avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Allmänna handlingar
Sekretess

title: Allvarlig kritik mot Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall, Landstinget Västernorrland, för handläggningen av en begäran om utlämnande av journalkopior

sammanfattning: Efter en inspektion av Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall beslutade JO att utreda klinikens handläggning av ett ärende om utlämnande av journalkopior till en patient. Patienten hade begärt att få ut sin patientjournal och delar av journalen hade lämnats ut till honom. Därefter beslutade kliniken att återta de utlämnade kopiorna. I beslutet konstateras att en patientjournal omfattas av sekretess och att sekretess i vissa fall även kan gälla mot den berörde patienten. En myndighet som av misstag lämnat ut en sekretessbelagd handling kan be om att få tillbaka den, men inte besluta att så ska ske. Kliniken handläggning av utlämnandeärendet har brustit i detta och ett flertal andra avseenden, varför kliniken förtjänar allvarlig kritik.

text: Initiativet

text: Vid JO:s inspektion av Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall den 1-4 oktober 2012 uppmärksammades i journalerna en situation där en patient begärt att få ta del av sina journalanteckningar. I inspektionsprotokollet antecknades följande i den delen.

text: Handläggningen av ett ärende om utlämnande av patientjournal

text: I journalen avseende patienten AA framgick bl.a. följande. Den 2 februari 2012 begärde patienten att få ta del av samtliga anteckningar i både den dataförda journalen och pappersjournalen från 2005 och framåt. Den 22 februari fick patienten del av handlingar. Den 28 februari 2012 meddelades patienten att han inte längre fick ha tillgång till journalkopiorna och att beslutet kunde överklagas. Den 20 juni och den 20 juli har det antecknats att patienten begärt kopia av sina journalhandlingar. Kliniken har i brev till patienten gett beskedet att handlingarna inte kommer att lämnas ut.

text: Med anledning av att det som framkommit i journalen väckte frågor avseende klinikens handläggning av patientens begäran om att få ta del av sin journal beslutade jag att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (dnr 6614-2012).

text: Utredning

text: JO begärde att Landstingsstyrelsen, Landstinget Västernorrland, skulle yttra sig över vad som angetts i protokollet i fråga om handläggningen av ärendet om utlämnande av patientjournal. I remissvaret anfördes i huvudsak följande.

text: Bakgrund:

text: Som JO anger i sin beskrivning har patienten den 2 februari 2012 begärt att få ta del av samtliga anteckningar i både den dataförda journalen och pappersjournalen från 2005 och framåt. Den 22 februari 2012 fick patienten del av handlingarna. Den 28 februari 2012 meddelades patienten att han inte längre fick ha tillgång till journalkopiorna och att beslutet kunde överklagas. Den 20 juni och den 20 juli 2012 har det antecknats att patienten begärt kopia av sina journalhandlingar. Kliniken har i brev till patienten gett besked att handlingarna inte kommer att lämnas ut. Därefter har patienten ånyo överklagat beslutet att inte lämna ut journalhandlingarna och detta har överlämnats till kammarrätten. Kammarrätten har därefter återförvisat ärendet till rättspsykiatriska regionkliniken för att utveckla de överväganden som gjorts av kliniken. Den 27 september har förvaltningschefen för rättspsykiatriska kliniken utvecklat sin talan till patienten som därefter ännu en gång framhöll att han vill ta del av sin journal. Den 30 oktober har förvaltningschefen skickat ett nytt beslut till patienten att begäran avslås och patienten har överklagat även detta beslut. Den 21 november 2012 avvisade kammarrätten överklagandet och överlämnade ärendet till Landstinget Västernorrland för ny handläggning, då det framkommit att beslutet inte fattats av behörig befattningshavare hos landstinget och därmed inte utgör ett överklagbart beslut. Den 13 december beslutade Landstinget Västernorrland att inte lämna ut journalhandlingarna. Patienten har överklagat detta beslut till kammarrätten i Sundsvall, som nu handlägger ärendet.

text: Synpunkter från berörd befattningshavare:

text: Förvaltningschefen för rättspsykiatriska kliniken framför att han inte varit medveten om att han inte haft mandatet att besluta om att inte lämna ut journalhandlingar. Han förklarar detta bland annat med att han aldrig tidigare under sina 27 år inom rättspsykiatrin har nekat utlämnade av en journal.

text: Bedömning:

text: Hälso- och sjukvårdsnämnden konstaterar att en förvaltningschef i Landstinget Västernorrland felaktigt har fattat beslut i landstingets namn att inte lämna ut journalhandlingar. Fram till den 31 december 2010 fanns det en delegationsbestämmelse som gav respektive förvaltningschef mandatet att fatta dessa avslagsbeslut på utlämnande av allmän handling, men den förändrades från och med den l januari 2011 till att delegationsrätten till samtliga avslagsbeslut tillskrevs landstingets administrativa chef. Hälso- och sjukvårdsnämnden ser med allvar på det inträffade, men kan även konstatera att förvaltningschefen vid den rättspsykiatriska regionkliniken numer är väl medveten om den gällande delegationsrätten. Med anledning av det inträffade kommer landstinget säkerställa att information sprids till samtliga berörda förvaltningschefer om den nya ordning som gäller från den l januari 2011.

text: JO inhämtade relevanta avgöranden från Kammarrätten i Sundsvall (beslut den

text: 19 september 2012 i mål nr 2102-12, beslut den 21 november 2012 i mål nr 2583-

text: 12 och dom den 5 februari 2013 i mål nr 7-13).

text: Rättslig reglering

text: De grundläggande bestämmelserna om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF. Där regleras också primärt frågan om utlämnande av allmänna handlingar. I

text: 2 kap. 12 §

text: TF stadgas att allmän handling som får lämnas ut ska på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Den som önskar ta del av handlingen har i sådant fall enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF även rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En begäran om att få en avskrift eller en kopia ska behandlas skyndsamt.

text: JO har i ett flertal beslut uttalat att innebörden av skyndsamhetskravet i TF är att besked i en utlämnandefråga normalt bör lämnas samma dag. Någon eller några dagars fördröjning kan godtas om det är nödvändigt för att myndigheten ska kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig och kan lämnas ut. Ett visst dröjsmål är vidare ofrånkomligt om framställningen avser eller kräver genomgång av ett omfattande material.

text: Den som vill ta del av en allmän handling ska i allmänhet vända sig till den myndighet som förvarar handlingen. Med myndighet menas i detta sammanhang den eller de befattningshavare som i sin tjänst har behörighet att på myndighetens vägnar fatta beslut i saken. Vem inom myndigheten som ska göra prövningen regleras i

text: 6 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. Av bestämmelsen framgår att det i första hand är den som har handlingen i sin vård som ska pröva om den kan lämnas ut. För det fall en begäran om att få ta del av en handling helt eller delvis inte kan tillmötesgås ska den som har gjort framställningen underrättas om detta. Den enskilde ska då också informeras om möjligheten att begära myndighetens prövning och att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas. Rätten att få ett sådant formellt beslut tillkommer den enskilde oavsett vad som är grunden för att avslå begäran. Myndighetens avslagsbeslut får enligt

text: 2 kap. 15 § första stycket

text: TF och 6 kap. 7 och 8 §§ OSL överklagas hos kammarrätt. Av

text: och

text: 21 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: följer att ett beslut ska vara motiverat och försett med anvisning om hur beslutet kan överklagas.

text: Patientjournaler omfattas av sekretess enligt

text: 25 kap. 1 §

text: OSL. I bestämmelsen anges att sekretess gäller inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men.

text: Av

text: 12 kap. 1 §

text: OSL följer att sekretess till skydd för enskild inte gäller i förhållande till den enskilde själv och att sekretessen i övrigt kan efterges helt eller delvis av honom eller henne. Vad som här har sagts gäller dock inte om annat följer av bestämmelse i OSL. I

text: 25 kap. 6 §

text: OSL finns en sådan bestämmelse som innebär att sekretessen enligt

text: 25 kap. 1 §

text: OSL gäller också i förhållande till den vård- eller behandlingsbehövande själv i fråga om uppgift om hans eller hennes hälsotillstånd,

text: om det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till honom eller henne. Syftet med bestämmelsen är i första hand att hindra en patient från att ta del av sin journal. Avsikten är dock att endast uppgifter som direkt hänför sig till den enskildes hälsotillstånd ska kunna sekretessbeläggas och inte att uppgifter av annat slag i journalen ska undanhållas den enskilde (se Walin & Vängby, Offentlighets- och sekretesslagen [1 jan. 2013, Zeteo] kommentaren till 25 kap. 6 §).

text: Här kan även nämnas

text: 25 kap. 7 §

text: OSL. Enligt den bestämmelsen kan en uppgift i en anmälan eller utsaga som en enskild lämnar om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden i vissa fall hemlighållas i förhållande till den som anmälan eller utsagan avser.

text: Händelseförlopp

text: Av utredningen framgår bl.a. följande. Patienten AA begärde den 2 februari 2012 att få kopior av samtliga sina journalanteckningar från ankomsten till kliniken 2005 och framåt. Den 22 februari fick patienten kopior av samtliga anteckningar som inte bedömdes vara omfattade av sekretess. Patienten informerades muntligen om att han hade möjlighet att överklaga läkarens sekretessbeslut till förvaltningsrätten. Den 28 februari beslutade läkaren att patienten inte längre fick ha tillgång till journalkopiorna. Som skäl för detta beslut antecknades i journalen att patienten hade agerat ”utifrån journalerna” gentemot en i personalen och att kliniken ville förhindra ytterligare fördjupning i journalerna och agg mot andra i personalen. Patienten informerades om att beslutet kunde överklagas.

text: Därefter begärde patienten den 20 juni 2012 att få en kopia av sina journalanteckningar. Ansvarig läkare informerade patienten skriftligen samma dag om att hennes tidigare bedömning kvarstod och att hon inte ville lämna ut journalen på nytt. Patienten gjorde den 20 juli 2012 en ny framställan om att få tillgång till sin journal och han fick då ett skriftligt besked, undertecknat av förvaltningschefen och en överläkare, om att handlingarna fortfarande inte kunde lämnas ut.

text: Patienten överklagade klinikens besked till Kammarrätten i Sundsvall, som i beslut den 19 september 2012 återförvisade ärendet till kliniken för ny prövning. Som skäl för beslutet anförde kammarrätten att det inte av det överklagade beslutet framgick vilka överväganden kliniken gjort mot bakgrund av innehållet i den tillämpliga bestämmelsen i

text: 25 kap. 6 §

text: OSL. I en skrivelse till patienten den 27 september 2012 redogjorde förvaltningschefen för de skäl som beslutet att inte lämna ut journalkopiorna grundades på. Patienten överklagade återigen klinikens beslut. Kammarrätten i Sundsvall avvisade patientens överklagande den 21 november 2012 och återförvisade ärendet till landstinget för ny prövning. Det hade framkommit att förvaltningschefen saknat delegation att för landstingets räkning besluta i frågan varför något överklagbart beslut från landstinget inte fattats. Den 13 december 2012 meddelade en administrativ chef inom landstinget, med stöd av delegation, ett formellt beslut som innebar att patientens begäran om att få ut sina journaler avslogs. I en dom meddelad den 5 februari 2013 avslog

text: Kammarrätten i Sundsvall patientens överklagande och fastställde landstingets beslut.

