avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

publisher: Justitieombudsmannen

title: Allvarlig kritik mot Socialnämnden i Olofströms kommun. Nämnden hämtade två syskon i förskolan och tog med dem till en lokal som tillhörde socialtjänsten utan att vårdnadshavarna hade samtyckt till detta m.m.

org: jo

sammanfattning: Inom ramen för utredningar om två syskon hämtade en socialsekreterare syskonen i förskolan och tog med dem till en lokal som tillhörde socialtjänsten. Vårdnadshavarna hade inte samtyckt till detta. Socialsekreteraren kontaktade därefter barnens respektive far, men tog inte någon kontakt med barnens mor. Barnen överlämnades sedan till sina pappor. I en utredning om ett barn får barnet höras utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande (11 kap. 10 § socialtjänstlagen). JO konstaterar att bestämmelsen inte ger socialnämnden rätt att hämta ett barn och ta med barnet till en plats som nämnden bedömer lämplig för samtal. För att nämnden ska kunna hämta ett barn krävs att barnets vårdnadshavare eller en annan företrädare för barnet har samtyckt till åtgärden. Nämnden kan under vissa förutsättningar hämta ett barn med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. I det aktuella fallet hade vårdnadshavarna inte samtyckt till hämtningen av barnen och barnen var inte föremål för ingripande med stöd av LVU. Nämndens åtgärd saknade således lagstöd. Ett barns vårdnadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter, t.ex. om barnets boende (6 kap. 11 och 13 §§ föräldrabalken). Det är således inte en uppgift för socialtjänsten att besluta var ett barn ska bo. Om ett barn vårdas med stöd av LVU bestämmer nämnden var barnet ska vistas under vårdtiden. I beslutet konstaterar JO att nämndens hantering fick till följd att barnen i stället för att bo kvar hos sin mor kom att bo tillsammans med sina pappor. Om nämnden bedömde att det inte var till barnens bästa att bo hos modern borde den ha samrått med samtliga vårdnadshavare och försökt hitta lösningar på var barnen skulle bo den närmaste tiden. Så skedde inte. JO konstaterar att hanteringen även stod i strid med kraven på saklighet och opartiskhet i 1 kap. 9 § regeringsformen. Nämnden får allvarlig kritik för bristerna i handläggningen av barnens ärenden.

text: 2020-02-10 3233-2018

type: stycke

text: Justitieombudsmannen Thomas Norling

text: Allvarlig kritik mot Socialnämnden i Olofströms kommun. Nämnden hämtade två syskon i förskolan och tog med dem till en lokal som tillhörde socialtjänsten utan att vårdnadshavarna hade samtyckt till detta. Nämnden kontaktade därefter barnens pappor och lämnade över barnen till dem, men tog inte någon kontakt med barnens mor.

type: rubrik

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Socialnämnden i Olofströms kommun.

text: AA uppgav bl.a. följande: Hon har tillsammans med sin sambo BB sonen CC, född 2013. Tillsammans med DD har hon dottern EE, född 2011. Den 7 februari

text: 2017 hämtade tjänstemän från socialtjänsten CC och EE i förskolan och tog med barnen till en lokal som tillhörde myndigheten. Nämnden hade inte fattat något beslut om omedelbart omhändertagande av barnen med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Vårdnadshavarna hade inte kontaktats innan hämtningen och inte heller samtyckt till åtgärden. Det är oklart hur länge barnen befann sig i lokalen, men det kan röra sig om timmar.

text: Utredning

text: JO begärde att nämnden skulle yttra sig över vad AA uppgett i sin anmälan i de delar som rörde hämtningen av barnen i förskolan.

text: Nämnden uppgav i ett remissvar bl.a. följande:

text: Beskrivning av ärendet.

text: Utredning inleddes på barnen efter en allvarlig, anmälan den 10/1-17, från en städfirma som flyttstädade AA:s och BB:s lägenhet. Städfirman skickade bilder på misären i bostaden och bedömningen var att barnen levt i mycket allvarlig situation. Vårdnadshavare informeras om att utredning öppnas den 11:e. Den 18/1 görs en s.k. mappning via Signs of Safety, en form av risk och skydds bedömning tillsammans med föräldrarna AA och BB. Under detta besök beslutas gemensamt med föräldrarna att förändringar måste ske för att barnen skall ha det så pass bra att de kan bo kvar med sina föräldrar. En släkting skulle vara behjälplig och stötta föräldrarna i deras förändringsprocess. Under februari inkommer åter en orosanmälan, från farmodern som skulle vara behjälplig i familjen, som beskriver att det inte skett någon förändring och att föräldrarna inte tagit till sig allvaret och vad som behöver förändras kring barnen. Socialtjänsten fick information om att det var mycket bråk mellan föräldrarna och att AA hotar med att ta sitt liv samt knuffar ges mellan föräldrarna, inför barnen. Barnen bedöms leva i en mycket svår situation och behöver möta socialtjänsten utan att bli påverkade av föräldrarna. Situationen bedömdes som mycket allvarlig för barnen. Med den informationen beslutades det att socialtjänsten behöver möta barnen utan att föräldrarna var informerade om detta. Barnen blev hämtade på skolan/förskolan och fördes med en personal från skolan som stöd för barnen till en av socialtjänstens lägenhet, som används vid besök, samtal med barn och umgänge. Vid bedömningen utgick socialtjänsten bl.a. från

text: socialtjänstlagen

text: 11 kap. 10 §

text: SoL. Vid en sådan utredning som avses i

text: 2 §

text: om behov av ingripande till ett barns skydd eller stöd får barnet höras utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande. Detsamma gäller vid en utredning på socialnämndens initiativ om överflyttning av vårdnaden enligt

text: 6 kap.

text: eller

text: 8 §

text: föräldrabalken

text: . [2012:776]

text: Enligt Justitieombudsmannen, 2014-4225 så kan socialtjänsten ha samtal med barnen utan att informerat vårdnadshavarna om att så skall ske:

text: När socialtjänsten genomför ett samtal med ett barn utan vårdnadshavarens samtycke kan barnets enda praktiska möjlighet att komma till tals vara att samtalet hålls i skolan. När socialtjänsten överväger att höra ett barn i barnets skola måste intresset av att få tala med barnet dock alltid ställas mot barnets behov av skydd för sin integritet. Samtal av detta slag får inte slentrianmässigt och enbart utifrån praktiska aspekter genomföras i skolan, utan socialtjänsten bör alltid göra en bedömning av om behovet av att höra barnet överväger risken för att barnet skadas av den uppmärksamhet som socialtjänstens besök i skolan kan medföra. Skillnaden från JO:s uttalande var att socialtjänsten i Olofström valde ta med en pedagog till en av våra lägenheter för att genomföra samtalet istället för på skolan. Vid hämtningen från förskolan/skolan så var inte barnen omhändertagna enligt LVU eller placerade på något vis utan bedömningen var att ett samtal och observationer utan föräldrarnas inblandning och eventuell påverkan av barnen var nödvändigt i utredningens skede. Under detta enskilda möte med barnen skulle observationer göras samt samtal med barnen i den mån det gick efter barnens mognad. Under barnens besök i socialtjänstens lägenhet kontaktades BB, CC:s pappa som kom dit. Han önskade få hjälp i sin situation och beskrev en rädsla för modern AA. BB fick erbjudande om skyddat boende på Notavillan, vilket han tackade ja till. Vid placeringen tog BB CC med sig. EE:s pappa DD kontaktades och han hämtade henne för att låta henne bo hos honom stadigvarande. Efter en vecka på skyddat boende önskade BB att flytta hem igen. Under tiden han varit placerad på det skyddade boendet så uppmärksammade personalen socialtjänsten om att han behövde mycket stöd och hjälp i sin föräldraroll och därför erbjöd socialtjänsten boende på Notavillans basboende för utredning, som BB tackade ja till. Samtidigt önskar även AA att bli inskriven med familjen och blir beviljad en utredningsplacering på Notavillans basboende. Det framgår inte i journalanteckningarna att BB inte var informerad om att placeringen startade i ett skyddat boende. Men i placeringsbeslutet framgår det att han var det. Det framgår inte om det fanns hot om tvång från socialtjänsten när båda föräldrarna ansökte och placerades på Notavillan Varför inte nätverksplacering gjordes eller ens övervägdes var att en utredningsplacering på ett HVB-hem bedömdes som det mest lämpliga för hela familjen. Som avslutning i yttrandet ser socialtjänsten att det var nödvändigt att möta barnen utan föräldrarnas vetskap för att säkerställa barnens egna perspektiv och behov på deras situation. Socialtjänsten bedömde att det var bäst för barnen att bli hämtade till myndighetens besökslägenhet och att en pedagog som var väl kända för barnen följde med som stöd. Detta för att skydda barnen från insyn från elever och personal. Socialtjänsten menar att de har stöd i lagstiftningen i att kunna genomföra enskilda samtal och möten med barn utan att först informera vårdnadshavarna om detta sker under en utredning jml

text: 11 kap. 2 §

text: SoL.

text: JO tog därefter del av utredningarna om barnen och journalanteckningar i deras ärenden för perioden den 3 januari–19 april 2017. I ett missiv till materialet anförde en enhetschef bl.a. att hanteringen hade brustit eftersom nämnden hade hämtat barnen i förskolan trots att vårdnadshavarna inte hade samtyckt till detta. Enhetschefen hänvisade därvid till ett tidigare beslut där JO hade kritiserat nämnden för en sådan åtgärd (se JO:s beslut den 27 augusti 2019 i ärende med dnr 8587-2017.

text: Vid en genomgång av handlingarna konstaterades att det inte finns några anteckningar om samtal med barnen i materialet. Nämnden verkade således i sitt remissvar ha lämnat felaktiga uppgifter om varför barnen hämtades i förskolan. JO begärde därför att nämnden skulle komma in med ett nytt yttrande i fråga om hämtningen av barnen.

text: Nämnden anförde i det nya yttrandet bl.a. följande:

text: Frågeställningen är varför det inte framgår av vårt tidigare yttrande, i journalanteckningarna, en bedömning om varför vi beslutade att hämta barnen från förskolan utan föräldrarnas medgivande eller deltagande. l journalanteckningarna beskrivs händelsen av hämtningen av barnen, den 7 februari 2017, men det fattas den diskussion och bedömning som föranledde att vi hämtade barnen för att höra dem, utan föräldrarnas medgivande och medverkan. Socialtjänsten ser att vi brustit i journalföringen i ärendena om AA:s barn (sekretess). Det finns ingen journalanteckning som beskriver skälen till beslutet att hämta barnen. Vi har i ett tidigare ärende renderat kritik från JO för att vi hämtat barn på skola utan vårdnadshavares medgivande och medverkan. Därför förstår vi att vi även kommer att få kritik i detta ärende. Vi ser även att brister finns i journalföringen av ärendet. Bedömningen kvarstår att det fanns behov av att möta barnen och samtala med dem utan föräldrars medverkan och vetskap, för att kunna säkerställa barnens perspektiv och rätt, utan påverkan från vårdnadshavare, men att föra barnen från förskolan för att genomföra samtalet var felaktigt. AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: En myndighet ska iaktta saklighet och opartiskhet En myndighet ska i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet, enligt den s.k. objektivitetsprincipen (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: , RF). Bestämmelsen omfattar inte enbart hur en sak faktiskt har hanterats, utan även hur myndighetens agerande har uppfattats är av betydelse. Objektivitetsprincipen kommer även till uttryck i

text: 5 § förvaltningslagen (2017:900)

text: . Bestämmelser i

text: socialtjänstlagen

text: m.m. Socialtjänstens verksamhet ska bygga på respekt för människors självbestämmande och integritet (

text: 1 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: , SoL). Socialnämndens insatser för barn och unga bygger alltså på frivillighet från de berördas sida.

