avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Norrtälje, om att intagna inte erbjudits utomhusvistelse i samband med avskildhetsplacering

sammanfattning: Samtliga intagna på en avdelning i anstalten Norrtälje placerades i avskildhet och gavs inte möjlighet till daglig utomhusvistelse (promenad) i samband med det. Anstalten kallade in extrapersonal för att iordningsställa en paviljong dit vissa av de avskildhetsplacerade kunde flyttas för att avskildheten för övriga intagna skulle kunna hävas. I beslutet uttalas att en timmes daglig promenad är en grundläggande rättighet som intagna bara kan nekas om det finns synnerliga skäl. Det innebär att Kriminalvården aktivt måste vidta åtgärder för att hantera den situation som gjort att de intagna inte kan erbjudas promenad. En sådan åtgärd kan exempelvis vara att myndigheten kallar in extrapersonal för att kunna erbjuda de intagna promenad. Personalen kan även tas i anspråk för att skynda på en utredning om en misstänkt misskötsamhet, och på så sätt korta tiden för avskildhet. Vilken del av verksamheten som en anstalt väljer att prioritera måste avgöras från fall till fall. Det viktiga är emellertid att det i en sådan extraordinär situation som det innebär att placera ett stort antal intagna i avskildhet vidtas särskilda åtgärder för att antingen kunna erbjuda de intagna utomhusvistelse eller för att de ska kunna återgå till vistelse i gemensamhet så snart som möjligt. ChefsJO har ingen invändning mot att anstalten Norrtälje valde att låta inkallad extrapersonal prioritera åtgärder för att snabbare kunna häva vissa av avskildhetsplaceringarna i stället för att erbjuda de intagna en timmes daglig utomhusvistelse. Det centrala är att anstalten vidtagit åtgärder för att lösa den akuta situationen. Beslutet innehåller även vissa uttalanden om Kriminalvårdens dokumentationsplikt och avskildhetsplacering enligt 6 kap. 5 § fängelselagen.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 19 januari 2015, framförde ett antal intagna på paviljong B i anstalten Norrtälje klagomål över förhållandena i samband med att de hade varit placerade i avskildhet. De anförde i huvudsak följande:

text: Den 19 december 2014 inträffade en incident i anstaltens snickeri. En planka började ryka av okänd anledning och larmet utlöstes. Samtliga intagna evakuerades och fördes tillbaka till avdelningen. På avdelningen fanns även intagna som inte hade deltagit i verksamheten i snickeriet. Samtliga intagna låstes in på sina bostadsrum. Inlåsningen skedde omkring kl. 10 och medförde bl.a. att de

text: intagna inte gavs möjlighet att handla i kiosken. I normala fall skulle det ha skett kl. 13.00, och personalen hade tre timmar på sig att dela ut kiosklistorna. Att så inte skedde upplevde de intagna som ”djävulskap”. Samtliga 30 intagna på avdelningen, och därmed även de som inte hade befunnit sig i snickeriet, kunde inte köpa cigaretter. Detta utgör enligt ”EU-kommittén” en kollektiv bestraffning. Under de tre dagar som avskildhetsplaceringen pågick nekades de intagna även daglig utomhusvistelse och möjligheten att duscha. Vidare kunde det dröja upp till tre timmar innan de intagna tilläts besöka toaletten.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades vissa handlingar. Därefter remitterades anmälan till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, huvudkontoret, genom chefsjuristen AA, bl.a. följande:

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från anstalten Norrtälje. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram. Den 19 december 2014 kl. 09.53 uppmärksammade personal tre olika bränder i industrilokalen. Personalen slog larm och lyckades därefter släcka bränderna med hjälp av handbrandsläckare. Larmstyrkan anlände sedan till platsen. På grund av brandröken utrymdes platsen och de intagna fördes tillbaka till avdelningen. När brandkåren anlände till anstalten kunde de konstatera att någon/några applicerat brandfarlig vätska över trä- och pappersmaterial på flera ställen och därefter startat bränderna. Anstaltsledningen fattade beslut om att samtliga intagna vid den avdelning där de intagna som uppehållit sig i anslutning till bränderna bodde skulle avskiljas. De 13 intagna som uppehöll sig i anslutning till bränderna avskildes av utredningsskäl enligt 6 kap. 8 § fängelselagen (2010:610, FäL). Övriga intagna på avdelningen avskildes enligt 6 kap. 5 § FäL då det bedömdes vara nödvändigt för att ordningen och säkerheten skulle kunna upprätthållas. Totalt var ca 30 personer avskilda. Efter att lunch och middag delats ut till de intagna och rapporter upprättats påbörjades förhör med de intagna som uppehållit sig i anslutning till bränderna. Innan förhören påbörjades samlades incidentledningen för att sammanställa tillgänglig information kring händelsen. Det fanns vid tidpunkten endast några få lediga platser på anstaltens avskildhetsavdelning varför det inte var möjligt att placera alla de intagna som misstänktes för att ha anlagt bränderna där. Med hänsyn till omfattningen och genomförandet av utredningen och antalet intagna som var inblandade i incidenten var det inte heller möjligt att placera de inblandade på andra häkten eller anstalter. Genomförandet av transporter med drygt ett tiotal intagna till olika verksamhetsställen samtidigt som de inte skulle kunna ha någon kontakt med varandra hade krävt resurser som svårligen kunnat frambringas en fredagseftermiddag. Därtill måste utredningen hanteras av en begränsad grupp personer med kännedom om såväl incidenten och de intagna som lokaliteterna. Det hade därför varit ogörligt att utreda en händelse med så många misstänkta intagna utlokaliserade på olika verksamhetsställen. Utredningen fortsatte under lördagen den 20 december samtidigt som man försökte lösa frågan kring de intagna som var avskilda enligt 6 kap. 5 § FäL. Ledningen gjorde bedömningen att incidentutredningen kunde ta ytterligare några dagar. Vid tidpunkten var en paviljong på anstalten stängd för renovering men varit planerad att öppnas tre veckor senare. Efter inspektion av paviljongen gjordes bedömningen att bostadsrummen kunde tas i anspråk efter visst iordningsställande. Personal kallades därför in på övertid under söndagen och efter att bostadsrummen iordningställts förflyttades de intagna som var avskilda enligt

text: 6 kap. 8 § FäL till denna paviljong. Avskildheten upphörde för övriga intagna som kunde återgå i gemensamhet kl. 14.30 på söndagen den 21 december. Detta ledde också till att anstalten kunde lägga mer resurser på incidentutredningen. Att hålla ett större antal intagna avskilda enligt 6 kap. 8 § FäL samtidigt är särskilt resurskrävande vid toalettbesök och matutdelning då man måste förhindra att de kommunicerar med varandra eller andra intagna. Promenad sker normalt i samband med lunch. Avdelningens promenadgård är placerad på sådant sätt att det inte är möjligt att hindra intagna som befinner sig ute på promenadgården från att kommunicera med intagna som befinner sig på sina rum. Anstalten Norrtälje är en anstalt av säkerhetsklass 1 där avdelningarna är i stort sett helt differentierade. Anstalten är inte byggd med kulvertar varför det är väldigt tid- och resurskrävande att slussa intagna från en del av anstalten till en annan. Något utrymme att utnyttja andra avdelningars promenadgårdar finns normalt inte heller då dessa nyttjas av intagna på respektive avdelning. Sammanfattningsvis är det inte möjligt att slussa intagna från en avdelning till en annan avdelnings promenadgård. Anstalten har gjort bedömningen att det har förelegat synnerliga skäl mot utomhusvistelse den 19–20 december beträffande samtliga intagna som varit avskilda med anledning av incidenten. Vidare har det bedömts föreligga synnerliga skäl mot utomhusvistelse även den 21 december beträffande de intagna som var avskilda enligt 6 kap. 8 § FäL. Det fanns inte tid att ordna med inköp från kiosken under fredagen den 19 december. Mot bakgrund av att nästa tillfälle att få handla i kiosken var redan på tisdagen den 23 december planerades det inte in något extra kiosktillfälle. I den renoverade paviljongen finns sammanlagt fyra toaletter. I normalfallet tar det inte mer än några minuter innan en intagen släpps ut för toalettbesök. Det händer emellertid att samtliga toaletter är upptagna vilket kan leda till att viss väntetid uppstår. Mer än 15–20 minuter bör det dock aldrig ha tagit. Det är korrekt att de intagna inte erbjöds möjlighet att duscha under avskildheten. Det har emellertid funnits möjligheter att tvätta sig på respektive rum. Vid kortare avskildheter prioriteras inte möjlighet att duscha utan resurserna utnyttjas till utredningsåtgärder för att korta ner tiden för avskildhet samt till utevistelser.

text: Författningsbestämmelser

text: Av 6 kap. 5 § fängelselagen (2010:610, FäL) framgår att intagna får tillfälligt hållas avskilda från varandra, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Av 6 kap. 8 § FäL framgår att under utredning av frågor enligt 12 kap. 1 § i denna lag eller enligt

text: 26 kap.

