nyckelord:
Beslut, ändring av
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Omprövning
Personlig assistans

title: Vård- och äldreomsorgsnämnden i Alingsås kommun får kritik för att ett beslut om rätt till personlig assistans enligt LSS tidsbegränsades i avvaktan på ett beslut från Försäkringskassan i ett ärende där om assistansersättning

sammanfattning: Ett beslut om rätt till personlig assistans enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, tidsbegränsades bl.a. i avvaktan på att Försäkringskassan eventuellt skulle bevilja assistansersättning efter en begäran om omprövning. I tidigare beslut har JO ifrågasatt en ordning där beslut om insatser enligt LSS alltid tidsbegränsas. JO tillägger nu att om nämnden anser att det är nödvändigt att tidsbegränsa ett beslut om rätt till en insats enligt LSS, så är det viktigt att beslutets giltighetstid anges tydligt. På så sätt ges den enskilde förutsättningar att komma in med en ny ansökan om fortsatt insats i god tid innan beslutet löper ut. Om nämnden låter tidpunkten för Försäkringskassans avgörande i saken styra beslutets giltighetstid innebär det att insatsen kan upphöra eller förändras till det sämre utan att nämnden gör en självständig bedömning av om den enskilde har behov av insatsen även fortsättningsvis. En sådan ordning är inte förenlig med grundläggande krav på förutsägbarhet. Ett beslut som rör en enskilds rätt till personlig assistans enligt LSS bör enligt JO därför inte tidsbegränsas på så sätt att det gäller fram till dess att Försäkringskassan fattar beslut i den enskildes ärende om assistansersättning. Frågan om ansvarsfördelningen mellan stat och kommun när det gäller personlig assistans har diskuterats i betänkandet Översyn av insatser enligt LSS och assistansersättningen (SOU 2018:88). Om det delade huvudmannaskapet mellan en kommun och staten för insatsen personlig assistans ska kvarstå finns det enligt JO anledning att i det fortsatta lagstiftningsarbetet överväga behovet av en reglering i fråga om hur kommunens och Försäkringskassans prövningar ska förhålla sig till varandra. En kopia av beslutet skickas därför till Socialdepartementet för kännedom.

text: Bakgrund

text: AA ansökte hos Vård- och äldreomsorgsnämnden i Alingsås kommun om biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans enligt lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Vård- och äldreomsorgsnämnden beviljade AA:s ansökan med ett visst antal timmar per vecka under en angiven tidsperiod. Beslutet var förenat med ett förbehåll om att det kunde komma att omprövas vid

text: ändrade förhållanden. I beslutet angav nämnden vidare att beslutet tidsbegränsas i avvaktan på om ”Försäkringskassan beviljar assistansersättning efter begäran om omprövning, alternativt överklagan till högre instans”.

text: Anmälan

text: I egenskap av ombud för AA klagade BB på Vård- och äldreomsorgsnämnden i Alingsås kommun. Hon uppgav bl.a. att beslutets giltighetstid hade gjorts avhängig ett avgörande från Försäkringskassan. Hon ifrågasatte bl.a. om tidsbegränsningen var lämplig och om ett beslut bör innehålla flera olika tidsbegränsningar.

text: Utredning

text: JO begärde att vård- och äldreomsorgsnämnden skulle yttra sig över det som BB hade anfört i sin anmälan.

text: I ett yttrande anförde vård- och äldreomsorgsnämnden bl.a. följande:

text: BB Humana Assistans AB har enligt handling daterad 2018-03-03 anmält Socialnämndens arbetsutskott Alingsås kommun till Justitieombudsmannen. Anmälan avser huvudsakligen om tidsbegränsningar överhuvudtaget bör användas vid insatser enligt LSS och om de omprövningsförbehåll som har angetts i beslut daterat 2017-11-28 av Socialnämndens arbetsutskott är korrekt. Följande omprövningsförbehåll ifrågasätts, ”Beslutet tidsbegränsas i avvaktan på om Försäkringskassan beviljar assistansersättning efter begäran om omprövning, alternativt överklagan till högre instans” samt ”Beslutet grundar sig på en bedömning av nuvarande förhållanden. Om dessa ändras kan beslutet komma att omprövas”. – – –

text: Redogörelse för handläggningen i AA:s ärende och myndighetens bedömning av denna.

text: Kommunen gör alltid sin egen bedömning, utifrån att kommun och Försäkringskassa är två separata myndigheter. Av beslut daterat 2017-11-28 är AA sedan 2017-12-01 beviljad biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans enligt 9 § 2, lag om stöd och service för vissa funktionshindrade (LSS). Den omfattning som initialt beviljades var 106 timmar och 5 minuter per vecka. Beslutet tidsbegränsades till 2019-11-30 med ovan omprövningsförbehåll. 2018-04-09 fattades ett nytt beslut med anledning av att AA:s behov hade förändrats. Den omfattning som beviljades var 123 timmar och 55 minuter per vecka, enligt begäran. Även detta beslut tidsbegränsades och avsåg perioden 2018-04-09 till och med 2020-04-30. Beslutet ersatte tidigare beslut daterat 2017-11-28. I detta beslut lades formuleringen med möjlighet till förlängning till, för att förtydliga för den enskilde att insatsen skulle fortsätta. De omprövningsförbehåll som användes vid detta beslut var enligt följande, ”Beslutet grundar sig på en bedömning av nuvarande förhållanden. Om dessa ändras kan beslutet komma att omprövas” samt ”Beslutet upphör att gälla om AA beviljas assistansersättning från Försäkringskassan under ovanstående beslutsperiod”. 2018-07-26 fattades ett nytt beslut utifrån att AA:s behov ytterligare hade förändrats. AA beviljades 2018-07-26 en utökning med 11 timmar och 43 minuter per vecka, vilket sammantaget innebär att AA totalt är beviljad 135

text: timmar och 38 minuter under perioden 2018-07-26–2020-04-30. Beslutet ersatte tidigare beslut daterat 2018-04-09. Följande omprövningsförbehåll användes ”Beslutet grundar sig på en bedömning av nuvarande förhållanden. Om dessa ändras kan beslutet komma att omprövas”. Vård och äldreomsorgsnämndens hållning är att inte regelmässigt tidsbegränsa alla insatser utan i varje enskilt fall överväga om det är nödvändigt. – – –

text: Bedömning

text: Vård och äldreomsorgsnämnden anser att de omprövningsförbehåll som använts initialt var olyckliga, intentionen har dock aldrig varit att insatsen plötsligt skall upphöra och skapa en otrygghet för den enskilde. Omprövningsförbehållen har justerats efterhand. Den formulering som Vård och äldreomsorgsnämnden har uppmärksammat genom JO är följande ”Beslutet omprövas vid väsentligen förändrade förhållanden”. Denna formulering kommer att användas framåt. AA:s beslut om insatsen personlig assistans har varit och är i nuläget tidsbegränsat. I takt med att AA:s behov har förändrats har beslutet prövats om inom aktuell tidsbegränsning. De förändrade behoven har tillgodosetts genom en utökning av insatsen. Denna handläggning borde innebära att AA inte behövt känna någon osäkerhet kring varaktigheten. Vård och äldreomsorgsnämnden kommer som tidigare att fatta ett nytt beslut i god tid innan beslutet löper ut för AA:s räkning, så att det inte uppstår någon rättsosäkerhet. BB kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: I LSS finns bestämmelser om insatser för särskilt stöd och särskild service till vissa personer med funktionsnedsättning. I

text: 1 §

text: LSS anges vilka personer, den s.k. personkretsen, som kan ha rätt till insatser enligt lagen.

text: Personer som omfattas av lagens personkrets har rätt till insatser i form av särskilt stöd och särskild service för sådana insatser som anges i lagen, om de behöver sådan hjälp i sin livsföring och om deras behov inte tillgodoses på något annat sätt. Den enskilde ska genom insatserna tillförsäkras goda levnadsvillkor. Insatserna ska vara varaktiga och samordnade. De ska anpassas till mottagarens individuella behov samt utformas så att de är lätt tillgängliga för de personer som behöver dem och stärker deras förmåga att leva ett självständigt liv (

text: 7 §

text: LSS). I lagens förarbeten framhölls särskilt principen om kontinuitet, som innebär att den enskilde eller hans eller hennes familj ska kunna känna säkerhet i att stödet inte plötsligt upphör eller förändras (

text: prop. 1992/93:159 s. 45

text: En av insatserna enligt LSS är biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans. Kommunen ansvarar för insatsen till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistanstimmar enligt

text: 51 kap.

text: socialförsäkringsbalken

text: , SFB (2 § och 9 § 2 LSS).

text: Den som omfattas av personkretsen enligt LSS och behöver personlig assistans för sina grundläggande behov under i genomsnitt mer än 20 timmar per vecka

text: kan få assistansersättning från Försäkringskassan för kostnader för sådan assistans (51 kap. 2 och 3 §§ SFB). Frågor om assistansersättning prövas av Försäkringskassan. Kommunen svarar för kostnaden för de första 20 assistanstimmarna per vecka (

text: 51 kap. 22 §

text: SFB). Ansvaret för insatsen personlig assistans är alltså delat mellan kommunerna och staten. Kommunen ska enligt

text: 15 §

text: LSS anmäla till Försäkringskassan när någon som har ansökt om biträde av personlig assistans enligt

text: 9 § 2

text: LSS kan antas ha rätt till assistansersättning enligt SFB.

text: Bedömning

text: JO har i tidigare beslut (se bl.a. JO 2018/19 s. 577, dnr

text: ) ifrågasatt en ordning där beslut om insatser enligt LSS alltid tidsbegränsas. Jag finner inte anledning att här kommentera den saken ytterligare. Min granskning är inriktad på om det är lämpligt att ett beslut om rätt till biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans tidsbegränsas på ett sätt som innebär att beslutet upphör att gälla i samband med att Försäkringskassan fattar ett beslut om den enskildes rätt till assistansersättning.

text: Det är kommunen som har det yttersta ansvaret för att alla som omfattas av lagens personkrets och som behöver personlig assistans får sådan hjälp. Om kommunen bedömer att den enskildes behov av assistans är större än vad Försäkringskassan har beslutat att ge assistansersättning för har kommunen därför ett ansvar att både tillhandahålla assistansen och att finansiera den (

text: prop. 1992/93:159 s. 177

text: Om en enskild som tillhör personkretsen i LSS ansöker hos kommunen om biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till sådan insats enligt LSS är kommunen skyldig att pröva om den enskilde har rätt till insatsen och i förekommande fall bevilja insatsen i den utsträckning som krävs för att han eller hon ska vara tillförsäkrad goda levnadsvillkor. Det gäller även om den enskilde har ansökt om assistansersättning hos Försäkringskassan. Nämnden får inte vänta med sin bedömning i avvaktan på vad Försäkringskassan kommer fram till i sitt ärende, utan måste självständigt ta ställning till om den enskilde tillhör personkretsen i LSS och vilket behov av insatsen som han eller hon i så fall har. Att myndigheten gör en självständig bedömning är grundläggande för all myndighetsutövning (jfr

text: 12 kap. 2 § regeringsformen

text: När det i ett beslut om personlig assistans anges att beslutet gäller en bestämd tidsperiod så upphör beslutet att gälla när tidsperioden har löpt ut. Om nämnden bedömer att det är nödvändigt att tidsbegränsa ett beslut om rätt till en insats enligt LSS, så är det viktigt att beslutets giltighetstid anges tydligt. På så sätt ges den enskilde förutsättningar att komma in med en ny ansökan om fortsatt insats i god tid innan beslutet löper ut.