text: Bedömning

text: Inledningsvis kan konstateras att en prövning av om det finns något hinder mot att lämna ut allmänna handlingar givetvis ska göras innan handlingarna lämnas ut. Det är endast uppgifter i handlingar som omfattas av sekretess enligt någon bestämmelse i OSL som en myndighet kan vägra att lämna ut. För patientjournaler är det sekretessreglerna för hälso- och sjukvården som är tillämpliga. Som jag redovisat ovan omfattar den s.k. hälso- och sjukvårdssekretessen i

text: 25 kap. 1 §

text: OSL uppgift om enskilds hälsotillstånd eller personliga förhållanden. Sekretesskyddet enligt bestämmelsen omfattar inte hälso- och sjukvårdspersonalen, som i sin yrkesutövning inte anses som enskilda.

text: Det framgår av journalanteckningen den 22 februari 2012 att patienten inte fick ut journalen i dess helhet utan att flera avsnitt bedömdes vara omfattade av sekretess. Framställningen avslogs således delvis. I en sådan situation har den enskilde rätt att få ett skriftligt, formellt överklagbart beslut. Kliniken borde därför ha informerat patienten om möjligheten att hänskjuta frågan till myndighetens prövning för att på så sätt få till stånd ett överklagbart beslut. Såvitt framkommit av journalanteckningen skedde inte detta. Den information som läkaren lämnade till patienten om möjligheten att överklaga var inte korrekt eftersom läkaren inte hade behörighet att fatta ett formellt myndighetsbeslut som kunde överklagas.

text: Sedan en sekretessprövning har gjorts och handlingarna väl har lämnats ut finns det inte någon laglig möjlighet för myndigheten att kräva att den enskilde ska återlämna handlingarna. I och med utlämnandet är sekretessen hävd gentemot den som begärt ut handlingarna. Myndigheten kan inte senare göra en förnyad sekretessprövning och förmå den enskilde att återlämna handlingarna. Klinikens beslut den 28 februari 2012 att återta utlämnade journalanteckningar strider alltså mot lagstiftningen. En myndighet som av misstag lämnat ut en sekretesskyddad handling kan be om att få tillbaka den, men inte besluta att det ska ske (se JO 1995/96 s. 510).

text: När patienten den 20 juni och den 20 juli 2012 återkom med nya framställningar om att få ta del av journalerna fick han bara upplysningar av läkare och förvaltningschef om att den tidigare bedömningen kvarstod. Han borde dock ha fått ett formellt myndighetsbeslut med överklagandehänvisning. Det dröjde ända till den 13 december 2012 innan ett sådant beslut meddelades. Den långa handläggningstiden står i uppenbar strid med det i

text: tryckfrihetsförordningen

text: grundlagsfästa skyndsamhetskravet.

text: Som redovisats ovan är det myndigheten som ska meddela avslagsbeslut. Det är givetvis inte acceptabelt att förvaltningschefen under lång tid haft den felaktiga uppfattningen att han haft behörighet att för landstingets räkning fatta beslut om att avslå framställningar om utlämnande av allmänna handlingar.

text: Det beslut som kliniken meddelade den 13 december 2012 innebar att hela journalen, 195 sidor, bedömdes vara omfattad av sekretess gentemot patienten. JO brukar vara återhållsam med att uttala sig i bedömningsfrågor. Jag vill ändå uppehålla mig något kring den sekretessbestämmelse som kliniken tillämpat i sitt beslut.

text: Som jag redogjort för ovan är det endast uppgifter om den enskildes hälsotillstånd som kan skyddas av sekretess i förhållande till den enskilde själv (

text: 25 kap. 6 §

text: OSL). Det kan konstateras att inte alla uppgifter i en patientjournal gäller den enskildes hälsotillstånd. När en myndighet prövar en utlämnandeframställning ska det begärda materialet gås igenom och enbart de uppgifter som omfattas av sekretess, enligt bestämmelse i OSL, kan undgå ett utlämnande. Övriga delar av materialet ska alltså lämnas ut.

text: Klinikens handläggning av utlämnandeärendet har brustit i ett flertal avseenden och förtjänar allvarlig kritik. Såväl den faktiska hanteringen som remissvaret visar att det finns stora brister vad gäller kunskapen om regelsystemet på området. Jag förutsätter att landstinget vidtar erforderliga åtgärder för att komma tillrätta med detta.

text: Med dessa kritiska uttalanden avslutas ärendet.


nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Sjukvård
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Initiativärende. Kritik mot Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall, Landstinget Västernorrland, för utformningen av beslut om bältesläggning och avskiljande

org: jo

sammanfattning: Under en inspektion av Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall uppmärksammade JO att kliniken hade fattat beslut om att fastspänning respektive avskiljande av patienter ”ska gälla i max 72 timmar”. Tvångsåtgärder ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsynstagande till patienten så att han eller hon inte utsätts för en onödig kränkning av sin integritet. Under den tid som tvångsåtgärderna anses nödvändiga ska de utökas eller lindras allteftersom behovet förändras i det enskilda fallet. Det är alltså inte avsett att en maximitid ska anges redan när en tvångsåtgärd inleds. Sammanfattningsvis gör JO bedömningen att beslut om fastspänning respektive avskiljande inte ska utformas på det sätt som har skett. Kliniken kritiseras för utformningen av besluten.

text: Initiativet

type: rubrik

text: Vid min inspektion av Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall den 1–4 oktober 2012 uppmärksammades att det vid kliniken förekommer att det fattas beslut om att avskiljningar respektive bältesläggningar ska gälla i ”max 72 timmar” (JO:s inspektionsprotokoll i ärende med dnr 5321-2012 s. 7–10).

type: stycke

text: Jag ansåg att det kunde ifrågasättas om det finns rättsliga förutsättningar för att när en avskiljning respektive bältesläggning påbörjas besluta att den ska ”gälla i max 72 timmar” och beslutade därför att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (JO:s dnr 6615-2012).

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Landstingsstyrelsen, Landstinget Västernorrland följande:

text: Juridiska aspekter

text: De juridiska förutsättningarna för avskiljning och fastspänning efter beslut om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård regleras främst i 19 och

text: 20 § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och

text: 8 § lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård (LRV). Dessa lagar är otydliga och tidvis svårbegripliga, vilket konstaterats även från politiskt håll. I kommittédirektivet 2008:93, som utgör startskottet för en framtida lagstiftning på området, konstateras på sidan 12 just att "de nuvarande två

text: tvångsvårdslagarna är komplexa och svåröverskådliga". Komplexa och svåröverskådliga är också de paragrafer som reglerar avskiljning och fastspänning, vilket visas nedan. I

text: 19 § 2 st

text: LPT beskrivs att det om synnerliga skäl föreligger får beslutas att en patient ska hållas fastspänd under en tid som överstiger en kortvarig tid. I

text: 20 § 2 st

text: LPT beskrivs att det om synnerliga skäl föreligger får beslutas att en patient ska hållas avskiljd under en bestämd tid som överskrider åtta timmar. Det framkommer inte ur lagtexten att dessa beslut inte skulle få fattas inledningsvis. Inte heller framgår hur länge besluten är giltiga innan nya beslut måste fattas. Enligt 4 kap. 7 § l st Socialstyrelsens författningssamling (SOSFS) 2008:18 ska blanketten SoSB 44515 användas för att fullgöra underrättelseskyldigheten enligt 19 § 3 st och 20 § 3 st LPT. Av denna blankett framgår att underrättelsen och därmed även beslutet måste förnyas åtminstone var sjuttioandra timme. Uttrycket "högst 72 timmar" är förvisso oprecist, särskilt vad gäller längre avskiljningar, där ju beslutet enligt lagens formulering ska avse en bestämd tid som överskrider åtta timmar. Samtidigt uttrycks övre tidsgränser på just detta sätt på flera ställen i LPT och LRV, såsom i 9, 13 och 22 b §§ LPT. Ur ett juridiskt perspektiv kan sålunda konstateras att det i tillämpliga författningar inte ges några tydliga påbud gällande när beslut om längre fastspänningar och avskiljningar får fattas, och hur länge dessa beslut är giltiga. I 6 kap. l § patientsäkerhetslagen slås dock fast att sjukvårdspersonal ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet, alltså måste även dessa två aspekter tas i beaktande.

text: Vetenskapliga aspekter

text: Vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall kommer sig såväl fastspänningar som avskiljningar i de allra flesta fall av en utåtriktad aggressivitet hos patienten, och så var fallet även gällande patienterna AO och MT. För att kunna ta ställning till under hur lång tid en tvångsåtgärd i dessa fall ska pågå, måste man alltså bedöma hur länge det finns en risk för aggressivt beteende hos patienten. De vetenskapliga beläggen för att en sådan bedömning ska kunna göras med någon större tidsprecision är svaga. Detta innebär att beslut rörande dessa tvångsåtgärders utsträckning i tid i huvudsak måste grunda sig på kliniska aspekter i form av beprövad erfarenhet.

text: Kliniska aspekter

text: Att Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall är en regionklinik innebär att den tar emot patienter från hela landet som av olika anledningar inte kan vårdas på sina hemkliniker. Den vanligaste anledningen är att patienterna uppvisar en svårhanterlig aggressivitet. De flesta patienterna vårdas med stöd av LRV, och av dem som efter beslut av domstol ges rättspsykiatrisk vård är flertalet dömda för våldsbrott. Medan omfattningen av fastspänningar på kliniken sammantaget är liten, förekommer avskiljningar i större utsträckning. Detta bör emellertid ses mot bakgrund av det nyss anförda. Man bör också ha i åtanke att många patienter på sina hemkliniker varit föremål för såväl fastspänningar som avskiljningar i betydligt större utsträckning än hos oss. Såväl läkare som omvårdnadspersonal vid Rättspsykiatriska regionkliniken har nämligen stor erfarenhet av att hantera aggressivt beteende genom mindre ingripande åtgärder än fastspänning och avskiljning. På samma sätt finns en stor erfarenhet av att kunna bedöma när längre tvångsåtgärder måste tillgripas, och när dessa kan upphöra. I sammanhanget måste betonas att inledande beslut om längre fastspänningar och avskiljningar är mycket ovanliga vid kliniken. JO förefaller ha identifierat de enda fall som förekommit under den tvåårsperiod som inspektionen gällde.

text: Slutsats

text: För att uttala sig om ifall det finns rättsliga förutsättningar för att redan inledningsvis kunna besluta om längre avskiljningar och fastspänningar måste man således beakta juridiska, vetenskapliga och kliniska aspekter. I tillämpliga författningar finns inget

text: som säger att sådana beslut inte kan fattas inledningsvis, och det finns inga tydliga bestämmelser om hur länge dessa beslut är giltiga innan nya beslut måste fattas. Det finns heller inget tydligt vetenskapligt stöd för att det med någon större noggrannhet går att i förväg avgöra hur länge en patient måste vara fastspänd eller avskiljd. Med dagens kunskapsläge måste detta avgörande därför till stor del grundas på klinisk erfarenhet. Såväl läkare som omvårdnadspersonal vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall har en stor sådan erfarenhet. I de två specifika fall som JO tar upp var patienterna redan föremål för tvångsåtgärder då besluten om längre åtgärder fattades, och inga ytterliga sådana fall förefaller ha förelegat under den tvåårsperiod som JO:s inspektion avsåg. Ingen av de två patienterna var sedan föremål för tvångsåtgärder som varade i 72 timmar. Hälso- och sjukvårdsnämndens sammanvägda bedömning är att Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall förfarit i enlighet med rättsliga förutsättningar.

text: JO beslutade därefter att begära ett yttrande från Socialstyrelsen. Yttrandet skulle avse frågan om det finns rättsliga förutsättningar för att vid påbörjande av avskiljningar respektive bältesläggningar besluta att de ska pågå under ”max 72 timmar”.

