nyckelord:
Funktionsnedsättning
Förhandlingsoffentlighet
Tolk/ översättning

title: Kritik mot en rådman vid Göteborgs tingsrätt för att han inte tillät teckenspråkstolkning för åhörare vid en huvudförhandling

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot rådmannen BB vid Göteborgs tingsrätt och uppgav därvid i huvudsak följande. Han arbetar som teckenspråkslärare. I hans arbete ingår bl.a. undervisning i rättstolkning för teckenspråkstolkar. I slutet av oktober 2008 följde han och hans elever – från en plats långt bak i rättegångssalen – en huvudförhandling i ett brottmål vid Göteborgs tingsrätt i syfte att öva tolkning. När de började tolka blev de plötsligt uppmanade av BB, som var rättens ordförande, att sluta tolka eftersom det störde rättegången. De satte sig då på golvet mellan bänkraderna och fortsatte tolka vilket kändes både obehagligt och kränkande.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB, se bifogade tjänsteanteckning.

text: Jag har inte funnit tillräcklig anledning att begära ett yttrande från tingsrätten, men det som kommit fram föranleder följande uttalande från min sida.

text: Den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Det allmänna ska verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället och motverka diskriminering av människor på grund av bl.a. funktionshinder (

text: 1 kap. 2 § regeringsformen

text: En förhandling vid domstol ska som huvudregel vara offentlig,

text: 5 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB). Detta innebär bl.a. att var och en har rätt att vara närvarande vid förhandlingen som åhörare. Vidare gäller att en förhandling i domstol ska vara muntlig, se 43 kap. 5 § och 46 kap. 5 § RB.

text: Det sistnämnda innebär, för att rättigheten att vara närvarande vid en förhandling som åhörare ska ha något värde och egentligt innehåll för den som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation, att det måste vara möjligt för denne att få medta en teckenspråkstolk till förhandlingen. Därmed inte sagt att domstolen är skyldig att tillhandahålla teckenspråkstolkning eller annan tolkning till åhörare.

text: Det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de ordningsregler som behövs. Ordföranden får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt,

text: 5 kap. 9 § första stycket

text: RB. Det går naturligtvis inte att generellt ange vad som är ett ordningsstörande eller otillbörligt beteende i rättssalen. Av bl.a. rättssäkerhetsskäl är det dock viktigt att det inte förekommer något som stör eller distraherar rätten, parterna eller vittnen och andra förhörspersoner. Av den anledningen kan det t.ex. vara befogat att ingripa om åhörare samtalar med varandra eller i telefon och jag kan inte utesluta att ett ingripande någon gång kan behöva ske om det på åhörarplats förekommer muntlig tolkning till annat språk.

text: I förevarande fall har BB uppgett att det var teckenspråkstolkarnas yviga gester som utgjorde det störande momentet för honom och – som han upplevde det – nämndemännen. Det är givetvis svårt för mig, som inte befann mig på plats, att ha någon bestämd uppfattning om i vilken utsträckning tolkningen kan ha ”stört” rätten, men jag vill ändå framhålla att jag har mycket svårt att inse att ett ingripande från rättens ordförande i syfte att avbryta teckenspråkstolkning på åhörarplats alls kan vara motiverat. Om omständigheterna ändå var sådana att BB och övriga ledamöter av rätten med fog kände sig störda av tolkningen borde BB givetvis, som han själv också i efterhand har ansett, ha berett de berörda personerna tillfälle att följa förhandlingen från en annan plats i salen där tolkningen inte störde rätten eller någon annan.

text: BB förtjänar således kritik för det sätt på vilket han hanterade den uppkomna situationen.

text: Ärendet avslutas. – – –

text: TJÄNSTEANTECKNING

text: Vid telefonkontakt med rådmannen BB framkommer följande. Det är riktigt att han vid en huvudförhandling sade till två teckenspråkstolkar att sluta tolka. Anledningen till att han gjorde det var att han upplevde det som störande såväl för honom som för nämndemännen. Det var ganska yviga gester och han uppfattade det som att det var händer i luften överallt när han blickade ut mot rättssalen. Om han i förväg hade fått veta att det skulle teckenspråkstolkas hade han sett till så att det hade skett på annan, mindre störande, plats. Så här i efterhand anser han att det hade varit bättre om han hade bett tolkarna att flytta på sig till en sådan plats än att säga åt dem att upphöra med tolkningen. Han samtalade med tolkarna efter förhandlingen och fick då intrycket att de hade rett ut det hela.


avgjordAv: Kerstin André

publisher: Justitieombudsmannen

title: Utformningen av beslut enligt 18 b § LVM om att ett omedelbart omhändertagande ska upphöra

org: jo

text: Den 17–20 november 2009 gjorde JO en inspektion av Stadsdelsnämnden Södermalm i Stockholms kommun. Vid inspektionen gjordes iakttagelser när det gällde utformningen av beslut om att ett omedelbart omhändertagande med stöd av

text: 13 §

text: LVM ska upphöra. I inspektionsprotokollet uttalade JO André i denna del följande.

type: stycke

text: Utformningen av beslut enligt

text: 18 b §

type: rubrik

text: Av

text: 18 §

text: LVM framgår att om omhändertagande har beslutats enligt 13 § ska ansökan om tvångsvård ha kommit in till länsrätten inom en vecka från det att länsrätten meddelade beslut att omhändertagandet skulle bestå.

text: I

text: 18 a §

text: LVM anges att ett beslut om omedelbart omhändertagande upphör att gälla (1) om beslutet inte har underställts länsrätten inom den tid som anges i 15 §, (2) om ansökan om vård inte har gjorts inom den tid som anges i 18 §, (3) när rätten avgör frågan om vård, eller (4) om den omhändertagne häktas. Enligt

text: 18 b §

text: LVM ska socialnämnden, om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande, genast besluta att detta genast ska upphöra. Ett sådant beslut får meddelas också av rätten.

text: När länsrätten har fastställt ett omedelbart omhändertagande enligt LVM har nämnden således en vecka på sig att ansöka om tvångsvård enligt lagen. Om det under denna tid framkommer att det inte längre finns skäl för omhändertagandet, följer av

text: 18 b §

text: LVM att nämnden är skyldig att genast besluta om upphörande av omhändertagandet. Ett av skälen för att beslutet ska upphävas av nämnden är att den person som är föremål för omhändertagandet inte ska behöva vara frihetsberövad längre tid än absolut nödvändigt (

text: prop. 2004/05:123 s. 31

text: Vid granskningen av akterna på vuxenenheten noterades flera ärenden där det under veckofristen hade kunnat klarläggas att det inte var aktuellt för nämnden att gå vidare med en ansökan om tvångsvård, eftersom den omhändertagnes vårdbehov bedömdes kunna tillgodoses på frivillig väg. I dessa fall hade nämnden fattat beslut om att ”ej ansöka om vård enligt

text: 18 b §

text: LVM”.

text: Förvaltningen uppgav vid det avslutande mötet att ett sådant beslut ”innefattade” ett beslut om att omhändertagandet skulle upphöra. Detta framgick dock inte klart av beslutets ordalydelse. En sådan utformning av ett beslut är inte tillfredsställande och kan lätt leda till missuppfattningar.

text: Jag vill här peka på ett fall rörande AA. Länsrätten i Stockholms län fastställde den 17 juni 2008 ett beslut om omedelbart omhändertagande av AA. Sista dag för nämnden att ansöka hos rätten om tvångsvård var således den 24 juni 2008. AA samtyckte emellertid den 23 juni 2008 till frivillig vård, vilken synes ha påbörjats samma dag. Enhetschefen fattade den dagen ett beslut om att ”ej ansöka om vård enligt

text: 18 b §

text: LVM med anledning av att AA samtycker till frivillig vård” och faxade beslutet till bl.a. länsrätten. I beslut den 24 juni 2008 upphävde länsrätten det omedelbara omhändertagandet av AA. Det kan således konstateras att länsrätten, vilket är fullt förståeligt, inte uppfattade saken på det sättet att stadsdelsnämnden redan den 23 juni 2008 hade beslutat om upphörande av omhändertagandet. Det inträffade visar vikten av att nämndens beslut om upphörande av ett omhändertagande är tydligt. Jag förutsätter att nämnden omgående ser över sina rutiner i aktuellt avseende.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Barn/ungdom Frihetsberövande Förhör Proportionalitetsprincipen Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot dels dåvarande Polismyndigheten i Skåne för dröjsmål med att anmäla ett gripande av en femtonåring till åklagare, dels två åklagare för att femtonåringen anhölls och att anhållandet inte hävdes tidigare än som skedde

sammanfattning: AA, som var 15 år, greps som misstänkt för försök till stöld ur ett skåp i ett omklädningsrum på ett badhus. Nästan fem timmar efter gripandet påbörjades förhöret enligt 24 kap. 8 § rättegångsbalken med AA. Ytterligare en timme senare anmäldes gripandet till åklagaren som beslutade att anhålla AA. JO konstaterar att frågan om en ung person ska vara frihetsberövad är en sådan sak som många gånger kan vara tveksam eller svår att bedöma. Om den som gripits är under 18 år är det därför särskilt angeläget att åklagaren snarast möjligt underrättas om gripandet. Det kan i sådana fall ofta vara lämpligt att det sker redan innan ett förhör har hållits med den misstänkte. JO kommer fram till att polisens hantering av frågan om underrättelse till åklagaren och förhöret med AA inte varit förenlig med skyndsamhetskravet i 24 kap. 8 § andra stycket rättegångsbalken. Det kan inte uteslutas att polismyndighetens agerande har påverkat den tid som AA kom att vara frihetsberövad. Dåvarande Polismyndigheten i Skåne kritiseras för dröjsmålet. När brottsmisstankar riktas mot ungdomar måste ett antal lagregler beaktas som sammantagna leder till att unga personer endast i undantagsfall kan anhållas och häktas. JO anser att det brott som AA misstänktes för inte var tillräckligt allvarligt för att det kan anses ha varit proportionerligt att anhålla honom, och det oavsett hur stark kollusionsfaran bedömdes vara. I samma riktning talar det förhållandet att en frihetsberövande påföljd inte kunde förväntas komma i fråga för AA. Omständigheterna var enligt JO långtifrån sådana att det fanns synnerliga skäl för häktning, och det fanns därmed inte tillräckliga förutsättningar för anhållande. Åklagaren kritiseras för beslutet att anhålla AA. Den åklagare som därefter tilldelades ärendet borde omgående ha hävt anhållandet och försatt AA på fri fot. Som händelserna nu utvecklade sig kom AA i stället att vara frihetsberövad i sammanlagt mer än ett dygn. Åklagaren kritiseras för det sätt som han hanterade det fortsatta frihetsberövandet på. JO ser allvarligt på att en så ung person som AA har varit anhållen utan att det funnits tillräckliga förutsättningar för det.

text: Initiativet

text: I en anmälan till JO riktade en advokat kritik mot dåvarande Polismyndigheten i Skåne för handläggningen av en förundersökning där AA, som var 15 år, var misstänkt för försök till stöld ur ett skåp i ett omklädningsrum på ett badhus (JO:s dnr 5510-2014). Av myndighetens handlingar framgick att AA greps av en väktare den 24 augusti 2014 kl. 14.05. Förhör med honom inleddes kl. 18.54. Därefter, kl. 20.05, anmäldes gripandet till åklagaren som kl. 20.17 beslutade att anhålla AA. Anhållandet hävdes av åklagaren dagen därpå kl. 15.18 och AA försattes på fri fot kl. 15.55.

text: Anmälningsärendet avslutades samtidigt som en utredning inleddes inom ramen för ett initiativärende avseende frågorna om proportionaliteten i de tvångsåtgärder som vidtagits mot AA och hur skyndsamhetskraven i

text: 24 kap. 8 § rättegångsbalken

text: hade följts i ärendet.

