title: Klagomål mot Uppsala universitet med anledning av innehållet i vissa skrivelser till en anställd

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden om innebörden av det repressalieförbud som anses följa av

text: 2 kap. 1 § regeringsformen

text: Ärendet

text: Bakgrunden

text: A.A har en tjänst som professor vid Uppsala universitet. Hon är verksam vid institutionen för X.X och X.X, som hör till den X.X. I juni 2013 fick hon en skrivelse från sin arbetsgivare med rubriken Arbetsgivarbeslut . Skrivelsen var undertecknad av institutionens prefekt, B.B, och byggde på en kartläggning som ett privat företag hade fått i uppdrag att genomföra med hänvisning till vissa konflikter vid institutionen. I skrivelsen angavs bl.a. följande.

text: Beslut Som en följd av kartläggningen ska följande punkter iakttas.

text: A.A skall:

text: ● aktivt arbeta för ett gott samarbetsklimat och inte agera på ett sätt som kan skada enskilda eller institutionen som helhet

text: ● inte involvera sig i administrativa frågor utöver de ramar som ges av det kollegiala styret

text: ● framföra synpunkter eller kritik på ett konstruktivt sätt genom samtal med den det gäller och vid behov med stöd av en tredje part (…)

text: Påföljd Följs inte ovanstående beslut kan fråga om disciplinansvar eller i sista hand skiljande från anställning komma att prövas av personalansvarsnämnden.

text: I februari 2016 fick A.A en ny skrivelse från arbetsgivaren. Rubriken var Skriftlig bekräftelse på muntlig erinran lämnad till A.A den 26 januari 2016 och skrivelsen var undertecknad av den språkvetenskapliga fakultetens dekan, C.C. Efter en hänvisning till det tidigare arbetsgivarbeslutet angavs bl.a. följande i skrivelsen.

text: C.C konstaterade att A.A under hösten och vintern 2015/ 2016 åter åsidosatt sina åligganden i anställningen. A.A har i skrivelser och e-postmeddelanden uttryckt sig på ett otrevligt och kränkande sätt, bland annat genom att misstänkliggöra en anställd genom att påstå att denna har gjort sig skyldig till brott. Hon har formulerat sig på ett uttryckssätt som inte får förekomma på en arbetsplats och som är helt oacceptabla. Hennes skrivelser leder till upplevda kränkningar och skapar konflikter och samarbetsproblem. Dekan visar också att A.A involverar sig i frågor utanför sitt ansvarsområde som överskrider det kollegiala styret. Hon har framfört sina åsikter genom ett stort antal e-postmeddelande som ställts till en rad personer utanför de beslutsprocesser och organ som styr verksamheten. A.A måste acceptera arbetsledningen och de kollegiala organens arbete och beslut.

text: C.C framförde att hon ser mycket allvarligt på hur A.A har uttryckt sig, särskilt då det inte är första gången som A.A åsidosätter sina skyldigheter i anställningen. Detta samtal är därmed en muntlig erinran om att A.A ska respektera de regler som gäller på arbetsplatsen. För det fall A.A framöver åsidosätter sina åligganden i anställningen, kan fråga om skiljande från anställningen av personliga skäl aktualiseras.

text: Klagomålet och utredningen

text: I en anmälan till Justitiekanslern har organisationen Academic Rights Watch anfört bl.a. följande. Skrivelserna till A.A måste uppfattas som ett försök att inskränka hennes yttrandefrihet och hoten om avsked måste ses som otillåtna repressalier. Den kritik som A.A har fört fram i olika e-postmeddelanden har varit sakligt motiverad, adekvat och återhållen. Kritik mot arbetsgivaren kan inte innebära ett åsidosättande av åligganden i tjänsten. En offentligt anställd måste kunna kritisera arbetsgivaren och verksamheten utan att riskera negativa konsekvenser. Arbetsgivaren får inte ingripa mot intern kritik genom att hänvisa till ”arbetsmiljöproblem”.

text: Justitiekanslern har den 6 juli 2016 beslutat att inte inleda förundersökning om brott men att, inom ramen för sin tillsyn, låta utreda om de åtgärder som vidtagits mot A.A har stått i strid med den rätt att fritt uttrycka sig och det allmänna förbud mot repressalier som anses följa av regeringsformen (RF). Ett yttrande i saken har hämtats in från Uppsala universitet.

text: Universitetet har genom prorektor A.M, anfört bl.a. följande. De åtgärder som har vidtagits mot A.A, däribland arbetsgivarbeslutet och den muntliga erinran, har varit en del i arbetet med att förbättra arbetsmiljön vid institutionen. A.A har aldrig förhindrats eller förbjudits att uttrycka sina åsikter, kritisera förhållanden eller komma med förslag till förändringar. Hon har däremot uppmanats att följa de allmänna regler som gäller för anställda vid Uppsala universitet. Eftersom arbetsmiljön har blivit lidande på grund av hennes handlande har företrädare för fakulteten upplyst henne om hur en anställd vid universitetet ska bete sig för att sköta sitt jobb och skapa en dräglig arbetsmiljö kring sig. De åtgärder som har vidtagits har inte varit ägnade att inskränka A.As rätt att uttrycka sig fritt. Det har inte heller varit fråga om repressalier på grund av vad hon uttryckt.

text: Universitet har i övrigt hänvisat till ett yttrande från dekanen C.C och prefekten B.B. De har anfört bl.a. följande. A.As sätt att framföra kritik har inskränkt andra medarbetares akademiska frihet och motverkat en god arbetsmiljö. Formuleringen att hon inte ska ”involvera sig i administrativa frågor utöver de ramar som ges av det kollegiala styret” är kanske otydlig och behöver konkretiseras. Ingen medarbetare förbjuds att kritisera administrativa eller andra beslut. Däremot måste ärendehantering respekteras och kritik framföras på ett sådant sätt som möjliggör samarbete i en god arbetsmiljö. De instämmer till fullo i att kritik mot arbetsgivaren inte kan betraktas som ett åsidosättande av åligganden i tjänsten.

text: Academic Rights Watch har kommit in med synpunkter på universitetets yttranden. A.A har själv fått tillfälle att yttra sig och har kommit in med vissa synpunkter. Därutöver har Justitiekanslern tagit del av de handlingar i övrigt som Academic Rights Watch och universitetet har gett in. Det rör sig främst om olika skrivelser som A.A har författat.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan är om universitetets åtgärder mot A.A har begränsat hennes yttrandefrihet och stått i strid med det s.k. repressalieförbudet.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 §

text: RF är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Denna yttrandefrihet får i princip bara begränsas genom lag och då i enlighet med de förutsättningar som anges i 2 kap. 20–25 §§ RF.

text: Den som använder sin yttrandefrihet i någon av de former som är särskilt reglerade i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL), t.ex. genom att lämna uppgifter till vissa medier, får inte utsättas för andra sanktioner från det allmännas sida än sådana som är tillåtna enligt dessa grundlagar. Detta förbud mot repressalier omfattar varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för den enskilde. Ett uppsåtligt ingripande genom avskedande, uppsägning, meddelande av disciplinpåföljd eller liknande är straffbart enligt regler i

text: 3 kap. 5 §

text: TF och

text: 2 kap. 5 §

text: YGL.

text: Förbudet mot repressalier från det allmännas sida är dock inte begränsat till fall när TF eller YGL kan tillämpas. Det är en allmän yttrandefrihetsrättslig princip som anses följa redan av RF (jämför

text: JO 2010/11 s. 605

text: och Axberger, Yttrandefrihetsgrundlagarna, andra upplagan, s. 143 ff.).

text: Åtgärderna mot A.A har haft sin grund i hennes mejl och andra interna förhållanden inom universitetet. Det har inte kommit fram att hon skulle ha lämnat uppgifter till medier eller att reglerna i TF eller YGL skulle vara tillämpliga av något annat skäl. Det som får bedömas är därför om åtgärderna mot A.A har stått i strid med hennes rätt att fritt uttrycka sig, och det förbud mot repressalier, som följer av

text: 2 kap. 1 §

text: RF.

text: Jag konstaterar inledningsvis att skrivelserna till A.A har innehållit kritik mot henne och varningar om arbetsrättsliga åtgärder. Skrivelserna har undertecknats av C.C och B.B. Dessa har haft en överordnad tjänsteställning i förhållande till A.A och får anses ha agerat som företrädare för universitetet. Det är därmed fråga om sådana åtgärder från det allmännas sida som i princip är otillåtna i den mån de har grundat sig på att A.A har använt sin yttrandefrihet.

text: Frågan är då i vilken utsträckning åtgärderna har grundat sig på att A.A har utnyttjat sin yttrandefrihet och i vilken utsträckning de har grundat sig på andra faktorer. Den frågan får i första hand bedömas utifrån hur skrivelserna till A.A har utformats. Utredningen ger inte tillräckligt klara besked om vad som har förevarit muntligt vid olika möten osv. Särskilt i den senare av skrivelserna, den från februari 2016, har två förhållanden lyfts fram: dels att G.H påstås ha uttryckt sig otillbörligt om kollegor, dels att hon sägs ha involverat sig i frågor utanför sitt ansvarsområde, bl.a. genom att framföra åsikter via mejl. Den första skrivelsen rör i princip samma frågor men är något annorlunda utformad.

text: När det gäller den första omständigheten, att A.A sägs ha uttalat sig otillbörligt om kollegor, konstaterar jag att även en offentlig arbetsgivare måste kunna ha synpunkter på hur man uttrycker sig om varandra på en arbetsplats. Arbetsgivaren måste också kunna reagera på t.ex. personangrepp och trakasserier utan att det betraktas som en otillåten inskränkning av arbetstagarens yttrandefrihet. Om arbetsgivaren vidtar arbetsrättsliga åtgärder med hänvisning till sådana personangrepp eller liknande kan det befogade i dessa prövas i särskild ordning. Justitiekanslern prövar inte arbetsrättsliga frågor och jag tar därför inte ställning till om A.A har uttryckt sig på ett sätt som kan ha motiverat att åtgärder vidtogs mot henne.

text: När det gäller den andra omständigheten, att A.A påstås ha blandat sig i frågor utanför sitt ansvarsområde, är utgångspunkterna annorlunda. Det är visserligen arbetsgivaren som leder och fördelar arbetet även i offentlig verksamhet och ansvarsfördelningen inom verksamheten kan vara reglerad. Den anställde har dessutom en lojalitetsplikt. Inget av detta hindrar dock en offentligt anställd från att uttrycka tankar, åsikter och känslor om arbetsgivaren och verksamheten. Rätten att göra det är tvärtom skyddad av grundlagen och detta gäller vare sig synpunkterna är befogade eller inte och oavsett vilket ansvarsområde arbetstagaren har. Det spelar heller ingen roll om synpunkterna framförs internt eller till medier. Att arbetsgivaren inte måste hålla med om eller rätta sig efter synpunkterna är en annan sak. Det väsentliga i detta sammanhang är rätten att fritt yttra sig utan att riskera någon form av negativa konsekvenser

text: I vart fall den skrivelse som A.A har fått i februari 2016 kan, oavsett vad tanken med den har varit, uppfattas på så sätt att hon kritiseras delvis på den grunden att hon har uttryckt åsikter om arbetsgivaren och verksamheten. Det hänvisas bl.a. till att hon har yttrat sig i frågor utanför sitt ansvarsområde. Formuleringarna i denna del framstår som mindre väl genomtänkta. För den anställde kan det framstå som om arbetsgivaren är kritisk och överväger åtgärder redan på den grunden att arbetstagaren valt att yttra sig i vissa frågor eller till vissa personer. Gränsdragningen mellan å ena sidan arbetstagarens yttrandefrihet och å andra sidan arbetsgivarens arbetsledningsrätt och arbetsmiljöansvar kan visserligen vara svår, men en offentlig arbetsgivare måste uttrycka sig på ett sätt som inte riskerar att komma i konflikt med arbetstagarens grundlagsskyddade yttrandefrihet.