text: Socialstyrelsen anförde i ett remissvar bl.a. följande:

text: Varken lagtext eller förarbeten ger ett tydligt svar på den remitterade frågan. Vad gäller tvångsåtgärder inom vården gäller generellt att tvång ska avvägas i förhållande till proportionalitet och utövas med största möjliga hänsyn till patienten. Tvång får inte användas i större omfattning än vad som kan anses nödvändigt för att förmå patienten att medverka i frivillig vård. I normalfallet bör därför en tvångsåtgärd avseende en lång tidsrymd ha föregåtts av försök att uppnå det åsyftade resultatet med mindre ingripande åtgärder och därefter med kortare fastspänning eller avskiljande understigande åtta timmar. Sådana åtgärder bör alltså ha genomförts först och sedan utvärderats innan beslut om tvångsåtgärder under längre tid beslutas. Detta gäller i synnerhet om det rör sig om en ny patient där vården saknar klinisk erfarenhet av sjukdomsbilden. I

text: 20 § andra stycket lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård, LPT, anges att ett beslut om avskiljande överstigande åtta timmar ska avse en bestämd tid. Den tidsangivelse om ”max 72 timmar” som det remitterade ärendet gäller uttrycker en längsta möjliga tid för hur länge tvångsåtgärden kan pågå. Det är inte förutsatt att en maximitid ska anges redan när en tvångsåtgärd inleds. Huruvida en sådan anteckning ligger inom regelverkets ramar är i stället beroende av hur den uppfattas och i vilken avsikt den är gjord. Om den skulle kunna uppfattas som ett beslut om att en inledd tvångsåtgärd ska pågå i högst 72 timmar, dvs. oavsett patientens tillstånd under denna tid, skulle ett sådant beslut inte ha stöd i regelverket. Tvärtom förutsätts där att tvångsåtgärder vidtas först sedan andra mindre ingripande åtgärder uttömts eller bedömts utsiktslösa i förhållande till syftet med vården och att inleda tvångsåtgärder kontinuerligt övervakas och bedöms, så att det går att uppnå följsamhet mellan adekvat tvångsåtgärd och behovet av sådan vid varje enskilt tillfälle.

text: Tillämpliga bestämmelser m.m.

text: Lagar och förarbeten

text: Om tvångsåtgärder

text: I

text: 8 § lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård, LRV, anges att vid sluten rättspsykiatrisk vård enligt lagen gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 18-24 §§ LPT.

text: I

text: 19 § första stycket

text: LPT anges att om det finns en omedelbar fara för att en patient allvarligt skadar sig själv eller någon annan, får patienten kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning. Vårdpersonal ska vara närvarande under den tid som patienten hålls fastspänd. I författningskommentaren anges följande. Bestämmelsen tar sikte på hastigt uppkomna faresituationer som inte kan bemästras på annat sätt än genom att patienten spänns fast med bälte. Det ska vara fråga om risk för en allvarlig fysisk skada. Fastspänning får självfallet aldrig tillgripas i bestraffningssyfte. Att spänna fast en patient med bälte ska i princip alltid vara en kortvarig åtgärd, som snarast bör ersättas med andra insatser. Otillräckliga personalresurser får t.ex. inte medföra att patienten hålls fastspänd en längre tid än som är absolut nödvändigt med hänsyn till faresituationen. Bälte bör inte användas längre än någon eller högst några timmar. Det är viktigt att patienten inte lämnas ensam medan han är fastspänd. (

text: Prop. 1990/91:58

text: , Psykiatrisk tvångsvård m.m., s. 260). I

text: 19 § andra stycket

text: LPT anges att om det finns synnerliga skäl, får beslutas att patienten ska hållas fastspänd längre än vad som anges i första stycket. I författningskommentaren anges följande. Bestämmelsen i andra stycket innebär att en patient i vissa extrema undantagssituationer får spännas fast med bälte mer än några timmar. Förutsättningarna för fastspänning i första stycket ska givetvis vara uppfyllda för att få spänna fast en patient annat än kortvarigt. Dessutom tillkommer krav på synnerliga skäl. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas endast i fall där risken för allvarlig skada är överhängande någon tid. (

text: Prop. 1990/91:58

text: s.260). I

text: 19 § tredje stycket

text: LPT föreskrivs att chefsöverläkaren beslutar om fastspänning. Inspektionen för vård och omsorg ska utan dröjsmål underrättas om beslut enligt andra stycket. Enligt

text: 20 § första stycket

text: LPT får patient hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Ett beslut om avskiljande gäller högst åtta timmar. Tiden för avskiljande får genom ett nytt beslut förlängas med högst åtta timmar. I författningskommentaren anges följande. I första stycket första meningen anges att en patient får hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. En patient kan hållas avskild från andra patienter på ett rum, antingen på det egna rummet eller i ett särskilt isoleringsrum. Avsikten är att avskiljande ska komma till användning endast i rena undantagssituationer och då främst i skyddssyfte. Det är således inte tillåtet med rutinmässig isolering, t.ex. under natten. Avskiljande får naturligtvis heller aldrig tillgripas i bestraffningssyfte. Som har framhållits i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.5.2) bör man alltid noga pröva möjligheterna att med personalinsatser uppnå det syfte som en isoleringsåtgärd avser. Eftersom avskiljande av en patient från andra patienter är en starkt integritetskränkande åtgärd, bör den avslutas så snart det är möjligt. Det bör därför fortlöpande prövas om ett beslut om avskiljande kan hävas. Den längsta tiden för en sådan åtgärd har enligt första stycket andra meningen bestämts till åtta timmar. Anses det nödvändigt att åtgärden består därutöver krävs ett nytt beslut. En föreskrift om detta har tagits in i första stycket tredje meningen. Ett beslut om förlängning får fattas flera gånger. (

text: Prop. 1990/91:58

text: s.261). Enligt 20 § andra stycket får om det finns synnerliga skäl ett beslut om avskiljande enligt första stycket avse en bestämd tid som överstiger åtta timmar. I författningskommentaren anges följande.

text: Ett beslut om avskiljande får enligt andra stycket avse en bestämd tid som överstiger åtta timmar. Hänvisningen till första stycket innebär att förutsättningarna för avskiljande enligt detta stycke ska vara uppfyllda för att få besluta om avskiljande enligt andra stycket. Dessutom tillkommer krav på synnerliga skäl. Bestämmelsen tar sikte på vissa extrema fall då patientens situation är så svår att ett avskiljande måste ske för en längre tid än några dagar. Detta torde behövas endast i särpräglade undantagsfall. (

text: Prop. 1990/91:58 s. 261

text: ). Av 20 § tredje stycket följer att chefsöverläkaren beslutar om avskiljande. Om en patient hålls avskild mer än åtta timmar i följd, ska Inspektionen för vård och omsorg utan dröjsmål underrättas om detta. En patient ska under den tid han eller hon hålls avskild stå under fortlöpande uppsikt av vårdpersonal. Enligt

text: 2 a §

text: LPT och

text: 2 a §

text: LRV får tvångsåtgärder vid vård enligt lagen användas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga, ska de användas. Tvång ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. Av författningskommentarerna till

text: 2 a §

text: LPT och

text: 2 a §

text: LRV framgår att paragraferna innebär att det ska göras en rimlig avvägning mellan den nytta som tvångsåtgärderna kan ha för patienten i förhållande till det ingrepp i patientens självbestämmande och integritet som det innebär att patienten mot sin vilja får genomgå en viss behandling. Det framgår vidare att tvånget måste utövas skonsamt och med största möjliga hänsyn till patienten. Vid användning av tvångsåtgärder ska således en avvägning alltid göras i de avseenden som anges i denna paragraf. Bestämmelserna är tillämpliga vid all tvångsanvändning enligt lagen såsom t.ex. fastspänning, avskiljning från övriga patienter, samt kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. (

text: Prop. 1999/2000:44

text: Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård, s. 113 och 121). Enligt

text: 2 b §

text: LPT och

text: 2 b §

text: LRV får tvångsåtgärder i syfte att genomföra vården användas endast om patienten inte genom en individuellt anpassad information kan förmås frivilligt medverka till vård. De får inte användas i större omfattning än vad som är nödvändigt för att förmå patienten till detta. Av författningskommentarerna till

text: 2 b §

text: LPT och 2 b LRV framgår att syftet med paragraferna är att betona att tvångsåtgärder får användas endast om patienten inte kan förmås att frivilligt medverka till vård och behandling. Det kan visserligen finnas situationer då patientens tillstånd är sådant att tvångsåtgärder snabbt kan behöva tillgripas, med i de flesta fall bör sådana åtgärder anstå till dess att patienten har fått sådan information som han kan ta till sig och fått tillfälle att själv ha synpunkter på den behandling som behövs. Detta förutsätter att patienten ges en individuellt anpassad information i frågan. Vid användning av tvångsåtgärder ska således en avvägning alltid göras i de avseenden som anges i denna paragraf. (

text: Prop. 1999/2000:44 s. 113

text: och

text: ). Om journalföring och dokumentation m.m. Vård med stöd av LPT och LRV Av 23 § 6 och 7 LRV framgår att chefsöverläkaren får uppdra åt en erfaren läkare, med specialistkompetens inom någon av de psykiatriska specialiteterna, vid sjukvårdsinrättningen eller den enhet för rättspsykiatrisk undersökning där patienten vårdas att utföra uppgifter som chefsöverläkaren har enligt LRV. Om det finns särskilda skäl, får chefsöverläkaren lämna ett sådant uppdrag åt en annan läkare vid inrättningen eller enheten, dock inte när det gäller beslut om fastspänning enligt

text: 8 §

text: LRV jämförd med

text: 19 § andra stycket

text: LPT respektive beslut om avskiljande enligt 8 § denna lag jämförd med 20 andra stycket LPT. I

text: 2 § 9 förordningen (1991:1492)

text: om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård anges att chefsöverläkaren ska svara för att en särskild förteckning förs över de patienter som avses i LPT och LRV. Chefsöverläkaren ska också se till att journalen för en sådan patient, utöver vad som följer av

text: patientdatalagen (2008:355)

text: , PdL, och föreskrifter meddelade med stöd av den lagen innehåller uppgift om tvångsåtgärd

text: enligt 18-20 §§ eller 23 § LPT eller enligt

text: 8 §

text: LRV jämförd med nämnda bestämmelser, jämte skälen för åtgärden samt om underrättelse till Inspektionen för vård och omsorg enligt 19 § eller 20 § LPT.