text: Utredning

text: JO begärde att polismyndigheten och Åklagarmyndigheten skulle yttra sig.

text: Polismyndighetens yttrande Polismyndigheten (BB, chefen för rättsenhet polisregion Syd) yttrade sig. Till yttrandet bifogades upplysningar från de berörda tjänstemännen.

text: Polismyndigheten lämnade följande redogörelse för handläggningen.

text: Väktare CC grep AA den 24 augusti 2014 kl. 14.05 såsom misstänkt för försök till stöld från ett skåp i ett omklädningsrum på Aq-va-kul i Malmö. Gripandet prövades och fastställdes kl. 14.59 av polisassistent DD. Därefter, kl. 15.30, förhördes målsäganden samt CC och polisassistent EE beslutade om beslag av en nyckelknippa. När polispatrullen var klar på platsen blev AA kl. 15.45 införd till arresten på Davidshalls polisstation i Malmö och kl. 15.50 blev identiteten fastställd varvid AA blev, efter beslut av stationsbefäl FF, insatt i arresten. Därefter, kl.16.57, underrättades AA:s vårdnadshavare om gripandet och socialtjänsten underrättades kl. 17.04. Efter att patrullen avrapporterat och utredaren läst in sig på ärendet förhördes AA i enlighet med 24 kap. 8 § [

text: rättegångsbalken

text: ] kl. 18.54 och gripandet anmäldes kl. 20.05 till Åklagarmyndigheten. Kammaråklagare GG beslutade att anhålla AA kl. 20.17, att AA skulle fotograferas med de kläder han hade på sig vid gripandet, att AA:s kusiner, två vittnen, skulle förhöras och att förnyad åklagarkontakt skulle ske påföljande dag. Fotograferingen verkställdes kl. 21.00. [V]ittnesförhör ägde rum den 25 augusti 2014 kl. 12.20 respektive kl. 14.29 varefter anhållandet hävdes kl. 15.18 av kammaråklagare HH. AA lämnade Davidshalls polisstation kl. 15.55. Polismyndigheten höll förnyat målsägandeförhör med fotokonfrontation den 27 augusti 2014 […] och förnyat förhör med AA den 5 september 2014 […]. Åklagarmyndigheten har sedermera lagt ned förundersökningen. – – – I samband med gripandet av AA uppstod misstanke om narkotikabrott, eget bruk […]. Vid införandet beslutade polismyndigheten om att AA skulle genomgå en kroppsbesiktning varpå AA lämnade urinprov.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: När det gäller unga lagöverträdare är det särskilt viktigt att handläggningen sker skyndsamt och att samhällets förhållningssätt är konsekvent och tydligt. Vid tillfället för gripandet av AA var identiteten inte fastställd och det förelåg kollusionsfara då två kusiner var närvarande på brottsplatsen. Därtill uppstod även misstanke om att AA var påverkad av narkotika. Med [beaktande] av rådande omständigheter är det Polismyndighetens bedömning att det inte var oproportionerligt att gripa och införa AA till Davidshalls polisstation i Malmö för att vidta nödvändiga utredningsåtgärder. Polisområde Malmö hanterar en arbetsbörda som tillskrivs en av Sveriges största städer och det är Polismyndighetens bedömning att förundersökningen mot AA har prioriterats i enlighet med bestämmelserna i [lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare] om särskild skyndsamhet och handlagts i enlighet med Åklagarmyndighetens direktiv.

text: Åklagarmyndighetens yttrande Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren JJ) redovisade i sitt yttrande upplysningar från kammaråklagarna GG och HH vid åklagarkammaren i Malmö samt kammarledningen genom chefsåklagaren KK.

text: GG lämnade följande upplysningar.

text: AA, född 1999, greps av polis den 24 augusti 2014 kl. 14.05. 24:8-förhör inleddes kl. 18.54 och därefter, kl. 20.05, anmäldes ärendet till mig. Efter föredragning beslutade jag kl. 20.17 att anhålla AA såsom på sannolika skäl misstänkt för försök till stöld. Den särskilda anhållningsgrunden var kollusionsfara samt att synnerliga skäl förelåg med hänsyn till utredningen. AA var misstänkt för försök till stöld genom att i ett omklädningsrum på ett badhus ha tagit sig in i ett låst skåp och därur försökt att tillgripa gods […]. Målsäganden hade påträffat AA när denne stod vid skåpet med ena handen i skåpet. I låset hängde en nyckelknippa med tre nycklar varav man kunde öppna skåpet med en av nycklarna (dock en felaktig nyckel). AA hade vid 24:8-förhöret förnekat brott och lämnat en redogörelse kring händelsen. Han hade bl.a. uppgett att han varit på plats tillsammans med två kamrater/kusiner och att de hade träffat på en okänd man som de haft viss kontakt med. Det var den okände mannen som hade öppnat skåpet och sedan försvunnit, AA förnekade att han hade haft handen inne i skåpet. Kamraterna var identifierade. Vid anhållandet gav jag direktiv om att offentlig försvarare skulle förordnas så snart som möjligt på morgonen efter, att fotografier skulle tas av de kläder som den misstänkte bar vid tillfället samt att de två kamraterna som var med vid händelsen skulle höras. Jag gjorde följande överväganden inför anhållningsbeslutet. Mot bakgrund av att stöldförsöket hade föregåtts av inbrott i ett låst skåp ansåg jag att straffvärdet för brottet var högre än för försök till stöld i allmänhet. AA hade lämnat en relativt detaljerad berättelse om händelsen och enligt denna berättelse var de två kamraterna närvarande hela tiden. Jag ansåg därför att det var av synnerlig vikt för utredningen att de två kamraterna förhördes innan AA fick utrymme att prata med dem. Med tanke på att det var just kamrater/närstående till AA ansåg jag att det var extra påkallat att han inte fick möjlighet till kontakt med dem innan de hördes av polis. Ärendets fortsatta utredning skulle enligt min bedömning helt och hållet påverkas av om kamraterna vidimerade AA:s uppgifter eller ej.

text: Beroende på vad som framkom i förhöret med kamraterna kunde det komma att krävas ett omförhör med AA. Det var därför särskilt viktigt att en offentlig försvarare skulle utses så snart som möjligt. Jag påtalade även detta till polisen, att offentlig försvarare skulle begäras direkt på morgonen när lottad åklagare fått ärendet.

text: HH lämnade bl.a. följande upplysningar.

text: Som skäl för anhållandet angavs kollusionsfara och synnerliga skäl förelåg enligt beslutet med hänsyn till utredningen. AA meddelades restriktioner avseende gemensam vistelse, brev eller annan försändelse samt besök och telefonsamtal. Dagen därpå, måndagen den 25 augusti 2014, blev jag tilldelad ärendet. Jag konstaterade att det rörde sig om en misstänkt som var 15 år och att det därför var av stor vikt att ärendet hanterades skyndsamt. Jag samrådde direkt med vice chefsåklagare LL och vi var överens om att det var mycket angeläget att frihetsberövandet kunde avslutas så snart det var möjligt med hänsyn till den misstänktes ålder. Av jouråklagarens anteckningar i ärendet framgick det att avsikten var att hålla förhör med de ytterligare två ynglingar som varit i sällskap med den misstänkte. Av utredningshandlingarna framgick även att det på övervakningsbilder syntes att ytterligare en person var i sällskap med övriga tre ynglingar när dessa gick in på badhuset. Denna person var ännu inte identifierad. Jouråklagaren hade gett direktiv till polisen att ta kontakt med åklagare tidig morgon för förordnande av offentlig försvarare, fotografera den gripnes kläder samt hålla förhör med de två kamraterna (kusiner till den misstänkte). Min bedömning var att det förelåg synnerliga skäl för frihetsberövandet med hänsyn till den mycket starka kollusionsfaran – den misstänkte var släkting till de båda vittnena och det var helt avgörande för utredningen att förhör kunde hållas utan att man hade möjlighet att tala sig samman om händelseförloppet. Jag ansåg dock att det, med hänsyn till den misstänktes ålder och det brott han var misstänkt för, endast var motiverat med ett kortare frihetsberövande. Min avsikt var därför att anhållandet skulle hävas så snart förhör med vittnena hade hållits och att det under alla förhållanden inte fick fortgå mer än några timmar. Jag upprättade genast en framställan om offentlig försvarare som jag skickade till tingsrätten (expedierades elektroniskt kl. 08.56). Därefter upprättade jag ett direktiv som jag skickade till polisen (expedierades elektroniskt kl. 09.09). I direktivet förklarade jag att jag hade tilldelats ärendet och att jag hade begärt offentlig försvarare till den misstänkte. Jag upprepade samtidigt jouråklagarens direktiv, dvs. att förhör skulle hållas med de två kusinerna och att den misstänktes kläder skulle fotograferas. Jag angav även att det var brådskande att hålla förhören med hänsyn till den misstänktes ålder. Strax därefter hade jag kontakt per telefon med utredaren […] som uppgav att de båda kusinerna hade sökts i hemmen men skulle enligt uppgift befinna sig i skolan. Jag gav då direktiv om att skyndsamt höra vittnena och att de fick sökas i skolan. Återkoppling skulle snarast ske för det fall någon ytterligare fördröjning uppstod varvid den misstänkte skulle komma att släppas (framgår av tjänsteanteckning färdigställd kl. 10.51). Senare samma dag meddelade utredaren att de båda vittnena var hörda och att det i samband med förhören hade gått att identifiera den okände som också pekades ut som gärningsman av ett av vittnena. Jag bedömde att fortsatt frihetsberövande inte var proportionerligt och hävde anhållandet kl. 15.18.

text: Åklagarmyndigheten upplyste att förundersökningen mot AA var nedlagd och att en annan person – 16 år gammal – dömts för det brott som AA var misstänkt för. Påföljden bestämdes till 35 timmars ungdomstjänst, vilket motsvarar ett straffvärde på en månads fängelse.

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Utgångspunkten för bedömningen av om det kan anses befogat att anhålla en person under arton [år] är omständigheterna i det enskilda fallet med avseende på brottslighetens beskaffenhet och anhållningsskälens styrka. Vad gäller brottslighetens beskaffenhet måste ställas högre krav för att frihetsberöva en ung lagöverträdare än vad som gäller för en vuxen. Det får inte förekomma att unga personer anhålls för brott som i och för sig är anhållningsgrundande men som framstår som mindre allvarliga ([Riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden] RåR 2006:3 s. 37). I många fall är det den unges ålder som blir avgörande för huruvida frihetsberövande ska ske eller inte. Kravet på synnerliga skäl ska tolkas mot bakgrund av vilken åtgärd beslutet gäller och bedömningen ska baseras på samtliga omständigheter vid den tidpunkt då åklagaren har att fatta beslut i saken. Därtill ska även den uppskattade tiden för frihetsberövandet beaktas (RåR 2006:3 s. 37 f.). Tvångsmedel som avser frihetsberövanden av underåriga ska självfallet användas restriktivt och bedömningen av proportionaliteten måste göras utifrån samtliga kända omständigheter i det enskilda fallet. I förevarande ärende har genom handläggande åklagares upplysningar framkommit hur de resonerat såväl avseende brottslighetens beskaffenhet som anhållningsskälens styrka. GG ansåg att straffvärdet för den aktuella gärningen var högre än för försök till stöld i allmänhet. Såväl GG som HH var av uppfattningen att det på grund av en mycket stark kollusionsfara var av synnerlig vikt för utredningen att vissa utredningsåtgärder vidtogs innan anhållandet kunde hävas. Vidare har både GG och HH varit aktiva i sitt förundersökningsledarskap och lämnat tydliga direktiv till utredarna av ärendet. HH konstaterade dessutom omgående att det var av stor vikt att ärendet hanterades skyndsamt och att det med hänsyn till den misstänktes ålder och det brott han var misstänkt för endast var motiverat med ett kortare frihetsberövande. Åklagarnas grund för beslut om anhållande och den därefter följande handläggningen av ärendet utgör en utpräglad bedömningsfråga där man inte sällan kan ha olika uppfattningar. Efter att ha tagit del av åklagarnas upplysningar och i ärendet tillgängliga handlingar instämmer jag i deras bedömning att straffvärdet var högre än i normalfallet. Detta utifrån att det synes ha varit en planerad gärning, att falska nycklar använts, att inbrottet skett i ett obevakat klädskåp där normalt sett personliga tillhörigheter och värdesaker förvaras och att brottet varit nära sin fullbordan. Därutöver instämmer jag i handläggande åklagares bedömning att det förelåg en mycket stark kollusionsfara då de inblandade personerna var närstående till den misstänkte. Det är förvisso fråga om ett frihetsberövande av en 15-årig person men med hänsyn till brottets beskaffenhet och den starka kollusionsfaran delar jag handläggande åklagares bedömning att det har förelegat synnerliga skäl och varit proportionerligt att frihetsberöva den underårige. Detta särskilt med beaktande av att avsikten var ett kortvarigt frihetsberövande. Anhållandet har sedan också hävts dagen därpå så snart vittnena blivit hörda. Vad gäller skyndsamhetskraven i

