledning av klagomål som framförts i AA:s anmälan till JO. Klagomålen rör socialtjänsten i Partille kommuns handläggning av ärende rörande AA:s son BB. JO har beslutat att granska ärendet och remitterat det för yttrande utifrån tre punkter i klagandes skrivelse: 1. Borde AA ha fått del av den utredning som låg till grund för placeringen av BB i det aktuella familjehemmet innan omplaceringsbeslutet fattades?

text: 2. Kunde AA ha överklagat beslutet den 2009-06-17 om familjehemsplacering och, i så fall, borde hon ha underrättats om den möjligheten? 3. I en skrivelse, som är daterad den 2009-06-17, från social- och arbetsförvaltningen till AA, lämnade handläggaren viss information. Innefattade informationen en sådan begränsning av AA:s kontakt med BB som borde ha kommit till uttryck i ett formellt beslut om reglering av umgänge med stöd av

text: 14 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU? JO har tidigare begärt in journalanteckningar gällande BB för tiden 2009-06-01till 2009-08-01 utifrån ovanstående klagomål. Kopior på journalanteckningar översändes till JO inom en vecka efter att denna begäran inkom.

text: Redogörelse

text: 1. AA har i sin skrivelse till JO framfört att hon borde ha fått en bättre och fylligare information om familjehemmet CC och DD innan beslut fattades om att BB skulle placeras där. AA menade att hon dessutom fick information om familjehemmet 2009-06-19 via ett brev (bilaga 1 i AA:s skrivelse) och att denna information kom till hennes kännedom efter att BB redan hade blivit placerad i familjehemmet. Det framgår av journalblad att ett brev skickades till AA 2009- 06-15 om att BB skulle besöka ett tilltänkt familjehem redan dagen efter, 2009- 06-16, och att en eventuellplacering av BB kunde bli aktuell redan samma vecka. 2009-06-16 besökte BB familjehemmet CC och DD tillsammans med familjehemssekreterarna EE och FF. Familjehemmet bedömdes lämpligt för BB:s vårdbehov. BB befann sig i en besvärlig situation där det hade framkommit att BB inte mådde bra i det jourhem där han vistades. Det innebar bl.a. att han inte trivdes samt att jourhemmet hade svårigheter att hantera BB:s problematik. Familjehemmet hade också svårigheter i samarbetet med AA. Det bedömdes vara det bästa för BB om han kunde omplaceras så snart det var möjligt och ett lämpligt stadigvarande familjehem hade hittats. Nämndens beslut bedömdes ej kunna avvaktas varför beslut om omplacering enligt

text: 11 §

text: LVU togs av ordföranden i social- och arbetsnämnden 2009-06-17, se bilaga 2 i AA:s skrivelse. Ordförandebeslut samt innehållet i det brev som sändes till AA 2009- 06-17, bilaga 1 i AA:s skrivelse, innehåller uppgifter om familjehemmet. Familjehemssekreterare EE kontaktade AA 2009-06-17 via telefon och delgav AA muntlig information om familjehemmet. EE informerade då också AA att hon skulle erhålla skriftlig information om familjehemmet. AA har således fått information om familjehemmet muntligt innan BB placerades men att den skriftliga informationen, dvs. underlaget till beslutet om omplacering, erhöll AA inte förrän efter BB hade placerats. Enligt AA kom brevet, bilaga 1, till henne den 2009-06-19 och ordförandebeslutet var henne till handa en vecka efter att beslutet var taget. Nämnden bedömer att AA som part borde ha fått ta del av vad som kommit fram under utredningsarbetet även i skriftlig form och beretts tillfälle att yttra sig innan beslut om omplacering fattades 2009-06-17. 2. BB vårdades i familjehem med stöd av LVU, vilket innebar att det var nämnden som fattade beslut om var någonstans BB skulle vistas under vårdtiden. Nämnden fattade beslut om den nya placeringen 2009-06-17. Av

text: 22 § Förvaltningslagen

text: framgår att ett beslut får överklagas av den som beslutet angår om det gått den enskilde emot och kan överklagas. Beslutet angår AA i egenskap av vårdnadshavare för BB och beslutet om placering enligt

text: 11 §

text: LVU kan man överklaga. Enligt

text: 21 § andra stycket Förvaltningslagen

text: skulle underrättelsen om beslutet innehållit information om hur AA kunde överklaga beslutet. AA fick aldrig någon sådan information. 3. AA fick via brev daterat 2009-06-17, bilaga 1 i AA:s skrivelse, information om att det inte skulle vara något umgänge mellan henne och BB under minst en månad och att AA skulle ringa BB på familjehemmets fasta telefon på söndagar mellan kl. 19 och 21 samt att samtalstiden då skullevara begränsad till max 20 minuter. AA hade tidigare genom brev 2009-06-09 fått besked om att hon och