text: Patientdatalagen

text: Enligt

text: 3 kap. 6 §

text: PdL ska en patientjournal innehålla de uppgifter som behövs för en god och säker vård av patienten. Om uppgifterna finns tillgängliga, ska en patientjournal alltid innehålla 1. Uppgift om patientens identitet, 2. Väsentliga uppgifter om bakgrunden till vården, 3. Uppgift om ställd diagnos och anledning till mera betydande åtgärder, 4. Väsentliga uppgifter om vidtagna och planerade åtgärder, och 5. Uppgift om den information som lämnats i fråga om val av behandlingsalternativ och om möjligheten till en förnyad medicinsk bedömning. Patientjournalen ska vidare innehålla uppgift om vem som har gjort en viss anteckning i journalen och när anteckningen gjordes. Socialstyrelsens föreskrifter m.m. I

text: 3 kap. 2 § första stycket

text: Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (

text: SOSFS 2008:18

text: ) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård anges att innan ett beslut fattas om fastspänning med bälte eller liknande anordning, enligt

text: 19 § andra stycket

text: LPT och

text: 8 §

text: LRV, under längre tid än fyra timmar ska den beslutande läkaren själv undersöka patienten. Enligt samma paragraf gäller att innan ett beslut fattas om avskiljning under längre tid än åtta timmar, enligt

text: 20 § första

text: och

text: andra stycket

text: LPT och

text: 8 §

text: LRV, ska den beslutande läkaren själv undersöka patienten. I

text: 4 kap. 7 § första stycket

text: Socialstyrelsens föreskrifter (

text: SOSFS 2013:8

text: ) om ändring i föreskrifterna och allmänna råd (

text: SOSFS 2008:18

text: ) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård anges att chefsöverläkaren ska på blanketten ”Underrättelse om beslut om fastspänning med bälte eller avskiljande” fullgöra underrättelseskyldigheten enligt

text: 19 § tredje stycket

text: LPT eller

text: 8 § första stycket

text: LRV i de fall då en patient ska hållas fastspänd med bälte eller en liknande anordning under en längre tid än fyra timmar. I

text: 4 kap. 7 § andra stycket

text: anges att chefsöverläkaren ska på nämnda blankett fullgöra underrättelseskyldigheten enligt

text: 20 § tredje stycket

text: LPT eller

text: 8 § första stycket

text: LRV. Av Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård – Handbok med information och vägledning för tillämpningen av

text: SOSFS 2008:18

text: framgår bl.a. följande. I

text: 3 kap. 2 § första stycket

text: SOSFS 2008:18 anges vad som gäller vid beslut om fastspänning med bälte eller liknande anordning respektive avskiljning för viss tid längre än fyra respektive åtta timmar. För en rättssäker bedömning inför beslut om förlängning av tvångsåtgärderna fastspänning i bälte eller avskiljning krävs att beslutande läkare undersöker patienten. Bestämmelsen ska ses som ett lägsta krav och utgångspunkten måste alltid vara att beslutande läkare genomför en personlig undersökning av patienten även inför, eller så snart som möjligt efter, det inledande beslutet om fastspänning/avskiljning kortare tid än fyra respektive åtta timmar (s. 50).

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Frågan som Socialstyrelsen har fått yttra sig över är om det finns rättsliga förutsättningar för att vid påbörjande av avskiljningar respektive bältesläggningar besluta att de ska kunna pågå under ”max 72 timmar”.

text: Det framgår av redogörelsen för de regler som kringgärdar tvångsanvändning i vården att tvång ska användas proportionerligt och så skonsamt som möjligt. En

text: ytterligare gemensam faktor vid tvångsanvändning är att tvång ska användas under så kort tid som är möjligt och befogat vid varje enskilt tillfälle. I den utsträckning det är möjligt ska också patientens egen vilja och möjlighet att ta ställning utnyttjas. Det ligger också i reglernas uppbyggnad och struktur att tvångsanvändning ska inledas på en så lite ingripande nivå som är möjligt och kliniskt befogad med utgångspunkt i vad omständigheterna i varje enskilt ärende tillåter, för att sedan byggas på med successivt ökande tvång och frihetsberövande allteftersom den kliniska bedömningen kan ge anledning till detta. På motsvarande sätt ska en tvångsåtgärd också lindras så snart den kliniska bedömningen ger anledning till det. Vidare är det en faktor av betydelse att användningen av tvång förutsätter att patienten på ett eller annat sätt är under kontinuerlig tillsyn av vårdpersonal. Det nu sagda innebär alltså att reglerna förutsätter att utövandet av tvång används på ett försiktigt sätt och utökas eller lindras allteftersom behovet av tvångsåtgärder manifesteras i det enskilda ärendet. Av det nu sagda följer att det inte kan anses vara förutsatt att en maximitid ska anges redan när en tvångsåtgärd inleds. Huruvida en sådan anteckning ligger inom regelverkets ramar är i stället beroende av hur den uppfattas och i vilken avsikt den är gjord. Om den skulle kunna uppfattas som ett beslut om att en inledd tvångsåtgärd ska pågå i högst 72 timmar, dvs. oavsett patientens tillstånd under denna tid, skulle ett sådant beslut inte ha stöd i regelverket. Tvärtom, förutsätts där, som ovan redovisats, att tvångsåtgärder vidtas först sedan andra mindre ingripande åtgärder uttömts eller bedömts utsiktslösa i förhållande till syftet med vården och att inledda tvångsåtgärder kontinuerligt övervakas och bedöms, så att det går att uppnå följsamhet mellan adekvat tvångsvård och behovet av sådan vid varje enskilt tillfälle. Såvitt framgår av landstingets yttrande till JO i ärendet har det varit fråga om beslut av ett slag som det inte finns något formellt hinder för. Det är däremot en annan sak att chefsöverläkaren enligt

text: 4 kap. 7 §

text: SOSFS 2013:8 på blanketten ”Underrättelse om beslut om fastspänning” ska fullgöra underrättelseskyldigheten i de fall då en patient ska hållas fastspänd med bälte eller liknande anordning under en längre tid än fyra timmar respektive är avskild längre än åtta timmar. Om patienten är fastspänd eller avskild längre tid än 72 timmar ska, vilket framgår av blanketten, en ny blankett med kompletterande uppgifter skickas till Inspektionen för vård och omsorg. Tidsaspekten rörande 72 timmar rör endast skyldigheten att skicka in en ny blankett med kompletterande uppgifter, således inte själva beslutsfattandet kring vården.

text: Landstingsstyrelsen fick del av Socialstyrelsens yttrande.

text: Bedömning

text: Socialstyrelsen har i sitt remissvar redogjort för den lagstiftning och de föreskrifter m.m. som är aktuella i sammanhanget. Jag hänvisar till den redogörelsen.

text: Det kan inledningsvis vara av intresse att redovisa vissa av de förslag som har lagts fram i departementspromemorian Delaktighet och rättssäkerhet vid psykiatrisk tvångsvård (

text: Ds 2014:28

text: ). I promemorian föreslås att

text: 19 §

text: LPT ska förtydligas vad avser hur lång tid fastspänning får ske. Förslaget innebär bl.a. att det uttryckligen ska framgå att patienten får spännas fast kortvarigt med bälte och att fastspänningen får pågå högst fyra timmar respektive, om patienten är under

text: 18 år, högst två timmar. Om det finns synnerliga skäl får patienten hållas fastspänd med bälte under längre tid. Genom ett nytt beslut får tiden förlängas med högst fyra

text: timmar vid varje tillfälle respektive med högst två timmar om patienten är under 18 år.

text: Vad gäller avskiljande föreslås att det i

text: 20 §

text: LPT ska förtydligas att avskiljande är en åtgärd som ska användas under en begränsad period. Ett inledande avskiljningsbeslut gäller enligt nuvarande bestämmelser i högst åtta timmar. Någon förändring i det avseendet föreslås inte i promemorian. Ett beslut som avser en patient som är under 18 år föreslås gälla i högst fyra timmar. Om det krävs en förlängning ska det fattas ett nytt beslut som gäller i högst åtta timmar respektive, om patienten är under 18 år, högst fyra timmar. Det föreslås ingen begränsning när det gäller antalet möjliga förlängningar utan sägs att det måste avgöras utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Avsikten är emellertid inte att en avskiljning enligt

text: 20 § andra stycket

text: LPT ska kunna pågå flera dygn.

text: I departementspromemorian föreslås även att det i en ny bestämmelse ska införas en möjlighet att långtidsavskilja en patient, högst fyra veckor i taget, om det är ”oundgängligen nödvändigt på grund av att patienten genom ett långvarigt och synnerligen aggressivt eller störande beteende utgör en allvarlig fara för annan”. Långtidsavskiljningar ska enligt förslaget omgärdas med särskilda kontrollåtgärder. Exempelvis ska Inspektionen för vård och omsorg (IVO) utan dröjsmål underrättas om beslutet, och IVO ska genom tillsyn kontrollera tillämpningen av bestämmelsen om långtidsavskiljning. Patienten föreslås också få rätt att överklaga ett beslut om långtidsavskiljning till förvaltningsrätten.

text: I mitt remissyttrande den 2 december 2014 (JO:s ärende med dnr R 69-2014) tillstyrkte jag förslagen om förtydligande av de tidsgränser som ska gälla för fastspänning respektive avskiljande. Vidare ställde jag mig i huvudsak positiv till förslaget om långtidsavskiljning. Jag efterlyste dock ett utvecklat resonemang kring frågan om när en ”vanlig” avskiljning ska övergå i en långtidsavskiljning för att i möjligaste mån undvika framtida tillämpningsproblem. Förslaget bereds för närvarande inom Regeringskansliet.

text: Under inspektionen konstaterade jag att kliniken hade fattat beslut om att fastspänning respektive avskiljande av patienter ”ska gälla i max 72 timmar”. De beslutade åtgärderna verkade rent faktiskt inte ha varat under så lång tid som 72 timmar. I sammanhanget kan det dock noteras att jag i inspektionsprotokollet uttalade att dokumentationen av tvångsåtgärder i flera fall var ytterst bristfällig och gjord på ett inkonsekvent sätt. Det var därför svårt att följa händelseförloppet (JO:s ärende med dnr 5321-2012 s. 10 i protokollet).

text: Det är en mycket ingripande åtgärd för patienten att bli lagd i bälte eller att hållas avskild från övriga patienter. De formella krav som finns när det gäller förfarandet har införts bl.a. för att säkerställa den enskildes rättssäkerhet (se t.ex.

text: prop. 1990/91:58 s. 151

text: ), och det är en självklarhet att beslut om tvångsåtgärder ska vara

text: tydliga. Det får inte finnas någon tvekan om innebörden av ett beslut, utan det ska vid en kontroll i efterhand vara helt klart vad som har beslutats.

text: Enligt

text: 20 § första stycket

text: LPT får en patient hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Ett beslut om avskiljande gäller högst åtta timmar. Tiden för avskiljande får genom ett nytt beslut förlängas med högst åtta timmar. Av andra stycket framgår att ett beslut om avskiljande enligt första stycket, om det finns synnerliga skäl, får avse en bestämd tid som överstiger åtta timmar. Med undantag för den bestämmelsen innehåller författningarna inte någon regel om tidsbegränsning av beslut om fastspänning eller avskiljande. Som Socialstyrelsen har anfört ska tvångsåtgärder utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsynstagande till patienten så att han eller hon inte utsätts för en onödig kränkning av sin integritet. Under den tid som tvångsåtgärderna anses nödvändiga ska de utökas eller lindras allteftersom behovet förändras i det enskilda fallet. Det är alltså inte avsett att en maximitid ska anges redan när en tvångsåtgärd inleds. Vad gäller bestämmelsen i

text: 20 § andra stycket

text: LPT bör det noteras att sådana beslut ska avse ”en bestämd tid”. Det uttryckssätt som kliniken har använt, ”max 72 timmar”, avser inte en bestämd tid utan är i sig oprecist.

text: När det gäller den valda avgränsningen ”max 72 timmar” vill jag tillägga följande.

