title: Hindrar svenska regler om meddelarfrihet att Sverige lämnar rättslig hjälp till en stat där meddelandet är brottsligt? Förhör med målsägande och vittnen.

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd i ärendet.

text: Framställningen överlämnas till Regeringskansliet (Justitiedepartementet, Enheten för brottmålsärenden och internationellt rättsligt samarbete).

text: Ärendet

text: Ålands Polismyndighet, Brottmålsavdelningen, har hos Polismyndigheten i Norrbotten gjort en framställning om internationell rättslig hjälp i brottmål. Bakgrunden till framställningen är en utredning på Åland rörande misstanke om ärekränkning alternativt spridande av information som kränker privatlivet (strafflagen 24:9 eller 24:8). Misstanken rör uppgifter som en person lämnat om en annan person i en insändarartikel som publicerats i tidningen Nya Åland den 28 mars 2001. Begäran avser hjälp med att förhöra målsäganden och tre vittnen.

text: Polismyndigheten i Norrbotten har överlämnat framställningen till Internationella åklagarkammaren i Sundsvall som i sin tur har överlämnat den till Justitiekanslern för prövning.

text: Gällande regler

text: Regler om internationell rättslig hjälp i brottmål finns numera i lagen (

text: ) om internationell rättslig hjälp i brottmål (härefter benämnd lagen om rättslig hjälp), vilken från och med den 1 oktober 2000 har ersatt lagen (

text: ) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet.

text: Rättslig hjälp innefattar enligt 1 kap. 2 § i den nya lagen bl.a. förhör i samband med förundersökning i brottmål (p. 1). Rättslig hjälp kan också omfatta sådana straffprocessuella tvångsmedel som kvarstad och beslag m.m. (p. 5).

text: Enligt 2 kap. 1 § skall rättslig hjälp i form av bl.a. förhör lämnas under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång. Av 2 kap. 2 § följer att rättslig hjälp i form av förhör får lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. Kravet på dubbel straffbarhet, vilket i 1991 års lag (se 9 § andra stycket) gällde som en förutsättning för rättslig hjälp, har alltså mjukats upp i den nya lagen.

text: Enligt 2 kap. 14 § skall en ansökan om rättslig hjälp avslås om ett bifall till ansökan skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen.

text: Lagen om rättslig hjälp innehåller inte någon särskild föreskrift om att dess tillämpningsområde begränsas av

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL). Att grundlagarna inte kan sättas ur spel genom lagstiftning på lägre konstitutionell nivå har ansetts självklart och någon uttrycklig regel har därför inte ansetts behövas i lagen, se härom

text: prop. 1999/2000:61 s. 73

text: I

text: 13 kap. 6 § första stycket

text: TF - angående skrifter som trycks i utlandet - stadgas att bl.a. TF:s bestämmelser om meddelarfrihet gäller under vissa förutsättningar om skriften i fråga ges ut i Sverige. En skrift som tryckts utom riket skall anses utgiven här då den på sätt som sägs i 1 kap. 6 § lämnats ut för spridning inom riket. I andra stycket sägs att bl.a. reglerna om meddelarfrihet gäller även om skriften inte ges ut i Sverige. Därvid jämställs med meddelare bl.a. den som medverkar som författare i en periodisk skrift.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Tidningen Nya Åland trycks och ges ut i Mariehamn på Åland. Det är alltså fråga om en utom riket tryckt skrift. Enligt uppgifter som inhämtats från Patent- och registreringsverket finns det inte något utgivningsbevis för tidningen i Sverige. Polismyndigheten på Åland har emellertid uppgett att tidningen säljs till prenumeranter i Sverige och även på färjan mellan Sverige och Åland. Tidningen får därmed anses utgiven i Sverige och dess innehåll omfattas därmed här i landet av Justitiekanslerns exklusiva åklagarkompetens.

text: Den brottsutredning som har inletts av polismyndigheten på Åland avser misstanke om ärekränkning alternativt spridande av information som kränker privatlivet och riktas mot den insändarskribent som fått sitt inlägg publicerat i tidningen Nya Åland. Mina möjligheter att här i Sverige ingripa mot innehållet i en tidning förutsätter att ett tryckfrihetsbrott föreligger. Vilka brott som utgör tryckfrihetsbrott framgår av 7 kap. 4 och 5 §§ TF. Av tillänglig utredning framgår att den tidningsartikel som föranlett den åländska förundersökningen inte innefattar något som utgör ett tryckfrihetsbrott. Jag kan därför inte som exklusiv åklagare på tryckfrihetens område inleda förundersökning. Och självfallet kan inte heller någon annan åklagare i Sverige inleda förundersökning med anledning av den aktuella artikeln.

text: I den aktuella framställningen begärs emellertid inte att svenska myndigheter skall ingripa med anledning av innehållet i skriften utan endast att en målsägande och tre vittnen skall förhöras här i en förundersökning som bedrivs av de åländska myndigheterna. Några tvångsmedel är inte aktuella, varför de särskilda reglerna härom i lagen om rättslig hjälp saknar betydelse i ärendet. Frågan är då om reglerna i TF hindrar att den begärda hjälpen lämnas.

text: I tidigare beslut har Justitiekanslern gjort bedömningen att TF:s regler hindrat rättslig hjälp i situationer där Justitiekanslern inte kunnat ingripa enligt svensk rätt. För min del kan jag inte se att reglerna för "ingripande" enligt svensk rätt i och för sig skulle hindra att rättslig hjälp lämnas till en stat där ett brott har begåtts enligt det landets lag. Att lämna rättslig hjälp synes inte innebära att ett "ingripande" sker enligt TF. Lämnande av rättslig hjälp faller inte heller i övrigt inom området för TF:s reglering. Att bestämmelserna om meddelarfrihet under vissa förutsättningar skall tillämpas även i fråga om skrifter som trycks utom riket (13 kap. 6 § första och andra styckena), och att svensk grundlag i den meningen "gäller", är en annan sak. Det sagda betyder också, enligt min mening, att lämnande av rättslig hjälp i princip inte berörs av TF:s regler om Justitiekanslerns exklusiva åklagarkompetens.

text: Den angivna tolkningen av förhållandet mellan TF och lagen om rättslig hjälp vinner enligt min mening stöd av den omständigheten att lagen om rättslig hjälp delvis är grundad på internationella avtal. Avtalen i fråga innehåller inte någon annan möjlighet för staterna att vägra rättslig hjälp med hänvisning till nationell rätt än de som framgår av 2 kap. 14 § i lagen. Om Sverige vägrar rättslig hjälp på någon annan sådan grund trots att det finns ett internationellt åtagande att lämna rättslig hjälp, innebär det att vi bryter mot en folkrättslig förpliktelse. Det gäller även om vägran sker med hänvisning till att den rättsliga hjälpen skulle stå i strid med svensk grundlag. Visserligen skall här i landet grundlagen alltid tillämpas framför vanlig lag, och detta gäller även om en sådan tillämpning innebär att Sverige bryter mot en folkrättslig förpliktelse. Utgångspunkten måste emellertid vara att den svenska rättsordningen inte står i strid med våra internationella förpliktelser. Mot bakgrund av de överväganden jag gjort i föregående stycke ser jag inte någon anledning att frångå den utgångspunkten i det här ärendet.

text: Jag menar alltså att den svenska tryckfrihetsregleringen som utgångspunkt inte hindrar att Sverige lämnar internationell rättslig hjälp vid utredning av ett förfarande som utgör brott i den begärande staten men som skyddas av bestämmelserna om meddelarfrihet i TF. Den rättsliga hjälpen skall därvid lämnas av behörig åklagare, eller domstol, med tillämpning av bestämmelserna i lagen om rättslig hjälp. Undantag från den angivna utgångspunkten kan förekomma exempelvis om den rättsliga hjälpen skulle komma i konflikt med svenska allmänna rättsprinciper. Då skall rättslig hjälp vägras med tillämpning av 2 kap. 14 § första stycket i den angivna lagen. Ett exempel på en sådan situation är, enligt min bedömning, om den rättsliga hjälpen skulle innebära en klar kränkning av den meddelarfrihet som gäller enligt svensk rätt.

text: Eftersom den åländska framställningen avser utredning av ett handlande som tydligt skyddas av den svenska grundlagen (meddelarfrihet) aktualiseras den nyss angivna frågan, dvs. om ett beviljande av den begärda hjälpen skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper. Ett beslut om avslag på den grunden skall enligt 2 kap. 15 § lagen om rättslig hjälp fattas av regeringen. För egen del lutar jag åt att den hjälp som begärs - hörande av en målsägande och tre vittnen åt myndigheterna i ett nordiskt grannland - inte skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper, och detta trots att det står klart i strid med svensk rätt att beivra den aktuella insändarartikeln på straffrättslig väg. Jag väljer ändå att, enligt 2 kap. 15 § första stycket tredje meningen, överlämna den åländska myndighetens begäran till Regeringskansliet (Justitiedepartementet) för prövning av den frågan.


publisher: Justitiekanslern

title: Promemorian Tillhandahållande av tekniska sensorsystem – ett sätt att förbättra samhällets informationssäkerhet

org: jk

text: ( Departementets diarienummer Ju2017/02002/L4 )

type: stycke

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Justitiekanslern konstaterar att användningen av sensorsystem föreslås vara valfritt till skillnad mot vad som föreslogs i

text: SOU 2015:23

text: och att det även ska vara möjligt för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) att tillhandahålla sensorsystem till andra än myndigheter (s. 12-13). De aktörer som ska kunna komma ifråga är främst verksamheter med viktiga samhällsfunktioner som energiförsörjning, finansiella tjänster samt skydd och säkerhet. Användandet av sensorsystem synes under vissa förutsättningar innebära att uppgifter om avsändaren kan komma att spelas in för en närmare analys, exempelvis innehåll i e-postmeddelanden. Det saknas emellertid anledning att anta att användningen av sådana system kan komma i konflikt med bestämmelserna om efterforskningsförbud och källskydd.

text: Justitiekanslern vill framhålla att det är angeläget att de myndigheter som ska kommer att tillhandahållas sensorsystem får ett tydligt och handfast stöd från MSB i samband med användningen av systemen.

text: I övrigt har Justitiekanslern inte några synpunkter på det som anförs i promemorian.

type: avgorande


title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen har jämkats på grund av eget beteende

text: Justitiekanslern avslår SG:s begäran om ersättning.

text: Begäran m.m.

type: rubrik

text: SG har varit anhållen och häktad under tiden den 6 december 2016 – 2 januari 2017. Frikännande dom har meddelats.

text: SG har begärt ersättning för lidande enligt Justitiekanslerns praxis.

text: Åklagarmyndigheten har lämnat ett yttrande.