text: BB skulle ha umgänge genom att träffas varje fredag mellan kl. 14 och 15 med undantag av fredag den 26:e juni då AA skulle befinna sig utomlands, se bilaga 3 i AA:s skrivelse. Detta umgänge var något som socialsekreterare GG och AA hade kommit överens om i samtal 2009-06-05. Att förslaget om umgänge ändrades 2009-06-17 berodde på ändrade förhållanden kring BB. BB kom till ett nytt familjehem 2009-06-18 och bedömningen var att BB behövde kommatill ro och få möjlighet att lära känna det nya familjehemmet innan han skulle träffa sin mamma. Därför blev bedömningen att det inte skulle vara lämpligt för BB att träffa AA under den första månaden i det nya familjehemmet. Därefter skulle en uppföljning av umgänget ske och revideringar i umgänget skulle göras i samråd med AA. Syftet med brevet om ändrat umgänge, bilaga 1 i AA:s skrivelse, var att ge ett förslag som AA skulle ta ställning till. Men utifrån AA:s skrivelse är det uppenbart att AA inte tolkade det så. Nämndens bedömning är att texten som handlar om umgänget i bilaga 1 i AA:s skrivelse är formulerad på ett sådant sätt att det är svårt för AA att tyda texten på annat sätt än att det är något som redan är beslutat och som hon inte har möjlighet att yttra sig över. Texten borde ha formulerats på ett sådant sätt att AA hade uppfattat att hon hade haft möjlighet att reagera på ett förslag. Då hade nämnden därefter kunnat bedöma om det skulle fattas beslut om en formell reglering av umgänget med stöd av

text: 14 §

text: LVU eller inte. Enligt lagen om vård av unga ska bestämmelserna om möjligheten att begränsa umgänget tillämpas restriktivt och det är först när nämnden inte kan komma överens med vårdnadshavaren om en umgängesplan som nämnden av rättssäkerhetsskäl bör besluta om umgänge med stöd av 14 § andra stycket punkt 1 LVU. Nämnden menar att det vid tidpunkten för skrivelsen daterad 2009-06-17 inte fanns förutsättningar för reglering av umgänget mellan BB och AA. AA hörde inte av sig med reaktioner efter hon hade fått brevet om minskat umgänge, vare sig till familjehemssekreterare eller till socialsekreterare. AA hade en besökstid uppsatt hos socialsekreterare GG 2009-07-07 för att bl.a. diskutera umgänget med BB. AA avbokade denna tiden. GG skrev därefter ett brev till AA, 2009-07-24, som innehöll ytterligare information om hur det fungerar för BB i familjehemmet samt förslag om ett umgänge med både träffar och telefonkontakt. Först efter att AA hade fått detta brev från GG hörde AA av sig via brev, inkom till socialtjänsten 2009-08- 10, och talade om att hon var missnöjd med flera saker, bl.a. att hon hade velat överklaga beslutet om umgänget såsom det var formulerat i bilaga 1 i AA:s skrivelse. Det kan tilläggas att AA i detta brev inte kommenterade det nya förslaget om umgänge och hon har än idag inte kommenterat detta förslag. Social- och arbetsnämnden i Partille konstaterar att handläggningen har brustit såväl när det gäller kommunicering inför beslut och när det gäller underrättelse om beslut. Handläggningen har också brustit när det gäller hanterandet av frågan hur umgänget mellan BB och AA ska utövas. Social- och arbetsförvaltningen i Partille kommun har som ambition att utifrån ovanstående se över och förbättra rutiner när det gäller handläggning i liknande ärenden.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I ett beslut den 23 april 2010 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdomar ska göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Under vissa förutsättningar kan barn och ungdomar beredas vård utan samtycke. Bestämmelser om sådan tvångsvård finns i

text: LVU. Vård med stöd av LVU ska beslutas bl.a. på grund av brister i ett barns hemmiljö (

text: 2 §

text: LVU).

text: När någon vårdas med stöd av LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge ska ordnas och var han ska vistas under vårdtiden. Av

text: 11 § fjärde stycket

text: LVU framgår att nämnden eller den som nämnden har uppdragit vården åt, ska ha uppsikt över den unge och, i den utsträckning som behövs för att genomföra vården, bestämma om hans personliga förhållanden. Härav följer även att nämnden efter ett beslut om vård enligt LVU inträder vid sidan av vårdnadshavarna eller i deras ställe och har samma skyldigheter och befogenheter som tillkommer vårdnadshavarna.