text: Ett barns vårdnadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter (

text: 6 kap.

text: och

text: 13 §§

text: föräldrabalken

text: ). Det innebär att socialtjänstens insatser som rör ett barn ska ske i samförstånd med vårdnadshavarna. Under vissa förutsättningar kan ett barn ges vård utan vårdnadshavarnas samtycke. Bestämmelser om sådan tvångsvård finns i lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Beslut om vård enligt LVU fattas av förvaltningsrätten efter ansökan av socialnämnden (

text: 4 §

text: LVU). Socialnämnden får besluta att den som är under 20 år omedelbart ska omhändertas om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU och om rättens beslut inte kan avvaktas med hänsyn till risken för att den unges hälsa eller utvecklig eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras (

text: 6 §

text: LVU).

text: Socialnämnden ska utan dröjsmål inleda en utredning av vad som genom ansökan, anmälan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden (

text: 11 kap. 1 §

text: SoL). När en anmälan rör barn eller unga ska socialnämnden genast göra en bedömning av om barnet eller den unge är i behov av omedelbart skydd (

text: 11 kap. 1 a §

text: SoL). Vid en utredning av om nämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs (

text: 11 kap. 2 §

text: SoL). Utredningen ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet.

text: När en åtgärd rör ett barn ska barnet få relevant information (

text: 11 kap. 10 §

text: SoL). Ett barn ska ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör barnet. Om barnet inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Barnets åsikter ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Vid en utredning med stöd av

text: 11 kap. 2 §

text: SoL får barnet höras utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande. Dokumentation Handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling ska dokumenteras (

text: 11 kap. 5 §

text: SoL). Dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter av betydelse. Dokumentationen ska ske fortlöpande och utan oskäligt dröjsmål (4 kap. 9 § i Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om dokumentation i verksamhet som bedrivs med stöd av SoL, LVU, LVM och LSS [

text: SOSFS 2014:5

text: Bedömning

text: Omständigheterna i ärendet AA hade gemensam vårdnad om CC och EE med respektive barns far. I en anmälan till socialnämnden om oro för barnen anfördes att det rådde misär i AA:s bostad. Nämnden inledde utredningar om barnen den 10 januari 2017. Handläggaren informerade därefter vårdnadshavarna om att utredningar om barnen hade inletts.

text: Den 6 februari ägde ett möte rum mellan CC:s farmor och handläggaren. Vid mötet beskrev farmodern situationen hemma hos AA och BB. Det antecknades i barnens respektive ärende att hon hade anmält oro för dem. En skyddsbedömning om CC gjordes samma dag och handläggaren antecknade bl.a. följande i hans journal:

text: Utifrån den sammantagna information som framkommit görs bedömningen att situationen kring CC är så pass allvarligt att han inte kan vistas i hemmet. – – – Bedömningen görs även att pappan i dagsläget kan tillgodose barnens behov av trygghet och stabilitet och att det är av vikt att de tar sitt vårdnadsansvar. I de fall BB inte tar sitt ansvar för sonen kommer en ansökan om LVU att göras. I ärendet angående EE finns den 7 februari en journalanteckning med rubriken ”Hämtning på dagis”. Även i CC:s ärende finns samma dag en anteckning som har rubriken ”Hämtning på förskolan”. Anteckningarna i barnens ärenden har samma innehåll och av anteckningarna framgår bl.a. följande: UT åker och hämtade barnen och förskolepedagogen […] på förskolan. EE var lite undrande när vi satte oss i bilen och frågade varför hon och lillebror skulle åka den bilen och vart vi skulle. Handläggaren åkte tillsammans med barnen och förskolepedagogen till en s.k. utredningslägenhet som socialtjänsten hade. Därefter kontaktade handläggaren BB och DD. BB kom till utredningslägenheten. Efter samtal med BB fick han en plats i ett skyddat boende där han skulle vistas tillsammans med CC. DD hämtade EE och tog med henne hem till sig.

text: I det följande behandlar jag först om det fanns förutsättningar för nämnden att hämta CC och EE i förskolan för att höra barnen inom ramen för de pågående utredningarna. Därefter kommenterar jag förutsättningarna för nämnden att lämna över barnen till BB och DD. Avslutningsvis gör jag vissa uttalanden om syftet med hämtningen av barnen. Hämtningen av barnen i förskolan I sitt första remissvar uppgav nämnden att syftet med att hämta barnen i förskolan var att genomföra samtal med och observera dem utan vårdnadshavarnas inblandning och eventuella påverkan. Nämnden har även i sitt andra yttrande anfört att barnen hämtades för att samtal skulle hållas med dem.

text: Bestämmelsen i

text: 11 kap. 10 § tredje stycket

text: SoL ger nämnden en möjlighet att samtala med ett barn utan vårdnadshavarnas samtycke. Nämnden måste givetvis göra omsorgsfulla överväganden angående behovet av att samtala med ett barn i varje enskilt fall. Det finns inte någon bestämmelse om att vårdnadshavarnas inställning till ett samtal ska undersökas innan samtalet med barnet äger rum. Av 1 kap. 1 § och 3 kap. 5 § SoL följer dock att vårdnadshavarna bör informeras om samtalet innan det genomförs (

text: prop. 2009/10:192 s. 33

text: ). JO har i flera beslut uttalat att en allmän utgångspunkt är att vårdnadshavarnas inställning till att samtal hålls med barnet ska efterfrågas och i största möjliga mån beaktas. Frivillig medverkan och bästa möjliga samarbete med barnets vårdnadshavare är alltid att föredra och bör eftersträvas så långt det är möjligt (se t.ex. JO 2016/17 s. 514, dnr

text: , och

text: JO 2012/13 s. 288

text: , dnr 7161- 2010).

text: I förarbetena till bestämmelsen i

text: 11 kap. 10 § tredje stycket

text: SoL anförde regeringen bl.a. att nämnden bör kunna råda över de omständigheter under vilka ett samtal med ett barn äger rum (

text: prop. 2009/10:192 s. 19

text: ). Vidare uttalades att nämnden bör kunna bestämma att vårdnadshavarna inte ska vara närvarande vid samtalet. I fråga om förutsättningarna för ett samtal med ett barn påpekade regeringen att JO hade uttalat att det inte kan godtas att socialnämnden bereder sig tillträde till den unges hem för att få kontakt med barnet när vårdnadshavarna inte är hemma, eller att utredaren hämtar barnet till socialförvaltningen när barnet är på väg hem från skolan eller leker ute på fritiden (se JO:s beslut den 10 oktober 2005 i ärendena med dnr 1059-2003 och 4875-2003).

text: Även om nämnden kan bestämma hur ett samtal med ett barn ska genomföras ger den aktuella bestämmelsen i

text: 11 kap. 10 § tredje stycket

text: SoL inte nämnden någon rätt att hämta ett barn och ta med honom eller henne till en plats som nämnden bedömer lämplig för samtal. För att nämnden ska kunna hämta ett barn krävs att barnets vårdnadshavare eller en annan företrädare för barnet har samtyckt till åtgärden. Det finns inte heller någon annan bestämmelse, utöver den om omedelbart omhändertagande i

text: 6 §

text: LVU, som ger nämnden möjlighet att hämta ett barn.

text: I det aktuella fallet hade vårdnadshavarna inte fått komma till tals i fråga om hämtningen av barnen och det fanns alltså inte något samtycke från deras sida till att nämnden skulle få ta med barnen till utredningslägenheten. Barnen var inte heller föremål för vård med stöd av LVU. Nämndens åtgärd att hämta barnen saknade således lagstöd. Kunde nämnden lämna över barnen till BB och DD utan att samråda med AA? När handläggaren befann sig i socialtjänstens lägenhet med barnen kontaktade hon BB som sedan kom dit. Handläggaren åkte därefter till det skyddade boendet tillsammans med BB och barnen. Hon kontaktade även DD som kom till det skyddade boendet och hämtade EE hem till sig.

text: Om ett barn har två vårdnadshavare bestämmer de gemensamt i frågor som rör barnet, t.ex. om barnets boende. Skulle det uppstå oenighet mellan vårdnadshavarna i fråga om var barnet ska bo har de möjlighet att väcka talan om den saken i tingsrätt. Det är således inte en uppgift för socialtjänsten att besluta om barnets boende.

text: Om ett barn vårdas med stöd av LVU bestämmer nämnden var barnet ska vistas under vårdtiden. I det aktuella fallet var dock barnen inte föremål för något ingripande med stöd av LVU. Det var alltså vårdnadshavarna som bestämde om barnens förhållanden.

text: Av dokumentationen i CC:s ärende framgår att nämnden bedömde att situationen var så allvarlig att han inte kunde vistas i hemmet. Såvitt framgår av

text: underlaget var nämnden alltså av uppfattningen att det inte var lämpligt att barnen bodde hos AA vid den aktuella tidpunkten.

text: Om nämnden bedömde att det inte var till barnens bästa att bo hos AA borde handläggaren ha fört fram detta till vårdnadshavarna och i samråd med dem försökt hitta lösningar på var barnen skulle bo den närmaste tiden. För det fall någon godtagbar lösning inte hade kunnat nås har nämnden ytterst en möjlighet att ingripa med stöd av bestämmelserna i LVU.

text: Av utredningen framgår att handläggaren endast kontaktade BB och DD och därefter lämnade över barnen till dem. Hon tog alltså inte någon motsvarande kontakt med AA. Hanteringen fick till följd att barnen i stället för att bo kvar hos AA kom att bo tillsammans med sina pappor. Nämnden borde ha kontaktat samtliga vårdnadshavare för att samråda om barnens situation. Så skedde inte.

text: Jag har ovan redogjort för den objektivitetsprincip som gäller för socialtjänstens verksamhet. I ett ärende som rör ett barn är det viktigt att vårdnadshavarna upplever att nämndens handläggning sker på ett objektivt sätt. I det aktuella fallet agerade nämnden bakom AA:s rygg. Nämndens agerande stod därmed i strid med kraven på saklighet och opartiskhet. Var syftet med hämtningen att nämnden skulle samtala med barnen eller att säkerställa att barnen inte skulle bo hos AA? Som jag redan konstaterat finns det inte någon dokumentation i barnens ärenden om att de hämtades för att samtal med dem skulle hållas. Det finns inte heller några uppgifter om att samtal hölls med barnen eller om vad de i så fall skulle ha sagt. Nämndens beskrivning av syftet med att barnen hämtades i förskolan stöds alltså inte av innehållet i de handlingar som jag har haft tillgång till vid min granskning. Av dokumentationen i barnens ärenden framgår i stället att de hämtades efter att nämnden vid skyddsbedömningar funnit att AA brast i omsorg om dem.

text: Syftet med hämtningen av barnen tycks således ha varit ett annat än det nämnden uppgett. Jag kan dock inte utifrån befintligt underlag slå fast att det förhåller sig på det viset. Jag nöjer mig med att påpeka att det givetvis inte är tillfredsställande att det av nämnden angivna skälet för att hämta barnen inte på något sätt har dokumenterats i barnens ärenden. Nämnden ska säkerställa att dokumentationen i ett ärende är fullständig. Med det påpekandet anser jag mig kunna lämna den saken. Sammanfattande avslutning Sammantaget kan jag konstatera att handläggningen av barnens ärenden har brustit i flera avseenden. Handläggaren hämtade barnen i förskolan trots att det saknades lagstöd för åtgärden. Därtill kommer att handläggaren lämnade över barnen till BB och DD utan att samråda med AA i fråga om var barnen skulle vistas. Handläggningen brast därmed även i fråga om saklighet och opartiskhet. Nämnden förtjänar allvarlig kritik för handläggningen av barnens ärenden.