text: 24 kap. 8 § rättegångsbalken

text: framgår av upplysningarna att den misstänkte greps den 24 augusti 2014 kl. 14.05. Ett förhör enligt

text: 24 kap. 8 § rättegångsbalken

text: hölls av polis och inleddes samma datum kl. 18.54. Först därefter anmäldes ärendet till åklagare kl. 20.05. Beslut om att anhålla fattades av åklagare kl. 20.17. Min bedömning är att åklagaren härigenom omedelbart fattat beslut i frågan om anhållande och därigenom uppfyllt skyndsamhetskravet i fråga om anhållningsbeslutet. Det ska dock påpekas att med hänsyn till den gripnes ålder

text: och det brott som han misstänktes för borde polisen ha anmält frihetsberövandet till åklagare så snart som möjligt.

text: Rättslig reglering

text: Förutsättningar för häktning, anhållande och gripande I

text: 24 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns bestämmelser om häktning, anhållande och gripande. Bestämmelserna om gripande och anhållande anknyter till bestämmelserna om häktning på så sätt att de förutsätter att det finns häktningsskäl för att de ska aktualiseras.

text: En grundläggande förutsättning för att någon ska kunna häktas är att han eller hon är på sannolika skäl misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse ett år eller mer (

text: 24 kap. 1 § första stycket

text: RB). Det krävs vidare att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (s.k. flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (s.k. kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (s.k. recidivfara).

text: En risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning finns bl.a. om den misstänkte, till men för utredningen, kan befaras påverka personer som kan ha upplysningar att lämna om brottet, t.ex. målsägande, vittnen eller medmisstänkta.

text: Om det finns skäl att häkta någon får han eller hon anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Under vissa förutsättningar är det tillräckligt för ett anhållningsbeslut att en person är skäligen misstänkt för brottet. Beslut om anhållande fattas av åklagaren. (Se

text: 24 kap. 6 §

text: RB.)

text: Om det finns skäl att anhålla någon, vilket alltså förutsätter häktningsskäl, får en polisman i brådskande fall gripa den misstänkte även utan anhållningsbeslut (

text: 24 kap. 7 § första stycket

text: RB). Ett sådant gripande är en provisorisk åtgärd i förhållande till anhållande och häktning. Om åklagarens beslut i anhållningsfrågan utan fara kan avvaktas får ett gripande inte ske. Syftet med åtgärden är att säkerställa att en misstänkt person inte hinner avlägsna sig innan åklagaren har hunnit ta ställning till anhållningsfrågan.

text: Om den som har begått brott, som kan leda till fängelse, påträffas på bar gärning eller flyende fot, får han eller hon gripas av envar. Den gripne ska skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. (Se

text: 24 kap. 7 § andra stycket

text: RB.)

text: För all användning av tvångsmedel gäller den s.k. proportionalitetsprincipen. Den innebär att ett straffprocessuellt tvångsmedel får användas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Proportionalitetsprincipen kräver att det i varje enskilt fall prövas om den

text: aktuella tvångsåtgärden i fråga om art, styrka, omfattning och varaktighet står i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Om detta inte är fallet får man antingen använda en mindre ingripande åtgärd eller helt avstå från att använda tvångsåtgärder. (Se bl.a.

text: prop. 1988/89:124 s. 26

text: f. och 65 f. samt JO 1997/98 s. 147, dnr

text: , JO 2008/09 s. 108, dnr

text: , och JO 2015/16 s. 99, dnr

text: .) Av proportionalitetsprincipen följer att större restriktivitet bör iakttas i fråga om användning av tvångsmedel ju lindrigare det misstänkta brottet är (

text: prop. 1986/87:112 s. 31

text: f.). Proportionalitetsprincipen ska beaktas fortlöpande så länge en person är frihetsberövad (Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 3 uppl., s. 247).

text: När det gäller häktning kommer proportionalitetsprincipen till uttryck i

text: 24 kap. 1 § tredje stycket

text: RB. Om det kan antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter, får häktning inte ske enligt en uttrycklig lagregel (

text: 24 kap. 1 § fjärde stycket

text: RB). Även när påföljden kan antas bli svårare än böter kan dock en tillämpning av proportionalitetsprincipen innebära att häktning inte ska ske med hänsyn till den förväntade påföljden (se JO 1996/97 s. 56, dnr

text: m.fl., och Per-Olof Ekelöf m.fl., Rättegång III, 7 uppl., s. 52 f.). Häktning av unga Om det på grund av den misstänktes ålder, hälsotillstånd eller någon annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte, får häktning ske endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas (

text: 24 kap. 4 § första stycket

text: RB). Den som är under 18 år får antas alltid lida allvarligt men av häktning. I bestämmelsen ligger enligt förarbetena att möjligheterna att ersätta häktning med någon annan åtgärd ska ha prövats grundligt innan en underårig häktas. (Se

text: prop. 1964:10 s. 163

text: f.).

text: Lagstiftningen bygger på att de syften som en häktning ska tjäna i fråga om ungdomar kan tillgodoses genom att den unge omhändertas inom socialtjänsten (se bl.a. JO 1994/95 s. 255, dnr

text: , och

text: JO 2009/10 s. 252

text: , dnr 641- 2007). Möjligheterna att åstadkomma en betryggande övervakning med mindre ingripande åtgärder än häktning är dock ofta mindre när det är fråga om kollusionsfara och det finns behov av restriktioner än när häktningsskälen är flykt- eller recidivfara (se

text: RH 2004:61

text: och Riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden, RåR 2006:3 s. 21 f.).

text: Ytterligare inskränkningar i fråga om häktning av en lagöverträdare som inte fyllt 18 år finns i 23 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Där anges att den som inte har fyllt 18 år får häktas endast om det finns synnerliga skäl. Det innebär att häktning av ungdomar får ske endast i undantagsfall. Frågan om det finns synnerliga skäl för häktning ska bedömas med hänsyn främst till den misstänktes ålder och brottslighetens allvar. Av betydelse är också styrkan i de särskilda häktningsskälen. (Se

text: NJA 2015 s. 649

text: Anhållande och gripande av unga Det finns inte något formellt krav på synnerliga skäl för anhållande av den som är mellan 15 och 18 år. Det anses emellertid att kravet på synnerliga skäl i princip ska vara uppfyllt även när det gäller anhållande av en person under 18 år. (Se JO 1996/97 s. 56, dnr

text: m.fl. och Gunnel Lindberg, a.a. s. 774.)

text: På samma sätt som övervakning är ett alternativ till häktning av unga är det ett alternativ till anhållande. Frågan hinner dock sällan aktualiseras på grund av de korta anhållningstiderna. Ju yngre den frihetsberövade är, desto viktigare är det att möjligheten till övervakning övervägs av åklagaren. Det finns inte några särskilda bestämmelser i fråga om gripande av misstänkta i åldern 15–18 år. (Se Gunnel Lindberg, a.a. s. 774.)

text: Bestämmelser om påföljd Som framgått ovan har den förväntade påföljden betydelse vid den proportionalitetsbedömning som ska göras inför ett beslut om häktning.

text: Påföljden för stöld är fängelse i högst två år. Försök till stöld har samma straffmaximum som det fullbordade brottet, men en lindrigare påföljd än fängelse kan väljas. Straffvärdet av ett försöksbrott är dock ofta lägre än för fullbordade brott. (Se

text: 8 kap.

text: och

text: 12 §§

text: samt

text: 23 kap. 1 §

text: brottsbalken

text: , BrB.)

text: Vid bestämmande av påföljd är bestämmelsen i

text: 29 kap. 7 § första stycket

text: BrB av intresse. Där anges att om någon har begått brott innan han eller hon fyllt 21 år, ska hans eller hennes ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen. Rätten får då döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. För brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 18 år gäller vidare att rätten får döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl (

text: 30 kap. 5 § första stycket

text: BrB). Anmälan till åklagaren och anhållningsförhör En gripen person ska förhöras så snart som möjligt efter gripandet. Har åklagaren inte redan underrättats om frihetsberövandet, ska det skyndsamt anmälas till honom eller henne. (Se

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB.) Med begreppet skyndsamt avses ”snarast möjligt” efter gripandet (se JO:s beslut den 9 april 2010, dnr

text: , och Gunnel Lindberg, a.a. s. 221). Att åklagaren underrättas skyndsamt är av särskild betydelse om den som gripits är under 18 år (se nyss nämnda JO-beslut och Peter Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , oktober 2015, Zeteo, kommentaren till

text: 24 kap. 8 §

text: Efter förhöret ska åklagaren omedelbart besluta om den misstänkte ska anhållas eller friges (

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB). När ett gripande anmäls till åklagare innebär det att åklagaren tar över ansvaret för frihetsberövandet (JO 1954 s. 197).

text: Om polisen håller det s.k. anhållningsförhöret kan anmälan till åklagaren om frihetsberövandet i de flesta fall vänta till efter förhöret. Är saken tveksam eller

text: svår kan det emellertid vara nödvändigt att en anmälan om frihetsberövandet görs redan före förhöret för att åklagaren ska kunna antingen själv höra den misstänkte eller lämna instruktioner om vad den misstänkte ska höras om. (Se

text: prop. 1986/87:112 s. 74

text: JO har tidigare uttalat att anhållningsförhör inte får uppehållas av utredning om andra brott än det som avses med frihetsberövandet, av annan utredning rörande brottet, t.ex. en brottsplatsundersökning, eller av samråd om vem av olika åklagare som lämpligen borde ha hand om saken (se JO 1954 s. 197, JO 1979/80 s. 23 särskilt s. 47 samt JO:s beslut den 9 november 2006, dnr 3368- 2005, och den 21 december 2015, dnr 6507-2014). För att ett anhållningsförhör inte ska fördröjas får nu angivna omständigheter – i de fall då en anmälan om gripandet ska göras före anhållningsförhöret – givetvis inte heller fördröja anmälan till åklagaren.

text: I

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB anges inte någon frist för att hålla anhållningsförhör utan endast att förhöret ska hållas så snart som möjligt. Det anses dock att fristerna i

text: 23 kap. 9 §

text: RB kan tjäna som vägledning för anhållningsförhöret. Enligt denna bestämmelse är den som inte är anhållen eller häktad inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än sex timmar. Är det av synnerlig vikt att den som kan misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör, är han skyldig att stanna kvar ytterligare sex timmar. Fristerna i

text: 23 kap. 9 §

text: RB får emellertid inte ses som en tidsrymd som alltid står till de brottsutredande myndigheternas förfogande. Utgångspunkten är att förhöret alltid ska påbörjas så snart som möjligt. (Se Gunnel Lindberg, a.a. s. 256.)