text: Nämndens vårdansvar får emellertid inte medföra att en vårdnadshavare fråntas allt inflytande över den unge. En vårdnadshavare, liksom – i förekommande fall – den unge själv, bör så långt det är möjligt medverka vid vårdens utformning. Det åligger nämndens handläggare att informera vårdnadshavarna om uppkomna frågor kring vården. En vårdnadshavare ska även beredas möjlighet att framföra sina synpunkter till nämnden.

text: Om det hos nämnden uppkommer fråga angående omplacering av ett familjehemsplacerat barn ska nämnden inleda en utredning. I ärendet om omplacering är vårdnadshavaren part. Av

text: 11 kap. 8 § första stycket

text: SoL och

text: 17 § förvaltningslagen (1986:223)

text: följer att vårdnadshavaren som regel ska underrättas om utredningsmaterialet och sin rätt att yttra sig över det innan ärendet avgörs.

text: Av utredningen framgår att brev skickades till AA den 15 juni 2009 med information om att BB skulle besöka ett tilltänkt familjehem dagen därpå och att det kunde bli aktuellt med en omplacering samma vecka. BB besökte familjehemmet den 16 juni 2009, varpå beslut om placering i det hemmet fattades av nämndens ordförande följande dag. Samma dag som beslutet fattades fick AA per telefon besked om sonens omplacering och ett skriftligt beslut skickades till henne. AA fick således inte del av utredningen eller tillfälle att yttra sig i saken innan beslut fattades om omplacering.

text: Det finns vissa undantag från kommunikationsskyldigheten. En myndighet får avgöra ett ärende utan att kommunikation har skett bl.a. om avgörandet inte kan skjutas upp (

text: 17 § första stycket 4 förvaltningslagen

text: ). Såvitt framgår av nämndens remissvar var det angeläget att ett beslut om omplacering fattades utan dröjsmål. Omständigheterna var emellertid inte sådana att det inte fanns utrymme att bereda AA möjlighet att ta del av utredningen och ge henne tillfälle att yttra sig. Jag är därför kritisk till att så inte skedde.

text: AA hade som vårdnadshavare möjlighet att överklaga beslutet om omplacering. Till beslutet om omplacering den 17 juni 2009 fanns emellertid inte någon överklagandehänvisning. Av

text: 21 § förvaltningslagen

text: framgår att myndigheten har en skyldighet att, i förekommande fall, underrätta parten om hur man kan överklaga beslutet. Det är naturligtvis av största vikt att en överklagandehänvisning

text: lämnas till beslut som kan överklagas. Nämnden har i sitt remissvar medgett att ett fel har begåtts. Även i denna del förtjänar handläggningen kritik. Jag förutsätter emellertid att felet har uppstått på grund av ett rent förbiseende och finner därför inte skäl att ytterligare uppehålla mig vid saken.

text: Vad sedan gäller handläggningen av frågan om umgängets reglering mellan sonen och AA vill jag anföra följande.

text: Enligt

text: 14 § första stycket

text: LVU har en socialnämnd ett ansvar för att en underårig som vårdas enligt LVU får sitt behov av umgänge med vårdnadshavaren så långt som möjligt tillgodosett. Frågor som rör umgänget brukar som regel kunna lösas genom att en överenskommelse träffas mellan socialförvaltningen och vårdnadshavaren. Ibland är det emellertid inte möjligt att nå en lösning i samförstånd. I ett sådant fall ska begränsningar i umgänget mellan en vårdnadshavare och ett barn som omhändertagits enligt LVU ske i den ordning som anges i

text: 14 § andra stycket

text: LVU. Enligt denna bestämmelse får socialnämnden, om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården av den unge, besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavaren ska utövas. Ett sådant beslut kan enligt

text: 41 § första stycket 3

text: LVU överklagas.

text: Har ett beslut enligt

text: 14 §

text: LVU inte meddelats finns det inte några lagliga begränsningar för en vårdnadshavare att umgås med sitt barn efter egna önskemål. Upprättade umgängesplaner innebär alltså inte någon rättslig begränsning av en vårdnadshavares rätt att träffa sitt barn. Från förvaltningens sida måste det emellertid finnas ett visst utrymme för att hävda att de överenskommelser som träffats ska hållas. Det måste också finnas visst utrymme för att diskutera förändringar beträffande det framtida umgänget innan det faktiskt förändras.