text: I det aktuella fallet hade beslutet bl.a. tidsbegränsats ”i avvaktan på om Försäkringskassan beviljar assistansersättning efter begäran om omprövning,

text: alternativt överklagan till högre instans”. Enligt min uppfattning innebar begränsningen att nämndens beslut skulle komma att upphöra i samma stund som Försäkringskassan (eller en domstol) beviljade assistansersättning. Så som beslutet är formulerat kan det inte uppfattas på något annat sätt än att beslutet skulle komma att upphöra även om den enskilde skulle beviljas assistansersättning motsvarande ett lägre antal timmar än vad nämnden beslutat om.

text: LSS är en rättighetslag för personer med varaktiga funktionsnedsättningar som har omfattande behov av stöd och service. Målet är att den enskilde ska få möjlighet att leva som andra. Insatserna ska präglas av trygghet och förutsägbarhet för den som är i behov av stöd och service enligt lagen. Om nämnden låter tidpunkten för Försäkringskassans avgörande i saken styra beslutets giltighetstid innebär det att insatsen kan upphöra eller förändras till det sämre utan någon närmare förvarning och utan att nämnden gör en självständig bedömning av om den enskilde har behov av insatsen även fortsättningsvis. En sådan ordning är inte förenlig med grundläggande krav på förutsägbarhet. Ett beslut som rör en enskilds rätt till personlig assistans enligt LSS bör enligt min mening därför inte tidsbegränsas på så sätt att det bara gäller fram till dess att Försäkringskassan fattar beslut i den enskildes ärende om assistansersättning. Inte heller bör det förekomma att beslutet tidsbegränsas på så sätt att det gäller fram till dess att Försäkringskassan beviljar assistansersättning.

text: I likhet med vad JO tidigare har uttalat finns det goda skäl för kommunen att – snarare än att begränsa beslutets giltighetstid – förse beslutet med ett förbehåll om att det ska omprövas t.ex. vid väsentligt ändrade förhållanden (jfr

text: 37 § andra stycket 1 förvaltningslagen

text: [2017:900]). En sådan formulering omfattar enligt min mening även den situationen då Försäkringskassan sedermera beviljar assistansersättning. I den mån det i andra fall finns förutsättningar för nämnden att ompröva beslutet efter det att Försäkringskassan har fattat ett beslut i en fråga om assistansersättning får övervägas i varje enskilt fall. Om beslutet förses med ett omprövningsförbehåll i stället för en tidsbegränsning kommer inte nämndens beslut per automatik att upphöra när Försäkringskassan har fattat sitt beslut, och nämnden kan, som sig bör, göra en självständig bedömning av det fortsatta behovet av personlig assistans.

text: Avslutningsvis finner jag att nämnden förtjänar kritik för att beslutet om rätt till personlig assistans tidsbegränsades i avvaktan på Försäkringskassans beslut i ärendet om assistansersättning.

text: Ansvarsfördelningen för personlig assistans mellan en kommun och staten Det delade huvudmannaskapet för personlig assistans innebär inte sällan att både kommunen och Försäkringskassan utreder och beslutar i fråga om samma behov när en person ansöker om assistansersättning. Den enskildes rätt till insatsen prövas därmed i två parallella processer där hans eller hennes rätt till

text: insatsen eller omfattningen av rätten till insatsen kan bedömas olika. Frågan om ansvarsfördelningen mellan stat och kommun när det gäller insatsen personlig assistans enligt LSS diskuteras i betänkandet Översyn av insatser enligt LSS och assistansersättningen (

text: SOU 2018:88

text: ). I utredningen föreslås bl.a. att staten ska ha hela ansvaret för insatsen personlig assistans. Om det delade huvudmannaskapet fortfarande ska gälla finns det anledning att i det fortsatta lagstiftningsarbetet överväga behovet av en reglering i fråga om hur kommunens och Försäkringskassans prövningar ska förhålla sig till varandra. Jag finner därför anledning att skicka en kopia av detta beslut till Regeringskansliet (Socialdepartementet) för kännedom.

text: Övrigt Det som BB i övrigt har anfört ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Jag har denna dag även fattat ett beslut i JO:s ärende med dnr 2209-2018 som rör frågan om det är lämpligt att ett beslut om personlig assistans tidsbegränsas på ett sätt som innebär att beslutet upphör att gälla i samband med att Försäkringskassan fattar ett beslut om den enskildes rätt till assistansersättning.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord: Häkte Permission Restriktioner

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kriminalvårdens, häktet Borås, agerande i samband med att en kvinnlig intagen skiljts från sitt spädbarn genom ett frihetsberövande

org: jo

sammanfattning: I samband med att en ung kvinna placerades i häkte skildes hon från sin då sex veckor gamle son som hon ammade. Kvinnan ansökte om permission. Inför häktets prövning av ansökan hade personal från såväl sjukvården som socialtjänsten kontaktat häktet och understrukit vikten av att kvinnan tilläts vistas tillsammans med sonen. Som skäl för detta angavs behovet av anknytning mellan mamman och barnet. Häktet avslog permissionsansökan. I sitt beslut gjorde häktet bl.a. bedömningen att eftersom en permission enligt häkteslagen bara kan beviljas en viss kortare tid så kunde syftet med den s.k. anknytningsteorin inte uppnås. Enligt chefsJO är det olämpligt att ett häkte gör den typen av bedömningar, eftersom det inte ingår i Kriminalvårdens uppdrag att göra sådana överväganden. I stället borde häktets bedömning ha begränsats till frågan om det fanns särskilt ömmande skäl att bifalla ansökan och om det fanns säkerhetsskäl som hindrade en permission. Med utgångspunkt i bl.a. att permissionsansökan avsåg en mammas kontakt med ett spädbarn som fortfarande ammades framstår det enligt chefsJO som uppenbart att kravet på särskilt ömmande skäl var uppfyllt. I sitt beslut gjorde häktet även bedömningen att det inte kunde ”uteslutas” att kvinnan skulle begå brott eller avvika i samband med en permission. Enligt chefsJO är det inte möjligt att ställa så långtgående krav vid prövningen av en permissionsansökan. Det finns alltid en risk för att en intagen missköter en permission, men risken för detta varierar från fall till fall. Vid prövningen av ansökan måste häktet därför göra en bedömning hur stor risken för misskötsamhet är och därefter ställa den mot den intagnes behov av permission. Vid denna avvägning är det därefter upp till häktet att avgöra om det är rimligt att den intagne vistas utanför häktet.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Den 21 mars 2012 uppsökte AA och BB sjukhus med sin då sex veckor gamle son. På sjukhuset konstaterades att sonen hade en fraktur på lårbenet och en polisanmälan mot föräldrarna om misstanke om brott mot sonen gjordes. Den 25 mars 2012 häktades föräldrarna såsom på sannolika skäl misstänkta för grov misshandel av sin son. Enligt häktningsbeslutet fanns det en risk för att de på fri fot skulle undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning samt fortsätta sin brottsliga verksamhet (s.k. kollusions- och recidivfara). Åklagaren fick även rättens tillåtelse att meddela föräldrarna restriktioner.

type: stycke

text: Samma dag som beslutet om häktning meddelades placerades föräldrarna i häktet Borås. Beträffande AA:s restriktioner antecknade häktet den 26 mars 2012 att åklagaren tillät henne att träffa sin son för att t.ex. amma när det var praktiskt möjligt att genomföra för polis eller kriminalvårdspersonal. Tillåtelsen var villkorad av att AA inte under några omständigheter fick lämnas ensam med barnet. Den 30 mars 2012 ansökte AA om permission och av ansökan framgick att hon ville träffa sin son på sjukhuset ”hela dygnet, varje dag i veckan”. Vidare framgick att hon ville amma sonen så mycket som möjlighet och vara hos honom för att tillgodose behovet av närhet och anknytning mellan mor och barn. Vidare angavs att ansökan i första hand avsåg placering på sjukhuset, i andra hand så tät kontakt som möjligt och i sista hand kontakt vid något enstaka tillfälle.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 20 februari 2014, framförde AA och BB klagomål bl.a. över hur häktet hade hanterat AA:s ansökan om permission. De anförde i huvudsak följande:

text: Vid häktningsförhandlingen uppgav åklagaren att det gick bra att AA placerades på sjukhuset tillsammans med sonen så länge hon var ställd under bevakning. Detta var säkert en anledning till att åklagarens yrkande om häktning bifölls. Trots detta förvarades AA på häktet. Hennes advokat, socialtjänsten och läkare på sjukhuset kontaktade häktet för att försöka göra det möjligt för henne att få träffa sin son. Socialtjänsten skrev att det var av största vikt att barnet fick vara tillsammans med AA, annars riskerades barnets hälsa och utveckling.

text: Häktet uppgav först att de inte hade informerats om att AA kunde förvaras på sjukhuset. Därefter uppgav häktet att det saknades resurser. Slutligen upplyste häktet AA om att hon var tvungen att ansöka om permission. När hon hade gjort det skickade häktet ansökan om permission till åklagaren i stället för till chefen för häktet. Efter det att häkteschefen till slut hade fått ansökan, avslog han densamma med motiveringen att det inte förelåg särskilt ömmande skäl och att häktet inte kunde garantera att AA inte skulle begå brott eller avvika under permissionen. Det senare påståendet framstår som märkligt mot bakgrund av att häktet dagligen transporterar våldsmän. Vid den tidpunkten hade även hovrätten vid prövningen av tingsrättens häktningsbeslut konstaterat att det inte förelåg någon risk för fortsatt brottslighet. Chefen för häktet ansåg vidare att anknytningen mellan mor och barn inte kunde ”uppfyllas” genom permission och underkände alltså både socialtjänstens och läkarnas mycket tydliga bedömning.

text: I övrigt kan nämnas att häktet inte kontinuerligt transporterade bröstmjölk till sjukhuset, trots att vikten av detta hade påtalats för häktet. Efter ett strängt samtal från en sjuksköterska på sjukhuset fungerade till slut transporterna. Slutligen informerade inte personalen i häktet AA och BB om att de hade rätt att bära privata kläder under vistelsen i häktet. Häktet informerade dem inte heller om möjligheten att under häktesvistelsen låna tv-spel, skicka brev och byta kläder.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades och granskades diverse handlingar. Därefter remitterades anmälan till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region Väst, genom tf. regionchefen CC, bl.a. följande:

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har inhämtats från dåvarande kriminalvårdsinspektören på häktet Borås, DD, klienthandläggare EE, häktet Borås samt från Kriminalvårdens klientadministrativa system, KLAS. Av utredningen har sammanfattningsvis bl.a. följande framkommit.

text: Omständigheter runt häktning, restriktioner och permission m.m. AA häktades av Borås tingsrätt den 25 mars 2012 på sannolika skäl misstänkt för grov misshandel. Målsägande var AA:s då sex veckor gamle son. Som häktningsanledning angavs kollusions- och recidivfara. AA belades med åklagarrestriktioner bl.a. avseende besök som hon, enligt uppgift från DD och efter kontroll i KLAS, sedan hade under hela häktningstiden. Samma dag, 25 mars 2012, ringer behandlande läkare för AA:s son, FF, på sjukhuset upp vakthavande befäl på häktet där FF i samtalet betonade vikten av att AA fick vara hos, samt ges möjlighet att amma, sitt barn. Den 26 mars 2012 inkom kammaråklagare GG med kompletteringar avseende AA:s restriktioner. GG meddelade att AA fick tillåtelse att träffa sitt barn t.ex. för att amma när det var praktiskt möjligt att genomföra för polis och/eller kriminalvårdspersonal och under förutsättning att hundra procent bevakning/övervakning ägde rum. AA fick inte under några omständigheter, vid något tillfälle, lämnas ensam med barnet. Den 27 mars 2012 besökte socialsekreterare HH samt JJ, Marks kommun, AA på häktet. Syftet med besöket var att inhämta ett samtycke från AA att socialtjänsten skulle få lov att placera ut barnet hos nära anhöriga. Samma dag, 27 mars 2012, inkom överläkare KK med ett intyg gällande vikten av anknytning mellan moder och barn, speciellt i låg ålder. Den 28 mars 2012 kontaktade DD HH, Marks kommun, för att inhämta deras yttrande angående AA:s kontakt med sitt barn. HH bad att få återkomma till DD då hon först ville diskutera frågan med sin chef. Den 29 mars 2012 avslog Hovrätten för Västra Sverige, målnummer Ö 2089-12, överklagandet avseende häktningsbeslutet. I beslutet från hovrätten angavs bl.a. att det fanns risk för att AA på fri fot undanröjde bevis eller på annat sätt försvårade utredningen. Visserligen innebar det men för barnet att AA var häktad men hovrätten fann att skälen för häktning uppvägde det intrång eller dessa men som åtgärden innebar. Vid kontroll med Hovrätten för Västra Sverige ska skrivningen i beslutet tolkas på så sätt att hovrätten ändrade häktningsskälen till att enbart innefatta kollusionsfara. Den 30 mars 2012 inkom AA med en ansökan om permission med det huvudsakliga innehållet att AA ville träffa sin son på sjukhuset dygnet runt varje dag i veckan. EE tog då kontakt med AA:s advokat för att förklara häkteslagstiftningen. AA inkom efter detta med en komplettering till sin ansökan där det framgick att hon i första hand ville bli placerad på sjukhuset, i andra hand ha så tät kontakt som möjligt och i tredje hand ha kontakt vid något enstaka tillfälle. Samma dag, 30 mars 2012, tog DD kontakt med HH, Marks kommun, som då muntligen tillstyrkte kontakt mellan modern och barnet i den frekvens som den kunde erbjudas. Som skäl uppgav HH att modern skulle kunna komma att försättas på fri fot och att det då var viktigt att barnet och modern i så fall hade en anknytning. HH uppgav vidare att socialtjänsten inte då kunde göra en långsiktig bedömning av kon-

text: takten mellan AA och barnet vid en eventuellt fällande dom, mer än att barnet i så fall skulle nätverksplaceras. Samma dag, 30 mars 2012, fattade DD beslut att avslå AA:s ansökan om permission. AA underrättades om möjligheten att begära omprövning av beslutet. Vad gäller skälen för avslag har DD anfört bl.a. följande. Enligt anknytningsteorin är det viktigt att barnet under sitt första levnadsår befinner sig i närheten av sin moder för att knyta an banden. Med hänsyn till att socialtjänsten vid denna tidpunkt inte kunde uttala sig om hur de avsåg att agera vid en fällande dom samt att kontakten bara skulle kunna ske sporadiskt utifrån häkteslagstiftningen gjordes bedömningen att syftet med permissionen utifrån anknytningsteorin inte kunde uppnås. Ett bifall till permission skulle i detta fall enbart fattas utifrån moderns välbefinnande och inte utifrån barnets bästa. Den 1 april 2012 dök GG och två poliser upp på häktet för att kvittera ut AA för att ta med henne till sjukhuset för att besöka sin son. Vakthavande befäl LL meddelade GG att häktet avslagit AA:s ansökan och att kriminalvården inte kunde garantera hundra procents säkerhet. GG och poliserna kvitterade ut klienten och övertog ansvaret för AA. Den 2 april 2012 inkom en begäran om omprövning från AA avseende beslutet från den 30 mars 2014 att avslå ansökan om permission. Samma dag, den 2 april 2012, tog DD kontakt med GG och där DD förklarade de lagar och föreskrifter som reglerar permission från häkte. GG ställde sig positiv till att klienten fick möjlighet till permission för att besöka sonen. Samma dag, den 2 april 2012, inkom ett yttrande från advokat MM, målsägandebiträde för sonen. MM tillstyrkte kontakt mellan sonen och AA. Den 3 april 2012 kontaktade DD socialsekreterare NN, Marks kommun, som meddelade att socialtjänsten skulle verka för att AA och barnet upprätthöll kontakt i det fall häktningen ledde till en verkställbar dom. Samma dag, den 3 april 2012, omprövade häktet sitt tidigare beslut att inte bevilja AA permission. Av beslutet framgår att AA kan beviljas permission att besöka sin son på sjukhuset för viss kort tid. AA uppmanades i beslutet att löpande, för varje tillfälle, inkomma med en ansökan om permission. Samma dag, den 3 april 2012, hade DD ett möte med AA och hennes advokat där DD gick igenom och förklarade de lagar och föreskrifter som reglerar permission från häkte. Den 4 april 2012 inkom en ny ansökan om permission från AA. Denna ansökan bifölls samma dag. Den 5 april 2012 hävdes häktningen för AA varför permissionsärendet avskrevs.

text: Transporter av bröstmjölk Vad gäller transporter av bröstmjölk påbörjades dessa redan under anhållningstiden. Denna rutin fortsatte sedan kontinuerligt under häktningstiden. Vid ett tillfälle genomfördes inte transporten p.g.a. bristande kommunikation. När detta väl uppmärksammades från sjukhuset verkställdes transporten omedelbart.

text: Information Vid inskrivning på häkte informeras klienter om sina rättigheter och skyldigheter samt hur de ska agera vid brand. I varje bostadsrum finns dessutom utplacerat häktets lokala ordningsregler och på TV-apparaten i bostadsrummet lämnas information löpande på en särskild kanal.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: Av

text: 2 kap. 13 § första stycket häkteslagen (2010:611)

text: (HäL) framgår att en intagen får, om det finns särskilt ömmande skäl, beviljas tillstånd att vistas utanför förva-

text: ringslokalen för en viss kort tid (permission), om det inte finns hinder mot det av säkerhetsskäl. Av de allmänna råden till 2 kap. 13 § första stycket HäL, i 2 kap. FARK Häkte [Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:2

text: ) om häkte, JO:s anmärkning], framgår att permission kan beviljas t.ex. för att en intagen ska kunna besöka en närstående som är allvarligt sjuk, närvara vid en närståendes begravning eller vid en viktig angelägenhet som rör den intagnes barn. Med hinder som av säkerhetsskäl talar mot att permission ska beviljas avses t.ex. risk för att den intagne begår brott eller avviker. Av

text: 2 § häktesförordningen (2010:2011)

text: , HäF framgår bl.a. att varje intagen i anslutning till att han eller hon tas in i en förvaringslokal ska informeras om verkställighetens innebörd på ett språk som han eller hon förstår. Sådan information ska också lämnas vid andra tillfällen så snart det finns anledning till det. Av 1 kap. 10 § FARK Häkte framgår bl.a. att en intagen, i anslutning till att han eller hon tas in i häkte, ska informeras om lokaler, signalanordningar och brandskydd. Den intagne ska även, om sådan information inte redan har lämnats vid annat häkte, informeras om – de rättigheter och skyldigheter som han eller hon har, – skyldigheten att medverka vid drogkontroll, – det regelverk som i övrigt gäller för häktesvistelsen, samt – Kriminalvårdens registrering av personuppgifter.

text: En intagen ska, om det inte är obehövligt med hänsyn till frihetsberövandets karaktär och varaktighet, informeras om häktets – lokala rutiner, – användning av allmän kameraövervakning, – sjukvårdsverksamhet, samt – verksamhet för andlig vård (NAV).

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Permission m.m. Kriminalvården konstaterar inledningsvis att om det finns särskilt ömmande skäl kan en intagen få lämna förvaringslokalen för viss kort tid. Rekvisitet för viss kort tid innebär att det endast kan bli fråga om kortare permissioner. Det saknas uttryckligt lagstöd för att få bli placerad på sjukhuset eller att få vara där under längre perioder. Med hänsyn till föregående samt övrig information som var känd för häktet finner inte Kriminalvården anledning att ifrågasätta de bedömningar som gjordes då AA:s första ansökan om permission avslogs. AA har vidare anfört att häktet skickade den ifyllda permissionsansökan till åklagaren i stället för till beslutsfattare på häktet. Kriminalvården har inte kunnat fastställa omständigheterna kring detta påstående. En möjlig förklaring är att AA lagt aktuell permissionsansökan i ett kuvert adresserat till åklagaren varefter personal vidarebefordrat brevet till åklagaren i enlighet med de postrutiner som gäller för häktade med restriktioner. AA har också framfört synpunkter på att häktet först meddelat att de inte fått information att AA kunde förvaras på sjukhuset och därefter sagt att de saknade resurser. Enligt DD så stämmer det att häktet inledningsvis inte fick information att hon kunde förvaras på sjukhuset. Denna uppgift fick häktet från AA:s advokat. Oaktat detta kan inte ett uttalande från t.ex. åklagaren om att AA kunde få bli placerad på sjukhuset på något sätt betraktas som bindande för häktet, och dessutom inte heller genomförbart då häkteslagstiftningen endast ger utrymme för permissioner under kortare tid. Vad gäller påståendet att häktet anfört att de skulle ha saknat resurser så har DD ingen kännedom om att någon sådan information lämnats till AA. Häktet genomför de