text: Vissa formuleringar framstår alltså som mindre väl genomtänkta från ett yttrandefrihetsrättsligt perspektiv. Dessa formuleringar måste samtidigt läsas i sitt sammanhang. Båda skrivelserna handlar till största delen om hur A.A uppges ha uttryckt sig mot kollegor på arbetsplatsen och varningarna eller erinringarna synes i första hand anknyta till den omständigheten. Mot den bakgrunden finner jag inte tillräcklig grund för att rikta någon kritik mot B.B, C.C eller Uppsala universitet.

text: Jag förutsätter emellertid att ledningen för Uppsala universitet, mot bakgrund av det inträffade, överväger hur man inom universitetet kan öka medvetenheten om de viktiga frågor och inte sällan svåra bedömningar och gränsdragningar som aktualiseras av detta beslut.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om Riksförsäkringsverkets åtgärder när verket uppträder som part i socialförsäkringsmål utgör myndighetsutövning

org: jk

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk på skadestånd av staten.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Försäkringskassan i Stockholm län beslöt i juni 1979 att inte tillerkänna AA ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring för bl.a. ledbesvär som hon hade anmält. Enligt beslutet hade försäkringskassan, med stöd av inkomna handlingar, funnit att sjukdomen inte kunde anses ha orsakats genom sådan skadlig inverkan i arbetet som avses i 2 kap. 1 § första stycket nämnda lag. Till grund för bedömningen låg bl.a. ett läkarutlåtande i november 1978 angående arbetsskada. Av utlåtandet framgick att AA arbetat som trappstäderska. Undersökande läkaren BB anförde bl.a. att han inte hade uppfattat patientens besvär och skador som huvudsakligen orsakade av hennes arbetsställning.

text: AA överklagade försäkringskassans beslut till Försäkringsrätten för Mellansverige, som i dom den 8 oktober 1981 inte ändrade beslutet. Sedan AA besvärat sig över domen lämnade Försäkringsöverdomstolen i dom den 18 januari 1983 hennes talan utan bifall.

text: AA begärde resning hos Regeringsrätten och anförde bl.a. att Försäkringsöverdomstolen inte fullgjort sin utredningsskyldighet i arbetsskadeärendet. I beslut den 19 mars 1986 avslog Regeringsrätten ansökningen. Regeringsrätten anförde därvid att det av handlingarna inte framgick att Försäkringsöverdomstolen brustit i sin utredningsskyldighet. Inte heller vad AA anfört i övrigt utgjorde skäl för resning.

text: I ny resningsansökan anförde AA att målet borde omprövas. Regeringsrätten avslog i beslut den 13 juni 1986 hennes ansökan.

text: AA ansökte i juli 1986 på nytt om resning. Hon anförde bl.a. att Försäkringsöverdomstolen med hänsyn till hennes sjukdomsbild brustit i noggrannhet och omsorg när ärendet avgjordes. Hon ansåg att det varit befogat att domstolen på eget initiativ inhämtat läkarutlåtande och på så vis kompletterat beslutsunderlaget. Enligt henne hade domstolen en skyldighet att utreda målen så att den enskilde inte skulle lida någon rättsförlust. En bättre utredning från Försäkringsöverdomstolens sida hade givit vid handen att hennes ledbesvär haft samband med hennes arbete som trappstäderska. En sådan utredning kunde också ha fastställt i vilken utsträckning hennes ledbesvär lett till de övriga medicinska komplikationer som hon drabbats av. Det var därför också obilligt mot AA, som bl.a. förtidspensionerats på grund av varaktigt nedsatt arbetsförmåga, att inte få en noggrann prövning av om hennes arbetsoförmåga berodde på arbetsskada.

text: I Regeringsrätten åberopade hon ett nytt läkarutlåtande av BB. I utlåtandet, som var dagtecknat den 11 november 1986, anfördes bl.a. följande:

text: Vid en bedömning från min sida i dagens läge, med bakgrund av vad som har framkommit sedan 1978 i fråga om belastningssjukdomarnas inverkan på lederna, dess betydelse för nedsättning av arbetsförmågan och arbetstagarnas fysiska och psykiska lidande, anser jag att höger arm är hennes viktigaste arbetsredskap som städerska. Sammantaget med den långa besvärstiden och de sedan dess vunna erfarenheterna av dylika ensidiga snedbelastningar vid trappstädning, måste det enligt min uppfattning föreligga en arbetsskada och följden av denna har väsentligen bidragit till att hon sjukpensionerades på halvtid.

text: I yttrande till regeringsrätten anförde Riksförsäkringsverket bl.a. följande:

text: Riksförsäkringsverket är alltid motpart när en enskild part överklagar försäkringsrätts beslut.

text: Den 15 januari 1982 fick Riksförsäkringsverket föreläggande från försäkringsöverdomstolen att avge yttrande i detta mål. Verket inhämtade yttrande från en av sina medicinskt sakkunniga läkare, docenten CC. CC ansåg bl.a. att det förelåg samband mellan AA:s besvär i övre extremiteter och skadlig inverkan i arbetet. Sambandstiden borde, enligt CC, begränsas till högst nio månader efter samordningstidens sista dag. CC:s yttrande överensstämde inte med den praxis som då gällde i mål av detta slag. Verkets svaromål till försäkringsöverdomstolen den 19 april 1982 grundade sig på då gällande praxis. CC:s yttrande bifogades därför inte handlingarna till försäkringsöverdomstolen.

text: Riksförsäkringsverket ansåg - och anser fortfarande - att verket i sin egenskap av part i försäkringsdomstolarna själv väljer den bevisning som verket vill åberopa i enskilda mål. Verket hävdar fortfarande sin rätt att som part välja den bevisning verket vill åberopa. Numera bifogar verket dock alltid all utredning som verket inhämtat från någon medicinskt sakkunnig även då denna inte stöder den uppfattning som verket framför i sitt svaromål.

text: När det gäller de särskilda förhållandena i detta mål anser riksförsäkringsverket att försäkringsöverdomstolens domslut - med hänsyn till gällande praxis vid den tidpunkt då dom meddelades - sannolikt skulle ha blivit detsamma även om verket hade bifogat CC:s yttrande eller om försäkringsöverdomstolen på eget initiativ inhämtat läkarutlåtande från annan sakkunnig. Riksförsäkringsverket anser att det inte heller i övrigt finns skäl för resning i detta mål och avstyrker därför att resning beviljas.

text: Regeringsrätten beviljade i beslut den 21 mars 1988 resning i ärendet och undanröjde försäkringskassans beslut samt Försäkringsöverdomstolens och försäkringsrättens domar. Handlingarna överlämnades till försäkringskassan för ny behandling. I sina skäl anförde regeringsrätten att det med hänsyn till den utredning som förelåg i resningsärendet angående AA:s skada och vad som förekommit under målets tidigare handläggning fanns anledning att undanröja de tidigare avgörandena.

text: Genom beslut i januari 1989 godkände försäkringskassan rygg- och ledbesvär som arbetsskada med visandedag den 26 september 1977 och utgav sjukpenning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring för tiden från den 26 december 1977 till den 31 augusti 1982. Försäkringskassan meddelade beslut om livränta i oktober 1989 med lägsta nivå - 5 %. Eftersom pensionen översteg livräntebeloppet kunde någon arbetsskadelivränta inte utgå.

text: AA överklagade inte beslutet.

text: Anspråket

text: AA begärde i slutet av år 1997 hos Justitiekanslern skadestånd av staten under påstående att försäkringskassan år 1989 felaktigt handlagt hennes ärende om arbetsskada. Justitiekanslern avböjde i beslut den 16 mars 1998 att reglera hennes anspråk. Hon återkom i ärendet med ny begäran om skadestånd av staten med 2,9 miljoner kr för psykiska och fysiska besvär. Som grund åberopade hon, som det fick förstås, att försäkringskassan år 1989 inte iakttagit sina skyldigheter när det gällde att bestämma omfattningen av hennes arbetsskada eftersom man underlåtit att se till hela hennes sjukdomsbild. Justitiekanslern avslog i beslut den 10 december 1998 hennes skadeståndsanspråk.

text: AA har nu i ny ansökan hit begärt skadestånd av staten med 875 000 kr under åberopande att Riksförsäkringsverket gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid handläggningen av hennes arbetsskadeärende genom att dels underlåta att till Försäkringsöverdomstolen år 1982 insända det läkarintyg som verket hade och som talade till hennes förmån, dels inte till hennes fördel överklaga försäkringskassans beslut år 1989 rörande hennes livränta, eftersom den var alldeles för låg. Som det får förstås avser skadeståndet dels den kränkning som hon utsatts för genom myndigheternas handläggning av hennes arbetsskadeärende, dels den högre livränta hon borde ha fått om försäkringskassan bedömt omfattningen av hennes arbetsskada på ett riktigt sätt.

text: Riksförsäkringsverket har yttrat sig i ärendet. Yttrandet bifogas detta beslut som bilaga (här utesluten).

text: Gällande regler

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta skada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: skall bestämmelsen om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, vissa andra i lagrummet angivna brott, eller dylik brottslig gärning.

text: I

text: 20 kap. 12 § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring fanns (i lydelse vid tidpunkten för handläggningen i Försäkringsöverdomstolen) de grundläggande bestämmelserna om Riksförsäkringsverkets talerätt i socialförsäkringsmål. I första stycket stadgades att Riksförsäkringsverket hade att verka för att bestämmelserna om den allmänna försäkringen tillämpades likformigt och rättvist. Verket fick även till förmån för enskild part föra talan mot försäkringsrätts och allmän försäkringskassas beslut samt begära ändring enligt

text: 10 § samma lag

text: . Vid överklagande till Försäkringsöverdomstolen av enskild skulle verket alltid vara motpart där.

text: Av

text: 8 kap. 12 § lagen (1976:380)

text: om arbetsskadeförsäkring framgick att bestämmelsen i 20 kap 12 § lagen om allmän försäkring hade motsvarande tillämpning i ärenden enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Av 13 § framgick att Riksförsäkringsverket hade tillsyn i fråga om försäkringskassornas befattning med arbetsskadeförsäkringen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA:s skadeståndskrav får anses grunda sig på

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . En grundläggande förutsättning för ansvar enligt denna bestämmelse är att skadan skall ha vållats vid myndighetsutövning.

text: Vad som läggs Riksförsäkringsverket till last är till att börja med att myndigheten underlåtit att till Försäkringsöverdomstolen ge in ett läkarintyg som talade till AA:s förmån i arbetsskadeärendet.

text: Riksförsäkringsverket har gjort gällande att verket haft rätt att i egenskap av part underlåta att lämna in läkarintyget i fråga, eftersom verket haft rätt att själv bestämma vilken bevisning det ville åberopa.

text: I skaderegleringsärendet uppkommer fråga dels om av Riksförsäkringsverket vidtagna åtgärder som part i ett socialförsäkringsmål kan anses ha skett vid myndighetsutövning och dels, om så är fallet, det var felaktigt att underlåta att insända läkarutlåtandet till Försäkringsöverdomstolen. Jag tar först ställning till frågan om verkets åtgärd skett vid myndighetsutövning.

text: Vad som avses med myndighetsutövning i

text: skadeståndslagens

text: mening framgår närmare av förarbetena till denna lag (

text: prop. 1972:5 s. 311

text: och s. 498 f). Där sägs bl.a. att ett av de utmärkande dragen för myndighetsutövning i

text: skadeståndslagens

text: mening är att det är fråga om beslut eller åtgärder som har rättsverkningar för den enskilde, vilka ytterst inträder i kraft av samhällets makt över medborgarna. Karaktäristiskt för dessa är att de kommer till stånd och får rättsverkningar för eller emot den enskilde i kraft av offentligrättsliga regler, inte på grund av avtal eller i övrigt regler av privaträttslig natur. Ett utmärkande drag är att den enskilde medborgaren på visst sätt befinner sig i ett tvångsläge. När det gäller ett beslut som gynnar den enskilde, t.ex. avser en ekonomisk förmån eller ett tillstånd av något slag, kommer tvångssituationen till uttryck i den monopolställning som det allmänna intar och som innebär att den enskilda för att komma i åtnjutande av rättigheten är tvungen att vända sig till samhällsorganen och är helt beroende av att dessa på ett riktigt sätt tillämpar de offentligrättsliga författningsbestämmelser som gäller på det aktuella området. Det rör sig med andra ord också här ytterst om en maktutövning från det allmännas sida.

