avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Arrest
Avlyssning
Avsaknad av lagstöd
Bild- och ljudupptagning
Restriktioner

title: Otillåtna samtal mellan anhållna i en polisarrest får inte spelas in utan rättsligt stöd

sammanfattning: Tre anhållna som var misstänkta i samma utredning var placerade i polisens arrest i Västerås. Åklagaren hade beslutat om restriktioner som bl.a. avsåg de misstänktas rätt att placeras tillsammans med andra intagna och att vistas i gemensamhet med andra intagna. Lokalerna i arresten var utformade så att de misstänkta hade möjlighet att kommunicera genom att ropa till varandra. När de misstänkta ropade på ett främmande språk misstänkte polisen att de försökte samordna sina berättelser. Enligt polisen var det inte möjligt att flytta någon av de misstänkta. En åklagare fattade i stället beslut om att de misstänkta skulle informeras om att deras samtal kunde komma att spelas in om de fortsatte att kommunicera i arresten. När de misstänkta fortsatte att ropa till varandra spelade arrestpersonalen in samtalen med en diktafon. Delar av det inspelade materialet åberopades som bevisning i domstol. I beslutet uttalar JO att det är en självklar utgångspunkt att lokalerna i t.ex. en polisarrest ska vara tillräckligt ljudisolerade och även i övrigt utformade så att obehöriga kontakter mellan intagna om möjligt förhindras. JO:s granskning har inte avsett utformningen av lokalerna, men JO framhåller att den aktuella situationen i arresten innebär att Polismyndigheten måste utforma sin verksamhet i övrigt så att misstänkta som skulle kunna ha obehörig kontakt med varandra i lokalerna inte placeras där samtidigt. En ljudupptagning av samtal mellan andra är enligt JO typiskt sett en integritetskänslig åtgärd, och det är angeläget att den som vidtar en sådan åtgärd har klart för sig vilka rättsliga förutsättningar som gäller för att den ska få vidtas. Enligt JO kan restriktioner som innebär begränsningar i var en frihetsberövad får vistas inte verkställas genom att samtal som förs i strid med syftet med restriktionerna dokumenteras. JO gör vidare bedömningen att det bör krävas stöd i lag för att polisen ska få spela in en misstänkt i utredningssyfte, särskilt när det är fråga om en misstänkt som är frihetsberövad. Någon rätt att genom en ljudupptagning spela in vad en misstänkt som är frihetsberövad säger, om det inte är fråga om ett förhör, finns inte enligt JO. Det fanns därför inte rättsliga förutsättningar att spela in de misstänktas samtal i arresten. Åklagaren kritiseras för att hon beslutade att de misstänktas samtal skulle spelas in och gav polisen direktiv att göra inspelningar, trots att det inte fanns rättsliga förutsättningar för det.

text: Bakgrund

text: Den 4 juli 2017 förvarades tre anhållna som var misstänkta för våldtäkt mot barn i polisens arrest i Västerås. De misstänkta var 16 år gamla. Åklagaren hade beslutat om restriktioner som bl.a. avsåg de misstänktas rätt att placeras tillsammans med andra intagna och att vistas i gemensamhet med andra intagna.

text: Polisinspektören AA uppmärksammade att de misstänkta kommunicerade med varandra genom att ropa genom väggarna på ett främmande språk. De misstänkta uppmanades att sluta ropa till varandra men fortsatte att göra det. AA tog då kontakt med förundersökningsledaren, vice chefsåklagaren BB. De diskuterade olika lösningar på den situation som uppkommit. BB bedömde att det var av synnerlig vikt att de misstänktas kommunikation upphörde eller dokumenterades och gav direktiv om att de skulle informeras om att deras samtal kunde komma att spelas in om de fortsatte att kommunicera i arresten.

text: AA informerade de misstänkta om att deras samtal skulle spelas in om de fortsatte att kommunicera med varandra. Han informerade dem också om att inspelningarna skulle översättas och kunde komma att användas som bevis. När de misstänkta fortsatte att ropa till varandra genom väggarna spelade arrestpersonalen in samtalen med en diktafon. Mellan kl. 15.45 den 4 juli 2017 och kl. 9.05 den 5 juli 2017 spelades totalt 26 minuter in. Delar av det inspelade materialet och en översättning av inspelningarna åberopades senare av åklagaren som bevis i domstol.

text: Anmälan

text: Advokaten CC, som var offentlig försvarare för en av de misstänkta, anmälde det inträffade till JO. Hon var kritisk till åtgärden att spela in de misstänktas samtal och ifrågasatte om åklagarens beslut inte var ett kringgående av reglerna om hemliga tvångsmedel.

text: Utredning

text: JO uppmanade Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten att yttra sig.

text: Polismyndighetens yttrande Polismyndigheten (DD) yttrade sig efter att de befattningshavare som berörs av JO:s utredning fått tillfälle att lämna upplysningar. Polismyndigheten lämnade följande redogörelse.

text: Den 20 juni 2017 tog polisen upp en anmälan om våldtäkt mot barn och samma datum inleddes en förundersökning. Åklagare och tillika förundersökningsledare BB beslutade den 3 juli 2017 att anhålla en person som misstänkt för våldtäkt mot barn. Samma dag anhölls av samma åklagare en andra person och dagen därpå även en tredje person. Samtliga anhållna var 16 år gamla. Anhållningsbesluten förenades med beslut om restriktioner på grund av kollusionsfara. Restriktionerna bestod bl.a. av inskränkningar i rätten att placeras tillsammans samt vistas i gemensamhet med andra intagna. I detta låg att de anhållna inte fick samtala med varandra under anhållningstiden. Samtliga tre anhållna togs i förvar genom att placeras i varsitt enrum i polisarresten i Västerås.

text: Polisinspektör AA uppfattade den 4 juli 2017 att de tre anhållna personerna utbytte information med varandra genom att ropa och skrika högt till varandra genom väggarna. Samtalen skedde på somaliska och upphörde inte trots att både AA och arrestpersonalen vid flera tillfällen uppmanade de intagna att sluta. Enligt vad som framkommit fanns det i det skedet ingen möjlighet att omplacera de tre frihetsberövade personerna. AA – som befarade att de misstänkta personerna försökte försvåra utredningen genom att samordna sina berättelser – tog upp saken med förundersökningsledaren och åklagaren BB. Efter diskussion om olika lösningar gav åklagaren direktiv om att de frihetsberövade först skulle underrättas om att deras samtal kunde komma att spelas in om de fortsatte att meddela sig med varandra och att personalen därefter skulle tillse att ytterligare samtal dem emellan faktiskt spelades in. AA begav sig till polisarresten med en digital diktafon för ljudupptagning och instruerade där arrestpersonalen hur diktafonen fungerade. I sällskap av arrestpersonal gick han sedan in i vart och ett av rummen där de tre anhållna var placerade. Där informerade han dem, en i sänder, om att med hänsyn till att de inte hade lyssnat på personalens tidigare tillsägelser att inte kommunicera med varandra, och då det befarades att de var i färd med att samordna framtida berättelser, så skulle deras inbördes samtal hädanefter spelas in och översättas. Han sade också till dem att inspelningen skulle kunna komma att användas mot dem vid en kommande rättegång. De tre anhållna bekräftade var för sig att de förstod innebörden av den information som de fått del av. En stund efter att AA lämnade polisarresten började de tre frihetsberövade personerna åter kommunicera med varandra. Under det att samtalen mellan de misstänkta återupptogs ställde sig arrestpersonal i korridoren utanför förvaringsrummen och spelade in samtalen med diktafonen som AA hade överlämnat. Detta ska ha skett [vid flera tillfällen under] kvällen den 4 [juli] och natten den 5 juli 2017. Den sammanlagda inspelningstiden uppgick till 26 minuter. Ljudupptagningen skedde i omgångar och endast i samband med att de berörda anhållna samtalade med varandra. Ärendet kom sedan att övertas av åklagare EE, vilken såg till att inspelningen från arresten översattes. Av den utskrivna konversationen mellan de frihetsberövade personerna framgår bl.a. att samtliga fällt yttranden där de hänvisar till att samtalen dem emellan spelades in. Vid några tillfällen förekommer uppmaningar att ”hålla tyst” i anslutning till sådana yttranden. De berörda talar även om en film och konsekvenserna av att polisen hittar filmen.

text: Av uppgifter AA lämnat med anledning av JO:s utredning framgår att anhållningsavdelningen hos polisen i Västerås finns i arrestavdelningen, med ett fåtal rum som ligger bredvid varandra, och att ordinarie anhållningsavdelning sedan länge är tagen ur bruk av säkerhetsskäl.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Utgångspunkter för bedömningen om det funnits rättsliga förutsättningar för åtgärden att spela in samtalen mellan de frihetsberövade

text: Åtgärden att spela in de frihetsberövades samtal får antas ha skett mot deras vilja. Polismyndigheten har dock ingen anledning att ifrågasätta uppgifterna om att de frihetsberövade i förväg blev informerade om att deras samtal skulle komma att spelas in och att de också fick information om anledningen till det samt att inspelningarna skulle komma att användas mot dem som bevisning i en kommande rättegång. Detsamma gäller uppgiften om att de berörda bekräftade att de förstod innebörden av den information som lämnades. Av utskriften av inspelningarna framgår också att de berörda visste om att samtalen dem emellan spelades in.

text: Polismyndigheten utgår således i bedömningen från att inspelningen inte kan sägas ha skett i hemlighet och att de berörda, som visserligen endast var 16 år gamla, insett att deras samtal skulle komma att spelas in. Det har därmed inte varit fråga om någon olovlig avlyssning. Inspelningarna har inte heller varit tillståndspliktiga enligt bestämmelserna om hemliga tvångsmedel. Det framgår av den konversation som spelades in att de frihetsberövade personerna begränsade sina uttalanden, eftersom de visste om att deras samtal spelades in. En utgångspunkt för den fortsatta bedömningen av det inträffade är därmed att åtgärden att spela in samtalen utgjorde en sådan inskränkning i enskildas yttrande- och informationsfrihet som förutsätter direkt lagstöd […]. Ytterligare en utgångspunkt för bedömningen är att de restriktioner som hade ålagts de frihetsberövade redan innefattade en begränsning i deras grundlagsskyddade rättigheter i den meningen att de inte fick placeras tillsammans med andra intagna eller vistas i gemensamhet. Det får vidare anses vara underförstått att restriktionerna syftade till att förhindra kommunikation dem emellan.

text: Har det funnits rättsligt stöd för inspelningsåtgärderna?