text: och

text: 7 §§

text: brottsbalken

text: får en intagen tillfälligt hållas avskild från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte ska äventyras. Den intagne får inte hållas avskild under längre tid än fyra dygn. Av 1 kap. 15 § FARK Fängelse [Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse, JO:s anm.] framgår att en intagen ska ges möjlighet att dagligen sköta sin personliga hygien. Av 4 kap. 2 § FARK Fängelse framgår att en intagen genom Kriminalvårdens försorg ska ges möjlighet att köpa varor i kiosk eller i varuautomat. Av 4 kap. 1 § FäL framgår att en intagen ska ges möjlighet att vistas utomhus minst en timme varje dag, om det inte finns synnerliga skäl mot det. Av allmänna råd till bestämmelsen framgår att synnerliga skäl mot att ge möjlighet till en timmes utomhusvistelse varje dag kan finnas t.ex. vid en oförutsedd situation som gör det nödvändigt att hålla de intagna avskilda från varandra med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen (2010:610)

text: och det till följd därav saknas praktiska förutsättningar att låta de intagna vistas utomhus.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Avseende placering i avskildhet och utevistelse har JO i beslut den 20 mars 2014, dnr 4379-2013 och 5176-2013, anfört bl.a. följande. När intagna placeras i avskildhet är situationen i de flesta fall oförutsedd för anstalten. Det kan således i ett inledande skede uppstå sådana praktiska svårigheter att de intagna på grund av detta inte kan erbjudas utevistelse. Om avskildheten drar ut på tiden kan det emellertid knappast hävdas att situationen är oförutsedd för anstalten. Det innebär att anstalten som placerar intagna i avskildhet är skyldig att omedelbart påbörja planeringen för att så snart som möjligt kunna erbjuda de intagna en timmes daglig utomhusvistelse. Parallellt med sådana åtgärder måste anstalten vidare kontinuerligt ompröva – allt eftersom nödvändiga utredningsåtgärder vidtas – för vilka intagna som avskildheten kan hävas. Anstalten Norrtälje har vidgått att de intagna som var avskilda den 19–20 respektive den 19–21 december 2014 inte fick möjlighet att vistas utomhus en timme. Anstalten gjorde bedömningen att det förelåg synnerligen starka skäl för att åsidosätta rättigheten med anledning av incidenten i produktionslokalen, antalet intagna som misstänktes vara inblandade i incidenten, det totala antalet intagna som var avskilda samt de resurser som var nödvändiga att avsätta till att utreda incidenten så snabbt som möjligt. De anlagda bränderna i industrilokalen var en mycket allvarlig incident med ett stort antal misstänkta intagna. Tack vare personalens snabba agerande kunde ett allvarligare händelseförlopp förhindras. För att kunna utreda incidenten var det av yttersta vikt att de intagna som misstänktes vara inblandade inte kunde ha kontakt med varandra. Samtliga intagna bodde på samma avdelning blandade med övriga intagna på avdelningen. Det fanns inte tillräckligt med platser på anstaltens avskildhetsavdelning och det var heller inte möjligt att differentiera de intagna inom den aktuella avdelningen varför samtliga placerades i avskildhet, fast på olika grund. Vad gäller avskildheten den 19 december påbörjades denna vid 11-tiden på förmiddagen. Hela avdelningen avskildes samtidigt vilket innebar ett trettiotal intagna. Med hänsyn till det stora antal avskilda samt den tid som återstod efter lunch för utevistelse denna dag måste det anses ha varit fråga om ett sådant initialt skede av avskildheten att det i praktiken funnits svårigheter att ombesörja en timmes utevistelse. Såvitt avser avskildheten den 20 december så har utevistelse uteblivit denna dag. Denna dag var det alltjämt ett trettiotal intagna som var avskilda. Med hänsyn till att det var av avgörande betydelse för incidentutredningen att de intagna inte hade kontakt med varandra fanns det ingen praktisk möjlighet för samtliga avskilda att vistas ute en timme var. Alternativt skulle ett fåtal intagna ha kunnat vistas på promenadgården samtidigt i sällskap av personal för att försäkra att de inte skulle ha kontakt med de 13 intagna som befann sig på sina rum. Detta skulle ha tagit resurser från utredningsarbetet och därmed förlängt den sammanlagda tiden för avskildhet. Anstalten kallade in extrapersonal som på söndagen den 21 december iordningställde paviljongen som de intagna som var avskilda enligt 6 kap. 8 § FäL sedan förflyttades till. Så snart dessa intagna förflyttats hävdes avskildheten för de intagna som varit avskilda enligt 6 kap. 5 § FäL, varefter utevistelse möjliggjordes. Anstalten prioriterade att skapa förutsättningar för att så snart som möjligt förflytta de intagna som var avskilda enligt 6 kap. 8 § FäL för att på detta sätt reducera den tid som samtliga intagna annars skulle behöva vara avskilda. Vad gäller de intagna som var avskilda enligt 6 kap. 8 § FäL så uteblev utevistelse denna dag då tillgängliga personalresurser användes till förflyttningen samt för incidentutredningen. Avseende dessa intagna var det alltjämt av största betydelse för utredningen av incidenten att de inte skulle kunna kommunicera med varandra. Anstalten bedömde således att det förelåg synnerligen starka skäl för att inte erbjuda utevistelse denna dag.

text: Det är självklart alltid möjligt att i efterhand ifrågasätta de prioriteringar som görs i denna typ av situationer. I förevarande ärende har anstalten omgående påbörjat planeringen av åtgärder för att kunna häva avskildheten för så många som möjligt av de intagna som var avskilda samtidigt som en omfattande incidentutredning initierats. Anstalten har även tagit in extrapersonal för att så snart som möjligt kunna flytta på de intagna som alltjämt behövde hållas avskilda. Därigenom möjliggjorde man utevistelse så snart som möjligt. Kriminalvården är väl införstådd med vilken betydelse tillgången till kiosk har för de intagna och försöker i största möjliga mån att tillgodose behovet. Det finns dock extraordinära tillfällen då det inte är möjligt att avvara de personalresurser som krävs eller finns tid att ordna med kioskinköp på andra sätt. Den uppkomna händelsen måste anses vara ett sådant tillfälle. Det har inte varit fråga om någon form av bestraffning. Det har inte framkommit något i utredningen som stödjer påståendet om att det skulle tagit tre timmar för intagna att få gå på toaletten. Vad gäller möjligheten att duscha så stämmer det att detta inte prioriterats under rådande omständigheter. Samtliga rum har emellertid varit utrustade med tvättmöjligheter och på så sätt har de intagna haft möjlighet att sköta sin personliga hygien på erforderligt sätt. Anmälarna fick möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Inledningsvis vill jag framhålla att det inte har framkommit några omständigheter som ger mig skäl att befara att avskildhetsplaceringarna skett i bestraffningssyfte. Huruvida det funnits skäl att placera samtliga intagna i avskildhet är en sådan bedömningsfråga som jag avstår från att uttala mig i.

text: Avskildhet enligt

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: En omständighet som gjorde situationen svårhanterlig för anstalten var att de intagna var avskilda med stöd av olika bestämmelser i

text: fängelselagen

text: . Medan

text: 6 kap. 8 § fängelselagen

text: ger en anstalt möjlighet att hålla en intagen avskild i upp till fyra dygn får avskildhetsplaceringar enligt

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: bara ske tillfälligt. Den senare bestämmelsen ger möjlighet för en anstalt att placera en intagen i avskildhet utan att han eller hon har gjort sig skyldig till någon oegentlighet.

text: Jag har i ett annat nyligen meddelat beslut uttalat att

text: 6 kap. 5 § fängelselagens

text: relativt fria ramar ställer stora krav på den som väljer att tillämpa bestämmelsen, och detta förhållande har en viktig betydelse bl.a. för bedömningen av hur länge åtgärden kan anses som proportionerlig. Det säger sig självt att tiden under vilken en avskildhetsplacering kan anses proportionerlig är betydligt mer begränsad i en situation där den avskilde inte är misstänkt för någon misskötsamhet, jämfört med en situation där det finns sådana misstankar. I motiven till bestämmelsen har det understrukits genom ett uttalande om att en avskildhet enligt

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: aldrig får pågå längre än vad som är nödvändigt

text: för att Kriminalvården ska kunna hantera situationen, normalt inte mer än några timmar eller något dygn.

text: Mot den bakgrunden har jag förståelse för att anstalten Norrtälje valde att prioritera sådana åtgärder som krävdes för att de intagna som var placerade i avskildhet med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: skulle kunna återgå till gemensamhet så snart som möjligt. Jag återkommer nedan till vilken betydelse dessa förhållanden hade för möjligheten att kunna erbjuda de intagna en timmes daglig utomhusvistelse.

text: De intagna var avskilda med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: i drygt två dygn. Med hänsyn till den allvarliga incident som föregick avskildhetsplaceringarna, att händelsen berörde ett stort antal intagna och att anstalten relativt snart påbörjade arbetet med att vidta åtgärder för att kunna häva avskildheten framstår åtgärden enligt min mening som proportionerlig. Möjligheten till daglig utomhusvistelse I fråga om förhållandena i samband med avskildhetsplaceringarna framgår att anstalten så länge avskildheten pågick inte kunde erbjuda de intagna bl.a. den timmes dagliga utomhusvistelse som de enligt huvudregeln har rätt till. För vissa intagna innebar det att de inte gavs möjlighet till utomhusvistelse under tre dygn. Jag har förståelse för att intagna kan uppleva en avskildhetsplacering som extra ingripande om de dessutom inte får möjlighet att komma ut för frisk luft och motion.

text: Jag har under det senaste året i flera beslut gett min syn på tillämpningen av bestämmelsen om daglig utomhusvistelse. I dessa beslut har jag framhållit bl.a. att en timmes daglig promenad är en grundläggande rättighet som Kriminalvården bara kan neka en intagen om det finns synnerliga skäl. Detta förhållande innebär att myndighetenen aktivt måste vidta åtgärder för att hantera den situation som gjort att intagna nekas promenad. En sådan åtgärd kan exempelvis vara att myndigheten kallar in extrapersonal för att kunna erbjuda möjligheten till vistelse utomhus.

text: Om de intagna är avskilda för att det ska genomföras en utredning om misstänkt misskötsamhet kan inkallandet av extra personal även möjliggöra att utredningsarbetet kan skyndas på. Därmed är det möjligt att häva avskildhetsplaceringarna i ett tidigare skede än vad som annars skulle vara fallet. Vilken del av verksamheten som en anstalt väljer att prioritera i en viss situation måste av-

text: Se

text: prop. 2009/10:135 s. 138

text: och mitt beslut den 15 september 2015 i dnr 1096-2015. Se bl.a. JO 2014/15 s. 281. Se mitt beslut den 22 april 2015 i dnr 1924-2014. Se

text: 6 kap. 8 § fängelselagen

text: göras från fall till fall. Det viktiga är emellertid att det i en sådan extraordinär situation, som det innebär att placera ett stort antal intagna i avskildhet, vidtas särskilda åtgärder för att antingen kunna erbjuda de intagna utomhusvistelse eller för att de ska kunna återgå till vistelse i gemensamhet så snart som möjligt.