text: Justitiekanslern har tagit del av Luleå tingsrätts dom den 16 januari 2017 i mål nr B 3058-16.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Enligt 2 § frihetsberövandelagen har den som varit anhållen under en tid av minst 24 timmar i sträck eller häktad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning om förundersökningen avslutas utan att åtal väcks eller om fri-kännande dom meddelas.

text: SG har blivit frikänd för den brottslighet som föranledde frihetsberövandet. Han har alltså i princip rätt till ersättning. Omständigheterna i ärendet är emellertid sådana att det bör övervägas om det finns skäl att jämka ersättningen.

text: Jämkning enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen

text: Ersättning kan vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsberövande eller om det med hänsyn till öv-riga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas (se 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen). Regeln bör emellertid enbart tillämpas i de fall där den frihetsberövades eget beteende eller handlande har varit avgörande för beslutet att ingripa mot honom (jfr

text: SOU 1993:55 s. 216

text: ). Eventuella kvar-stående brottsmisstankar får inte föranleda att ersättningen sätts ned. För att nedsättning med hänvisning till den skadelidandes eget beteende ska kunna ske har det ansetts krävas att det agerande som föranleder nedsättning avser något annat än det handlande som låg till grund för frihetsberövandet, dvs. brottspåståendet (se

text: NJA 2013 s. 1003

text: Med hänsyn till att möjligheten till nedsättning kan anses innefatta ett undantag från den grundläggande rättsstatliga principen att den som inte har blivit dömd i en rättegång ska betraktas som oskyldig är det också påkallat med en restriktiv tillämpning av bestämmelsen. Det är staten som måste att visa att förutsättningarna för nedsättning är uppfyllda (

text: prop. 1997/98:105 s. 25

text: f. och s. 56).

text: I ärendet är utrett att SG har slagit målsäganden med en hammare. Tingsrätten ansåg dock att han hade handlat i nödvärn och frikände honom från misstanken om grov misshandel. SG ska därmed betraktas som oskyldig.

text: Av förhör med SG i tingsrätten framgår emellertid följande. Han hade vid den aktuella tidpunkten blivit utsatt för våld vid flera tillfällen. När han ringde på hos målsäganden kunde han se att en av de personer som hade misshandlat honom befann sig i lägenheten. Han lämnade därför genast lägenheten. Han hämtade därefter en hammare för att kunna freda sig med om han blev attackerad på nytt och gick sedan tillbaka till målsägandens lägenhet med två kompisar.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning har SG, genom att beväpna sig med en hammare och sedan frivilligt gå tillbaka till lägenheten, medvetet försatt sig i en situation där han löpt en överhängande risk att bli misstänkt för allvarlig brottslighet. SG:s eget beteende har därmed gett anledning till att misstankar riktades mot honom. Han har därigenom i väsentlig omfattning själv föranlett att han blev frihetsberövad.

text: Mot den bakgrunden finns det anledning att jämka den ersättning som SG är berättigad till. Förhållandena är i vart fall sådana att det är oskäligt att utge någon ersättning. SG:s begäran om ersättning ska därför jämkas till noll.


title: Justitiekanslern har avslagit en begäran om att Justitiekanslern ska ta över handläggningen av en förundersökning om brott mot tystnadsplikt

text: Begäran om att Justitiekanslern ska överta ärendet avslås.

text: Ärendet

text: Advokaten AA har varit ombud för ett antal bolag i ett ärende angående konkurrensskadeavgift. Den 26 januari 2015 polisanmälde Konkurrensverket AA för brott mot tystnadsplikt under påstående att AA hade lämnat ut uppgifter i strid med ett förbehållsbeslut meddelat enligt

text: 10 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: . Förundersökningen leds f.n. av kammaråklagarenBB, City åklagarkammare i Stockholm. Konkurrensverket skickade även en kopia av polisanmälan till Sveriges Advokatsamfund, som öppnade ett ärende rörande fråga om upptagande av ett disciplinärende mot AA.

text: Advokaten CC har som ombud för AA begärt att Justitiekanslern ska överta förundersökningen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av

text: 10 kap. 4 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen

text: framgår att när en myndighet enligt 3 § har lämnat en sekretessbelagd uppgift till ex. ett ombud får myndigheten göra ett förbehåll som inskränker mottagarens rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja denna. Genom ett sådant förbehåll uppstår en tystnadsplikt. Om den som förbehållet riktar sig mot inte följer villkoren i förbehållet kan ansvar för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: komma i fråga.

text: Enligt

text: 8 kap. 4 § första stycket andra meningen rättegångsbalken

text: är en advokat skyldig att förtiga vad han får kännedom om i sin yrkesutövning när god advokatsed kräver detta. Även överträdelser av denna tystnadsplikt kan beivras enligt vad som föreskrivs i

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: om brott mot tystnadsplikt.

text: Brott mot advokaters tystnadsplikt enligt

text: 8 kap. 4 § rättegångsbalken

text: får enligt 8 kap. 7 § sista stycket samma balk inte åtalas av någon annan än Justitiekanslern. Åtal får väckas endast om det är påkallat från allmän synpunkt. Ingripanden i disciplinär ordning är det normala sättet att beivra en advokats brott mot denna tystnadsplikt. För att betona det straffrättsliga förfarandets undantagskaraktär har Justitiekanslern getts en exklusiv kompetens att besluta om åtal. Justitiekanslerns exklusiva kompetens omfattar dock just åtalsfrågan. Något hinder för polis eller allmän åklagare att inleda förundersökning finns inte.

text: I nu aktuellt fall avser ärendet – såvitt framkommit – ett ifrågasatt brott mot en tystnadsplikt som uppkommit genom ett förbehållsbeslut enligt

text: . När det gäller brott mot annan tystnadsplikt än den i

text: 8 kap. 4 § rättegångsbalken

text: är Justitiekanslern inte behörig åklagare. Sådana ärenden ska handläggas av polis och allmän åklagare och det ankommer på allmän åklagare att besluta om ett ev. åtal. Förutsättningar för Justitiekanslern att överta ärendet saknas således och begäran därom ska avslås.

text: Justitiekanslern noterar – utan ställningstagande i sak – att det framgår av omständigheterna i ärendet att Sveriges Advokatsamfund, vars disciplinnämnd enligt

text: 8 kap. 6 § rättegångsbalken

text: utövar tillsyn över advokatväsendet, är informerade om Konkurrensverkets polisanmälan och dess innehåll.


title: En person har beviljats ersättning med stöd av 5 § frihetsberövandelagen för att han anhållits utan att dessförinnan ha delgetts brottsmisstanke

text: 1. Justitiekanslern tillerkänner SB ersättning för lidande med 5 000 kr.

text: 2. Justitiekanslern tillerkänner SB ersättning med 7 975 kr för ombudskostnader.

text: 3. Ersättningen enligt punkterna 1 och 2 ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 30 juni 2013 påträffades en stor mängd blod i en trappuppgång i en fastighet i Trollhättan. Polisen misstänkte att en kvinna som var bosatt på adressen hade berövats livet. Samma dag, kl. 18.35, fattade ansvarig polis beslut om att SB, som var tidigare pojkvän till kvinnan och som enligt en uppgift i utredningen skulle ha varit synlig i närheten av kvinnans bostad, skulle hämtas till förhör. Förhöret inleddes kl. 20.36 och pågick till kl. 22.42. Efter förhöret placerades SB i polisarrest. Åklagare beslutade den 1 juli 2013 kl. 00.06 att anhålla SB. Ytterligare två förhör genomfördes därefter med SB (kl. 09.50-10.15 och 14.30-14.45) innan anhållningsbeslutet hävdes kl. 16.48.

text: Anspråket m.m.

text: SB har begärt skadestånd av staten med 70 000 kr. Av det begärda beloppet avser 50 000 kr kränkning/psykiskt lidande och resterande belopp sveda och värk. Han har även begärt ersättning för ombudskostnader.

text: Till stöd för sitt anspråk har SB angett i korthet bl.a. följande. Han delgavs aldrig misstanke om brott vid det första förhör som genomfördes med honom, trots att det av förhörets innehåll var uppenbart att han var misstänkt för någon form av inblandning. Han kunde därmed inte tillvarata sina rättigheter enligt

text: rättegångsbalken

text: i samband med förhöret. Vid de två senare förhören har han antecknats som misstänkt. Det framgår dock inte av förhören om och i så fall när han delgivits misstanke om brott. Förhören har genomförts utan försvarare närvarande, trots att SB vid tillfället var 18 år gammal, misstänkt för ett mycket allvarligt brott, ostraffad och i psykisk obalans. Under tiden i arrest bad han om att få sin av läkare förskrivna medicin, men avfärdades av personalen. Han har hängts ut på internet som mördare och har vid två tillfällen misshandlats till följd av anklagelserna.

text: Polismyndigheten (dåvarande Rikspolisstyrelsen) har i ett yttrande avstyrkt anspråket.

text: Av den utredning som fogats till polisens yttrande över anspråket framgår bl.a. följande. En förundersökning om tjänstefel inleddes med anledning av omständigheterna kring förhören med och frihetsberövandet av SB. Två polismän delgavs misstanke om brott. Den 24 juni 2014 beslutade åklagaren att inte fullfölja förundersökningen. Sedan SB hade begärt överprövning beträffande den ena polismannen beslutade en åklagare vid Utvecklingscentrum i Malmö den 1 september 2014 att inte ändra beslutet. Motiveringen ändrades dock till att förundersökningen lades ned eftersom gärningen var att bedöma som tjänstefel, ringa brott. Detta eftersom det enligt åklagarens bedömning inte hade funnits utrymme att beteckna det genomförda förhöret som något annat än ett förhör med en skäligen misstänkt person som borde ha biträtts av en försvarare, allra helst som SB var 18 år och misstanken rörde ett av de allvarligaste brotten i

text: brottsbalken

text: . Av överprövningsbeslutet framgår vidare att ärendet i den del det rörde åklagarens beslut att anhålla SB trots att han inte hade delgivits brottsmisstanke överlämnades till Åklagarmyndighetens tillsynsavdelning för handläggning. Skälet var att Riksåklagaren i tillsynsbeslut tidigare uttalat att ett beslut om att anhålla någon som är närvarande alltid ska föregås av ett förhör där personen i fråga delgivits misstanke om brott.

text: Justitiekanslern har från Åklagarmyndigheten hämtat in ett beslut om att inte inleda ett särskilt tillsynsärende för att granska den aktuella åklagarens agerande samt vissa upplysningar om de bedömningar som låg till grund för detta beslut.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. I vissa fall kan skadestånd för ideell skada även utgå på den grunden att den skadelidandes fri- eller rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: framgår att

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet. I lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) finns särskilda bestämmelser om ersättning från staten vid frihetsberövanden.

text: Enligt 5 § frihetsberövandelagen har den som varit berövad friheten utan att ha rätt till ersättning enligt 2-4 §§ rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Det behöver inte ha begåtts något fel när beslutet fattades. Kravet i frihetsberövandelagen att det ska stå klart att åtgärden har vilat på felaktiga grunder innebär dock att rätten till ersättning enligt bestämmelsen ska bedömas restriktivt. Det krävs att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om omständigheterna hade varit kända redan vid beslutstillfället. Bestämmelsen är avsedd enbart för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig. Som utgångspunkt är det den skadelidande som har bevisbördan för de omständigheter som gör att åtgärden ska anses oriktig (jfr.