text: transporter som behövs för att fullgöra häktets uppdrag. Resursbrist är normalt sett aldrig en anledning att ställa in t.ex. sjukhustransporter, rättegångar eller att avslå permissioner utan får vid uppkomna behov lösas med övertid och-/eller anlitande av väktarbolag. Kriminalvården vitsordar AA:s uppgifter i den del att Hovrätten i sitt beslut från den 29 mars 2012 ändrade häktningskälen till att enbart innefatta kollusionsfara. AA hade likväl åklagarrestriktioner avseende bl.a. besök under hela häktningstiden. Transporter av bröstmjölk Av utredningen i ärendet har framkommit att transporterna av bröstmjölk påbörjades redan under anhållningstiden och därefter fortsatte kontinuerligt under häktningsperioden. Vid ett enda tillfälle genomfördes inte transporten p.g.a. bristande kommunikation. Då detta uppmärksammades genomfördes transporten omedelbart. Några uppgifter som styrker att dessa transporter, utöver ovan nämnda tillfälle då rutinen olyckligtvis inte fungerade, inte genomfördes eller på annat sätt försvårades från Kriminalvårdens sida har inte framkommit. Information Vad gäller bristande information har det i utredningen framkommit att klienter på häktet informeras vid inskrivning om sina rättigheter och skyldigheter samt hur de ska agera vid brand. I varje bostadsrum finns också utplacerat häktets lokala ordningsregler och på TV-apparaterna i bostadsrummen lämnas löpande information på en särskild kanal. Kriminalvården anser därför inte att häktet kan anses ha brustit i sin informationsskyldighet utifrån gällande regelverk.

text: AA och BB gavs möjlighet att kommentera remissvaret. AA yttrade sig och uppgav i huvudsak följande. I fråga om personalbrist på häktet fick sonens juridiska ombud, advokaten MM, uppgift att AA inte kunde transporteras till sjukhuset på grund av personalbrist. Samma uppgift antecknades även i socialtjänstens BBICutredning [barnets behov i centrum, JO:s anm.]. Vidare var AA:s försvarare, advokaten OO, den 25 och 26 mars 2012 i kontakt med vakthavande befäl i häktet. Vid dessa tillfällen informerades hon om att saknades resurser för att ordna transporter till sjukhuset. På kvällen den 25 mars var även personal från sjukhuset i kontakt med häktet för att fråga om det var möjligt att transportera AA till sjukhuset. Även då uppgav häktet att det saknades resurser. Det är uppenbart att Kriminalvården i efterhand inte vill kännas vid detta, då det inte är en giltig anledning för att avslå en permissionsansökan.

text: Även åklagaren har i ett yttrande i JO:s ärende dnr 1130-2014 [ärendet avser en anmälan från AA och BB mot Åklagarkammaren i Borås, JO:s anm.] uppgett att han har känt sig motarbetad av häkteschefen DD. Bl.a. framgår följande av åklagarens yttrande:

text: Jag har till och med personligen tagit strid med häkteschefen som motarbetade mina lättnader i [mammans till målsäganden] restriktioner. Häkteschefen ville av någon oförklarlig anledning motarbeta mitt besked till häktet och polisen att [mamman till målsäganden] skulle tillåtas lämna bröstmjölk till barnet.

text: Sannolikt kan även åklagaren styrka att häktet hävdade resursbrist. Åtminstone fyra trovärdiga personer bör alltså kunna intyga att de fick besked att häktet saknade resurser.

text: Kriminalvården förelades att yttra sig över vad som framkommit i AA:s kommentar över remissvaret. I ett förnyat remissvar anförde Kriminalvården, region Väst, genom tf. stf. regionchefen PP, följande:

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter har inhämtats från VO Borås som kommenterat de markerade styckena. Av utredningen har i huvudsak följande framkommit.

text: Angående personalbrist Enligt arbetsordningen för Kriminalvården kan endast Kriminalvårdsinspektör eller Kriminalvårdschef fatta beslut om permission för personer som är intagna i häkte. Den 3 april 2012 hade DD kontakt med AA och hennes ombud OO där han förklarade föregående. Samma dag hade DD kontakt med åklagare och socialtjänst där samma sak förklarades. Det kan dock inte uteslutas att vakthavande befäl, då sjukhuset kontaktade honom kvällen den 25 mars 2012, uppgav att det saknades resurser för att genomföra transport just vid denna tidpunkt då det, på icke kontorstid, råder en lägre bemanning på häktet. Faktum kvarstår dock att det vid detta tillfälle saknades ett beslut om att genomföra en permission. Under kvällstid är det kriminalvårdschef i beredskap som fattar beslut om permissioner.

text: Angående bröstmjölk till barnet Häktet tillsåg under hela häktningstiden att AA fick möjlighet att pumpa mjölk och häktet transporterade därefter upp mjölken till sjukhuset.

text: Bemötande av yttrande från åklagarkammaren När en häktad klient med restriktioner ansöker om permission är det upp till åklagaren att fatta beslut om denna går att genomföra genom lättnader i restriktionerna. Prövningen övergår därefter till Kriminalvården som då har att fatta beslut om permission. En åklagare kan aldrig fatta beslut om permission. DD motarbetade inte åklagaren när det gäller frågan om bröstmjölk. Häktet tillsåg att AA fick möjlighet att pumpa mjölk och denna mjölk transporterades därefter upp till sjukhuset.

text: Bemötande av BBIC utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL (kommenterade efter datum som anges) 120327. Åklagaren fattar inte beslut om en klient i häkte ska beviljas permission. Anteckningen om personalbrist är baserad på andrahandsuppgifter. 120328. Åklagare fattar inte beslut om en klient i häkte ska beviljas permission. Anteckningen om personalbrist är baserad på andrahandsuppgifter.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Angående personalbrist

text: Angående påståendet att häktet saknade resurser att genomföra transport till sjukhuset vill Kriminalvården anföra följande. Det är korrekt som AA anför d.v.s. att det är kriminalvårdsinspektör eller KVC som fattar beslut om permission under kontorstid. Efter kontorstid är det kriminalvårdschef i beredskap som fattar beslut i en sådan fråga. Något sådant beslut förelåg inte den 24 och den 25 mars 2012. Vakthavande befäl har inte delegation att fatta beslut om permission. Det kan som det framgår av utredningen dock inte uteslutas att vakthavande befäl lämnat besked att det saknades resurser på kvällen den 25 mars. Kriminalvården vill dock påpeka att dessa påståenden är baserade på andrahandsuppgifter. AA anför också att häktet inte vill kännas vid att man påstått att det saknades resurser då det inte är en giltig anledning att avslå en permission. Att en intagen kan medges permission innebär inte att det är en rättighet klienten har oavsett tidpunkt om han/eller hon enligt häkteslagstiftningen skulle kunna medges en sådan. Som angavs i Kriminalvårdens yttrande daterat den 12 maj 2014 så framkommer det att resursbrist normalt sett aldrig är en anledning att ställa in t.ex. sjukhustransporter el-

text: ler permissioner och att detta vid uppkomna behov får lösas t.ex. med att kalla in personal på övertid. Det händer dock regelmässigt i Kriminalvården att transporter eller permissioner får ställas in p.g.a. oförutsedda händelser. Det kan t.ex. röra sig om att, personal blivit sjuk, svårigheter att snabbt få in extra personal m.m. Det ska också tilläggas att alla utevistelser normalt sett ska planeras i god tid bl.a. för att man ska kunna göra adekvata risk- och säkerhetsbedömningar samt för att kunna planera för extrapersonal. Att avslå en permission med hänvisning till resursbrist kan därför vara en giltig anledning särskilt om den är nära förestående i tid och den är tänkt att ske på kvällstid då bemanningen på häktet är lägre.

text: Angående yttrande från åklagarkammaren och bemötande av BBIC-utredningen En åklagare kan aldrig fatta beslut om permission. De bedömningar Kriminalvården gör inför beslut om permission utgår från häkteslagstiftningen. DD har anfört att han inte motarbetade åklagaren när det gäller frågan om bröstmjölk. Häktet tillsåg att AA fick möjlighet att pumpa mjölk och denna mjölk transporterades därefter upp till sjukhuset. Om åklagaren menar att DD motarbetade honom i det avseendet att AA inte fick permission för att personligen få åka till sjukhuset och lämna mjölk så är det återigen så att det inte är åklagaren som fattar beslut om permission utifrån

text: häkteslagen

text: . Det framstår för Kriminalvården dessutom som högst motsägelsefullt att åklagaren å ena sidan meddelat restriktioner bl.a. avseende besök samtidigt som han å andra sidan med ville tillse att AA skulle få komma till sjukhuset med poliseskort. Det mest rimliga borde ju ha varit att han först tagit bort AA:s restriktioner avseende besök. Oaktat vad åklagaren anfört så är det, återigen, Kriminalvården som fattar beslut om permission. Att häktet har att göra bedömningar och fatta beslut utifrån häkteslagstiftningen kan inte betecknas som att man därmed motarbetade åklagaren.

text: AA och BB gavs möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Häktets samverkan med övriga berörda myndigheter

text: Inledande synpunkter

text: Inledningsvis vill jag framhålla att ett frihetsberövande som regel har negativa följder för den frihetsberövade. Ett av Kriminalvårdens grundläggande uppdrag är att utforma verkställigheten så att dessa negativa följder motverkas. Med ”negativa följder” avses enligt motiven de psykiska, sociala och ekonomiska konsekvenser som frihetsberövandet kan ha för den intagne. Uppdraget innebär att ett häkte regelmässigt ska bedöma vad frihetsberövandet kan förväntas ha för negativa konsekvenser i det enskilda fallet och försöka vidta åtgärder för att motverka dessa.

text: När AA häktades kom hennes sex veckor gamle son att skiljas från sin mor. Av den anledningen vill jag även nämna något om FN:s konvention om barnets rättigheter som har antagits av Sverige. I en av de inledande bestämmelserna framgår det att vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande or-

text: Se

text: 1 kap. 5 § häkteslagen

text: . Se 2009/10:135 s. 183. Barnkonventionen.

text: gan, ska barnets bästa komma i främsta rummet. Vidare framgår av konventionen att konventionsstaterna ska säkerställa att ett barn inte skils från sina föräldrar mot deras vilja utom i de fall då behöriga myndigheter, som är underställda rättslig överprövning, i enlighet med tillämplig lag och tillämpliga förfaranden finner att ett sådant åtskiljande är nödvändigt för barnets bästa. Ett sådant beslut kan vara nödvändigt i ett särskilt fall, t.ex. vid övergrepp mot eller vanvård av barnet från föräldrarnas sida eller då föräldrarna lever åtskilda och ett beslut måste fattas angående barnets vistelseort. Om ett barn ändå skiljs från den ena av eller båda sina föräldrar ska konventionsstaten respektera rätten för barnet att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkt kontakt med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa.