text: Om det inte längre finns något skäl för anhållningsbeslutet ska åklagaren omedelbart häva det (

text: 24 kap. 10 §

text: RB). Åklagaren är skyldig att göra en kontinuerlig prövning av ett frihetsberövande och att häva ett anhållningsbeslut om det inte längre finns något skäl till det. När det uppstår dröjsmål är det särskilt viktigt att frågan om frihetsberövandet ska kvarstå övervägs. (Se JO 2014/15 s. 161, dnr

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Min granskning har inte avsett bedömningen att AA var misstänkt för försök till stöld. Utredningen har i stället varit inriktad på om det i övrigt funnits förutsättningar att använda tvångsmedel mot en så ung person som AA och hur skyndsamhetskraven i

text: 24 kap. 8 § rättegångsbalken

text: (RB) har följts i ärendet.

text: Det krävs naturligtvis starka skäl för att beröva en person friheten. Det är av stor vikt att polis och åklagare vid användandet av straffprocessuella tvångsmedel försäkrar sig om, utöver att de särskilda förutsättningarna för tvångsmedlet är uppfyllda, att handlandet inte hamnar i konflikt med de allmänna principer som gäller för användning av tvångsmedel.

text: Beslutet om gripandet och anmälan till åklagaren m.m. Ett gripande är ett allvarligt ingrepp i den personliga friheten, och det gäller i särskilt hög grad för unga personer. Ett beslut att gripa någon ska i princip grundas på en bedömning av om det finns skäl för häktning. Polismyndigheten har redogjort för de omständigheter som föranlett beslutet att gripa AA och föra honom till polisstationen. Med hänsyn till den förklaring som Polismyndigheten lämnat om bakgrunden till gripandet finns det inte någon anledning för mig att ifrågasätta gripandet i sig.

text: I viss mån skiljer sig gripande från anhållande och häktning eftersom det är ett provisoriskt frihetsberövande som är avsett att gälla endast under en kort tid innan åklagaren prövar frågan om den misstänkte ska anhållas eller friges. Det är därför angeläget att en gripen person inte är frihetsberövad längre än nödvändigt innan saken underställs åklagaren. Genom bestämmelsen i

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB säkerställs att åklagarens prövning av ett gripande görs i så nära anslutning till detta som rimligen kan ske. Frågan om en ung person ska vara frihetsberövad är en sådan sak som många gånger kan vara tveksam eller svår att bedöma. Om den som gripits är under 18 år är det alltså särskilt angeläget att åklagaren snarast möjligt underrättas om gripandet, och det kan i sådana fall ofta vara lämpligt att det sker redan innan ett förhör har hållits med den misstänkte.

text: När AA påträffades vid det upplåsta skåpet var två av hans kamrater närvarande. Omständigheterna kring det misstänkta brottet får anses ha varit sådana att saken inte framstod som helt okomplicerad. Med hänsyn till AA:s inställning till brottsmisstanken måste det redan från början ha stått klart för polisen att det skulle bli aktuellt att hålla förhör med flera personer. Mot denna bakgrund och med beaktande av AA:s låga ålder anser jag att polisen borde ha anmält gripandet till åklagaren i omedelbar anslutning till att AA fördes in till polisstationen och hans identitet blev klarlagd. Åklagaren hade då i ett tidigt skede blivit informerad om ärendet och kunnat ge polisen direktiv om den fortsatta utredningen. Som det blev nu påbörjades förhöret enligt

text: 24 kap. 8 §

text: RB med AA först kl. 18.54, dvs. nästan fem timmar efter gripandet. Även om omständigheterna hade varit sådana att det framstått som motiverat att hålla förhör med AA utan att dessförinnan göra en anmälan till åklagaren anser jag att det dröjde alltför lång tid innan förhöret ägde rum. Detta bidrog i sin tur till att åklagaren underrättades om frihetsberövandet först sex timmar efter gripandet.

text: Polisens hantering av frågan om underrättelse till åklagaren och förhöret med AA har inte varit förenlig med skyndsamhetskravet i

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB. Det kan inte uteslutas att polismyndighetens agerande har påverkat den tid som AA kom att vara frihetsberövad. Dåvarande Polismyndigheten i Skåne ska kritiseras för dröjsmålet.

text: Anhållningsbeslutet Anhållande är en provisorisk åtgärd som i princip inte får beslutas om häktning inte kan bli aktuell. Ett anhållande får inte ske i något annat syfte, även om det skulle bidra till att underlätta utredningen av brottet eller lagföringen av den misstänkte. Frågan om det i ett visst fall finns skäl för häktning och därmed också för anhållande är av den arten att den ger ett visst utrymme för olika bedömningar som var för sig kan vara godtagbara. Detta innebär emellertid inte att åklagarens agerande vid ett sådant ingripande är undantaget från en granskning i efterhand av JO. Självfallet bör viss försiktighet iakttas vid en sådan prövning.

text: Det kan inledningsvis konstateras att en misstanke om försök till stöld i och för sig kan läggas till grund för ett beslut om anhållande eller häktning. Som framgått ovan har min utredning inte avsett bedömningen att AA var misstänkt för det brottet.

text: När det gäller de särskilda häktningsskälen har utredningen visat att kammaråklagarna GG och HH gjorde bedömningen att det fanns en mycket stark kollusionsfara då AA var släkt med de båda vittnena. Det var enligt åklagarnas uppfattning avgörande för utredningen att förhör kunde hållas utan att vittnena haft möjlighet att tala ihop sig om händelseförloppet. Det finns inte skäl för mig att ifrågasätta bedömningen att det fanns en kollusionsfara i ärendet.

text: När brottsmisstankar riktas mot ungdomar måste ett antal lagregler beaktas som sammantagna leder till att unga personer endast i undantagsfall kan anhållas och häktas. Den som är under 18 år får häktas endast när det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan anordnas på annat sätt, och det ska dessutom finnas synnerliga skäl för häktning. Frågan om det finns synnerliga skäl för häktning ska bedömas med hänsyn främst till den misstänktes ålder och brottslighetens allvar. Av betydelse är också styrkan i de särskilda häktningsskälen. De angivna begränsningarna i möjligheterna att häkta personer under 18 år ger uttryck för att häktning alltid kan befaras medföra allvarligt men för den misstänkte och att häktning av ungdomar får ske endast i undantagsfall. De skäl som bär upp denna regel gör sig gällande även i fråga om anhållningsbeslut, och kravet på synnerliga skäl ska därför i princip vara uppfyllt också när det är fråga om att anhålla personer som är under 18 år. Som vid all annan tvångsmedelsanvändning ska åtgärden vara proportionerlig.

text: Något annat har inte kommit fram än att åklagaren fattade beslut i frågan om anhållande omedelbart efter att polisen hade anmält gripandet till åklagaren.

text: När det gäller brottslighetens allvar har Åklagarmyndigheten fört fram att det framstod som en planerad gärning, att falska nycklar använts, att inbrottet skett i ett obevakat klädskåp där normalt sett personliga tillhörigheter och värdesaker förvaras och att brottet varit nära sin fullbordan. Enligt Åklagarmyndigheten var därför straffvärdet för brottet högre än för försök till stöld i allmänhet. Jag

text: ställer mig något tveksam till om utredningen ger tillräckligt stöd för bedömningen att gärningen varit planerad, men har i och för sig inget att invända mot vad Åklagarmyndigheten har anfört i övrigt när det gäller straffvärdet.

text: Även om straffvärdet för den nu aktuella gärningen var högre än för försöksbrott i allmänhet har den i sig inte varit av särskilt allvarligt slag. Det kan enligt min mening diskuteras om det hade funnits tillräckliga skäl för häktning under motsvarande förhållanden om den misstänkte i stället hade varit vuxen, i vart fall om det rört sig om en enstaka händelse. Vid bedömningen av om det finns förutsättningar att anhålla någon kan man inte heller bortse från vilken påföljd som kan tänkas följa på det brott som misstankarna avser. Det framstår enligt min mening som uppenbart att en påföljd förenad med frihetsberövande inte skulle ha blivit aktuell för AA i detta fall. Som framgår av Åklagarmyndighetens yttrande kom påföljden att bestämmas till 35 timmars ungdomstjänst för den person som dömdes för gärningen.

text: Sammantaget anser jag att det brott som AA misstänktes för inte var tillräckligt allvarligt för att det kan anses ha varit proportionerligt att anhålla honom, och det oavsett hur stark kollusionsfaran bedömdes vara. I samma riktning talar det förhållandet att en frihetsberövande påföljd inte kunde förväntas komma i fråga för AA. Omständigheterna var enligt min mening långtifrån sådana att det fanns synnerliga skäl för häktning, och det fanns därmed inte tillräckliga förutsättningar för anhållande. GG ska mot den bakgrunden kritiseras för beslutet att anhålla AA. Det fortsatta frihetsberövandet En åklagare är skyldig att kontinuerligt pröva ett frihetsberövande och att häva ett anhållningsbeslut om det inte längre finns något skäl till det. När det uppstår dröjsmål är det särskilt viktigt att frågan om frihetsberövandet ska kvarstå övervägs.

text: Av utredningen framgår att HH tilldelades ärendet på morgonen och att han hävde anhållandet senare samma dag, kl. 15.18. AA försattes på fri fot kl. 15.55. HH har uppgett att hans avsikt varit ett kortvarigt frihetsberövande och att det under alla förhållanden inte fick fortgå mer än några timmar.

text: När HH tog över ansvaret för ärendet gav han visserligen direktiv om att det var brådskande att hålla förhör med vittnena. Mot bakgrund av omständigheterna i ärendet borde han enligt min mening i stället omgående ha övervägt om det över huvud taget fanns förutsättningar att hålla AA fortsatt frihetsberövad. I enlighet med den uppfattning som jag redovisat ovan borde en sådan prövning ha mynnat ut i att det saknades förutsättningar för ett fortsatt anhållande. Oavsett vilka utredningsåtgärder som återstod borde HH redan på morgonen ha hävt anhållandet och försatt AA på fri fot.

text: I den situationen att anhållandet kvarstod var det olyckligt att förhören med vittnena påbörjades först kl. 12.20 och kl. 14.29, vilket förefaller ha sin orsak i att de befann sig i skolan och fick hämtas där. När det under förmiddagen visade sig att förhören med vittnena skulle komma att bli fördröjda borde HH inte ha avvaktat vittnesförhören ytterligare utan i vart fall då hävt anhållningsbeslutet. Som händelserna nu utvecklade sig kom AA i stället att vara frihetsberövad nästan ända fram till kl. 16 på eftermiddagen.

text: HH ska kritiseras för det sätt han hanterade det fortsatta frihetsberövande av AA på. Avslutande synpunkter Jag ser allvarligt på att en så ung person som AA har varit anhållen utan att det funnits tillräckliga förutsättningar för det. Frihetsberövandet har sammanlagt pågått i mer än ett dygn. Under en stor del av denna tid har hans möjlighet till kontakt med omvärlden dessutom varit mycket begränsad. Utöver det allvarliga men som ett frihetsberövande alltid måste anses innebära för en person i AA:s ålder kan man utgå från att detta förhållande har inneburit en särskild påfrestning för honom. Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord: Anstalt Proportionalitetsprincipen

title: Kritik mot Kriminalvården för att ha använt myndighetens säkerhetsenheter till anstaltsplacering av intagna som inte omfattas av 2 kap. 4 § fängelselagen

sammanfattning: Enligt 2 kap. 1 § fängelselagen får en intagen inte placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Kriminalvårdens säkerhetsenhet i anstalten Saltvik har sedan några år delvis använts för placering av intagna som av olika skäl är i behov av skydd. I beslutet uttalar chefsJO kritik mot Kriminalvården för dessa placeringar med hänvisning till att anstaltsvistelsen för berörda intagna blir mer ingripande än nödvändigt.