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel etc. att detta har orsakat skada för den enskilde. Det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Av

text: 23 kap. 6 § rättegångsbalken

text: (RB) framgår att förhör under en förundersökning får hållas med envar som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. Om förutsättningar att i vissa fall hämta någon till förhör stadgas i

text: 23 kap. 7 §

text: RB. Vid tillkomsten av

text: rättegångsbalken

text: gjordes inga egentliga skillnader mellan olika slags förhör. Under inflytande av avgöranden från Europadomstolen har dock i praxis vuxit fram två former för förhör under en förundersökning, dels förhör med misstänkt, dels förhör med ”annan”. Skillnaderna består främst i de upplysningar som ska ges den hörde.

text: Av

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB följer att när en förundersökning har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, ska den misstänkte, då han eller hon hörs, underrättas om misstanken. Syftet med underrättelsen är enligt Processlagberedningen bl.a. att den misstänkte ska kunna begagna sin rätt att vid förundersökningen anlita försvarare och i övrigt tillvarata sina intressen. Rätten till en offentlig försvarare är en viktig del i den misstänktes grundläggande rättsskydd. Enligt

text: 21 kap. 3 a § första stycket

text: RB gäller att en offentlig försvarare ska förordnas för den som är misstänkt för ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse sex månader. I motiven framhålls (se

text: prop. 1983/84:23 s. 15

text: ) att ett sådant brott generellt sett är av så allvarlig art att en misstänkt nära nog undantagslöst behöver en försvarare. Skulle den misstänkte inte begära någon offentlig försvarare gäller andra stycket i bestämmelsen, vilket ofta innebär att en offentlig försvarare ska förordnas trots att en sådan inte begärts.

text: Den som är skäligen misstänkt för brott får enligt

text: 24 kap. 6 § andra stycket

text: RB anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Det vanligaste är att ett anhållande föregås av ett gripande. Det är också denna situation som lagstiftningen utgår ifrån. Om det finns ett tillräckligt underlag för beslut i anhållningsfrågan kan åklagaren dock besluta om ett anhållande utan föregående gripande av någon som är närvarande, ett s.k. ”direktanhållande”. Ett direktanhållande skiljer sig inte från andra anhållningsbeslut i något annat avseende än att den misstänkte inte är gripen. Det krävs samma underlag för ett direktanhållande som för ett anhållande av den som är gripen. Det innebär att anhållandet ska ha föregåtts av ett förhör som uppfyller kraven i

text: 24 kap. 8 §

text: RB. Den misstänkte ska alltså åtminstone ha delgetts brottsmisstanken och fått ange sin inställning till denna. (Se bl.a. Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 2012, s. 251 f. och Riksåklagarens beslut den 20 mars 2007 i ÅM 2006/5538).

text: Justitiekanslerns bedömning i detta fall

text: Justitiekanslern konstaterar att det av utredningen i ärendet framgår att SB vid det inledande förhöret var att betrakta som skäligen misstänkt för brott. Han borde därför vid förhöret ha delgivits brottsmisstanken och – med hänsyn till sin ålder och vad misstanken avsåg – vid förhöret ha biträtts av en försvarare. Det framstår vidare enligt Justitiekanslern som uppenbart att om åklagaren fått veta att SB förhörts upplysningsvis, dvs. utan att delges misstanke om brott, hade hon inte beslutat att anhålla SB, i vart fall inte just då.

text: När det gäller den omständigheten att SB anhölls utan att ha delgivits brottsmisstanken ska hans rätt till ersättning prövas enligt 5 § frihetsberövandelagen.

text: Enligt Justitiekanslerns uppfattning får omständigheterna anses vara sådana att det i efterhand står klart att beslutet att anhålla SB vilade på felaktiga grunder och därför bör anses oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen. Att det efter en enkel åtgärd (ett nytt förhör vid vilket SB hade delgetts misstanke) hade kunnat finnas förutsättningar att en stund senare anhålla SB, utan att han däremellan hade lämnat polisstationen, saknar i sammanhanget betydelse. SB är således berättigad ersättning för det lidande som frihetsinskränkningen har medfört för honom.

text: En utgångspunkt när det gäller att bestämma lidandeersättningens storlek är att ett frihetsberövande som anhållen under 24-47 timmar, enligt de riktlinjer som Justitiekanslern har utvecklat, ersätts med 3 000 kr. För ett så pass kortvarigt frihetsberövande (ca 18 timmar) som det här har var fråga om får, med beaktande av SB:s ungdom och den allvarliga brottsmisstanken, en skälig ersättning enligt Justitiekanslerns uppfattning anses uppgå till 5 000 kr.

text: När det gäller frågan om skadeståndsskyldighet i övrigt får statens ansvar i första hand prövas mot

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Av utredningen i ärendet framgår att polisens agerande, dvs. det faktum att förhöret genomfördes utan att SB delgavs misstanke om brott och utan att han biträddes av försvarare, av åklagare har bedömts utgöra ett ringa tjänstefel. Det måste anses som ett allvarligt fel att förhören med SB genomfördes på det sätt som skedde. Ringa tjänstefel är dock inte straffbart och SB har därmed inte varit utsatt för något sådant integritetskränkande brott som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada (kränkning) ska kunna utgå med stöd av

text: skadeståndslagen

text: Det inträffade har inte heller inneburit att SB:s rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts. Av de frågor som ställdes i förhören med SB framgick vad brottsmisstanken avsåg, vilket är i sig är tillräckligt för att informationskravet i

text: artikel 5.2 i Europakonventionen

text: ska anses uppfyllt. När det gäller det faktum att SB vid förhören inte biträddes av en försvarare har det i detta fallet inte skadat SB:s möjligheter att försvara sig effektivt mot anklagelsen (jfr. artikel

text: och

text: 6.3 c

text: i Europakonventionen). Det kan tilläggas att om Justitiekanslern skulle ha funnit att det i något av dessa två avseenden hade varit fråga om en överträdelse av Europakonventionen skulle något skadestånd inte ha utgått till SB. Omständigheterna är sådana att SB skulle ha ansetts fullt kompenserad genom ett erkännande av överträdelsen.

text: I den del SB har begärt ersättning för sveda och värk avser det – som det får uppfattas – att han mått mycket dåligt av att bli misstänkt för ett brott som han var oskyldig till och att han utsatts för trakasserier till följd av denna misstanke. Justitiekanslern har förståelse för att SB har upplevt det som traumatiskt att bli oskyldigt misstänkt för ett så allvarligt brott. Skadan i denna del skulle dock ha uppkommit även utan de konstaterade felen. Det faktum att SB initialt kom att misstänkas för inblandning kvinnans död utgör inte ett skadeståndsgrundande fel i sig. Det råder därmed i denna del inte något sådant orsakssamband mellan felet och skadan som krävs för skadeståndsansvar.

text: Sammanfattningsvis ska alltså SB tillerkännas ersättning med 5 000 kr för lidande. Hans skadeståndsanspråk i övrigt kan inte bifallas.

text: Ombudskostnader

text: Med hänsyn till utgången i själva saken begränsas ersättningen för ombudskostnader till 7 975 kr, vilket motsvarar fem timmars arbete enligt den av regeringen fastställda timkostnadsnormen för år 2014.


title: Skadestånd med anledning av att åklagarmyndigheten har offentliggjort s.k. skyddade personuppgifter

text: Justitiekanslern tillerkänner CP ersättning med 50 000 kr och uppdrar åt Åklagarmyndigheten att se till att beloppet betalas ut till henne.

text: Ärendet

text: Anspråket

text: CP har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med 100 000 kr. Hon har till grund för sitt anspråk anfört att Örebro tingsrätt har offentliggjort hennes skyddade personuppgifter i en dom trots att hon har en sekretessmarkering i folkbokföringsdatabasen. Hon har fått ta emot flera hotfulla meddelanden per telefon. Hon måste byta bostad för att återigen kunna känna sig säker men har inte ekonomiska förutsättningar för detta.

text: Utredningen

text: Örebro tingsrätt har i ett yttrande, genom lagmannen US och rådmannen PG, anfört i huvudsak följande. En häktningsframställning avseende CP kom in till tingsrätten den 13 november 2003. I framställningen lämnades inte någon upplysning om att hon hade skyddade personuppgifter. Sedan framställningen kommit in till tingsrätten blev den i sin helhet genast tillgänglig för bl.a. journalister, som också tog del av handlingen samma dag. Vid häktningsförhandlingen den 14 november 2003 gav åklagaren in en häktningspromemoria som innehöll bl.a. en anmälan upprättad inom Polismyndigheten i Örebro län vari orden ”skyddad personuppgift” fanns noterade. PG kan i dag inte erinra sig huruvida han vid häktningsförhandlingen eller senare under ärendets handläggning noterade anteckningen. En åklagare kontaktade rätten någon gång före den 28 november 2003 och påtalade att den tilltalades adress inte borde ha framgått av häktningsframställningen eftersom adressuppgiften var skyddad. Åtal mot CP väcktes den 28 november 2003. Uppgifter om hennes namn och personnummer återfanns i stämningsansökan. Däremot hade utrymmet för adressangivelse lämnats blankt. Tingsrättens dom meddelades den 12 december 2003 och innehöll uppgift om den tilltalades namn, personnummer och adress. – Eftersom tingsrätten inte har fått de aktuella personuppgifterna från den registerförande myndigheten, dvs. skattemyndigheten, och uppgifterna inte var sekretessbelagda hos åklagarmyndigheten har någon sekretess inte förts över till tingsrätten enligt 12 kap. 1 § sekretesslagen (SekrL). Uppgifterna omfattades inte heller av någon sekretessbestämmelse som var direkt tillämplig hos tingsrätten. Om det vid tiden för häktningsframställningens ingivande trots allt var så att personuppgifterna skyddades av sekretess hos åklagaren enligt

text: 9 kap. 17 §

text: SekrL upphörde det skyddet senast när åtal väcktes. – Det anförda ger vid handen att de aktuella personuppgifterna inte omfattades av något sekretesskydd vid tingsrätten. Jämlikt

text: 30 kap. 5 § första stycket andra punkten rättegångsbalken

text: jämfört med Domstolsverkets föreskrifter om avfattningen av brottmålsdomar ankom det därför på tingsrätten att i domen ange namn, personnummer och adress. Tingsrättens hantering av personuppgifterna i domen var således författningsenlig och kan inte grunda skadeståndsskyldighet för staten.