text: Som framgått ovan ska chefsöverläkaren underrätta IVO när en patient som vårdas enligt LPT eller LRV hålls fastspänd med bälte under längre tid än fyra timmar eller avskild under längre tid än åtta timmar. På en särskild blankett ska det fyllas i bl.a. uppgift om vid vilken tidpunkt åtgärden inleddes respektive avslutades och uppgift om när undersökning genomförts av beslutande läkare. Om patienten är fastspänd eller avskild längre än 72 timmar ska en ny blankett med kompletterande uppgifter skickas till IVO (4 kap. 7 § Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård [

text: SOSFS 2008:18

text: Landstingsstyrelsen har i sitt remissvar tagit upp skyldigheten att underrätta IVO och anfört att ”underrättelsen och därmed även beslutet måste förnyas åtminstone var sjuttioandra timme”. Det finns alltså en koppling mellan den maximitid som kliniken har angett i besluten och det förhållandet att en förnyad underrättelse ska skickas till IVO när en patient hålls fastspänd eller avskild längre än 72 timmar. Som Socialstyrelsen har konstaterat i sitt yttrande rör dock tidsaspekten i detta fall endast skyldigheten att skicka en blankett med kompletterande uppgifter till IVO och inte själva beslutsfattandet. Den omständigheten att en underrättelse ska skickas till IVO efter 72 timmar kan således inte motivera att ett fastspänningseller avskiljningsbeslut utformas på det sätt som skett i de aktuella fallen.

text: I remissvaret har landstingsstyrelsen även hänvisat till att ”övre tidsgränser” uttrycks på motsvarande sätt på flera ställen i LPT och LRV. Som exempel har landstinget angett 9, 13 och 22 b §§ LPT. Jag har svårt att förstå den jämförelsen.

text: Att rätten enligt

text: 9 §

text: LPT får lämna medgivande med ”högst sex månader” åt gången till fortsatt psykiatrisk tvångsvård, att tvångsvården enligt

text: 13 §

text: LPT får pågå under ”högst fyra månader” räknat från viss en dag och att det i

text: 22 b §

text: LPT föreskrivs att ett beslut enligt 20 a § (inskränkning av rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster) eller 22 a § (övervakning av försändelser från en patient) gäller i ”högst två månader” saknar betydelse för hur ett beslut om fastspänning och avskiljande ska utformas.

text: Jag vill också poängtera att ett beslut om fastspänning över huvud taget inte kan beslutas för viss tid utan endast för den tid som rekvisiten i

text: 19 §

text: LPT är uppfyllda. Med hänsyn till att en fastspänning ska vara kortvarig och normalt endast användas under någon eller några timmar måste patientens tillstånd fortlöpande kontrolleras under den tid som fastspänningen pågår. Jag har tidigare uttalat att det inte är tillräckligt att denna kontroll verkställs av den omvårdnadspersonal som vakar över patienten. Ansvarig läkare måste göra återkommande bedömningar av patienten. Den ansvariga läkaren ska personligen undersöka patienten inför varje beslut om omprövning, och omprövningsbesluten får fattas med högst fyra timmars intervaller (JO:s inspektionsprotokoll i ärende med dnr 2100-2011 s. 10 och JO 2014/15 s. 461, dnr

text: Som beslutet hade utformats i detta fall framstår det som om fastspänningen skulle kunna pågå under så lång tid som 72 timmar i sträck utan att det behövde fattas något nytt beslut. Därmed skulle beslutet också kunna tolkas som om det under den tiden inte behövde kontrolleras om åtgärden fortfarande krävdes. Formuleringen är alltså direkt missvisande.

text: Vad beträffar avskiljande kan i princip samma resonemang föras som när det gäller fastspänning. Som framgått tidigare får dock, om det finns synnerliga skäl, ett beslut fattat med stöd av

text: 20 § andra stycket

text: LPT avse en bestämd tid som överstiger åtta timmar.

text: Sammanfattningsvis gör jag alltså bedömningen att beslut om fastspänning respektive avskiljande inte ska utformas på det sätt som har skett.

text: Ärendet avslutas med den kritik mot utformningen av besluten som framgår ovan.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

title: Tingsrätternas fördelning av ungdomsmål - initiativärenden efter inspektioner

sammanfattning: Enligt 25 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ska mål mot den som inte har fyllt 21 år handläggas av juristdomare och nämndemän som särskilt har utsetts av domstolen. JO har i anslutning till inspektioner granskat fördelningen av ungdomsbrottmål vid åtta tingsrätter. JO konstaterar att reglerna om koncentration av ungdomsbrottmål aldrig har fått något riktigt genomslag. Skälen för en koncentration har ifrågasatts, och de reformer som har ägt rum av tingsrätternas yttre och inre organisation gör att det enligt JO:s mening nu finns skäl att avskaffa regeln om koncentration av ungdomsmålen. JO överlämnar därför ett exemplar av sitt beslut till Justitiedepartementet. Än så länge gäller emellertid regeln om koncentration av ungdomsmål, och det ingår i JO:s uppdrag att se till att domstolarna tillämpar den. JO:s granskning har visat att två av de inspekterade tingsrätterna, Gotlands tingsrätt och Haparanda tingsrätt, trots påpekanden vid inspektionerna fortfarande inte fördelar ungdomsmålen på det sätt som föreskrivs. Enligt JO:s mening har lagmännen vid dessa tingsrätter därför åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som utgör sådana tjänsteförseelser som bör leda till en disciplinpåföljd. JO överlämnar därför ärendet till Statens ansvarsnämnd för prövning av frågan om disciplinansvar för dessa båda lagmän. Södertörns tingsrätt fördelar inte heller ungdomsmålen på det sätt som föreskrivs i lagen. Tingsrätten har inte tidigare fått något påpekande från JO om detta. JO kritiserar nu tingsrätten för att den inte fördelar ungdomsmålen enligt lag och förutsätter att tingsrätten snarast vidtar de åtgärder som behövs för att rätta till det.

text: 2016-03-31 6615-2015 och

text: Justitieombudsmannen 282-2016 Lars Lindström

text: Tingsrätternas fördelning av ungdomsmål – initiativärenden efter inspektioner

text: 1. JO:s inspektioner av Uddevalla, Gotlands, Skaraborgs, Sundsvalls, Haparanda, Blekinge och Gävle tingsrätter

text: 1.1 Inspektionerna och uppföljningen Vid inspektioner 2012–2015 av Uddevalla, Gotlands, Skaraborgs, Sundsvalls, Haparanda, Blekinge och Gävle tingsrätter konstaterade jag att tingsrätterna inte fördelade ungdomsbrottmålen på det sätt som föreskrivs i

text: 25 § första stycket lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL. Jag förutsatte att tingsrätterna snarast skulle vida de åtgärder som behövdes för att rätta till det (dnr 4372-2012, 2597-2013, 5451-2013, 967-2014, 2538-2014,

text: 6003-2014 och 1830-2015). Som uppföljning av inspektionerna har jag nu uppmanat de nämnda tingsrätterna att lämna in sina aktuella arbetsordningar och yttra sig över arbetsordningens förenlighet med 25 § LUL.

text: 1.2 Tingsrätternas svar till JO Uddevalla tingsrätt har åtta ordinarie domare. I arbetsordningen, som fastställdes den 17 juni 2014, sägs under punkt 10.1 att tingsrätten har domare som särskilt utbildats för ungdomsmål. Lagmannen AA har i sitt yttrande med anledning av JO:s begäran om yttrande anfört följande:

text: En av våra domare har fått utbildning i handläggning av ungdomsmål av Domarakademien, två andra har genom humanjuristnätverk kontinuerligt uppe frågor som berör ungdomsmålen. En av de två sist nämnda ingår också i en regional referensgrupp med fokus på ungdomsmål. Vad gäller lydelsen av bestämmelsen i arbetsordningen kan jag inte se annat än att den är förenlig med 25 § LUL, även om det möjligen hade varit bättre med en skrivning där det anges att domarna är ”särskilt utsedda” eftersom inte alla har särskild utbildning. Beträffande tillämpningen så är det inte enkelt för en domstol med relativt få ordinarie domare att strikt upprätthålla kravet på att endast vissa domare handlägger ungdomsmålen. Utan att ha fört statistik ska jag ärligt säga att det inte är ovanligt att någon annan domare – pga. semestrar, andra ledigheter, rättegångar i stora mål, uppdrag som lärare för DV eller sjukdomar – får gå in. Kravet på snabb handläggning har naturligtvis betydelse och bidrar till att alternativen ibland begränsas kraftigt. Vi kommer nu, med anledning av att det varit ett nytt val av nämndemän, att gå ut med en förfrågan till de ny- och omvalda om de är intresserade av ungdomsmål för att fånga in dem som ska kunna utses. Vi har gjort detta tidigare och då noterat att de nämndemän som anmält intresse oftast är sådana personer som ägnat sig åt arbete med ungdomar i våra kommuner, vilket kan ställa till det ur jävssynpunkt. Detta sagt som en allmän reflexion.

text: Gotlands tingsrätt har tre ordinarie domare. I arbetsordningen, som fastställdes den 1 april 2015, sägs i punkt 4.5 att samtliga domare (inklusive nämndemän) uppfyller kraven i 25 § LUL om att handlägga och avgöra s.k. ungdomsmål. Lagmannen BB har yttrat följande:

text: Enligt min uppfattning är tingsrättens arbetsordning i detta avseende förenlig med vad som föreskrivs i 25 § första stycket LUL. Tilläggas kan följande. Bestämmelsen i 25 § första stycket LUL anger inte annat än att en ”ungdomsdomare” ska vara ”särskilt utsedd”. Arbetsordningens generella angivelse om att samtliga domare vid tingsrätten ”uppfyller kraven” är måhända inte det mest glasklara sättet att uttrycka att de är ”särskilt utsedda”. Men avsikten är glasklar; samtliga domare är särskilt utsedda att delta i avgörandet av ”ungdomsmål”. I sak skulle en annan ordning vara ohanterbar eller i vart fall vålla tingsrätten allvarliga bekymmer – vilket skulle medföra att rättssäkerheten blev lidande.

text: JO har därefter inhämtat uppgifter från BB som förklarat att tingsrätten inte har någon fast fiskalsplats men att tingsrätten ibland tar emot fiskaler och att fiskalerna som tas emot inte utses särskilt att handlägga ungdomsmål.

text: Skaraborgs tingsrätt har tio ordinarie domare. Av arbetsordningen, som fastställdes den 14 oktober 2011 och reviderades senast den 2 september 2015, framgår att fem av de tio ordinarie domarna handlägger ungdomsmål. Vidare framgår att det finns särskilt utsedda nämndemän för ungdomsmål. Lagmannen CC har i sitt yttrande till JO skrivit att tingsrätten anser att nödvändiga åtgärder vidtagits och att arbetsordningen med bilagor är förenlig med 25 § LUL.

text: Sundsvalls tingsrätt hade vid tiden för JO:s inspektion åtta ordinarie domare och två tingsfiskaler. Tingsrättens arbetsordning fastställdes den 28 februari 2015. Arbetsordningens 27 § har följande lydelse:

text: Lagmannen förordnar genom särskilt beslut vilka ordinarie domare vid tingsrätten som ska handlägga ungdomsmål som omfattas av bestämmelsen i

text: 25 § första stycket lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Lagmannen kan genom särskilt beslut förordna att även en annan domare som tjänstgör vid tingsrätten får handlägga visst eller vissa ungdomsmål. Lagmannen kan också förordna att en erfaren tingsnotarie får handlägga ungdomsmål med tilltalad som fyllt arton år som rör brott på vilka endast böter kan följa och målet kan avgöras utan huvudförhandling. Lagmannen beslutar årligen bland de nämndemän som erhållit tillräcklig erfarenhet vilka som får anlitas för tjänstgöring i ungdomsmål.