text: 1 Bakgrund

text: Sedan 2011 har Kriminalvården tre s.k. säkerhetsenheter i anstalterna Hall, Kumla och Saltvik, med totalt 72 platser. Placering på dessa säkerhetsenheter sker med stöd av

text: 2 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: , och enheterna är utformade för att förhindra bl.a. att de intagna rymmer eller fritas.

text: Under 2014 uppmärksammade jag att Kriminalvården hade inrättat andra typer av platser på säkerhetsenheten i anstalten Saltvik och att det där placerades intagna som av olika skäl är i behov av skydd. Uppgifter gjorde gällande att det var fråga om en försöksverksamhet och att denna hade utvärderats. Jag beslutade i november 2014 att – inom ramen för ett särskilt upplagt initiativärende – utreda frågan om Kriminalvårdens användning av säkerhetsenheterna.

text: 2 Utredning

text: Inledningsvis hämtades vissa handlingar och statistikuppgifter in. Därefter genomfördes den 12 mars 2015 en inspektion av säkerhetsenheten i anstalten Saltvik. Efter inspektionen kom Kriminalvården även in med den tidigare omnämnda utvärderingen. Slutligen upprättades en promemoria med ett antal frågeställningar som översändes till Kriminalvården för yttrande.

text: 3 Kriminalvårdens remissvar

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, huvudkontoret, genom anstalts- och häktesdirektören AA, bl.a. följande:

text: Kriminalvårdens redogörelse

text: Uppgifter har hämtats in från huvudkontorets avdelningar för frivård, säkerhet och anstalt och häkte samt region Nord. Vid huvudkontoret har enheten för utveckling av verksamhetsinnehåll i anstalt och häkte samt placeringssektionen yttrat sig särskilt. Sammanfattningsvis har följande kommit fram.

text: 1. Vilka likheter och skillnader som finns mellan skyddsplatser på säker hetsenhet och övriga platser inom Kriminalvården där intagna med skyddsbehov placeras. Platstypen skyddsplats finns endast på skyddsavdelning. Enligt platsbeslut av den 1 januari 2016 finns 18 stycken skyddsplatser fördelade på tre avdelningar, samtliga på anstalten Saltvik. För klienter som inte har ett så omfattande skyddsbehov att placering på skyddsplats krävs kan platstypen ro-platser användas. Enligt nyss nämnda platsbeslut finns det totalt 67 ro-platser fördelade på tre anstalter i klass 1 och 2. Gemensamt för dessa två platstyper är att de är avgränsade från resterande delar av anstalten och att de intagna, i olika hög utsträckning, är skilda från övriga intagna. Såvitt avser personalresurser är personaltätheten högre på skyddsavdelningarna än på andra avdelningar där intagna med skyddsbehov placeras. Placering av en intagen som i och för sig har ett skyddsbehov kan också ske på annan platstyp, förutsatt att skyddsbehovet kan tillgodoses. Vanligen blir det då fråga om placering på en anstalt eller avdelning med ett begränsat antal platser, vilket medför möjlighet att begränsa kontakt med ett större antal medintagna.

text: 2. Vilken kategori av intagna som placeras på skyddsplats på säkerhetsenhet, och om det, i likhet med placering på säkerhetsavdelning, finns några särskilda förutsättningar som ska vara uppfyllda för att en placering på skyddsplats ska komma i fråga. Hur placeringsbeslutet förhåller sig till bedömningen av vilken säkerhetsklass som en intagen ska vara placerad i. För placering på skyddsplats krävs att den intagne är dömd för allvarlig brottslighet samt att han har ett särskilt högt skyddsbehov som inte kan tillgodoses på annan anstalt. Intagna som kan vara aktuella för placering på skyddsplats är exempelvis bevispersoner, källor, informatörer, avhoppare från kriminella gäng eller nätverk, intagna som är utsatta för hot av allvarligt slag, intagna med mycket långtgående konflikter med medintagna, intagna med tidigare anställning inom rättsväsendet och internationella skyddspersoner. Även typen av brott den intagne är dömd för kan medföra ett skyddsbehov. Kriminalvården förhåller sig till placeringsbestämmelserna i

text: fängelselagen

text: (FäL) och fängelseförordningen (FäF). Ett beslut om placering på skyddsavdelning grundar sig på en helhetsbedömning i det enskilda fallet, varvid en sammantagen bedömning avseende skyddsbehov, övriga behov samt risker görs. Är vid den bedömningen en placering på anstalt med lägre säkerhetsklass möjligt, väljs, i enlighet med gällande reglering, en sådan.

text: 3. Vilka skillnader som finns mellan en säkerhetsa vdelning och en skyddsavdelning på säkerhetsenhet i fråga om den statiska och den dynamiska s äkerheten. Den fysiska säkerhetsmiljön på en skyddsavdelning är i stort densamma som på en säkerhetsavdelning eftersom lokalerna är utformade på samma sätt. Såväl skyddsavdelningarna som säkerhetsavdelningarna har sex platser per avdelning. Kompetensen i personalstyrkan är densamma då personalgruppen bemannar såväl säkerhetsavdelningen som skyddsavdelningarna. På säkerhetsavdelningarna medför de personrelaterade riskerna kring de intagna och skälen för placering där att det krävs höga säkerhetsarrangemang. På skyddsavdelning är skyddsbehovet det primära och riskerna kopplade till de intagna ofta lägre. Intagna på skyddsavdelning kan därför ofta tillåtas ha lättnader inom skalskyddet eftersom vad de behöver skyddas från är andra intagna eller hot och angrepp från utsidan. På skyddsavdelning finns exempelvis till viss del annan köksutrustning än på säkerhetsavdelning. Intagna på skyddsavdelning kan vidare

text: ha arbetsuppgifter med annan inriktning än intagna på säkerhetsavdelning, bl.a. därför att vissa verktyg som inte tillåts på säkerhetsavdelning kan användas på skyddsavdelning. Detsamma gäller fritidsutrustning som tillåts i större utsträckning och av andra typer än på säkerhetsavdelning. Såvitt avser intagna som studerar, finns bl.a. vissa skillnader i hur de kan kommunicera med sina lärare. Intagna på säkerhetsavdelning har endast tillgång till fristående datorer med skrivprogram, och kommunicerar med sin ämneslärare främst via telefon. Intagna på skyddsavdelning har tillgång till InIT-datorer och kan kommunicera med sin ämneslärare även via e-post. Det är i normalfallet inte nödvändigt att utföra sådan kroppsvisitation som avses i 8 kap. 5 § FäL (s.k. skyddsvisitation) på skyddsavdelning i samma utsträckning som på säkerhetsavdelning.

text: 4. Vilka möjligheter som Kriminalvården har att erbjuda de intagna på skyddsplats på säkerhetsenhet sysselsättning och lättnader (exempelvis användande av andra rastgårdar än de som finns på säkerhetsenheten, anstaltens bollhall m.m.). På skyddsavdelningarna råder full sysselsättning genom arbete, utbildning, programverksamhet och annan strukturerad verksamhet. För intagna som deltar i självförvaltning uppgår normalarbetstiden 40 timmar per vecka, och för övriga intagna uppgår den till 30 timmar per vecka. Praktiska förhållanden och de säkerhetshänsyn som måste tas medför dock vissa begränsningar i vilken typ av sysselsättning som kan erbjudas. På säkerhetsavdelning erbjuds främst enklare typer av monterings- och förpackningsarbeten som kräver minimalt med verktyg medan intagna på skyddsavdelning, som nämnts under fråga 3, kan ha arbetsuppgifter med annan inriktning. Exempel på arbeten som har utförts på skyddsavdelning är att fylla på och svetsa igen filterpåsar, produktion av olika hundprodukter såsom exempelvis koppel och spårlinor samt produktion av fiskenät. Intagna som har ett i verkställighetsplanen identifierat behov av studier erbjuds studier på grundskole- och gymnasienivå. Det är inte möjligt att använda andra rastgårdar än de som finns på säkerhetsenheten eftersom de skyddsplacerade intagna då skulle exponeras för andra intagna. Det går inte rent praktiskt att ordna promenad på en annan promenadgård och samtidigt tillgodose skyddsbehovet. Intagna på skyddsavdelning har dock möjlighet att vistas på promenadgården all sysselsättningsfri tid; de är inte begränsade till en timmes promenad per dag. Intagna på skyddsavdelning får gå till anstaltens bollhall och bastu enligt ett löpande schema. Inne på avdelningarna tillåter personaltätheten att personal t.ex. tränar och spelar kort, schack och andra sällskapsspel med de intagna. Intagna på skyddsavdelning har, utöver att emot besök i säkerhetsenhetens besöksrum, möjlighet att ta emot besök på anstaltens vanliga besöksavdelning och även nyttja besökslägenheten med eller utan övernattning.

text: 5. Vilka utslussmöjligheter som Kriminalvården kan erbjuda intagna placerade på skyddsplats på säkerhetsenhet. I Kriminalvårdens frigivningsförberedande arbete ingår i begreppet utslussning att den intagne utifrån risk- och behovsbedömningar samt säkerhetsbedömningar; – successivt kan förflyttas till anstalt av lägre säkerhet, – kan medges permissioner, och – kan medges särskilda utslussningsåtgärder (frigång, vårdvistelse, vistelse i halvvägshus, utökad frigång) och andra frigivningsförberedelser.

text: Intagnas IT, InIT, är beteckningen på Kriminalvårdens it-miljö för intagna.

text: Omplacering från skyddsavdelning till annan avdelning eller anstalt sker när bedömningen görs att skyddsbehovet kan tillgodoses där. Utslussning i meningen förflyttning till lägre säkerhetsklass sker när den sammantagna bedömningen, utifrån gällande regelverk, görs att placering i lägre säkerhetsklass är möjlig och lämplig, bl.a. ur skyddssynpunkt. Permissioner hanteras enligt regelverket, men kan givetvis ställa större krav än normalt på planering, förberedelser och genomförande för att det ska bli säkerhetsmässigt godtagbart för den intagne och övriga berörda, t.ex. medföljande personal. Såvitt avser särskilda utslussningsåtgärder kan en intagen på skyddsavdelning, förutsatt att han uppfyller kriterierna i övrigt, beviljas en särskild utslussningsåtgärd. I praktiken finns dock sällan sådana förutsättningar. Om en intagen har ett så pass stort skyddsbehov att han behöver vara placerad på skyddsavdelning är det normalt inte möjligt att genomföra en utslussningsåtgärd på ett sätt som är säkerhetsmässigt godtagbart för den intagne och övriga berörda, t.ex. arbetsgivare eller familjehem. Avseende intagna som är föremål för skyddsåtgärder i samband med villkorlig frigivning görs frigivningsplanering i samarbete med polisens personskydd.

text: 6. I utvärderingen beskrivs skyddsplatserna i anstalten Saltvik som en försöks verksamhet. Hur ser framtiden ut? Hur stort är det framtida behovet av särskilda skyddsplatser? Kommer verksamheten att fortsätta vara en försöksverksamhet eller kommer den att permanentas? Kriminalvården har i dag inga planer på att avveckla skyddsplatserna. Även dessa platser kan dock, likt alla Kriminalvårdens platser, komma att konverteras om behoven förändras. Kriminalvården ser ett ökat behov av platser i olika säkerhetsnivåer för intagna med skyddsbehov. Behovet kan också tänkas öka ytterligare med anledning av att polisen har fått i uppdrag av regeringen att stödja organisationer som hjälper personer att lämna ett liv i kriminalitet, s.k. avhopparverksamhet. Det är dock svårt att bedöma omfattningen av behovet av särskilda skyddsplatser i dagsläget. Avslutningsvis kan nämnas att det i Kriminalvården för närvarande pågår ett arbete med att ta fram en långsiktig plan för infrastrukturen för anstalter och häkten. Syftet är att väva samman perspektiven resurseffektivitet och flexibilitet för att uppnå en flexibel anstalts- och häktesorganisation som är anpassad efter såväl behovet av verksamhetsinnehåll som antal och typer av platser.