text: Barnkonventionen är inte antagen som svensk lag och därmed inte heller bindande för myndigheter. Det hindrar emellertid inte, enligt min uppfattning, att myndigheter bör söka stöd i konventionen vid prövningen av frågor som rör barn.

text: Häktets agerande

text: Det ovan redovisade innebär att det ställs speciella krav på häktet om en intagen – likt AA – är en ung, tidigare ostraffad mor som genom frihetsberövandet separeras från sitt spädbarn. Att en intagen skiljs från omvärlden i en sådan situation utgör en särskild utmaning för häktet i fråga om att informera den intagne om hennes rättigheter. I detta ingår bl.a. att redan i samband med ankomsten till häktet upplysa den intagne om hur hon ansöker om permission. Vidare måste enligt min mening häktets agerande i hög grad präglas av en dialog och samverkan med övriga inblandade myndigheter, med fokus på barnets bästa.

text: För att kunna motverka de negativa följderna av frihetsberövandet krävs i en sådan situation att häktet – som normalt saknar specialkunskaper om spädbarns behov – samverkar och har en dialog med övriga berörda myndigheter. Redan samma dag som AA placerades i häktet kontaktade en läkare häktet och underströk vikten av att hon gavs möjlighet att amma sitt barn. Liknande rekommendationer inkom därefter vid ett antal tillfällen till häktet. Det borde därför enligt min uppfattning redan från första stund ha stått klart för häktet att en central uppgift, i arbetet med att motverka de negativa följderna av AA:s frihetsberövande och verka för barnets bästa, var att om möjligt låta henne träffa sin son.

text: Det har framkommit uppgifter i utredningen om att åtminstone åklagaren upplevde att samarbetet med häktet inte fungerade i den här mycket ovanliga situationen. Även Kriminalvårdens ifrågasättande av åklagarens agerande – som framkommit i

text: Artikel 3.1 barnkonventionen

text: Artikel 9.1 barnkonventionen

text: Artikel 9.3 barnkonventionen

text: det andra remissvaret – talar enligt min uppfattning för att företrädare för häktet intagit ett onödigt byråkratiskt förhållningssätt till permissionsfrågan. Det saknas skäl för mig att kritisera häktet i denna del, men jag vill understryka vikten av att berörda myndigheter i den här typen av situationer samarbetar på ett prestigelöst sätt.

text: Eftersom det har varit fråga om en mycket speciell situation och i vart fall häktets första beslut i permissionsfråga väcker en del frågor, finner jag skäl att i det följande beröra

text: häkteslagens

text: bestämmelser om permission och därefter redovisa mina synpunkter på häktets beslut. Häktets hantering av permissionsfrågan Något om

text: häkteslagens

text: bestämmelser om permission m.m. Kriminalvården har i remissvaret redogjort för

text: häkteslagens

text: bestämmelser om permission. För att ett häkte ska kunna bevilja en intagen permission krävs att det finns särskilt ömmande skäl. Vidare får det inte finnas säkerhetsskäl som hindrar att den intagne beviljas permission. Regleringen uppvisar likheter med

text: fängelselagens (2010:610)

text: bestämmelse om s.k. särskild permission. Enligt

text: 10 kap. 2 § fängelselagen

text: får en sådan permission beviljas om det finns särskilt ömmande skäl och (1) den intagnes behov av vistelse utanför anstalten inte kan tillgodoses genom permission enligt

text: 1 §

text: (”vanlig” permission) och (2) vistelsen utanför anstalt kan beviljas med hänsyn till den risk som finns för att den intagne kommer att begå brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt missköta sig.

text: I motiven till de båda bestämmelserna anges att det kan finnas särskilda skäl för permission i undantagssituationer, t.ex. besök hos en närstående som är allvarligt sjuk, närvaro vid en närståendes begravning eller en viktig angelägenhet som rör en intagens barn. De säkerhetsskäl som nämns i

text: häkteslagen

text: avser enligt förarbetena risken för att den intagne begår brott eller avviker i samband med permissionen. I fråga om den riskbedömning som ska ske enligt

text: fängelselagen

text: anges det i motiven att det i varje enskilt fall måste göras en avvägning mellan skälen för vistelsen utanför anstalt, å enda sidan, och den risk för misskötsamhet som bedöms föreligga, å andra sidan. Många gånger kan den risk som bedöms föreligga neutraliseras genom t.ex. villkor eller bevakning enligt

text: 10 kap. 5 § fängelselagen (2010:610)

text: Enligt min mening bör prövningen av om det finns några säkerhetsskäl mot att bevilja en permission enligt

text: häkteslagen

text: innehålla samma överväganden som jag nyss redogjort för. Således ska häktet i sin prövning göra en avvägning mellan skälen för permission och den risk som bedöms föreligga för att den intagne i sam-

text: Se

text: prop. 2009/10:135 s. 161

text: och

text: . Se

text: prop. 2009/10:135 s. 189

text: . Se

text: prop. 2009/10:135 s. 161

text: band med permission exempelvis begår brott eller avviker. För den senare bedömningen har det betydelse att

text: häkteslagen

text: utgår från att permissioner i normalfallet ska vara bevakade.

text: Slutligen vill jag nämna att det är åklagaren eller förundersökningsledaren som beslutar om vilka restriktioner som en häktad person ska meddelas. Kriminalvården har till uppgift att upprätthålla restriktionerna. För att restriktionernas syfte inte ska motverkas av ett permissionsbeslut, måste ett häkte få ett medgivande från undersökningsledaren eller åklagaren innan en permission beviljas. Situationen är densamma som när en intagen som är belagd med restriktioner vill ha s.k. samsittning med en annan intagen. Om åklagaren medger att en intagen beviljas permission eller samsittning, har häktet det godkännande som krävs för att en prövning enligt

text: häkteslagen

text: ska vara möjlig. Kriminalvården kan inte kräva att åklagaren vidtar ytterligare åtgärder för att myndigheten ska pröva dessa frågor. Av den anledningen är det, enligt min mening, förvånande att Kriminalvården i sitt andra remissvar ifrågasatt åklagarens beslut att bibehålla AA:s restriktioner, samtidigt som han verkat för att hon skulle få träffa sin son. Jag vill understryka att det inte ingår i Kriminalvårdens uppgifter att ha åsikter om behovet av att meddela en häktad restriktioner.

text: Häktets permissionsbeslut

text: Redan dagen efter AA kom till häktet lämnade åklagaren sitt medgivande till att hon beviljades permission för att kunna vistas hos sin son. Enligt AA fördröjdes behandlingen av hennes permissionsansökan eftersom häktet skickade den till åklagaren i stället för till behörig tjänsteman i häktet. Det har inte varit möjligt att utreda de närmare omständigheterna kring detta och jag kan bara konstatera att utredningen visar att ansökan inkom till häktet den 30 mars 2012. I ett beslut samma dag avslog häktet AA:s begäran om permission. Häktet angav följande skäl för sitt beslut:

text: AA är häktad misstänkt för brott mot sin son och hon ansöker nu om att få vara hos honom på sjukhuset i olika utsträckning. Gällande bestämmelser ger endast möjlighet för en häktad att i vissa fall vistas utanför häktet för viss kort tid, s.k. permission. Det innebär att en extern placering på sjukhus eller kontinuerliga permissioner ej ryms inom gällande lagrum. Lagen ger endast utrymme för permission för viss kort tid. Därmed anser häktet att syftet mer permissionen utifrån anknytningsteorin ej uppnås. Vid en sammantagen bedömning av omständigheterna i ärendet finner häktet Borås att särskilt ömmande skäl för permission inte föreligger.

text: Se

text: 2 kap. 13 § andra stycket häkteslagen

text: enligt vilket den intagne ska stå under bevakning om det inte är ”uppenbart obehövligt”. Se

text: 6 kap. 3 § häkteslagen

text: . Se

text: 2 kap. 13 § tredje stycket häkteslagen

text: Häktet Borås bedömer att det ej går att utesluta, trots en bevakad permission, att det föreligger risk för att den intagne begår brott eller avviker. I beslutet antecknades även att såväl en överläkare vid sjukhuset i Borås som socialtjänsten hade yttrat sig till häktet och understrukit vikten av att AA:s son gavs möjlighet att träffa sin mor. Som skäl för detta angavs behovet av anknytning mellan AA och hennes barn. Socialtjänsten framhöll även nyttan av att barnet fick träffa sin mor vid enstaka tillfällen. Trots att två olika instanser, som kan förväntas ha särskild sakkunskap inom området, gjorde denna bedömning avfärdades den s.k. anknytningsteorin av häktet. Av den anledningen vill jag understryka det olämpliga i att ett häkte gör den typen av bedömningar. Skälet till det är att det inte ingår i Kriminalvårdens uppdrag att göra sådana överväganden.

text: Häktets bedömning borde ha begränsats till frågan om det fanns särskilt ömmande skäl för att bifalla AA:s begäran och om det fanns säkerhetsskäl som hindrade en permission. Med utgångspunkt i att permissionsansökan avsåg en mors kontakt med ett spädbarn som fortfarande ammades och de uppgifter som inkommit från bl.a. sjukhuset, anser jag att det är uppenbart att kravet på särskilt ömmande skäl var uppfyllt.

text: I fråga om riskbedömningen noterar jag att häktet gjorde bedömningen att det inte gick att ”utesluta” en risk för att AA skulle begå brott eller avvika i samband med en permission. Enligt min uppfattning är det inte möjligt för ett häkte att ställa så långtgående krav för att kunna bevilja en permission. Det finns alltid en risk för att en intagen missköter en permission, men risken för detta varierar givetvis från fall till fall. Vid prövningen av en permissionsansökan ska häktet bedöma hur stor denna risk är och därefter ställa den mot den intagnes behov av permission. Vid denna avvägning det därefter upp till häktet att avgöra om det är rimligt att den intagne vistas utanför häktet.

text: Övriga frågor I fråga om de övriga klagomål som AA och BB har framfört kan jag konstatera att häktet har tillbakavisat påståendet om att man skulle ha brustit i sin informationsskyldighet till AA och BB i samband med att de kom till häktet. I denna del står ord mot ord och jag gör bedömningen att ytterligare utredning inte kan förväntas ändra på detta förhållande. Med hänsyn till detta och till vad som i övrigt framkommit i remissvaren saknar jag skäl att kommentera AA:s och BB:s övriga klagomål mot häktet. Jag konstaterar endast att utredningen inte ger anledning till kritik eller någon annan åtgärd.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.

type: avgorande


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord:
Anstånd
Långsam handläggning
Omprövning

title: Försäkringskassas dröjsmål med omprövning av beslut om indragning av sjukpenning. Även fråga om underlåtenhet att fatta beslut med anledning av inkomna läkarintyg

text: I ett beslut den 31 januari 2001 anförde JO Pennlöv följande.