text: CP har med anledning av domstolens yttrande anfört att hennes sekretesskyddade uppgifter har lämnats ut i offentliga handlingar, dvs. i en häktningsframställning från Åklagarkammaren i Örebro och i Örebro tingsrätts dom. Frågan huruvida det är åklagarmyndigheten eller tingsrätten som har orsakat att adressuppgifterna har blivit offentliga är för hennes del ointressant.

text: Dåvarande Riksåklagaren (numera Åklagarmyndigheten) har – efter att ha hört Åklagarmyndigheten i Västerås – anfört i huvudsak följande i ett yttrande till Justitiekanslern. Det har inte funnits någon laglig grund för att hemlighålla CP:s namn och personnummer. Däremot har den handläggande åklagaren förbisett att adressuppgiften var skyddad när han gav in häktningsframställningen till tingsrätten. Förbiseendet bör i och för sig kunna grunda skadeståndsskyldighet för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Det framgår dock som högst tveksamt i vilken utsträckning just röjandet av adressen har medfört någon skada med hänsyn till att det inte gick att hålla sökandens identitet i övrigt hemlig. I den mån någon skada på grund av röjandet av adressuppgiften kan konstateras måste denna under alla förhållanden anses vara mycket marginell.

text: Åklagarmyndigheten i Västerås har i sitt yttrande till Riksåklagaren anfört bl.a. att den handläggande åklagaren borde ha noterat att personuppgifterna var skyddade och med stöd av bestämmelserna i sekretesslagen utelämnat dem i häktningsframställningen. Nu kom häktningsframställningen att innehålla de skyddade uppgifterna utan någon anvisning om att de var skyddade. Åklagaren har därefter påpekat för tingsrätten att uppgifterna var skyddade och inte skulle ha varit med i framställningen. I stämningsansökan angavs inte de skyddade uppgifterna.

text: CP har med anledning av Riksåklagarens och åklagarmyndighetens yttrande anfört bl.a. följande. Hon mår mycket dåligt eftersom hennes bostadsadress har blivit känd. Hon har haft skyddad identitet sedan 1986. Hon utsattes för vapenhot i nästan fyra timmars tid av en person och anledningen till att hon har skyddad adress är att personen i fråga inte skall få kännedom om hennes bostadsadress. I dag vet alla på den ort där hon bor vem hon är och det skrivs om henne i tidningarna med jämna mellanrum. Trots att hon har bytt telefonnummer fortsätter de hotfulla samtalen såväl dagtid som nattetid. En kväll försökte någon slå in hennes ytterdörr med hjälp av en yxa. Hon vågar inte bo kvar i lägenheten utan måste flytta. CP har till sitt yttrande fogat ett läkarintyg för att styrka att hon har svårigheter att gå längre sträckor och inte klarar att bära tyngre föremål. Hon har vidare gett in två olika offerter utvisande kostnaden för en flyttning av hennes bohag samt ett erbjudande från en hyresvärd om en ny bostad.

text: Gällande bestämmelser

text: Skadestånd

text: Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt

text: 3 kap. 2 §

text: denna lag svarar staten för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. I fråga om lidande utgår ersättning endast om detta lidande har tillfogats den skadelidande genom vissa slags integritetskränkande brott enligt vad som anges i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: (tidigare

text: 1 kap. 3 § samma lag

text: Folkbokföringssekretess

text: Av

text: 7 kap. 15 § första stycket

text: SekrL framgår att sekretess gäller i verksamhet som avser folkbokföring eller annan liknande registrering av befolkningen och, i den utsträckning som regeringen föreskriver det, i annan verksamhet som avser registrering av en betydande del av befolkningen, för uppgifter om enskildas personliga förhållanden, om det av någon särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs.

text: Bestämmelsen innebär att det normalt inte gäller någon sekretess för personuppgifter i de register som åsyftas. För att en sådan uppgift skall få hemlighållas krävs att det finns någon särskild anledning till detta. Om det kan antas att utlämnande av uppgifter om en viss person innebär men för personen, exempelvis risk för förföljelse, kan Skatteverket i folkbokföringsregistret lägga in en markering för särskild sekretessprövning, s.k. sekretessmarkering (spärrmarkering). Sekretessmarkeringen är ett varningstecken och innebär att särskild försiktighet bör iakttas när man bedömer om uppgifter om personen i fråga bör lämnas ut.

text: Om en person riskerar att bli utsatt för särskilt allvarlig brottslighet kan han eller hon under vissa förutsättningar enligt lagen (

text: ) om fingerade personuppgifter få använda andra personuppgifter om sig själv än de verkliga, s.k. fingerade personuppgifter. Regler om sekretess för sådana uppgifter finns i

text: 7 kap. 15 § andra stycket

text: SekrL.

text: Sekretess enligt

text: 7 kap. 15 § andra stycket

text: SekrL fortsätter att gälla för uppgiften även om den har lämnats till någon annan myndighet. Sekretess enligt paragrafens första stycke gäller däremot utanför det område som anges i paragrafen endast i den begränsade omfattning som följer av bestämmelserna i SekrL om överföring av sekretess.

text: Sekretess hos åklagarmyndigheten

text: Utredningssekretess

text: I

text: 5 kap. 1 § första stycket

text: SekrL föreskrivs sekretess med hänsyn till intresset att förebygga och beivra brott. För åklagarväsendets del finns sekretesskyddet i paragrafens första stycke, den s.k. utredningssekretessen. Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till bl.a. förundersökning i brottmål. Sekretessen skyddar sådana uppgifter som skulle kunna skada utredningen om de röjdes och upphör att gälla när det inte längre finns några förundersökningsåtgärder att vidta. Det betyder att utredningssekretessen normalt upphör i målet när åklagaren beslutar att väcka åtal eller utfärda ett strafföreläggande. Skaderekvisitet i

text: 5 kap. 1 § första stycket

text: SekrL är rakt, dvs. det råder presumtion för offentlighet. Sekretess gäller bara om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller att den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.

text: Skydd för personliga och ekonomiska förhållanden

text: I

text: 9 kap. 17 § första stycket

text: SekrL finns bestämmelser om skydd för personliga och ekonomiska förhållanden i den brottsbekämpande verksamheten. Sekretess gäller för uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden, om inte annat anges i 18 §, i bl.a. utredningar enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål och åklagarmyndighetens verksamhet i övrigt att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Skaderekvisitet i

text: 9 kap. 17 §

text: SekrL är omvänt, dvs. det råder presumtion för sekretess. Sekretess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan risk för skada eller men. Skyddet för de personliga och ekonomiska uppgifterna gäller så länge uppgifterna finns hos den brottsbekämpande myndigheten.

text: Av

text: 9 kap. 18 §

text: SekrL framgår att sekretesskyddet enligt

text: 9 kap. 17 § första stycket

text: SekrL inte gäller beslut i åtalsfrågan. Alla personuppgifter som redovisas i ett beslut i åtalsfrågan, t.ex. den misstänktes namn, blir offentliga, förutsatt att inte någon annan sekretessbestämmelse än

text: 9 kap. 17 § första stycket

text: SekrL skyddar uppgiften.

text: Enligt 9 kap. 18 § andra stycket blir också flertalet uppgifter som skyddas enligt

text: 9 kap. 17 § första stycket

text: SekrL normalt offentliga hos åklagarmyndigheten när uppgifterna lämnas till domstol med anledning av åtal. För uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden som uppenbarligen saknar betydelse i målet kvarstår dock sekretesskyddet (9 kap. 18 § andra stycket andra punkten).

text: Sekretess hos domstolar

text: För uppgifter som lämnas till domstol kan sekretess överföras enligt

text: 12 kap. 1 §

text: SekrL. Om en domstol i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet från en domstol eller annan myndighet erhåller en uppgift som är sekretessbelagd där, gäller enligt denna bestämmelse sekretessen också hos domstolen (s.k. sekundär sekretess). Sådan överföring av sekretess äger emellertid inte rum, om en sekretessbestämmelse som avser att skydda samma intresse ändå är tillämplig på uppgiften hos den mottagande domstolen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: CP har en markering om särskild sekretessprövning i folkbokföringsregistret. Hon har således vad som i vardagligt tal brukar kallas för skyddade personuppgifter. Det är därför bestämmelsen i

text: 7 kap. 15 § första stycket

text: SekrL som är tillämplig på CP:s personuppgifter. En sekretessmarkering innebär inte att det alltid råder sekretess för de skyddade uppgifterna. En sådan markering är emellertid ett varningstecken vid en sekretessprövning eftersom markeringen tyder på att det finns en dokumenterad risk för förföljelse e.d. Varje myndighet har dock att göra en självständig bedömning vid utlämnande av personuppgifterna med utgångspunkt i den sekretessreglering som gäller för den berörda myndighetens verksamhetsområde.

text: CP har till grund för sitt skadeståndsanspråk gjort gällande att såväl Örebro tingsrätt som Åklagarmyndigheten i Västerås har brustit vid hanteringen av hennes skyddade personuppgifter. Åklagarmyndigheten har gjort det genom att lämna hennes skyddade adressuppgift till tingsrätten, domstolen genom att sätta ut adressen i en offentlig dom.

text: Åklagarens handläggning

text: De i ärendet aktuella personuppgifterna fanns i en polisanmälan som lämnades över till åklagarmyndigheten. I polisanmälan fanns en notering om att den misstänkte hade skyddade personuppgifter, dvs. att det rådde sekretess för uppgiften inom folkbokföringen. Den sekretessen förs inte automatiskt över till åklagarmyndigheten. I stället är det bestämmelserna i

text: 5 kap. 1 § första stycket

text: SekrL samt

text: 9 kap. 17 § första stycket samma lag

text: som där kan vara tillämpliga på CP:s personuppgifter.

text: Vid tiden för ingivandet av en häktningsframställan till tingsrätten får CP:s bostadsadress anses ha omfattats av sekretess enligt

text: 9 kap. 17 § första stycket

text: SekrL. Hon hade en s.k. spärrmarkering i folkbokföringsregistret vilket utgör en signal om att hennes bostadsadress inte bör lämnas ut utan en noggrann prövning. Även polisanmälan i ärendet innehöll en notering om detta. Av utredningen i ärendet framgår dock att den handläggande åklagaren förbisåg denna omständighet när han gav in häktningsframställningen till tingsrätten. Häktningsframställningen kom därför att innehålla sekretesskyddade uppgifter om CP:s bostadsadress. Någon möjlighet att hålla denna uppgift hemlig vid tingsrätten fanns inte.