text: Det framgår att anstalten Norrtälje i samband med avskildhetsplaceringen kallade in extrapersonal för att iordningsställa en paviljong dit de intagna som var avskilda för utredning av misstänkt misskötsamhet kunde flyttas. Jag har ingen invändning mot att anstalten valde att prioritera detta arbete för att kunna häva avskildhetsplaceringarna för övriga intagna i stället för att använda personalresurserna för att erbjuda de intagna promenad. De centrala är att anstalten har vidtagit åtgärder för att lösa den akuta situationen och därmed arbetat för att de intagna skulle kunna återgå till gemensamhet så snart som möjligt.

text: Kriminalvårdens dokumentationsplikt Som jag nämnt tidigare utgör möjligheten till en timmes daglig utomhusvistelse en grundläggande rättighet, och anser en anstalt att det finns synnerliga skäl att begränsa den måste det enligt min mening dokumenteras. Det är inte nödvändigt att det sker i de intagnas journal , men någonstans måste det anges. I samband med avskildhetsplaceringar kan utomhusvistelser utgöra ett viktigt inslag för att motverka de negativa effekterna av tvångsåtgärden. Av den anledningen är det viktigt att anstalten även dokumenterar om den intagne tackar nej till erbjudandet om daglig promenad.

text: Övriga frågor Anstalten har tillbakavisat att de intagna skulle ha behövt vänta i upp till tre timmar på att få besöka toalett. I denna del står ord mot ord, och jag gör bedömningen att ytterligare utredning inte kan förväntas ändra på detta förhållande. Med beaktande av detta och de uppgifter som Kriminalvården lämnat i övriga delar saknar jag skäl att ytterligare kommentera anmälarnas klagomål. Sammanfattningsvis Sammanfattnings anser jag att anstalten Norrtälje har hanterat perioden av avskildhet på ett bra sätt. Anstalten har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med situationen, och det saknas skäl för mig att uttala någon kritik med anledning av vad som har framkommit i utredningen.

text: Ärendet avslutas.

text: Jfr

text: 5 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: och 14 kap. 1 § i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd.


avgjordAv: Hans Ragnemalm

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om tillämpliga föreskrifter, då ett ärende anhängiggörs före men avgörs först efter en lagändring, som inte försetts med övergångsbestämmelser

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 2 juni 2006, framförde AA kritik mot det sätt varpå Länsstyrelsen i Stockholms län handlagt ett ärende om godkännande av handledare för privat övningskörning. Av anmälan framgick i huvudsak följande. I början av maj 2006 skickade AA:s tilltänkta handledare vid privat övningskörning med motorcykel in ansökan till länsstyrelsens trafikenhet. Den 11 maj 2006 betalade AA in avgiften 120 kr. Vid tiden för anmälan hade något tillstånd inte kommit. AA klagar över bristande information, lång handläggningstid, undermålig service och bristande arbetsrutiner.

type: stycke

text: Utredning

text: Av en den 9 juni 2006 inom JO-ämbetet upprättad tjänsteanteckning framgår följande.

text: Telefonsamtal med BB vid Länsstyrelsen i Stockholms län

text: Hon uppger bl.a. följande. AA betalade avgiften den 12 maj 2006. Någon ansökan har dock ännu inte registrerats. Detta beror på att handläggningen släpar efter p.g.a. många ansökningar denna årstid, för lite personal samt den lagändring som trädde ikraft den 1 januari 2006 med krav på utbildning vid övningskörning för behörighet B samt avgift för prövning av handledare. Registrering av ansökan sker först i samband med handläggningen. Handläggningen i sig tar inte lång tid. När det väl finns tid för registrering kan därför ärendet handläggas samtidigt. Handläggningen släpar efter beträffande ansökningar ända tillbaka i december 2005. Sedan lagändringen blev känd i mitten av december inkom väldigt många ansökningar före årsskiftet. Trots övertid gick det inte att hinna med. En orsak var att länsstyrelsen inte kände till lagändringen förrän just i mitten av december. Det fanns alltså ingen tid för förberedelse. Samtliga ansökningar som kom in före den 2 januari 2006 där eleven redan hade körkortstillstånd ”bakdaterades” och handlades enligt de äldre reglerna. De sista av dessa ärenden avgjordes i februari 2006. Kvar av ansökningar före årsskiftet är sådana där eleven saknar tillstånd. För att handledare skall godkännas krävs att eleven har tillstånd. Beträffande sistnämnda ansökningar gäller kravet på utbildning. Sökandena slipper dock avgiften. Det som tar tid är att många ansökningar är bristfälliga och måste kompletteras med utbildningsintyg och/eller avgift. Information om de nya kraven finns på läns-

text: styrelsens hemsida. Handläggningstiden uppgår till ca 1,5 månader. Inom några veckor bör AA:s ansökan alltså vara behandlad. Under samtalet konstateras att AA inte har angett handledarens personuppgifter på inbetalningen. Eftersom ansökningen sorteras och sedermera registreras på handledaren kommer det att bli svårt att koppla ihop betalningen med rätt ansökan. Undertecknad upplyser BB om det telefonnummer som AA uppgett i anmälan till JO, och hon uppger att hon omgående kommer att kontakta AA för att komma till rätta med det problem som upptäckts.

text: Ärendet remitterades till länsstyrelsen för utredning och yttrande över vad som framgick i anmälan och tjänsteanteckningen.

text: Länsstyrelsen (länsöverdirektören CC) anförde i yttrande den 15 augusti 2006 följande.

text: Till följd av ökad arbetsbelastning och ärendeinströmning har länsstyrelsen under våren haft längre handläggningstider avseende ansökningar om handledarskap vid övningskörning. Detta beror i huvudsak på den lagändring om introduktionsutbildning vid privat övningskörning som trädde i kraft vid årsskiftet. Ett mycket stort antal ansökningar inkom i december 2005. Länsstyrelsen hade inte möjlighet att handlägga dessa innan lagändringen trädde i kraft och eftersom det saknades övergångsbestämmelser beslutade länsstyrelsen, för att inte allmänheten skulle drabbas, att handlägga ansökningar inkomna innan årsskiftet enligt bestämmelserna som gällde då, trots att besluten kunde fattas först efter årsskiftet. Information om länsstyrelsens handläggningstider har spritts till trafikskolor och meddelats dem som kontaktat länsstyrelsen. Även information angående avgiften har spritts till trafikskolor men finns t.ex. också på länsstyrelsens hemsida där det framgår att ”från den 1 januari 2006 krävs att du betalat in 120 kr på postgiro 43 55 97-0 för att Länsstyrelsen ska kunna pröva ärendet. Ansökningsavgiften 120 kr krävs oavsett vilken behörighet ansökan avser”. AA har inte uppgett handledarens namn och personnummer vilket bidragit till den långa handläggningstiden i detta fall. På länsstyrelsens hemsida framgår även att man ska ange både handledarens och elevens namn och personnummer vid betalning. Avgiften som AA inbetalat är en avgift för länsstyrelsens handläggning av ärendet och ska inte återbetalas efter att ärendet handlagts. Eventuella skadeståndsanspråk kan riktas till Justitiekanslern. Avslutningsvis konstaterar länsstyrelsen att handläggningstiden för ärenden av aktuell typ även fortsättningsvis kommer att vara beroende av huruvida ansökan är fullständig med utbildningsintyg, betald avgift samt körkortstillstånd för eleven. Till följd av att ärendeinströmningen minskat och ansökningarna oftare är kompletta har handläggningstiderna dock under sommaren blivit betydligt kortare och länsstyrelsen bedömer att de fortsättningsvis inte ska behöva vara längre än ett par veckor.

text: AA gavs möjlighet att kommentera remissvaret men avstod från detta.

text: I beslut den 27 juli 2007 anförde stf JO Ragnemalm följande.

text: Bedömning

text: Med hänsyn bl.a. till vad länsstyrelsen anfört om att de av AA påpekade handläggningsproblemen nu tycks vara bemästrade, ser jag ingen anledning att vidare uttala mig beträffande hans klagomål. Utredningen i ärendet har emellertid aktualiserat den principiellt betydelsefulla frågan om tillämpliga föreskrifter, då ett

text: ärende anhängiggörs före men avgörs först efter en lagändring, som inte försetts med övergångsbestämmelser. Problemet uppkom visserligen inte i AA:s ärende, som helt hänför sig till tiden efter den aktuella lagändringen, men utgör ett centralt tema i länsstyrelsens remissvar och förtjänar en kommentar.

text: Bestämmelser om handledare vid privat övningskörning fanns tidigare i den äldre

text: körkortsförordningen (1977:722)

text: och överfördes sedan till den nu gällande

text: körkortslagen (1998:488)

text: . Genom ändringar i

text: körkortslagen

text: i december 2004 (SFS 2004:1087) infördes ett krav på att handledaren tillsammans med den som skall övningsköra genomgår en introduktionsutbildning (

text: 4 kap. 7 § första stycket 4 körkortslagen

text: ). Kravet gällde dock först från den 1 januari 2006 och endast om det är fråga om övningskörning för förarbehörigheten B.

text: Länsstyrelsen anger att det stora antalet under december 2005 inkomna ansökningar om godkännande av handledare omöjliggjorde en handläggning av dessa före den 1 januari 2006, då lagändringen med det nytillkomna kravet trädde i kraft. Då övergångsbestämmelser saknades ansåg sig länsstyrelsen ”för att inte allmänheten skulle drabbas” kunna handlägga de före årsskiftet inkomna ansökningarna enligt de äldre bestämmelserna, trots att beslut inte kunde fattas förrän senare.