text: Det behöver inte vara fråga om sådana beslut eller åtgärder som har omedelbara rättsverkningar för den enskilde och i sig själva innefattar myndighetsutövning. Det kan också röra sig om beslut eller åtgärder som ingår endast som led i myndighetsutövningen men som är reglerade av offentligrättsliga föreskrifter och indirekt kan få rättsliga konsekvenser för den enskilde, liksom också vissa andra handlingar som står i ett mycket nära tidsmässigt och funktionellt samband med myndighetsutövningen. Ett felaktigt remissyttrande av en myndighet kan t.ex. leda till ett felaktigt beslut av det organ som begärde yttrande, men trots att ett sådant yttrande i och för sig inte utgör utövning av offentlig myndighet kan det leda till skadeståndsskyldighet för remissinstansens handlande (jfr Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning 1 s. 70).

text: Bestämmelsen om Riksförsäkringsverkets talerätt i socialförsäkringsmål i 12 § lagen om allmän försäkring kom till i samband med att tvåpartsförfarandet infördes i socialförsäkringsprocessen år 1979. Av propositionen i det lagstiftningsärendet (

text: prop. 1977/78:20 s. 80

text: f) framgår bl.a. att huvudsyftet med införandet av ett sådant system var att tillgodose likformighets- och rättvisesynpunkter. En av fördelarna med systemet bedömdes vara att utredningsmaterialet i målen därigenom skulle bli fullständigare och att domstolen skulle få ett säkrare underlag för sina avgöranden samt att förutsättningarna skulle förbättras att nå riktiga resultat i enskilda ärenden. Departementschefen anförde, när det gällde Riksförsäkringsverkets föreslagna partsställning, att denna ingalunda innebar att verket alltid skulle vara skyldigt att bestrida den enskildes yrkanden utan verket skulle företräda den ståndpunkt som verket ansåg var sakligt befogad. Det ansågs viktigt att verket medverkade till att nödvändig utredning fanns i målet och ytterligare utredning i ett mål kunde naturligtvis, anfördes det, leda till att verket fann anledning att tillstyrka besvär av enskild. I Försäkringsöverdomstolen skulle Riksförsäkringsverket alltid vara motpart mot bakgrund av att det bedömdes vara av särskild vikt att målen där blev så fullständigt utredda och allsidigt belysta som möjligt. I propositionen anfördes vidare att det förutsattes att, för det fall Riksförsäkringsverket var den klagande parten, verket även tillvaratog den enskildes intressen.

text: Som ovan nämnts hade Riksförsäkringsverket enligt 20 kap. 12 § lagen om allmän försäkring att verka för att bestämmelserna om den allmänna försäkringen och arbetsskadeförsäkringen tillämpades likformigt och rättvist och av förarbetena till bestämmelsen framgår att Riksförsäkringsverkets ställning som part i socialförsäkringsprocessen var ett utflöde av verkets tillsynsfunktion. Med hänsyn härtill anser jag att verkets åtgärder, när det uppträder som part i mål av nu aktuellt slag, får anses ske vid myndighetsutövning.

text: Av den berörda bestämmelsens avfattning och förarbetena till denna framgår vidare att det är en självklarhet att verket inte bör underlåta att i utredningen i ett socialförsäkringsmål förete ett infordrat läkarintyg som talar till den klagandes förmån och detta även om verket bedömt intygets bevisvärde som oklart.

text: Mot bakgrund av vad nu anförts anser jag att Riksförsäkringsverkets underlåtenhet att redovisa det aktuella läkarintyget i AA:s arbetsskadeärende innefattar fel och försummelse vid myndighetsutövning. Frågan är emellertid om skadeståndsskyldighet därmed också uppkommit för staten.

text: Vad som läggs Riksförsäkringsverket till last i denna del inträffade år 1982 då den s.k. standardregeln i

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: fortfarande gällde. AA:s anspråk skall därför prövas även mot den regeln som innebar att det för skadeståndsskyldighet krävdes att handlandet från en myndighets sida innebar ett åsidosättande av de krav som med hänsyn till verksamhetens art och ändamål rimligen kan ställas på dess utövning. Även med en tillämpning av den regeln finner jag att staten ådragit sig skadeståndsskyldighet i detta fall.

text: Fråga uppkommer också om preskription inträtt rörande AA:s anspråk i denna del.

text: Preskriptionslagen (1981:130)

text: innehåller regler om preskription av fordringar. Frågan om preskriptionstiden för skadeståndsfordringar, i första hand i utomobligatoriska förhållanden, diskuteras ingående i förarbetena till denna lag (

text: prop. 1979/80:119 s. 39

text: ). Där konstateras att huvudregeln om tio års preskriptionstid från fordringens tillkomst även gäller beträffande utomobligatoriska skadeståndsanspråk. Det innebär i princip att preskriptionstiden räknas från den skadegörande handlingen. Det gäller även om skadan inte inträffar förrän vid en senare tidpunkt eller om skadeeffekten visar sig efter en lång tid.

text: I

text: 5 § preskriptionslagen

text: anges hur preskription avbryts. Såvitt är känt har någon sådan preskriptionsavbrytande åtgärd som anges i den bestämmelsen inte företagits av AA inom angiven tid och hennes skadeståndsanspråk är således preskriberat i denna del. Justitiekanslern avböjer därför att reglera detta.

text: AA har också lagt Riksförsäkringsverket till last att verket inte till hennes förmån överklagade försäkringskassans beslut rörande omfattningen av hennes arbetsskada år 1989. Vad hon anfört i denna del ger inte stöd för antagandet att Riksförsäkringsverket skulle ha begått något sådant fel att skadeståndsskyldighet uppkommit för staten. Justitiekanslern avslår därför hennes begäran om skadestånd också på denna grund.

type: avgorande


title: Begäran om att Justitiekanslern undersöker om Skiljenämnden för AMF-försäkringar har handlat juridiskt riktigt i ett ärende

text: AA har i en skrivelse till Justitiekanslern den 11 november 1998 begärt att Justitiekanslern undersöker om Skiljenämnden för AMF-försäkringar har handlat juridiskt riktigt när hennes ärende togs upp till prövning i nämnden den 18 november 1997. Ärendet hos nämnden har rört ersättningens storlek för lyte och men från trygghetsförsäkringen vid arbetsskada för anställda hos kommuner, landsting, församlingar m.fl. (TFA-KL). Nämnden meddelade skiljedom den 18 november 1997 i ärende nr 273/96.

text: Justitiekanslern har tagit del av försäkringsvillkoren för TFA-KL.

text: Justitiekanslern bedömning

text: Justitiekanslern skall enligt lagen (

text: ) om justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina åligganden.

text: AMF Arbetsmarknadsförsäkringar är ett organ som bildats efter överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter med uppgift att administrera den s.k. trygghetsförsäkringen vid arbetsskada.

text: Den tvistelösande verksamhet som Skiljenämnden för AMF-försäkringar bedriver avseende ersättning från TFA-KL innebär inte något utövande av offentlig verksamhet. Nämnden är med andra ord ett privaträttsligt organ som heller inte anförtrotts någon myndighetsutövning och över vilket Justitiekanslern inte har någon tillsyn.

text: AA:s begäran hit föranleder med hänsyn till det nu anförda inte någon åtgärd från Justitiekanslerns sida.

text: Ärendet avskrivs från vidare handläggning.


title: Tandvårds- och läkemedelsverkets beslut enligt lagen (2012:160) om läkemedelsförmåner m.m. angående ett parallellimporterat läkemedel har bedömts inte grunda skadeståndsskyldighet för staten

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern avslår Omnia Läkemedel AB:s anspråk.

text: Ärendet

text: Handel med läkemedel och de nationella reglerna för prissättning

text: För att ett läkemedel ska få släppas ut på marknaden krävs försäljningsgodkännande. Läkemedel kan godkännas antingen centralt för hela EU eller för respektive medlemsstat var för sig. Frågan om nationellt godkännande för försäljning i Sverige prövas av Läkemedelsverket enligt läkemedelslagen (

text: ). Läkemedelslagens definitioner bygger på definitionerna i direktiven

text: om upprättande av gemenskapsregler för veterinärmedicinska läkemedel och

text: om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel. Ett läkemedel kan antingen godkännas som originalläkemedel eller som generika. För godkännande som generika krävs inte lika omfattande studier som för godkännande av ett originalläkemedel.

text: Enligt

text: 1 § fjärde stycket läkemedelslagen

text: definieras ett generiskt läkemedel enligt följande.

text: Med biologiska läkemedel avses läkemedel vars aktiva substans är tillverkad av eller kommer från en levande organism. Ett exempel på ett biologiskt läkemedel som sedan länge har varit ett godkänt läkemedel i EU är Pfizers ”Genotropin” – ett humant tillväxthormon med den aktiva substansen somatropin.

text: Jämfört med konventionella, kemiskt framställda läkemedel finns det en starkare koppling mellan tillverkningsprocessen av biologiska läkemedel och egenskaperna hos slutprodukten. Ett biologiskt läkemedel innehåller en aktiv substans som har biologiskt ursprung och är så komplex att man inte enbart genom kontroll av den slutliga produkten kan verifiera dess fulla identitet och egenskaper. Hänsyn måste därför också bland annat tas till tillverkningsprocessen.

text: En biosimilar är ett läkemedel som liknar ett redan godkänt biologiskt läkemedel (det biologiska referensläkemedlet) men som inte är identiskt. Biosimilarer (”jämförbara biologiska läkemedel”) kom ut på marknaden i takt med att patenten på de biologiska läkemedlen började löpa ut. En biosimilars namn, utseende och förpackning skiljer sig från det biologiska referensläkemedlets. När en biosimilar ska godkännas för försäljning behöver informationen om läkemedlet som sådant inte sammanställas på nytt eftersom det biologiska referensläkemedlet har varit godkänt i flera år och allmän information redan finns tillgänglig. Pfizers Genotropin utgör referensläkemedel för biosimilaren Sandoz ”Omnitrope”. Sandoz Omnitrope godkändes för försäljning i EU den 16 april 2006.

text: Biosimilarer skiljer sig alltså från generiska produkter av kemiskt framställda läkemedel; i det senare fallet är den aktiva substansen identisk med referenspreparatens. För kemiskt framställda läkemedel är utvecklingen och framställningen av generiskt ekvivalenta preparat en relativt enkel process. Ett försäljningsgodkännande för ett generikum bygger på kemisk och farmaceutisk dokumentation, som uppvisar att den aktiva substansen i kopian har samma farmaceutiska beredningsform och samma innehåll av aktiv substans som originalpreparatet samt – i de flesta fall – genom lämpliga biotillgänglighetsstudier. För godkännande av biosimilarer krävs alltså ytterligare studier.

text: Definitionerna av original och generika är inte helt entydiga. Biosimilarer, som är en relativt ny företeelse, har – beroende bl.a. av hur sökanden har utformat ansökan om godkännande – klassificeras antingen som originalläkemedel eller generika.

text: Med parallellimport avses – förenklat uttryckt – att ett läkemedel (original eller generika) som är godkänt för försäljning i en stat inom EES, säljs av någon annan än tillverkaren/innehavaren av försäljningsgodkännande i en annan stat inom EES där läkemedlet också är godkänt för försäljning. Parallellimportören framställer inte läkemedlet i fråga men ompaketerar produkten m.m. för försäljning i en annan medlemsstat. Förfarandet innebär att tillverkaren/innehavaren till försäljningsgodkännandet inte kan dela upp marknaden och därigenom differentiera priserna. Vid bedömningen av om det är fråga om parallellimport beaktas bl.a. om det parallellimporterade läkemedlet och det ”direktimporterade” läkemedlet har gemensamt ursprung, innehåller samma aktiva substans samt har jämförbar sammansättning. Det parallellimporterade läkemedlet meddelas ett eget försäljningsgodkännande.