text: Polismyndigheten har en författningsreglerad skyldighet att utreda brott. Det åligger vidare Polismyndigheten att verkställa de restriktioner som beslutats av åklagare. Varken i häkteslagen eller i annan lagstiftning som det finns anledning att överväga i detta sammanhang har Polismyndigheten kunnat finna någon regel som ger uttryckligt stöd för den inspelningsåtgärd som genomfördes i nu aktuellt fall. Det råder viss osäkerhet i frågan vilka åtgärder som – utan direkt stöd i lag – kan vidtas för att verkställa ett i och för sig lagligen beslutat tvångsmedel. Det finns såvitt bekant inte heller några allmänna regler som beskriver de brottsbekämpande myndigheternas rätt att inhämta information […]. Även om restriktionerna enligt sin ordalydelse avsåg hur de frihetsberövade skulle vara placerade och vistas, anser Polismyndigheten att skäl kan anföras till stöd för uppfattningen att omständigheterna i ärendet var sådana att det var befogat att spela in samtalen som ett led i verkställigheten av de restriktioner som beslutats. I den delen hänvisas till vad som anförts ovan om utgångspunkterna för bedömningen. I tillägg därtill kan följande anföras. Det sätt som restriktionerna kom att verkställas innebar visserligen en begränsning i de enskildas grundlagsskyddade rättigheter, eftersom kommunikationen dem emellan begränsades. I detta fall har det emellertid funnits i laga ordning fattade beslut om restriktioner som syftade just till att förhindra kommunikation mellan de frihetsberövade, vilket alltså redan i sig innebar en begränsning i deras grundlagsskyddade rättigheter. Om de beslutade restriktionerna hade verkställts på avsett sätt så hade all kommunikation mellan de tre anhållna förhindrats. I jämförelse med det framstår inspelningen av samtalen inte som lika ingripande, eftersom de anhållna kunde konversera med varandra. Inspelningen i sig kan inte anses ha inneburit någon betydande olägenhet för de anhållna (se nedan). Åtgärden att spela in de frihetsberövades samtal innebar därmed inte någon ytterligare begränsning av deras grundlagsskyddade rättigheter utöver vad som följde av restriktionsbesluten. Vid en bedömning i efterhand anser Polismyndigheten ändå att det är tveksamt om ovan nämnda skäl och de tämligen speciella omständigheter som förelåg i arresten vid tillfället kan anses utgöra stöd för slutsatsen att det fanns rättsliga förutsättningar att spela in samtalen som ett led i att verkställa restriktionsbesluten. Det förefaller emellertid inte ha funnits någon regel i författning som uttryckligen hindrade att åtgärden vidtogs i syfte att samla in information i brottsutredningen.

text: Var åtgärderna förenliga med allmänna principer?

text: Även om det fanns förutsättningar att med stöd av gällande rätt vidta nu aktuell inspelningsåtgärd, vilket alltså framstår som en delvis öppen fråga, krävdes därtill att åtgärden var försvarlig med allmänna principer för användning av tvångsmedel. Av utskriften av den inspelade konversationen som de frihetsberövade hade mellan cellerna i arresten framgår att åtgärden sannolikt hade viss effekt för att neutralisera kollusionsfaran. Det som spelades in har därtill haft viss betydelse från bevissynpunkt enligt vad som framgår av tingsrättens domskäl. Det står dock klart att de behov som föranlett åtgärden i första hand kunde hänföras till att de frihetsberövade hade placerats i arrestlokaler som medgav att de kunde kommunicera med varandra genom att tala högljutt. Det framgår också att sådan kommunikation förekom både före och efter det att samtalen spelades in. På ett sätt var således skadan redan skedd, i vart fall när det gällde att förhindra risken för kollusion. Av betydelse för bedömningen om åtgärden var proportionerlig är också vilket intrång eller men i övrigt som åtgärden innebar för de berörda. Ljudupptagning av samtal mellan andra personer, oavsett om någon av de personer som deltar i samtalet vet om upptagningen eller inte, kan betraktas som en typiskt sett integritetskänslig åtgärd. Hänsyn måste också tas till de frihetsberövade personernas unga ålder i detta fall. De som berördes av inspelningarna var misstänkta för allvarlig brottslighet och de hade ålagts restriktioner. Polismyndigheten utgår från att de berörda också informerats om och förstått syftet med restriktionerna, även om det var fråga om unga personer. De frihetsberövade var vidare medvetna om att deras samtal skulle komma att spelas in och att det som spelades in skulle kunna komma att användas mot dem vid en kommande rättegång, även om det kan antas att inspelningarna ägt rum mot deras vilja. Innan åtgärderna vidtogs har personalen försökt att förmå dem att upphöra med sina kontakter, vilket inte skedde trots tillsägelser och uppmaningar. Inspelningarna har därtill skett i ett tidigt skede av förundersökningen, då behovet av restriktioner anses särskilt starkt. Det ska även beaktas att inspelning endast har skett under en begränsad tidsperiod (26 minuter). Mot angiven bakgrund kan åtgärden att spela in samtalen inte anses ha inneburit något betydande integritetsintrång eller olägenhet för de frihetsberövade personerna. Åtgärden kan inte heller anses som så ingripande eller kränkande att den stod i missförhållande till syftena med åtgärden. Polismyndigheten gör sammantaget bedömningen att åtgärden var förenlig med proportionalitetsprincipens krav. Även om det avsedda resultatet hade kunnat uppnås genom omplacering av de frihetsberövade har Polismyndigheten ingen anledning att ifrågasätta uppgifterna att det inte fanns någon sådan möjlighet vid det aktuella tillfället. Med detta som utgångspunkt anser Polismyndigheten att åtgärden även var förenlig med behovsprincipen.

text: Var åtgärden lämplig?

text: Beslut om sådana restriktioner som det var frågan om i nu aktuellt ärende ska självfallet i första hand verkställas genom begränsningar i den fysiska miljön. Om inte det är möjligt måste andra alternativ övervägas, exempelvis omplacering. Enligt Polismyndigheten ska inspelning av frihetsberövades samtal i arresten självfallet inte användas som ett sätt att upprätthålla restriktioner. Det är av uppenbara skäl också en olämplig metod för att samla in bevisning. Det finns anledning att iaktta stor försiktighet när det gäller att använda osedvanliga metoder för att upprätthålla beslut om restriktioner. I detta fall

text: uppkom en tämligen speciell situation i arresten och inspelningen bedömdes som en nödvändig åtgärd för att förhindra kommunikation mellan de tre anhållna. Den innebar inte någon betydande olägenhet. Polismyndigheten gör sammantaget bedömningen att åtgärden att spela in de frihetsberövades samtal torde kunna hänföras till gränsområdet mellan vad som var en lagenlig åtgärd för att verkställa restriktionsbeslut och vad som med hänsyn till legalitetsprincipens krav inte kan anses ha varit det. Mot denna bakgrund och med beaktande av att lagligheten av åtgärderna var svårbedömda gör Polismyndigheten bedömningen att åtgärden till nöds kan anses som godtagbar, eftersom det inte synes ha funnits några andra alternativ för att begränsa kommunikationen mellan de berörda. Åtgärden var emellertid mindre lämplig, trots att det förelåg speciella omständigheter i detta fall.

text: Avslutande kommentarer

text: Inget i utredningen tyder på annat än att de aktuella ljudinspelningarna var en enskild händelse. För det fall att något liknande skulle inträffa igen, vilket bedöms som mindre sannolikt, anser Polismyndigheten att restriktionerna ska upprätthållas genom åtgärder i den fysiska miljön eller genom att omplacera de frihetsberövade.

text: Åklagarmyndighetens yttrande Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren FF) yttrade sig efter att de befattningshavare som berörs av JO:s utredning fått tillfälle att lämna upplysningar. Åklagarmyndigheten lämnade följande redogörelse.

text: Samtliga [anhållna] var 16 år gamla och hade restriktioner p.g.a. kollusionsfara. De var placerade på arresten i Västerås. Den 4 juli underrättades [vice chefsåklagaren BB] av polisen om att de anhållna kommunicerade med varandra, på ett främmande språk, genom att ropa högt genom väggarna och att de fortsatte med det trots att polisen flera gånger uppmanat dem att sluta. [BB] bedömde att det var av synnerlig vikt att säkerställa att de misstänktas kommunikation upphörde alternativt dokumenterades och gav direktiv om att de anhållna skulle informeras om att deras samtal kunde komma att spelas in om de fortsatte att kommunicera i arresten. De anhållna fortsatte trots detta samtalen och inspelning skedde därför.

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Av Europakonventionen och

text: regeringsformen

text: följer att det allmänna som utgångspunkt måste ha lagstöd för åtgärder som vidtas i förhållande till enskilda. Det gäller inte minst för åklagare och myndigheterna inom rättsväsendet, särskilt vad avser åtgärder under en förundersökning och när dessa vidtas under ett tvångsingripande mot en enskild. Sådant lagstöd finns för olika åtgärder i bl.a.

text: rättegångsbalken

text: (RB) och häkteslagen […]. Av intresse kan även vara t.ex. bestämmelser om personuppgiftsbehandling. När det gäller åtgärder mot barn, personer under 18 år, är kraven i lagstiftningen dessutom många gånger strängare än vad som gäller i förhållande till vuxna. Att en viss åtgärd inte är straffbelagd eller annars uttryckligen förbjuden kan inte tas till intäkt för att den är tillåten och därtill lämplig. Den principiella frågan i detta ärende är om inspelningen av samtalet kan sägas ha skett hemligen eller med tvång och därmed saknat stöd i lag. [– – –] Inledningsvis vill jag anföra följande. När, som i ett fall som det nu aktuella, en myndighet utsätts för svårigheter att praktiskt genomföra ett beslut om restriktionsanvändning – att förhindra anhållna från att kommunicera med varandra – kan jag konstatera att det inte primärt är en fråga att lösa för

text: åklagaren utan en fråga för den myndighet som ansvarar för den fysiska förvaringen. När frågan ändå lyfts till åklagaren, och denne inte stannar vid att hänvisa frågan åter, har åklagaren enligt min mening att i första hand uppmana den andra, för arresten ansvariga, myndigheten att noga undersöka alternativen till att genom åtgärder i den fysiska miljön åstadkomma att den otillåtna kommunikationen inte kan fortgå. Det jag främst tänker mig är förstås att genom en omplacering öka avståndet mellan de anhållna. I en situation där samtliga rimliga sådana fysiska alternativ undersökts i syfte att omöjliggöra en otillåten kommunikation uppstår frågan om, och i så fall vilka, andra åtgärder som står till buds. Beträffande frågan om inspelningen i detta fall har varit tillåten vill jag anföra följande. Å ena sidan kan hävdas följande. De anhållna har haft restriktioner med stöd av

text: 24 kap.

text: RB och häkteslagen. Samtalen har inte förts förtroligt utan genom högljudda rop i arresten och de har skett trots upprepade tillsägelser om att samtalen inte varit tillåtna och därför skulle upphöra. De anhållna har fått information om att inspelning kunde komma att ske och inspelningen har därmed inte varit hemlig i den mening som avses med regleringen om hemliga tvångsmedel. Inspelningen har vidare begränsat sig till 26 minuter. Inspelningen har, som det får förstås, syftat till att när samtalen inte fysiskt kunnat hindras i stället skapa förutsättningar för att i efterhand kunna kontrollera om samtalen haft ett innehåll som rört utredningen, och därmed avsett att skada den, för att i sådant fall möjligen kunna använda det som bevisning. Inspelningen bör ses i ljuset av anhållandena och restriktionerna, dvs. närmast som en förlängning av de tvångsmedlen, och den har inte varit oproportionerlig. Inspelningen kan därför inte anses ha utgjort något intrång i de anhållnas personliga integritet, i vart fall inte i någon betydande mån, och inte heller skett tvångsvis eller mot de anhållnas vilja. Å andra sidan kan även följande konstateras. Det har varit fråga om att tekniskt dokumentera samtal. Åtgärden har vidtagits under tvångsmedlet frihetsberövande. Det kan vidare inte sägas ha varit möjligt för de anhållna att säkert avgöra om, och i så fall, när inspelningen påbörjats och hur omfattande denna varit. Inspelningen har alltså inte skett helt öppet för dem. För de anhållna kan dessutom samtalet ha upplevts som förtroligt, eftersom de fört detta på ett främmande språk, som personalen inte förstått och just därför påtalat för dem att de skulle upphöra med. Till detta kommer att de anhållna har varit endast 16 år gamla. Deras förmåga att inse allvaret i informationen om att en inspelning kunde komma att ske får dessutom antas ha varit mindre än vad som generellt sett gäller för en vuxen i motsvarande situation. Mot denna bakgrund måste inspelningen anses ha varit otillåten. Med en betoning av den skyldighet som måste föreligga att i första hand försöka lösa en situation som den aktuella – att säkra en utredning om allvarlig brottslighet som riskerar att skadas – genom olika fysiska arrangemang har jag i detta ärende ändå en viss förståelse för att åklagaren i den uppkomna situationen gett sitt stöd åt inspelningsåtgärden. Med hänsyn till att frågan om inspelningens laglighet varit svårbedömd och att åtminstone dess lämplighet kunnat diskuteras är det dock min mening att en försiktighet med att vidta åtgärden hade varit påkallad.