text: En intagen som är föremål för skyddsåtgärder inom kriminalvården och som tidigare var placerad på skyddsplats i anstalten Saltviks säkerhetsenhet har skriftligen kommenterat Kriminalvårdens remissvar.

text: 4 Bedömning

text: Kriminalvårdens s.k. säkerhetsenheter byggdes för att kunna ta emot intagna som bl.a. bedöms ha en varaktig rymningsrisk och som dessutom bedöms vara särskilt benägna att fortsätta allvarlig brottslig verksamhet. Det rör sig om intagna som Kriminalvården bedömer vara i behov av särskild kontroll och övervakning och som därmed inte kan placeras på en normalavdelning.

text: Detta syfte har i hög grad påverkat utformningen av säkerhetsenheterna. Trots att enheterna har detta mycket specifika ändamål användes de redan från början för placering av andra kategorier av intagna. Min avsikt med det här initiativärendet har varit att utreda vilka möjligheter som Kriminalvården har att an-

text: passa enheterna efter vilken kategori av intagna som är placerade där, och vidare om det är lämpligt att använda enheterna för annan placering än vad de ursprungligen var avsedda för. 4.1 Tillämpliga bestämmelser Inledningsvis vill jag peka på några grundläggande bestämmelser i

text: fängelselagen

text: som enligt min mening har betydelse för hur man ska se på de skyddsplatser som i dag finns på en av landets säkerhetsenheter. I

text: 1 kap. 5 § första stycket fängelselagen

text: anges att en verkställighet ska utformas så att den intagnes anpassning i samhället underlättas och så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas.

text: Av 6 § i samma kapitel följer att en verkställighet inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än vad som följer av

text: fängelselagen

text: eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas.

text: Förutom dessa generella bestämmelser finns det i

text: fängelselagen

text: även regleringar som tar sikte på placeringen av intagna. I

text: 2 kap. 1 § första stycket

text: – som uppvisar likheter med

text: 1 kap. 6 §

text: – anges att en intagen inte får placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. I paragrafens andra stycke anges att vid beslut om placering ska, i den utsträckning det är möjligt, hänsyn tas till den intagnes behov av sysselsättning, omvårdnad och en lämplig frigivningsplanering.

text: I

text: 10 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: anges att vid bedömningen enligt

text: 2 kap. 1 § första stycket fängelselagen

text: ska följande särskilt beaktas:

text: 1. risken för rymning, fritagning, fortsatt brottslighet, missbruk och annan misskötsamhet, och 2. behovet av att undvika en olämplig sammansättning av intagna och att i övrigt kunna bedriva en ändamålsenlig verksamhet i anstalt.

text: Slutligen anges i

text: 2 kap. 4 § fängelselagen

text: förutsättningarna för att kunna placera en intagen på en avdelning med särskild hög grad av övervakning och kontroll (säkerhetsavdelning). Så får ske om 1. det finns en varaktig risk för att den intagne rymmer eller fritas och det kan antas att han eller hon är särskilt benägen att fortsätta allvarlig brottslig verksamhet, eller 2. det finns särskild anledning att anta att det behövs för att hindra den intagne från allvarlig brottslig verksamhet under vistelsen i anstalt.

text: Av bestämmelsens andra stycke följer att ett beslut om placering på en säkerhetsavdelning ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst en gång i månaden. 4.2 Förhållandena på en säkerhetsavdelning De tre avdelningarna på anstalten Saltviks säkerhetsenhet som i dag används för placering av intagna som av olika skäl är i behov av skydd byggdes ursprungligen för ett mycket specifikt syfte, nämligen för att kunna ta emot intagna som bedömts som särskilt rymningsbenägna och benägna att återfalla i allvarlig brottslighet. Syftet är att en placering på en sådan avdelning ska kunna motverka de risker som omnämns i

text: 2 kap. 4 § första stycket fängelselagen

text: . Detta uppnås inte bara genom utformningen av säkerhetsavdelningarna, utan även genom att de intagna är föremål för mer långtgående kontrollåtgärder än intagna i övrigt. Som exempel kan nämnas att deras telefonsamtal avlyssnas, samtliga försändelser som inte är s.k. myndighetspost kontrolleras och besöken är som regel kontrollerade.

text: Säkerhetsenheternas mycket bestämda syfte har haft en stor inverkan på utformningen av den fysiska miljön. De återfinns i separata byggnader som är åtskilda från övriga anstaltsbyggnader med en hög mur. En säkerhetsenhet kan därmed sägas vara en anstalt i anstalten. Vid inpassering i säkerhetsenheten utförs en särskild inpasseringskontroll. Varje säkerhetsenhet består av fyra små avdelningar med sex platser på varje avdelning.

text: Avdelningarna är utformade för att vara ”självförsörjande” på så sätt att på avdelningen finns en lokal för arbetsdrift, motionsutrymme och rastgård. Tanken är att de intagna ska tillbringa sin huvudsakliga tid på avdelningen och inte komma i kontakt med andra intagna förutom de som är placerade på samma avdelning. För att förhindra rymning eller fritagning är avdelningarnas rastgårdar utformade som burar. Slutligen kan nämnas att personalnärvaron är extra hög på säkerhetsenheterna, och därtill är de intagnas allmänna utrymmen bildoch ljudövervakade.

text: Kort sagt är en säkerhetsavdelning den mest kontrollerade miljö en intagen som inte är föremål för en avskildhetsplacering kan placeras i.

text: 4.3 Förhållandena på skyddsavdelningarna på säkerhetsenhet De intagna som är placerade på skyddsplatser är inte föremål för samma långtgående kontrollåtgärder som intagna som är placerade på säkerhetsavdelning. Däremot är det ingen större skillnad i den fysiska miljön mellan de olika typerna av avdelningar. Det innebär att de intagna på skyddsplats är hänvisade till att umgås med den relativt lilla grupp av intagna (som mest sex stycken) som är placerade på avdelningen.

text: Vidare tillbringar de intagna – precis som intagna på säkerhetsavdelning – den största delen av sin vakna tid på den relativt begränsade yta som en avdelning utgör. Till skillnad från en intagen på en normalavdelning ges skyddsplatspla-

text: cerade inte möjlighet att röra sig mellan bostadsavdelning och lokal för arbetsdrift och studier, motionslokal m.m. Det utrymme som erbjuds för motion är betydligt mer begränsat än vad som brukar vara fallet på en normalavdelning. Även rastgården är mycket mer begränsad i fråga om utrymme och utformning än vad som brukar vara fallet.

text: Det framgår emellertid att de intagna ges vissa lättnader och tillåts lämna avdelningen för att använda anstaltens bollhall, bastu och besöksavdelning. I fråga om användande av bollhall och bastu framgår inte av Kriminalvårdens remisssvar hur ofta de intagna ges denna möjlighet. En uppgift jag har tagit del av tidigare är att det rör sig om en gång i veckan. Dessa lättnader är därmed tämligen begränsade och innebär inte någon större möjlighet för de intagna att komma ut från avdelningen.

text: En placering på skyddsplats på säkerhetsenhet innebär även en begränsning i fråga om vilken typ av sysselsättning som den intagne kan erbjudas jämfört med andra intagna. Det framgår även att Kriminalvårdens möjligheter att erbjuda särskilda utslussningsåtgärder är begränsade, och såvitt jag förstår det erbjuds de intagna i dag inte något av de behandlingsprogram som finns inom Kriminalvården.

text: Av betydelse är även att det är samma personalgrupp som ansvarar för den enda säkerhetsavdelning som för närvarande finns i anstalten Saltvik och de tre skyddsavdelningarna. Den personal som arbetar på säkerhetsenheterna har sökt till denna verksamhet och har genomgått en särskild utbildning. Syftet är så vitt jag kan förstå att personal härigenom ska få den kunskap och beredskap som krävs för att kunna möta och hantera intagna som Kriminalvården bedömt som särskilt krävande.

text: Även om det kan finnas en ambition att personalen ska ha olika säkerhetstänk beroende av om de befinner sig på säkerhetsavdelningen eller någon av de tre skyddsavdelningarna, finns det en gräns för hur stor skillnad som kan göras mellan de olika avdelningarna med hänsyn till bl.a. att det är samma fysiska miljö som avdelningarna befinner sig i. Det finns därmed en risk för att det ”säkerhetstänk” som formar verksamheten på säkerhetsavdelningen spiller över på avdelningarna med skyddsplatser.

text: Denna uppfattning får stöd i en utvärdering som gjordes av verksamheten med skyddsplatser. Utvärderingen gjordes 2013, och då framkom att personalen var av uppfattningen att de lättnader som då erbjöds (öppen promenadgård, bastu och bollhall, telefonsamtal utan avlyssning, hobbyverksamhet m.m.) var tillräckliga. Vidare ansåg personalen att det hade ”daltats och genats” med den fysiska säkerheten.

text: 4.4 Kriminalvården måste kunna erbjuda skyddsplatser som inte innebär att de intagna ställs under omotiverat hög övervakning och kontroll Det har vidtagits åtgärder i syfte att kompensera för den höga säkerhet som råder i säkerhetsenheten. Emellertid visar min genomgång att Kriminalvården börjar närma sig gränsen för vilka ytterligare lättnader som kan införas inom ramen för den begränsande miljö som säkerhetsenheterna utgör. Trots lättnaderna är miljön på skyddsplatserna på säkerhetsenheten – även om de inte är säkerhetsplatser i

text: fängelselagens

text: mening – fortfarande en av de mest kontrollerade inom kriminalvården.

text: Det är enligt

text: 2 kap. 1 § fängelselagen

text: möjligt att placera en intagen i en mer kontrollerad miljö i syfte att kunna upprätthålla ordningen och säkerheten. Den uppräkning som finns i

text: 10 § fängelseförordningen

text: om vad som särskilt ska beaktas vid placeringen är i och för sig inte uttömmande. Jag kan emellertid konstatera att paragrafen huvudsakligen tar sikte på förhållanden i den intagnes beteende som kan motivera att han eller hon placeras under en högre grad av övervakning eller kontroll. Det naturliga är att en intagen som hotar eller är våldsam mot andra intagna blir föremål en strängare övervakning och kontroll.

text: De intagna som är placerade på skyddsplats på en säkerhetsenhet avviker från detta, eftersom de placeras under strängare kontroll och övervakning, inte på grund av sitt eget beteende, utan på grund av risken att andra intagna exempelvis kommer att hota eller skada dem. Detta menar jag är principiellt fel. Kriminalvården måste kunna erbjuda intagna som är i behov av skydd placering som inte är mer kontrollerad och övervakad i förhållande till den skyddsbehövande än vad som skulle vara fallet om han eller hon inte var i behov av skydd. 4.5 Varför inrättades skyddsplatser på säkerhetsenheten? Kriminalvården har i sitt remissvar inte angett några skäl för varför de aktuella platserna har inrättats. Det framgår alltså inte varför de ro-platser som tidigare utgjorde det enda alternativet till skyddsplacering inte ansågs tillräckliga för att tillgodose de intagnas skydd. Det framgår inte heller om Kriminalvården övervägt att förbättra skyddet för dessa platser för att undvika att intagna blir placerade under strängare regimer än nödvändigt.