text: Övrigt Det som AA har anfört i övrigt leder inte till något uttalande från min sida. Som kommit fram ovan riktade jag i ett beslut den 27 augusti 2019 kritik mot nämnden bl.a. för att en socialsekreterare hade hämtat ett barn i skolan trots att vårdnadshavarna inte hade samtyckt till åtgärden (dnr 8587-2017). Även i detta ärende finns liknande brister. Jag vill därför framhålla vikten av att de åtgärder som nämnden vidtar i ett barnärende har stöd i lag. Så har inte varit fallet i det nu eller det tidigare aktuella ärendet. Jag förutsätter därför att nämnden vidtar åtgärder för att säkerställa att något liknande inte inträffar igen. Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Anmälningsskyldighet Barn/ungdom

title: Fråga om skyldighet för Barnombudsmannen att anmäla till socialnämnd på grund av anonyma skrivelser med misstanke om att några flickor hade blivit könsstympade; även fråga om det på grund av sekretess förelåg hinder för Barnombudsmannen att polisanmäla

text: Fråga om skyldighet för Barnombudsmannen att göra anmälan till socialnämnd på grund av anonyma skrivelser enligt vilka det kunde misstänkas att några flickor hade blivit könsstympade; även fråga om det på grund av sekretess förelåg hinder för Barnombudsmannen att göra en polisanmälan i anledning av de i skrivelserna lämnade uppgifterna

text: Den 17 oktober 2000 inkom till Barnombudsmannen (BO) ett handskrivet anonymt brev. Till brevet hade fogats en sammanställning av uppgifter angående några flickor som eventuellt skulle ha blivit könsstympade under en vistelse i Somalia sommaren år 2000. Den anonyme brevskrivaren bad BO att föra saken vidare.

text: Brevet föranledde ett ärende hos BO (dnr 7.1:471/00). Den 25 oktober 2000 antecknade BO:s handläggare följande i akten. Har bedömt att BO inte har kunskap om att barnen far illa i nuläget. Socialtjänsten behöver sålunda inte informeras på grund av aktens innehåll. Kunskap om brott kan heller inte anses föreligga. Utan avsändare kan ärendet inte besvaras. A.a. 25/10-00. Den 14 november 2000 kom ett nytt anonymt brev in till BO. I brevet lämnades ett antal personuppgifter som synes ha syftat till att upplysa om några fall då könsstympning skulle ha ägt rum.

text: Det nya brevet lades den 15 november 2000 till handlingarna i BO:s ärende.

text: Under sensommaren 2001 uppmärksammades i massmedia BO:s handläggning av de anonyma breven.

text: Med hänvisning till vad som förekommit i massmedia begärde AA i en anmälan till JO att JO skulle utreda BO:s agerande med anledning av de uppgifter om misstänkta fall av könsstympning som hade lämnats till BO.

text: Anmälan remitterades till BO för utredning och yttrande över handläggningen av de anonyma skrivelserna som kom in till BO under hösten 2000. I ett remissvar anförde barnombudsmannen BB följande. Ärendet inkom och diariefördes den 17 oktober 2000. Diarienummer 7.1:471/00. Ärendet lämnades till ansvarig handläggare, som bedömde att ärendet inte kunde besvaras då det var anonymt. Brevet innehöll obekräftade uppgifter om att ett antal

text: flickor bosatta i Sverige skulle ha könsstympats i Somalia under sommaren 2000. Fyra av de utpekade flickorna skulle möjligen ha kunnat identifieras av polisen. Den 14 november 2000 inkom ännu en anonym skrivelse med ytterligare fyra svårtolkade adresser till vuxna personer som enligt uppgift skulle kunna knytas till flickor som könsstympats. I samband med handläggningen av ärendet bedömdes att barnen akut i nuläget inte kunde anses fara så illa, enbart på grund av att de tidigare skulle ha könsstympats, att socialtjänsten borde ingripa till deras skydd i efterhand. Däremot ansågs att det kunde föreligga risk för att barnen skulle fara illa om de och deras föräldrar eftersöktes och förhördes av polis eller socialtjänst, oavsett om de blivit könsstympade eller ej. BO:s anmälningsskyldighet till socialnämnden regleras i Lagen om Barnombudsman 3 §: "Barnombudsmannen skall genast till socialnämnden anmäla om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om att någon som är under 18 år misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Om det finns särskilda skäl får anmälan till socialnämnden göras även i andra fall. Barnombudsmannen får lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för utredning av en underårigs behov av skydd. Lag (1994:87)." Av

text: prop. 1993/94:107

text: Sekretess m.m. hos Barnombudsmannen framgår att BO:s anmälningsskyldighet skiljer sig från

text: 71 § socialtjänstlagen

text: främst därigenom att det krävs att det av den information som BO har "måste antas" att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. För att BO ska vara skyldig att göra anmälan krävs alltså en ganska hög grad av sannolikhet för att det behövs åtgärder från socialnämndens sida. BO bedömde hösten 2000 att dessa rekvisit inte kunde gälla i ärende 7.1:471/00. Av

text: framgår också att BO i vissa fall kan göra polisanmälan. Någon plikt att göra en sådan anmälan bör dock inte föreskrivas. Någon sådan plikt finns inte heller för socialnämnden. BO ska enligt sin lag och instruktion särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar samt deras tillämpning stämmer överens med Sveriges åtaganden enligt Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen). I artikel 3 punkt 1 i barnkonventionen stadgas "Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, skall barnets bästa komma i främsta rummet." Under hösten 2000 gjordes, med anledning av det ovanstående, bedömningen att en polisiär eftersökning, eventuell identifiering med efterföljande förhör, läkarundersökning etc. inte kunde bedömas vara det bästa för dessa flickor. Ärendet avslutades utan någon ytterligare åtgärd. Med anledning av att en journalist under våren 2001 gjorde vissa efterforskningar i BO:s diarium, och fann ärende 7.1:471/00 som nu är i fråga, kom BO att se över myndighetens interna rutiner avseende hur myndigheten tillämpar sina bestämmelser kring anmälningsskyldigheten. Vidare diskuterade ombudsmannen internt frågan om könsstympning och kom då till slutsatsen att lagen om dubbel straffbarhet när det gäller könsstympning borde prövas rättsligt. BO beslutade sig för att göra en polisanmälan p.g.a. misstanke om brott samt att informera socialtjänsten. BO ansåg även att det ur ett allmänt preventivt perspektiv skulle vara angeläget att polisanmäla och informera socialtjänsten om de uppgifter som fanns i ärendet. Detta skedde den 29 maj 2001. BO har också infört tydligare rutiner om hur ärenden som eventuellt ska anmälas till socialnämnd respektive polis bör hanteras. Inga ärenden avslutas vid myndigheten med mindre än att barnombudsmannen själv eller ansvarig jurist har granskat dem.

text: AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: BO:s remissvar gav inte ett klart besked i frågan om beslutet att inte göra anmälan till socialnämnd var handläggarens eget eller om hon hade samrått med barnombudsmannen eller annan befattningshavare inför ställningstagandet. JO anmodade därför BO att inkomma med uppgift härom. I ett kompletterande remissvar anförde barnombudsmannen BB i huvudsak följande. Efter utredning och samtal med dåvarande barnombudsmannen, CC, och med ifrågavarande handläggare har BO funnit att ifrågavarande handläggare var den som ensam gjorde bedömningen att en anmälan till socialnämnd inte skulle göras. Såvitt framkommit av utredningen har handläggaren inte samrått med någon i det aktuella ärendet. Som BO anfört i sitt första yttrande till JO har BO numera infört tydligare rutiner om hur ärenden som eventuellt skall anmälas till socialnämnd respektive polis bör hanteras. Inga ärenden avslutas vid myndigheten med mindre än att barnombudsmannen själv eller ansvarig jurist har granskat dem. En kopia av det kompletterande yttrandet sändes till AA för kännedom. JO hade tillgång till handlingarna i BO:s ärende med dnr 7.1:471/00. Föredraganden inhämtade per telefon vissa kompletterande upplysningar från BO.

text: I ett beslut den 15 februari 2002 anförde JO André följande.

text: Inledning

text: I det följande kommer jag först att redovisa de rättsregler som är av intresse i detta sammanhang samt uppehålla mig vid vissa allmänna frågor som rör socialnämndens uppgifter vid misstanke om att barn far illa och skyldigheten att till socialnämnd göra anmälan vid misstanke om att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd.

text: Härefter kommer jag att behandla frågan om BO redan under hösten år 2000 borde ha gjort en anmälan till socialnämnd och polismyndighet på grund av de uppgifter som hade lämnats i de anonyma breven till BO.

text: Den 1 januari 2002 trädde en ny socialtjänstlag (

text: ), SoL, i kraft. Innehållet i lagen motsvarar i många väsentliga delar bestämmelserna i 1980 års socialtjänstlag (

text: ). I det följande kommer jag att hänföra mig till bestämmelserna i den nya lagen.

text: Rättslig reglering m.m.

text: En grundläggande regel i vårt rättssystem är att alla människor skall vara skyddade mot kränkningar av sin kroppsliga integritet. Denna princip kommer till uttryck i bl.a. Förenta Nationernas deklaration om mänskliga rättigheter.

text: I Förenta Nationernas konvention om barnets rättigheter, Barnkonventionen, som antogs av FN:s generalförsamling den 20 november 1989, föreskrivs i artikel 24 punkt 3 att konventionsstaterna skall vidta alla effektiva och lämpliga åtgärder i syfte att avskaffa traditionella sedvänjor som är skadliga för barns hälsa. Till sådana sedvänjor hör könsstympning av barn (se bl.a.

text: prop. 1989/90:107 s. 62

text: f.). Sverige har ratificerat Barnkonventionen efter ett beslut av riksdagen den 21 juni 1990.

text: Könsstympning, eller kvinnlig omskärelse som det tidigare kallades i Sverige, är förbjuden enligt svensk lag sedan 1982. Enligt

text: 1 § lagen (1982:316)

text: med förbud mot könsstympning av kvinnor får ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa dessa eller åstadkomma andra bestående förändringar av dem (könsstympning) inte utföras, oavsett om samtycke har lämnats till ingreppet eller inte. Den som bryter mot 1 § döms till fängelse i högst fyra år. Om brottet har medfört livsfara, allvarlig sjukdom eller i annat fall inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende skall det bedömas som grovt. För grovt brott döms till fängelse, lägst två och högst tio år.

text: För försök, förberedelse och stämpling samt underlåtenhet att avslöja brott döms till ansvar enligt

text: 23 kap.

text: brottsbalken

text: Ansvar för ett brott som har begåtts utom riket kan i Sverige bli aktuellt endast under vissa förutsättningar. De centrala bestämmelserna härom finns i

text: 2 kap.

text: brottsbalken

text: . I 2 kap. 2 § första stycket anges att för brott som har begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol bl.a. om brottet begåtts av svensk medborgare eller utlänning med hemvist i Sverige. Undantag härifrån görs enligt andra stycket i paragrafen om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller om den har begåtts inom område som ej tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter icke kan följa på gärningen. I fall som avses i paragrafen får inte ådömas påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten (tredje stycket). Bestämmelsen är ett uttryck för principen om kravet på s.k. dubbel straffbarhet. I

text: 2 kap. 3 §

text: och

text: 3 a §

text: brottsbalken

text: finns vissa ytterligare bestämmelser om möjlighet att i Sverige väcka åtal och döma för brott som har begåtts utomlands. De saknar dock intresse i förevarande sammanhang. Enligt

text: 3 § lagen (1982:316)

text: med förbud mot könsstympning av kvinnor döms den som gjort sig skyldig till brott mot lagen vid svensk domstol även om

text: 2 kap.

text: eller

text: 3 §

text: brottsbalken

text: inte är tillämplig. Detta undantag från kravet på s.k. dubbel straffbarhet tillkom år 1999.