text: Rättslig reglering

text: Restriktioner för intagna som är misstänkta för brott En intagen som är häktad, anhållen eller gripen på grund av misstanke om brott får åläggas inskränkningar i sin rätt till kontakt med omvärlden (restriktioner), om det finns risk för att han eller hon undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (se 6 kap. 1 § häkteslagen). Sådana restriktioner kan

text: avse bl.a. inskränkningar i rätten att placeras tillsammans med andra intagna och rätten att vistas i gemensamhet med andra intagna (se 6 kap. 2 § häkteslagen). Åklagaren får inte besluta om några andra restriktioner än de som anges i 6 kap. 2 § häkteslagen (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, fjärde uppl., s. 814).

text: Verkställigheten av ett frihetsberövande får inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än de som följer av häkteslagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. (Se 1 kap. 6 § häkteslagen.) Olovlig avlyssning och hemlig rumsavlyssning Den som olovligen med hjälp av ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av ljud i hemlighet avlyssnar eller tar upp bl.a. tal i enrum eller samtal mellan andra som han eller hon inte deltar i gör sig skyldig till brottet olovlig avlyssning (

text: 4 kap. 9 a § brottsbalken

text: ). Med ”i hemlighet” avses att det tekniska hjälpmedlet antingen hålls helt dolt för den som blir utsatt för avlyssningen eller inspelningen eller att han eller hon är totalt omedveten om att det för tillfället är i funktion (se

text: prop. 1975:19 s. 103

text: Hemlig rumsavlyssning är ett straffprocessuellt tvångsmedel som innebär att avlyssning eller upptagning görs i hemlighet och med ett tekniskt hjälpmedel som är avsett att återge ljud samt som avser bl.a. tal i enrum och samtal mellan andra (

text: 27 kap. 20 d § rättegångsbalken

text: ). Tillstånd till hemlig rumsavlyssning ges av rätten, efter ansökan av åklagaren (

text: 27 kap. 21 § rättegångsbalken

text: ). Det är inte fråga om hemlig rumsavlyssning i den mening som avses i

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser om någon av dem som deltar i samtalet är medveten om att samtalet avlyssnas eller spelas in för att avlyssnas senare (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, fjärde uppl., s. 578). Utformning av förvaringsrum i en polisarrest Ett förvaringsrum i en polisarrest ska vara tillräckligt ljudisolerat och även i övrigt utformat så att obehöriga kontakter mellan den intagne och andra om möjligt förhindras (se

text: 2 §

text: förordningen om utformningen av häkten och polisarrester). Ledningen av en förundersökning Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom eller henne de direktiv som behövs för arbetet. (Se 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen.)

text: När förundersökningen leds av en åklagare får han eller hon anlita biträde av Polismyndigheten för att genomföra den. Åklagaren får också uppdra åt en polis

text: att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. (Se

text: 23 kap. 3 § andra stycket rättegångsbalken

text: .) Åklagarens rätt att begära biträde av Polismyndigheten motsvaras inte av någon ovillkorlig skyldighet för denna att göra det åklagaren begär, men av regleringen i sin helhet och det sätt på vilket den sedan länge tillämpas får det anses följa att Polismyndigheten ska se till att de utredningsdirektiv som åklagaren i egenskap av förundersökningsledare ger leder till adekvata åtgärder (se JO 2012/13 s. 94, dnr

text: Bedömning

text: Min granskning har avsett åtgärden att spela in de anhållna när de ropade till varandra mellan cellerna i arresten. Jag går alltså inte in på frågor om hur inspelningarna användes i brottsutredningen. Utformningen av arrestlokalerna En effektiv brottsutredning och lagföring kräver att den som grips, anhålls eller häktas för ett brott i vissa fall kan åläggas restriktioner i sina kontakter med omvärlden så att han eller hon inte undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning. För att förhindra att en misstänkt samordnar sin berättelse med en annan misstänkt eller försöker påverka vad en annan misstänkt berättar för polisen kan restriktionerna avse bl.a. inskränkningar i den misstänktes rätt att placeras tillsammans med andra intagna eller att vistas i gemensamhet med andra intagna. Som både Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten anfört ska sådana restriktioner i första hand verkställas genom begränsningar i den fysiska miljön i lokalerna där de misstänkta förvaras. Det är en självklar utgångspunkt att lokalerna i t.ex. en polisarrest ska vara tillräckligt ljudisolerade och även i övrigt utformade så att obehöriga kontakter mellan den intagne och andra om möjligt förhindras (se 2 § förordningen om utformningen av häkten och polisarrester).

text: Av uppgifter AA lämnat med anledning av JO:s utredning framgår att den aktuella anhållningsavdelningen hos polisen i Västerås finns i arrestavdelningen, med ett fåtal rum som ligger bredvid varandra, och att den ordinarie anhållningsavdelningen sedan länge inte används av säkerhetsskäl. Det är anmärkningsvärt att verksamheten vid anhållningsavdelningen i Västerås sedan lång tid finns i lokaler som, enligt vad som kommit fram i detta ärende, inte lever upp till de krav på ljudisolering som ställs i förordningen om utformningen av häkten och polisarrester. Min granskning har inte avsett utformningen av lokalerna, och jag har därför inte ett tillräckligt underlag för att kritisera Polismyndigheten i det avseendet. Jag vill dock framhålla att den aktuella situationen innebär att Polismyndigheten måste utforma sin verksamhet i övrigt så att misstänkta som skulle kunna ha obehörig kontakt med varandra i lokalerna inte placeras där samtidigt.

text: Åtgärden att spela in de misstänktas samtal Jag delar Polismyndighetens uppfattning att en ljudupptagning av samtal mellan andra typiskt sett är en integritetskänslig åtgärd. Det gäller även om någon av dem känner till inspelningen och i synnerhet om någon av dem är föremål för ett frihetsberövande. Det är angeläget att den som vidtar en sådan åtgärd har klart för sig vilka rättsliga förutsättningar som gäller för att den ska få vidtas.

text: Av utredningen framgår att de misstänkta informerades om att deras samtal skulle komma att spelas in om de fortsatte att ropa till varandra. Inspelningarna var därför enligt min uppfattning inte hemliga i den mening som avses i bestämmelserna om hemlig rumsavlyssning och olovlig avlyssning och kan därför inte sägas ha gjorts i strid med de bestämmelserna.

text: Om det uppmärksammas att misstänkta som har ålagts restriktioner försöker kringgå dessa genom att ropa till varandra är en enligt min mening naturlig första åtgärd att tillfälligt flytta en eller flera av dem till en annan del av polisens lokaler och samtidigt utreda möjligheterna att flytta dem till lokaler för förvaring av frihetsberövade någon annanstans. Polismyndigheten har dock uppgett att det inte fanns möjlighet att omplacera de misstänkta som ärendet rör. Jag är tveksam till om det var helt uteslutet att flytta en eller två av dem, men har inte underlag att slå fast att det var möjligt.

text: Det var naturligtvis viktigt att de misstänkta inte skulle ha möjlighet att kommunicera med varandra. Restriktionerna innebar att de inte skulle placeras tillsammans med andra intagna eller vistas i gemensamhet med andra intagna. Som framgått ska sådana restriktioner i första hand verkställas genom begränsningar i den fysiska miljön i förvaringslokalen eller genom valet av förvaringsställe för den misstänkte. Det kan dock självfallet finnas situationer när andra åtgärder är nödvändiga för att upprätthålla ett beslut om restriktioner, t.ex. vid transporter eller när misstänkta förs till eller från förhör.

text: Såväl Polismyndigheten som Åklagarmyndigheten har gett uttryck för att åtgärden att spela in samtalen kan ses som ett led i verkställigheten av restriktionerna. Jag delar inte den uppfattningen. Enligt min mening kan restriktioner som innebär begränsningar i var en frihetsberövad får vistas inte verkställas genom att samtal som förs i strid med syftet med restriktionerna dokumenteras. Jag konstaterar också att varken

text: rättegångsbalkens

text: , häkteslagens eller häktesförordningens bestämmelser ger stöd för att upprätthålla restriktioner genom att spela in vad en misstänkt säger.

text: BB har uppgett att hon gav direktiv om inspelningen eftersom hon bedömde att det var av synnerlig vikt att de misstänktas kommunikation upphörde eller dokumenterades. De inspelningar som gjordes åberopades som bevis till stöd för åtalet. Det är mot den bakgrunden svårt att frigöra sig från tanken att ett av syftena med att spela in samtalen var att säkra bevisning i brottsutredningen i den situation som uppkommit till följd av att arrestlokalerna var utformade så att de misstänkta hade möjlighet att kommunicera med varandra.

text: När det gäller inspelningar av förhör i en förundersökning har regeringen uttalat att det är angeläget att förutsättningarna för inspelning regleras i lag (se

text: prop. 2016/17:68 s. 42

text: och hänvisningarna där). Sådana bestämmelser finns i

text: 23 kap. 21 b § rättegångsbalken

text: . Motsvarande bedömning måste enligt min uppfattning göras i fråga om andra inspelningar av en misstänkt som görs i utredningssyfte, särskilt när det är fråga om en misstänkt som är frihetsberövad. För att en sådan utredningsåtgärd ska få vidtas bör det alltså krävas stöd i lag.

text: Bestämmelser om vissa åtgärder som kan vidtas i en utredning finns i

text: 28 kap. 14 § rättegångsbalken

text: och i förordningen om fingeravtryck m.m. Av dessa framgår att polisen under vissa förutsättningar har rätt att fotografera, ta fingeravtryck eller vidta liknande åtgärder med en misstänkt som är anhållen. En anhållen får också videofilmas. Förutsättningarna för att få vidta sådana åtgärder är uttömmande reglerade genom förordningen. Någon rätt att genom en ljudupptagning spela in vad en misstänkt som är frihetsberövad säger, om det inte är fråga om ett förhör, finns alltså inte. (Se 2 § första stycket 3 och 4 § förordningen om fingeravtryck m.m. och Peter Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , 1 oktober 2018, Zeteo, kommentaren till

text: 28 kap. 14 §

text: Sammanfattningsvis gör jag alltså bedömningen att det inte fanns rättsliga förutsättningar att spela in de misstänktas samtal, vare sig som ett led i att verkställa eller upprätthålla restriktionerna eller för att utreda det brott som de var misstänkta för.

text: Jag har förståelse för att åtgärder behövde vidtas snabbt när misstankarna om att de misstänkta försökte samordna sina berättelser uppstod och för att frågan om det var lagligt att spela in samtalen kunde uppfattas som svårbedömd. Det är dock ett grundläggande krav att den som fattar beslut om en åtgärd har klart för sig vilka rättsliga förutsättningar som gäller för att åtgärden ska kunna vidtas. Även om det finns ett behov av att snabbt vidta en åtgärd måste beslut om tvångsmedel eller andra integritetskänsliga åtgärder föregås av noggranna överväganden. Det gäller särskilt om lagligheten av en åtgärd är svårbedömd. BB ska kritiseras för att hon beslutade att de misstänktas samtal skulle spelas in och gav polisen direktiv att göra inspelningar, trots att det inte fanns rättsliga förutsättningar för det.

text: Eftersom det ingår i polisens uppgifter att se till att utredningsdirektiv från en åklagare leder till adekvata åtgärder avstår jag från att kritisera Polismyndigheten för att åklagarens direktiv om att spela in samtalen genomfördes trots att det inte fanns rättsliga förutsättningar för åtgärden.

text: Mot bakgrund av vad Polismyndigheten, och även Åklagarmyndigheten, anfört om att de misstänkta informerades om att deras samtal kunde komma att spelas in och användas i en kommande rättegång vill jag avslutningsvis peka på vikten av att en misstänkts försvarare informeras om åtgärder som kan ha betydelse för den misstänktes försvar.

text: Ärendet avslutas.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot teknik- och fastighetsnämnden i en kommun angående handläggningen av ett ärende om uppsättande av grind inom ett bostadsområde m.m.