text: Lagmannen DD har i sitt yttrande till JO anfört:

text: Med tillämpning av arbetsordningen har lagmannen i särskilt beslut förordnat numera samtliga ordinarie domare vid tingsrätten att handlägga ungdomsmål. Tingsfiskaler som nått tillräcklig erfarenhet – vanligen tjänstgöring under minst ett år – förordnas särskilt att handlägga visst ungdomsmål [– – –]. Tingsnotarie som av lagmannen erhållit behörighet enligt 16–18 §§ tingsrättsinstruktionen kan i förekommande fall med tillämpning av 27 § andra stycket arbetsordningen förordnas särskilt att handlägga visst ungdomsmål. Med tillämpning av 27 § tredje stycket förordnar lagmannen årligen i ett särskilt beslut de nämndemän som får anlitas för tjänstgöring i ungdomsmål. För att komma i fråga för sådan tjänstgöring ska nämndemannen ha erhållit tillräcklig erfarenhet. Arbetsordningen kommer i denna del sannolikt att förtydligas genom att hittills tillämpade krav för förordnandet skrivs in, nämligen att nämndemannen genomgått en av domstolen anordnad utbildning innefattande handläggningen av s.k. ungdomsmål och därtill tjänstgjort aktivt som nämndeman under minst ett år. Tingsrätten anser att nuvarande arbetsordning uppfyller de krav på föreskrifter som förutsätts enligt 25 § LUL och att tingsrätten även i övrigt handlägger ungdomsmålen på sätt som anges i tillämplig lagstiftning.

text: Haparanda tingsrätt har tre domare. I arbetsordningen som gäller sedan den 1 juli 2015 finns under punkt 4.4 följande bestämmelse:

text: Ungdomsbrottmål handläggs av särskilt utsedda domare; lagmannen EE, rådmannen FF och tf. rådmannen GG. Vid avgörande ska särskilt utsedda nämndemän delta; noterade i nämndemannaförteckningen.

text: Lagmannen EE har i sitt yttrande till JO anfört:

text: Tingsrätten har i sin arbetsordning särskilt utsett domare och nämndemän för ungdomsmålen. I tingsrättens mening är detta väl förenligt med

text: 25 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.

text: JO har därefter inhämtat uppgifter från EE som förklarat att tingsrätten sedan mitten av januari 2016, i stället för en ordinarie och en tillförordnad rådman, har två ordinarie rådmän och att arbetsordningen ändrats på så sätt att de tre ordinarie domarna vid tingsrätten nu är särskilt utsedda att handlägga ungdomsmål.

text: Gävle tingsrätt har sju ordinarie domare. I arbetsordningen, som gäller sedan den 14 april 2015, anges under punkt 3.7.1 att fyra av dessa domare handlägger ungdomsmål. Lagmannen HH har i sitt yttrande till JO den 4 december 2015 anfört att detta är förenligt med 25 § LUL och tillagt följande:

text: Tingsrätten har fortfarande inte några särskilda ungdomsnämndemän, vilket inte är förenligt med 25 § LUL, men efter årsskiftet kommer vi att ha ungdomsnämnder. Anledningen till att tingsrätten, trots JO:s kritik vid inspektionen, inte har tillsatt ungdomsnämnder är att det under hösten skulle bli nyval avseende nämndemännen. Tingsrätten kommer att ha utbildning för alla nämndemän och i samband med det kommer samtliga att tillfrågas angående uppdrag som nämndeman i ungdomsmål. De som då visar intresse kommer att få särskild utbildning.

text: Blekinge tingsrätt har sex ordinarie domare. I arbetsordningen, som gäller sedan den 1 maj 2015 och reviderades den 20 oktober 2015, sägs under punkt 4.9 följande om tillämpningen av 25 § LUL:

text: Rådmännen i Blekinge tingsrätt och nämndemän enligt en särskild lista är att anse som särskilt utsedda att handlägga ungdomsmål. Mål där åtal väckts mot den som har fyllt 18 år och som rör brott på vilket endast böter kan följa får även handläggas av behörig tingsnotarie med nämnd vid huvudförhandling och av behörig tingsnotarie utan nämnd om målet avgörs på handlingarna. Behöriga tingsnotarier i Blekinge tingsrätt är att anse som särskilt utsedda att på handlingarna avgöra ungdomsmål som rör brott där det ingår fängelse i straffskalan, men där det endast är aktuellt att döma till böter. Tingsnotarier ska inte handlägga mål där tillämpning av

text: 34 kap.

text: brottsbalken

text: är aktuellt.

text: Dåvarande lagmannen JJ har yttrat sig enligt följande:

text: Blekinge tingsrätts arbetsordning är reviderad så att den numera är förenlig med

text: 25 § första stycket lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Samtliga rådmän har utsetts av domstolen att handlägga mål mot den som ej har fyllt 21 år. Lagmannen är inte särskilt utsedd. För nämndemännen har en lista över särskilt utsedda sådana upprättats.

text: 2. JO:s inspektion av Södertörns tingsrätt

text: 2.1 Tingsrättens arbetsordning och JO:s remiss Södertörns tingsrätt har i sin arbetsordning under punkt 8.5 följande föreskrifter om ungdomsbrottmål:

text: Samtliga ordinarie domare är utsedda att handlägga mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt 21 år. Tingsfiskaler får handlägga ungdomsmål efter särskild prövning. Prövningen bör göras av chefsrådmannen eller ungdomsdomaren på avdelningen och ske i samråd med tingsfiskalen. Tingsnotarier handlägger som huvudregel inte ungdomsmål och inte under några omständigheter ungdomsmål med annat än böter i straffskalan. Samtliga nämndemän är utsedda att delta vid avgörande av ungdomsmål.

text: Vid en inspektion av Södertörns tingsrätt den 14–16 december 2015 beslutade jag att ta upp tingsrättens fördelning av ungdomsbrottmål till utredning i ett särskilt ärende. Tingsrätten uppmanades att lämna upplysningar om och redovisa sin bedömning av om ungdomsmålen vid tingsrätten handläggs av särskilt utsedda domare och nämndemän på det sätt som föreskrivs i 25 § första stycket LUL.

text: 2.2 Tingsrättens svar på remissen Tingsrätten (lagmannen KK) svarade bl.a. följande:

text: Domare

text: Varför har tingsrätten särskilt utsett samtliga ordinarie domare att döma i ungdomsmål? Södertörns tingsrätt är en stor domstol som har ett mycket stort antal ungdomsmål. De ungdomsmål som omfattas av den aktuella bestämmelsen kan vara såväl enkla och begränsade som svåra och omfattande. Tingsrätten har mot den bakgrunden valt att organisera sig på ett sätt som medför att handläggningen i varje enskilt ungdomsmål ska hålla en hög kvalitet, väl motsvarande lagstiftarens intentioner, och vara effektiv, bl.a. i den meningen att fristerna ska kunna hållas. För en stor del av ungdomsmålen finns en frist om två veckor för när målet som senast ska sättas ut till huvudförhandling. I regel har de åtalade ungdomarna också försvarare i målet. I storstockholmsområdet är dock försvararna i stor utsträckning tidigt uppbokade för förhandlingar. För att kunna tillmötesgå den tilltalades val av försvarare och hålla fristerna måste i stället tingsrätten vara flexibel när det gäller vilka dagar målet kan sättas ut på. Med ett större antal domare att fördela dessa mål på ökar alltså förutsättningarna att klara fristen och tillgodose den unges val av försvarare. Som en följd av detta klarar tingsrätten också bättre av att fördela arbetet mellan domarna på ett sådant sätt att arbetsmiljön och arbetsbelastningen blir acceptabel. Genom att inte utesluta ett antal ordinarie domare från att döma i ungdomsmål kan tingsrätten i stället satsa på att bygga upp och behålla kompetensen hos samtliga ordinarie domare. Eftersom tingsrättens ordinarie domare under många år handlagt en ansenlig mängd ungdomsmål har de naturligtvis förvärvat en gedigen erfarenhet på området. Om en grupp i och för sig lämpliga domare utesluts från arbetsuppgiften framöver kommer dessa att tappa sin kompetens och erfarenhet på området. Tingsrättens sätt att arbeta brett med specialiseringen får också till följd att kvaliteten i dömandet upprätthålls även under semesterperioder eller när många ungdomsmål pågår samtidigt i domstolen. Av förarbetena framgår inte hur stor andel av en domstols alla domare som bör vara särskilt utsedda för att intentionen i lagstiftningen ska anses uppfylld. Som redovisas nedan har tingsrätten i sitt sätt att hantera frågan tagit fasta på lagstiftningens avsikt när det gäller den eftersträvade kvaliteten och de goda effekterna utåt, dvs. i förhållande till de unga och deras föräldrar (

text: prop. 2000/01:56

text: Hur möter tingsrätten kravet på den särskilda kvalitet och kompetens som krävs i målen? Det är av vikt att den särskilda kompetens och erfarenhet som krävs för att handlägga ungdomsmål och utdöma relevanta påföljder säkras och görs tillgänglig på varje avdelning inom tingsrätten. Riksrevisionen betonade i sin rapport 2009-06-16, Hanteringen av unga lagöverträdare (RiR 2009:12), vikten av att säkra kompetensen vid handläggning av ungdomsmål och pekade bl.a. på att kompetenssäkring kan ske genom att domstolarna utser särskilt lämpade ungdomsdomare som bör ges särskild utbildning och som bör handlägga majoriteten av ungdomsmålen (se rapporten s. 48). Södertörns tingsrätt har i syfte att säkra kompetensen i ungdomsmål skapat en referensgrupp för specialisering i brottmål där den tilltalade är mellan 15 och 21 år, den s.k. ungdomsdomargruppen. Gruppen består av en ordinarie domare – ungdomsdomaren – från varje avdelning på tingsrätten. De domare som deltar i gruppen anlitas i möjligaste mån för att handlägga svåra eller omfattande ungdomsmål och i övrigt har de i uppgift att agera som stöd och kunskapskälla åt sina kollegor. Ungdomsdomargruppen sammankallas några gånger om året eller vid behov för genomgång av praxis och allmänt erfarenhetsutbyte. Sammankallande är en chefsrådman som under många år arbetat med ungdomsbrottmål, först med lagstiftningsfrågor på Justitiedepartementet och därefter på olika sätt inom domstolsväsendet. Domarna i gruppen deltar också i de möten tingsrätten håller två gånger om året med företrädare för socialtjänst, åklagare, polis, frivården m.m. (se nedan). Ungdomsdomarna förväntas även delta i de särskilda utbildningar som anordnas i ungdomsmål av Domstolsakademin eller fristående aktörer. De håller också i den domstolsinterna utbildning i handläggning av ungdomsmål som regelbundet ges på tingsrätten för samtliga personalkategorier. För att underlätta hanteringen och rutinerna kring ungdomsmålen har tingsrätten tagit fram två promemorior som stöd. En längre som innehåller utförligare information om handläggningen riktad till domare och en kortare som innehåller moment som närmast rör handläggarnas uppgifter. På tingsrättens intranät publiceras löpande även material som kan vara till nytta vid avgörande av ungdomsmål samt protokoll från samverkansmötena med externa aktörer. Några av de domare som ingår i ungdomsdomargruppen deltar också i det humanjuridiska nätverk som finns i Stockholm och som bl.a. behandlar frågor kring ungdomsmål. Några är dessutom med i det nationella nätverk för ungdomsmål som bildades 2015 i Domstolsverkets regi. Från tingsrätten har även ett antal domare och handläggare deltagit i det erfarenhetsutbyte, ERFA, kring hanteringen av ungdomsmål som Domstolsverket har anordnat. Tingsrätten kallar som nämnts ovan två gånger per år representanter från ungdomspolisen, åklagarkamrarna, socialförvaltningen, frivården m.fl. till s.k. samrådsmöten. Syftet med dessa möten är att alla intressenter ska få information om aktuella frågor och kunna lyfta gemensamma generella frågor. I mötena finns också ett utbildningsinslag. Som redogjorts för ovan är ungdomsdomarna mycket aktiva och drivande när det gäller att inhämta kunskap om allt som kan gagna en högkvalitativ ungdomsmålshantering. Förutom att döma i de svåraste och mest omfattande ungdomsmålen är en viktig uppgift för ungdomsdomarna att vidareförmedla information och ny kunskap till övriga ordinarie domare. Detta sker såväl på tingsrättsnivå som på avdelningsnivå. Förutom att domarna på tingsrätten går Domstolsakademins kurser på området hålls således på tingsrätten regelbundna utbildningstillfällen för alla domare rörande påföljder för unga lagöverträdare och därmed sammanhängande frågor. Vidare lyfts aktuella frågor kring rättsfall