text: Regeringsrätten har i en serie rättsfall från senare tid haft att ta ställning till den aktuella frågan. Innebörden av denna praxis är i korthet, att den allmänna utgångspunkten vid bedömningen bör vara, att till grund för prövningen av ett mål eller ärende skall ligga de föreskrifter som är i kraft vid tidpunkten för denna prövning, men att t.ex. hänsynen till principer om proportionalitet och rättssäkerhet liksom till uttalade syften med lagstiftningen kan motivera avsteg från grundkonceptet. (Se

text: RÅ 1988 ref. 132

text: och de senare mera nyanserade domarna i rättsfallen

text: RÅ 1996 ref. 57

text: RÅ 2003 ref. 88

text: och

text: RÅ 2004 ref. 82

text: Som framgått har länsstyrelsen i sitt remissyttrande ansett att hänsynen till ”allmänheten”, varmed måste avses de sökande, motiverat en tillämpning av de vid prövningstillfället ej gällande men för dessa förmånligare äldre bestämmelserna. Även om ett sådant synsätt rent principiellt inte framstår som orimligt, har jag svårt för att se att det skulle väga tillräckligt tungt för att i ett fall som detta frångå huvudregeln. Mot länsstyrelsens betraktelsesätt talar bl.a. också den omständligheten, att syftet med lagstiftningen – att komma till rätta med brister i den privata övningskörningen – temporärt motverkades genom det valda förfarandet. (Se

text: prop. 2003/04:160 s. 89

text: f. och 96 ff.)

text: Noteras bör även att JO Berggren i ett tidigare ärende (dnr 1226-2006, beslut 2006- 03-24) inte funnit anledning till någon åtgärd eller något uttalande i anledning av klagomål mot Länsstyrelsen i Uppsala län för att denna länsstyrelse i motsvarande situation tillämpat de nya reglerna. Som framgått delar jag JO Berggrens uppfattning, att anledning saknas att reagera mot en sådan tillämpning.

text: Mot bakgrund bl.a. av de uttalanden som Regeringsrätten i sin senare praxis gjort om nödvändigheten av försiktighet vad gäller uppställande av en strikt princip för

text: hanteringen av situationer som den aktuella finner jag dock inte skäl att rikta kritik mot Länsstyrelsen i Stockholms län för att den tagit i anspråk den av Regeringsrätten anvisade flexibiliteten i tillämpningen på ett sätt som jag finner mindre lyckat. Mera angeläget synes vara att fästa regeringens uppmärksamhet på behovet av genomtänkta övergångsbestämmelser för att motverka en sådan oenhetlig rättstillämpning inom landet som här illustrerats. Att övergångsbestämmelser under senare år i ökad utsträckning kommit att framstå som en bristvara framgår också av Regeringsrättens praxis.

text: Jag överlämnar en kopia av detta beslut till regeringen (Näringsdepartementet) för kännedom.

type: avgorande


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Mari Andersson

title: Kritik mot Migrationsverket för att myndigheten inte gett ett ombud möjlighet att styrka sin behörighet

sammanfattning: När det finns tveksamheter i fråga om en fullmakts giltighet eller vilken behörighet ombudet har bör myndigheten uppmärksamma ombudet på det. I annat fall riskerar oklarheter att uppkomma i ett senare skede av handläggningen t.ex. när det gäller befogenheten för ombudet att vara delgivningsmottagare. I det granskade ärendet hade Migrationsverket lämpligen kunnat använda sig av möjligheten enligt 15 § förvaltningslagen att uppmana ett uppgivet ombud att styrka sin behörighet att företräda huvudmannen. Det borde ha skett så snart Migrationsverket bedömt att den fullmakt som givits in i det granskade ärendet inte gav sådan behörighet. Migrationsverket kritiseras för att så inte skedde.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på att Migrationsverket inte skickat ett beslut till honom trots att han hade fullmakt i ärendet och hade begärt att beslutet skulle meddelas honom.

text: Utredning

text: JO tog del av handlingar från Migrationsverket och begärde därefter att myndigheten skulle yttra sig över anmälan.

text: Migrationsverket (tillförordnade rättschefen BB) yttrade följande.

text: CC ansökte om ställning som varaktigt bosatt i Sverige. Den 5 december 2025 inkom en fullmakt ställd till AA. Fullmakten omfattade ärenden om uppehållstillstånd, arbetstillstånd, viseringar, främlingspass, resedokument, uppehållskort, uppehållsstatus, svenskt medborgarskap, offentligt biträde, avvisning och utvisning. Migrationsverket fattade beslut i CC:s ärende den 13 februari 2026 och beslutet meddelades direkt till CC eftersom fullmakten som lämnats in för AA inte omfattade ärende om ställning som varaktigt bosatt i Sverige. Den 23 februari 2026 mottog Migrationsverket ett mejl av AA där han skrev att Migrationsverket underlåtit att meddela beslutet till honom som ombud. Migrationsverket svarade AA per mejl att den fullmakt han lämnat in inte omfattade ärende om ställning som varaktigt bosatt i Sverige. Till mejlet bifogades en fullmaktsmall som finns på Migrationsverkets hemsida. En ny fullmakt daterad den 25 februari 2026 mottogs och beslutet skickades till AA

text: som ombud den 2 mars 2026 efter att Migrationsverket säkerställt att CC undertecknat fullmakten.

text: Migrationsverket redogjorde för

text: och

text: 15 §§

text: i

text: förvaltningslagen

text: och därefter följande om sina rutiner.

text: På Migrationsverkets webbplats finns en mall för fullmakt tillgänglig (bilaga 1). Migrationsverket har även tagit fram vissa rutiner som stöd för handläggarna vid handläggning av ärenden där det förekommer ombud. Av rutinen för att ta ställning till delgivningsmottagare framgår bl.a. att om sökande lämnat in en fullmakt för ett ombud att företräda honom eller henne är även ombudet delgivningsmottagare om fullmakten omfattar delgivning av beslut (bilaga 2). I rutinen för ombud i ärende om verkställighetshinder anges att uppdragets omfattning måste framgå (bilaga 3).

text: Slutligen redovisade Migrationsverket följande bedömning.

text: Migrationsverket har ett stort antal ombud som företräder sökande i ärenden där Migrationsverket inte förordnar offentliga biträden. Migrationsverket har därför tagit fram mallar för en fullmakt för olika ärendeslag vid myndigheten. Migrationsverket har även tagit fram tydlig information på verkets webbplats om vad en fullmakt är och vad som krävs för att en fullmakt ska vara giltig i ett visst ärende. Migrationsverket anser att vid tidpunkten för Migrationsverkets beslut hade AA inte rätt att ta del av detta på grund av att den fullmakt som getts in inte omfattade delgivning av beslut för ställning som varaktigt bosatt. Migrationsverket har meddelat AA sin inställning och bifogat en fullmaktsmall när han klagat på att han inte fått ta del av beslutet. AA har även fått del av beslutet när han lämnat in fullmakt som omfattade behörighet att ta del av beslutet om ställning som varaktigt bosatt i Sverige.

text: AA fick möjlighet att yttra sig över remissvaret.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Av

text: 14 § förvaltningslagen

text: framgår att den som är part i ett ärende får som ombud eller biträde anlita någon som är lämplig för uppdraget. Den som anlitar ombud ska dock medverka personligen om myndigheten begär det. Om ett ombud eller biträde bedöms vara olämplig för sitt uppdrag får myndigheten besluta att han eller hon inte längre får medverka i ärendet.

text: Enligt

text: 15 § första stycket förvaltningslagen

text: får en myndighet begära att ett ombud ska styrka sin behörighet genom en skriftlig eller muntlig fullmakt. En sådan fullmakt ska innehålla uppgift om ombudets namn och uppdragets omfattning. Om ombudet får sätta någon annan i sitt ställe, ska även detta framgå av fullmakten. Av andra stycket framgår att om ett ombud inte följer en begäran om att styrka sin behörighet genom en fullmakt, får myndigheten besluta ett föreläggande om samma sak. Ett sådant föreläggande får riktas till ombudet eller parten.

text: Enligt förarbetsuttalanden till

text: förvaltningslagen

text: prop. 2016/17:180 s. 89

text: ff.) kan möjligheten att begära att ett ombud styrker sin behörighet behövas för att t.ex. säkerställa ombudets behörighet i ett ärende som är av stor betydelse för

text: den enskilde. Andra tänkbara situationer anges vara att ombudets behörighet med fog kan ifrågasättas eller att behörigheten är oklar på något annat sätt.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att den fullmakt från sökanden CC som AA gav in i det aktuella ärendet hos Migrationsverket rörande ställning som varaktigt bosatt i Sverige utgick från en mall som Migrationsverket tillhandahållit. Fullmakten gav rätt att företräda huvudmannen i ärenden om uppehållstillstånd, arbetstillstånd, viseringar, främlingspass, resedokument, uppehållskort, uppehållsstatus, svenskt medborgarskap, offentligt biträde, avvisning och utvisning, men enligt Migrationsverkets anvisning i fullmakten skulle den inte användas om man sökte asyl. Fullmakten omfattade bl.a. delgivning av beslut.

text: Jag kan konstatera att Migrationsverket inte vidtog någon åtgärd med anledning av fullmakten. När beslut i ärendet fattades angavs AA inte som ombud i beslutet och myndigheten expedierade inte heller beslutet till AA. Detta eftersom myndigheten enligt vad som kommit fram var av uppfattningen att fullmakten inte omfattade ärenden om ställning som varaktigt bosatt. Först efter det att beslutet fattats och AA kontaktat Migrationsverket för att få beslutet, har myndigheten ombett honom styrka sin behörighet och när det skett skickat beslutet till honom.