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: Bostadsrättsföreningen G., genom AA, framförde i en anmälan till JO klagomål mot teknik- och fastighetsnämnden i en kommun. Klagomålen framfördes i huvudsak under fem punkter i anmälan. Under den första punkten anförde föreningen att den begärt att få kopior av handlingar hos nämnden men att den endast fått kopior av vissa handlingar och inte fått något besked beträffande övriga handlingar. Under den fjärde punkten anförde föreningen bl.a. följande. I en skrivelse till nämnden begärde föreningen att en grind vid bostadsområdets infart skulle tas bort. Begäran bifölls inledningsvis men efter en utvärdering sattes grinden åter upp. Frågan om uppsättning av grind har hanterats av en tjänsteman. Beslutanderätten i detta ärende får inte delegeras enligt

text: 6 kap. 34 § 3 kommunallagen (1991:900)

text: . Nämnden har hävdat att beslutanderätten i ärendet inte är delegerad eftersom det inte är ett nämndärende utan ett ärende i vilket ansvarig tjänsteman fattar verkställighetsbeslut.

type: stycke

text: Till anmälan var fogad en skrivelse den 25 april 2003 som föreningen skickat till teknik- och fastighetsnämnden samt den tekniske chefens svar den 14 maj 2003 på skrivelsen.

text: Utredning

text: Teknik- och fastighetsnämndens akt i ärendet hämtades in.

text: Anmälan remitterades till nämnden för utredning och yttrande över vad som framförts under första och fjärde punkten i anmälan. Teknik- och fastighetsnämnden översände, som sitt eget yttrande, ett yttrande den 13 oktober 2003 av kommunjuristen. I yttrandet anfördes bl.a. följande.

text: Utredningen har genomförts på så sätt att handlingarna i ärendet samt de lokala trafikföreskrifterna har gåtts igenom. Vidare har berörda tjänstemän intervjuats.

text: Bakgrund

text: Inledningsvis kan nämnas att Teknik- och Fastighetsnämnden även är Trafiknämnd. Detta framgår av nämndens reglemente. Ärendet gäller uppsättning av grind på en gång- och cykelväg i anslutning till det s.k. Gjuteriområdet. Grinden har satts upp för att förhindra okynnestrafik med bil på gång- och cykelvägen. Boende som har behov av att använda vägen för biltrafik vid t.ex. flyttning eller andra transporter har möjlighet att låsa upp grinden. Den i ärendet aktuella grinden sattes upp under 1998 efter åtskilliga klagomål på ”onödig” bilkörning på gång- och cykelvägarna. I skrivelse som inkom till nämnden den 25 april 2002 begärde föreningen att grinden i områdets östra del skulle tas bort. Skrivelsen besvarades genom en tjänstemannaskrivelse den 16 maj 2002, enligt vilken föreningens begäran avslogs. Av skrivelsen framgår att frågan diskuterats vid nämndens sammanträde den 15 maj 2002. I början av år 2003 togs grinden bort ”på försök”, varefter Teknik o Fastighet (förvaltningen) den 9 april 2003 meddelade vissa boende på området att ärendet hade utvärderats och att grinden skulle sättas upp igen. Därvid användes följande formulering: ”Beslut: Grinden skall sättas upp igen.”

text: Den 15 april 2003 begärde föreningen att nämnden skulle överpröva beslutet samt besluta om inhibition. I skrivelse den 22 april 2003 avvisade nämndens ordförande föreningens begäran med hänvisning till att ”det tjänstemannabeslut som fattats i ärendet är ett beslut om åtgärd i den löpande förvaltningen och därmed inget nämndsärende”.

text: I skrivelse, som inkom till nämnden den 30 april 2003, begärde föreningen dels att få ut vissa handlingar, dels att få vissa besked i ärendet (bil. 1 till föreningens JOanmälan). I skrivelse den 14 maj 2003 svarade tekniske chefen på de frågor som ställts samt bifogade inkomna skrivelser i ärendet.

text: Föreningens anmälan

text: Punkt 1 Föreningen har under fyra punkter begärt utlämnande av allmänna handlingar. Till tekniske chefens svar har fogats de handlingar som inkommit i ärendet. De övriga handlingar som efterfrågas finns inte. Detta framgår dock inte av svaret. Däremot har förvaltningen uppgett att detta meddelats föreningen muntligt.

text: Punkt 4 Denna punkt gäller beslutanderätten i det aktuella ärendet. Tekniske chefen har i sitt svar den 14 maj 2003 uppgett att beslutanderätten inte varit delegerad från nämnden ”eftersom det inte är ett nämndsärende, utan ett ärende i vilket ansvarig tjänsteman fattar verkställighetsbeslut”.

text: Av

text: 6 kap. 33 § kommunallagen

text: framgår att en nämnd får uppdra åt en anställd hos kommunen att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden, dock inte i de fall som avses i 34 §. I detta ärende har föreningen gjort gällande att 34 § p. 3 skulle vara tillämplig, dvs. att ärendet skulle röra myndighetsutövning mot enskilda samt vara av principiell betydelse eller annars av större vikt. Förvaltningens uppfattning att det aktuella beslutet att sätta upp grinden inte är något delegationsbeslut utan en rent verkställande åtgärd grundas på följande: Enligt av Trafiknämnden beslutade lokala trafikföreskrifter för kommunen får motorfordon färdas på gång- och cykelvägar för bl.a. ”avlämning eller avhämtning av sådant tungt eller skrymmande gods, som inte lämpligen kan bäras till eller från platsen”. Vidare får fordon ”som befordrar sjuk eller rörelsehindrad person” färdas på gång- och cykelvägar. För att förhindra onödig biltrafik på den aktuella gång- och cykelvägen har den aktuella grinden satts upp efter beslut av den tjänsteman som har ansvaret för att

text: Trafiknämndens beslut verkställs. Då grinden är öppningsbar hindrar den inte trafikanterna från att använda vägen för biltrafik när ovan angivna situationer är för handen. Då uppfattningen att beslutet inte är något delegationsbeslut vidhålles, saknas anledning att bemöta föreningens påstående att

text: 6 kap. 34 § kommunallagen

text: är tillämplig.

text: Sammanfattning

text: Enligt min mening är föreningens kritik i de två punkter JO har anmodat nämnden att yttra sig över i stort sett obefogad. Vissa noteringar kan dock göras. Som nämnts ovan borde det i samband med att allmänna handlingar i ärendet lämnades ut ha angetts i följebrevet att vissa efterfrågade handlingar inte fanns. Detta besked har enligt uppgift dock lämnats muntligen till föreningen. Vidare kan lämpligheten i att formulera ställningstagandet att sätta upp grinden som ett beslut ifrågasättas, inte minst mot bakgrund av att detta förefaller ha lett till missuppfattningar från föreningens sida. När det gäller handläggningen av ärendet i övrigt anser jag att det inte finns anledning till kritik. Bostadsrättsföreningen kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Utlämnande av handlingar Enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: , TF, skall en allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF framgår att den som önskar ta del av en allmän handling också har rätt att mot fastställd avgift få en avskrift eller en kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En begäran att få kopia av allmän handling skall behandlas skyndsamt.

text: Om en framställning om att få ta del av en handling inte kan tillmötesgås fullt ut, skall den som begär handlingen underrättas om detta. Han skall också enligt

text: 15 kap. 6 § andra stycket sekretesslagen (1980:100)

text: underrättas om att han kan begära att frågan hänskjuts till myndigheten och att ett beslut av myndigheten krävs för att ett avgörande skall kunna överklagas. Mot myndighetens avslagsbeslut får sökanden enligt

text: 15 kap. 7 § sekretesslagen

text: föra talan.

text: I en skrivelse som kom in till teknik- och fastighetsnämnden den 30 april 2003 begärde föreningen bl.a. att få kopior av vissa handlingar. Kopior av en del av de begärda handlingarna skickades till föreningen den 14 maj 2003 tillsammans med ett brev från den tekniske chefen. Jag delar nämndens uppfattning att det i brevet från den tekniske chefen borde ha angetts att övriga efterfrågade handlingar inte existerade.

text: Förvaltningens beslut den 9 april 2003 Teknik- och fastighetsnämnden har anfört att förvaltningens beslut den 9 april 2003 att sätta upp grinden inte är ett delegationsbeslut utan en rent verkställande åtgärd. Enligt nämnden är det beslutet om lokala trafikföreskrifter för kommunen som har verkställts genom förvaltningens beslut.

text: I förarbetena till

text: kommunallagen

text: prop. 1990/91:117 s. 204

text: ) anges bl.a. följande.

text: Med beslut i delegeringsbestämmelserna avses endast beslut i

text: kommunallagens

text: mening. Kännetecknande för ett beslut är bl.a. att det föreligger alternativa lösningar och att beslutsfattaren måste göra vissa överväganden eller bedömningar. I den kommunala förvaltningen vidtas dock också en mängd åtgärder som inte kan anses som beslut i lagens mening. Man talar om rent förberedande eller rent verkställande åtgärder. Några klassiska exempel på rent verkställande åtgärder är avgiftsdebitering enligt en fastställd taxa och tilldelning av daghemsplats enligt en klar turordningsprincip. Det får alltså inte finnas utrymme för självständiga bedömningar. Sådan verksamhet ankommer normalt på de anställda. Rätten för de anställda att vidta sådana åtgärder grundas inte på delegering. Den följer i stället av den arbetsfördelning mellan de förtroendevalda och de anställda som måste finnas för att den kommunala verksamheten skall kunna fungera.

text: Mot bakgrund av dessa uttalanden kan enligt min mening förvaltningens beslut den

text: 9 april 2003 inte betraktas som ett rent verkställande av beslutet om lokala trafikföreskrifter. Förvaltningen har fattat sitt beslut efter en utvärdering och beslutet synes innehålla ett tydligt inslag av självständig prövning.

text: Beslutet borde därför ha fattats av någon till vilken nämnden hade delegerat beslutanderätten och beslutet borde ha anmälts till nämnden enligt

text: 6 kap. 35 § kommunallagen

text: Övrigt Anmälan föranleder i övrigt inte något uttalande eller någon ytterligare åtgärd av mig.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Oacceptabelt långa handläggningstider hos åklagare och polis

text: Initiativet

text: I november 2007 genomförde jag en inspektion vid Norrorts åklagarkammare i Stockholm (dnr 5012-2007). Jag fann då betydande brister i kammarens handläggning av ärenden med unga målsägande och/eller unga misstänkta och begärde därför att per den 30 april 2008 få en redovisning bl.a. av vilka åtgärder som vidtagits för att säkerställa att handläggningen av sådana ärenden sker i enlighet med i författning föreskrivna frister.