text: I samband med att åtal väcks upphör normalt sekretessen i

text: 9 kap. 17 § första stycket

text: SekrL. Uppgifterna blir offentliga hos åklagarmyndigheten i och med överlämnandet till domstol och någon sekretess förs inte över till domstolen. För uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden som uppenbarligen saknar betydelse i målet kvarstår dock sekretesskyddet enligt bestämmelsen i 9 kap. 18 § andra stycket andra punkten sekretesslagen.

text: I det här fallet angavs inte heller adressen i stämningsansökan. Men eftersom den hade lämnats i häktningsframställningen var skadan redan skedd och uppgiften offentlig hos domstolen.

text: Enligt Justitiekanslerns mening utgör åklagarens åtgärd att i häktningsframställningen lämna ut sekretessbelagda uppgifter beträffande CP:s bostadsadress en sådan försummelse som grundar skadeståndsskyldighet för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Tingsrättens handläggning

text: Som har framgått av den tidigare redogörelsen har någon sekretess inte förts över från åklagarmyndigheten till Örebro tingsrätt eftersom åklagaren tog med adressuppgiften i en offentlig häktningsframställning. Inte heller har det gällt någon hos tingsrätten direkt tillämplig sekretessregel som kunnat föranleda hemlighållande av CP:s adressuppgifter. Domstolen har alltså inte åsidosatt några bestämmelser i sekretesslagen genom att sätta ut uppgifter om CP:s namn, personnummer och adress i den dom som meddelades den 13 december 2003.

text: Frågan uppkommer då om tingsrättens åtgärd att ange adressen i domen strider mot några andra bestämmelser än de om sekretess.

text: Regler om vilka uppgifter en dom i brottmål skall innehålla finns bl.a. i

text: 30 kap. 5 § rättegångsbalken

text: , där det sägs att en dom skall ange parterna. Domstolsverket har med stöd av

text: 21 § förordningen (1996:271)

text: om mål och ärenden i allmän domstol meddelat föreskrifter som skall tillämpas av tingsrätter och hovrätter vid utformningen av domar och beslut i brottmål (Domstolsverkets författningssamling

text: DVFS 1998:4

text: , bilaga A). Enligt dessa föreskrifter skall det beträffande en tilltalad lämnas uppgift i domen om dennes namn, personnummer, yrke och postadress. Om den tilltalades adress är skyddad av sekretess (JK:s kursivering) skrivs i stället ”Skyddad adressuppgift” i domen.

text: Tingsrätten anför i sitt yttrande att det endast är i sådana fall då det råder sekretess för en adressuppgift hos domstolen som det finns förutsättningar att hemlighålla adressen i enlighet med Domstolsverkets föreskrifter. Frågan är om denna uppfattning är den enda möjliga. Ordalydelsen av föreskriften lämnar enligt min mening också utrymme för tolkningen att domstolen skulle kunna ange ”Skyddad adressuppgift” i domen också i sådana fall då sekretess för uppgiften visserligen inte gäller hos domstolen men väl inom folkbokföringen enligt

text: 7 kap. 15 § första stycket

text: SekrL och domstolen känner till detta. En sådan tolkning skulle ha den fördelen att en uppgift för vilken man vet att det av någon särskild anledning råder sekretess och som föranlett spärrmarkering hos folkbokföringen inte onödigtvis sprids. Mot en sådan tolkning talar dock det förhållandet att uppgiften om adressen ändå inte hade kunnat hemlighållas hos domstolen eftersom den hade redovisats i häktningsframställningen och därför tidigare hade blivit offentlig. Om någon enskild hade ringt till domstolen och begärt uppgift om adressen skulle domstolen ha haft att lämna ut den, jfr

text: 15 kap. 4 §

text: SekrL.

text: Det anförda leder mig till bedömningen att det väl hade varit möjligt för domstolen att inte ange adressen i domen men att det inte kan hävdas vara felaktigt att så skedde. Det sist anförda har dock ingen självständig betydelse för bedömningen av frågan om statens skadeståndsskyldighet eftersom jag har funnit att skadeståndsskyldighet föreligger för staten redan med anledning av åklagarmyndighetens åtgärd att lämna ut sekretessbelagda uppgifter beträffande CP:s bostadsadress.

text: Som jag har påpekat i det föregående är tolkningen av Domstolsverkets föreskrift inte helt klar. Jag översänder därför en kopia av detta beslut till Domstolsverket för kännedom.

text: Ersättningsgill skada

text: Frågan är om den försumlighet hos åklagarmyndigheten som har konstaterats kan anses ha lett till någon skada för CP. Hon har begärt ersättning med 100 000 kr och därvid åberopat att offentliggörandet av hennes adress har orsakat henne stort obehag samt att hon måste byta bostad som en direkt följd av offentliggörandet av bostadsadressen.

text: Lidande

text: Enligt Justitiekanslerns beslut den 21 juni 1989 i ärende med dnr

text: (JK 1989 C. 12) innebär ett utlämnande i strid 7 kap. 7 § sekretesslagen av uppgifter om någons hälsotillstånd ett sådant brott mot tystnadsplikt (

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: ) som kan medföra rätt till ersättning för lidande enligt

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Den nu aktuella sekretessregeln i

text: 9 kap. 17 § första stycket

text: SekrL som har överträtts har uppställts uteslutande till skydd för den enskildes intresse. Jag gör mot bakgrund härav bedömningen att det nu aktuella utlämnandet hos åklagarmyndigheten har innefattat försummelse av ett sådant slag som innefattar ett brott mot tystnadsplikten. I likhet med vad Riksåklagaren har anfört anser jag att utlämnandet har skett av förbiseende. Den som av oaktsamhet begår brott mot tystnadsplikt kan dömas till böter medan det i ringa fall inte skall dömas till ansvar. Enligt min mening är det aktuella förbiseendet av sådan ringa karaktär att det inte finns anledning för mig att gå vidare i den delen.

text: CP är enligt min mening berättigad till ersättning för det lidande som utlämnandet har orsakat henne. En sådan skada kan svårligen uppskattas i exakta termer eller efter på förhand fastställda beräkningsgrunder. Det måste ofta bli en fråga om uppskattning efter skälighet. Vid en bedömning av omständigheterna i ärendet finner jag att ersättningen till CP skäligen bör bestämmas till 20 000 kr.

text: Förmögenhetsskada

text: CP har förutom för lidande begärt ersättning för de kostnader som hon kommer att drabbas av eftersom hon måste byta bostad. Hon anser sig vara tvungen att flytta eftersom hennes skyddade bostadsadress har blivit offentlig men hon saknar nödvändiga ekonomiska resurser för att bekosta en flyttning.

text: För att skadestånd för ren förmögenhetsskada skall utgå krävs att sökanden visat dels att vederbörande har lidit en ersättningsgill skada samt i princip också hur stor denna är och hur den har beräknats, dels att det finns ett adekvat orsakssamband mellan röjandet av den sekretessbelagda uppgiften och skadan.

text: Det finns en dokumenterad hotbild mot CP som har föranlett en spärrmarkering i folkbokföringsregistret och det har därför varit av stor vikt för henne att hennes bostadsuppgift inte röjs. Enligt Justitiekanslerns mening saknas det anledning att ifrågasätta CP:s uppgifter om att hon måste byta bostad för att kunna känna sig säker samt att bostadsbytet är en direkt följd av offentliggörandet av hennes skyddade adress.

text: CP har visserligen inte redovisat några direkta kostnader som hon har haft med anledning av det inträffade. Sådana kostnader borde emellertid ha uppstått redan med anledning av att hon har varit tvungen att byta telefonnummer. CP har vidare gett in intyg som visar att hon har blivit erbjuden en ny bostad samt olika offerter uppvisande kostnaderna för flyttningen av hennes bohag. Justitiekanslern finner vid en samlad bedömning av föreliggande omständigheter skäligt att bestämma ersättningen i den delen till 30 000 kr i ett för allt.

text: Sammantaget skall alltså ersättning utgå till CP med 50 000 kr.

text: Allmänna synpunkter på regleringen om skyddade personuppgifter

text: I ärendet blottläggs vissa brister i skyddet för den vars adress är sekretessmarkerad i folkbokföringen när adressen skall hanteras av andra myndigheter. En sådan brist är att om adressen – trots att det finns möjlighet att inte uttryckligen ange den i förundersökningen – ändå råkar nämnas där blir den offentlig hos åklagaren i och med att åtal väcks. De undantag från denna princip som görs i 9 kap. 18 § sekretesslagen synes inte vara avsedda för detta slags uppgifter. Adressen blir offentlig även om åklagaren och polisen vet att den är skyddad i folkbokföringen och även om det saknas något beaktansvärt intresse i det enskilda fallet av att den hålls offentlig. Den måste alltså lämnas ut till bl.a. den som ligger bakom de hot som har föranlett sekretesskyddet för adressen.

text: En annan brist av samma art är att adressen blir offentlig en gång för alla hos domstolen om den lämnas dit av åklagaren. När den har genomgått ”offentlighetsdopet” är det för sent att försöka hålla den borta från offentligheten. Även hos domstolen kan alltså en hotfull och våldsam person få tillgång till adressen om han vill. Domstolen kan inte säga ifrån om adressen begärs ut.

text: Lagstiftaren har övervägt om sekretessen för adressuppgifter borde förstärkas och kommit fram till att nackdelarna skulle överväga fördelarna (se t.ex.

text: prop. 1997/98:9 s. 37

text: och

text: SOU 1996:68 s. 63

text: f.). Såvitt jag har kunnat finna har lagstiftaren dock inte värderat de konkreta ovannämnda bristerna i skyddet mot de nackdelar som en förstärkning av sekretessen skulle medföra. Enligt min mening bör lagstiftaren göra en sådan värdering i syfte att om möjligt åstadkomma ett förstärkt skydd för de personer som är utsatta för hot om våld. Det kan enligt min uppfattning i varje fall ifrågasättas om det skall vara nödvändigt för den hotade att försöka skaffa sig fingerade personuppgifter för att på så sätt få ett mer fullständigt skydd.

text: Med anledning av dessa synpunkter överlämnar jag en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet för kännedom.