text: I ett fall då vårdnadshavaren uppger att han eller hon vill träffa sitt barn oftare än vad som tidigare överenskommits är det således naturligt att i ett första skede diskutera hur det framtida umgänget ska utformas. Kan förvaltningen och vårdnadshavaren inte enas om en ny umgängesplan, och ett utökat umgänge bedöms kunna äventyra vården, bör nämnden utreda frågan och därefter eventuellt fatta ett beslut i saken. Regleringen har till syfte att säkerställa vården av den unge och utredningen ska alltså inriktas på vilket umgänge som är bäst för barnet.

text: AA tillställdes i samband med sonens omplacering en skrivelse, daterad den 17 juni 2009, som bl.a. rörde det framtida umgänget med sonen. Som nämnden anförde i sitt remissvar var skrivelsen formulerad på ett sådant sätt att den gav ett intryck av att umgängesfrågan redan var beslutad.

text: Det synes inte ha förekommit någon diskussion med AA om umgänget. Detta är särskilt anmärkningsvärt mot bakgrund av att den umgängesreglering som anges i skrivelsen från den 17 juni 2009 väsentligt inskränkte AA:s möjligheter att träffa sonen. Nämnden borde ha diskuterat frågan med AA före det att skrivelsen sändes över till henne. Under alla förhållanden skulle AA i skrivelsen, på ett tydligt sätt, ha upplysts om att den angivna regleringen var ett förslag och att hon hade

text: möjlighet att komma in med synpunkter. Nämnden kan således inte heller i detta avseende undgå kritik för sin handläggning. Vad som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.


title: Kritik mot Diskrimineringsombudsmannen för långsam handläggning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 9 augusti 2010, anförde skolborgarrådet i Stockholms stad AA i huvudsak följande. Den 19 januari 2009 anmälde en kvinnlig elev vid Åsö vuxengymnasium/Västerort skolan till Diskrimineringsombudsmannen (DO). Eleven ansåg att hon diskriminerats på grund av sin religiösa tillhörighet då hon inte fick bära niqab i klassrummet eller i kontakt med personal på skolan. Trots en handläggningstid om drygt ett och ett halvt år har beslut i ärendet inte meddelats. Det är rimligt att beslut meddelas av DO snarast då eleven måste få besked om sin utbildning och Stockholms stad om hur staden ska förhålla sig till regelverket under kommande läsår. Det är särskilt anmärkningsvärt att besked i ärendet dröjer då en tjänsteman hos DO i ett inslag i TV4 den 8 juni 2010 uttalade att han ”tycker att det lutar åt diskriminering”.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till DO för yttrande. DO BB anförde i remissvar den 19 oktober 2010 bl.a. följande. – – –

text: Handläggning av utbildningsärenden

text: Ärenden som rör utbildningsväsendet gäller såväl barn som vuxna. Utredningarna är många gånger komplexa och innehåller inte sällan frågor som rör grova trakasserier med koppling till de olika diskrimineringsgrunderna eller sexuella trakasserier. De måste därför bedrivas skyndsamt särskilt när det gäller förskolebarn eller elever i de yngre åldrarna liksom när det handlar om pågående trakasserier eller kränkningar. Det kan leda till att ärenden utreds något långsammare om den som anmält till DO är äldre och inte heller befinner sig i en lika utsatt situation. I det aktuella ärendet har anmälaren fått fortsatt möjlighet att delta i utbildningen. Ärenden kan också innehålla nya eller oprövade rättsfrågor, beröra diskriminerande strukturer eller vara av principiell betydelse. Även sådana ärenden kan ta längre tid eftersom de kräver omfattande rättsutredningar innan det blir aktuellt med ställningstagande.

text: Handläggning av det aktuella ärendet

text: En av Stockholms stads skolor har ifrågasatt en elevs rätt att i undervisningssituationen bära niqab. Eleven, som uppfattade detta som religiös diskriminering,

text: gjorde en anmälan till DO. Anmälan kom in den 19 januari 2009. Anmälaren hade redan dessförinnan varit i kontakt med DO. Hon ville då få mer information om hur DO skulle hantera en kommande anmälan. Av dagboken i ärendet, ANM 2009/103, framgår att en e-post skickats till anmälaren den 20 januari och att ansvarig handläggare därefter haft upprepade och regelbundna kontakter med anmälaren liksom med huvudmannen för utbildningen. Den skriftväxling som skett mellan henne och DO samt med Stockholms stad, som är skolans huvudman, har varit omfattande. Även ett stort antal möten har genomförts och DO har haft upprepade kontakter via telefon eller e-post med såväl anmälaren som skolhuvudmannen. Skolhuvudmannen har vid olika tillfällen begärt och medgivits anstånd med att svara DO. Detta har medfört att beredningen av ärendet förlängts. Den senaste kontakten skedde enligt dagboken den 9 juni 2010. Ärendet är ännu inte avslutat. Någon risk för preskription föreligger inte. De händelser som noterats i diariet är inkommande eller expedierade handlingar, liksom övriga kontakter som haft betydelse för ärendets handläggning.