text: Anmälan

text: AA klagade, i en anmälan som kom in till JO den 5 maj 2000, på kassans handläggning av hennes sjukpenningärende. Hon anförde att kassan, trots att läkarintyg hade lämnats i rätt ordning, inte hade betalat ut sjukpenning sedan den 12 december 1997. Till anmälan bifogade AA kopior av ett antal handlingar med anknytning till ärendet.

text: Utredning

text: Akten i ärendet inhämtades och granskades. Vid denna granskning framkom bl.a. följande. Försäkringskassan hade den 12 december 1997 beslutat att inte betala ut någon sjukpenning för AA:s sjukfall med anmälningsdatum den 5 november 1997. Vidare framgick att AA efter beslutet den 12 december 1997 hade skickat in ett stort antal nya läkarintyg i vilka angavs att hon på grund av sjukdom helt saknade arbetsförmåga. Läkarintygen omfattade tiden mellan den 15 december 1997 och den 31 maj 2000. Såvitt framgick hade kassan, förutom att vid tre tillfällen hänvisa till beslutet den 12 december 1997, inte vidtagit några åtgärder med anledning av de nyinkomna läkarintygen.

text: Mot bakgrund av det som hade framkommit vid granskningen av akten remitterades ärendet till kassan som anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad som hade anförts i anmälan. Kassan anmodades därvid att särskilt yttra sig över de åtgärder kassan, på grund av nyinkomna läkarintyg, vidtagit efter beslutet den 12 december 1997.

text: I remissvaret hänvisade kassan (vikarierande direktören BB) inledningsvis till ett yttrande från lokalkontoret Kalix och anförde därefter följande.

text: I likhet med kontoret i Kalix anser kassan att handläggningen av detta ärende är oacceptabel. Den kritik som ligger i AA:s skrivelse är således berättigad. Den 12 december 1997 beslutade kassan att AA inte hade rätt till sjukpenning. Därefter har

text: AA under tiden den 18 december 1997 till den 1 mars 2000 gett in tretton särskilda läkarutlåtanden/medicinska underlag. Vid tre tillfällen har detta föranlett kontoret att skriftligen meddela AA att hon inte har rätt till sjukpenning, med hänvisning till beslutet den 12 december 1997. Skrivelserna har alla saknat fullföljdshänvisning. Försäkringskassan borde ha uppfattat inkomna särskilda läkarutlåtanden/medicinska underlag som ny sjukanmälan och tagit ställning till sjukpenningrätten genom att fatta formella beslut med fullföljdshänvisning. Den 27 januari 1998 begär AA omprövning av kassans beslut den 12 december 1997. Denna begäran har inte handlagts. Begäran om omprövning kommer nu att beslutas vid socialförsäkringsnämndens sammanträde den 28 juni 2000. Handläggningstiden – över två år – är oacceptabel, även med beaktande av att AA begärt och fått anstånd med att komplettera sina synpunkter till den 27 maj 1998. Försäkringskassan noterar att det saknas förklaring till den utdragna handläggningstiden. Sammantaget anser kassan att det är brister i handläggningen av det enskilda ärendet som förorsakat den nu uppkomna situationen. Kontoret har också vidtagit åtgärder för att undvika ett upprepande. Lokalkontoret Kalix (kontorschefen CC) anförde vad gällde den utbildning som kassan hade genomfört följande.

text: Under fjärde kvartalet 1999 har alla anställda vid lokalkontoret genomgått utbildning med hänvisning till Riksförsäkringsverkets vägledning 1999 ”Försäkringskassorna och

text: förvaltningslagen

text: ”. Utbildningen genomfördes med utgångspunkt av situationer som den anställde möter i sitt dagliga arbete. Vi aktualiserar också kontinuerligt vikten med en omsorgsfull journalföring och handläggningsordning i syfte att besluten till våra försäkrade skall vara av god kvalitet. Den 7 juli 2000 inkom kassan med en komplettering av remissvaret till JO. Av denna framgår att socialförsäkringsnämnden vid sitt sammanträde den 28 juni 2000 omprövat kassans beslut den 12 december 1997.

text: AA kommenterade i skrivelser med därtill hörande bilagor, som kom in till JO den 19 juli och den 21 september 2000, remissvaret samt anförde bl.a. följande. Hon kan inte godkänna försäkringskassans omprövningsbeslut. Hon har inte erhållit socialförsäkringsnämndens protokoll över sammanträdet.

text: Slutligen har jag den 17 januari 2001 inhämtat muntliga upplysningar från DD, försäkringskassans lokalkontor i Kalix. Hon har uppgett följande. Vad hon kan se har några beslut med anledning av de läkarintyg som AA skickat in efter den 12 december 1997 inte fattats.

text: Bedömning

text: Dröjsmål med att ompröva beslut om indragning av sjukpenning Av utredningen framgår att AA inkom till försäkringskassan med sin begäran om omprövning av beslutet den 12 december 1997 den 27 januari 1998. Samtidigt begärde hon anstånd i fyra månader för att kunna inkomma med kompletteringar. Försäkringskassan medgav AA anstånd till och med den 27 maj 1998. Socialförsäkringsnämnden fattade sitt omprövningsbeslut först den 28 juni 2000. Det tog således kassan i det närmaste två och ett halvt år att handlägga AA:s begäran om omprövning. En så lång handläggningstid är helt oacceptabel, vilket kassan också medgett. Några särskilda skäl till att handläggningen blev så utdragen efter det att anståndstiden löpt ut har inte framkommit. Det inträffade tyder dock

text: enligt min mening på allvarliga brister i försäkringskassans bevakningsrutiner. Försäkringskassan kan inte undgå allvarlig kritik för den utdragna handläggningen.

text: Jag vill också, innan jag lämnar denna fråga, mot bakgrund av att AA beviljades anstånd i fyra månader med att inkomma med kompletteringar i omprövningsärendet, erinra försäkringskassan om vad jag anfört tidigare (se JO:s ämbetsberättelse 2000/01 s. 410 f.) gällande handläggningen av omprövningsärenden. Jag anförde då följande.

text: Jag har i ett stort antal tidigare beslut understrukit betydelsen av att försäkringskassorna fattar sina beslut om omprövning inom sex veckor. Att omprövning normalt borde kunna ske inom den tiden beror bl.a. på att behovet av ytterligare utredning torde vara begränsat. (– – –) – – – Det är naurligtvis inget som hindrar att kassan – om tiden medger – inhämtar ytterligare utredning. För att överskrida sexveckorsfristen krävs dock särskilda skäl. Ett sådant skäl kan vara att uppgifter som den försäkrade lämnar i sin begäran om omprövning motiverar viss ytterligare utredning. Det kan röra sig om att den försäkrade begär att få komma in med nytt material, t.ex. ett nytt läkarintyg. Detta kan dock inte innebära att några längre överskridanden av tidsfristen kan tillåtas (– – –). Jag vill i detta sammanhang särskilt erinra om att försäkringskassans handläggning utgör ett led i en process som inte behöver vara avslutad i och med att kassan meddelar sitt omprövningsbeslut. Det är nämligen då – och först då – som den försäkrade får möjlighet att överklaga kassans beslut till länsrätten. Om en försäkringskassa dröjer för länge med sitt omprövningsbeslut kommer med andra ord den försäkrades rätt att få sin sak prövad i domstol att försenas i motsvarande mån. Sammanfattningsvis aktualiseras (– – –) en viktig fråga, nämligen försäkringskassans ansvar för att ett ärende drivs framåt och avslutas inom rimlig tid. Detta ansvar föreligger även då – som i detta fall – den försäkrade själv bidragit till att handläggningen blivit utdragen. Underlåtenhet att fatta beslut med anledning av nyinkomna läkarintyg Kassan har i remissvaret medgett att de tretton särskilda läkarintyg/medicinska underlag som AA gett in mellan den 18 december 1997 och den 1 mars 2000 borde ha uppfattats som nya sjukanmälningar och att kassan haft att ta ställning till hennes rätt till sjukpenning genom att fatta formella beslut med fullföljdshänvisning. Jag instämmer helt i denna bedömning. Genom att inte pröva AA:s rätt till sjukpenning mot bakgrund av läkarintygen har kassan i praktiken fattat ett för den försäkrade negativt beslut och därefter underlåtit att underrätta henne om detta. Försäkringskassan har härigenom fråntagit AA rätten att få indragningen av sjukpenningen överprövad. Detta är fullständigt oacceptabelt. Kassan har anfört att den vidtagit åtgärder för att förebygga ett upprepande. Oaktat detta kan försäkringskassan inte heller i denna del undgå allvarlig kritik för sin bristfälliga handläggning av ärendet.

text: Jag har, som nämnts ovan, den 17 januari 2001 från kassan muntligen inhämtat att några beslut, såvitt kunnat bedömas, ännu inte har fattats av kassan med anledning av de läkarintyg som AA sänt in till kassan efter den 12 december 1997. Detta är enligt min mening häpnadsväckande, i synnerhet som kassan i remissvaret den 21 juni 2000 anfört att så borde ha skett. Jag utgår från att kassan omedelbart, om så

text: fortfarande inte har skett, påbörjar handläggningen i aktuellt avseende och vidtar erforderliga åtgärder så att beslut gällande AA:s rätt till sjukpenning för den tid läkarintygen omfattar kan fattas snarast. Jag emotser besked från kassan när så har skett. Övrigt När det gäller AA:s klagomål mot försäkringskassans omprövningsbeslut vill jag säga följande. JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt de regler för förfarandet som gäller för dem. JO kan inte ändra eller upphäva ett beslut som en domstol eller en annan myndighet har fattat. Inte heller brukar JO ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. JO tar upp en sådan fråga till utredning bara, när ett beslut direkt strider mot en lag eller en förordning eller annars framstår som uppenbart felaktigt. Den som är missnöjd med ett beslut av försäkringskassan är hänvisad att begära överprövning av det i föreskriven ordning och i samband därmed framföra sina synpunkter.

text: Vad AA anfört om att försäkringskassans omprövningsbeslut är felaktigt motiverar mot bakgrund av det nu anförda ingen åtgärd från min sida.

text: AA har i skrivelsen till JO den 19 juli 2000 uppgett att hon inte erhållit protokoll över socialförsäkringsnämndens möte. Det framgår inte om hon har framställt någon begäran om detta till kassan. Hon bör i vart fall vända sig dit om hon alltjämt vill ta del av protokollet.

text: I övrigt har det inte framkommit något som i denna del föranleder någon kommentar från min sida.

text: Sammanfattningsvis kan sägas att kassans hantering av AA:s ärende varit så gravt felaktig och bristfällig att det är med betydande tvekan jag underlåtit att inleda förundersökning.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Häkte

title: Fråga om inflödet av ljus i intagnas bostadsrum är tillräckligt

text: Bakgrund

text: Med anledning av en anmälan från en intagen i anstalten/häktet Visby om att fönstren i de intagnas bostadsrum var förtäckta anförde dåvarande justitieombudsmannen Anna-Karin Lundin i ett beslut den 17 mars 2004 (dnr 3061- 2003) bl.a. följande.