text: I en redogörelse som kom in till JO den 9 maj i år lämnade chefsåklagaren AA de begärda uppgifterna. Han anförde vidare att resursläget för kammaren för närvarande var ”snudd på katastrofalt” och att han med anledning av detta hade tvingats till drastiska åtgärder. Han uppgav därvid bl.a. att tre eller fyra s.k. allmänna rotlar skulle komma att ”vilandeförklaras” i hans namn och att dessa ärenden inte skulle komma att vara föremål för någon handläggning ifall inte ”något akut” uppstod. Vidare uppgav han att till kammaren redovisade ärenden där polisen varit förundersökningsledare inte hade handlagts sedan en månad samt att han hade tvingats meddela Attunda och Norrtälje tingsrätter att de måste ställa in fyra respektive en förhandlingsdag eftersom det inte hade funnits åklagare att skicka till förhandlingarna.

text: Med anledning av dels redogörelsen från Norrorts åklagarkammare, dels uppgifter i medier under april och maj månad om balans- och arbetsläget vid såväl Norrortskammaren som andra åklagarkammare i Stockholm beslutade jag den 14 maj att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: Granskningens omfattning En översiktlig granskning av balans- och arbetsläget genomfördes under en uppföljande inspektion vid Norrorts åklagarkammare i Stockholm. Vidare ombads chefsåklagarna vid Västerorts åklagarkammare, City åklagarkammare, Söderorts åklagarkammare och Södertörns åklagarkammare att komma in med en översiktlig redogörelse för balans- och arbetsläget vid respektive kammare.

text: Vissa kompletterande muntliga upplysningar inhämtades.

text: Jag sammanträffade den 29 maj 2008 med riksåklagaren på dennes kansli för att vid ett möte med honom och några av hans medarbetare informera mig om den uppkomna situationen. Vid mötet informerade riksåklagaren bl.a. om bakgrunden till det beslut som han den 29 april 2008 fattat om stopp för anställningar för att ersätta personal som avslutar sin anställning liksom för anställning av arvodespersonal.

text: Jag har slutligen tagit del av riksåklagarens beslut den 16 juni 2008. Beslutet innebär huvudsakligen att anställning av ett visst angivet antal befattningshavare får ske samt att en särskild central arbetsgrupp för avarbetning av balanser ska tillsättas. Granskningens resultat Vid den översiktliga granskningen av balans- och arbetsläget vid Norrorts åklagarkammare framkom att omkring 70 ärenden hade ”vilandeförklarats”. Vid en genomgång av de ”vilandeförklarade” ärendena noterades bl.a. följande.

text: − Ett flertal ärenden syntes vara klara för beslut i åtalsfrågan. Bland dessa fanns ett omfattande ärende rörande grovt tullbrott i vilket ett större beslag hade verkställts. − Ett ärende gällde misstanke om grov misshandel alternativt misshandel i vilket målsäganden var under 18 år. Anmälan i ärendet hade gjorts i oktober 2006. I ett annat ärende fanns, bland den inkommande posten, en anmälan rörande brott där målsäganden var under 18 år. − Ett flertal ärenden gällde misstanke om bedrägeri och andra förmögenhetsbrott. I flera ärenden gällde misstanken brott begångna åren 2003–2006. I några av dessa hade personer delgivits misstanke om brott för flera år sedan men det fanns också ärenden där en utpekad person, såvitt framgick av tillgängliga handlingar, ännu inte hade delgivits misstanke. I några av de granskade ärendena fanns ingen uppgift om att något direktiv hade lämnats trots att anmälningarna kom in i september 2006 respektive i maj 2007. Ett ärende avsåg ett bedrägeri som numera torde vara preskriberat, och i flera ärenden kunde konstateras att misstänkta brott, i vart fall successivt, skulle komma att preskriberas under hösten 2008. − I ett ärende hade en person i februari 2005 gett in en klagan över ett godkänt föreläggande av ordningsbot. Det framgick av en skrivelse i ärendet daterad i april 2008 att alla handlingar i ärendet hade förkommit. I skrivelsen ombads den misstänkte att kontakta åklagarkammaren.

text: Vidare gjordes vissa iakttagelser beträffande de polisledda förundersökningarna som hade redovisats till åklagarkammaren utan att någon åtgärd hade vidtagits

text: samt beträffande de instämda ärenden där utsatta huvudförhandlingar hade fått ställas in på grund av åklagarbrist.

text: Av de skriftliga redogörelser som kom in från chefsåklagarna vid de övriga åklagarkamrarna i Stockholm framgick sammanfattningsvis att arbetsläget vid samtliga kammare, möjligen med undantag för Södertörns åklagarkammare, är synnerligen ansträngt.

text: Vid mötet med riksåklagaren framfördes de synpunkter som framgår av bilaga (här utelämnad).

text: Rättslig reglering

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned,

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: . Om en förundersökning rör brott där den misstänkte och/eller målsäganden är under 18 år föreligger dels ett allmänt krav på särskild skyndsamhet, dels – under vissa förutsättningar – särskilda tidsfrister som får överskridas endast under vissa speciella omständigheter (se 4 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och 2 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Särskilda tidsfrister gäller även i de fall då den misstänkte, oavsett dennes ålder, är frihetsberövad.

text: Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet, 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen.

text: Enligt artikel 6:1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) ska var och en, vid prövningen av en anklagelse mot honom eller henne för brott, bl.a. vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid. Den relevanta tidpunkten från vilken den åsyftade tidsperioden ska beräknas har inträtt när myndigheterna har vidtagit någon åtgärd som lett till att en persons situation har väsentligt påverkats av att det föreligger en misstanke mot honom. En sådan åtgärd kan bestå i att förundersökning har inletts eller i att den misstänkte har anhållits eller häktats eller har underrättats om att han är misstänkt för brott. Även dröjsmål under förundersökningen kan således leda till att kravet i artikel 6:1 på rättegång inom skälig tid inte anses ha respekterats (Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl. s. 262 f. och 267).

text: I de fall då den som anklagas för brott också är frihetsberövad finns en särskild bestämmelse om rätt till rättegång inom skälig tid eller till frigivning i avbidan på rättegång, se artikel 5:3 i Europakonventionen. Uttrycket ”skälig tid” bör därvid i princip avse en kortare tid än den som gäller enligt artikel 6:1 (Danelius, a.a. s. 119).

text: Bedömning

text: Inledning Jag har under de drygt fyra år som gått sedan jag tillträdde som chefsjustitieombudsman hanterat en mängd klagomål mot polis och åklagare. Vidare har jag genomfört ett antal inspektioner vid polismyndigheter och åklagarkammare. Det som därvid framkommit har i ett stort antal ärenden föranlett mig att konstatera att den brottsutredande verksamheten uppvisar allvarliga brister och att handläggningstiderna i åtskilliga fall inte står i överensstämmelse med de krav på skyndsamhet som gäller.

text: Jag kommer därför att inom ramen för detta initiativ behandla förhållanden vid såväl polismyndigheterna som Åklagarmyndigheten. Iakttagelser i klagomålsärenden och vid inspektioner Redan i den första av de ämbetsberättelser som jag medverkat till sedan mitt tillträde tvingades jag konstatera att det fanns allvarliga brister i polisens arbete med att utreda såväl s.k. vardagsbrottslighet – som t.ex. bedrägeri, stöld och misshandel av normalgraden – som brott begångna av eller mot ungdomar. Jag hade – i klagomålsärenden och vid inspektioner – funnit åtskilliga fall där vardagsbrott under lång tid inte föranlett några utredningsåtgärder. Det hade ibland gällt även då det funnits en utpekad gärningsman, och jag konstaterade att det inte föreföll alldeles ovanligt att en brottsanmälan inte hann utredas innan det påstådda brottet preskriberades (JO 2004/05 s. 16).

text: Jag konstaterade också att det i flera av de ärenden i vilka polisen kritiserats för långsam handläggning funnits anledning att rikta kritik också mot åklagare för att inte med tillräcklig kraft ha drivit förundersökningen framåt.

text: Jag kan nu, fyra år senare, konstatera att dessa allvarliga brister i den brottsutredande verksamheten tycks bestå. Jag finner alltjämt, med en oroväckande regelbundenhet, vid min granskning av förundersökningar rörande brott som drabbar enskilda i deras vardag ärenden som legat i mer än ett års tid – och i många fall under betydligt längre tid än så – utan att någon utredningsåtgärd över huvud taget har vidtagits eller i vissa fall t.o.m. utan att ärendet har tilldelats någon handläggare hos polisen. Jag finner också många exempel på förundersökningar i vilka utredningen till en början bedrivits med acceptabel skyndsamhet men därefter under långa perioder helt avstannat, vilket medfört att den sammanlagda utredningstiden blivit väsentligt längre än nödvändigt. Det finns också fortfarande exempel på att förundersökningar lagts ned på grund av att det brott som anmälan avser har hunnit preskriberas innan utredningen färdigställts.

text: Under senare år har jag valt att inte i JO:s ämbetsberättelse redovisa kritikbeslut av detta slag. Jag har från år 2004 meddelat ungefär 400 beslut i vilka jag funnit skäl att kritisera polis och/eller åklagare. En översiktlig genomgång av JO:s diarium tyder på att mer än 40 % av dessa har rört bl.a. långsam handläggning. Jag har t.ex. vid varje inspektion av polismyndighet eller åklagarkammare som genomförts

text: under den tiden – i större eller mindre utsträckning – gjort iakttagelser om långsam handläggning. Vidare kan nämnas ett antal kritikbeslut i klagomålsärenden som gällt brister i utredningen av bedrägeribrott hos Stockholmspolisen (t.ex. dnr 721- 2006, 3662-2006 och 1031-2008) och ärenden där förundersökningar lagts ned på grund av att preskription inträtt (t.ex. dnr 183-2005, 389-2005, 1664-2006, 5457- 2006 och 156-2007).

text: De längsta utredningstiderna och de allvarligaste bristerna förekommer i ärenden där det inte finns några särskilda i författning föreskrivna tidsfrister, förutom det allmänna skyndsamhetskrav som föreskrivs i

text: rättegångsbalken

text: och den rätt till rättegång inom skälig tid som Europakonventionen ger den enskilde. Jag har dessvärre funnit att det fortfarande är långt ifrån ovanligt att även särskilt föreskrivna tidsfrister överskrids. Jag har således vid samtliga de inspektioner av en polismyndighet eller åklagarkammare som genomförts sedan jag tillträdde som chefsjustitieombudsman funnit ärenden där den misstänkte och/eller målsäganden är under 18 år där tidsfrister överskridits eller det särskilda skyndsamhetskravet inte uppfyllts. Även åtskilliga klagomålsärenden har handlat om att dessa frister eller detta skyndsamhetskrav inte har iakttagits (se t.ex. dnr 2089-2005, 3012-2006, 5026-2006, 5467-2006, 5878- 2006, 874-2007, 4698-2007 och 2205-2008).