text: DO:s tjänstemans yttrande i TV4

text: Anmälaren tar också upp ett uttalande i ett nyhetsinslag i TV4 av en av DO:s anställda. Han säger där: ”Jag tycker att det lutar åt att det är diskriminering. Men det är min personliga uppfattning och jag vill understryka att myndigheten ännu inte tagit ställning.” Den anställde har alltså på ett tydligt sätt angett sin personliga uppfattning och samtidigt redovisat att myndigheten ännu inte tagit ställning. Inom ramen för det meddelarskydd varje offentligt anställd har står det var och en fritt att uttrycka uppfattningar beträffande ärenden eller i frågor som handläggs inom den myndighet man är anställd. Det yttrande som fällts ska därför inte uppfattas som något annat än just den anställdes egen uppfattning.

text: DO:s bedömning

text: DO bedömer att handläggningen bedrivits i enlighet med DO:s handläggningsrutiner även om DO:s mål är snabbare handläggning. Skälet till den relativt långa handläggningstiden har DO redovisat på föregående sida. DO kan hålla med om att handläggningen tagit lång tid, men anser mot bakgrund av att det är en juridiskt komplex fråga som krävt omfattande rättsutredningar att tiden är rimlig.

text: DO:s akt i ärendet inhämtades och granskades. AA yttrade sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 18 november 2010 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: ska ett ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Detta innebär bl.a. att en myndighet har ett ansvar för att driva sina ärenden framåt.

text: Av utredningen framgår att elevens anmälan till DO inkom den 19 januari 2009 och att ärendet ännu inte är avgjort. Den hittillsvarande handläggningstiden uppgår således till ett år och tio månader. Handläggningen präglas periodvis av passivitet från DO:s sida. Det tog exempelvis drygt fem månader efter anmälan och ett inledande utredningssamtal med eleven den 20 februari 2009 innan DO begärde in yttrande från Stockholms stad. Det kan även konstateras att det sedan den 19 mars

text: 2010 inte har vidtagits någon annan åtgärd i ärendet än ett telefonsamtal med eleven.

text: DO har anfört att den ifrågavarande handläggningstiden är rimlig och därvid hänvisat till att det i ärendet behandlas en juridiskt komplex fråga som krävt omfattande rättsutredningar.

text: I ärendet aktualiseras en rad frågor om rätten till undervisning och utbildning som åtminstone delvis inte tidigare prövats i Sverige. DO:s ärende har alltså stor principiell betydelse. Jag har mot den bakgrunden förståelse för att utredningen i ärendet krävt extra omsorg och noggrannhet och att den därför tagit längre tid än normalt. Just ärendets principiella natur gör emellertid att jag ser särskilt allvarligt på den passivitet som förekommit under utredningens gång. Det är inte heller försvarbart att i ett sådant ärende skjuta på avgörandet på det sätt som skett. Snarare hade ett skyndsamt ställningstagande varit av stor vikt. Jag är mycket kritisk till DO:s handläggning av ärendet.

text: Vad AA anfört i övrigt ger inte anledning till något uttalande från min sida.


avgjordAv: Mats Melin

title: Kritik mot en tingsrätt för dess handläggning av en fråga om häktning på rättens eget initiativ

text: Initiativet

text: I en artikel i Dagens Nyheter den 5 november 2004 fanns en uppgift om att en person utan att själv vara närvarande hade häktats i ett mål vid Stockholms tingsrätt. Eftersom innehållet i artikeln tydde på att frågan om häktning inte hade tagits upp vid en förhandling beslutade jag att inleda en utredning i saken.

text: Utredning

text: Dagboksbladet i tingsrättens mål B 3844-02, protokoll från sammanträde för huvudförhandling i målet den 4 november 2004 samt ansökan om stämning infordrades.

text: Av handlingarna framgick följande.