text: Jag förutsätter att myndigheten – om så inte redan har skett – snarast vidtar de åtgärder som är nödvändiga för att det skall finnas ett tillräckligt inflöde av dagsljus i de intagnas bostadsrum och för att de intagna själva skall kunna reglera detta inflöde. I en anmälan, som kom in till JO den 12 maj 2004, klagade en intagen på att fönstren i de intagnas bostadsrum fortfarande var förtäckta på samma sätt som tidigare (dnr 2027-2004). Med anledning av anmälan inhämtades den 18 maj

text: 2004 uppgifter från Kriminalvårdsmyndigheten Visby om att nya insynsskydd skulle sättas upp samtidigt som de gamla skulle tas bort. De nya skydden skulle placeras ett par meter längre ut från fönstren. Enligt det byggföretag som anlitats skulle arbetet utföras i augusti/september 2004. Mot bakgrund av myndighetens uppgifter gjorde Anna-Karin Lundin bedömningen att det, i det aktuella skedet, saknades anledning att vidta någon annan åtgärd än att översända en kopia av den intagnes anmälan och JO:s beslut den 24 maj 2004 till kriminalvårdsmyndigheten för kännedom.

text: Anmälan

text: Intagna i anstalten Visby klagade, i en anmälan som kom in till JO den 13 april 2005, på att Kriminalvårdsmyndigheten Visby fortfarande inte hade satt upp nya insynsskydd.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvårdsmyndigheten Visby för yttrande. I remissvaret anförde kriminalvårdschefen AA följande. Kriminalvårdsmyndigheten Visby har mottagit begäran om yttrande angående de insatser som gjorts för att ge de intagna tillräckligt inflöde med dagsljus i bostadsrummen.

text: De intagna har under våren hävdat att de har för ljust i sina bostadsrum och begärt att få mörkläggningsgardiner då persiennerna inte anses tillräckligt mörkläggande. Nya gardiner har satts upp, vilket innebär att de intagna kan reglera dagsljuset när de vill ha mörkt i sina rum. Beträffande de omstridda insynsskydden som vetter mot polisens lokaler har kontakt tagits med polisen angående behovet att ta bort skydden helt eller delvis. I polisens lokaler finns bl.a. förhörsrum där misstänkta personer kan vistas. Polisens planering vid ombyggnation av lokalerna, var att kunna erbjuda rökpaus på innergården under längre förhör med den misstänkte, varför behov fanns av att innergården inte kunde ses från anstaltsfönstren. Innergården används inte längre för detta ändamål varför det enda som behöver skyddas är förhörs- och arbetsrummen i två plan. Kriminalvårdsmyndigheten i Visby har ett mycket gott samarbete med polismyndigheten i samma hus, med utbyte av tjänster i den dagliga verksamheten och önskar därför lösa denna fråga i samförstånd med polismyndighetens ledning. I samarbete med polisen har nu beslut tagits att ta bort de fyra översta lamellerna på insynsskyddet för att ge de intagna mera ljus i sitt uppehållsrum. Med denna åtgärd har vi tillmötesgått de intagnas begäran om mera ljus, samtidigt som vi kan tillgodose polisens behov av integritet. Av

text: KVVFS 2005:2

text: framgår att den intagne själv ska kunna reglera inflödet av dagsljus. Enligt föreskriften finns inte föreskrivet vad ett acceptabelt dagsljus under anstaltsvistelse innebär. Det är kriminalvårdsmyndighetens uppfattning att de intagna med den vidtagna åtgärden nu har tillräckligt dagsljus i det uppehållsrum som de vistas i dagtid när de inte deltar i sysselsättning av olika slag i andra lokaler. De intagna har också fått mörka gardiner för att kunna reglera dagsljuset i sina bostadsrum enligt de intagnas önskemål vid veckomöte mellan de intagna och personal. Skulle dessa åtgärder inte vara tillräckliga önskar vi besök av JO för att på plats få diskutera vilka övriga åtgärder kriminalvårdsmyndigheten bör vidta för att slutgiltigt lösa denna fråga.

text: De intagna gavs möjlighet att yttra sig över remissvaret.

text: Den 3 juni 2005 inkom ett yttrande från Polismyndigheten Gotland. Av detta framgår följande.

text: Det har kommit till Polismyndigheten Gotlands kännedom att intagna vid kriminalvården i Visby klagat på ljusinsläppet i bostadsrummen. En av orsakerna skulle vara de insynsskydd som satts upp för att intagna inte skall kunna se in i polisens arbetsrum och förhörsrum, där både misstänkta och polisanställd personal dagligen vistas. För att om möjligt försöka tillgodose de intagnas önskan utan att för den skull försvåra polisens arbete och kraftigt försämra polisens arbetsmiljö har polismyndigheten gått med på att minska insynsskyddets omfång. Kriminalvården i Visby och polismyndigheten finner, att denna åtgärd väl tillgodosett de intagnas önskan om mer dagsljus i rummen.

text: Jag gjorde den 6 september 2005 en inspektion av Kriminalvårdsmyndigheten Visby. Ställföreträdande kriminalvårdschefen BB redogjorde därvid för de problem anstalten haft med insynsskydden. Av redogörelsen framgick bl.a. följande.

text: I samband med en ombyggnation för några år sedan uppkom frågan om hur man skulle lösa problemen med insyn mellan anstalten och polisen, som har sina lokaler på andra sidan av innergården. Eftersom polisens säkerhetstänkande

text: ligger på en mycket hög nivå, uppstod problem. Ett flertal kontakter togs med bl.a. Kriminalvårdsstyrelsen för att finna en bra lösning. När insynsskydden sattes upp stod det dock klart att man hade misslyckats. Insynsskydden medförde att lokalerna blev mörka och att de intagna i princip inte fick något dagsljus. Myndigheten har därför tagit bort de tre översta lamellerna på insynsskydden, vilket har medfört att de intagna numera får in dagsljus och ser lite av himmelen. Kriminalvårdsstyrelsen har godkänt insynsskydden som de nu är utformade. Det är dock fortfarande inte någon bra lösning varken för de intagna eller ur arbetsmiljösynpunkt. Alternativa lösningar har diskuterats med polisen, bl.a. möjligheten att sätta upp s.k. spegelfilm på fönstren i anstalten och hos polisen. I avvaktan på en bra lösning har myndigheten försökt att kompensera de intagna med mer utevistelse. Vid rundvandring i anstalten förevisades insynsskydden. För att bilda mig en ordentlig uppfattning om problematiken kring dessa besökte jag även polismyndighetens lokaler.

text: I samband med rundvandringen framförde intagna på anstalten synpunkter på insynsskydden. Enligt de intagna innebär insynsskydden att de nästan inte får in något dagsljus, utan lever i ett ständigt dunkel. De framförde också klagomål mot att endast tre och inte, som utlovats, fyra lameller hade tagits bort.

text: I en skrivelse, som kom in till JO den 18 oktober 2005, framfördes att polisen, med anstaltsledningens goda minne, har satt upp ytterligare insynsskydd som begränsar möjligheterna till dagsljus.

text: Muntliga uppgifter inhämtades från kriminalvårdschefen AA. Av dessa framgår i huvudsak följande. Det som har hänt sedan JO:s inspektion är att de fasta persiennerna i en intagens bostadsrum har monterats ned och ersatts av liknande insynsskydd som de som sitter mot innergården mellan polisen och anstalten. Den stora skillnaden är att det nya insynsskyddet bara är hälften så högt som de övriga och ger möjlighet att se ut. Anledningen till åtgärden var att polismyndigheten inte kunde acceptera att intagna kunde se ned på polisens infart och de fordon som passerar. Enligt kriminalvårdsmyndighetens uppfattning innebär åtgärden en förbättring för den intagne eftersom han numera får in mer dagsljus samtidigt som han kan se ut.

text: Kriminalvårdsmyndigheten ingav den 1 november 2005 fotografier av det nyligen uppsatta insynsskyddet.

text: I beslut den 9 november 2005 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Enligt 2 kap. 4 § Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt,

text: KVVFS 2005:2

text: , skall en intagen själv kunna reglera inflödet av dagsljus i sitt bostadsrum.

text: Bestämmelserna i Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter reglerar endast de intagnas rätt att själva kunna reglera inflödet av dagsljus i sina bostadsrum. Därutöver måste man mer allmänt beakta att de intagnas förhållanden i

text: anstalterna är drägliga. I detta sammanhang finns det anledning att hänvisa till de internationella åtaganden som Sverige har gjort.

text: Av punkten 11 i Förenta nationernas resolution 1955 om standard minimiregler för behandling av interner följer att fönstren i alla lokaler där intagna måste bo eller arbeta skall vara så stora att de intagna kan läsa eller arbeta i dagsljus. Motsvarande bestämmelse finns intagen i punkten 16 i Europarådets ministerkommittés rekommendation 1987 om europeiska fängelseregler. Av denna följer vidare att fönstren, med beaktande av säkerhetskrav, skall ha ett så normalt utseende som möjligt i fråga om storlek, placering och konstruktion.

text: Vid rundvandring i anstalten Visby kunde jag konstatera att även de allmänna utrymmena på gemensamhetsavdelningen låg åt det håll där insynsskydden är anbringade. Detta fick till följd att hela avdelningen upplevdes som mörk och instängd. Det dagsljus som trots insynsskydden kom in var begränsat.

text: Enligt min mening är de rådande förhållandena inte acceptabla. Kriminalvårdsmyndigheten bör därför så snart som möjligt vidta ytterligare åtgärder för att öka inflödet av dagsljus. Hur detta i praktiken skall åstadkommas är inte något som jag kan uttala mig om.


avgjordAv: Hans Ragnemalm

title: Anmälan mot Migrationsverket angående handläggningen av ett ärende om uppehållstillstånd

text: Anmälan

text: I skrivelser till JO klagade AA på Migrationsverkets handläggning av ett ärende om uppehållstillstånd. Ärendet rörde en ansökan från BB (född år 1991) om uppehållstillstånd på grund av anknytning till modern. Migrationsverket avslog BB:s ansökan och angav som skäl för beslutet att myndigheten ifrågasatte att han var son till CC, som var gift med AA och hade beviljats uppehållstillstånd.