text: Läkemedelsverket beslutar vidare enligt

text: 8 § läkemedelslagen

text: vilka läkemedel som på produktnivå är medicinskt likvärdiga och därmed utbytbara med varandra. Med medicinskt likvärdiga läkemedel avses i regel produkter med samma aktiva substans, styrka och beredningsform i motsvarande förpackningsstorlek. Medicinskt likvärdiga läkemedel kan ha olika produktnamn, tillsatsämnen, utseende och information i produktresumén och bipacksedeln. Utbytbarhet föreligger i regel mellan ett originalläkemedel och ett läkemedel som har godkänts som generika med det aktuella originalläkemedlets som referensläkemedel. Så är emellertid inte alltid fallet. Utbytbarhet kan också föreligga mellan två olika originalläkemedel eller två olika generika. Frågan om ett läkemedel klassificeras som generika och Läkemedelsverkets beslut om utbytbarhet är alltså inte helt avhängiga av varandra. Även om ett läkemedel har klassificerats som generika vid försäljningsgodkännandet kan Läkemedelsverket besluta att det inte är utbytbart mot sin referensprodukt (originalläkemedlet).

text: I mars 2007 publicerade Läkemedelsverket ett ställningstagande avseende biosimilarer. Läkemedelsverket ställningstagande gjordes med anledning av att den Europeiska läkemedelsmyndighetens (EMEA) hade godkänt ett läkemedel på basen av visad biosimilaritet (jämförbar biologisk aktivitet) med redan godkända produkter. Läkemedelsverkets ståndpunkt var att biologiska läkemedel inte kunde bedömas vara utbytbara på apotek även om de godkänts på basen av visad biosimilaritet. Hänvisning skedde till två tillväxthormon varav det ena var somatropin. Läkemedelsverket anförde i den delen ”Även om Läkemedelsverket inte konstaterat några skillnader i aktivitet mellan Omnitrope och Genotropin så finns det ändå en osäkerhet om hur ett utbyte av produkterna skulle påverka ett immunologiskt svar hos behandlade patienter.”

text: I Sverige gäller sedan länge att det allmänna i viss utsträckning står för den enskildes kostnader för läkemedel (det s.k. högkostnadsskyddet). Systemet kan i stark sammanfattning beskrivas så att Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket (TLV) – tidigare Läkemedelsförmånsnämnden (LFN) – på ansökan beslutar om ett receptbelagt läkemedel som är godkänt för försäljning ska omfattas av läkemedelsförmånerna och i så fall fastställer priset för produkten i fråga. Vid bedömningen av om läkemedlet ska omfattas av förmånssystemet beaktar TLV bl.a. om läkemedlet är kostnadseffektivt, dvs. om behandlingen med läkemedlet kostar en för samhället rimlig summa pengar i förhållande till de hälsovinster som läkemedlet ger. Bedömningen görs utifrån ett samhälleligt och hälsoekonomiskt helhetsperspektiv med syfte att bidra till en ändamålsenligt användning av läkemedel.

text: Inom ramen för detta subventionssystem har Sverige sedan oktober 2002 därtill tillämpat s.k. generiskt utbyte på apotek. Det innebär att apoteken byter det förskrivna läkemedlet mot billigaste utbytbara läkemedel. Skälen för införandet av det generiska utbytet var en strävan att öka användningen av generiska läkemedel eftersom det bedömdes nödvändigt att skärpa kostnadskontrollen i läkemedelsanvändningen. Förutom den kostnadsbesparande effekten skulle reformen också leda till en ökad priskonkurrens på läkemedelsmarknaden, eftersom det skulle skapas ett incitament för läkemedelsindustrin att konkurrera genom att sänka priset då det billigaste alternativet som regel expedieras av farmaceuten. (Se

text: prop. 2001/02:63 s. 56

text: De närmare bestämmelserna om subvention av läkemedel och om generiskt utbyte finns i lagen (

text: ) om läkemedelsförmåner m.m. (förmånslagen). I samband med avskaffandet av Apoteket AB:s ensamrätt på detaljhandel med läkemedel i Sverige genomgick förmånslagen en rad förändringar vilka trädde i kraft den 1 juli 2009 (

text: prop. 2008/09:145

text: ). En sådan förändring avsåg prissättningssystemet.

text: Enligt huvudregeln i 7 § förmånslagen beslutar TLV om ett läkemedel ska ingå i läkemedelsförmånerna samt fastställer då inköpspris och försäljningspris som ska tillämpas av öppenvårdsapoteken. När det gäller det generiska utbytet skedde prissättningen enligt 21 § förmånslagen genom ett system där generikatillverkare konkurrerade på en av TLV administrerad nationell marknadsplats.

text: I samband med avskaffandet av detaljhandelsmonopolet övervägdes en rad olika system för att upprätthålla konkurrens och därmed prispress på läkemedelsmarknaden. Vissa förespråkade att man skulle frångå det interna referensprissystem som administrerades av TLV och införa ett system där tillverkar/innehavare av försäljningsgodkännande skulle få förhandla om priset direkt med öppenvårdsapoteken. Mot en sådan ordning kunde emellertid en rad invändningar riktas. Vid en samlad bedömning stannade regeringen för att det system med priskonkurrens på den av TLV administrerade marknadsplatsen även fortsättningsvis skulle utgöra huvudregeln. Öppenvårdsapoteken skulle således inte själva få förhandla om priser. Undantag härifrån genomfördes dock på ett begränsat område, nämligen avseende receptbelagda läkemedel utan generisk konkurrens. Bestämmelserna (7 a och 7 b §§) infördes mot bakgrund av att det kunde konstateras att förutsättningarna för prissättning var olika beroende på vilket läkemedel det var som skulle prissättas. Regeringen uttalade i

text: prop. 2008/09:145

text: följande.

text: Parallellimporten fyller en viktig funktion som prispressare avseende originalläkemedel som inte har generisk konkurrens. Regeringen har svårt att se hur dagens centraliserade prissättning av parallellimporterade läkemedel skulle kunna effektiviseras. Parallellmarknaden är av en annan karaktär än generikamarknaden, genom att parallellhandel endast kan ske när det uppstår överskott på marknader där prisnivåerna möjliggör arbitragevinster. En ökad och effektivare parallellimport kan snarast åstadkommas genom att ge apoteksaktörerna goda incitament att handla med och bedriva parallellimport. Därför bör apoteken ges möjlighet att förhandla inköpspriserna på originalläkemedel som inte har generisk konkurrens, såväl direktimporterade som parallellimporterade.

text: Undantagen medförde motsvarande förändringar i 21 § förmånslagen. I bestämmelsens första stycke infördes således en särskild reglering avseende utbyte när ett originalläkemedel har förskrivits och det finns ett tillgängligt parallellimporterat läkemedel. I andra stycket regleras utbyte när det finns generisk konkurrens.

text: Enligt 21 § första stycket ska således ett öppenvårdsapotek, om ett läkemedel som inte är ett generiskt läkemedel ingår i läkemedelsförmånerna och har förskrivits, och det enbart finns parallellimporterade läkemedel som är utbytbara mot det läkemedlet, byta ut det förskrivna läkemedlet mot ett tillgängligt parallellimporterat läkemedel som har ett lägre fastställt försäljningspris än det förskrivna läkemedlet. Enligt samma bestämmelses andra stycke ska ett öppenvårdsapotek om ett läkemedel som ingår i läkemedelsförmånerna har förskrivits, och det finns läkemedel som är utbytbara mot det läkemedlet, byta ut det förskrivna läkemedlet mot det tillgängliga läkemedel som har lägst fastställt försäljningspris.

text: Enligt 7 b § förmånslagen gavs öppenvårdsapotek rätt att köpa in och sälja parallellimporterade läkemedel som är utbytbara enligt

text: 21 § första stycket samma lag

text: till priser som understiger det inköpspris som TLV har fastställt enligt 7 §. Parallellimportören fick därmed möjlighet att förhandla om sina priser direkt med öppenvårdsapoteken.

text: I författningskommentaren till 7 b § (

text: prop. 2008/09:145

text: ) anges följande.

text: För produkter som omfattas av 21 § andra stycket förmånslagen får öppenvårdsapoteken inte förhandla om lägre priser. För dessa produkter gäller i stället att TLV fastställer grupper inom vilka apoteken har att byta till det billigaste läkemedlet i gruppen. Utbytbarheten enligt 21 § andra stycket förmånslagen följer Läkemedelsverkets beslut om utbytbarhet enligt 8 § läkemedelslagen. Enligt TLV:s föreskrifter ska TLV i sin tur dela in de utbytbara läkemedlen i förpackningsstorleksgrupper. För att förpackningarna på apotek ska kunna bytas ut mot varandra måste de vara ungefär samma antal/doser/ml/g i utbytesförpackningen som den förskrivna förpackningen. I vissa fall kan det leda till att en produkt blir ensam i sin förpackningsstorleksgrupp.

text: TLV får på eget initiativ besluta att ett läkemedel eller en vara inte längre ska ingå i förmånerna (10 § förmånslagen). Fråga om ändring av ett tidigare fastställt försäljningspris får också tas upp på eget initiativ av TLV (13 § förmånslagen). I samband med avskaffandet av detaljhandelsmonopolet underströk regeringen vikten av att TLV kontinuerligt följde upp frågan om prissättningen och uttalade följande (

text: prop. 2008/09:145 s. 278

text: f.).

text: Enligt

text: 9 § förordningen (2002:687)

text: om läkemedelsförmåner m.m. (förmånsförordningen) ska TLV meddela beslut om att ett läkemedel ska ingå i läkemedelsförmånerna inom 180 dagar från det att en fullständig ansökan kommit in. Ett beslut om höjning av tidigare fastställt försäljningspris ska meddelas inom 90 dagar från det att ansökan kom in till myndigheten men om antalet ansökningar är mycket stort kan fristen förlängas en gång med ytterligare 60 dagar. Ett beslut om sänkning av ett tidigare fastställt försäljningspris ska meddelas så snart det är möjligt.

text: TLV:s beslut enligt förmånslagen kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol (26 §).

text: Beslut avseende Omnitrope inom ramen för förmånslagen

text: Den 16 juni 2006 biföll TLV (dåvarande LFN) Sandoz AB:s ansökan att Omnitrope (pulver och vätska till injektionslösning) skulle omfattas av systemet för läkemedelsförmåner i förmånslagen. I sin ansökan uppgav Sandoz AB att produkten utgjorde generika. Omnitrope Sandoz klassificerades därmed också som generika inom ramen för förmånslagen.

text: Den 4 september 2007 biföll TLV (dåvarande LFN) Sandoz AB:s ansökan om att Omnitrope (injektionsvätska, lösning i styrkan 5 mg/1,5 ml) skulle utgöra förmånsberättigad vara. Även denna gång angav Sandoz AB att fråga var om generika och varan klassificerades som sådan.

text: Den 17 december 2007 biföll TLV (dåvarande LFN) Sandoz AB:s ansökan om att Omnitrope (injektionsvätska 10 mg/1,5 ml i förpackningsstorlekarna 15 ml, 7,5 ml och 1,5 ml) skulle utgöra förmånsberättigad vara. Sandoz AB angav att produkten i denna styrka var original. Eftersom Omnitrope redan tidigare fanns inom förmånen och var generikaklassat, klassades emellertid även den nya styrkan som generika.

text: Den 10 november 2010 biföll TLV Omnia Läkemedel AB:s ansökan om att parallellimporterad Omnitrope (injektionsvätska, lösning 10 mg/1,5 ml) skulle utgöra förmånsberättigad vara.