text: I en ansökan om stämning den 30 oktober 2002 åtalades AA vid Stockholms tingsrätt för brott mot

text: jordabalken

text: . Tingsrätten kallade till huvudförhandling som skulle hållas den 11 februari 2003. Huvudförhandlingen ställdes emellertid in på grund av att AA inte hade delgivits kallelse till förhandlingen. Därefter ställdes ytterligare tre huvudförhandlingar i målet in, två på grund av att AA anmält att hon var sjuk och en på grund av att AA inte hade delgivits kallelse.

text: Parterna kallades på nytt till en huvudförhandling att hållas den 4 november 2004. Av protokollet från förhandlingen kunde följande utläsas. AA hade delgivits kallelse till förhandlingen men inställde sig inte till denna. Däremot var hennes offentlige försvarare, advokaten BB, närvarande. Tingsrätten beslutade, i parternas närvaro, att ställa in förhandlingen eftersom AA:s utevaro utgjorde hinder för huvudförhandling. Därefter hemställde kammaråklagaren CC att AA skulle hämtas till rätten vid nästa rättegångstillfälle varefter var noterat att BB överlämnade frågan till rättens prövning. Parterna underrättades om att rätten senare samma dag skulle fatta beslut angående målets fortsatta handläggning. Tingsrätten – rådmannen DD med nämndemän – meddelade sedan i parternas utevaro följande beslut: ”AA är på sannolika skäl misstänkt för brott mot

text: jordabalken

text: . Det är

text: uppenbart att AA undandrar sig lagföring i målet. På grund härav förklarar tingsrätten AA häktad i hennes utevaro.”

text: Muntliga upplysningar inhämtades från CC som uppgav att hon inte hade någon minnesbild av att rätten tog upp frågan om häktning under förhandlingen.

text: Därefter infordrades AA:s överklagande av häktningsbeslutet och Svea hovrätts beslut den 11 november 2004 att upphäva tingsrättens beslut.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över vilka överväganden som föranledde beslutet att häkta AA utan att parterna hade beretts tillfälle att yttra sig i frågan vid en förhandling.

text: Tingsrätten (lagmannen EE) gav in ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från chefsrådmannen FF och DD.

text: DD

text: Omständigheterna i sak och viss bedömning

text: 1. I mål mellan allmän åklagare och AA inställde sig ej AA till huvudförhandling den 4 november 2004. AA var delgiven kallelse till förhandlingen. Remissen avser ej frågan om hur AA delgivits kallelse. 2. Vid huvudförhandlingen anförde kammaråklagaren CC att målet skulle kunna avgöras i AA:s utevaro. AA:s försvarare advokaten BB anförde att AA:s utevaro utgjorde hinder mot huvudförhandlingen. Rätten beslöt efter enskild överläggning att inställa den utsatta huvudförhandlingen. 3. Beslutet att inställa huvudförhandlingen avkunnades i de tillstädeskomnas närvaro. Enligt min minnesbild tillfrågade jag därefter åklagaren och BB om synpunkter på målets fortsatta handläggning. Intentionen med frågan var bl a att få åklagarens och BB:s synpunkter på förordnande av någon åtgärd enligt

text: 46 kap. 15 § rättegångsbalken

text: . Vitet torde kunna utdömas utan att åklagaren och BB yttrat sig särskilt däröver. Enligt min vidare minnesbild svarade kammaråklagaren CC omedelbart att hon yrkade hämtning av AA till nästa rättegångstillfälle, varefter BB svarade att han överlämnade åt rätten att besluta. Som jag nyss anfört var det min mening att parterna skulle yttra sig över samtliga alternativ enligt

text: RB 46:15

text: , alltså även häktning. Eftersom kammaråklagaren CC spontant (i vart fall enligt min minnesbild) sade sig yrka hämtning (och ej häktning) är det möjligt att BB kom att uppfatta saken så att han ej skulle yttra sig över annat än den av åklagaren väckta frågan om hämtning och ej över den möjlighet som enligt

text: RB 46:15

text: stod rätten till buds att ex officio häkta AA. Det måste anses ligga i sakens natur och stå i överensstämmelse med

text: 24 kap. 17 § andra stycket tredje meningen rättegångsbalken

text: att ett beslut om häktning skulle kunna meddelas även om AA ej hörts personligen; hon hade ej hörsammat den kallelse hon var att anse som delgiven, hade ej ens påstått sig ha förfall för utevaron, varför man har fog för att påstå att hon höll sig undan. 4. Om BB – och åklagaren – uppfattat saken så att rätten skulle komma att begränsa sin prövning till frågan om hämtning beklagar jag detta. Missförståndet är helt hänförligt till min fråga som inte bort formulerats som begäran om synpunkter på den fortsatta handläggningen utan borde explicit ha ställts i avseende å åtgärd enligt

text: RB 45:15

text: . Hade jag formulerat frågan på detta mera stringenta sätt torde risken för missförstånd ha varit liten.