text: Den utdragna handläggningen brukar regelmässigt anges bero på bristande resurser och ett ansträngt arbetsläge hos såväl polismyndigheterna som Åklagarmyndigheten. Jag har naturligtvis inte haft anledning att betvivla att så kan vara fallet. Men mitt intryck är att även personliga tillkortakommanden, bristande kompetens och utbildning hos utredningspersonal, svårigheter att rekrytera nya medarbetare vid uppkomna vakanser, felprioriteringar och bristande ledning från chefers sida i vissa fall bidragit till oförmågan att snabbt och effektivt utreda brott. Det är givetvis, oavsett vad som i det enskilda fallet är huvudorsaken till bristerna, helt oacceptabelt med dröjsmål i handläggningen av det slag som nu redovisats. Den nuvarande situationen vid åklagarkamrarna m.m. Även om jag i många fall funnit skäl att kritisera åklagare i ärenden rörande långsam handläggning vill jag understryka att det är min uppfattning att den långa handläggningstiden i den brottsutredande verksamheten – i vart fall hittills – i huvudsak har berott på att ärenden har blivit liggande hos polisen. Detta uttalande bygger jag dels på att jag haft anledning att kritisera polisen oftare än åklagare, dels på att den kritik jag uttalat mot åklagare till stor del består av kritik för att denne inte varit tillräckligt pådrivande för att förmå polisen att vidta de åtgärder som åklagaren redan gett direktiv om.

text: De uppgifter som föranledde detta initiativärende talar emellertid dessvärre för att arbetsläget hos vissa av landets åklagarkammare nu har blivit sådant att ärenden även där i ökad utsträckning blir liggande utan att åtgärder vidtas. Det är naturligtvis alarmerande.

text: Jag ser också mycket allvarligt på uppgifterna om att åklagarkammare har behövt vända sig till tingsrätterna med begäran om att ställa in huvudförhandlingar med anledning av åklagarbrist. Att en huvudförhandling i ett brottmål ställs in på grund av att det saknas företrädare för staten bör helt enkelt inte förekomma, annat än i mycket speciella situationer.

text: Av utredningen i ärendet har framkommit, som nämnts inledningsvis, att chefen för Norrortskammaren, AA, har ”vilandeförklarat” vissa ärenden och avser att inom kort förfara på samma sätt med ytterligare ett antal ärenden. Det gäller ärenden som lottats på rotlar som är eller snart kommer att bli vakanta, bl.a. till följd av att innehavaren blir föräldraledig och inte får ersättas. Ärendena får vila genom att de lottas över till chefsåklagarens rotel och genom att några åtgärder inte kommer att vidtas i ärendena om inte något ”akut” uppstår.

text: Som framgår under rubriken Rättslig reglering finns det i

text: rättegångsbalken

text: , förundersökningskungörelsen och Europakonventionen bestämmelser som ställer krav på skyndsam handläggning av en förundersökning. Det saknas lagligt stöd för en åtgärd som innefattar att medvetet, av de skäl som anförts, avstå från att vidta handläggningsåtgärder i en förundersökning. Även om arbetsläget är synnerligen ansträngt kan således inte vissa ärenden förklaras ”vilande”.

text: Av de mätningar av arbetstrycket som görs vid Åklagarmyndigheten framgår att Norrortskammaren i maj 2008 hade det högsta arbetstrycket i landet. Jag kan därför i och för sig förstå att AA, genom att förklara ärenden ”vilande” i stället för att fördela dem på åklagare i tjänst, velat undvika att ytterligare öka trycket på var och en av sina medarbetare. Inget av alternativen erbjuder emellertid någon lösning på grundproblemet, dvs. att arbetstrycket i kombination med de tillgängliga resurserna inte gör det möjligt att säkerställa att dessa ärenden kan handläggas på ett sätt som överensstämmer med gällande rätt. Denna situation är naturligtvis helt orimlig.

text: Avslutande synpunkter

text: Min granskning av den brottsutredande verksamheten under de senaste drygt fyra åren har således gett mig intrycket att denna är behäftad med mycket allvarliga brister. Jag anser mig ha tillräckligt underlag för att med fog kunna säga att den enda ärendetyp i vilken det, såvitt jag har kunnat se, inte förekommer oacceptabelt långa handläggningstider är ärenden där den eller de misstänkta är frihetsberövade. Detta är givetvis synnerligen bekymmersamt.

text: Det framförs i den allmänna debatten ofta synpunkter av innebörd att polisen behöver bli mer synlig och att en ökning av antalet patrullerande poliser har en brottsförebyggande effekt och ökar tryggheten på gator och torg. Jag har naturligtvis ingenting emot att antalet patrullerande poliser ökar, men vill betona att detta inte bör ske på bekostnad av den utredande – och för allmänheten inte fullt lika synliga – delen av polisens verksamhet. Min uppfattning är nämligen att även en väl fungerande utredningsverksamhet har en betydande brottsförebyggande effekt och därmed bidrar till tryggheten i samhället.

text: I den ämbetsberättelse som jag tidigare refererat till (JO 2004/05) redovisade jag att mitt intryck var att uppgiften att utreda mindre grov brottslighet på vissa håll inte upplevs som tillräckligt angelägen, vare sig bland enskilda polismän eller hos polismyndigheternas ledningar. Detta intryck består.

text: Att bli anklagad för att ha begått ett brott, liksom att ha blivit utsatt för ett brott, innebär naturligtvis en stor påfrestning och kan få betydande återverkningar i det dagliga livet såväl för den direkt drabbade som för dennes eller deras anhöriga. Det är vidare en självklarhet att en förhörspersons minnesbilder bleknar med tiden och att förutsättningarna för denne att återge sina iakttagelser på ett sätt som överensstämmer med verkligheten generellt sett minskar ju längre tid som hinner förflyta innan ett förhör hålls. Det är därför av grundläggande betydelse såväl för allmänhetens förtroende för polis och åklagare som för kvaliteten på brottsutredningar att anmälda brott utreds inom rimlig tid.

text: Jag kan inte ha någon välgrundad uppfattning om problemet med alltför långa handläggningstider i den brottsutredande verksamheten bör mötas med ökade resurser eller organisatoriska åtgärder. Ett rimligt antagande är att bådadera fordras. Det står i vart fall helt klart att för att lösa de akuta ekonomiska problem som Åklagarmyndigheten för närvarande brottas med, och som föranlett riksåklagaren att besluta om drastiska besparingar, är det helt nödvändigt att tillräckliga resursförstärkningar snarast kommer till stånd.

text: Jag vill dock betona vikten av att det vid resursfördelningen anläggs ett helhetsperspektiv på rättsväsendet så att en långsiktigt hållbar ordning kan åstadkommas. En satsning på t.ex. polisen medför ju med nödvändighet ett ökat tryck även på åklagarkamrarna och domstolarna. På motsvarande sätt förefaller det rimligt att anta att om resurser tillförs domstolarna i syfte att arbeta ned bl.a. brottmålsbalanserna till en acceptabel nivå, medför detta att fler mål sätts ut till huvudförhandling och att åklagarna därmed generellt får ägna en större andel av sin arbetstid åt sådana förhandlingar och i motsvarande mån får mindre tid till sina övriga arbetsuppgifter. Det finns då en risk att en satsning på domstolarna får den oönskade effekten att balanserna ökar hos åklagarkamrarna och polismyndigheterna.

text: Den nuvarande mera akuta situationen är ett tydligt exempel på det sagda. Av de upplysningar som inhämtats från chefsåklagarna vid Stockholmskamrarna har framkommit inte bara att förhandlingar på grund av brist på åklagare behövt ställas in, utan flera av chefsåklagarna har också uppgett att de inte kunnat tillmötesgå tingsrätters önskemål om att få sätta ut extra förhandlingar för att kunna avarbeta domstolens balanser. Vid mötet hos riksåklagaren framhölls att myndigheten inför inrättandet av en balansavverkningsenhet vid Stockholms tingsrätt, avdelning 50, till bl.a. Justitiedepartementet framfört att ett sådant tillskott på domstolssidan kräver ökade resurser också till Åklagarmyndigheten. Några ytterligare medel har emellertid inte erhållits.

text: Det torde ha framgått att jag är mycket bekymrad dels över de brister jag ansett mig kunna konstatera i den brottsutredande verksamheten, dels över att jag från min horisont inte tycker mig kunna skönja några tecken på att läget är på väg att förbättras. Flertalet av åklagarkamrarna i Stockholmsområdet uppger bl.a. att de är, eller i något fall snart kommer att vara, kraftigt underbemannade. Klagomålen till JO rörande långsam handläggning hos polis och åklagare visar heller inte någon tendens att minska i antal.

text: Jag anser mot den nu angivna bakgrunden att det finns anledning att överlämna ett exemplar av detta beslut även till Justitiedepartementet och justitieutskottet.


nyckelord:
Sekretess
Tryck- och yttrandefrihet

title: Fråga om meddelarfrihet rått för uppgifter som en yrkesinspektör fått kännedom om i samband med inspektion av ett s.k. korttidshem

text: Anmälan

text: AA, ordförande i Socialnämnden i Sundsvalls kommun, klagade till JO på att en yrkesinspektör vid Yrkesinspektionen i Härnösands distrikt (numera Arbetsmiljöverket) inför medierna uttalat sig om en autistisk pojkes boendeförhållanden i ett s.k. korttidshem, drivet av Sundsvalls kommun. Av en tidningsartikel, fogad till anmälan, framgår att inspektören också lämnat vissa uppgifter om bl.a. pojkens beteende och om hur lång tid han vistats i hemmet. AA uppgav i anmälan att uttalandena ur barnets och föräldrarnas perspektiv var integritetskänsliga och uppfattades som kränkande. Han önskade att JO särskilt skulle granska ”om skyddet för den enskilde mot att yrkesinspektörer gör omdömeslösa och kränkande uttalanden är tillfyllest i vår lagstiftning”.

text: Av anmälan med bilagor framgick att yrkesinspektören den 4 juni 1999 genomförde en inspektion i det ifrågavarande korttidshemmet. Syftet med inspektionen var att kontrollera hur arbetsmiljökraven uppfylldes på arbetsplatsen.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till dåvarande Arbetarskyddsstyrelsen och Socialstyrelsen. I remissen angavs följande.

text: I ärendet aktualiseras bl.a. frågan om vilka sekretessbestämmelser som är tillämpliga på yrkesinspektörens iakttagelser och vilka konsekvenser sekretessregleringen får för frågan om meddelarfrihet kan anses råda eller inte. Remissinstanserna ombads att yttra sig i detta hänseende.

text: Arbetarskyddsstyrelsen anförde i sitt remissvar följande.

text: Enligt Arbetarskyddsstyrelsens uppfattning är det sekretessbestämmelserna i

text: 7 kap. 8 § sekretesslagen (1980:100)

text: som skall tillämpas när en yrkesinspektör i sin tjänsteutövning gör iakttagelser om enskildas personliga förhållanden. Bestämmelserna i 7 kap. 1 gäller inom hälso- och sjukvården, annan medicinsk verksamhet samt verksamhet som innefattar omprövning av beslut i eller särskild tillsyn över hälso- och sjukvård. Yrkesinspektionen utövar inte sådan verksamhet. Att olika sekretessbestämmelser gäller hos olika myndigheter, även för samma handlingar eller samma uppgifter, är en avsedd konsekvens av

text: sekretesslagen

text: . Jfr

text: t.ex. sid. 72–78 i propositionen 1979/80:2 och sid. 32–34 i Norstedts kommentar till

text: sekretesslagen

text: (Corell m.fl., tredje upplagan 1992). Inom Yrkesinspektionens verksamhet gäller ingen tystnadsplikt, som följer av