text: Jag anser att när det finns tveksamheter i fråga om en fullmakts giltighet eller vilken behörighet ombudet har i ett ärende av aktuellt slag bör myndigheten uppmärksamma det uppgivna ombudet på det. I annat fall riskerar oklarheter att uppkomma i ett senare skede av handläggningen, t.ex. när det gäller befogenheten för ombudet att vara delgivningsmottagare. Migrationsverket hade lämpligen kunnat använda sig av möjligheten enligt

text: 15 § förvaltningslagen

text: att uppmana AA att styrka sin behörighet att företräda CC i ärendet. Det borde ha skett så snart Migrationsverket bedömt att fullmakten inte gav AA behörighet att företräda CC i ärendet.

text: Migrationsverket ska kritiseras för denna brist i handläggningen.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av stf JO Mari Andersson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Emelie Dahlgren har föredragit ärendet och byråchefen Sara Johannesson har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Kerstin André

title: Kritik mot ett universitet angående handläggningen av en begäran om skadestånd. Fråga om tillämpningen av förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 21 maj 2008, framförde AA klagomål mot Örebro universitet, institutionen för beteende-, social- och rättsvetenskap. I anmälan anförde AA i huvudsak följande.

text: Under senare delen av 2006 och vid flera tillfällen under 2007 hade han begärt skadestånd av universitetet för den kränkande särbehandling och mobbning som han utsatts för under sin studietid. Han hade begärt att få ett beslut i frågan jämte överklagandehänvisning, men han hade inte fått något beslut eller skriftligt svar. Universitetet hade inte heller fattat beslut rörande de ansökningar om tillgodoräknande som han gett in till universitetet i augusti 2007.

text: Utredning

text: Från Överklagandenämnden för högskolan inhämtades nämndens beslut den 21 september 2007 i ärendena dnr 41-1152-07 och 33-1126-07. Ärendena rörde ansökningar från AA om tillgodoräknande av en kursuppgift respektive om undantag från behörighetsvillkor.

text: Föredraganden hos JO inhämtade också per telefon vissa upplysningar från f.d. prefekten BB, universitetsdirektören CC och studievägledaren DD, samtliga vid Örebro universitet.

text: Ärendet remitterades därefter till rektor för Örebro universitet som anmodades att inkomma med utredning och yttrande angående den formella handläggningen av AA:s skadeståndsanspråk. I remissvaret anförde rektor EE följande. Örebro universitet har under cirka två års tid haft omfattande kontakter med AA i olika spörsmål. Kommunikationen har varit såväl skriftlig som muntlig. I de fall ärendena har varit av sådan karaktär att universitetet har haft att fatta formella beslut har detta skett. I de fall dessa beslut har varit överklagbara enligt 12 kapitlet högskoleförordningen, har till besluten bifogats överklagandehänvisning. Eftersom det aktuella yrkandet inte grundar sig på något påstående om ett felaktigt fattat eller uteblivet beslut i den mening som avses i

text: 3 § förordning (1995:1301)

text: om

text: handläggning av skadeståndsanspråk mot staten har ärendet inte överlämnats till Justitiekanslern för handläggning. Yrkandet har inte heller bedömts vara av sådan karaktär att det skall överlämnas till Kammarkollegiet för handläggning enligt

text: 4 § samma förordning

text: . Örebro universitet gör inte bedömningen att någon samrådsskyldighet enligt

text: 7 § nämnda förordning

text: föreligger. Anspråket bedöms sammanfattningsvis vara av sådan karaktär att det ska handläggas av Örebro universitet i enlighet med

text: 5 § förordning (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. AA efterfrågar ett överklagbart beslut beträffande sitt skadeståndsanspråk. Något beslut som går att överklaga fattas dock inte med anledning av en sådan framställan. Ett skadeståndsanspråk, som enligt gällande rätt ska handläggas av universitetet, ska givetvis handläggas så att den som framställer begäran får ett besked om universitetets inställning till yrkandet. Av den kommunikation som förevarit mellan universitetet och AA måste det anses framgå att universitetets inställning är att någon skadeståndsskyldighet inte åligger universitetet. Det är beklagligt om Örebro universitet inte varit tillräckligt tydligt i kommunikationen med AA beträffande karaktären av det anspråk anmälan avser. AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissyttrandet.

text: Föredraganden hos JO hade därefter ett flertal kontakter per telefon med juristen FF, Örebro universitet, för att inhämta kompletterande upplysningar angående frågan vad universitetet närmare avsåg med följande formulering i remissyttrandet: ”Av den kommunikation som förevarit mellan universitetet och AA måste det

text: inte åligger universitetet.” Vid samtalen framkom sammanfattningsvis att FF, efter genomgång av materialet i ärendet och efter vissa kontakter med andra tjänstemän vid universitetet, inte hade kunnat återfinna några uppgifter avseende kommunikation med AA i skadeståndsfrågan.

text: I ett beslut den 15 januari 2010 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och deras befattningshavare i sin verksamhet följer lagar och andra författningar. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt de regler för förfarandet som gäller för dem, dvs. om myndigheterna har agerat korrekt i formellt hänseende. Vidare är JO ett extraordinärt tillsynsorgan som inte har till uppgift att ersätta den prövning som har skett eller har kunnat ske i ordinarie ordning. Ett universitets beslut angående tillgodoräknande och dispens kan överklagas till Överklagandenämnden för högskolan, vilket AA också har gjort.

text: Vad som har framkommit angående handläggningen av AA:s ansökningar om tillgodoräknande och dispens ger mig inte skäl att vidta någon ytterligare åtgärd eller att göra något uttalande i saken.

text: När det gäller den formella handläggningen av AA:s skadeståndsanspråk vill jag anföra följande.

text: AA har uppgett att han har begärt skadestånd för kränkande särbehandling och mobbning som han utsatts för under sin studietid vid Örebro universitet. Det har dock inte framkommit vilken grund han har åberopat till stöd för sitt anspråk.

text: Örebro universitet har i sitt remissvar anfört att AA:s skadeståndsanspråk har bedömts vara av sådan karaktär att det ska handläggas av universitetet i enlighet med

text: 5 § förordningen (1995:1301)

text: I den nämnda förordningen regleras vilka myndigheter som har behörighet att handlägga skadeståndsanspråk som riktas mot staten. Förordningens bestämmelser innebär något förenklat att Justitiekanslern handlägger skadeståndsanspråk till följd av s.k. beslutsskador, medan anspråk på grund av s.k. faktiska skador handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars område skadan inträffat. Den centrala förvaltningsmyndigheten ska dock, med vissa undantag, överlämna ärenden om anspråk på ersättning för personskador till Kammarkollegiet. Finns det ingen central förvaltningsmyndighet för ett verksamhetsområde handläggs anspråket på ersättning av Justitiekanslern (se särskilt

text: 5 §§

text: samt

text: 9 §

text: i nämnda förordning). Ett beslut i ett ärende som handläggs enligt förordningen får inte överklagas (se 15 §).

text: Utredningen ger mig inte underlag för att ifrågasätta universitetets bedömning att anspråket var att hänföra till 5 § i förordningen. Jag utgår därför i det följande från den bedömningen. En förutsättning för att en myndighet ska vara behörig att handlägga ett anspråk med stöd av nyss nämnda bestämmelse är emellertid att myndigheten är central förvaltningsmyndighet inom det verksamhetsområde där skada påstås ha inträffat. Örebro universitet kan inte betraktas som en central förvaltningsmyndighet (se

text: SOU 2004:23 s. 64

text: ). Inte heller Högskoleverket kan anses utgöra en central förvaltningsmyndighet i förordningens mening (jfr

text: prop. 2001/02:27 s. 73

text: ). Mot bakgrund av att det inte finns någon central förvaltningsmyndighet för den aktuella verksamheten, och då universitetet bedömt att AA:s skadeståndsanspråk var att hänföra till 5 § i förordningen, borde anspråket ha överlämnats till Justitiekanslern för handläggning.

text: Även med den utgångspunkt som Örebro universitet haft, dvs. att universitetet varit behörigt att handlägga AA:s anspråk, har hanteringen brustit. En enskild som begär att skadestånd ska utges måste givetvis få besked om myndighetens inställning till anspråket. Örebro universitet har i remissyttrandet anfört att det av den kommunikation som förevarit mellan universitetet och AA ”måste anses framgå” att universitetets inställning är att någon skadeståndsskyldighet inte åligger universitetet. Universitetet har beklagat om myndigheten inte varit tillräckligt tydlig. Vid JO:s kontakt med universitetet i tiden efter remissvaret har myndigheten inte kunnat återfinna några uppgifter avseende kommunikation med AA i skadeståndsfrågan. AA synes således över huvud taget inte ha erhållit något besked om universitetets inställning till anspråket. Handläggningen är självfallet inte acceptabel.

text: Ärendet avslutas med den kritik som har uttalats.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Stockholms län, Polismyndigheten i Östergötlands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten för långsam handläggning av en polisanmälan

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 20 juni 2005, klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län, Polismyndigheten i Östergötlands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, Norrorts åklagarkammare i Stockholm, med anledning av handläggningen av en polisanmälan m.m.

text: Utredning

text: Polismyndighetens i Stockholms län handlingar i ärendet K91467-02 och diarieblad i Norrorts åklagarkammare i Stockholm ärende 101-2303-02 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande.

text: Den 11 april 2002 gjordes en polisanmälan vid Polismyndigheten i Östergötlands län. Det antecknades att brottsrubriceringen uppsköts i avvaktan på utredningen. Påföljande dag överfördes anmälan till Polismyndigheten i Stockholms län. Anmälan gällde händelser som hade inträffat under perioden december 1998 till och med juni 1999. Enligt anmälan hade målsäganden, efter en artikel i Expressen i december 1998, blivit hotad till livet per telefon. Vidare hade målsäganden i juni 1999 ringt till polisen eftersom hon sent på kvällen mottagit hotfulla telefonsamtal. Medan hon väntade i telefonen hade det ringt på dörren. När hon öppnade dörren hade hon överfallits av tre män. På grund av rädsla hade hon inte gjort någon polisanmälan tidigare.