text: I samband med att kravet på dubbel straffbarhet togs bort när det gäller könsstympning anförde regeringen bl.a. följande (

text: prop. 1998/99:70 s. 9

text: Trots att könsstympning av kvinnor är förbjuden i Sverige, förekommer det att flickor som bor i Sverige könsstympas. I vilken utsträckning det sker i Sverige eller utomlands vet vi inte, bara att det förekommer. Det bor drygt 5 000 flickor, varav cirka 2 000 är under 7 år, i Sverige som ursprungligen kommer från länder där könsstympning praktiseras. Flertalet kommer dessutom från länder där bruket är så utbrett att mellan 80 och 100 procent av kvinnorna i dessa länder är könsstympade. Dessa flickor är barn i riskzonen. Många människor som har invandrat till och bosatt sig i ett annat land har en önskan om att någon gång återvända till hemlandet och då är det ofta hemlandets normer som återigen gäller. Det är en viktig förklaring till att man vill hålla traditionen vid liv. Mycket tyder också på att traditionens starka kraft medför att föräldrar som kommer från länder där könsstympning praktiseras och som får barn i Sverige kommer att fortsätta föra sedvänjan vidare. Risken finns att man försöker utföra ingreppet under semestrar eller skollov på besök i hemlandet. I propositionen (s. 11) anfördes rörande syftet med lagändringen bl.a. följande.

text: ” ... syftet med lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor liksom den nu föreslagna lagändringen är att ge flickor och unga kvinnor i Sverige ett skydd mot att utsättas för könsstympning. Den utvidgade domsrätten är således avsedd att hindra att flickor och unga kvinnor som finns i Sverige förs utomlands för att där få ingrepp som är förbjudna i Sverige utförda. Det är i första hand den som har vårdnaden om ett barn som har ett ansvar för barnets personliga förhållanden och som skall se till att barnets behov av omvårdnad, trygghet och god fostran tillgodoses. Vid sidan av barnets vårdnadshavare har socialnämnden enligt

text: 5 kap. 1 §

text: SoL ett ansvar för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. Socialnämndens insatser för barn och ungdomar bygger på frivillighet från de berörda enskildas sida. Under vissa förutsättningar kan det bli aktuellt att bereda barn vård utan samtycke. Regler härom finns i lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Vård enligt LVU skall beslutas bl.a. om det på grund av misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas.

text: För att en socialnämnd skall kunna fullgöra de uppgifter som nämnden har beträffande barn och ungdomar är nämnden ofta beroende av att få information från allmänheten och myndigheter. I

text: 14 kap. 1 § första stycket

text: SoL föreskrivs därför att var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd bör anmäla detta till nämnden. Enligt bestämmelsens andra stycke är myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även anställda hos sådana myndigheter och vissa yrkeskategorier inom enskild verksamhet, t.ex. privatpraktiserande läkare. Bestämmelsen om skyldighet att göra en anmälan till socialnämnd är en s.k. sekretessbrytande regel (se bl.a. 14 kap. 1 § sekretesslagen [1980:100], SekrL). Den som har ålagts en skyldighet att göra anmälan skall därför göra detta även om anmälan innebär att en uppgift som omfattas av sekretess skulle röjas.

text: Skyldigheten att göra anmälan till socialnämnden förutsätter inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta skall anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från socialnämndens sida. Det är viktigt att en anmälan görs även om den som skall göra anmälan för egen del känner osäkerhet om uppgiften kommer att leda till någon åtgärd från socialtjänstens sida. Socialnämnden har ofta en samlad bild av ett barns förhållanden, och en uppgift som inte är helt styrkt eller en delvis oklar uppgift kan utgöra en viktig pusselbit för socialnämndens bedömning av behovet av olika åtgärder.

text: En inte helt okomplicerad fråga är om en myndighet skall vidarebefordra uppgifter som lämnats till myndigheten anonymt. Det är rent allmänt sett inte tillfredsställande om en myndighet medverkar till att lämna vidare felaktiga uppgifter som från början kanske har spridits i syfte att trakassera en enskild person. Något allmängiltigt svar på frågan kan inte ges. Ofta kan det vara lämpligt

text: att myndigheten diskuterar frågan med socialförvaltningen. Om den diskussionen förs under upprätthållande av sekretess för den enskildes identitet föreligger inte något hinder för myndigheten att rådfråga socialtjänsten. I tveksamma fall ankommer det ytterst på myndigheten att själv avgöra om en anmälan till socialnämnden skall göras.

text: BO har enligt

text: 1 § lagen (1993:335)

text: om Barnombudsman att bevaka frågor som angår barns och ungdomars rättigheter och intressen. BO skall särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar samt deras tillämpning stämmer överens med Barnkonventionen. BO skall enligt

text: 2 § förordningen (1993:710)

text: med instruktion för barnombudsmannen inom sitt verksamhetsområde bl.a. företräda och stödja barn och ungdomar i den allmänna debatten och ta initiativ till samordning och utveckling av samhällets förebyggande insatser inom området barn och ungas säkerhet. BO skall ägna särskild uppmärksamhet åt frågor som rör utsatta barn och ungdomar. Inriktningen på BO:s verksamhet ligger således på det generella planet. Detta innebär bl.a. att BO inte skall ägna sig åt enskilda fall, dvs. hur exempelvis en konflikt skall lösas mellan en enskild och en myndighet. Inget hindrar dock att BO uttalar sig om de principer som lagstiftningen ger uttryck för. Denna inriktning innebär att BO inte skall fullgöra någon tillsyn eller granskning av andra myndigheters arbete (

text: prop. 1992/93:173 s. 11

text: BO, som visserligen ägnar sig åt ”barn- och ungdomsfrågor”, handlägger således inte enskilda ärenden angående barn och ungdomar. Det har därför ansetts att anmälningsplikten enligt

text: 14 kap. 1 § andra stycket

text: SoL (tidigare 71 § andra stycket) inte gäller för BO (se

text: prop. 1993/94:107 s. 13

text: f.). Det har i stället införts en särskild bestämmelse i

text: 3 § lagen (1993:335)

text: om Barnombudsman där det stadgas att BO skall genast till socialnämnden anmäla om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om att någon som är under 18 år misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Vidare sägs att om det finns särskilda skäl får anmälan göras även i andra fall.

text: I förarbetena till bestämmelsen anfördes bl.a. följande (

text: prop. 1993/94:107 s. 14

text: Den här föreslagna anmälningsplikten skiljer sig från

text: 71 § socialtjänstlagen

text: främst därigenom att det krävs att det av den information som barnombudsmannen har ”måste antas” att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. För att Barnombudsmannen skall vara skyldig att göra en anmälan krävs alltså en ganska hög grad av sannolikhet för att det behövs åtgärder från socialnämndens sida. Enligt

text: 71 § socialtjänstlagen

text: ställs inte lika höga krav på att behov av åtgärder skall föreligga (..kännedom om något som kan innebära att..). Avsikten med

text: socialtjänstlagens

text: bestämmelse är att uppgiften skall utredas och bedömas av socialnämnden. Barnombudsmannen har getts ett större utrymme för en egen bedömning. Barnombudsmannen bör också ha möjlighet att göra anmälan till socialnämnden om i andra fall särskilda skäl talar för det. Det kan gälla t.ex. vissa situationer som avses i

text: 71 § socialtjänstlagen

text: som inte omfattas av Barnombudsmannens anmälningsskyldighet. Någon skyldighet för Barnombudsmannen att göra anmälan i dessa fall föreligger inte.

text: Även om det inte är BO:s uppgift att utreda enskilda ärenden ligger det i sakens natur att BO i sin verksamhet erhåller känsliga uppgifter om enskilda personer. I

text: 7 kap. 34 §

text: SekrL föreskrivs därför att sekretess gäller i verksamhet enligt lagen (

text: ) om Barnombudsman för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen motsvarar den som gäller för myndigheter inom hälso- och sjukvårdens samt socialtjänstens område (

text: 7 kap. 1 §

text: och

text: 4 §

text: SekrL). Det råder således en presumtion för att en uppgift om en enskilds förhållanden omfattas av sekretess. Enligt

text: 7 kap. 34 § andra stycket

text: SekrL hindrar emellertid sekretessen inte att Barnombudsmannen gör anmälan och lämnar uppgifter till socialnämnden enligt vad som föreskrivs i lagen om Barnombudsman.

text: Borde BO har gjort en anmälan till socialnämnd hösten år 2000?

text: I det första brevet som kom in till BO anfördes bl.a. följande. Vill anonymt överlämna en lista över flickor som enligt uppgiftslämnaren har könsstympats under sommaren i Somalia. Jag kan inte bekräfta sanningshalten. Jag och en grupp andra personer har diskuterat hur man skall gå tillväga vid en eventuell polisanmälan. Uppgiftslämnaren är rädd för sin egen säkerhet och kan inte medverka vid en polisanmälan. – – – Listan är en renskrivning grundad på muntlig berättelse och skriftliga uppgifter. Jag avser att anstränga mig för att få fram originalhandlingarna och kommer i så fall att skicka dem till Dig. De uppgifter som lämnades i det första brevet uppgavs i några fall vara osäkra på grund av risk för att angivna orter kunde ha missförståtts eller förväxlats. I några fall var dock uppgifterna mer preciserade. I handlingen förekom bl.a. följande (uppgifter rörande bl.a. namn på enskilda personer har här utelämnats). 1 flicka från [X. kommun] , namn på flickan liksom namn på och adress på mamman. C:a 14 år gammal dotter till [namn, adress och telefonnummer] 1 flicka från [Y. kommun] där vi känner till mammans namn och adress och telefonnummer. Familjen är känd hos socialförvaltningen, en mångbarnsfamilj. 1. 14-15årig flicka, dotter till [namn, adress och telefonnummer] 2 flickor från [Z. kommun] från en och samma familj. Flickorna är äldre – – – Omskärelsen skall vara av sunna-typ. 2 flickor från [W. kommun] från två familjer – – – En av familjerna är idag identifierad – – – Ett av dessa fall: 13 år gammal dotter till [namn, adress]. I handlingen fanns också förslag på hur några icke identifierade familjer kanske skulle kunna spåras.

text: Fråga är nu närmast om BO var skyldig att göra en anmälan till socialnämnden på grund av innehållet i breven.

text: Enligt den anteckning som gjordes i BO:s akt fanns det inte skäl att göra en anmälan därför att ” BO inte har kunskap om att barnen far illa i nuläget”. I sitt remissyttrande har BO anfört att det bedömdes att barnen vid tidpunkten för anmälan till BO inte, enbart på grund av att de tidigare skulle ha könsstympats,

text: kunde anses fara så illa att det fanns skäl för socialtjänsten att i efterhand ingripa till deras skydd.

text: Om en socialnämnd får kännedom om att ett barn som vistas i Sverige skall könsstympas har socialnämnden att ingripa till den underåriges skydd. Ytterst torde det bli aktuellt att bereda barnet vård enligt LVU. Nämnden kan i avvaktan på ett beslut om vård enligt LVU omhänderta barnet med stöd av

text: 6 §

text: LVU. Vid misstanke om en förestående könsstympning föreligger anmälningsplikt till socialnämnden enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL. I ett sådant fall får som regel – om misstanken inte är helt försumbar – anses föreligga anmälningsplikt också för Barnombudsmannen.