text: Jag vill framhålla att antalet intagna i anstalt under de senaste åren har minskat betydligt. Av den senaste sammanställning som jag tagit del av framgår att medelantalet intagna i anstalt 2011 uppgick till 4 718 personer. År 2015 hade den siffran sjunkit till 3 939 intagna. Enligt Kriminalvårdens prognoser spås siffran sjunka ytterligare de närmaste åren. Därmed borde det enligt min mening finnas goda förutsättningar för Kriminalvården att kunna utnyttja det manöverutrymme som uppstått till att erbjuda behövande intagna skydd utan att för den

text: Kriminalvårdens budgetunderlag för 2017.

text: skull placera dem i en mer övervakad och kontrollerad miljö än vad som är nödvändigt.

text: Med beaktande av detta har Kriminalvården inte förklarat vilket mervärde som skyddsplatserna på säkerhetsenheten har tillfört. Jag kan inte heller för egen del se vilka tungt vägande skäl som skulle kunna motivera att den skyddsbehövande utsätts för mer långtgående övervakning och kontroll än vad som skulle vara fallet om denne inte var i behov av skydd. Sammantaget kan jag konstatera att Kriminalvården inte har presenterat något sådant tungt vägande skäl som enligt min mening skulle kunna motivera inrättandet av skyddsplatser på en säkerhetsenhet.

text: Jag kan inte underlåta att spekulera över om skälen till placeringen av skyddsbehövande i säkerhetsenheten står att finna i ett helt annat förhållande. Under utredningen har jag tagit del av uppgifter om beläggningsgraden på Kriminalvårdens säkerhetsenheter. Sedan 2011 har Kriminalvården tillgång till 72 platser på landets tre säkerhetsenheter. Inte vid någon tidpunkt har samtliga platser tagits i anspråk för placering enligt

text: 2 kap. 4 § fängelselagen

text: . Av de uppgifter som jag har tillgång till framgår att antalet säkerhetsplatser under perioden juli 2010 – juli 2014 pendlade mellan 36 och 48 stycken. Resterande platser (mellan 36 och 24 stycken) har använts som normal-, häktes- eller skyddsplatser. Antalet skyddsplatser var 12 stycken under perioden den 1 juli 2011 till den 1 juli 2013 för att därefter utökas till 18 stycken. Den fördelningen – 54 säkerhetsplatser och 18 skyddsplatser – är enligt uppgift från Kriminalvården fortfarande den som gäller. De 6 säkerhetsplatserna i anstalten Saltvik används dock för närvarande som häktesplatser.

text: I fråga om beläggningsgraden på landets samtliga säkerhetsavdelningar kan jag konstatera att den stadigt har minskat sedan juli 2013, då den uppgick till 77 procent. I oktober 2014 uppgick beläggningsgraden till 46 procent (25 intagna) på säkerhetsavdelningarna. Vid samma tidpunkt var 11 intagna placerade på skyddsplats i säkerhetsavdelning (en beläggningsgrad om 61 procent). Om säkerhetsavdelningarna enbart hade använts för det ändamål de ursprungligen var avsedda för hade beläggningsgraden varit knappt 35 procent.

text: De redovisade uppgifterna kan enligt min uppfattning inte tolkas på annat sätt än att det alltid har funnits ett överskott av platser på Kriminalvårdens säkerhetsenheter. Detta överskott har accentuerats i takt med att antalet intagna inom Kriminalvården har minskat under de senaste åren. Kriminalvården har som jag förstår saken försökt hantera detta överskott genom att i platsbeslut ”omvandla” säkerhetsplatser till andra typer av platser.

text: 4.6 Kriminalvården kritiseras för det sätt på vilket säkerhetsenheten har använts Den ”omvandling” som Kriminalvården har försökt genomföra genom platsbesluten har visat sig svår. Resultatet av det här initiativet understryker att det finns tydliga gränser för vilka lättnader som kan införas för de intagna som pla-

text: ceras på en säkerhetsenhet utan att omfattas av

text: 2 kap. 4 § fängelselagen

text: . Trots införda lättnader utgör säkerhetsenheterna en mycket kontrollerad och övervakad miljö.

text: Jag är av uppfattningen att den speciella miljö som säkerhetsenheterna utgör inte gör dem lämpade för annan placering än placering av intagna som omfattas av

text: 2 kap. 4 § fängelselagen

text: . Av den anledningen är jag kritisk till att Kriminalvården använder dessa platser för placering av andra kategorier av intagna och därmed gör anstaltsvistelsen för dessa intagna mer ingripande än nödvändigt.

text: Europeiska kommittén till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (CPT) , besökte i samband med sitt besök i Sverige i maj 2015 anstalten Saltviks säkerhetsenhet. I rapporten efter besöket (s. 31) rekommenderar CPT att åtgärder ska vidtas för att hitta alternativa placeringar utanför säkerhetsenheterna för de intagna som är i behov av skydd. Jag ansluter jag mig till CPT:s rekommendation i detta avseende. Enligt min mening bör Kriminalvården omedelbart påbörja arbetet med att hitta alternativa placeringar. Frågan kommer att följas upp av JO inom ett år.

text: Ärendet avslutas.

text: European Committee for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Cecilia Nordenfelt

title: Kritik mot Tekniska nämnden i Gävle kommun för handläggningen av ett ärende om parkeringstillstånd för rörelsehindrad

sammanfattning: Två kommuner samarbetade enligt avtal på ett visst sätt i ärenden rörande parkeringstillstånd för rörelsehindrade. I samband med att ett beslut överklagades uppmärksammades att den beslutande nämnden inte hade varit behörig att pröva ärendet. Nämnden uppfattade beslutet som en nullitet. Nämnden kritiseras för sin hantering av överklagandet.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 12 december 2011, klagomål mot Tekniska nämnden i Gävle kommun med anledning av handläggningen av hans ansökan om parkeringstillstånd för rörelsehindrad och hans överklagande av nämndens beslut. Han uppgav bl.a. att han den 8 juni 2011 gav in ett överklagande till nämnden av dess beslut om avslag den 18 maj, men att han vid kontakt med Länsstyrelsen i Gävleborgs län sex månader senare fick veta att nämnden inte hade överlämnat hans överklagande dit. Då han därefter kontaktade nämnden upplystes han om att det överklagade beslutet inte var giltigt och att nytt beslut därför skulle komma att meddelas av Älvkarleby kommun.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar inhämtades den 20 december 2011 från kommunjuristen BB vid Gävle kommun. Han uppgav i huvudsak följande.

text: Älvkarleby kommun och Gävle kommun har sedan år 2005 ett avtal som innebär att Gävle kommun ska bereda och utreda ansökningar om parkeringstillstånd för rörelsehindrade personer som är folkbokförda i Älvkarleby kommun. Beslut i dessa ärenden ska emellertid fattas av Älvkarleby kommun. Den sistnämnda kommunens beslut ska överklagas till Länsstyrelsen i Uppsala län, medan beslut fattade av Gävle kommun överklagas till Länsstyrelsen i Gävleborgs län. Tekniska nämnden i Gävle kommun beslutade den 18 maj 2011 att avslå AA:s ansökan om parkeringstillstånd. Den 8 juni kom AA in med ett överklagande av beslutet till Gävle kommun. BB minns inte exakt när överklagandet överlämnades till honom för handläggning, men det kan ha varit strax innan han gick på semester veckan före midsommar. Han uppmärksammade att Gävle kommun felaktigt hade fattat beslut i ärendet. Eftersom AA är folkbokförd i Älvkarleby kommun borde denna kommun rätteligen ha fattat beslut avseende hans ansökan. Det av Gävle kommun fattade beslut är därför enligt BB:s uppfattning ogiltigt. I samband med att ytterli-

text: gare tre beslut i andra ärenden överklagades omkring september/oktober 2011 uppmärksammades att Gävle kommun också i dessa ärenden felaktigt hade fattat beslut i fråga om parkeringstillstånd för rörelsehindrade personer som var folkbokförda i Älvkarleby kommun. AA:s överklagande har inte överlämnats till länsstyrelsen. BB har i stället gjort en anteckning på det ifrågavarande beslutet om att detta är ogiltigt. Enligt hans uppfattning är beslutet en nullitet. Han har vid ett flertal tillfällen förgäves försökt att få kontakt med personal vid Älvkarleby kommun i syfte att diskutera hur man ska gå till väga för att komma till rätta med det felaktiga beslutet i AA:s ärende och även med besluten i de tre andra ärendena. Först den 6 december kom ett möte till stånd mellan företrädare för de båda kommunerna varvid man diskuterade den uppkomna situationen och vilka rutiner som fortsättningsvis ska gälla för Gävle kommuns handläggning av ärenden för Älvkarleby kommuns räkning. Den 16 december översände Gävle kommun till Älvkarleby kommun ett förslag till nytt beslut, som ska fattas av Älvkarleby kommun, i AA:s ärende. Avsikten är vidare att i samband med att det nya beslutet expedieras informera AA, liksom parterna i de tre övriga felaktigt hanterade ärendena, om att tidigare meddelat beslut är ogiltigt. Såvitt BB känner till har varken AA eller parterna i de andra ärendena kontaktats av kommunen med anledning av de felaktiga besluten.

text: Ärendet remitterades till tekniska nämnden för upplysningar och yttrande över handläggningen av AA:s ansökan om parkeringstillstånd och hans överklagande av nämndens beslut den 18 maj 2011.

text: Nämnden gav in ett remissvar, beslutat den 15 februari 2012, och yttrade bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Det föreligger mellan Gävle kommun och Älvkarleby kommun ett avtal innebärande att Gävle kommun skall bereda och föreslå förslag till beslut såvitt avser parkeringstillstånd för rörelsehindrade mantalsskrivna i Älvkarleby kommun enligt gällande lagstiftning och praxis. Avtalet, som är daterat i april år 2005, bifogas, se Bilaga A till denna skrivelse (bilagan här utelämnad; JO:s anmärkning). Tekniska nämnden i Gävle kommun har delegerat till tjänstemän att besluta om parkeringstillstånd för rörelsehindrade enligt 13 kap 8 § trafikförordningen. Delegeringen av nämndens beslutande rätt till tjänstemän innebär att delegaterna äger rätt att fatta beslut på nämndens vägnar. Delegaterna kan besluta om avslag på ansökan om parkeringstillstånd liksom de kan bevilja parkeringstillstånd efter ansökan. Delegeringen innebär vidare att delegaten har rätt att yttra sig till högre instans vid överklagande av delegatens beslut liksom delegaten kan ompröva sitt beslut med stöd av

text: 27 § förvaltningslagen

text: . Det är delegaterna som ansvarar för utredning och beslut då en ansökan om parkeringstillstånd inkommer till förvaltningen. Tekniska kontoret, efter årsskiftet 2011/2012 Samhällsbyggnad Gävle, hanterar cirka 700 personakter gällande parkeringstillstånd för rörelsehindrade, samtliga mantalsskrivna i Gävle kommun. För dessa personer föreligger alltså både beviljade parkeringstillstånd för rörelsehindrade och avslag på ansökan. Tillståndsperioderna för beviljade parkeringstillstånd är från 6 månader upp till tre år så det innebär inte att beslut fattas varje år i samtliga dessa ärenden. På samma sätt hanterar Gävle kommun cirka 60 parkeringstillstånd för rörelsehindrade, mantalsskrivna i Älvkarleby kommun. Även här föreligger beviljade tillstånd med tillståndsperioder varierande från sex månader upp till tre år i de enskilda fallen.

text: Handläggning av ärenden gällande personer mantalsskrivna i Älvkarleby kommun

text: Såsom framgår av ovan nämnda avtal mellan Gävle kommun och Älvkarleby kommun, skall Gävle kommun bereda och föreslå förslag till beslut. Då Gävle kommun föreslår avslag skall samtliga handlingar sändas till Älvkarleby kommun. Av avtalet mellan kommunerna framgår att vid beviljande av parkeringstillstånd meddelar Gävle kommun den sökande att kort för parkeringstillstånd kan hämtas på Bygg & Miljökontoret i Älvkarleby kommun.