text: Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope togs i början av april 2011 upp på listan över utbytesgrupper enligt 21 § andra stycket förmånslagen såsom utbytbar mot Sandoz Omnitrope. Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope togs upp som ensam i sin förpackningsstorleksgrupp.

text: Den 27 juni 2012 fattade TLV ett principbeslut i fråga om klassificeringen av biosimilarer. Enligt principbeslutet skulle sådana fortsättningsvis inte klassas som generika, oavsett hur ansökan hade utformats. Den 29 juni 2012 beslutade TLV i enlighet därmed att bl.a. Sandoz Omnitrope fortsättningsvis skulle klassas som icke-generika.

text: Anspråket

text: Omnia Läkemedel AB har hos TLV begärt skadestånd av staten med 2 043 827 kr motsvarande värdet av 1 229 ampuller parallellimporterad Omnitrope som bolaget kasserat under hösten 2012 eftersom hållbarhetstiden hade gått ut. Omnia Läkemedel AB har yrkat ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 1 augusti 2012.

text: Omnia Läkemedel AB har som grund för anspråket anfört sammanfattningsvis följande. TLV har förfarit felaktigt och försumligt i sin myndighetsutövning genom att dels klassificera Omnitrope som ett generiskt läkemedel, dels genom att tilldela Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope ett unikt s.k. EK-nummer, vilket fick konsekvenser för bolaget under våren och sommaren 2012. Konsekvenserna bestod i att Omnia Läkemedel AB inte kunde förhandla om sitt pris direkt med apoteken och att bolaget inte kunde konkurrera med andra somatropinprodukter. Tilldelningen av det unika EK-numret innebar nämligen att Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope inte kunde utses till ”periodens vara”, dvs. den vara mot vilken utbyte ska ske. Trots att Omnia Läkemedel AB i mars 2012 kontaktade TLV och påpekade ifrågavarande felaktigheter samt påkallade att ärendet skulle behandlas med förtur, vidtog TLV inte erforderlig rättelse förrän under sommaren 2012. När rättelseåtgärder slutligen vidtogs försummade TLV att informera Apotekens Service AB om förändringen med följd att rättelsen inte fick genomslag hos apoteken förrän den 25 juli 2012. Vid den tidpunkten återstod endast fem tillåtna försäljningsdagar för Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade produkter, varför bolaget under hösten 2012 nödgades kassera 1 229 ampuller Omnitrope. Staten är enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skyldig att ersätta den uppkomna skadan.

text: Utredningen

text: TLV har med ett eget yttrande överlämnat anspråket till Justitiekanslern för prövning. TLV har angivit att myndigheten bedömer att skadeståndsskyldighet inte föreligger då de förutsättningar som Omnia Läkemedel AB hänvisar till framgår av lag och föreskrifter och är motiverade av patientsäkerhetsskäl. Enligt TLV har Omnia Läkemedel AB genom att sätta sig in i regelverket på förhand haft möjlighet att förutse den uppkomna situationen och därmed undvika skada. TLV har anfört bl.a. följande.

text: Omnia Läkemedel AB har fått del av TLV:s yttrande och har inkommit med kompletterande synpunkter. Bolaget har anfört sammanfattningsvis följande. Omnia Läkemedel AB har haft anledning att räkna med att utbytet av Omnitrope Omnia skulle följa 21 § första stycket förmånslagen eftersom Omnitrope är en biosimilar, vilket innebär att läkemedlet i utbyteshänseende hanteras som originalläkemedel. TLV har felaktigt hanterat Omnitrope som generika och upplyst det största apoteksaktörerna om att Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope därmed följde 21 § andra stycket förmånslagen med följd att bl.a. att öppenvårdsapotek inte fått förhandla direkt med Omnia Läkemedel AB. Redan härigenom har ett handelshinder uppstått. Trots att Läkemedelsverket har beslutat om utbytbarhet mot Sandoz Omnitrope har Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope tilldelats ett eget EK-nummer varigenom ett effektivt handelshinder har uppkommit.

text: Det är irrelevant hur Sandoz klassificerat Omnitrope i sin ansökan. TLV har inte varit bundet härav vilket framgår av att TLV rättat felet. Definitionen av generika återfinns i

text: 1 § femte stycket läkemedelslagen

text: och Omnitrope uppfyllde inte den definitionen. Sandoz angav därtill i ansökan 2007 att fråga var om original. TLV har haft att pröva ansökningarna självständigt och skulle ha tillämpat

text: läkemedelslagens

text: definition. Under alla omständigheter skulle TLV har undersökt saken närmare i samband med ansökan 2007. Läkemedelsverket anser sedan 2007 att biosimilar inte är generika vilket framgår av pressmeddelandet från 2007 där det anges att biosimilarer inte är utbytbara. Därmed måste de i utbyteshänseende hanteras som original. Omnitrope är det enda läkemedel med somatropin som TLV klassat som generika. Under alla omständigheter har TLV haft anledning att se över klassningen under 2011 då Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope togs in i förmånssystemet eller i vart fall i mars 2012 då TLV kontaktades av olika aktörer i ärendet.

text: TLV har därtill inte redovisat vilka patientsäkerhetsskäl som motiverat indelningen i EK-grupp. TLV har gått utöver sitt uppdrag om myndigheten har beaktat patientsäkerhetsskäl i förpackningsstorlekshänseende och därmed avvikit från Läkemedelsverkets utbytesbedömning. TLV ska inte göra någon egen medicinsk bedömning. Läkemedelsverket har den 29 mars 2011 bestämt att Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope är utbytesbar med Sandoz Omnitrope. Läkemedelsverket har gjort en medicinsk bedömning enligt 8 § läkemedelslagen och konstaterat att läkemedlen är likvärdiga produkter. Läkemedelsverket beaktar viktiga skillnader i hanterbarhet vid bedömning av injektionsläkemedel och därmed var frågan om patientsäkerhetsskäl medförde hinder för utbytbarhet redan hanterad.

text: Omnia Läkemedel AB tog omgående efter omklassificeringen kontakt med Vårdapotek, Medstop, Apoteket Hjärtat, Apoteksgruppen och Kronans Droghandel för att få till stånd prisförhandlingar och utbyte. Det fungerade inte eftersom ändringen inte hade slagit igenom i apotekens expeditionssystem. Eftersom apotekens expeditionssystem alltjämt indikerade att Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope inte var utbytbar mot Sandoz Omnitrope trodde apotekspersonalen att det fanns hinder mot utbyte. TLV dröjde flera dagar med nödvändiga kontakter med resultat att utbytet inte fungerade förrän den 25 juli 2012.

text: Omnia Läkemedel AB har inte haft möjlighet att förutse att en produkt som rätteligen borde ha varit klassad som original skulle komma att klassas som utbyte av generika. Detta särskilt eftersom förhandlingar och utbyte på apotek fungerade för övriga somatropinprodukter. Omnia Läkemedel AB har inte haft möjlighet att förutse att TLV inte skulle vidta rättelse inom rimlig tid.

text: Omnia Läkemedel AB hade under den aktuella perioden tagit i vart fall 30 procent av marknaden om Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope hanterats korrekt av TLV. Omnia Läkemedel AB tillhandahåller även referensläkemedlet för Omnitrope: Genotropin. För detta läkemedel hade Omnia Läkemedel AB mellan 30 och 50 procent av marknaden. Efter rättelsen har bolaget omgående lyckats kapa åt sig 25 procent av marknaden för Omnitrope. I april 2013 är andelen uppe i 50 procent. Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope var markerad som månadens vara och under all omständigheter billigare än Sandoz Omnitrope. Varuvolymen 1 500 ampuller hade snabbt kunnat få avsättning på marknaden.

text: TLV har i kompletterande yttrande vidhållit sin inställning och anfört följande.

text: Omnia Läkemedel AB har fått del även av TLV:s kompletterande yttrande och har inkommit med ytterligare synpunkter.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vilken staten svarar. Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Enligt de principer som framgår av EU-domstolens fasta praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på unionsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande materiella villkor är uppfyllda.

text: • Staten har överträtt en unionsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda.

text: • Överträdelsen är tillräckligt allvarlig (klar).

text: • Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan eller skadorna.

text: Det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet är i svensk rätt inte reglerat i lag och gäller vid sidan av det allmännas ansvar enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. När den påstått skadeståndsgrundande handlingen (underlåtenheten) utgörs av en överträdelse av unionsrätten är det i vissa fall möjligt att utverka skadestånd antingen enligt det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet eller med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . De materiella villkoren för skadeståndsansvar enligt dessa två skadeståndsinstitut uppvisar likheter men även vissa skillnader. En sådan skillnad är att det allmännas ansvar enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är begränsat till fel eller försummelser som vållas vid myndighetsutövning.

text: Parallellimport av läkemedel är ett av de mer tydliga exemplen där frågor kring de unionsrättsliga principerna om den fria rörligheten för varor regelmässigt uppkommer. Reglerna för godkännande av läkemedel är vidare i hög grad föremål för gemensam lagstiftning inom EU. Omnia Läkemedel AB har inte själv hänfört sig till det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet utan har yrkat skadestånd endast med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Bolaget har dock anfört att TLV:s beslut och åtgärder har medfört ett handelshinder för bolagets parallellimport. Mot denna bakgrund prövar Justitiekanslern anspråket enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen men gör avslutningsvis också vissa uttalanden i anslutning till det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet.

text: Överväganden

text: Omnia Läkemedel AB:s anspråk grundas i första hand på påståendet att TLV:s beslut att Sandoz Omnitrope skulle ingå i läkemedelsförmånerna med klassificering som generika har varit felaktigt och att detta har medfört att Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope varit utbytbart med generika, med följd att produkten inte omfattades av den möjlighet till prisförhandling direkt med öppenvårdsapotek som ges enligt 7 b § förmånslagen för produkter som omfattas av 21 § första stycket samma lag.

text: Besluten avseende Sandoz Omnitrope har fattats efter ansökan av Sandoz AB. Sandoz AB har såvitt framgått inte haft någon invändning mot besluten att Omnitrope klassats som generika inom ramen för förmånslagen. Omnia Läkemedel AB har inte varit part i dessa ärenden och besluten har inte innefattat myndighetsutövning i förhållande Omnia Läkemedel AB. Redan av denna anledning måste det ifrågasättas om besluten avseende Sandoz Omnitrope kan grunda skadeståndsskyldighet för staten i förhållande till Omnia Läkemedel AB enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: (jfr