text: 5. För undvikande av missförstånd är det alltså lämpligast att i liknande situationer fortsättningsvis be åklagaren och försvararen att yttra sig över åtgärd enligt

text: RB 46:15

text: i stället för över målets fortsatta handläggning.

text: Frågan om min formulering vållat skada eller olägenhet

text: 6. Som ovan anförts har jag förklarat att en formulering från mig vållat ett missförstånd och att min intention med frågan ej nått försvararen. I frågan om detta vållat någon skada vill jag anföra följande. 7. Sedan åtal väckts har rätten enligt 24 kap. 17 § första stycket andra meningen in fine

text: rättegångsbalken

text: möjlighet att självmant upptaga frågan om häktning. Enligt ovannämnda stadgande i

text: RB 46:15

text: kan häktning tillgripas mot tilltalad som utan laga förfall uteblivit från huvudförhandlingen. 8. BB förklarade vid förhandlingens början att han ej fått kontakt med AA trots att han sökt henne per telefon och att han vid tidigare rättegångstillfällen talat in meddelanden på AA:s telefonsvarare men att denna ej nu var aktiverad. 9. Av innehållet i föregående stycke framgår att BB ej kände till något om varför AA uteblivit från huvudförhandlingen eller var hon befann sig. Även om jag på det korrekta sättet enligt punkt 5 ovan hade utbett mig om yttrande över de i

text: RB 46:15

text: angivna åtgärderna som vid den tilltalades utevaro står rätten till buds torde BB likväl ej ha kunnat annat än helt allmänt bestrida häktning av AA men, enär han ej haft kontakt med AA, ej ha kunnat lämna några uppgifter av beskaffenhet att påverka rätten i bedömningen av frågan om AA höll sig undan lagföringen. Rätten torde alltså även om jag på ett korrekt sätt berett åklagaren och BB att yttra sig över häktning ex officio ej ha fått mera material för ett ställningstagande till frågan om AA höll sig undan lagföringen.

text: Sammanfattning

text: 10. Jag beklagar att jag inte valde en mera stringent formulering och beklagar att åklagaren och BB kom att missuppfatta mitt uttryck. Emellertid kan jag ej se att detta vållat någon olägenhet enär AA:s försvarare vid en korrekt ställd anmodan att yttra sig över åtgärderna i

text: RB 46:15

text: ej torde ha kunnat lämna upplysningar som lett till att rätten fattat annat beslut. 11. Jag skall tillse att jag fortsättningsvis på ett mera klarläggande sätt anmodar parterna att yttra sig över åtgärder rätten kan komma att i visst fall vidtaga. FF uppgav att han inte hade något att anföra utöver vad DD yttrat. EE anförde i huvudsak följande. Innan beslut om häktning kan fattas, skall frågan tas upp vid en förhandling. Av DD:s redogörelse framgår att han själv avsett att aktualisera samtliga alternativ för målets fortsatta handläggning enligt

text: 46 kap. 15 § rättegångsbalken

text: (RB), således även häktning. Uppenbarligen har det inte uppfattats så av parterna. Inte heller i protokollet från förhandlingen finns frågan om häktning nämnd. Därmed brister de formella förutsättningarna för att fatta ett beslut om häktning. Tingsrätten kan inte undgå kritik för att beslut ändå fattades.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 46 kap. 15 § rättegångsbalken

text: (RB) följer att om den tilltalade uteblir från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling eller om han eller hon inställer sig genom ombud trots föreläggande om personlig inställelse skall rätten i första hand pröva om målet kan avgöras ändå. Om det inte är möjligt att avgöra målet skall rätten besluta att den tilltalade skall 1) kallas på nytt vid vite, 2) hämtas till rätten antingen omedelbart eller till en senare dag, eller 3) häktas, om det finns förutsättningar för det.

text: Av

text: 24 kap. 17 § första stycket

text: RB framgår att frågan om häktning av den som inte är anhållen får tas upp på yrkande av åklagaren. Efter åtalet får rätten även självmant (ex officio) ta upp frågan. Enligt andra stycket i samma lagrum skall det hållas häktningsförhandling när en sådan fråga väckts och vid den förhandlingen gäller i tillämpliga delar vad som sägs i 24 kap. 14–16 §§ RB.