text: I förevarande fall rör det sig om den situationen att misstanke förelåg om att barn redan hade utsatts för könsstympning. Att en förälder har låtit stympa sitt barn innebär att risken för ett nytt sådant övergrepp inte föreligger för det barnet. Könsstympningen i sig leder emellertid inte sällan till svåra medicinska komplikationer omedelbart efter ingreppet. Även på länge sikt kan komplikationer förekomma. Övergreppet mot barnet kan föranleda samma behov av stödinsatser som när ett barn har utsatts för allvarlig misshandel. Om föräldrarna medverkat till ingreppet på barnet kan man fråga sig vilken benägenhet de har att söka hjälp för barnet. Att en förälder har låtit genomföra en könsstympning av sitt barn kan även föranleda frågetecken när det gäller vårdnadshavarens omvårdnad om barnet i allmänhet. Mot bakgrund av det allvarliga övergrepp mot barnet som könsstympning innebär måste därför anses föreligga en skyldighet enligt

text: 14 kap. 1 § andra stycket

text: SoL att göra en anmälan till socialnämnden vid misstanke om att ett barn har könsstympats. Anmälningsplikt kan föreligga även därför att ett barn som könsstympats har syskon och det då finns anledning befara att syskonen kan bli utsatta för liknande ingrepp. Dessa allmänna utgångspunkter gör sig gällande även när det gäller BO:s skyldighet att göra en anmälan. Som framgår av det tidigare anförda skiljer sig anmälningsplikten för BO från den skyldighet, som enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL gäller för andra myndigheter, endast på det sättet att det för att skyldighet skall inträda krävs en högre grad av sannolikhet för att det behövs åtgärder från socialnämndens sida.

text: Jag kan konstatera att det i och för sig måste ha varit möjligt att utifrån uppgifterna i den lista som gavs in till BO klarlägga flera av flickornas identitet. I ett par fall lämnades uppgifter om personer som skulle kunna kontaktas om man ville ”spåra” ytterligare några barn. Även om brevskrivaren var anonym var de uppgifter som lämnades enligt min mening sådana att man inte utan vidare kunde lämna dem utan avseende. Å andra sidan var uppgifterna om de påstådda brotten mycket vaga. Den anonyme brevskrivaren kunde inte heller för egen del uttala sig om uppgifternas riktighet. Vid en samlad bedömning kan jag inte finna att de uppgifter som hade lämnats till BO var sådana att BO var skyldig att göra en anmälan till socialnämnd.

text: Som framgått tidigare skall BO genast till socialnämnden anmäla om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om att någon som är under 18 år misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Härutöver får BO göra en anmälan även i

text: andra fall om det finns särskilda skäl. Bestämmelsen om möjligheten för BO att göra en anmälan om det finns särskilda skäl har kommit till för att BO skall ha möjlighet att lämna upplysningar till socialtjänsten även om det inte föreligger en anmälningsplikt. Lagen har utformats så att BO skall ha möjlighet att själv avgöra om en anmälan skall göras i de fall det inte föreligger en anmälningsplikt.

text: Enligt det nyss anförda anser jag inte att BO hade skyldighet att göra en anmälan till socialnämnd. Det har dock inte funnits något hinder för BO att ändå göra en anmälan om BO ansett att det funnits särskilda skäl för att göra en sådan. Såvitt jag har förstått grundades också BO:s beslut att våren 2001 göra en anmälan till socialnämnd på att det då ansågs föreligga särskilda skäl. Det kan naturligtvis ifrågasättas varför det ställningstagandet inte gjordes redan hösten år 2000; några ändrade förhållanden i sak synes inte ha tillkommit i tiden därefter. Emellertid grundas BO:s överväganden i denna del ytterst på sådana bedömningar som JO är återhållsam med att uttala sig om. Jag nöjer mig därför med att uttrycka en viss förvåning över att BO kommit till så olika slutsatser i anmälningsfrågan.

text: Jag vill i sammanhanget framhålla att BO:s skyldighet/möjlighet att göra en anmälan inte gäller anställda vid myndigheten utan själva myndigheten. Som regel får det ankomma på barnombudsmannen själv att avgöra huruvida BO skall göra en anmälan. Om en tjänsteman hos BO i sin verksamhet där erhåller en uppgift om barn som far illa får det därför anses ankomma på denne att uppmärksamma barnombudsmannen på frågan. Barnombudsmannen har därefter att själv ta ställning till saken för myndighetens räkning (se

text: prop. 1993/94:107 s. 15

text: ). Såvitt framgår av utredningen i ärendet här har det i detta hänseende funnits delvis oklara rutiner hos BO. Enligt vad som har anförts i yttrandet till JO har rutinerna efter det inträffade ändrats. Att det tidigare rått viss osäkerhet om hur anmälningar som innefattar påstående om att barn far illa skall hanteras är självfallet inte tillfredsställande. De nya rutiner som utarbetats torde uppfylla de krav som måste ställas vad gäller handläggningen i detta avseende.

text: Innan jag lämnar frågan rörande BO:s anmälan till socialnämnd vill jag avslutningsvis beröra en uppgift som BO har lämnat i sitt remissyttrande.

text: Enligt den anteckning som gjordes i BO:s akt fanns det inte skäl att göra en anmälan till socialnämnd därför att ” ... BO inte har kunskap om att barnen far illa i nuläget”. BO har i sitt yttrande till JO utvecklat den bedömning som gjordes beträffande anmälningsskyldigheten. BO har då anfört att barnen vid tiden för anmälan till BO inte kunde anses fara så illa, enbart därför att de könsstympats, att socialtjänsten borde ingripa till deras skydd i efterhand. I remissyttrandet har vidare anförts att det ansågs att det kunde föreligga risk för att barnen skulle fara illa om de och deras föräldrar eftersöktes och förhördes av polis eller socialtjänst, oavsett om de blivit könsstympade eller ej.

text: Syftet med reglerna om skyldighet att göra anmälan till socialnämnden är att värna om barns och ungdomars behov av skydd. Vilka åtgärder som skall vidtas med anledning av en anmälan ankommer det på socialnämnden att avgöra. Detta är frågor som inte skall vägas in när en myndighet bedömer om det föreligger en

text: anmälningsplikt enligt

text: 14 kap. 1 § andra stycket

text: SoL. Som jag redan anfört är anmälningsskyldigheten för BO utformad på ett annat sätt än när det gäller skyldigheten att göra anmälan enligt bestämmelsen i

text: socialtjänstlagen

text: . De nu redovisade allmänna principerna gäller dock även för BO.

text: Borde BO ha gjort en polisanmälan hösten år 2000?

text: Det finns inte någon skyldighet för en myndighet att underrätta polis- eller åklagarmyndighet angående en misstanke om brott utom i vissa fall som här saknar intresse. Att en myndighet inte är skyldig att göra en polisanmälan vid misstanke om brott innebär inte att en myndighet skall förhålla sig passiv i ett sådant fall. Förenklat uttryckt kan man säga att när en myndighet överväger om en polisanmälan skall göras har myndigheten att särskilt beakta brottets svårighetsgrad och hur starka misstankarna är (se bl.a.

text: prop. 1983/84:142 s. 28

text: f.).

text: För många myndigheter gäller sekretess för uppgifter om enskilda personer. Som framgått tidigare finns bestämmelsen om sekretess hos Barnombudsmannen för uppgifter som rör en enskilds personliga förhållanden i

text: 7 kap. 34 §

text: SekrL. På grund av sekretess kan en myndighet vara förhindrad att utan vidare lämna ut uppgifter till polisen.

text: I sekretesslagen finns i 14 kap. 2 § fjärde och femte stycket särskilda s.k. sekretessbrytande regler vad gäller uppgifter som lämnas t.ex. till polismyndighet. Sekretess hindrar inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. För uppgift som omfattas av sekretess enligt 7 kap. 1–6 och 34 §§ (JO:s markering), – – –, gäller vad som föreskrivs i fjärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för vilket är inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. Dock hindrar sekretess enligt 7 kap. 1, 4 eller 34 § inte att uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: mot någon som inte har fyllt arton år lämnas till åklagarmyndighet eller polismyndighet. När det gäller möjligheten att i samband med en polisanmälan röja uppgifter för vilka sekretess normalt gäller kan jag hänvisa även till

text: 1 kap. 5 §

text: SekrL,

text: 14 kap. 3 §

text: SekrL och reglerna i

text: brottsbalken

text: om nöd. Det finns inte skäl att här gå in på dessa bestämmelser.

text: BO hade fått uppgifterna om de misstänkta fallen av könsstympning i sin verksamhet. Uppgifterna rörande de berörda enskilda personerna har därför hos BO omfattats av sekretess enligt

text: 7 kap. 34 § första stycket

text: SekrL. Enligt bestämmelsens andra stycke hindrar sekretessen inte att BO gör en anmälan eller lämnar uppgift till socialnämnden enligt vad som föreskrivs i lagen om Barnombudsman. Någon motsvarande bestämmelse finns inte när det gäller en s.k. brottsanmälan. För att BO i samband med en polisanmälan skall kunna röja uppgifter för vilka sekretess gäller fordras därför att det är fråga om misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år eller om brott enligt 3, 4 eller

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: mot barn.

text: Den som gör sig skyldig till brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor kan dömas till fängelse i högst fyra år. Om brottet är grovt är föreskrivet fängelse i minst två och högst tio år. Brottet är grovt om det har medfört livsfara, allvarlig sjukdom eller i annat fall inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende. Faktorer som bör påverka bedömningen av om brottet är grovt är skadans omfattning – både fysiskt och känslomässigt – kvinnans ålder vid ingreppet, hennes inställning till det, om det begåtts som ett led i en verksamhet som bedrivits i stor omfattning m.m. (se

text: prop. 1981/82:172 s. 10

text: , jfr

text: prop. 1997/98:55 s. 136

text: Om brottet inte är grovt kan, enligt det ovan anförda, sekretessbelagda uppgifter lämnas ut till polismyndighet om det är fråga om misstanke om brott enligt 3, 4 eller

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: mot barn. Brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor finns inte med i uppräkningen i

text: 14 kap. 2 § femte stycket andra meningen

text: SekrL. I samband med remissbehandlingen av en inom regeringskansliet utarbetad promemoria, Könsstympning - Borttagande av kravet på dubbel straffbarhet (

text: Ds 1993:3

text: ), anförde Socialstyrelsen att förbudet mot könsstympning av kvinnor regleras i en särskild lag och omfattas, med undantag för gärningsmannaskap vid misstanke om grovt brott, inte av den sekretessbrytande regeln i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen. Socialstyrelsen ansåg därför att ett tillägg borde göras i paragrafen med innebörd att även misstanke om brott enligt lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor begånget mot en underårig skulle omfattas av den sekretessbrytande bestämmelsen (se

text: prop. 1998/99:70 s. 20

text: ). Regeringen anförde med anledning härav att det i vissa fall kan föreligga sekretesshinder för personal inom hälso- och sjukvården eller socialtjänsten att anmäla misstänkt könsstympning till polis- eller åklagarmyndighet (prop. s. 12). I propositionen framhölls att regeringen har beslutat om direktiv till en utredning som skall undersöka om bl.a. den s.k. tvåårsregeln i

text: 14 kap. 2 §

text: SekrL i några situationer kan leda till otillfredsställande resultat. Regeringen ansåg att det var angeläget att frågan om sekretesshinder i de fall det inte är fråga om misstanke om grovt brott får en snabb lösning och avsåg därför att skyndsamt bereda frågan om undantag från sekretess för uppgift om misstanke vid brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor.