text: och lagändringar som rör ungdomsmålen på tingsrättens återkommande praxismöten. Ungdomsdomarna informerar och uppdaterar också sina kolleger kontinuerligt på avdelningsmöten, på domarmöten och i andra sammanhang. De fungerar naturligtvis därutöver som bollplank och diskussionspartner i allehanda frågor som kan uppkomma i denna typ av mål. Härtill kommer, som redan nämnts, att de ordinarie domarna med hänsyn till det stora antalet ungdomsmål som handläggs på domstolen har en gedigen erfarenhet av att handlägga denna typ av mål. Sammantaget kan konstateras att de ordinarie domarna på tingsrätten med den valda organisationen har eller får den kompetens och det stöd som i förarbetena angetts som angeläget i ungdomsmålen.

text: Nämndemän

text: Tingsrätten har hållit utbildningstillfällen för samtliga nämndemän rörande ungdomsmål. Syftet är att nämndemännen ska förstå vad som skiljer dessa mål från övriga brottmål, hur påföljdssystemet i stora drag är konstruerat såvitt avser unga lagöverträdare och något om de särskilda problem m.m. som kan krävas för att avgöra frågor i ungdomsmål. Utbildningen hålls av den domare som även utbildar tingsrättens domare och nya utbildningstillfällen ges löpande. Tilläggas bör också att tingsrätterna i Stockholmsområdet nyligen tagit fram en regiongemensam utbildning såväl för nya nämndemän som för mer erfarna. Båda utbildningarna innehåller avsnitt om handläggningen av ungdomsmål. [– – –]

text: Tingsrättens slutsats

text: Av lagtexten framgår att domare och nämndemän ska vara särskilt utsedda av domstolen att handlägga ungdomsmål. Detta gäller inte om det rör mål där endast böter kan följa eller om det möter hinder. Det finns inte något krav på lämplighet. Det bakomliggande skälet för denna reglering är att säkerställa en hög kvalitet på handläggningen. Tingsrättens sätt att organisera och hantera ungdomsmålen följer såväl lagtextens ordalydelse som dess intentioner. Tingsrätten har visserligen inte uteslutit några ordinarie domare från att handlägga ungdomsmål, förutsatt att de ansetts lämpliga att döma i ungdomsmål. I stället bedriver tingsrätten ett löpande och aktivt arbete för att se till att de särskilt utsedda ordinarie domarna på tingsrätten väl ska uppfylla de krav som lagstiftaren tänkt för dessa mål. I tidigare förarbeten (se

text: prop. 1994/95:12

text: ) har det framförts som särskilt viktigt att ordföranden vinnlägger sig om att vara klar, tydlig och pedagogisk samt att ordföranden och nämnden är väl insatta i kriminella ungdomars problem för att finna den adekvata påföljden. När det gäller det förstnämnda, dvs. kravet på att ordföranden ska vara klar, tydlig och pedagogisk, har tingsrätten under lång tid arbetat med bemötandefrågor innefattande bl.a. hur ordföranden bör uppträda och agera mot parter i förhandlingssituationen, också i förhållande till ungdomar. Tingsrätten har vidare under flera år bedrivit ett arbete med att modernisera språket i domar och beslut, allt för att våra avgöranden ska vara lätta att begripa och tillgängliga för alla. Vad som förs fram i förarbetena om personkontinuitet, dvs. vikten av att den unge om han eller hon återkommer efter att ha begått nya brott möter samma person (se

text: prop. 1994/95:12

text: ), är inte realistiskt på en så stor domstol som Södertörns tingsrätt, även om domstolen skulle utesluta ett antal domare från dessa mål. Vad som i samma förarbeten sägs om att det, med ett begränsat antal domare i ungdomsmål, är lättare att låta dessa få särskild utbildning i olika frågor som har med ungdomar att göra, har tingsrätten tillgodosett genom att ha en mycket hög ambition i fråga om utbildning och fortbildning, viss specialisering, handläggningspromemorior, stöd i arbetet av vissa utpekade ungdomsdomare

text: samt att vara aktiva aktörer i externa och domstolsinterna sammanhang. Tingsrätten har därutöver, mot bakgrund av tingsrättens sätt att arbeta med en beredningsorganisation, satsat på en förhöjd kompetens även på handläggarsidan. De domare som tingsrätten utsett för ungdomsmålen har således den erfarenhet och kompetens som krävs. Som en följd av detta klarar tingsrätten också de frister som finns i målen och kan tingsrätten i större utsträckning än annars tillgodose de tilltalades önskemål om en särskild försvarare. Genom den rådande ordningen möter tingsrätten även de krav som ställs på en god arbetsmiljö, rimlig arbetsbelastning och en större möjlighet för domarna att förena arbetsliv med bl.a. föräldraskap.

text: 3. Rättslig reglering

text: 3.1 1995 års regler Den 1 mars 1995 infördes nya regler om domstolarnas handläggning av ungdomsbrottmål i 25 § LUL. Reglerna hade följande lydelse (SFS 1994:1760):

text: Mål i tingsrätt och hovrätt mot den som inte har fyllt tjugoett år skall, om det inte möter hinder, handläggas av lagfarna domare som, med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är särskilt lämpade för uppgiften. Detsamma skall gälla i fråga om nämndemän som anlitas för tjänstgöring i sådana mål. I mål som rör brott på vilket endast böter kan följa får andra än dem som avses i första stycket anlitas. De mål som handlades av domare enligt paragrafen skulle enligt

text: 4 § förordningen (1994:1763)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare i tingsrätt och hovrätt fördelas på en eller flera särskilda ungdomsrotlar. Det gällde dock inte vid de hovrätter och de mindre tingsrätter där det skulle orsaka olägenheter att införa sådana rotlar.

text: I förarbetena till de nya reglerna (

text: prop. 1994/95:12 s. 53

text: och

text: f.) anges att det finns en rad fördelar med att det vid domstolarna finns särskilda domare som handlägger ungdomsmål. En sådan domare får särskild kunskap om och stor erfarenhet av ungdomsmål. Det sägs också att det är särskilt viktigt att ordföranden vinnlägger sig om att vara klar, tydlig och pedagogisk. Vidare är det av stor betydelse att såväl ordföranden som rättens övriga ledamöter är väl insatta i kriminella ungdomars problem för att finna den adekvata påföljden. Ytterligare en fördel med ett begränsat antal domare i ungdomsmål är att det kan vara lättare att låta dessa få särskild utbildning i olika frågor som har med ungdomar att göra. Slutligen anges att fördelarna med personkontinuitet, dvs. att den unge om han eller hon återkommer efter att ha begått nya brott möter samma person, gäller också i fråga om domare. Det anges vidare att de argument som regeringen har gett uttryck för när det gäller specialiseringen av polis och åklagare i stora delar även har bärkraft när det gäller handläggningen i domstol.

text: 3.2 Utvärderingen av 1995 års regler Reglerna utvärderades efter några år av en särskild utredare som redovisade utvärderingen i betänkandet Handläggning av ungdomsmål – en utvärdering av

text: 1995 års ungdomsmålsreform (

text: SOU 1999:108

text: ). Sammanfattningsvis framgick följande. Några tingsrätter anförde att specialiseringen hade inneburit en viss effektivisering, att kvaliteten på handläggningen hade höjts och att målen handlades med betydligt större engagemang. Många tingsrätter anförde emellertid att specialiseringen inte hade inneburit någon förändring för ungdomsmålens handläggning. De flesta tingsrätter svarade att bestämmelsen att särskilt lämpade domare skulle handlägga ungdomsmål inte tillämpades, att samtliga domare var lämpliga eller att vissa hade utsetts utan att det hade angetts några skäl till det. Vidare anförde det stora flertalet tingsrätter att det inte valdes ut några särskilda nämndemän eller att alla nämndemän ansågs lämpliga eller att åtminstone ingen kunde anses olämplig. Nästan alla tingsrätter uppgav dock att man ansåg sig ha tillgång till tillräckligt många lämpliga nämndemän. Tingsrätterna lämnade också främst synpunkter på olika praktiska svårigheter som ansågs förknippade med specialiseringen inom domstolarna. Det framfördes att det är en nackdel att andra domare som ska rycka in under t.ex. semestertider inte har ungdomsmålen aktuella för sig, vilket kan ge en kvalitetssänkande effekt. Andra påpekanden som gjordes var att det är svårt att ordna en särskild ungdomsrotel på de mindre tingsrätterna, att det är svårt att samla en särskild ungdomsnämnd till extra ting, att det är psykiskt påfrestande att döma i enbart ungdomsmål, att det kan vara problem att hitta domare som är särskilt lämpade, att det principiellt kan ifrågasättas varför endast vissa domare ska anses lämpliga samt att det finns en risk att systemet med särskilda ungdomsdomare är svårt att förena med en förändrad domstolsorganisation med t.ex. storrotlar.

text: 3.3 2001 års regler Regeringen bedömde efter utvärderingen att det inte längre borde anges något lämplighetskrav för domare och nämndemän som handlägger ungdomsbrottmål i lagtexten. Däremot fanns det enligt regeringen flera fördelar med att handläggningen av ungdomsbrottmål var koncentrerad till vissa domare och rotlar. En specialisering gav enligt regeringen goda effekter utåt, i förhållande till de unga och deras föräldrar. Vidare höjdes kvaliteten på handläggningen när den var koncentrerad till vissa rotlar. Rotelinnehavaren får enligt regeringen stor kunskap om de särskilda regler som gäller för just ungdomsbrottmålen och för ungdomars situation. Dessutom torde en specialisering underlätta framtida utoch fortbildningsinsatser. Skälen för att behålla specialiseringen för domarnas del gällde enligt regeringen i hög grad också i fråga om nämndemän. Den särskilda erfarenhet av kriminella ungdomars särskilda problem m.m. som kunde krävas för att avgöra frågor i ungdomsmål gällde enligt regeringen också för nämndemännen. Fördelarna med personkontinuitet, dvs. att den unge om han eller hon återkommer efter att ha begått nya brott möter samma person, gällde enligt regeringen även för nämndemännen (

text: prop. 2000/01:56 s. 21

text: f.).

text: Sammanfattningsvis föreslog regeringen således att kravet på att det skulle vara särskilt lämpade domare och nämndemän som handlade ungdomsbrottmål

text: ersattes med en bestämmelse om att de lagfarna domare och nämndemän som handlade sådana mål skulle vara särskilt utsedda för uppgiften.