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: . Den inskränkning i meddelarskyddet, som anges i

text: 16 kap. 1 § sekretesslagen

text: för situationer där tystnadsplikt följer av

text: 7 kap. 1 §

text: är därför enligt styrelsens uppfattning inte tillämplig inom denna verksamhet. Sekretessen enligt

text: 7 kap. 8 §

text: är inte intagen i uppräkningen i

text: 16 kap. 1 § sekretesslagen

text: . I Yrkesinspektionens verksamhet bör därför vanlig meddelarfrihet enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: gälla.

text: Socialstyrelsen anförde bl.a. följande.

text: I frågan om vilka sekretessbestämmelser som är tillämpliga på yrkesinspektörens iakttagelser bör följande framhållas. Sekretess för uppgifter i Yrkesinspektionens verksamhet regleras i första hand genom

text: 7 kap. 8 § sekretesslagen (1980:100)

text: . Det är dock oklart i vad mån lagrummet reglerar just den situation som är aktuell i ärendet. Enligt Socialstyrelsens uppfattning är det mycket som talar för att

text: 7 kap. 8 § sekretesslagen

text: inte enbart tar sikte på arbetstagare och arbetsgivare utan även på uppgifter om dem som bor på korttidshemmet. Begreppet ”enskild” är ganska vitt och utgångspunkten måste vara att alla de uppgifter om hälsotillstånd och andra personliga förhållanden som framkommer genom Yrkesinspektionens granskningsverksamhet är belagda med sekretess enligt denna paragraf. Verksamheten vid korttidshemmet är en sådan verksamhet som avses enligt

text: 7 kap. 4 § 3 stycket sekretesslagen

text: , och de sekretessregler som äger sin giltighet i sådan verksamhet framgår av

text: 7 kap. 4 § 1 stycket sekretesslagen

text: . Eftersom Socialstyrelsen primärt anser att

text: 7 kap. 8 § sekretesslagen

text: är tilllämplig gäller meddelarfrihet enligt

text: 16 kap. 1 § sekretesslagen

text: för uppgifterna. Att yrkesinspektören mot den bakgrunden valt att gå ut i massmedia är en bedömningsfråga som det är svårt att ha någon bestämd uppfattning om. I vart fall var det inte otillåtet. Om paragrafen inte bedöms tillämplig i detta fall bör initiativ till lagändring tas i syfte att tillförsäkra skydd för uppgifter om hälsotillstånd och personliga förhållanden för de boende vid institutioner av liknande slag. Med den tolkning Socialstyrelsen gjort uppkommer inte frågan om reglering i avtal om tystnadsplikt.

text: AA kommenterade remissvaren.

text: I beslut den 5 november 2001 anförde JO Berggren följande.

text: Varje medborgare är gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, med vilket avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (

text: 2 kap 1 § 1 regeringsformen

text: , RF). Denna rättighet får dock, med hänsyn till vissa preciserade ändamål, begränsas genom lag (2 kap. 12 och 13 §§ RF). Bestämmelser om tystnadsplikt i det allmännas verksamhet finns i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: Verksamhet som bedrivs enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade skall vid tillämpningen av

text: sekretesslagen

text: jämställas med socialtjänst (

text: 7 kap. 4 § tredje stycket sekretesslagen

text: ). I sådan verksamhet råder sekretess för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men (

text: första stycket

text: ). Presumtionen är således för sekretess.

text: Hos Arbetsmiljöverket, och liksom tidigare hos Yrkesinspektionen, kan bestämmelserna i

text: 7 kap. 8 §

text: och

text: 8 kap. 2 §

text: sekretesslagen

text: bli tillämpliga. I detta ärende är det främst bestämmelsen i 7 kap. 8 § som är aktuell. Där föreskrivs att sekretess gäller hos myndighet som har till särskild uppgift att verka för arbetarskydd i ärende enligt lagstiftningen om bl.a. arbetsmiljön, för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde lider men om uppgiften röjs. Skaderekvisitet är här rakt, vilket innebär en presumtion för offentlighet.

text: Friheten att yttra sig i massmedier är emellertid större än vad som gäller för yttrandefriheten i övrigt. Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) har var och en rätt att meddela uppgifter i vilket ämne som helst till författare, utgivare eller nyhetsbyrå, om syftet är att uppgifterna skall offentliggöras i tryckt skrift. En reglering motsvarande TF:s finns i

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) för lämnande av uppgifter till radio och television. Bestämmelserna gäller även den som är offentligt anställd.

text: Meddelarfriheten enligt TF och YGL är dock inte helt obegränsad. I

text: 16 kap.

text: sekretesslagen

text: finns en uppräkning av de tystnadspliktsföreskrifter som har företräde framför meddelarfriheten. I uppräkningen återfinns bestämmelsen i

text: 7 kap. 4 § sekretesslagen

text: , med vissa undantag som inte är aktuella här, men däremot inte bestämmelsen i 7 kap. 8 §. Således föreligger meddelarfrihet såvitt avser Arbetsmiljöverkets verksamhet i motsats till vad som gäller inom verksamhet som bedrivs enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade.

text: Frågan är då vilken sekretessbestämmelse som är tillämplig när det gäller uppgifter som en tjänsteman vid Arbetsmiljöverket får i samband med inspektionsverksamhet vid, som i detta fall, ett hem där verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade bedrivs.

text: I

text: 13 kap.

text: sekretesslagen

text: behandlas överföring av sekretess i vissa fall. I 1 § föreskrivs att om en myndighet i verksamhet, som avser tillsyn eller revision, från någon annan myndighet får en uppgift som är sekretessbelagd där, gäller sekretessen också hos den mottagande myndigheten. I 6 § anges emellertid att bestämmelsen i 1 § inte tillämpas, om en sekretessbestämmelse till skydd för samma intresse ändå är tillämplig på uppgiften hos den mottagande myndigheten. I samband med

text: sekretesslagens

text: tillkomst uttalades (

text: prop. 1979/80:2

text: , del A, s. 319 f.) att den mottagande myndigheten i sådant fall får hålla sig enbart till den ”egna” sekretessregeln, oavsett om denna ger starkare eller svagare sekretess än den sekretessregel som gällde för uppgiften hos den myndighet varifrån den har inhämtats. Enligt departementschefen talade praktiska skäl för denna regel. Som förutsättning skulle dock gälla att båda sekretessreglerna skyddar samma huvudintresse. Där så inte är fallet gäller

text: 1 §

text: , nämligen den överlämnande myndighetens sekretessbestämmelse är tillämplig även hos den mottagande myndigheten.

text: Såväl den sekretess som gäller för verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade som den som gäller för Arbetsmiljöverkets

text: verksamhet, avser att skydda enskildas personliga förhållanden. Frågan är då om uttrycket ”enskild” inbegriper samma personkrets i de båda bestämmelserna.

text: Bestämmelsen om socialtjänstsekretess skall skydda uppgifter om de personer som får vård och stöd. I samband med införandet av bestämmelsen i 7 kap. 8 § var det främst ett skydd för uppgifter om arbetstagarnas förhållanden som diskuterades. I propositionen (Del A, s. 193) anfördes i anslutning härtill att ”med enskild åsyftas här inte bara arbetstagare utan även arbetsgivare”.

text: Något klart uttalande i frågan om huruvida också de personer som, utan att vara arbetsgivare eller arbetstagare, vistas på en plats som är föremål för arbetsmiljöinspektion skall omfattas av sekretessen i 7 kap. 8 § finns inte i förarbetena. Enligt min uppfattning talar, då inte vare sig lagtextens ordalydelse eller förarbetena ger tydligt uttryck för annat, övervägande skäl för att sekretessen i 7 kap. 8 § även omfattar uppgifter om denna tredje kategori av personer. Denna uppfattning har även Socialstyrelsen och dåvarande Arbetarskyddsstyrelsen gett uttryck för.

text: I enlighet med detta resonemang har det således rått frihet för yrkesinspektören att lämna sekretesskyddade uppgifter som hon fått kännedom om i sin inspektionsverksamhet till representanter för massmedierna. Jag driver därför inte ärendet vidare mot inspektören.

text: AA har i sin kommentar till remissvaret förklarat bl.a. att sekretesskyddet för boende på institutioner är otillräckligt, om uppgifter som lämnas till yrkesinspektionen kan vidarebefordras till massmedierna samt att, för det fall JO gör samma bedömning som remissinstanserna, det finns skäl för socialnämnder i landet att vara restriktiva med att släppa in yrkesinspektörer i verksamhet som rör enskilda.

text: Anmälarens synpunkter väcker frågan om meddelarfriheten bör begränsas för uppgifter som omfattas av sekretess enligt

text: 7 kap. 8 § sekretesslagen

text: Meddelarfriheten har sin grund i att de vanliga sekretessreglerna ger uttryck för ganska allmänna avvägningar mellan insyns- och sekretessintressena på de berörda områdena. Detta innebär att önskemålet om insyn i ett särskilt fall kan vara starkare än det sekretessintresse som har föranlett den aktuella sekretessregeln. Det kan vidare förhålla sig så att en regel om skydd t.ex. för ett särskilt intresse ibland på ett olämpligt sätt hindrar insyn i en myndighets sätt att fullgöra sina uppgifter. Offentlighetsprincipen skulle inte förverkligas fullt ut, om de offentliga funktionärerna i situationer av nu nämnt slag skulle vara förhindrade att bidra till den allmänna debatten. Reglerna om meddelarfrihet är avsedda att motverka sådana icke önskade resultat av sekretessregleringen (prop. Del A, s. 104 f.).

text: Det bör vidare framhållas att meddelarfriheten inte betyder att de offentliga funktionärerna är skyldiga att lämna uppgifter till t.ex. pressen om känsliga förhållanden. Innebörden är i stället att det allmänna har överlåtit åt den enskilde tjänstemannen att, utan risk för repressalier, själv bedöma om det är önskvärt eller försvarligt att förmedla vissa uppgifter för offentliggörande. Man räknar med att

text: han därvid beaktar de skyddsintressen som gällande sekretessregel värnar om och att han bedömer hur informationsmottagaren kommer att handskas med uppgifterna. (Regner m.fl.,

text: Sekretesslagen

text: , 16:2)

text: I den promemoria som låg till grund för införandet av sekretess för enskildas personliga förhållanden i ärenden om bl.a. arbetarskydd (Handlingssekretess och tystnadsplikt, Ds Ju 1977:11), föreslogs inte en begränsad meddelarfrihet i denna typ av ärenden. Under remissbehandlingen framfördes emellertid från några remissinstanser den åsikten att tystnadsplikt borde genombryta meddelarfriheten i dessa ärenden (prop. Del B, bilaga 2, s. 527 f.). Bland annat anfördes att det var svårt att förstå varför personliga uppgifter av t.ex. medicinsk karaktär skulle behandlas annorlunda inom arbetarskyddet än vad som gällde inom hälso- och sjukvården där meddelarfriheten föreslogs vara begränsad. Tillräckliga skäl att gå ifrån promemorieförslaget ansågs emellertid inte föreligga (prop. Del A s. 366).

text: Som tidigare nämnts var motivet för bestämmelsen i 7 kap. 8 § att man önskade införa ett skydd för känsliga uppgifter om arbetstagarna. Även uppgifter om arbetsgivarnas personliga förhållanden skulle skyddas. Frågan om skydd för känsliga uppgifter om andra personer som vistas inom en inspekterad verksamhet var över huvud taget inte föremål för överväganden. Det torde emellertid inte vara ovanligt att arbetsmiljöinspektioner görs vid sjukhus och andra inrättningar för vård och stöd inom vars verksamhet uppgifter om enskilda omfattas av sekretess enligt 7 kap. 1 och 4 §§. Inom dessa områden är meddelarfriheten huvudsakligen begränsad. Detta talar enligt min mening för att man kanske bör överväga om inte meddelarfriheten skall begränsas även för uppgifter om ”tredje man” som en tjänsteman får del av i samband med ett arbetsmiljöärende. Som en jämförelse kan nämnas sekretessbestämmelserna för tillsynsverksamhet enligt 8 kap. 6 och 7 §§ där tystnadsplikten genombryter meddelarfriheten vad gäller uppgifter om den som den inspekterade trätt i förbindelse med. En begränsning i meddelarfriheten bör dock komma till stånd endast om mycket starka skäl talar för det. Frågan bör lämpligen beaktas inom ramen för den pågående översynen av

text: sekretesslagen

text: dir. 1998:32

text: Jag översänder en kopia av detta beslut till Regeringskansliet (Justitiedepartementet) och till Offentlighets- och sekretesskommittén (Ju 1999:06).