text: Det är svårt att utifrån de uppgifter som lämnades i breven till BO avgöra om det kunde röra sig om brott av ”normalgraden” eller om det i något eller några av fallen kunde vara fråga om grovt brott. Det saknades nämligen närmare uppgifter om flickornas inställning till könsstympningen, huruvida ingreppen utgjorde ett led i en omfattande verksamhet eller medfört livsfara. I ett av de misstänkta fallen uppgavs dessutom att ingreppet hade varit av begränsad omfattning. Det kan diskuteras om enbart den omständigheten att brott riktats mot en underårig utgjorde anledning anta att brottet skulle anses som grovt. Som framgår av det förgående stycket torde uppgifter som hos BO omfattas av sekretess inte heller ha kunnat lämnas med stöd av

text: 14 kap. 2 § femte stycket

text: SekrL eftersom misstankarna inte rört brott enligt 3, 4 eller

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: . Å andra sidan bör beaktas att det inte finns någon rättspraxis som klart belyser när ett brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor är grovt. Det är för övrigt alltid en grannlaga uppgift för en anmälande myndighet att avgöra vilket straff som ett brott kan föranleda. Alltför

text: stora krav kan inte ställas på en myndighet i detta hänseende. Vidare skulle man måhända kunna hävda att en gärning som utgör ett brott mot lagen med förbud mot könsstympning även utgör misshandel eller annat brott i

text: 3 kap.

text: brottsbalken

text: . Sekretessbelagda uppgifter skulle då kunna lämnas ut till polismyndighet om brottet har riktats mot ett barn.

text: Jag är för egen del tveksam till om det var möjligt för BO att vid polisanmälan rörande de aktuella misstänkta brotten lämna ut uppgifter som hos BO omfattades av sekretess. Det finns dock utrymme för att hävda en annan ståndpunkt och BO:s uppfattning i denna del kan inte anses som uppenbart felaktig. Jag anser mig därför inte ha anledning att kritisera BO för att uppgifterna lämnades ut i samband med att en polisanmälan gjordes våren år 2001. Samtidigt kan jag på grund av min ståndpunkt i sekretessfrågan inte hävda att BO borde ha gjort en polisanmälan redan hösten år 2000. Mot bakgrund av den bedömning som BO har gjort i sekretessfrågan framstår det likväl som förvånande att en anmälan inte gjordes i samband med att BO erhöll uppgifterna. Det ligger dock i sakens natur att det finns ett stort utrymme för olika bedömningar av huruvida en polisanmälan skall göras eller inte. Det finns inte skäl för mig att i detta fall anlägga några synpunkter på saken.

text: Sammanfattningsvis finner jag inte anledning att rikta någon kritik mot BO när det gäller handläggningen av frågan om polisanmälan.

text: Det finns starka skäl som talar för att BO inte på grund av sekretess skall vara förhindrad att polisanmäla en misstanke om att ett barn har könsstympats när brottet inte är att bedöma som grovt. I praktiken torde dessa skäl göra sig än mer gällande när det gäller myndigheter inom socialtjänstens samt hälso- och sjukvårdens område. Den osäkerhet som får anses råda rörande möjligheten att anmäla misstanke om sådana brott är därför inte tillfredsställande. Jag tillställer Offentlighets- och sekretesskommittén en kopia av detta beslut.

text: Sammanfattning

text: BO erhöll under hösten 2000 anonyma uppgifter om att barn som var bosatta i Sverige eller hade anknytning hit eventuellt hade blivit könsstympade i Somalia sommaren år 2000. I ärendet här har aktualiserats frågor som rör om BO var skyldig att göra en anmälan till socialnämnd och polismyndighet med anledning av de anonyma uppgifterna.

text: Enligt

text: 3 § lagen (1993:335)

text: om Barnombudsman skall BO genast till socialnämnden anmäla om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om att någon som är under 18 år misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Vidare sägs att om det finns särskilda skäl får anmälan göras även i andra fall.

text: Vad som kommit fram vid min granskning har inte gett vid handen att de aktuella uppgifterna var sådana att BO hade skyldighet att göra en anmälan till socialnämnd. Det har emellertid inte funnits något hinder för BO att ändå göra en anmälan om det fanns särskilda skäl för det. En anmälan gjordes också under våren

text: år 2001. Såvitt jag har förstått grundades detta beslut på att BO då ansåg att det fanns särskilda skäl för att göra en anmälan. Det kan naturligtvis ifrågasättas varför det ställningstagandet inte gjordes redan hösten år 2000. Huruvida en anmälan skall göras därför att det föreligger ”särskilda skäl” grundas dock ytterst på sådana bedömningar som JO är återhållsam med att uttala sig om. Jag har inte funnit anledning att göra något undantag från den principen i detta fall.

text: Däremot har det vid utredningen kommit fram att det vid BO synes ha förekommit oklara rutiner om vem som hos BO skall avgöra om BO skall göra en anmälan till socialnämnd. Skyldigheten/möjligheten att göra en anmälan gäller inte anställda hos BO utan själva myndigheten. Som regel får det därför ankomma på barnombudsmannen själv att ta ställning i frågan. Enligt vad som har anförts i yttrandet till JO har rutinerna efter det inträffade ändrats. Att det tidigare rått viss osäkerhet om hur anmälningar, som innefattar påstående om att barn far illa, skall hanteras är självfallet inte tillfredsställande. De nya rutiner som utarbetats torde uppfylla de krav som bör ställas på handläggningen i detta avseende.

text: Jag har inte funnit anledning att rikta någon kritik mot BO när det gäller handläggningen av frågan om polisanmälan. Vid bedömningen i denna del har jag emellertid funnit skäl att något beröra den osäkerhet som synes råda vad gäller tillämpningen av en av de s.k. sekretessbrytande bestämmelserna i sekretesslagen. Det finns anledning att tillställa Offentlighets- och sekretesskommittén (Ju 1999:06) en kopia av detta beslut.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Besök
Serviceskyldighet

title: Ett landstingsarkiv hade öppet endast en gång per vecka och tog emot besök endast efter överenskommelse. Fråga bl.a. om det begränsade öppethållandet står i överensstämmelse med kravet i förvaltningslagen (1986:223) på myndigheters serviceskyldighet

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO den 4 augusti 2003 klagomål mot Landstinget i Kalmar län angående handläggningen av en förfrågan från honom om att få besöka myndighetens arkiv för att ta del av vissa handlingar. Han anförde bl.a. följande.

text: Han tillskrev landstinget strax före midsommar 2003 och informerade om att han hade för avsikt att besöka landstinget den sista veckan i augusti 2003 för att på plats under en veckas tid ta del av protokoll och handlingar från Kalmar läns norra landstings förvaltningsutskott. Han önskade börja med materialet från år 1915 och framåt så långt han hann under den inplanerade veckan. Hans fråga till landstinget gällde om den av honom tilltänkta veckan var lämplig ur landstingets synpunkt.

text: Som svar fick han ett meddelande från landstingsarkivet, daterat den 2 juli 2003 och undertecknat av en anställd vid diariet enligt uppdrag från arkivarien. Meddelandet, som AA bifogade sin anmälan i kopia, hade i huvudsak följande lydelse.

text: Du har skrivit till Landstinget i Kalmar län och begärt att få besöka Landstingsarkivet. Vi behöver få reda på om det gäller för egen forskning eller på vems uppdrag detta skall ske. Landstingsarkivet har öppet en gång per vecka och tar endast emot besök efter överenskommelse, vilket nästa gång blir i september. Svar önskas snarast. AA var kritisk mot att han skulle behöva redogöra för varför han ville ta del av handlingarna. Han ifrågasatte vidare om det förhållandet att landstingsarkivet endast hade öppet en gång per vecka var förenligt med lagstiftningens krav på myndigheters tillgänglighet.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Landstinget i Kalmar län, landstingsstyrelsen, för utredning och yttrande. Landstingsstyrelsen anförde i ett yttrande i huvudsak följande.

text: Landstingets registrator och arkivarie har lämnat följande redogörelse för bakgrund och omständigheter i det aktuella fallet. I skrivelse den 3 november 2002 efterlyste AA vissa handlingar från norra landstingsområdet. I landstingets svar uppgavs att efterfrågade handlingar inte fanns och att landstinget inte hade möjlighet att låna ut några arkivhandlingar, men att det gick bra att bestämma en tidpunkt för besök i landstingsarkivet om så önskades. Tidsbeställning måste då göras eftersom arkivet inte hade ständig bemanning. AA inkom med en ny skriftlig begäran om att få ta del av handlingar daterad den 21 juni 2003 enligt följande: ”Hej! Jag planerar att besöka landstinget en vecka i augusti för att börja gå igenom protokoll/handlingar från norra landstingets förvaltningsutskott (från 1915 och framåt så långt jag hinner). Jag undrar därför vilken vecka som passar bäst? Med vänlig hälsning, AA”. Landstingets svar på AA:s begäran framgår av anmälan (se ovan under ”Anmälan”, JO:s anmärkning). Den berörda landstingspersonalen har framhållit att landstingets svar skall ses som ett sätt att så smidigt som möjligt ordna de praktiska arrangemangen kring AA:s besök och tillhandahållandet av efterfrågade handlingar. Handlingarna finns i ett landstingsarkiv, beläget på länssjukhuset i Kalmar, med många olika kategorier av handlingar såsom ekonomiska och administrativa handlingar (bl.a. protokoll), särskolehandlingar och patientjournaler. Landstingets svar var inte formulerat i något annat syfte än att det i ärendet kunde bli aktuellt att inför ett utlämnande pröva sekretessfrågan vad gäller handlingar som till viss del innehåller uppgifter för vilka sekretess gäller och där sekretesstiden är satt till maximalt femtio eller sjuttio år, och vid denna prövning eventuellt använda sekretesslagens regler om förbehåll vid utlämnande av sekretessbelagda uppgifter. Avsikten var att låta AA ta del av handlingarna antingen utanför arkivet i landstingets lokaler eller i arkivet bl.a. beroende på hur många volymer det kunde vara fråga om. AA har inte närmare preciserat för vilken tidsperiod hans begäran avseende aktuella handlingar avsåg utan som han skriver ”från 1915 och framåt”.

text: Vidare anfördes att AA inte hade uppgivit något telefonnummer. Uppgift om telefonnummer till AA fanns inte i den allmänna telefonkatalogen. Det var sålunda inte möjligt att direkt diskutera med honom dels de praktiska arrangemangen kring besöket, dels vilken vecka i augusti som var aktuell för besöket. På denna punkt har AA i anmälan angivit ”sista veckan i augusti 2003”. I hans begäran hade han skrivit att han ”planerar att besöka landstinget en vecka i augusti”. Vid en direktkontakt med honom hade han också kunnat närmare precisera hur långt fram i tiden materialet, som han var intresserad av, sträckte sig. Hade AA återkommit i ärendet hade vikarierande landstingspersonal under den ordinarie personalens semester kunnat komma överens med AA om lämplig tidpunkt för besök i landstingsarkivet och tillhandahållande av begärda handlingar antingen i arkivet eller i annan av landstingets lokaler. AA tog dock ej förnyad kontakt med landstinget. Landstingsstyrelsen önskar åberopa Regeringsrättens dom, RÅ 80 2:42, vari domstolen slår fast att offentlighetsprincipen inte innebär att någon utomstående får i ett arkiv eftersöka icke närmare preciserade handlingar och ta ut dem ur arkivet. Principen bygger på att efterfrågade handlingar skall tillhandahållas av vederbörande tjänsteman som före utlämnandet skall undersöka om någon handling inte får lämnas ut enligt sekretessbestämmelserna. Den som vill ta del av en allmän handling har rätt att läsa den i myndighetens lokaler, om den inte är hemlig. En sökande har sålunda inte rätt att få tillträde till myndighetens arkiv för att där söka efter handlingar. Landstingsstyrelsen noterar också bestämmelsen i

text: 2 kap. 14 § 3 st tryckfrihetsförordningen

text: , enligt vilken myndighet inte får på grund av att någon begär att få taga del av allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut.