text: AA framförde i skrivelserna till JO bl.a. följande. Migrationsverket gav inte BB tillfälle att få en DNA-analys utförd i enlighet med bestämmelserna härom. BB och CC lät i stället på eget initiativ utföra en sådan analys. Resultatet av undersökningen gavs in till Migrationsverket i samband med överklagandet av verkets beslut. Verket ändrade inte sitt beslut utan uppgav – felaktigt – att det saknades dokumentation angående den identitetskontroll som hade skett vid Sveriges generalkonsulat i Kanton i samband med provtagningen. Verket kontaktade inte generalkonsulatet dessförinnan. AA hämtade in den dokumentation som fanns hos generalkonsulatet. Handlingarna gavs in till Migrationsdomstolen som sedermera biföll överklagandet. Migrationsverket brast också vid handläggningen efter migrationsdomstolens dom. AA blev otrevligt bemött vid kontakter i ärendet med tjänstemän hos Migrationsverket.

text: Utredning

text: Akten i Migrationsverkets ärende hämtades in.

text: Migrationsverket anmodades därefter att göra en utredning och yttra sig angående vad AA hade framfört i sin anmälan.

text: I ett yttrande den 3 september 2007 anförde Migrationsverket, generaldirektören DD, följande. – – –

text: Utredning

text: Verksamhetsområdena besök och bosättning samt förvaltningsprocess, som har prövat ansökan om uppehållstillstånd respektive ansvarat för processföringen i migrationsdomstolen, har gjort en utredning om de faktiska förhållandena. Av den utredningen framgår följande. Den 7 december 2005 ansökte BB och hans mor, CC, om uppehållstillstånd i Sverige på grund av anknytning till moderns make, AA, som är bosatt här. Den 6 september 2006 beviljades CC uppehållstillstånd i två år på grund av anknytning till sin make. Samma dag avslogs BB:s ansökan på den grunden att verket av flera skäl ifrågasatte att han var son till CC. Beslutet överklagades den 14 september 2006. I skrivelsen med överklagandet åberopades resultatet av ett DNA-test som CC och BB hade låtit genomföra på eget initiativ den 6 oktober 2006 på svenska generalkonsulatet i Kanton. I ett yttrande till migrationsdomstolen den 24 november 2006 motsatte sig Migrationsverket att verkets beslut ändrades, och verket angav som skäl härför bl.a. att klaganden inte hade kommit in med någon dokumentation från generalkonsulatet i Kanton om identitetskontrollen vid provtagningstillfället. I yttrandet anfördes vidare att CC och BB av Migrationsverket skulle komma att erbjudas en DNAanalys, varför ärendet borde återförvisas till verket för ny handläggning. I ett kompletterande yttrande den 6 februari 2007 medgav Migrationsverket att uppehållstillstånd beviljades, sedan AA till migrationsdomstolen hade gett in skriftlig information från generalkonsulatet om identitetskontrollen vid prov-tagningen, som verket alltså godtog. Den 16 februari 2007 beviljade migrationsdomstolen BB uppehållstillstånd under ett år på grund av anknytning till sin mor. Migrationsverket utfärdade uppehållstillståndet den 22 mars 2007.

text: Kommentar

text: AA har riktat kritik mot Migrationsverkets handläggning av ärendet i fyra avseenden. Jag bemöter kritiken i den ordning som han har framfört den i sin anmälan.

text: Tillämpning av DNA-bestämmelsen

text: Den 1 juli 2006 infördes en ny bestämmelse i

text: utlänningslagen

text: som gör det möjligt för Migrationsverket att ta initiativ till DNA-analyser i familjeåterföreningsärenden, som det är fråga om i detta fall. Bestämmelsen finns i

text: 13 kap. 15 § utlänningslagen

text: . Enligt den bestämmelsen skall, i ärenden om uppehållstillstånd på grund av familjeanknytning, enligt vissa i bestämmelsen närmare angivna paragrafer, Migrationsverket ge sökanden och den person till vilken anknytning åberopas tillfälle att få en DNA-analys utförd avseende det biologiska släktskap som åberopas i ansökan, om den övriga utredningen om släktskapet inte är tillräcklig för att uppehållstillstånd skall beviljas, och det inte är uppenbart att det åberopade släktskapsförhållandet inte föreligger. Om det redan av befintlig utredning står klart att parterna är släkt med varandra eller om det av någon anledning är uppenbart att så inte är fallet skall tillfälle till DNA-analys alltså inte ges. Det får anses klarlagt att Migrationsverket inte gav BB tillfälle att få en DNA-analys utförd i samband med att hans ansökan prövades utan att så skedde först i samband med att verkets beslut hade överklagats. Jag anser att BB borde ha getts tillfälle att få en analys utförd redan i det inledande skedet; släktskapsförhållandena var oklara, och det kan inte anses ha varit uppenbart att släktskapsförhållande inte förelåg. Rutiner om hur bestämmelsen om DNA-analys skall tillämpas och om det närmare förfarandet i samband med att en sökande erbjuds att få en DNA-analys utförd, finns i Migrationsverkets utlänningshandbok, avsnitt 41. Rutinerna togs in i handboken i samband med att bestämmelsen om DNA-analys infördes i utlännings-lagen. Det borde inte ha funnits några tveksamheter hos verkets tjänstemän som handlade tillståndsärendet om bestämmelsens tillämpning.

text: Jag har gett Migrationsverkets chefsjurist och chefen för verksamhetsområde besök och bosättning i uppdrag att följa upp hur bestämmelsen om DNA-analys tillämpas samt att för mig senast den 24 september 2007 redovisa vilka åtgärder som behöver vidtas för att det skall säkerställas att Migrationsverket tillämpar bestämmelsen på ett korrekt sätt.

text: Initiativ av Migrationsverket angående identitetskontrollen

text: Av utredningen framgår att Migrationsverket inte vidtog några åtgärder för att på eget initiativ begära in upplysningar från generalkonsulatet i Kanton när verket ansåg att det av befintlig utredning inte klart framgick att identitetskontrollen vid provtagningen var tillräcklig. Migrationsverkets utredningsskyldighet kan i ett fall som detta rimligen inte sträcka sig längre än att verket pekar på oklarheter i utredningen samt, när det gäller uppgifter som redan har presenteras av motparten, ger denne tillfälle att komplettera ärendet; i detta fall ankom det på domstolen att efter Migrationsverkets påpekande ge parten tillfälle att komplettera överklagandet med uppgifter om provtagningen, och så har också skett. Jag anser att Migrationsverket inte har agerat felaktigt med avseende på frågan om uppgifter om identitetskontrollen.

text: Tidpunkten för att utfärda uppehållstillstånd

text: Migrationsdomstolen beviljade uppehållstillstånd den 16 februari 2007, och domen fick laga kraft den 13 mars 2007. Migrationsverket utfärdade tillståndet den 22 mars 2007, dvs. nio dagar efter det att Migrationsdomstolens dom hade fått laga kraft. Rutiner för hur Migrationsverket skall agera i samband med att en migrationsdomstol eller Migrationsöverdomstolen har beviljat uppehållstillstånd finns i verkets förvaltningshandbok, avsnittet om migrationsdomstolarna. Rutinerna är utformade med utgångspunkt i att Migrationsverket eftersträvar att tiden från det att domstolen har beviljat uppehållstillstånd till dess att verket utfärdar tillståndet skall vara så kort som möjligt. I det ligger att verket i princip omgående efter domen har att ta ställning till om den skall överklagas till Migrationsöverdomstolen. I detta fall hade Migrationsverket medgett ändring, och tillstånd borde därför ha kunnat utfärdas i mycket nära anslutning till att domen meddelades, dvs. tidigare än som har skett i detta fall. Jag har gett rättschefen och chefen för verksamhetsområde besök och bosättning i uppdrag att följa upp att de nyss nämnda rutinerna följs samt att för mig senast den 24 september 2007 redovisa vilka åtgärder som behöver vidtas för att verkets rutiner i samband med att tillstånd utfärdas tillämpas på ett korrekt sätt.

text: Bemötande

text: När det gäller AA:s kritik angående enskilda tjänstemäns bemötande av honom i samband med handläggningen av ärendet har det inte varit möjligt att utreda denna fråga närmare. Kritiken är allmänt hållen, och de tjänstemän som fortfarande arbetar i Migrationsverket och som har deltagit i handläggningen av ärendet har inte kunnat erinra sig att det förekom några tvivelaktigheter mellan dem och AA. En handläggare på förvaltningsprocessenheten som har haft samtal med AA har dock slutat på verket. Jag vill här understryka att frågor om bemötande och service är centrala i Migrationsverkets verksamhet. Dessa frågor behandlas fortlöpande inom ramen för t.ex. Etiska rådets arbete och sökandeombudsmannens uppdrag samt i samband med det etikarbete som enligt mitt uppdrag i Migrationsverkets verksamhetsplan bedrivs kontinuerligt vid samtliga enheter inom verket.

text: AA lämnades tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: Bedömning

text: Migrationsverket har i remissyttrandet anfört att verket i enlighet med bestämmelserna i

text: 13 kap. 15 § utlänningslagen (2005:716)

text: borde ha gett BB

text: tillfälle att få en DNA-analys utförd i samband med att hans ansökan prövades. Jag delar denna uppfattning.

text: Migrationsverket vidtog inte någon åtgärd för att utreda omständigheterna rörande den identitetskontroll som genomfördes vid Sveriges generalkonsulat i Kanton i samband med den DNA-analys som sökanden själv lät utföra. Frågan om sådana åtgärder skulle vidtas uppkom när sökanden i anslutning till överklagandet åberopade resultatet av den utförda DNA-analysen. Migrationsverket hade i denna situation att ta ställning till om beslutet skulle omprövas enligt

text: 13 kap. 13 § första stycket utlänningslagen

text: . Enligt denna bestämmelse skall Migrationsverket, om verket finner att ett beslut som verket har meddelat som första instans är oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, ändra beslutet, om det inte blir till nackdel för utlänningen. Migrationsverkets omprövningsskyldighet i dessa fall är mer omfattande än vad som följer av föreskrifterna i

text: 27 § förvaltningslagen (1986:223)

text: och verket kan i samband med omprövningen komplettera utredningen. I detta fall bedömde Migrationsverket uppenbarligen att det inte fanns skäl att ompröva beslutet. JO uttalar sig normalt inte om myndigheters ställningstaganden i sådana frågor och jag finner inte anledning att här göra något undantag från den principen.

text: Efter det att migrationsdomstolen beviljat BB uppehållstillstånd dröjde det mer än en månad innan Migrationsverket utfärdade uppehållstillstånd för honom. Migrationsverket har i yttrandet medgett att tillståndet borde ha kunnat utfärdas i mycket nära anslutning till att domen meddelades. Jag kan konstatera att handläggningen i denna del inte var tillfredsställande.

text: AA:s klagomål rörande det bemötande han fick vid kontakter med tjänste-män hos verket är allmänt hållna och har inte vunnit stöd i utredningen. Det framstår inte som meningsfullt att ytterligare utreda den saken.

text: Jag noterar att verket i de avseenden som jag nu funnit ge anledning till påpekanden har vidtagit vissa åtgärder genom att följa upp rutiner m.m.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.