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord: Information Rättidsprövning Tidsfrist Överklagande

title: Kritik mot Byggnadsnämnden i Munkedals kommun för handläggningen av ett ärende om förhandsbesked enligt plan- och bygglagen m.m.

sammanfattning: I beslutet kritiseras byggnadsnämnden för att den inte lämnat information enligt 9 kap. 27 § plan- och bygglagen om att handläggningstiden av ett ärende om förhandsbesked hade förlängts. Nämnden får också kritik för att ha gett sökanden besked om att överklagandetiden förlängdes trots att ett sådant beslut inte är möjligt att fatta och för att även på annat sätt ha gett sökanden uppfattningen att han fått anstånd med att överklaga. Utöver detta innehåller beslutet uttalanden om hur byggnadsnämnderna bör tillämpa reglerna om mottagningsbevis i 9 kap. 27 § plan- och bygglagen.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 7 maj 2014 framförde AA klagomål mot Byggnadsnämnden i Munkedals kommun med anledning av bl.a. handläggningstiden av hans ansökan om förhandsbesked och hanteringen av hans överklagande av nämndens beslut. Han skrev bl.a. följande:

text: Han ansökte om förhandsbesked avseende avstyckning och bygglov för nybyggnation av enbostadshus på sin fastighet. Efter 17 veckor fick han del av nämndens beslut enligt vilket nämnden avslog hans ansökan. Den 5 juli 2013 skrev han i ett e-postmeddelande till nämnden att han hade för avsikt att överklaga beslutet när han hade fått all information. Han skrev vidare att så länge det pågick en diskussion borde överklagandetiden förlängas. En tjänsteman beviljade förlängd överklagandetid t.o.m. den 19 juli 2013. Den 18 juli 2013 bjöds han till ett möte hos förvaltningen som skulle äga rum några veckor senare. Vid mötet skulle berörda tjänstemän vara närvarande, och han skulle få all information. Han förutsatte att tiden för överklagande förlängdes till efter mötet. När han direkt efter mötet ville överklaga nämndens beslut fick han beskedet att tiden för överklagande hade gått ut.

text: Utredning

text: Handlingar i nämndens ärende BR 2013-0028 begärdes in och granskades.

text: JO begärde därefter att byggnadsnämnden skulle lämna upplysningar om och yttra sig över handläggningstiden av AA:s ansökan om förhandsbesked och hanteringen av hans överklagande. Av yttrandet skulle särskilt framgå hur handläggningen förhöll sig dels till bestämmelsen i

text: 9 kap. 27 § plan- och bygglagen (2010:900)

text: , PBL, dels till bestämmelserna i

text: 13 kap. 16 § samma lag

text: och

text: 23 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL.

text: Byggnadsnämnden beslutade vid ett sammanträde den 8 oktober 2014 att lämna följande yttrande till JO:

text: Plan- och bygglagens 9 kap. 27 § reglerar hur länge Byggnadsnämnden får handlägga ett ärende innan beslut måste fattas. Den maximala handläggningstiden efter det att kompletta handlingar inlämnats är 10 veckor. Dock får handläggningstiden förlängas med ytterligare 10 veckor om det är nödvändigt för utredning i ärendet. Sökanden ska informeras när byggnadsnämnden avser tillämpa förlängd handläggningstid och skälen till denna förlängning. Plan- och bygglagens 13 kap. 16 § reglerar vad som gäller för överklagandetid i PBL-ärenden.

text: Förvaltningslagens

text: 23 §

text: reglerar hur och när ett myndighetsbeslut kan överklagas. Ett beslut ska överklagas skriftligt till den myndighet som fattat beslutet och senast inom 3 veckor från det att sökanden fått del av beslutet. I detta aktuella fall har förlängd handläggningstid enligt PBL

text: 9 kap. 27 §

text: tillämpats. Ärendet är komplext då det handlar om en tänkt byggnation av bostadshus på en tomtplats/fastighet med höjdvariation på ca 25 meter. Besök på den tänkta byggplatsen samt omfattande kommunicering med den sökande ingick i beredningen av ärendet. Markens allmänna lämplighet för byggnation ska även bedömas. De rent byggtekniska förutsättningarna ska även innefatta tillgänglighetskraven i PBL. Sammantaget innebar detta den något förlängda handläggningstiden i detta ärende. Efter att beslut fattats har detta tillsammans med överklagandebilaga delgetts sökanden den 24 juni 2013. Sökanden har därefter, på egen begäran, fått beslut om utsträckt överklagandetid till den 19 juli 2013. JO har uppmanat att berörd befattningshavare även ska ges möjlighet att yttra sig i detta ärende. Tyvärr är detta inte möjligt då aktuell befattningshavare slutat sin anställning i Munkedals kommun. _ _ _

text: Beslut

text: Byggnadsnämnden anser sig ha uppfyllt såväl PBL:s krav på ärendehanteringstid som upplysningsplikt till sökanden. Vidare anser nämnden att sökanden väl informerats om hur och när det fattade beslutet skulle kunna överklagas. Byggnadsnämnden anser vidare att den överprövning som skett av länsstyrelsen i detta ärende påvisar på att ärende hanterats korrekt och enligt såväl PBL som

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser.

text: Bedömning

text: Information om förlängd handläggningstid

text: I

text: 9 kap. 27 § första stycket

text: PBL föreskrivs att byggnadsnämnden ska handlägga ärenden om lov och förhandsbesked skyndsamt och meddela sitt beslut om lov eller förhandsbesked inom tio veckor från det att den fullständiga ansökningen kom in till nämnden. Om det är nödvändigt på grund av utredningen i ärendet, får tiden förlängas en gång med högst tio veckor utöver de ursprungliga tio veckorna. Sökanden ska informeras om förlängningen och skälen för den innan den ursprungliga tidsfristen gått ut.

text: AA:s ansökan om förhandsbesked kom in till nämnden den 19 februari 2013, och byggnadsnämnden meddelade sitt beslut den 13 juni 2013, dvs. efter drygt 16 veckor. Det var uppenbarligen en fullständig ansökan eftersom nämnden inte begärde komplettering från AA. Byggnadsnämnden har i sitt remissvar uppgett att förlängd handläggningstid enligt

text: 9 kap. 27 §

text: PBL tillämpades i det aktuella ärendet. Såvitt framgår av utredningen fick AA emellertid inte någon information om att nämnden beslutade att en förlängning av tioveckorsfristen var nödvändig. Nämnden kan inte undgå kritik för detta.

text: Mottagningsbevis

text: I

text: 9 kap. 27 § andra stycket

text: PBL finns en upplysning om att bestämmelser om att ett mottagningsbevis ska skickas till sökanden när en fullständig ansökan har kommit in och om innehållet i ett sådant bevis finns i

text: 8 § lagen (2009:1079)

text: om tjänster på den inre marknaden. I de handlingar som JO rekvirerat från nämnden finns inga anteckningar om att AA har fått något mottagningsbevis. Jag har i tidigare beslut (se t.ex. JO 2013/14 s. 529, dnr

text: ) uttalat att det, även om nämndens skyldighet att skicka mottagningsbevis formellt sett bara gäller vissa av lovärendena, är lämpligt att nämnderna tillämpar regeln om mottagningsbevis i

text: 9 kap. 27 § andra stycket

text: PBL generellt. Det är en otymplig ordning att särbehandla vissa lovärenden. Och viktigare är att det är till fördel för alla enskilda att få klart besked om när ansökan bedömts som fullständig och när ett beslut således kan förväntas. Det finns emellertid inte skäl att i detta ärende kritisera nämnden för att den inte skickat ett mottagningsbevis till AA.

text: Nämndens åtgärder sedan ärendet avgjorts

text: Enligt

text: 13 kap. 16 §

text: PBL finns bestämmelser om överklagande av byggnadsnämndens beslut om bl.a. förhandsbesked i 23–25 §§ FL. Av dessa paragrafer framgår följande:

text: En skrivelse med ett överklagande ska lämnas in till den myndighet som har meddelat det överklagade beslutet inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslutet. Beslutsmyndigheten prövar om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid och ska, om detta är fallet, överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som ska pröva

text: överklagandet. Om skrivelsen har kommit in för sent, ska beslutsmyndigheten som regel avvisa den.

text: Av utredningen framgår bl.a. följande: AA fick del av byggnadsnämndens beslut om avslag på ansökan om förhandsbeskedet den 24 juni 2013. Därefter skickade AA flera skrivelser till nämnden och begärde i en av skrivelserna förlängd överklagandetid eftersom han ville ha svar på frågor. Den 9 juli 2013 meddelade bygglovschefen att överklagandetiden var förlängd till den 19 juli 2013 på grund av uteblivet svar från byggenheten. Den 18 juli 2013 skrev en handläggare till AA att han kunde ordna ett möte vid vilket AA:s frågor kunde redas ut. Den 19 augusti 2013 hölls ett möte mellan företrädare för nämnden och AA. Den 12 september 2013 avvisade nämnden AA:s överklagande som kom in till nämnden samma dag.

text: Som angetts ovan räknas tiden för överklagande från den dag då klaganden fick del av beslutet. I det aktuella fallet började överklagandetiden alltså löpa den 24 juni 2013. En myndighet har inte rätt att själv bestämma överklagandetiden eller hur den ska beräknas (se bl.a. JO 2000/01 s. 495, dnr

text: ). Bygglovschefens meddelande om att överklagandetiden förlängdes saknar alltså stöd i gällande bestämmelser. I stället borde AA ha informerats om att nämnden inte kunde förlänga överklagandetiden och att ett överklagande skulle lämnas in senast den 15 juli 2013.

text: AA har uppgett att han förutsatte att överklagandetiden förlängdes ytterligare när han bjöds in till ett möte vid vilket företrädare för nämnden skulle svara på frågor. Jag har viss förståelse för att ett sådant missförstånd kunde uppstå. Det finns givetvis ingenting att invända mot att nämnden kom överens med AA om ett möte. Bygglovschefens meddelande den 9 juli 2013 hade emellertid gett intryck av att nämnden kunde förlänga överklagandetiden i avvaktan på att den besvarar frågor. Det är därför förståeligt att nämndens handläggning kunde uppfattas på det sätt som AA gjorde. Enligt min mening borde nämnden ha informerat AA om att kraven på utformningen av ett överklagande inte är särskilt höga och frågat honom om skrivelsen den 15 juli 2013 skulle uppfattas som ett överklagande.

text: Sammanfattningsvis förtjänar byggnadsnämnden kritik även i denna del.

text: Vad AA i övrigt anfört ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.