text: Den 16 april 2002 erhöll Polismyndigheten i Stockholms län en begäran om besöksförbud från AA med hänvisning till den tidigare gjorda polisanmälan. Ärendet överfördes därefter till Åklagarmyndigheten, Norrorts åklagarkammare i Stockholm. Den 29 april 2002 beslutade kammaråklagaren BB att inte meddela besöksförbud. Samma dag gav hon polisen utredningsdirektiv om att hålla ett målsägandeförhör. I september 2002 begärde Stockholmspolisen biträde av Norrköpingspolisen med att hålla detta förhör. Först den 15 april 2004 hölls målsägandeförhör med AA. Den 13 maj 2004 beslutade BB att förundersökningsledningen skulle övertas av Polismyndigheten i Stockholms län

text: eftersom gärningsmännen var okända. Den 10 augusti 2004 lade polismyndigheten ned förundersökningen med motiveringen att ”ev. olaga hot och misshandel är preskriberade”. Samma dag noterades i historiken i det s.k. RAR-systemet (kriminaldiariet) att förundersökning i ärendet hade inletts den 25 april 2002 av kommissarien CC.

text: Assistenten DD (Polismyndigheten i Stockholms län), som registrerade uppgifterna den 10 augusti 2004 i kriminaldiariet, upplyste bl.a. att hon inte kommer ihåg vilket underlag som fanns för hennes ajourföring men att ett beslut om inledande av förundersökning ibland endast finns noterat på aktomslaget till ärendet.

text: Ärendet remitterades till Polismyndigheten i Stockholms län för upplysningar och yttrande över handläggningen av det aktuella ärendet. Polismyndigheten kom in med ett yttrande jämte upplysningar från polismästaren EE, Norrorts polismästardistrikt.

text: EE anförde bl.a. följande.

text: Inspektören FF vid Norrortspolisen fick ärendet för handläggning 2002-04-25 och har lämnat följande uppgifter. ”Under tiden maj 2002 fram till 3 september 2002 försökte jag att identifiera och få kontakt med kvinnan dock utan resultat. Sannolikt har det skett en aktrensning efter det att ärendet lagts ned men jag förutsätter att jag kallat målsäganden till förhör utan att denna hörsammats. Vad jag kan erinra mig förelåg svårigheter att få fram adressuppgifter och telefonnummer till målsäganden. Troligen fick jag telefonkontakt med målsäganden i augusti 2002 och fick då uppgift om hennes nya adress i Norrköping. Vid samtal/samtalen med målsäganden blev hon tillfrågad om hon önskade att jag skulle komma till Norrköping för att hålla förhöret med henne eller om det var tillfyllest att polisen i Norrköping genomförde detta. Målsäganden sade sig inte ha något emot att polisen i Norrköping hörde henne varför jag informerade henne om att jag skulle skicka ärendet på remiss till Norrköpingspolisen vilket skedde 2002- 09-03. I samband med samtalen med målsäganden kom vi överens om att hon skulle faxa över en kopia av den tidningsartikel från Expressen den 6 december 1998 som finns med i ärendet – vilket skedde 2002-08-14. Efter att ärendet remitterats har jag vid minst ett tillfälle haft kontakt med utredningsassistent GG i Norrköping per telefon i anledning av förhöret med målsäganden. GG önskade då bl.a. få viss bakgrundsinformation i ärendet. När i tiden dessa telefonsamtal skett kan jag inte erinra mig och dessa är tyvärr ej dokumenterade. Remissförhöret från polismyndigheten i Östergötland kom till Norrortspolisen 2004- 04-20 och 2004-05-13 övertogs förundersökningen av polismyndigheten enligt beslut av kammaråklagare BB. Förhöret med målsäganden innehöll ingen ny information som kunde leda utredningen framåt eller uppgifter som kunde leda fram till att eventuell gärningsman/gärningsmän skulle kunna identifieras. Några ytterligare utredningsåtgärder vidtogs ej– och jag erhöll ej heller några ytterligare utredningsdirektiv – innan ärendet 2004-08-10 skrevs av p.g.a att brottet var preskriberat, enligt beslut av kriminalinspektör HH. Omständigheterna som påverkat utredningen är bl.a. att brottet anmäldes nästan tre år efter händelsen samt att någon teknisk undersökning av brottsplatsen ej skett.”

text: Såvitt framgår av handlingarna i ärendet och av FF:s ovanstående redovisning har inga utredningsåtgärder i ärendet vidtagits från den 3 september 2002 av Norrortspolisen, då ärendet skickades till Norrköping, fram till dess förhöret med målsäganden kom till stånd den 4 april 2004. När åklagaren den 13 maj 2004 beslutade att förundersökningen skulle ledas av polis var det en månad kvar till preskription. FF borde – såsom handläggare av ärendet – ha varit mer aktiv för att i första hand påskynda remissens handläggning hos polisen i Norrköping.

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Polismyndigheten hänvisar till Norrorts polismästardistrikt skrivelse när det gäller bedömningen av hur aktuell förundersökning har handlagts. Polismyndigheten vill också tillägga att handlingarna i förundersökningen utvisar att ärendet har varit svårutrett, bl.a. på grund av att signalementsuppgifterna om gärningsmännen varit mycket knapphändiga samt att polisanmälan gjorts nästan tre år efter händelsen. I övrigt kan konstateras att ärendet översändes på remiss till Polismyndigheten i Östergötlands län den 3 september 2002, dvs. ca 4,5 månad efter det att anmälan gjordes, samt att remissvaret från denna myndighet inkom till Polismyndigheten i Stockholms län den 20 april 2004. I likhet med polismästardistriktet anser polismyndigheten här att berörd utredare borde ha varit mer aktiv för att påskynda handläggningen av det remitterade ärendet hos Polismyndigheten i Östergötlands län.

text: Ärendet remitterades till Polismyndigheten i Östergötlands län för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Polismyndigheten anförde följande.

text: Upplysningar

text: Den 4 september 2002 inkom ärendet på remiss från Polismyndigheten i Stockholms län. Ärendet handlades vid kriminalenheten i Norrköping, våldsroteln. Remitterande polismyndighet begärde hjälp med ett målsägandeförhör. Rotelchefen, kriminalkommissarien JJ, har beskrivit att arbetssituationen vid den här tiden var mycket ansträngd. Den 5 februari 2004 inkom en förfrågan om hur ärendet fortskred från Polismyndigheten i Stockholms län. Den besvarades av JJ den 11 februari 2004. Den 14 april 2004 fick en utredare på roteln i uppdrag att hålla förhöret. Det gjordes dagen därpå. Ärendet redovisades till Polismyndigheten i Stockholms län den 16 april.

text: Yttrande

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. En allmänt sett stor arbetsbörda kan i sig inte ursäkta att ärenden preskriberas. Till rotelchefens arbetsuppgifter hör att leda och prioritera arbetet. Det är inte acceptabelt att detta sker på ett sådant sätt att ärenden preskriberas. Polismyndigheten ser allvarligt på det inträffade och kommer att se över rutinerna och systemet för uppföljning av utredningsverksamheten.

text: Ärendet remitterades därefter till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Därvid skulle särskilt anges

text: 1) när och av vem förundersökning inleddes i ärendet enligt åklagaren, och för det fall att detta skedde den 25 april 2002, beträffande vilket/vilka brott inleddes i så fall förundersökning,

text: 2) vilka eventuella åtgärder som vidtagits för att påskynda handläggningen av ärendet, samt

text: 3) vilka överväganden som föranledde åklagaren att den 13 maj 2004, en månad innan ett eventuellt misshandelsbrott preskriberades, besluta att förundersökningen skulle ledas av polisen.

text: Åklagarmyndigheten kom in med ett remissvar jämte yttrande från chefsåklagaren KK, Norrorts åklagarkammare i Stockholm, samt upplysningar från kammaråklagaren BB.

text: BB

text: Ärendet lottades primärt in på grund av ansökan om besöksförbud avseende tidningen Expressen samt andra medier. Till anmälan fogades en anmälan gjord den 11 april 2002 i Östergötland och avseende brott begångna den 15 juni 1999 samt underrättelseuppslag daterat den 15 juni 1999. Dessa anmälningar avsåg brott som normalt är polisledda när det inte finns någon som kan misstänkas för brottet. Eftersom det gått några år sedan dess kommer jag inte riktigt ihåg hur jag tänkte. Förmodligen tolkade jag det så att brottsanmälan skickades in för kännedom med anledning av besöksförbudet. Underrättelserna i anmälan och underrättelseuppslag var svårförenliga. Jag har för mig att det fanns mer handlingar i ärendet och jag förstod inte heller varför man skjutit upp brottsrubricering i avvaktan på utredning eftersom en anmälan i vart fall innehöll anmälan om olaga hot och misshandel. Jag tyckte att det fanns anledning att hålla ett målsägandeförhör för att få klart för sig vad som låg bakom anmälningarna. Jag kommer inte ihåg vilka kontakter jag haft med polisen under ärendets gång. Då målsägandeförhöret äntligen kom stod det helt klart att det inte gick att identifiera någon misstänkt i ärendet och jag beslutade att förundersökningsledningen skulle återgå till polisen. Det beslutet kanske skulle ha fattats redan då besöksförbudsärendet avgjordes med eftersom det var så många oklarheter om vad som avsågs med de olika anmälningarna så avvaktade jag om det skulle komma fram något ytterligare under målsägandeförhöret.