text: Landstingsstyrelsen är också väl medveten om bestämmelsen i

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: , enligt vilken allmän handling som får lämnas ut skall på begäran genast eller så snart som möjligt tillhandahållas den som vill ta del av den. I det aktuella fallet hade sökanden inte uppgivit någon närmare tidpunkt då han ville ta del av de efterfrågade handlingarna utan endast upplyst om att han planerade att besöka landstinget en vecka i augusti för att gå igenom handlingar. Landstinget har i sitt svar visserligen angivit att landstinget håller landstingsarkivet öppet endast en gång per vecka. Därmed är inte sagt att handlingarna som någon önskar ta del av är tillgängliga endast en gång per vecka. Landstinget följer

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser och låter sökande på begäran ta del av allmän handling som får lämnas ut genast eller så snart det är möjligt. Mot bakgrund härav vill landstingsstyrelsen framhålla att landstingets svar till AA var befogat med hänsyn till att uppgifter i de av AA begärda handlingarna till vissa delar – också beroende på hur långt fram i tiden materialet, som AA önskade ta del av, sträckte sig – inför ett utlämnande kunde komma att bli föremål för sekretessprövning och att vissa handlingar med uppgifter för vilka sekretess föreligger kunde komma att tillhandahållas med särskilt förbehåll för deras vidarespridning och utnyttjande. Enligt landstingsstyrelsens mening var avsikten att underlätta tillhandahållandet av de handlingar som AA önskade ta del av. Landstingsstyrelsen menar att ärendet har sin grund i praktiska kommunikationssvårigheter mellan sökanden och landstingets registrator och att landstinget på grund härav inte erhållit nödvändiga preciseringar beträffande dels den mer exakta tidpunkten för besöket, dels de handlingar, och omfattningen av tidsperioden beträffande dessa, som hans begäran avsåg.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I beslut den 28 februari 2005 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Bestämmelser om utlämnande av allmänna handlingar Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF. Där regleras även primärt frågan om utlämnande av allmänna handlingar. Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF skall en allmän handling som får lämnas ut – dvs. inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del därav. Den som önskar ta del av en allmän handling har enligt 13 § även rätt att mot fastställd avgift få en avskrift eller en kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan framställning skall behandlas skyndsamt.

text: Frågan om landstinget har överträtt det s.k. efterforskningsförbudet I

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF anges att en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av allmän handling får efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut.

text: Enligt vad som anges i remissyttrandet hade AA i ett brev till landstinget den 21 juni 2003 uppgett att han hade för avsikt att besöka landstinget ”en vecka i augusti” för att gå igenom vissa protokoll, och han undrade vilken vecka som passade bäst. I landstingets svarsskrivelse ställdes en fråga som rörde vilket syfte han hade med sin begäran att få del av handlingarna. Av vad landstingsstyrelsen har anfört

text: framgår att avsikten med frågan var att förbereda eventuella sekretessprövningar om AA vid sitt besök skulle komma att begära handlingar som inte var äldre än 50 respektive 70 år, och som därför kunde innehålla alltjämt sekretessbelagda uppgifter. Jag kan ha förståelse för att frågan ställdes och anser inte att det har skett någon överträdelse av efterforskningsförbudet. Det hade dock – till undvikande av missförstånd – varit lämpligt om det i svarsskrivelsen till AA hade klargjorts vad som var skälet till att man från landstingets sida ansåg sig ”behöva få reda på” av vilken anledning han ville få tillgång till handlingarna. Med det påpekandet lämnar jag denna del. Frågan om arkivets öppethållande för besök från allmänheten Reglerna i TF om tillhandahållande av allmänna handlingar medför krav på myndigheterna att vara tillgängliga för besök från allmänheten. Enligt

text: 5 § första stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, skall myndigheterna ta emot besök och telefonsamtal från allmänheten. Om särskilda tider för detta är bestämda skall allmänheten underrättas om dem på lämpligt sätt. I tredje stycket anges som en minimiregel att en myndighet skall ha öppet under minst två timmar varje helgfri måndag–fredag för att kunna ta emot och registrera allmänna handlingar och för att kunna ta emot framställningar om att få ta del av allmänna handlingar som förvaras hos myndigheten. Minimiregeln tar i första hand sikte på myndighetens registratorskontor eller motsvarande (

text: prop. 1998/99:52 s. 8

text: Om en enskild besöker eller kontaktar en myndighet och begär att få del av eller en kopia av en handling, får det förutsättas att begäran handläggs med den skyndsamhet som TF:s bestämmelser påkallar oavsett om handlingen finns direkt tillgänglig hos myndigheten eller förvaras i dess arkiv. Landstingsstyrelsen har i sitt remissvar framhållit att landstinget följer TF:s bestämmelser och låter en sökande på begäran ta del av allmän handling, som får lämnas ut, genast eller så snart det är möjligt.

text: Från det nu sagda är att skilja den i detta ärende aktuella situationen, nämligen att den enskilde framställer ett önskemål om att få tillstånd att uppehålla sig i myndighetens arkivlokaler och där begära fram arkiverade handlingar för att ta del av dem på plats. Det får anses följa dels av TF:s bestämmelser, dels av FL:s allmänna bestämmelser om myndigheters serviceskyldighet, att myndigheten så långt och så snart som möjligt bör tillmötesgå ett sådant önskemål. Det kan här noteras att, som landstinget har framhållit i sitt remissvar, myndigheten inte är skyldig att tillåta den enskilde att själv eftersöka handlingar i arkivet. En förutsättning är således att besöket kan ske i närvaro av en tjänsteman som ombesörjer framtagandet av begärda handlingar och, i förekommande fall, företar sekretessprövning. En särskild fråga i sammanhanget är om en myndighet lämpligen bör hålla sitt arkiv öppet och bemannat på i förväg fastställda tider. Som framgått ovan finns det inte någon uttrycklig lagstadgad skyldighet för myndigheten att göra det. Frågan om myndigheten bör erbjuda sådan service får enligt min mening avgöras efter en bedömning av hur stor efterfrågan är – dvs. förväntad besöksfrekvens.

text: I förevarande fall gjorde AA i juni 2003 en förfrågan om att få besöka landstingets arkiv en vecka under augusti månad. Hans förfrågan besvarades med ett brev i vilket i huvudsak angavs att arkivet tog emot besök en gång per vecka efter överenskommelse och att det var möjligt att ordna ett sådant besök under september 2003. AA uppmanades också att återkomma med svar snarast. Av landstingets remissyttrande framgår att uppmaningen var föranledd av ett önskemål från tjänstemännens sida om att kunna ordna de praktiska arrangemangen och så långt som möjligt tillmötesgå hans önskemål. Detta borde möjligen ha kommit till tydligare uttryck i svaret till honom. Vad som har kommit fram om handläggningen i denna del ger mig emellertid inte anledning att rikta någon kritik mot landstinget.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Initiativärende rörande de rättsliga förutsättningarna för "frivillig" bältesläggning

text: Justitieombudsmannen Kerstin André

text: Initiativärende rörande de rättsliga förutsättningarna för ”frivillig” bältesläggning

text: Initiativet

text: Vid inspektion av Länsgemensam psykiatri Öjebyn, Piteå älvdals sjukhus, Norrbottens läns landsting, den 9–11 maj 2006 (JO:s dnr 2172-2006), uppmärksammades i samband med granskningen av patientjournalerna bl.a. följande som antecknades i inspektionsprotokollet.

text: ”Frivillig” bältesläggning

text: Vid inspektionen gjordes iakttagelser som väckte principiella frågor avseende hanteringen av den företeelsen att en patient som genomgår psykiatrisk tvångsvård själv begär att bli fastspänd med bälte. Inledningsvis kan man fråga sig hur ”frivillig” fastspänning skall betraktas rent rättsligt. Är det en tvångsåtgärd? Kan man i så fall samtycka till en sådan tvångsåtgärd? Vidare uppkommer fråga om hur vanligt förekommande det är inom den psykiatriska (tvångs-)vården. Dessutom inställer sig frågor av mer formell natur om huruvida ”frivillig” fastspänning förutsätter att beslut fattas därom och i så fall vem som skall fatta beslutet. Vad gäller angående dokumentation och journalföring av ”frivillig” fastspänning? Skall bestämmelsen i

text: 19 §

text: LPT om bl.a. övervakning och underrättelse till Socialstyrelsen samt Socialstyrelsens föreskrifter i det avseendet tillämpas om fastspänningen är ”frivillig”?

text: JO beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (dnr 3236-2006). Socialstyrelsen anmodades att lämna synpunkter på de uppkomna frågorna.

text: Utredning

text: Socialstyrelsen lämnade som sitt svar ett yttrande beslutat av chefsjuristen AA. I yttrandet anfördes följande.

text: Behandling av patienter i psykiatrisk tvångsvård syftar till normalisering av patientens beteende. En patients önskan att bli lagd i bälte kan inte betraktas som en terapeutisk behandlingsåtgärd. Om patienten anser sig behöva bälte som ångestlindring är det viktigt att personalen i behandlingen i stället använder andra sätt att reducera patientens ångest. Integritets- och rättssäkerhetsskäl talar för att denna åtgärd inte bör få ett vidare användningsområde än vad lagen anger. Enligt Socialstyrelsens uppfattning ska bältesläggning därför kunna komma ifråga enbart när rekvisiten i

text: 19 § första stycket lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård är uppfyllda.

text: Rapportering av fastspänning ska alltid göras till Socialstyrelsen. Det är således inte patientens inställning till bältesläggningen som ska vara avgörande för när bältesläggning får ske. Det är pedagogiskt viktigt att klargöra för patienten att bältesläggning alltid är en tvångsåtgärd. Det är inte möjligt att mer exakt fastställa i vilken omfattning ”frivillig” bältesläggning förekommer inom den psykiatriska tvångsvården idag. I ett beslut den 19 september 2007 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. påtvingat kroppsligt ingrepp. Vidare är varje medborgare enligt

text: 2 kap. 8 §

text: RF gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Dessa fri- och rättigheter får enligt

text: 2 kap. 12 § första stycket

text: RF begränsas endast genom lag.

text: I

text: 19 § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård, LPT, stadgas följande. Om det finns en omedelbar fara för att en patient allvarligt skadar sig själv eller någon annan, får patienten kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning. Vårdpersonal skall vara närvarande under den tid patienten hålls fastspänd (första stycket). Om det finns synnerliga skäl, får beslutas att patienten skall hållas fastspänd längre än som anges i första stycket (andra stycket). Chefsöverläkaren beslutar om fastspänning. Socialstyrelsen skall utan dröjsmål underrättas om beslut enligt andra stycket (tredje stycket).

text: I förarbetena (

text: prop. 1990/91:58 s. 260

text: ) uttalas att bestämmelsen i

text: 19 §

text: LPT tar sikte främst på hastigt uppkomna faresituationer som inte kan bemästras på annat sätt än att patienten spänns fast med bälte. Det skall vara fråga om risk för en allvarlig fysisk skada.

text: Av

text: 8 § första stycket lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård, LRV, framgår att

text: 19 §

text: LPT gäller i tillämpliga delar vid rättspsykiatrisk vård.

text: Det kan finnas utrymme för olika uppfattningar om fastspänning enligt

text: 19 §

text: LPT är att bedöma som en inskränkning av skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp eller av skyddet mot frihetsberövande. Gränsdragningen mellan inskränkningar i den ena och den andra rättigheten kan vara både besvärlig och flytande, jämför bl.a. betänkandet Medborgerliga fri- och rättigheter (

text: SOU 1975:75 s. 199

text: ), Frioch rättigheter i grundlag (

text: prop. 1975/76:209 s. 56

text: f.) samt Rynning, Elisabeth, Samtycke till medicinsk vård och behandling, 1994, s. 112. Det har vidare i olika sammanhang diskuterats i vilken utsträckning den enskildes samtycke kan åberopas till stöd för en åtgärd som innebär ett intrång på det grundlagsskyddade området, se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 114.