title: Begäran om att Justitiekanslern till förmån för en advokat skall överklaga ett beslut av Advokatsamfundets disciplinnämnd varigenom advokaten tilldelats en varning

text: Justitiekanslern vidtar ingen åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Sveriges advokatsamfunds disciplinnämnd beslutade den 4 mars 2004 att tilldela advokaten HR, Stockholm, en varning jämlikt

text: 8 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken

text: (D-2003-0535). Enligt disciplinnämnden har HR allvarligt åsidosatt sina plikter som advokat genom att en biträdande jurist tillåtits att fortsätta sin anställning på HR:s advokatbyrå efter det att den biträdande juristen hade dömts av Stockholms tingsrätt för allvarlig ekonomisk brottslighet.

text: I en skrivelse hit den 30 mars 2004 har den biträdande juristen som avsågs i samfundets beslut uppmanat Justitiekanslern att överklaga disciplinnämndens beslut. Enligt honom har disciplinnämnden i sitt beslut berört viktiga frågor för rättsordningen och det är därför av vikt att beslutet överprövas av Högsta domstolen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslerns tillsyn över advokatväsendet utövas som företrädare för det allmänna. Inom ramen för denna tillsyn har Justitiekanslern enligt

text: 8 kap. 8 § rättegångsbalken

text: (RB) tillagts behörighet att hos Högsta domstolen överklaga ett beslut av samfundets styrelse eller disciplinnämnd som avser disciplinära påföljder mot advokater som har fattats med stöd av

text: 8 kap. 7 §

text: RB. Justitiekanslern kan också själv initiera åtgärder mot en advokat i enlighet med vad som anges i

text: 8 kap. 6 § andra stycket

text: RB.

text: Enligt praxis överklagar Justitiekanslern beslut från advokatsamfundets styrelse eller disciplinnämnd endast i vissa särskilda fall. Enligt denna praxis fordras att beslutet avser en viktig principiell fråga och att starka skäl förefaller tala för att en annan bedömning skall göras än den som har kommit till uttryck i beslutet. Beträffande beslut om disciplinpåföljd har Justitiekanslern fört talan mot sådana beslut om det tett sig tydligt att en strängare reaktion än den som tillämpats har varit påkallad ur allmän synpunkt. Att gå vidare med ett yrkande om att den bestämda lägsta påföljden, erinran, borde ändras till varning har inte utan speciella skäl ansetts befogat (se till det sagda bl.a. justitiekansler Olof Alsén i TSA 1962 s. 145 f. och justitiekansler Bengt Lännergren i TSA 1971 s. 477 f. samt

text: SOU 1999:31 s. 113

text: f.).

text: I detta fall har det begärts att Justitiekanslern skall överklaga ett beslut till förmån för en enskild advokat; i det följande bortses från det förhållandet att det inte är advokaten i fråga som själv har framställt begäran om fullföljd mot disciplinnämndens beslut.

text: Enligt

text: 8 kap. 8 § första meningen

text: RB får den som har vägrats inträde i eller har uteslutits ur advokatsamfundet överklaga beslutet till Högsta domstolen. Däremot får den advokat som har tilldelats en disciplinpåföljd i form av en erinran eller en varning inte själv fullfölja talan mot beslutet.

text: Av ordalydelsen i

text: 8 kap. 8 § tredje meningen

text: RB framgår det inte uttryckligen om Justitiekanslern enbart avsetts kunna överklaga ett beslut av ett samfundsorgan om denne begär att påföljden skall skärpas eller om denna befogenhet också innefattar att Justitiekanslern kan agera till den berörde advokatens förmån och yrka att påföljden skall undanröjas eller lindras.

text: Det finns inte några uttalanden i förarbetena som ger vid handen att det senare skulle vara fallet. I doktrinen tycks frågan endast ha berörts av Nordh och Lindblom i Kommentar till RB s. 190 där författarna som sin mening uttalar att Justitiekanslern bör kunna överklaga även till förmån för en advokat. Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: 1, 8:29 f. tycks för sin del lämna frågan obesvarad. I Justitiekanslerns egen praxis har det såvitt är känt inte förekommit att Justitiekanslern intervenerat till förmån för en advokat sedan reglerna om Justitiekanslerns tillsyn över advokatväsendet trädde i kraft den 1 januari 1948 (se bl.a. Alséns och Lännergrens ovannämnda redogörelser i TSA samt redovisningen i nämnda SOU).

text: Justitiekanslerns tillsynsuppgift över advokatväsendet syftar till att tillgodose allmänna intressen och bereda samhället ett visst inflytande över den disciplinära delen av samfundets verksamhet som i princip är av privaträttslig natur men med vissa offentligrättsliga inslag, jfr anförda betänkande s. 65. Denna verksamhet skall dock i princip i första hand utövas av samfundet självt.

text: Det skulle därför kunna hävdas att det vore oförenligt med grunderna för Justitiekanslerns tillsynsuppgift som utövas i egenskap av företrädare för det allmänna, om Justitiekanslern till förmån för en enskild advokat skulle överklaga ett beslut genom vilket denne har tilldelats en varning. Det kan också te sig mindre konsekvent att Justitiekanslern skulle ha en sådan befogenhet när den berörde advokaten själv saknar klagorätt. Den påföljd som samfundet självt har ansett böra tillämpas bör alltså i princip få godtas även av Justitiekanslern när det inte är fråga om att hos Högsta domstolen begära en strängare påföljd.

text: Det anförda leder fram till slutsatsen att Justitiekanslern i princip inte har att inskrida i ett disciplinärt förfarande genom att överklaga ett beslut till förmån för en enskild advokat. Undantag från denna regel skulle någon gång kunna komma ifråga, om det framstår som uppenbart att ett visst beslut är felaktigt eller det annars finns mycket starka skäl för det, alltså närmast en resningssituation. Även i ett sådant fall kan det dock på goda grunder antas att samfundet självt i första hand skulle vara verksamt för att ompröva ett beslut som av någon anledning kommit att bli felaktigt genom att vila på oriktiga förutsättningar.

text: Sammanfattningsvis har Justitiekanslern funnit att den aktuella begäran om överklagande inte skall föranleda någon åtgärd.

text: Detta beslut har fattats i Justitiekanslerns frånvaro men efter tidigare samråd med honom rörande det principiella ställningstagandet.

text: Ärendet avslutas här.


title: Skrivelse till regeringen med redovisning av ett uppdrag att försöka nå en lösning av en tvist angående anspråk på skadestånd av staten

text: AA har hos regeringen begärt att han ex gratia skall beviljas ersättning med drygt 12,5 miljoner kronor. Anspråket avser ersättning för ideell och ekonomisk skada enligt både lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning och

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Regeringen har den 1 oktober 1998 beslutat att överlämna AA:s begäran till Justitiekanslern och har samtidigt uppdragit åt Justitiekanslern att - utan hinder av förordningen (

text: ) om handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten - försöka nå en lösning på den uppkomna tvisten.

text: AA har också hos Justitiekanslern begärt ersättning med samma belopp.

text: Jag har i ett delbeslut den 24 oktober 1997 och i ett beslut den 14 april 1999 tillerkänt AA ersättning enligt lagen om ersättning vid frihetsinskränkning med sammanlagt 2 416 737 kr jämte ränta avseende förlorad arbetsförtjänst, lidande och rättshjälpskostnader. Genom dessa beslut regleras slutligt de skador som belöper på tiden för frihetsberövandet och på prövotiden efter den villkorliga frigivningen. Besluten bifogas denna skrivelse som bilaga 1 och 2 (här uteslutna).

text: I denna skrivelse redovisas ett förslag till lösning av den uppkomna tvisten avseende anspråken enligt

text: skadeståndslagen

text: , dvs. för de skador som AA vållats efter det att prövotiden för den villkorliga frigivningen löpt ut.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA dömdes den 24 augusti 1992 av Trelleborgs tingsrätt för grovt sexuellt utnyttjande av underårig och övergrepp i rättssak till fängelse tre år och sex månader. Hovrätten över Skåne och Blekinge fastställde den 18 november 1992 tingsrättens dom. Högsta domstolen beslutade den 29 december 1992 att inte bevilja prövningstillstånd, varför hovrättens dom vann laga kraft. AA påbörjade straffverkställigheten på häktet samma dag. Efter trettonhelgen 1993 verkställde han fängelsestraffet på kriminalvårdsanstalt. Han frigavs villkorligt den 4 september 1994 (efter att ha avtjänat två tredjedelar av det ådömda fängelsestraffet) med en prövotid som löpte under ett år därefter. Under prövotiden stod han under övervakning. AA fick vid två tillfällen avslag på ansökan om resning. I ett beslut den 17 oktober 1996 beviljade Högsta domstolen honom resning. Han frikändes därefter helt av Hovrätten över Skåne och Blekinge i dom den 11 juli 1997.

text: Anspråk m.m.

text: Till stöd för sina yrkanden enligt

text: skadeståndslagen

text: har AA i huvudsak anfört följande. De felaktiga domarna har sin förklaring i en serie missgrepp och felaktigheter i handläggningen hos myndigheter och domstolar. Staten har därmed ådragit sig skadeståndsskyldighet på grund av fel och försummelse vid myndighetsutövning. Följande fel har särskilt påpekats.

text: Polisförhören med dottern missköttes och var undermåliga.

text: Uppgifterna från förhören blev processmaterial eftersom dottern inte hördes i rättegångarna. Trots att domstolarna riktade kritik mot förhören så godtogs dessa som grund för en fällande dom.

text: Ett gynekologintyg stred mot känd erfarenhet inom medicin. Läkaren som skrev det har fått en erinran av Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd för intyget. Kurators- och läkarintyg har varit missvisande. Ingen av intygsgivarna hördes. Socialstyrelsen har uttalat kritik mot dessa.

text: Domstolarna har misstolkat ett läkarintyg.

text: Hovrätten har avslagit en begäran från AA om sakkunnigs granskning av förhören med dottern. Hovrätten har avslagit begäran med motiveringen att hon skulle höras i hovrätten. Trots att något sådant förhör inte kom till stånd har hovrätten inte ändrat sitt beslut.

text: Trots att dottern i januari 1993 genomgick en gynekologisk undersökning som visade att hennes mödomshinna var intakt beviljades inte resning och Riksåklagaren beviljade inte en begäran om att han skulle ge in en resningsansökan. Skadorna kunde ha begränsats redan under våren 1993.

text: AA har yrkat ersättning med 6 060 510 kr avseende upplupna och framtida inkomstförluster för tiden efter prövotidens utgång den 4 september 1995. Beloppet är framräknat efter beräknad lön för 1994 med avdrag för den ersättning han erhåller i form av arbetslöshetsersättning. Yrkandet omfattar även ersättning för ATP- och SPP-avgifter.

text: Till stöd för sitt yrkande i denna del har AA anfört att han sades upp från sitt tidigare arbete den 31 mars 1994. Det har hittills varit omöjligt för honom att få något arbete. Han anser dessutom att det med all sannolikhet är så att han aldrig kommer att få ett arbete som motsvarar det han tidigare hade. Inkomstförlusten skall enligt hans mening ses såväl som en ren förmögenhetsskada som en följd av personskada.