text: NJA 2013 s. 145

text: Även med utgångspunkt i att besluten om klassificering av Sandoz Omnitrope inom ramen för förmånslagen skulle anses innefatta myndighetsutövning mot en (potentiell) parallellimportör som Omnia Läkemedel AB krävs dock för skadeståndsskylighet att klassificeringen har varit felaktig. Så kan inte anses ha varit fallet. Som TLV har anfört är legaldefinitionen i läkemedelslagen av originalläkemedel och generika inte entydig. Särskilda gränsdragningsproblem har vidare uppkommit när det gäller just biosimilarer eftersom utveckling och framställning av generiskt ekvivalenta preparat till biologiska läkemedel är en relativt komplicerat process jämfört med vad som gäller för kemiskt framställda läkemedel. Vid försäljningsgodkännandet har det avgörande betydelse för klassificeringen hur sökanden själv har utformat sin ansökan eftersom det påverkar omfattningen av det underlag som sökanden måste lägga fram om ansökan avser godkännande som original eller generika. Hur läkemedlet har klassificerats vid försäljningsgodkännandet är inte heller ensamt avgörande för hur produkten ska betraktas vare sig ur utbyteshänsyn eller enligt förmånslagens regler. Vidare måste beaktas att, vid tidpunkten för samtliga beslut att bifalla Sandoz AB:s ansökan att Omnitrope skulle omfattas av systemet för läkemedelsförmåner, möjligheten att förhandla om priset direkt med öppenvårdsapoteken över huvud taget inte förelåg. Som framgår av de överväganden som gjordes i samband med att det svenska detaljhandelsmonopolet för läkemedel avskaffades skulle prissättningssystemet för receptbelagda läkemedel där det fanns generisk konkurrens bibehållas. Huvudregeln skulle således vara att priserna skulle bestämmas genom priskonkurrensen på den av TLV administrerade nationella marknadsplatsen. Endast då generisk konkurrens inte förelåg, dvs. då prispress på ett receptbelagt originalläkemedel inte kunde uppkomma annat än genom direktförhandling med den som marknadsför eller parallellimporterar läkemedlet, skulle öppenvårdsapoteken själva få förhandla om priset direkt med tillhandahållaren. Övervägandena kring prissättningsmodellen och förhandlingsordningen när en tidigare monopoliserad detaljhandelsmarknad avregleras är grannlaga; hänsyn måste tas till en rad olika intressen. Möjligheten till direktförhandling med öppenvårdsapoteken utgör således ett undantag från huvudregeln och kan med den utgångspunkten i vart fall inte tolkas extensivt. Det kan då också framhållas att biosimilarerna, som är en relativt ny företeelse på marknaden, är framställda med utgångspunkt i ett referensläkemedel men inte generellt betraktas som direkt utbytbara med det aktuella referensläkemedlet då de främst pga. framställningssättet kan ha varierande effekter trots att de innehåller samma aktiva substans. Även om produkterna inte är direkt utbytbara går det inte att bortse från att ett visst konkurrensförhållande trots detta föreligger mellan dem. Det kan mot den bakgrunden ifrågasättas om förhållandet mellan originalläkemedlet Pfizers Genotropin och biosimilaren Sandoz Omnitrope kan betecknas så att Pfizers Genotropin utgjorde ett originalläkemedel som inte var utsatt för generisk konkurrens i den mening som låg till grund för införandet av det undantag som gav öppenvårdsapoteken möjlighet att själva förhandla om priset. Sandoz AB har såvitt framkommit självt inte haft någon invändning mot att Omnitrope betraktades som generika vid respektive beslutstidpunkt eller efter det att möjligheten till direktförhandling med öppenvårdsapotek infördes den 1 juli 2009 (7 a § förmånslagen). Mot denna bakgrund kan den omständigheten att Omnitrope, med utgångspunkt i TLV:s beslut 2006 och 2007 avseende Sandoz AB:s ansökningar, betraktades som generika inom ramen för förmånslagen inte anses ha innefattat någon sådant fel eller någon sådan försummelse som grundar skadeståndsskyldighet för staten.

text: Fråga är därefter om det har förelegat en skyldighet för TLV att, i samband med att Omnia Läkemedel AB ansökte om att bolagets parallellimporterade Omnitrope skulle omfattas av läkemedelsförmånerna, ompröva klassificeringen av Sandoz Omnitrope. TLV har visserligen möjlighet att på eget initiativ ompröva bl.a. beslut om prissättning. Som framgår av förarbetsuttalandena vid införandet av direktförhandlingsrätten med öppenvårdsapoteken har det också förutsatts att frågan om ett läkemedel ska omfattas av denna rätt kan bli föremål för omprövning om generisk konkurrens uppkommer. Det har därmed i och för sig inte förelegat något hinder för TLV att – som också sedermera skedde – ompröva klassificeringen av Sandoz Omnitrope. Därmed är emellertid inte sagt att TLV också hade en skyldighet att, och i vart fall inte omedelbart, företa en sådan omprövning. TLV:s primära skyldighet i förhållande till Omnia Läkemedel AB har varit att pröva ansökan om att bolagets parallellimporterade Omnitrope skulle omfattas av läkemedelsförmånerna. Beslutet härom från november 2010 har därefter följts av ett ställningstagande i fråga om utbytbarhet. Besluten har inte avvikit från gällande regelverk och praxis. Omnia Läkemedel AB har inte begärt att det läkemedel som parallellimporten avsåg borde omklassificeras i förmånslagens mening. Det skulle föra alltför långt att anse att det ålegat TLV att utan en sådan begäran eller ens en förfrågan i detta avseende ompröva ett beslut som fattats på begäran av annan part. Enligt Justitiekanslerns mening var det således inte felaktigt av TLV att, i avsaknad av en uttrycklig begäran eller ett påpekande från Omnia Läkemedel AB, enbart på grund av Omnia Läkemedel AB:s ansökan om att bolagets parallellimporterade Omnitrope skulle omfattas av läkemedelsförmånssystemet ompröva klassificeringen av Sandoz Omnitrope inom ramen för samma system. Att TLV inte med anledning av Omnia Läkemedel AB:s ansökan på nytt tog upp frågan om klassificeringen av Sandoz Omnitrope till prövning innebär således inte att TLV:s handläggning har innefattat ett för staten skadeståndsgrundande fel.

text: Justitiekanslern bedömer därmed att det inte har innefattat något fel eller någon försummelse som grundar skadeståndsskyldighet för staten att Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope initialt kom att följa huvudregeln i läkemedelsförmånssystemet, dvs. att bolaget inte hade möjlighet att förhandla direkt med öppenvårdsapoteken utan att priset följde prissättningsmodellen i det generiska utbytet enligt huvudregeln i 21 § andra stycket förmånslagen.

text: Omnia Läkemedel AB har, som det får uppfattas, i andra hand gjort gällande att TLV:s beslut angående Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope inom ramen för det generiska utbytet (21 § andra stycket förmånslagen) varit felaktigt eftersom bolagets produkt placerades i en egen förpackningsstorleksgrupp. I den delen är det tillräckligt att konstatera att patientsäkerheten kräver att beslut om gruppering i förpackningsstorlekar föregås av noggranna överväganden från TLV:s sida i samråd med Läkemedelsverket. Som TLV har anfört ankommer det på Läkemedelsverket att bedöma utbytbarheten på produktnivå men på TLV att bedöma den frågan på förpackningsnivå. Läkemedelsverkets beslut om utbytbarhet på produktnivå är en förutsättning för att omfattas av det generiska utbytet men är inte tillräckligt för att avgöra när utbyte ska ske av produkter såvitt gäller en viss förpackningsstorlek. Som TLV har utvecklat uppkommer det vid bedömningen av injektionsläkemedel ett flertal frågor som för att garantera patientsäkerheten måste avgöras med hänsyn till den specifika förpackningen. Det ligger i sakens natur att utredningen och bedömningen måste få ta viss tid i anspråk. Någon särskild tidsfrist för den bedömningen är inte heller föreskriven. Att Omnia Läkemedel AB:s parallellimporterade Omnitrope, som skett i detta fall, inledningsvis inte kunde inordnas i en förpackningsstorleksgrupp där utbyte kunde ske kan mot bakgrund av det nyss anförda inte anses utgöra fel eller försummelse i skadeståndslagens mening.

text: Som Omnia Läkemedel AB får uppfattas har bolaget slutligen gjort gällande att TLV inte i tillräcklig utsträckning och i vart fall inte tillräckligt raskt har bistått Omnia Läkemedel AB med att komma till rätta med den för bolaget oförutsedda situationen. Justitiekanslern får i denna del först understryka att staten inte kan lastas för att Omnia Läkemedel AB – vilket framgår bl.a. av vad bolaget har anfört hos TLV – inte på förhand har satt sig in i och haft kännedom om gällande regelverk och beslut avseende det läkemedel som bolaget avsåg att parallellimportera. Regelverket är visserligen inte helt lättillgängligt men såväl Läkemedelsverket som TLV kan bistå med sådan information under förutsättning att sökanden begär det. Om Omnia Läkemedel AB saknade kännedom om hur Sandoz Omnitrope var klassificerat enligt förmånslagen hade TLV kunnat klargöra hur det förhöll sig med den saken. Mot bakgrund av att TLV:s beslut i fråga om klassificeringen av Sandoz Omnitrope inte kan anses ha varit felaktigt kan det inte heller – som tidigare har angivits – anses ha ålegat TLV att ompröva beslutet enbart med anledning av Omnia Läkemedel AB:s ansökan. TLV:s handläggning av frågan när Omnia Läkemedel AB väl väckt den har inte varit saktfärdig på ett sådant sätt som skulle kunna föranleda skadeståndsskyldighet för staten. Att det tagit viss tid för beslutet om omklassificering att få genomslag i Apoteket Service AB:s system är visserligen en brist. Den fördröjningen har emellertid endast bestått under några få dagar och har under alla omständigheter inte utgjort något absolut hinder för Omnia Läkemedel AB att förhandla direkt med apoteken med hänvisning till TLV:s beslut om omklassificering av Sandoz Omnitrope. Denna brist medför således inte skadeståndsskyldighet för staten.

text: Sammanfattningsvis är det därmed Justitiekanslerns bedömning att det inte har förekommit något sådant fel eller någon sådan försummelse vid TLV:s handläggning av och beslut i Omnia Läkemedel AB:s ärende som föranleder skadeståndsskyldighet för staten.

text: Därtill kan läggas att det under alla omständigheter – som TLV har anfört –har funnits utrymme för Omnia Läkemedel AB att förhindra den påstådda skadans uppkomst och omfattning, bl.a. genom att på förhand sätta sig in i gällande regelverk. Under sådana förhållanden föreligger det inte heller ett direkt orsakssamband mellan de uppgivna felen och den påstådda skadan.

text: När det gäller skadestånd på unionsrättslig grund tillägger Justitiekanslern följande. Utredningen ger inte stöd för, och det har inte heller påståtts, att de definitioner av original, generika m.m. som läkemedels- och förmånslagen bygger på avviker från den underliggande unionsrättsliga läkemedelslagstiftningen. Det subventionssystem som har införts genom förmånslagen syftar ytterst till att säkerställa folkhälsan genom att läkemedel ska vara tillgänglig för alla som behöver dem och innefattar avvägningar mellan olika motstående intressen. Folkhälsan i allmänhet och patientsäkerheten i synnerhet är sådana intressen som kan motivera inskränkningar i den fria rörligheten för varor enligt

text: artikel 36 FEUF

text: (tidigare

text: artikel 30

text: EG). Det system som kommer till uttryck genom förmånslagen och den samhandelspåverkan som följer därav får därför som utgångspunkt bedömas vara förenlig med den fria rörligheten för varor. Den konkreta tillämpningen av förmånslagens bestämmelser avseende klassificeringen av Omnitrope kan möjligen sägas ha fått till effekt att handeln med den av Omnia Läkemedel AB parallellimporterade produkten i viss utsträckning har hindrats. Enligt det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet kan det inte uteslutas att Omnia Läkemedel AB i egenskap av parallellimportör skulle kunna vara berättigad till skadestånd med anledning av beslutet angående den produkt som parallellimporten avser trots att Omnia Läkemedel AB inte var part i det ärendet. Enligt Justitiekanslerns bedömning har emellertid klassificeringen av Sandoz Omnitrope som generika enligt förmånslagen inte innefattat någon överträdelse av unionsrättsliga läkemedelslagstiftningen och det eventuella handelshinder som har uppkommit får anses utgöra en godtagbar inskränkning i den fria rörligheten för varor. Med hänsyn till de oklarheter som har förelegat kring biosimilarer kan det under alla omständigheter inte vara fråga om någon sådan klar överträdelse som är en förutsättning för skadeståndsansvar enligt det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet. Det finns därtill skäl att understryka att det enligt EU-domstolens fasta praxis också ankommer på den enskilde att visa rimlig aktsamhet för att förhindra skadans uppkomst och begränsa dess omfattning med risk att annars få stå skadan själv (se t.ex. Justitiekanslerns beslut i dnr

text: med där angivna hänvisningar samt jämför

text: mål C-445/06

text: Danske Slagterier mot Bundesrepublik Deutschland [REG 2009 I-02119]).

text: Sammanfattningsvis ska således Omnia Läkemedel AB:s anspråk avslås.