text: Enligt

text: 24 kap. 14 § andra stycket

text: RB skall den anhållne och hans försvarare få tillfälle att yttra sig i häktningsfrågan.

text: Om huvudförhandling pågår när häktningsfrågan aktualiseras anses häktningsförhandlingen ingå i denna (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 24:53).

text: Bedömning

text: AA var tilltalad i ett brottmål vid tingsrätten. Den 4 november 2004 skulle huvudförhandling hållas i målet. Med anledning av att AA inte inställde sig personligen till förhandlingen utan endast genom sin offentlige försvarare beslutade tingsrätten att ställa in förhandlingen. Tingsrätten beslutade senare samma dag, utan yrkande från åklagaren, att häkta AA i hennes utevaro. Sedan AA överklagat tingsrättens häktningsbeslut upphävde Svea hovrätt den 11 november 2004 beslutet. Det hade då ännu inte verkställts.

text: Som framgått ovan är det möjligt för rätten att ex officio ta upp frågan om häktning sedan åtal väckts. Häktningsfrågan skall då enligt 24 kap. 14 och 17 §§ RB prövas vid en förhandling vid vilken den tilltalade och dennes försvarare skall få tillfälle att yttra sig. Det ligger dessutom i sakens natur att även åklagaren skall vara närvarande vid en sådan förhandling (jfr

text: prop. 1998/99:65 s. 19

text: ) och självfallet även ges möjlighet att yttra sig.

text: Högsta domstolen har i bl.a. rättsfallen

text: NJA 1990 s. 542

text: och

text: NJA 1992 s. 499

text: slagit fast att det är en viktig rättssäkerhetsgaranti för den enskilde att häktning inte äger rum utan att denne har fått möjlighet att dessförinnan framföra sina synpunkter vid en förhandling. Undantag måste dock givetvis göras för sådana fall där han eller hon avvikit eller på annat sätt håller sig undan (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 24:53).

text: I det aktuella fallet föregicks häktningsbeslutet av en förhandling vid vilken AA var närvarande endast genom sin offentlige försvarare. Såsom DD har anfört i remissvaret var det naturligtvis i den föreliggande situationen i och för sig möjligt för rätten att besluta om häktning av AA utan att hon hade hörts personligen i frågan. För att det undantagslösa kravet på att häktningsfrågan prövas vid en förhandling skulle kunna anses uppfyllt hade emellertid krävts att i första hand den närvarande försvararen men även åklagaren givits möjlighet att yttra sig i frågan.

text: DD:s minnesbild är att han frågade åklagaren och försvararen om deras synpunkter på målets fortsatta handläggning och att han avsett att därigenom ge parterna möjlighet att yttra sig över samtliga alternativ som ges i

text: 46 kap. 15 §

text: RB, således även häktning. Han har vidare konstaterat att det är möjligt att försvararen

text: uppfattade saken så att denne inte skulle yttra sig över annat än den av åklagaren väckta frågan om hämtning.

text: Mot bakgrund av vad som tagits upp i protokollet samt vad såväl CC som DD anfört kan försvararens yttrande enligt protokollet att han ”överlämnar frågan till rättens prövning” inte förstås på annat sätt än att det avsåg åklagarens yrkande om hämtning.

text: Häktning är en för den enskilde betydligt mer ingripande åtgärd än de som annars enligt

text: 46 kap. 15 §

text: RB står rätten till buds. Därför är ett sådant frihetsberövande också omgärdat av särskilda regler till den enskildes skydd. Det fordras givetvis att rätten, om den överväger att ex officio besluta om häktning, tydligt klargör detta så att försvararen och åklagaren – liksom den tilltalade om denne också inställt sig – vid den förhandling som skall föregå ett sådant beslut ges tillfälle att yttra sig. Det får inte förekomma att en domare avstår från att väcka frågan därför att han t.ex. gör bedömningen att försvararen inte kan tillföra något i sak.

text: Även om DD må ha avsett att väcka frågan om häktning vid förhandlingen så visar utredningen att han inte tog upp frågan på ett sådant sätt att åklagaren och försvararen rimligen kunde inse att frågan väcktes och att de gavs tillfälle att framföra synpunkter. Det fanns därför inte förutsättningar för tingsrätten att besluta om häktning på det sätt som skedde.

text: DD förtjänar allvarlig kritik för sin handläggning av häktningsfrågan och det är med viss tvekan som jag har beslutat att inte gå vidare i saken.