text: AA har yrkat också ersättning för ränteinkomstförluster avseende lön och SPP-avgifter med 256 580 kr. Yrkandet är beräknat på hans nettolön och inbetalningar till SPP från den 1 juli 1992 till den 31 mars 1997 med en räntesats motsvarande 8 procent över vid var tid gällande diskonto.

text: AA har vidare yrkat ersättning för lidande med 614 000 kr för tiden från det att övervakningen upphörde till dess att hovrätten meddelade frikännande dom. Han har härvid anfört att han stämplats som en grov sexualförbrytare och att hans lidande skall ses som en personskada. Ersättning skall därför enligt hans mening utgå för sveda och värk under den akuta sjukdomstiden. Yrkandet är beräknat på en ersättning på 1 000 kr per dygn under tiden den 4 september 1995 till dess frikännande dom meddelades.

text: Han har även yrkat ett generellt ideellt skadestånd med 2 000 000 kr för framtida bestående kränkning och lidande. Han har som grund för detta yrkande anfört att han genom felen berövats sitt tidigare socialt väl fungerande liv. Yrkandet avser stadigvarande men och olägenheter i övrigt.

text: Han har vidare anfört att han till följd av det inträffade har orsakats kostnader för psykologbehandling samt för resor till och från behandlingen. Han har yrkat ersättning för dessa kostnader med 7 000 kr (71 besök á 60 kr = 4 260 kr).

text: Slutligen har han yrkat ersättning med 310 000 kr för upplupna advokatkostnader innan rättshjälp beviljades honom i anslutning till den tredje resningsansökan. Det begärda beloppet avser ca 200 timmars arbete samt vissa utlägg.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: Som inledningsvis redovisats har jag valt att reglera AA:s anspråk såvitt avser tiden fram till prövotidens utgång enligt reglerna i lagen om ersättning vid frihetsinskränkning. Jag tar nu alltså endast upp de anspråk som hänför sig till tiden efter den 4 september 1995 och som grundas på

text: skadeståndslagen

text: Vid min granskning av handlingarna i ärendet har jag inte kunnat finna att skadeståndsgrundande fel eller försummelse kan läggas någon särskild statlig myndighet till last. Omständigheterna är emellertid sådana att ett antal smärre fel och förbiseenden under förundersökningen och handläggningen av brottmålet bidragit till att AA oriktigt dömdes för brott. Enligt principerna om ansvar för kumulerade fel vid myndighetsutövning får staten anses ansvarig för de skador som drabbat honom. I förevarande fall är dock situationen den att reglerna i

text: 3 kap. 10 § skadeståndslagen

text: i praktiken innebär ett hinder för AA att få en talan grundad på kumulerade fel prövad domstolsvägen. Det får ändock anses rimligt att staten kompenserar honom för vad som inträffat. I sammanhanget vill jag erinra om att enligt inhämtade upplysningar landstinget har utgett viss ersättning till AA:s dotter för felaktigheter som begåtts i samband med utredningen av brottsmisstanken mot AA och som landstinget har att svara för enligt

text: skadeståndslagen

text: Vid mina överväganden av vilken ersättning som skäligen bör utgå till AA har jag haft den självklara utgångspunkten att ersättning inte kan utgå på andra grunder eller med högre belopp än vad skulle ha kunnat bli fallet om anspråken prövats av domstol. AA har gjort gällande att han drabbats av både personskada och ren förmögenhetsskada. För personskadan har han yrkat ersättning i form av bl.a. dels kompensation för inkomstförluster, dels ersättning för sveda och värk samt stadigvarande men och olägenheter i övrigt. Enligt min mening ger emellertid inte utredningen här stöd för antagandet att någon personskada uppkommit. Någon annan grund för att staten skulle utbetala någon form av ideellt betonat skadestånd finns inte. Detta innebär att framförallt hans anspråk på ersättning för sveda och värk m.m. knappast kan godtas. Inkomstförluster bör däremot kunna ersättas som förmögenhetsskada.

text: Ersättning för förmögenhetsskada

text: AA har varit verksam inom måleribranschen och hade, när sades upp från sin anställning, nått en chefsposition i ett välkänt företag trots att han egentligen synes ha saknat de formella meriterna för denna befattning. Hans månadslön uppgick då till 30 000 kr. Att han förlorade sin anställning får ses som en direkt följd av den fällande domen. AA är nu 48 år och det får anses osannolikt att han kommer att kunna få ett arbete motsvarande det han hade vid tiden för frihetsberövandet. Han har sedan den villkorliga frigivningen varit arbetssökande och han har uppburit arbetslöshetsersättning. Det kan inte nu bedömas huruvida och i så fall när han har möjlighet att erhålla en ny anställning. Jag anser det rimligt att han i viss mån kompenseras för upplupna och framtida inkomstförluster. Det kan dock inte gärna komma i fråga att hela den inkomstförlust, med avdrag för arbetslöshetsersättning, som uppkommit eller kommer att uppkomma skall ersättas. En skälig utgångspunkt vid beräkning av ersättningen är enligt min mening att AA skall anses ha möjlighet att arbeta heltid med en lön som motsvarar vad en anställd inom byggbranschen (utan chefsbefattning) rimligen kan antas ha. Det innebär att i princip skillnaden mellan en sådan lön och den inkomst han tidigare hade bör ersättas.

text: Förutom kompensation för direkta inkomstförluster har han begärt ersättning för utebliven inbetalning av ATP- och SPP-avgifter. ATP-avgifterna kan dock enligt min mening inte anses som någon inkomstförlust för AA. Däremot får SPP-avgifterna anses utgöra en löneförmån som han har gått miste om. Ersättningen bör därför kunna innefatta viss kompensation för uteblivet pensionssparande.

text: AA har sedan den fällande domen vann laga kraft ansökt om resning vid tre tillfällen. Han har först i samband med den tredje resningsansökan beviljats allmän rättshjälp. De ombudskostnader som han dessförinnan har haft får anses ha varit påkallade för att han skulle komma till sin rätt och därmed också kunna ersättas skadeståndsvägen.

text: Justitiekanslerns förslag

text: Jag har med utgångspunkt i de redovisade bedömningarna haft överläggningar med AA. Vi har därvid träffat följande överenskommelse.

text: 1. Ersättning för förlorad arbetsinkomst bör utgå med 925 000 kr avseende tiden från prövotidens utgång den 4 september 1995 till och med den 31 december 1998, en livränta på 12 000 kr per månad från och med januari 1999 till och med januari 2016.

text: Om AA:s månatliga arbetsinkomst överstiger 20 000 kr skall det överskjutande beloppet avräknas på utgående livränta.

text: Livräntan bör indexregleras genom hänvisning till lagen (

text: ) om ändring av skadeståndslivräntor. Vidare bör AA förbehållas möjligheten att återkomma med ytterligare anspråk för det fall den utgående livräntan skulle påverka hans rätt till arbetslöshetsersättning.

text: 2. AA bör vidare tillerkännas ersättning med 310 000 kr avseende advokatkostnader belöpande på tiden före det att allmän rättshjälp beviljats honom 7 000 kr avseende ersättning för psykologkostnader.

text: 3. På beloppen avseende förlorad arbetsinkomst före januari 1999 samt ersättningen för advokatkostnader och psykologkostnader skall ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: utgå från och med den 1 januari 1999 till dess betalning sker.

text: Jag överlämnar härmed mitt förslag till lösning av tvisten angående ersättning till AA.

text: Uppdraget är därmed slutfört.


title: Skadestånd med anledning av en tingsrätts rättegångsfel

text: 1. Justitiekanslern förklarar att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet genom tingsrättens rättegångsfel.

text: 2. Justitiekanslern avböjer att för närvarande reglera skadan innan denna kan slutligen beräknas.

text: 3. Justitiekanslern tillerkänner MO ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här med 3 285 kr och uppdrar åt Domstolsverket att ombesörja att beloppet betalas ut (Fonus Juridik, bankgiro 405-9945).

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: MO, med juristen JOÖ som ombud, väckte den 29 april 2003 vid Ångermanlands tingsrätt talan mot LJ och HS (svarandena) om klander av testamente och yrkade därvid att tingsrätten skulle fastställa att ett testamente från 1981 var ogiltigt. Vid en muntlig förberedelse i målet den 31 juli 2003 frånföll hon talan om klander av testamente och yrkade i stället att tingsrätten skulle fastställa att svarandena inte hade rätt till arv ur MAO:s dödsbo. Hon åberopade som grund för talan att svarandena inte var barn till MAO och att de redan hade fått ut sina arvslotter efter sin moder.

text: I en inlaga till tingsrätten den 23 september 2003 yrkade svarandena att MO:s ändrade talan skulle avvisas, eftersom taleändringen enligt deras mening var otillåten. MO bestred avvisningsyrkandet i en inlaga till tingsrätten den 9 oktober 2003.

text: MO bytte den 19 december 2003 ombud i tvisten och företräddes därefter av jur. kand. CS.

text: I en dom den 18 februari 2005 biföll tingsrätten käromålet och förpliktade svarandena att ersätta MO hennes ombudskostnader med 15 625 kr. Tingsrätten tog i domen även ställning till avvisningsyrkandet och uttalade i den delen följande.

text: ”Enligt

text: 13 kap 3 § rättegångsbalken

text: får väckt talas inte ändras. Såsom ändring av talan anses inte att käranden beträffande samma sak inskränker sin talan, eller utan att saken ändras, åberopar ny omständighet. Enligt tingsrättens mening har den av MO eftersträvade rättsföljden – som uppenbarligen avser att HS och LJ inte skall äga rätt till arv ur MAO:s dödsbo – inte ändrats i och med att hon i samband med muntlig förberedelse i målet anfört nya omständigheter i jämförelse med vad hon ursprungligen gjort i målet. Det är således inte fråga om någon otillåten taleändring och hinder föreligger därför inte för tingsrätten att pröva hennes talan så som den nu framställs.”

text: Svarandena överklagade tingsrätten dom till Hovrätten för Nedre Norrland och vidhöll i hovrätten sin inställning i fråga om tillåtligheten i MO:s taleändring. MO bestred ändringsyrkandena och gjorde gällande att rättegångsfel inte hade förekommit vid tingsrätten.

text: MO företräddes i hovrätten av juristen UJ.

text: Hovrätten meddelade den 22 maj 2006 följande beslut.