text: En utgångspunkt för dessa diskussioner är att initiativet till åtgärden tas av det allmänna. Vid ”frivillig bältesläggning” är det i stället fråga om den situationen att patienten själv begär att få bli fastspänd i bälte. Förfarandet är alltså inte föranlett av något agerande från det allmännas sida och kan inte anses vara en sådan tvångsåtgärd som avses i RF och LPT.

text: Jag har inte kännedom om i vilken utsträckning ”frivillig bältesläggning” förekommer inom den psykiatriska vården i dag. I min tillsynsverksamhet har jag träffat på endast ett fall. Frågan om det över huvud taget är rimligt att av behandlingsskäl bevilja en begäran om ”frivillig bältesläggning” undandrar sig min bedömning. Enligt min mening är under alla förhållanden fastspänning till sin natur en sådan åtgärd som av rättssäkerhetsskäl inte skall tillämpas inom psykiatrin annat än när det finns direkt lagstöd för det.

text: Jag delar sammanfattningsvis den uppfattning som Socialstyrelsen ger uttryck för i sitt remissvar, nämligen att det är enbart när rekvisiten i

text: 19 § första stycket

text: LPT är uppfyllda som fastspänning i bälte kan komma i fråga.

text: Ärendet avslutas


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Häkte Verkställighet

title: Anmälan mot Kriminalvården, häktet Västerås, om behandlingen av dömd, som förvarats i häktet i avvaktan på anstaltsplacering, m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 10 juni 2008, framförde AA klagomål mot Kriminalvården. Av anmälan framgick att AA hade dömts till ett fängelsestraff och att hon, innan hon förpassades till kriminalvårdsanstalt, tillfälligt hade varit placerad i häktet Västerås. Enligt AA hade Kriminalvården inte haft fog för att begära henne förpassad. AA var också kritisk till hur hon hade bemötts i häktet. Hon uppgav att hon inte hade fått se på TV eller läsa tidningar, att hon knappt hade fått gå på toaletten eller ta emot besök och endast i mycket begränsad omfattning haft möjlighet att vara utomhus. AA uppgav också att hon blivit hånfullt bemött i olika avseenden av personalen i häktet.

text: Utredning

text: Utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) och förelägganderegister begärdes in och granskades. Kriminalvården anmodades därefter att yttra sig över vad AA hade framfört. I sitt remissvar anförde Kriminalvården (Region Mitt), genom regionchefen BB, följande.

text: Kriminalvården har inhämtat upplysningar från Kriminalvårdsinspektör CC. Han anför följande. AA ankom häktet Västerås skärtorsdagen den 5 april 2007 klockan 20.50 efter att ha varit efterlyst för att avtjäna ett fängelsestraff. AA placerades efter inskrivningen i en ordinarie häktescell med sedvanlig utrustning. AA var inte belagd med restriktioner och har inte förhindrats att se på TV eller läsa tidningar. Alla intagna tillfrågas varje morgon om de vill ha promenad under dagen och ingen förvägras att utnyttja sin rättighet till minst 1 timme utevistelse per dag. När det gäller mat så tillfrågas klienten i samband med inskrivningen om denne har särskilda krav vad avser kosten. Initialt kan det som i detta fall vara svårt att hinna beställa vegetarisk mat så att den kan levereras omgående, men då ser häktet till att alternativ erbjuds som t.ex., råkost, frukt, filmjölk, bröd etc. Häktet får maten levererad från anstalten Tillberga varje dag så normalt brukar det inte innebära några problem att anpassa beställningen efter de behov som föreligger. När det gäller övriga påståenden avseende personalens bemötande har CC svårt att i detalj kommentera detta, han kan bara säga att personalen alltid försöker skapa goda relationer med de klienter de hanterar och försöker hjälpa de häktade så långt det

text: bara är möjligt. Den personal som arbetade under denna helg och fortfarande arbetar vid häktet Västerås kan inte erinra sig sina kontakter med AA. Av befintlig dokumentation som föreligger finns noterat telefonnummer till närmast anhörig, hemnummer samt telefonnummer till sommarstugan för att kunna nå de vänner som hade hand om AA:s son. Detta visar på att häktet försökt vara AA behjälplig med åtminstone denna kommunikation. Vad avser dagen för transport till anstalt så är häktet beroende av när TPT kan genomföra transporten och det kan hända att TPT flyttar avresedag av olika orsaker. Häktet kan bara beklaga att AA upplevt att hon inte behandlats på ett tillräckligt humant sätt, men efter att ha gått igenom befintlig dokumentation, kan inte häktet se att de inte följt de normala rutiner som föreligger i samband med omhändertagande av frihetsberövade personer.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: AA förvarades tillfälligt i häkte i avvaktan på förpassning till anstalt för ett och ett halvt år sedan. Hennes uppgifter om bemötandet i häktet i anmälan rör i huvudsak den vardagliga kontakten mellan personal och intagna i häktet som inte dokumenteras. Häktet Västerås har beskrivit hur de hanterar intagna. Hennes vistelse i häktet var under en kort period för över ett år sedan varför det svårligen kan krävas att den personal som tjänstgjorde under perioden, närmare kan redogöra för hanteringen av AA. Eftersom AA ankom kvällen innan en långhelg så är det inte anmärkningsvärt att hon inte erhållit tillstånd att ringa via Intik under sin korta vistelse i häktet. Uppgifterna i anmälan bekräftar dock att AA varit i kontakt med, i vart fall, sin son under vistelsen i häktet.

text: AA kommenterade remissvaret. Hon begärde också skadestånd för det inträffade.

text: I en förnyad remiss anmodades Kriminalvården att yttra sig även avseende förpassningen av AA. I sitt remissvar anförde Kriminalvården (Region Mitt), genom regionchefen BB, bl.a. följande.

text: Den 13 april 2006 undanröjde Västmanlands TR en villkorlig dom med samhällstjänst som meddelats AA den 8 juni 2005. Beslutet om undanröjande vann laga kraft den 4 maj 2006. Information om intensivövervakning med elektronisk kontroll skickades den 22 maj 2006. Brevet med informationen kom åter i retur till Kriminalvården med meddelandet att adressaten flyttat utan eftersändning. Kontroll i SPAR visade ingen annan adress än den frivården Västerås hade tillgång till. Information om anstaltsplacering skickades den 11 juli 2006. Ett föreläggande om inställelse i anstalt expedierades genom ett rekommenderat brev den 16 augusti 2006. Det rekommenderade brevet skickades tillbaka till frivården med meddelandet att adressaten avflyttat utan eftersändning varför frivården skickade en förpassningsbegäran den 22 augusti 2006 till polisen. En förfrågan skickades till polisen den 14 december 2006. Polisen svarade på förfrågan den 12 mars 2007 och uppgav att AA inte påträffats. Hon greps sedan den 5 april.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt 10 § Lag (

text: ) – beräkning av strafftid m.m. skall Kriminalvården, om den som skall undergå fängelse icke är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt när domen enligt

text: 2 § första stycket

text: får verkställas, förelägga honom att senast viss dag inställa sig vid den kriminalvårdsanstalt, där domen skall verkställas. Om den dömde inte efterkommer eller inte kan nås av föreläggande enligt

text: första stycket

text: eller om fara föreligger för detta, skall polismyndigheten i den ort där han vistas på begäran av Kriminalvården låta förpassa honom till anstalten. Av de allmänna råden till

text: 31 §

text: Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna om doms befordran till verkställighet samt strafftidsberäkning m.m.,

text: KVFS 2008:1

text: , framgår

text: att en begäran om förpassning ska som regel inte utfärdas förrän den tidpunkt för den dömdes inställelse i anstalt som har angivits i inställelsebeslutet har passerats. Denna lydelse gällde från den 2 januari 2008. Tidigare föreskrifter och allmänna råd om doms befordran har inte berört frågan om när en förpassning ska utfärdas.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Vid den tidpunkt då frivården begärde att AA skulle förpassas till anstalt eller häkte så var Kriminalvårdens praxis att datumet för inställelse inte längre gällde om inte föreläggandet löstes ut av den dömde. Detta gällde även om i fall som detta när adressaten har avflyttat utan att någon ny adress fanns att tillgå. I dessa fall skulle den dömde då inställa sig omedelbart i anstalt och en förpassning utfärdades utan att avvakta den ursprungliga inställelsedagen. I aktuellt ärende så införpassades AA först den 5 april 2007, sju och en halv månad efter att föreläggandet expedierats. Den tidpunkt som hade angivits i det ursprungliga inställelsebeslutet hade med råge passerats. Frivården Västerås har hanterat förpassningen av AA enligt då gällande regelverk. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har i remissvaren redogjort för de bestämmelser som är relevanta för bedömningen.

text: Av utredningen i ärendet framgår bl.a. följande. AA dömdes 2005 till villkorlig dom med samhällstjänst. Genom ett beslut den 13 april 2006 undanröjdes den villkorliga domen och påföljden för AA bestämdes i stället till fängelse en månad. Beslutet vann laga kraft den 4 maj 2006. Den 22 maj 2006 skickade frivården Västerås information till AA om möjligheten att ansöka om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Brevet returnerades av posten med hänvisning till att AA avflyttat utan eftersändning. Den 24 maj 2006 överlämnades ärendet till handläggare för anstaltsplacering, sedan det efter kontroll i statens person- och adressregister (SPAR) konstaterats att det inte fanns någon alternativ adress att skicka informationen till. Den 16 augusti 2006 expedierade Kriminalvården beslut om inställelse i anstalt (inställelsebeslut). Kriminalvården begärde den 22 augusti 2006 AA förpassad. Som skäl uppgav Kriminalvården att AA avflyttat utan eftersändning och att inställelsebeslutet inte hade kvitterats ut. Enligt inställelsebeslutet skulle AA ha inställt sig i anstalten Ljustadalen den 6 oktober 2006. AA greps av polis den 5 april 2007 och fördes till häktet Västerås. Hon togs in i anstalten Ljustadalen den 11 april 2007.

text: Kriminalvården har enligt

text: 10 § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid (strafftidslagen) möjlighet att begära förpassning på den grunden att den dömde inte kan nås av ett föreläggande om att inställa sig vid kriminalvårdsanstalt. Ett besked från posten om att den dömde avflyttat utan eftersändning får normalt anses innebära att denne inte kan nås. Jag har således inte några invändningar mot att Kriminalvården begärde AA förpassad. Jag vill dock tillägga att enligt nu gällande kriminalvårdsföreskrifter (

text: KVFS 2008:1

text: ) ska som regel en begäran om förpassning inte utfärdas förrän den tidpunkt för den dömdes inställelse i anstalt som har angivits i inställelsebeslutet har passerats. AA begärdes förpassad den 22 augusti 2006 trots att hon enligt inställelsebeslutet inte skulle inställa sig vid anstalt förrän den 6

text: oktober samma år. I de vid den aktuella tidpunkten gällande föreskrifterna (

text: KVFS 2006:28

text: ) berördes emellertid inte denna fråga.

text: När det gäller förvaringen av AA i häktet och behandlingen av henne där, vill jag anföra följande. Enligt 11 § strafftidslagen får den som ska förpassas till kriminalvårdsanstalt för att undergå påföljd, i anslutning härtill tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i avvaktan på beslut om anstaltsplacering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. I förarbetena till bestämmelsen (

text: 1974:20 s. 77

text: ) uttalas att en sådan förvaring inte bör få pågå längre än någon eller några få dagar. Sex dagar, som det rört sig om i AA:s fall, framstår mot den bakgrunden som väl lång tid.

text: Utredningen i ärendet ger inte stöd åt AA:s påståenden om att hon blivit illa behandlad i häktet.

text: Vad som framkommit i övrigt föranleder inte något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida.

text: JO är inte behörig att pröva skadeståndsanspråk.

text: Ärendet avslutas.