title: Anspråk på skadestånd med anledning av uttalanden som Livsmedelsverket och Läkemedelsverket har gjort rörande kosttillskott

text: Justitiekanslern avslår ION Silver i Skåne Handelsbolags anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: ION Silver i Skåne Handelsbolag (Ion Silver) tillverkar och säljer kosttillskottet Ionosil. Produkten innehåller kolloidalt silver. Den 25 november 2007 sände TV-programmet Rapport i SVT ett nyhetsinslag som handlade om eventuella risker med att använda kosttillskott av ifrågavarande slag. I inslaget uttalade sig bl.a. enhetschefen MB vid Livsmedelsverket och professorn BB vid Läkemedelsverket. Vidare uttalade sig AS för Ion Silvers räkning.

text: Den 27 november 2007 lade Livsmedelsverket ut en informationsskrivelse på sin hemsida som handlade om eventuella risker med kosttillskott som innehåller silverjoner. Skrivelsen, som alltjämt finns att tillgå på hemsidan, har rubriken ”Angående eventuella risker med kolloidalt silver i kosttillskott”. Av informationen framgår att Livsmedelsverket anser att silverinnehållande kosttillskott inte uppfyller något fysiologiskt behov, men att det kan utgöra en potentiell hälso- och miljörisk.

text: Anspråket m.m.

text: Ion Silver har begärt skadestånd av staten med 1 368 492 kr med hänvisning till att Livsmedelsverket och Läkemedelsverket har spridit felaktig information till allmänheten om bolagets produkt Ionosil. Ion Silver har anfört att myndigheternas utspel har resulterat i en försäljningsminskning och därmed minskad vinst för bolaget. Av det yrkade beloppet avser 324 123 kr minskad vinst för perioden den 1 december 2007 – 31 maj 2008, 972 369 kr beräknade framtida förluster under ett och ett halvt år och 72 000 kr ”extra arbetskostnader”.

text: Livsmedelsverket och Läkemedelsverket har avstyrkt anspråket.

text: Utredningen

text: Ion Silver har till stöd för anspråket sammanfattningsvis anfört följande.

text: I nyhetsinslaget i Rapport uttalade MB vid Livsmedelsverket att det inte finns några positiva effekter av att inta kolloidalt silver. Hon uttalade vidare att intagande av sådana produkter kan leda till risk för missfärgning av hud och inre organ, att det kan finnas risk för att det utvecklas resistens mot antibiotika och att kolloidalt silver kan påverka miljön negativt. Hennes uttalanden är felaktiga i sak och inte relevanta i ett sammanhang som rör Ion Silvers produkt. Uttalandena har lett till att försäljningen av Ionosil har sjunkit dramatiskt.

text: I samma nyhetsinslag uttalade sig professor BB vid Läkemedelsverket. Han sade bl.a. följande. ”Vi har ju en rad fall där vi har polisanmält företag som sålt läkemedel som dom säger är klassade som kosttillskott”. Ion Silver har aldrig blivit polisanmält men för en konsument kan det tydligt uppfattas som att bolaget bedriver kriminell verksamhet.

text: Vidare lämnar Livsmedelsverket felaktig information rörande kolloidalt silver på sin hemsida. Där sägs bl.a. att ”den mest kända biverkningen hos människor i samband med kronisk exponering för produkter som innehåller silver är argyria, som är en permanent missfärgning (blågrått – skiffergrått) av hud, ögon och inre organ – även nervceller”. Detta uttalande görs utan att man reflekterar över att det krävs väldigt stora intagsmängder av silver innan man riskerar att få nämnda kosmetiska biverkningar. Dessa mängder kan inte uppnås genom ett korrekt användande av Ionosil. Livsmedelsverket har senare erkänt att man inte visste hur stor dos silver som krävs för att utveckla argyria när man gjorde detta uttalande.

text: På Livsmedelsverkets hemsida sägs även att Ionosil riskerar att skapa resistenta bakterier och att miljön kan skadas av Ionosil. Livsmedelsverket har inte styrkt sina påståenden i dessa avseenden. När det gäller påståendet om risken för resistenta bakterier finns det studier som motbevisar Livsmedelsverkets uttalande. När det gäller miljörisken har man inte beaktat att andelen silver i produkten är mycket liten.

text: Livsmedelsverket har lutat sig mot en uppenbart felaktig studie när man har gjort sina uttalanden. Till skillnad från de giftiga silvernitratformer som har funnits i framför allt läkemedel med stor användning från första hälften av 1900-talet innehåller Ionosil silver i ren form.

text: Livsmedelsverket har kritiserat en produkt som är godkänd av EU som kosttillskott, vilket är allvarligt. Ionosil är den produkt som på den svenska marknaden är synonym med kollidalt silver. De uttalandena som myndigheterna har gjort har därför riktat sig direkt mot Ionosil.

text: Livsmedelsverket har anfört bl.a. följande i ärendet.

text: Redan i den första informationen den 27 november 2007 på webbplatsen gjorde Livsmedelsverket klart att verket inte uttalade sig om lon Silvers produkter utan om intag av silver i allmänhet. Detta budskap har därefter upprepats.

text: Verket har i denna sak inte företagit någon myndighetsutövning och verkets uttalanden har inte heller skett vid myndighetsutövning. Verket har inte beslutat några regler och har inte heller fattat några andra beslut om myndighetsutövning. Verket skulle inte heller ha kunnat göra detta eftersom ämnesområdet är harmoniserat inom EU respektive lon Silver inte är verkets kontrollobjekt. Fel eller försummelse har inte förekommit vid handläggningen.

text: Vad verket har gjort är att informera media och allmänheten i övrigt om sin bedömning av risk och nytta förknippad med att inta silver som kosttillskott. Slutsatsen har varit att det finns risker men ingen dokumenterad nytta. Ingenting som företaget har anfört har ändrat denna slutsats.

text: Kolloidalt silver finns för närvarande på EU-kommissionens lista över substanser som får användas tillsvidare därför att Efsa i avvaktan på sin slutliga utvärdering inte har motsatt sig användningen av ämnet på grundval av dokumentation i en inlämnad dossier om ämnet. (Se

text: artikel 4.6 i direktiv 2002/46/EG

text: .) Inget hindrar att en nationell livsmedelsmyndighet sprider information om risk och nytta med en sådan substans.

text: Informationen från Livsmedelsverket har inte varit felaktig. För övrigt är

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte tillämplig, eftersom det lagrummet gäller helt andra situationer, typiskt sett det fallet att någon vänder sig till en myndighet för råd och får felaktig information som föranleder vederbörande att handla på ett sätt som vållar honom skada.

text: Även om Justitiekanslern skulle finna att verket i något avseende har agerat

text: felaktigt vid myndighetsutövning eller att verkets uttalanden på någon punkt kan ifrågasättas, vill verket peka på att skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: enligt dess förarbeten kräver uppenbart oriktiga bedömningar vid myndighetsutövningen och att skadestånd enligt 3 kap. 3 § kräver att informationen varit objektivt inkorrekt, inte bara t.ex. missvisande eller ofullständig.

text: Det yrkade beloppet är helt obestyrkt och kan inte närmare kommenteras. Inte heller framgår hur stor del av beloppet som yrkas av Livsmedelsverket.

text: Läkemedelsverket har anfört bl.a. följande i ärendet.

text: Ion Silver har invänt mot ett uttalande som BB, professor på Läkemedelsverket gjorde i Rapport den 25 november 2007. BB uttalade följande: "Vi har ju en rad fall där vi har polisanmält företag som sålt läkemedel som de säger är klassade som kosttillskott."

text: Läkemedelsverkets företrädare påstår inte i uttalandet att verket har polisanmält Ion Silver. BB uttalar sig överhuvudtaget inte om produkten Ionosil utan gör endast ett generellt uttalande om den verksamhet som Läkemedelsverket bedriver för att förhindra olaglig försäljning av läkemedel. Uttalandet är inte felaktigt i sak.

text: Ion Silver påstår i sitt yttrande att Läkemedelsverket har gått ut med en pressrelease om att verket polisanmält företag som arbetar med kolloidalt silver. Någon sådan pressrelease har verket dock inte gått ut med. Ion Silver påstår också att Läkemedelsverket skulle ha uppmanat Rapport att göra ett inslag om företagets produkter. Inte heller detta påstående stämmer.

text: Bakgrunden till uttalandet är följande. Enligt

text: 1 § läkemedelslagen

text: (1992: 859) avses med läkemedel varje substans eller kombination av substanser som tillhandahålls med uppgift om att det har egenskaper för att förebygga eller behandla sjukdom (första stycket 1) eller som kan användas på eller tillföras människor eller djur i syfte att återställa, korrigera eller modifiera fysiologiska funktioner genom farmakologisk, immunologisk eller metabolisk verkan eller för att ställa diagnos (första stycket 2).

text: Av EG-domstolens praxis följer att begreppet läkemedel inte bara är avsett att täcka produkter som har en verklig terapeutisk eller medicinsk verkan utan även sådana som inte är tillräckligt effektiva eller som inte har den effekt som konsumenterna har rätt att förvänta sig mot bakgrund av det sätt på vilket produkten tillhandahålls (p. 17 i EG-domstolens dom i

text: mål C-227/82

text: , van Bennekom). En produkt anses inte bara vara ett läkemedel när den uttryckligen anges vara ett sådant eller rekommenderas som ett sådant. En produkt anses vara ett läkemedel även när en genomsnittligt välinformerad konsument får intrycket av att produkten med hänsyn till dess presentation, borde behandla eller förebygga sjukdom (p. 18 i samma dom).

text: Det är relativa vanligt att Läkemedelsverket finner att en produkt som säljaren anser är ett kosttillskott faktiskt faller under definitionen av vad som är ett läkemedel. Detta kan bli fallett t.ex. om säljaren i marknadsföringen framhåller att produkten kan bota sjukdom eller om säljaren på annat sätt marknadsför produkten som ett läkemedel.

text: Enligt

text: 5 § läkemedelslagen

text: får ett läkemedel säljas först sedan det godkänts för försäljning. Enligt

text: 26 § läkemedelslagen

text: ska den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 5 § dömas till böter eller fängelse i högst ett år. Att sälja en produkt som faller inom definitionen av vad som är ett läkemedel men som inte är godkänt som ett sådant är alltså straffbart. Läkemedelsverket har därför i ett antal fall polisanmält försäljningen av denna typ av varor.

text: Det uttalande som en företrädare för Läkemedelsverket har gjort i Rapport är inte felaktigt. Uttalandet rörde verkets verksamhet generellt sett och inte något specifikt ärende. Uttalandet kan därför inte anses ha gjorts vid myndighetsutövning. Något skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: kan följaktligen inte utgå.

text: Eftersom de uppgifter som lämnades i Rapport inte är felaktiga kan inte heller ett skadeståndsansvar aktualiseras enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Det yrkade beloppet är obestyrkt och kan inte närmare kommenteras.

text: Ion Silver och myndigheterna har kommit in med synpunkter på varandras yttranden.

text: Ion Silver har gett in en CD-skiva med det ifrågavarande inslaget från Rapport, den i ärendet aktuella informationsskrivelsen på Livsmedelsverkets hemsida samt vissa övriga handlingar.

text: Justitiekanslern har tagit del av den utredning som Ion Silver har gett in och åberopat.

text: När det gäller inslaget i Rapport framgår av den utredning som Ion Silver har åberopat att det har anmälts till Granskningsnämnden för radio och TV och att Granskningsnämnden i ett beslut den 13 februari 2008 friade inslaget eftersom det inte ansågs strida mot kraven på saklighet och opartiskhet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Staten ska enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ska staten även ersätta ren förmögenhetsskada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Något krav på att informationen ska ha lämnats vid myndighetsutövning finns dock inte. Bestämmelsen avser all form av information som en myndighet lämnar, inbegripet pressmeddelanden och rådgivning till allmänheten i stort. Förarbetena till bestämmelsen tyder dock på att avsikten är att paragrafen ska tillämpas med återhållsamhet (jfr prop. 1997/ 98:105 s. 37 f. samt Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: – En kommentar, tredje uppl, s. 109 f.).