text: KK

text: 1) Ärendet initierades på kammaren den 24 april 2002. Assistentåklagaren LL hade då pratat med någon polisman, förmodligen CC, och sagt att ärendet skulle lottas in till kammaren eftersom det innefattade en begäran om besöksförbud. Polisen har noterat att det upplysts att lottad åklagare har vidare att besluta om fortsatta åtgärder med anledning av brottsanmälan. Den 25 april 2002 inkom handlingar från polisen. Det handlade dels om en begäran om besöksförbud mot tidningen Expressen och dels en anmälan angående en händelse som inträffade den 15 juni 1999. Någon misstänkt person fanns inte beträffande denna anmälan. Den 29 april 2002 meddelades ett negativt beslut beträffande besöksförbudet samt meddelade BB direktiv att målsäganden skulle höras. Som BB skriver är det inte lätt att förstå varför brottsrubriceringen var uppskjuten, men kanske hade detta sin grund i uppgifter från underrättelseuppslaget från 1999. Jag kan inte se att BB fattat något beslut om att inleda förundersökning. Jag ser heller inte något i de handlingar som finns på Åklagarkammaren att polisen har inlett förundersökning. Av polisens RAR-historik synes framgå att CC inlett en förundersökning den 25 april 2002. Vilket brott denna skulle avse kan jag inte besvara. 2) I diariet på Åklagarkammaren finns inte noterat några påminnelseåtgärder från åklagarens sida, och BB har också förklarat sig inte komma håg vilka kontakter hon haft med polisen. Det är en brist, men sedan en tid gäller det på kammaren att även muntliga kontakter med polisen, skall dokumenteras. 3) Förhör med målsägande kom till stånd den 15 april 2004, då det också framkom att hon ville att åtal skulle väckas mot tidningen Expressen, angående uppgifter i en artikel den 6 december 1998. Den 13 maj 2004 överlämnades denna del till Justitiekanslern, som den 24 maj 2004 beslöt att inte inleda förundersökning. Beträffande innehållet i övrigt i förhöret så kastade detta inget ljus över vem som kunde ha utfört

text: de anmälda gärningarna mot målsäganden. Därför beslöts den 13 maj 2004 att förundersökningsledningen skulle återgå till polisen.

text: Åklagarmyndigheten

text: Bedömning

text: Beträffande händelseförloppet hänvisas till chefsåklagarens yttrande. När det gäller frågan när och av vem förundersökning inleddes i ärendet och för det fall att detta skedde den 25 april 2002 för vilket/vilka brott får jag anföra följande. Av

text: 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att ett beslut att inleda förundersökning skall sättas upp särskilt eller antecknas i akten. Det skall framgå vem som har fattat beslutet. I tillgängliga handlingar finns inte något sådant beslut. Kammaråklagare BB har i sitt yttrande inte explicit uttalat sig i frågan men av BB:s yttrande torde man kunna dra slutsatsen att BB utgått ifrån att polisen fattat beslut om att förundersökning skulle inledas när BB den 29 april 2002 lämnade polisen utredningsdirektiv. Vidare framgår att det i polisens RAR-historik finns antecknat att kommissarie CC den 25 april 2002 (samma dag som anmälan inkommit till kammaren) fattat beslut om att inleda förundersökning dock inte för vilket/vilka brott. Avslutningsvis skall tilläggas att nu aktuell fråga inte synes ha varit föremål för närmare överväganden i de yttranden som har avgivits av berörda polismyndigheter. När det gäller vilka eventuella åtgärder som åklagaren vidtagit för att påskynda handläggningen har BB i sitt yttrande uppgivit att hon inte kan komma ihåg vilka kontakter hon haft med polisen. I tillgängliga handlingar finns ingen uppgift om att åklagaren påmint polisen eller i övrigt haft någon kontakt med polisen i nu aktuell fråga. Åklagaren lämnade den 29 april 2002 direktiv om att bl.a. målsäganden skulle höras. Förhöret hölls den 15 april 2004 och redovisades till åklagaren den 21 april 2004. Som berörda polismyndigheter uttalat i sina yttranden är det naturligtvis inte acceptabelt att en sådan förhållandevis enkel utredningsåtgärd skall ta i det närmaste två år att genomföra. Av

text: 1 a § förundersökningskungörelsen

text: framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Detta innebär bl.a. att undersökningsledaren har att se till att förundersökningen bedrivs så skyndsamt som omständigheterna medger. BB kan mot bakgrund härav inte undgå kritik. När det gäller frågan vilka överväganden som föranledde åklagaren att den 13 maj 2004, en månad innan ett eventuellt misshandelsbrott preskriberades, beslutat att förundersökningen skulle ledas av polis får jag hänvisa till vad BB uppgivit i sitt yttrande. Jag vill dock tillägga följande. Anmälan som inkom till åklagaren den 25 april 2002 innehöll sådana uppgifter från målsäganden att det fanns anledning att anta att målsägandens utsatts för olaga hot och misshandel den 14 eller 15 juni 1999 i Järfälla. Det anmälda olaga hotet, som får anses vara av normalgraden var redan preskriberat vid anmälningstillfället. Vad som återstod att utreda var den anmälda misshandeln. Någon känd gärningsman fanns inte. Av

text: 23 kap 3 § rättegångsbalken

text: framgår att om förundersökningen inletts av polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen avseende brottet övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl. Riksåklagaren har i samråd med Rikspolisstyrelsen utformat allmänna råd om ledningen av förundersökningen i brottmål (

text: RÅFS 1997:12

text: ). Nämnda RÅFS ersätts fr.o.m. den 1 januari 2006 av Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål (

text: ÅFS 2005:9

text: ). Av nämnda RÅFS framgår att en förundersökning rörande misshandel normalt får anses vara av enkel beskaffenhet dvs. förundersökningen leds av polismyndigheten. Mot bakgrund härav hade åklagaren redan efter att beslut i besöksförbudsfrågan fattas den 29 april 2002 kunnat överlämna till polismyndigheten att leda förundersökningen rörande den anmälda misshandeln. Att åklagaren först den 13 maj 2004

text: återfört förundersökningen till polismyndigheten har som BB uppgivit sin grund i att det efter det att förhöret genomförts fortfarande inte fanns någon som skäligen kunde misstänkas för brottet. Det kan naturligtvis diskuteras om det har varit korrekt och ändamålsenligt att återföra förundersökningen till polismyndigheten särskilt som brottet snart skulle bli föremål för åtalspreskription. AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaren men hördes inte av.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: , RB). Enligt

text: 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: , FuK, är det undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. När en förundersökning leds av en åklagare får denne enligt

text: 23 kap 3 § andra stycket

text: RB anlita biträde av polismyndighet för att verkställa förundersökningen. Han får också uppdra åt en polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. Polismyndigheten i Stockholms län Såvitt framgår av historiken i RAR-systemet beslutade kommissarien CC den 25 april 2002 att förundersökning skulle inledas i ärendet. Detta beslut registrerades emellertid inte i kriminaldiariet förrän den 10 augusti 2004. I de från polismyndigheten infordrade handlingarna fanns inte beslutet antecknat, och det är oklart om beslutet hade noterats på aktomslaget till ärendet. Jag vill med anledning härav erinra polismyndigheten om att ett beslut om inledande av förundersökning skall sättas upp särskilt eller antecknas i akten (1 a § första stycket FuK). Enligt min mening är det också lämpligt att ett sådant beslut omgående registreras i kriminaldiariet.

text: Polismyndigheten borde givetvis också ha noterat i polisanmälan de brott som AA anmälde, dvs. olaga hot och misshandel, och inte endast antecknat ”brottsrubriceringen uppskjuten i avvaktan på utredningen”. Detta inte minst för att kunna avgöra om det förelåg risk för att de anmälda brotten var preskriberade vid tiden för anmälan. Som Åklagarmyndigheten påpekat synes nämligen det anmälda olaga hotet ha varit preskriberat redan vid anmälningstillfället.

text: Utredningen ger vidare vid handen att det dröjde omkring fyra och en halv månad innan ärendet remitterades till Polismyndigheten i Östergötlands län för det av åklagaren begärda målsägandeförhöret. Med beaktande av vad FF upplyst i denna del föranleder denna tidsutdräkt inte något uttalande från min sida.

text: Det tog däremot mycket lång tid, ca ett år och sju månader, innan det begärda förhöret återredovisades till polismyndigheten. Som polismyndigheten anfört borde FF, som handläggare av ärendet, ha varit betydligt mer aktiv för att påskynda remissens handläggning hos Norrköpingspolisen.

text: Polismyndigheten i Östergötlands län Som nyss sagts tog det polismyndigheten ca ett år och sju månader innan det begärda förhöret hölls. Ett sådant dröjsmål är naturligtvis helt oacceptabelt. Jag noterar att polismyndigheten kommer att se över rutinerna och systemet för uppföljning av utredningsverksamheten. Åklagarmyndigheten I ärendet har inte frågan om vem som hade fattat beslut i förundersökningsfrågan tydligt kunnat besvaras. I likhet med Åklagarmyndigheten anser jag dock att man av BB:s yttrande kan dra den slutsatsen att hon utgick från att polismyndigheten redan hade fattat beslut i frågan när hon gav sitt direktiv om att målsäganden skulle höras.

text: Det har inte kunnat klarläggas om BB vidtog några påminnelseåtgärder i ärendet. Hon kommer inte själv ihåg vilka kontakter hon hade med polisen under ärendets gång. Som sagts i det föregående är det emellertid förundersökningsledaren som har det övergripande ansvaret för förundersökningen. Det är inte tillräckligt att förundersökningsledaren endast utfärdar direktiv. Denne måste självfallet också följa upp och bevaka att direktiven följs. Jag vill också framhålla vikten av att muntliga kontakter med polisen i ett ärende dokumenteras. En sådan dokumentation är viktig, inte bara för att en efterhandsgranskning skall kunna göras, utan även för att i de fall en annan undersökningsledare övertar ansvaret för ärendet denne lättare skall kunna bilda sig en uppfattning om handläggningen. Jag noterar att KK upplyst att man numera dokumenterar muntliga kontakter med polisen.

text: I likhet med Åklagarmyndigheten anser jag att det kan diskuteras om det var ändamålsenligt att den 13 maj 2004 återföra förundersökningen till polismyndigheten – inte minst eftersom brottet snart skulle bli föremål för preskription. BB har som förklaring uppgett att det genom de uppgifter som kom fram i målsägandeförhöret stod klart att det inte gick att identifiera någon misstänkt i ärendet. Frågan är då vad hon förväntade sig att polismyndigheten som förundersökningsledare skulle kunna vidta för åtgärder för att föra förundersökningen framåt. Som framgått ovan skall nämligen en förundersökning läggas ned om det inte längre finns skäl att fullfölja den.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att det finns anledning att rikta kritik mot såväl polismyndigheterna som åklagaren för handläggningen av ärendet.