text: Angående handläggning av ansökan om parkeringstillstånd för rörelsehindrad från AA

text: AA är skriven i Älvkarleby kommun. Sedan AA ansökt om parkeringstillstånd för rörelsehindrad har Gävle kommun beslutat att avslå ansökan. Ansökan är daterad 2011-05-02 och inkom till kommunen 2011-05-04. Kommunens avslagsbeslut är daterat 2011-05-18. Besvärshänvisning är fogad till beslutet. AA överklagade sedan kommunens beslut och överklagan inkom i rätt tid 2011-06-08. Om inte kommunen beslutar att ompröva ärendet skall ärendet hänskjutas till länsstyrelsen, vilken skall pröva överklagan. Om kommunen beslutar att stå fast vid sitt tidigare ställningstagande upprättas ett yttrande, vilket undertecknas av delegat. Detta yttrande översändes till länsstyrelsen jämte samtliga handlingar i personakten för bedömning och beslut. Då undertecknad BB granskade ärendet gällande AA framkom att ärendet gällde en person mantalsskriven i Älvkarleby kommun. Gävle kommun kan inte besluta i ärenden gällande myndighetsutövning gällande person hörande till annan kommun. Delegering till anställd i annan kommun kräver särskilt lagstöd i speciallagstiftningen och något sådant lagstöd finns inte vad gäller parkeringstillstånd för rörelsehindrade. Att överföra beslutanderätt i ärenden gällande myndighetsutövning, med stöd av fullmakt, är inte heller möjligt. Såvitt BB då kunde se var Gävle kommuns beslut gällande AA, en ”nullitet”, alltså en handling utan verkan. Av detta skäl drog BB ett streck över kommunens exemplar av beslutet och skrev OGILTIGT. Det kan också nämnas att det är länsstyrelsen i Uppsala län som skall pröva eventuella överklagan av beslut om parkeringstillstånd för rörelsehindrade skrivna i Älvkarleby kommun, inte länsstyrelsen i Gävleborgs län. Det framstod som en risk att flera ärenden gällande parkeringstillstånd för rörelsehindrade skrivna i Älvkarleby kommun, hanterades felaktigt. Detta innebar att inte bara AA ärende skulle rättas till utan att även rutiner måste skapas så att övriga ärenden gällande personer skrivna i Älvkarleby kommun hanteras rätt i framtiden, så länge som det föreligger ett samarbetsavtal mellan kommunerna om handläggning av dessa ärenden. BB hade semester 2011-06-20-2011-07-15 och 2011-08-22-2011-08-27 och fick förmodligen del av AA handlingar strax före semester i juni. Det fanns då inga möjligheter att hinna arbeta med ärendet. BB har under andra halvåret 2011 vid ett flertal tillfällen sökt kontakt med ansvarig tjänsteman på Älvkarleby kommun. Detta framkommer bland annat av anteckningar i almanackan. Sökandet har försvårats av att ansvariga personer har fått nya tjänster och i sin tur hänvisat till andra. Först 2011-12-06 lyckades BB få till stånd ett möte med avdelningschef CC, Älvkarleby kommun, Bygg & Miljökontoret. Till mötet kallades också de två personer i Gävle kommun som arbetar med parkeringstillstånd. Det finns alltså skäl till varför handläggningen har dragit ut på tiden även om detta inte ursäktar den långa tid det har tagit. Gävle kommun har före julhelgen 2011 berett ärendet och skickat förslag på beslut till Älvkarleby kommun. Samhällsbyggnadsnämnden i Älvkarleby kommun har beslutat i ärendet vid sitt sammanträde 2012-01-18. Beslut har expedierats samma dag till AA. _ _ _ Gävle kommun har till Älvkarleby kommun översänt förslag på rutiner för fortsatt handläggning av parkeringstillstånd för rörelsehindrade gällande personer skrivna i

text: Älvkarleby kommun. Syftet är att finna sådana former för samarbetet mellan Gävle kommun och Älvkarleby kommun att beredning och beslut av ärenden kan ske på ett rätt sätt, i överensstämmelse med gällande lagstiftning. Följande kompletterande upplysningar inhämtades från BB. Det ifrågavarande avtalet mellan Gävle kommun och Älvkarleby kommun har nu sagts upp. Sedan september/oktober 2012 har således Gävle kommun inte något att göra med ansökningar om parkeringstillstånd för rörelsehindrade personer som är folkbokförda i Älvkarleby kommun. I det tidigare gällande avtalet stadgades att då Gävle kommun funnit att ansökan om parkeringstillstånd skulle bifallas så meddelade Gävle kommun den sökande genom brev att kort för parkeringstillstånd kunde hämtas på bygg- och miljökontoret i Älvkarleby kommun. Detta innebar att beslut om att bifalla ansökningar om parkeringstillstånd för rörelsehindrade personer som var folkbokförda i Älvkarleby kommun fattades av handläggare i Gävle kommun. AA yttrade sig över nämndens remissvar.

text: Bedömning

text: Frågor om parkeringstillstånd för rörelsehindrade prövas enligt

text: 13 kap. 8 § första stycket trafikförordningen (1998:1276)

text: av den kommun där sökanden är folkbokförd eller om sökanden inte är folkbokförd i riket, där han eller hon vistas.

text: Av utredningen i ärendet framgår i allt väsentligt följande. Mellan Gävle kommun och Älvkarleby kommun fanns fram till hösten 2012 ett avtal som innebar att den förstnämnda kommunen skulle bereda ansökningar och även upprätta förslag till beslut avseende parkeringstillstånd för personer som var folkbokförda i Älvkarleby kommun. Enligt avtalet – och i enlighet med den ovan angivna bestämmelsen i

text: trafikförordningen

text: – ankom det därefter på Älvkarleby kommun att i förekommande fall meddela beslut om avslag i dessa ärenden. Den 18 maj 2011 avslog emellertid Tekniska nämnden i Gävle kommun en ansökan om parkeringstillstånd för AA, som var bosatt i Älvkarleby kommun. AA:s överklagande av beslutet kom in till nämnden den 8 juni 2011 och i samband därmed uppmärksammade Dag BB att nämnden inte varit behörig att fatta beslutet. Dag BB gjorde då en notering om ”ogiltigt” på kommunens exemplar av beslutet. AA:s överklagande översändes inte till länsstyrelsen. I stället skickade nämnden i december 2011 ett förslag till nytt beslut i ärendet till Samhällsbyggnadsnämnden i Älvkarleby kommun, som i januari 2012 beslutade att avslå AA:s ansökan om parkeringstillstånd.

text: Av det ovan sagda framgår att det var fel att AA:s ansökan om parkeringstillstånd prövades av Tekniska nämnden i Gävle kommun. Rätteligen borde ju ansökan redan från början ha prövats av Älvkarleby kommun. Detta gäller givetvis även de ytterligare ansökningar som enligt vad som framkommit obehörigen avslogs av Gävle kommun under år 2011.

text: Nämndens handläggning i samband med att AA: gav in sitt överklagande till nämnden och det felaktiga beslutet då uppmärksammades, föranleder följande uttalanden från min sida.

text: Grundläggande bestämmelser om förvaltningsmyndigheters hantering av överklaganden finns i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL. Enligt

text: 24 § första stycket

text: denna lag prövar den myndighet som har meddelat det överklagade beslutet om skrivelsen med överklagande har kommit in i rätt tid. Har skrivelsen kommit in för sent, ska myndigheten som huvudregel avvisa den. Om skrivelsen inte avvisas enligt

text: 24 §

text: , ska enligt

text: 25 §

text: den myndighet som har meddelat beslutet överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som ska pröva överklagandet. Överlämnandet ska ske utan dröjsmål och handläggningstiden bör inte överstiga en vecka (se t.ex.

text: JO 2002/03 s. 424

text: I

text: 27 §

text: FL stadgas att om en myndighet finner att ett beslut, som den har meddelat som första instans, är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning ska myndigheten ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Skyldigheten gäller som huvudregel även om beslutet överklagas. Om myndigheten själv ändrar beslutet såsom klaganden begär, förfaller överklagandet (

text: 28 § första stycket

text: FL). I så fall tillämpas inte reglerna i 24 och 25 §§ FL, men myndigheten bör då i det nya beslutet ta in en upplysning om att överklagandet har förfallit (

text: prop. 1985/86:80 s. 80

text: ). Ändrar myndigheten däremot beslutet på annat sätt än klaganden begär, ska överklagandet anses omfatta det nya beslutet, om inte avvisning ska ske på grund av att skrivelsen med överklagandet har kommit in för sent (

text: 28 § andra stycket

text: FL).

text: Nämndens nu aktuella beslut den 18 maj 2011 var, som ovan framgått, helt uppenbart oriktigt på grund av att det meddelats av fel myndighet. Nämnden har anfört att beslutet till följd av felets art uppfattades som en s.k. nullitet. Att ett beslut är en nullitet innebär att beslutet betraktas som obefintligt och således frånkänns sina avsedda rättsverkningar, både verkställbarhet och rättskraft (jfr Strömberg och Lundell, Allmän förvaltningsrätt, 25:e uppl., s. 81 f.). Att vid en sådan bedömning förfara på det sätt som nämnden gjorde – nämligen att utan att underrätta klaganden om det inträffade endast göra en notering på nämndens exemplar av det överklagade beslutet om dess ogiltighet och därefter dröja drygt sex månader med att översända handlingarna i ärendet till den myndighet som det rätteligen ankom på att fatta beslut – är emellertid enligt min mening inte acceptabelt.

text: Som jag ser det har nämnden haft att agera enligt något av två följande sätt. Antingen hade nämnden, sedan det konstaterats att överklagandet gjorts i rätt tid, utan dröjsmål bort skicka över överklagandet och övriga handlingar till Länsstyrelsen i Gävleborgs län, som skulle ha fått bestämma om ärendets fortsatta handläggning. Alternativt skulle nämnden omedelbart ha informerat AA om sin uppfattning att det meddelade beslutet inte var giltigt och för tydlighets skull ha upphävt detta. Därefter skulle handlingarna i ärendet genast ha översänts till Älvkarleby kommun. Vad nämnden anfört i sitt remissvar om behovet av att skapa rutiner för liknande ärenden och svårigheter att komma i kontakt med ansvariga tjänstemän i Älvkarleby kommun, utgör på intet sätt godtagbara skäl för att handlingarna i AA:s ärende översändes dit först i december 2011.

text: Sammanfattningsvis förtjänar nämnden kritik såväl för att det felaktiga beslutet meddelades som för sitt agerande i samband med att detta upptäcktes.

text: Min granskning har avsett handläggningen av AA:s ansökan om parkeringstillstånd och hans överklagande av nämndens beslut om avslag. I ärendet har emellertid även upplysts att Tekniska nämnden i Gävle kommun regelmässigt fattat beslut om att bifalla ansökningar om parkeringstillstånd för rörelsehindrade personer som var folkbokförda i Älvkarleby kommun. Med hänsyn till att Gävle kommun sedan en tid tillbaka inte längre handlägger dylika ärenden, föranleder detta förfarande inte någon ytterligare åtgärd från min sida. Jag finner dock skäl att särskilt påpeka att enligt

text: trafikförordningen

text: är det endast den kommun, där sökanden är folkbokförd, som är behörig att meddela såväl beslut att avslå som beslut att bifalla ansökningar om parkeringstillstånd för rörelsehindrade personer. En kopia av detta beslut skickas till Samhällsbyggnadsnämnden i Älvkarleby kommun för kännedom.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.