text: Det bör framhållas att det finns vissa begränsningar när det gäller möjligheterna att i praktiken erhålla ersättning enligt den aktuella bestämmelsen. Den skadelidande ska sålunda först och främst visa att den felaktiga informationen har lämnats på grund av fel eller försummelse. Vidare krävs att den skadelidande kan föra i bevis att den felaktiga informationen har orsakat den påstådda skadan och att det föreligger adekvat orsakssamband mellan upplysningen eller rådet och den uppkomna skadan.

text: Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer har den skadelidande bevisbördan för de omständigheter som han eller hon åberopar till stöd för sitt anspråk.

text: Frågan om bestämmelsen om meddelarskydd innebär hinder mot att pröva anspråket såvitt avser uttalandena i TV.

text: Med anledning av att Ion Silvers anspråk delvis avser uttalanden som har gjorts i TV uppkommer frågan om

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: bestämmelse om meddelarskydd kan bli aktuell att tillämpa i detta fall.

text: Tryckfrihetsförordningen

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: avser att garantera enskildas rättigheter gentemot det allmänna. En konsekvens av detta är att bestämmelsen om meddelarskydd inte utgör något hinder mot att pröva ett skadeståndsanspråk som riktas mot staten med anledning av uttalanden som en företrädare för staten har gjort i medierna (jfr

text: NJA 1995 s. 677

text: och bl.a. Justitiekanslerns beslut den 28 januari 2003 i ärendet med dnr

text: Det får anses ostridigt att de uttalanden som representanter för Livsmedelsverket och Läkemedelsverket gjorde i inslaget i Rapport skedde på respektive myndighets vägnar. Det har inte heller gjorts gällande att dessa personer bär något personligt ansvar för sina uttalanden. Bestämmelsen om meddelarskydd utgör därför inte något hinder mot att pröva Ion Silvers anspråk mot staten.

text: Frågan om

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är tillämplig vid prövningen av anspråket

text: För att

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska vara tillämplig i detta fall krävs att de uttalanden som Livsmedelsverket och Läkemedelsverkets har gjort i TV och på Internet har skett vid myndighetsutövning.

text: Begreppet myndighetsutövning avser beslut och åtgärder från det allmännas sida som är ett uttryck för samhällets rätt att utöva makt mot medborgarna. Karaktäristiskt är att den enskilde står i ett beroendeförhållande till myndigheten, som bestämmer över hans eller hennes rättigheter och skyldigheter på ett sådant sätt som inte förekommer i privaträttsliga sammanhang.

text: Att skadan ska ha vållats vid myndighetsutövning betyder att den endast behöver stå i ett visst närmare samband med myndighetsutövningen. Även en skada som uppstår i samband med en myndighets faktiska handlande i en verksamhet som inte är att bedöma som myndighetsutövning – men som har ett nära tidsmässigt eller funktionellt samband med myndighetsutövningen – kan anses vållad vid myndighetsutövning. Exempel på sådant handlande är olika förberedande åtgärder inför ett beslut (se

text: prop. 1997/98: 105 s. 30

text: f.).

text: Råd och upplysningar till allmänheten som en myndighet lämnar i olika sammanhang anses som regel inte innefatta myndighetsutövning. Uttalanden som en myndighet gör i t.ex. ett pressmeddelande kan dock i vissa undantagsfall tänkas ske vid myndighetsutövning. För att så ska anses vara fallet bör dock krävas att den information som lämnas har direkta rättsverkningar eller ett nära samband med myndighetens utövande av maktbefogenheter mot enskilda (jfr

text: NJA 1987 s. 535

text: De uttalanden som företrädare för Livsmedelsverket och Läkemedelsverket gjorde i Rapport hade inte några direkta rättsverkningar för Ion Silver. Uttalandena, som hade karaktären av myndigheternas generella inställning till kosttillskott innehållande silver, kan inte heller anses ha haft något nära samband med någon åtgärd som innefattar myndighetsutövning. Uttalandena har sålunda inte skett vid myndighetsutövning.

text: Vad sedan gäller den informationsskrivelse som Livsmedelsverket har lagt ut på sin hemsida konstaterar Justitiekanslern att den innehåller upplysningar om de risker som myndigheten anser föreligger med att använda kosttillskott som innehåller kolloidalt silver. Information av detta slag får anses inbegripas i Livsmedelsverkets uppgift att informera konsumenter, företag och andra intressenter i livsmedelskedjan om bl.a. kostråd och andra viktiga förhållanden på livsmedelsområdet, jfr

text: 2 § 7 förordningen (2007:1043)

text: med instruktion för Livsmedelsverket. Denna del av Livsmedelsverkets verksamhet innefattar i princip inte myndighetsutövning.

text: I informationsskrivelsen nämns produkten Ionosil som ett exempel på en produkt som innehåller kolloidalt silver. Vidare görs en hänvisning till Ion Silvers hemsida. Dessa omständigheter innebär dock inte att Livsmedelsverket har vidtagit någon åtgärd som har direkta rättsverkningar för Ion Silver. Den omständigheten att Livsmedelsverkets information innebär att verket som sin bedömning uttalar att det för närvarande inte finns något som talar för att det finns behov av mineraltillskott som innehåller silver och att det i synnerhet vid lågvarigt intag kan finnas negativa hälsoeffekter leder inte till någon annan bedömning. Det har inte heller framkommit något som tyder på att lämnandet av informationen har haft något samband med någon del av Livsmedelsverkets verksamhet som innefattar myndighetsutövning. Informationen kan därför inte anses ha lämnats vid myndighetsutövning.

text: Slutsatsen av det sagda är att den information som Livsmedelsverket och Läkemedelsverket har lämnat i TV och, såvitt gäller Livsmedelsverket, på Internet inte kan medföra skadeståndsansvar för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Föreligger ersättningsskyldighet enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: För att staten ska vara ersättningsskyldig enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: krävs bl.a. att den information som myndigheterna har lämnat har varit felaktig. Med detta avses att informationen inte är objektivt korrekt. Det innebär att skadeståndsansvar enligt denna bestämmelse inte kommer i fråga på grund av information som enbart är missvisande och därför kan föranleda mottagaren att dra felaktiga slutsatser (se

text: prop. 1997/98:105 s. 60

text: samt Bengtsson och Strömbäck a.a. s. 109 f.).

text: När det gäller de uppgifter som professor BB vid Läkemedelsverket lämnade i Rapport innefattade dessa en information om att Läkemedelsverket hade polisanmält företag som sålt läkemedel som de hade uppgett var klassade som kosttillskott. Han uppgav vidare att inte någon av anmälningarna hade lett till åtal.

text: Det kan i och för sig inte uteslutas att – med hänsyn till att en företrädare för Ion Silver medverkade i reportaget och att bolagets produkt visades i inslaget – några av TV-tittarna uppfattade det som att Ion Silver tillhörde dem som hade polisanmälts. BB nämnde dock aldrig vilka företag som polisanmälningarna avsåg. Läkemedelsverket kan därför inte anses ha gjort gällande att Ion Silver hade polisanmälts. De uppgifter som BB i övrigt lämnade i reportaget kan inte heller anses ha varit felaktiga.

text: De uppgifter som MB vid Livsmedelsverket lämnade i Rapport innefattade sammanfattningsvis upplysningar om att det inte finns några positiva effekter för kroppen av att använda preparat som innehåller silverjoner, att kroppen inte behöver silver, att det kan finnas risk för missfärgning av hud och inre organ, att det kan finnas risk för bakterieresistens och att det är viktigt att tänka på silvrets miljöpåverkan.

text: De uttalanden som Livsmedelsverket genom MB gjorde i TV-inslaget inrymde således ett flertal negativa påståenden om produkter innehållande silverjoner. Ion Silver har i sina skrivelser i ärendet bemött Livsmedelsverkets uttalanden och hävdat att myndighetens uppgifter är felaktiga. Ion Silver har härvid bl.a. hänvisat till att den mängd silver som deras produkt innehåller inte kan leda till de skador som Livsmedelsverket hävdar. Ion Silver har vidare hänvisat till att myndigheten i ett brev till bolaget har beklagat om uttalandena har kunnat anses innefatta en riskvärdering av Ion Silvers produkt.

text: Justitiekanslern konstaterar att det naturligtvis är viktigt att en myndighet som lämnar information av ifrågavarande slag har fog för de uttalanden som görs. När det rör sig om slutsatser av det slag som MB gav uttryck för i reportaget ska dock beaktas att det kan finnas utrymme för att göra olika bedömningar utan att någon av bedömningarna kan anses vara felaktig. Det ska i detta fall också beaktas att vissa av uttalandena indikerade att det var möjligt att göra andra bedömningar än de som Livsmedelsverket hade gjort. Som exempel kan nämnas uttalandet att det ” kan finns risk för” missfärgningar, bakterieresistens etc.

text: Även om det skulle finnas visst fog för att sätta i fråga de slutsatser som Livsmedelsverket gav uttryck för i TV-inslaget innebär detta därför inte per automatik att den information som lämnades av myndigheten var felaktig i den mening som är relevant vid en skadeståndsrättslig prövning.

text: På grund av det anförda – och då utredningen i övrigt inte leder till någon annan bedömning – kan Ion Silver inte anses ha visat att de uppgifter som Livsmedelsverket lämnade i Rapport var felaktiga i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: De uppgifter som Livsmedelsverket lämnar på sin hemsida är i stort sett desamma som myndigheten lämnade i TV-inslaget, dock med den skillnaden att man på hemsidan närmare utvecklar skälen för de bedömningar som myndigheten har gjort rörande hälsorisken med ”silverinnehållande kosttillskott”. Vidare får kopplingen till Ion Silvers produkt Ionosil anses vara starkare i informationen på hemsidan eftersom produkten nämns flera gånger i skrivelsen och då myndigheten tillhandahåller en s.k. länk till Ion Silvers hemsida.

text: Av informationen på hemsidan framgår att Livsmedelsverket har grundat sina bedömningar på olika referenser såsom WHO och diverse forskningsstudier. Som Ion Silver får förstås anser bolaget att de källor som Livsmedelsverket har använt sig av saknar relevans när det gäller bedömningen av risken med att äta kosttillskott av ifrågavarande slag. Ion Silver har härvid bl.a. anfört att de mängder silver som skulle kunna vara skadliga för människan inte kan uppnås genom ett korrekt användande av Ionosil.

text: Det kan visserligen hävdas att Livsmedelsverkets information på hemsidan till viss del är missvisande, genom att myndigheten när den uttalar sig om hälsorisken med silver inte upplyser om hur stor mängd av detta ämne som Ionosil innehåller. Detta innebär dock inte att informationen kan anses vara felaktig i

text: skadeståndslagens

text: mening. Av övrig utredning i ärendet går det inte heller att dra slutsatsen att de uttalanden som Livsmedelsverket gör på hemsidan är direkt felaktiga.

text: Sammanfattningsvis har Ion Silver inte styrkt att Livsmedelsverket eller Läkemedelsverket genom fel eller försummelse har lämnat felaktiga upplysningar eller råd på det sätt som avses i

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Anspråket ska därför avslås redan på denna grund. Vid sådant förhållande saknar Justitiekanslern anledning att ta ställning till om rekvisitet särskilda skäl är uppfyllt, om Ion Silver har styrkt den skada som bolaget säger sig ha lidit och om det i så fall föreligger adekvat orsakssamband.

text: Övrigt

text: Ion Silver har i ärendet begärt att Livsmedelsverket på sin hemsida ska ta bort alla referenser till bolagets produkt och att myndigheten ska dementera sina uttalanden om kolloidalt silver.

text: Justitiekanslern kan inte ge någon anvisning till en myndighet hur den bör agera i ett visst fall eller att ålägga en myndighet att vidta en sådan åtgärd som Ion Silver har begärt, jfr

text: 11 kap. 7 § regeringsformen

text: . Ion Silvers begäran i detta avseende föranleder därför inte någon åtgärd från Justitiekanslerns sida.