text: Vad som kommit fram i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Barn/ungdom
Långsam handläggning

title: Kritik mot Norra Hisingens stadsdelsnämnd, Göteborgs kommun, för dröjsmål med att vidta utredningsåtgärder i ett barnavårdsärende sedan en polisanmälan gjorts

text: Anmälan

text: AA framförde klagomål mot Tångenvägens förskola och socialtjänsten i Norra Hisingen, i Göteborgs kommun, för att förhör hölls med hans barn och utredning bedrevs utan att han och hans hustru hade blivit informerade om detta.

text: Utredning

text: Journalanteckningar avseende ett av barnen inhämtades. Ärendet remitterades därefter till Norra Hisingens stadsdelsnämnd för yttrande i fråga om vilka utredningsåtgärder som vidtagits från den 14 december 2011, då utredningen inleddes, till den 29 mars 2012.

text: Nämnden anförde i remissvaret i huvudsak följande.

text: --- Av dokumentationen framgår att socialtjänsten beslutade den 14 december 2011 om att inleda en utredning enligt 11 kap. l §

text: socialtjänstlagen

text: , SoL, med anledning av en anmälan från Tångenvägens förskola. Av anmälan framgick oro för att [barnet] blev slagen i hemmet. Enligt journalbladet förekom inga utredningsåtgärder under perioden från den 14 december 2011 fram till den 29 mars 2012 då polisen höll ett barnförhör på Mölndals polisstation. Enligt dokumentationen i journalbladet informerades [barnets] vårdnadshavare, efter det att han själv kontaktade socialtjänsten den 29 mars 2012, om att en utredning enligt

text: 11 kap.

text: l § SoL hade inletts. Utredningen avslutades den 14 juni 2012 och är sammanställd i ett "BBIC-formulär". I redogörelsen för utredningens genomförande uppges att "utredningen har delvis fördröjts med anledning av barnförhör." De utredningsåtgärder som redovisas i formuläret är  Samspelsobservationer mellan [barnet] och [dennes] föräldrar i hemmet.  Flertal hembesök, några telefonsamtal med vårdnadshavare samt några möten med föräldrarna på socialkontoret.  Ett samverkansmöte med AA, förskolan och socialtjänsten.

text:  Inhämtning av uppgifter från förskolan genom BBIC: s konsultationsdokument.

text:  Inhämtning av uppgifter från Barnavårdscentralen, BVC, genom telefonsamtal.  Samtal med socialsekreterare på Försörjningsstödsenheten inom SDF Västra Hisingen, Göteborgs Stad, samt samtal med den familjepedagog som arbetat med familjen under åren 2009-2010 på uppdrag av socialtjänsten i Västra Hisingen. De utredningsåtgärder som finns dokumenterade i journalbladet efter den 29 mars 2012 är fyra telefonsamtal med fadern och ett telefonsamtal med modern, ett besök av fadern ensamt och två besök av föräldrarna tillsammans på socialkontoret, fyra hembesök hos familjen, ett samverkansmöte med fadern, personal från förskolan och socialtjänsten, samt två telefonsamtal med familjepedagogen som arbetat med familjen på uppdrag av SDF Västra Hisingen. Konsultationsdokumentet med uppgifterna från förskolan finns i personakten och är ankomststämplat till den 4 maj 2012.

text: Förvaltningens överväganden

text: Förvaltningen konstaterar att handläggning av ärendet under perioden från den 14 december 2011 fram till den 29 mars 2012 inte har motsvarat lagstiftningens krav på skyndsamhet och partsinsyn. Handläggningen för perioden har inte heller följt förvaltningens rutiner. Socialtjänsten i Göteborgs Stad har ett samverkansavtal med åklagarmyndigheten, polisen och Västra Götalandsregionen rörande ärenden där det finns oro för att barn utsätts för våld eller övergrepp. Enligt avtalet ska huvudmännens arbete samordnas i "Barnhuset" så att barnet inte utsätts för flera samtal/förhör med samma innehåll. Förvaltningen har en skriftlig rutin som stödjer samarbetsavtalet. Av rutinen framgår bland annat att "Såvida ett barnförhör inte drar ut på tiden (två veckor) kvarstår sekretessen kring utredningen till dess att barnet är förhört. Ansvarig handläggare närvarar vid barnförhöret och samarbetar med polisen. Polisen informerar föräldrarna efter förhöret. Socialsekreterarna kallar föräldrarna och informerar om att utredning är inledd. Tid för samtal och information erbjuds

text: föräldrarna samma dag som barnförhöret äger rum"

text: Polisens förhör med [barnet] dröjde drygt tre månader. Detta resulterade i att socialtjänsten inte vidtog några utredningsåtgärder under drygt tre månader från det att beslut om att inleda utredning fattats, trots rutinens tidsgräns på två veckor. Det dröjde också drygt tre månader innan [barnets] vårdnadshavare informerades om beslutet om att inleda utredning. Det var först när AA hade fått information om barnförhöret från polisen och själv tog kontakt med socialtjänsten som han informerades om socialtjänstens beslut om att inleda utredning. En förklaring till att bristerna kunnat uppstå är att barn och familjeenheten under vintern 2011/2012 hade en hög personalomsättning, en otydlighet i organisationen och en t.f. enhetschef på deltid. Detta är åtgärdat. Enheten har under våren 2012 omorganiserat verksamheten genom att bilda tre arbetsgrupper med var sin l :e socialsekreterare, en mottagningsgrupp som ansvarar för alla förhandsbedömningar, en grupp som arbetar med barn 0-12 år och en grupp som arbetar med barn 13 -18 år. När mottagningsgruppens l: e socialsekreterare efter förhandsbedömning fattar beslut om att inleda utredning lämnar hon över ärendet till l :e socialsekreterare i respektive arbetsgrupp, som även tar över ansvaret för arbetsledning i ärendets fortsatta handläggning. Enhetens bemanning har även stabiliserats under våren 2012 genom nyrekrytering av socialsekreterare. Från och med l juni 2012 finns också en heltidsanställd enhetschef som har lång och bred erfarenhet av handläggning av socialtjänstens utredningar om barns behov av skydd och stöd.

text: Områdeschef och verksamhetsutvecklare har efter granskning av ärendet haft en genomgång av bristerna med enhetschefen och en l:e socialsekreterare. Dessa har fått i uppdrag att tillsammans med all personal gå genom lagstiftningens krav och förvaltningens rutiner för handläggning av utredning om barns behov av skydd och stöd. Områdeschefen kommer också att lyfta fram socialtjänstens lagstadgade krav på skyndsam handläggning till Barnhusets styrgrupp. Förvaltningen ser mycket allvarligt på de framkomna bristerna beklagar det obehag som dessa har orsakat AA och hans familj. Förvaltningen har vidtagit åtgärder för att bristerna inte ska upprepas. --- AA bereddes möjlighet att yttra sig över nämndens remissvar.

text: Bedömning

text: Som framgår av nämndens remissvar inleddes en utredning med stöd av

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, den 14 december 2011. Samma dag gjordes en polisanmälan från förvaltningens sida. Förvaltningen vidtog därefter inte några utredningsåtgärder i ärendet förrän efter det att polisen hållit barnförhör den 29 mars 2012. Först efter polisförhöret fick AA kännedom om att det hade inletts en utredning inom socialtjänsten.

text: Enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL ska nämndens utredning inledas skyndsamt. Det ankommer på nämnden att utan dröjsmål utreda omständigheter för att bl.a. klarlägga om barn har behov av stöd och hjälp. Av

text: 11 kap. 2 § tredje stycket samma lag

text: framgår att den som berörs av en sådan utredning ska underrättas om att en utredning inleds. Det anges inte närmare när en sådan underrättelse ska ske men det får anses ligga i sakens natur att barnets vårdnadshavare i normalfallet ska underrättas utan onödigt dröjsmål.

text: I såväl socialnämndens som polis- och åklagarmyndighetens uppgifter ingår att utreda misstankar om våld mot barn. Myndigheterna har dock olika roller och dessa måste hållas isär. De brottsutredande myndigheterna ska genom förundersökning utreda om brott har begåtts och finna en gärningsman. Socialnämndens uppgift är att utreda barnets och familjens situation samt barnets behov av hjälp och skydd. Myndigheterna måste och bör i viss utsträckning samarbeta. När en polisanmälan har gjorts kan det föreligga skäl för nämnden att avvakta något med att vidta ytterligare åtgärder, för att inte påverka förundersökningen negativt. Av samma anledning finns det även ett visst utrymme för socialnämnden att dröja med att kontakta vårdnadshavarna och informera om att en utredning har inletts. I Socialstyrelsens allmänna råd (

text: SOSFS 2006:12

text: ) om handläggning och dokumentation av ärenden som rör barn, anges att om en anmälan om ett misstänkt brott mot ett barn kommer in till nämnden – och den misstänkte finns inom familjen – bör nämnden samråda med polis eller åklagare innan vårdnadshavaren underrättas om att en utredning inleds.

text: Vid misstanke om att barn far illa måste nämnden snarast vidta de åtgärder som krävs för att kunna ta ställning till om barnet är i behov av omedelbar hjälp och skydd. Det är inte acceptabelt att nämnden förhöll sig helt passiv under drygt tre

text: månader i avvaktan på att ett polisförhör skulle äga rum. Nämnden har medgett att handläggningen har varit bristfällig och att den inte har följt förvaltningens egna rutiner. Ett flertal åtgärder har vidtagits för att detta inte ska kunna inträffa igen. Socialnämnden kan likväl inte undgå kritik för underlåtenheten att vidta utredningsåtgärder inom rimlig tid.

text: Vad AA har anfört i övrigt föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.