text: ” Skäl

text: Enligt

text: 13 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken

text: är huvudregeln att en väckt talan inte får ändras. Enligt tredje stycket i samma paragraf anses inte som ändring av talan att käranden beträffande samma sak som den ursprungliga talan avser inskränker sin talan och inte heller att han, utan att saken ändras, åberopar ny omständighet till stöd för sin talan.

text: Den av MO vid tingsrätten i stämningsansökningen väckta talan innebar såvitt den rör HS och LJ att det av MAO och EO upprättade testamentet skulle på formella grunder ogiltigförklaras. Den senare i målet förda talan innebär att HS och LJ skall förklaras inte äga rätt till arv i MAO:s dödsbo eftersom de genom företaget arvskifte redan erhållit sina arvslotter efter modern EO. Det framstår som uppenbart att ett avgörande i anledning av den ursprungliga talan inte skulle kunna få till följd att också frågan om HS:s och LJ:s rätt till arv ur MAO:s dödsbo blev avgjord. Då MO därför vid tingsrätten ändrat sin talan i strid med vad som stadgas i

text: 13 kap. 3 § rättegångsbalken

text: borde tingsrätten inte ha tagit upp hennes talan till prövning. Hovrätten har därför att med undanröjande av tingsrättens dom avvisa MO:s talan i målet.

text: Då MO:s talan avvisas är hon enligt 18 kap. 5 § skyldig att ersätta HS och LJ för deras rättegångskostnader såväl vid tingsrätten som i hovrätten.

text: Slut

text: Hovrätten undanröjer tingsrättens dom och avvisar MO:s talan i målet.

text: MO förpliktas att till HS och LJ utge ersättning för deras rättegångskostnader vid tingsrätten med 28 360 kr, varav 25 000 kr avser ombudsarvode till MD och 2 000 kr ombudsarvode till KS jämte ränta på det förstnämnda beloppet enligt

text: 6 § räntelagen

text: från dagen för detta beslut till dess betalning sker.

text: MO förpliktas vidare att till HS och LJ utge ersättning för rättegångskostnader i hovrätten med 17 000 kr avseende ombudsarvode jämte ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen

text: Hovrätten upplyser om att frågor om skadestånd av staten för fel eller försummelse vid myndighetsutövning handläggs av Justitiekanslern enligt förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten.”

text: Anspråket m.m.

text: MO har begärt skadestånd av staten med det belopp som Justitiekanslern finner skäligt. Hon har anfört bl.a. följande. Ångermanlands tingsrätt borde ha avvisat hennes taleändring på grund av att den var otillåten enligt

text: 13 kap. 3 § rättegångsbalken

text: . Tingsrättens rättegångsfel har orsakat henne kostnader. Hon förpliktades att ersätta motparterna för deras rättegångskostnader med sammanlagt 45 360 kr. Hennes ombud, Fonus Juridik, har tills vidare betalat detta belopp till motpartsombudet. Hennes egna ombudskostnader för tiden från den 9 oktober 2003 till hovrättens beslut den 22 maj 2006 uppgår till 21 625 kr. Jur. kand. BL har efter domstolsprocessen lagt ned ett omfattande arbete på att försöka finna en uppgörelse mellan de tvistande parterna, vilket lett till kostnader på minst 47 832 kr. Sammanlagt har hennes ombud efter den 9 oktober 2003 således lagt ned arbete som motsvarar kostnader uppgående till 69 457 kr. Av detta belopp har MO själv betalat 10 512 kr. Hon har en försäkring med rättskydd som omfattat den aktuella tvisten. Försäkringsbolaget avvaktar dock Justitiekanslerns prövning och har ännu inte ersatt några av hennes kostnader med anledning av tvisten.

text: MO har dessutom begärt ersättning för sina ombudskostnader här med 4 821 kr.

text: Ångermanlands tingsrätt har yttrat sig och därvid anfört väsentligen följande.

text: ”Tingsrätten har beretts tillfälle att yttra sig över det av MO hos JK framställda skadeståndsanspråket hänförligt till vid tingsrätten tidigare handlagt tvistemål, mål nr T 890-03. I målet uppkom fråga om ändring av talan.

text: Rådmannen OJ:s bedömning i målet framgår av tingsrättens dom. Han har inför detta yttrande uttalat att även om hovrättens bedömning är riktig så har tingsrätten gjort en bedömning utifrån tämligen komplicerade lagregler och att felaktigheten i tingsrättens rättstillämpning inte borde kunna anses utgöra en sådan uppenbar felaktig tillämpning som kan medföra skadeståndsansvar.

text: Det kan konstateras att en fråga om en talan ändrats eller inte kan vara svårbedömd. I nu aktuellt mål har hovrätten uttalat att det framstår som uppenbart att ett avgörande i anledning av den ursprungliga talan inte skulle kunna få till följd att också frågan om HS:s och LJ:s rätt till arv ur MAO:s dödsbo blev avgjord. Tingsrätten instämmer i denna bedömning. Frågan om ändring av talan i tingsrättens mål kan alltså inte anses ha varit komplicerad utan tingsrätten får anses ha gjort en uppenbart oriktig bedömning i frågan, varför skadeståndsskyldighet för staten skulle föreligga enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: MO […] inkom med yttrande till tingsrätten den 9 oktober 2003, varvid hon bestred yrkandet om avvisning.

text: Om tingsrätten efter sistnämnda tidpunkt i stället för att fortsätta skriftväxlingen hade avvisat MO:s talan hade hennes ersättningsskyldighet för motparternas rättegångskostnader blivit lägre. Det arbete som MD enligt ingiven kostnadsräkning nedlagt under tiden den 24 oktober 2003 – den 28 juni 2004 och som godtagits av hovrätten omfattar nästan tio timmar. Kostnaderna för detta arbete och MD:s arbete i hovrätten får anses som onödiga i fall tingsrätten rätteligen hade avvisat MO:s talan. 29 000 kr (12 000 + 17 000) framstår som skäligt. Därutöver bör MO till följd av tingsrättens felaktiga bedömning vara berättigad till ersättning för egna ombudskostnader i hovrätten.”

text: MO har yttrat sig över vad tingsrätten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsskyldighet i och för sig?

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: är staten skyldig att ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Frågan är inledningsvis om tingsrättens rättegångsfel innefattade något sådant fel eller någon sådan försummelse som innebär att staten har blivit skadeståndsskyldig mot MO.

text: Vad som ska anses utgöra fel eller försummelse vid myndighetsutövning ska bedömas utifrån en objektiv måttstock. Bedömningen bör alltså ta sin utgångspunkt i vad den enskilde har rätt att förvänta sig vid en verksamhet av det aktuella slaget. När det gäller domstolarnas verksamhet finns det skäl att ställa höga anspråk på noggrannhet. Vid bedömningen av frågan om fel eller försummelse bör hänsyn tas även till felets art (se t.ex. Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2 uppl., s. 65 f.).

text: Det anförda har lett Justitiekanslern till att i tidigare skadeståndsärenden slå fast att ett åsidosättande av en domstol av en processuell bestämmelse normalt får anses innebära att domstolen har gjort sig skyldig till ett skadeståndsgrundande fel (se t.ex. beslut den 23 mars 2005 i ärende nr

text: och beslut den 21 november 2007 i ärende nr

text: och

text: ). För sådana rättegångsfel som innebär att en domstol har försummat att iaktta vissa klara och uttryckliga processbestämmelser, t.ex. tvingande forumregler, har Justitiekanslern regelmässigt funnit att skadeståndsansvar för staten har uppkommit.

text: Den angivna utgångspunkten kan emellertid inte onyanserat gälla för alla slags rättegångsfel. Sålunda har Justitiekanslern i fall då en tingsrätts processuella ställningstagande i ett visst avseende har varit av ren bedömningskaraktär intagit ståndpunkten att någon skadeståndsskyldighet på grund därav inte har uppkommit för staten, trots att hovrätten har gjort bedömningen att det inträffade har utgjort grovt rättegångsfel (se JK-beslut 1990 C.3 med där angiven hänvisning till äldre praxis). För att ett skadeståndsgrundande fel från en domstols sida ska föreligga vid t.ex. rättstillämpning eller diskretionära bedömningar ska det vara fråga om uppenbart oriktiga bedömningar (jfr

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285). Detta gäller i den utsträckning ett konstaterat fel inte också innefattar en överträdelse av Europakonventionens regler, se t.ex.

text: NJA 2005 s. 462

text: . Det är inte fallet här.

text: Justitiekanslern instämmer i hovrättens samt tingsrättens här framförda bedömning av tillåtligheten av den aktuella taleändringen. Tingsrättens ställningstagande i fråga om taleändringen innehöll visserligen moment av bedömningskaraktär. Justitiekanslern finner likväl, mot bakgrund av det stränga skadeståndsansvar som i enlighet med det anförda bör råda för staten, att tingsrättens rättegångsfel varit sådant att staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är skadeståndsansvarig gentemot MO.

text: Skada?

text: En av förutsättningarna för att ekonomiskt skadestånd ska utgå till följd av ett skadeståndsgrundande fel är att det finns ett adekvat orsakssamband mellan felet, i detta fall tingsrättens rättegångsfel, och den skada som den skadelidande begär ersättning för. Det krävs också att den skadelidande har drabbats av en slutlig skada.

text: Justitiekanslern ifrågasätter inte att MO kommer att drabbas av ekonomisk skada till följd av tingsrättens rättegångsfel. Justitiekanslern har dock svårt att se att hon än så länge har drabbats av någon slutlig skada med anledning av felet. Hon har enligt egen uppgift en försäkring med rättsskydd som har omfattat den aktuella tvisten och det är ännu inte avgjort i vilken utsträckning hon kan få ersättning för sina kostnader från försäkringsbolaget. Till det kommer att MO hittills endast har betalat en mindre del av de kostnader som hon begär ersättning för. Såvitt framkommit har Fonus Juridik tills vidare stått för övriga kostnader. Det belopp som MO själv har betalat tycks dessutom avse ombudskostnader som inte har orsakats av tingsrättens rättegångsfel. Mot den bakgrunden finner Justitiekanslern att det är oklart vilken slutlig skada som MO kommer att drabbas av till följd av tingsrättens rättegångsfel. För närvarande saknas därför förutsättningar att tillerkänna MO skadestånd av staten.

text: MO har möjlighet att återkomma hit med en begäran om skadestånd när hennes skada till följd av tingsrättens fel slutligen kan beräknas.

text: Ombudskostnader

text: Med hänsyn till att Justitiekanslern finner att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet på grund av tingsrättens rättegångsfel, bör MO tillerkännas viss ersättning för sina ombudskostnader här. Ersättningen bestäms till ett skäligt belopp om 3 285 kr, vilket motsvarar tre timmars arbete.

text: Avslutningsvis får Justitiekanslern beklaga att handläggningen av ärendet har dragit ut på tiden.