text: Riksdagen beslutade i enlighet med regeringens förslag. 25 § LUL fick sin nuvarande lydelse den 1 juli 2001 (SFS 2001:152):

text: Mål i tingsrätt och hovrätt mot den som inte har fyllt tjugoett år skall, om det inte möter hinder, handläggas av lagfarna domare som särskilt har utsetts av domstolen att handlägga sådana mål. Detsamma skall gälla i fråga om nämndemän som anlitas för tjänstgöring i sådana mål. I mål som rör brott på vilket endast böter kan följa får andra än dem som avses i första stycket anlitas. Bestämmelsen om ungdomsrotlar i

text: 4 § förordningen (1994:1763)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare behölls oförändrad. Efter att JO påpekat att bestämmelsen hade förlorat sin betydelse sedan rotelbegreppet försvunnit från förordningen (

text: ) med tingsrättsinstruktion upphävde regeringen bestämmelsen den 1 juni 2013 (SFS 2013:199).

text: 4. JO:s bedömning

text: 4.1 Hur ska 25 § LUL tillämpas? 25 § LUL föreskriver alltså att ungdomsmålen ska handläggas av juristdomare som särskilt har utsetts av domstolen. Av förarbetena till 2001 års lagstiftning framgår klart att tanken med bestämmelsen var att åstadkomma en specialisering av ungdomsbrottmålen genom en koncentration till vissa domare. Uppenbarligen åstadkommer man inte detta genom att fördela ungdomsmålen till alla domstolens domare. Domstolen kan därför inte tillämpa bestämmelsen så att den utser alla domare som är anställda vid tingsrätten – alltså de ordinarie domarna, de som under en längre tid vikarierar för ordinarie domare och de fiskaler som tjänstgör på utbildningsplatser – att handlägga ungdomsbrottmål.

text: Däremot framgår det varken av 25 § LUL eller av lagförarbetena hur långt den föreskrivna koncentrationen ska drivas. Ju färre domare som delar på ungdomsmålen, desto närmare till hands ligger det att säga att tingsrätten uppfyller lagens krav på koncentration till vissa domare. Lagstiftaren har inte gett några riktlinjer i frågan, utan det är domstolarnas ansvar att tillämpa lagen med beaktande av att lagstiftaren velat åstadkomma en specialisering av ungdomsmålen genom en koncentration till vissa domare.

text: Enligt 25 § LUL ska de särskilda ungdomsdomarna användas i ungdomsmålen om det inte möter hinder. Det finns alltså en möjlighet att använda andra domare. I förarbetena till 1995 års regler sägs att möjligheten att låta ett ungdomsmål handläggas av en annan domare än den särskilda domaren är avsedd att användas restriktivt, i fall där det inte är praktiskt möjligt för den särskilda domaren att själv handlägga målet, t.ex. vid sjukdom eller i semestertider (

text: prop. 1994/95:12 s. 103

text: Reglerna i 25 § LUL gäller också nämndemän.

text: 4.2 Nu finns det skäl att upphäva 25 § LUL Specialisering för domare har under lång tid förekommit på olika sätt inom Sveriges Domstolar. Den specialisering som finns i dag kan delas in i tre huvudtyper: specialisering genom att vissa måltyper handläggs på specialdomstolar och nämnder, specialisering genom koncentration av vissa måltyper till någon eller några domstolar och specialisering genom intern uppdelning av målen inom en viss domstol. Det är den sistnämnda typen av specialisering, s.k. domstolsintern specialisering, som är i fokus i detta ärende.

text: En ökad grad av specialisering har länge varit en del i arbetet med att reformera domstolarna. I regeringens handlingsplan för reformeringen av domstolsväsendet (skr. 1999/2000:106) behandlas frågan om specialisering inom domstolsväsendet. Där anges att reformeringen av domstolsväsendet ska bedrivas med utgångspunkt i de krav som medborgarna har rätt att ställa på snabbhet, kvalitet och service och med beaktande av domstolarnas särskilda roll. Ett medel som anges för att uppnå dessa mål är att ge förutsättningar för en mer långtgående specialisering av domarnas arbetsuppgifter (s. 8). En bibehållen hög kvalitet i dömandet förutsätter enligt regeringen att domarna kan få särskild erfarenhet och särskilda kunskaper på olika områden. Regeringen angav slutligen att en mer långtgående specialisering än i dag behövs för att möta de behov som följer av bl.a. internationaliseringen och komplexiteten i samhället (s. 9).

text: Domstolsverket gjorde för några år sedan en kartläggning av tingsrätternas arbetsformer som redovisas i publikationen DV-rapport 2010:5. Där sägs följande om specialisering:

text: Nästan tre fjärdedelar av tingsrätterna har uppgett att det hos dem förekommer någon form av specialisering inom den dömande verksamheten. Konkurser är det enskilt vanligaste specialområdet; omkring hälften av tingsrätterna har angett dessa som föremål för specialisering. Nästan lika vanligt verkar det vara med specialisering inom ekobrottmål. Vidare är det ganska vanligt med specialisering av fastighets- och/eller fastighetsdomstolsmål. På ett mindre antal domstolar förekommer enligt enkätsvaren specialisering inom s.k. humanjuridik, arbetsrätt, sjö- och transporträtt, utsökningsärenden, ärenden om företagsrekonstruktion, skuldsaneringsärenden, mål med internationell anknytning, miljö/miljöbrottmål samt tryckfrihetsmål. Vid ett fåtal tingsrätter förekommer specialisering inom andra områden, bl.a. ungdomsmål, entreprenadmål, hyresmål, offentlig upphandling, djurskydd, mål om rikets säkerhet, mål om hemliga tvångsmedel, arbetsmiljömål, immaterialrättsliga mål, näringslivstvister och konkurrensmål. Det förekommer också att domstolsärenden och tvistemål behandlas som specialområden. Ett problem med den specialisering som föreskrivs i 25 § LUL är att reglerna inte har fått genomslag trots att de funnits i mer än 20 år. Vid utvärderingen av 1995 års regler svarade de flesta tingsrätter att bestämmelsen att särskilt lämpade domare skulle handlägga ungdomsmål inte tillämpades. Det stora flertalet tingsrätter svarade också att det inte valdes ut några särskilda nämndemän eller att alla nämndemän var lämpliga eller att åtminstone ingen

text: kunde anses olämplig. En enkät som redovisas i DV-rapport 2003:3 visade att bara fyra av landets sex hovrätter speciallottade ungdomsmål; de återstående två hovrätterna fördelade således ungdomsmålen i strid med 25 § LUL (rapporten s. 12). I den rapport från 2010 som jag redovisat i det föregående uppges att specialisering i fråga om ungdomsmål bara förekom vid ett fåtal tingsrätter. Av de åtta tingsrätter som detta ärende handlar om var det ingen som fullt ut följde lagen när jag inspekterade dem. Och trots anmärkningarna vid inspektionerna är det två av tingsrätterna som fortfarande fördelar ungdomsmålen i strid med lagen.

text: Det finns alltså ett utpräglat motstånd hos domstolarna mot att tillämpa regeln om koncentration av ungdomsbrottmålen. Sannolikt ifrågasätter man skälen för specialisering. Huvuduppgiften för domstolen i ungdomsmål liksom i alla andra brottmål är att bedöma om den tilltalade är skyldig eller oskyldig. Det är svårt att se att den uppgiften kan motivera en koncentration till vissa domare. Påföljderna i ungdomsbrottmål avviker visserligen från de påföljder som vuxna kan dömas till, men det är fråga om bedömningar av bl.a. brottets straffvärde, brottets art, billighetsskäl, vårdbehov och betydelsen av återfall som varje domare är väl bekant med. Det är klart att det är viktigt att domaren i ett ungdomsmål är klar, tydlig och pedagogisk, men det är lika viktigt i andra mål som handläggs vid en muntlig förhandling.

text: Ett av de skäl som åberopades till stöd för en koncentration av ungdomsmålen var vikten av s.k. personkontinuitet. Om den unge återkommer efter att ha återfallit i brott skulle han eller hon möta samma domare. När reglerna infördes fanns det närmare 100 tingsrätter i landet, och de flesta av dem var små. Nu finns det 48 tingsrätter. Möjligheten för den som återfaller i brott att få träffa samma domare har minskat avsevärt och bedöms nog numera knappast vara ett tungt skäl för koncentration av ungdomsmålen.

text: Som framgått finns det nackdelar med en koncentration av ungdomsmålen. Tingsrättsarbetet sköts till stor del vid muntliga förhandlingar. De flesta av dessa är planerade lång tid i förväg, medan andra – företrädesvis förhandlingarna i ungdomsbrottmål och i brottmål där den tilltalade är häktad – enligt lag måste sättas ut med kort varsel. Det blir svårare att sköta en tingsrätt om inte alla domare kan dela på handläggningen av de brådskande målen. Det gäller inte minst små tingsrätter, och det är förstås ingen tillfällighet att Gotlands och Haparanda tingsrätter trots min kritik vid inspektionerna inte utsett särskilda ungdomsdomare på det sätt som föreskrivs i 25 § LUL.

text: Det finns alltså skäl både för och emot en koncentration. Oavsett hur man bedömer bärkraften i dessa skäl måste frågan ställas varför riksdagen ska bestämma att ungdomsbrottmålen ska koncentreras till vissa domare medan domstolarna själva får bestämma om hanteringen av t.ex. familjemål, mål om våld i familjen och ekobrottmål. Under de år som har gått sedan regeln om koncentration av ungdomsmålen infördes har tingsrätterna fått avsevärt ökade

text: möjligheter att bestämma om sin egen organisation. Det pågår ständigt diskussioner i domstolarna om det bästa sättet att utföra uppdraget, och det finns många exempel på lyckade projekt om bl.a. specialisering. Ett utmärkt sådant exempel är den ambitiösa hantering av ungdomsbrottmålen som beskrivs i yttrandet från Södertörns tingsrätt. Förhållandena har även i detta hänseende ändrats sedan 25 § LUL infördes, och nu är det svårt att förstå varför riksdagen och inte domstolarna själva ska bestämma om hanteringen av just ungdomsbrottmål.

text: Sammanfattningsvis konstaterar jag att reglerna om koncentration av ungdomsbrottmål aldrig har fått något riktigt genomslag. Skälen för en koncentration har ifrågasatts, och de reformer som ägt rum av tingsrätternas yttre och inre organisation gör att det enligt min mening nu finns skäl att avskaffa regeln om koncentration av ungdomsmålen. Jag överlämnar därför ett exemplar av detta beslut till Justitiedepartementet.

text: 4.3 Åtgärder från JO:s sida

text: 4.3.1 Utgångspunkter Min uppgift är enligt

text: 13 kap. 6 § första stycket regeringsformen

text: att utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra föreskrifter. Oavsett vad jag tycker om regeln i 25 § LUL är den fortfarande gällande lag. Det ingår alltså i mitt uppdrag att se till att domstolarna tillämpar den.

text: Som framgått anser jag att regleringen i 25 § LUL innebär följande: Tingsrätten ska särskilt utse de juristdomare och de nämndemän som ska döma i ungdomsmålen. Det är inte tillåtet att utse alla juristdomare som är anställda vid tingsrätten och det är inte tillåtet att utse alla nämndemän. Hur många av tingsrättens juristdomare respektive nämndemän som ska utses är en fråga som varje tingsrätt har att bedöma med utgångspunkt från syftet med lagstiftningen.

text: 4.3.2 Uddevalla, Skaraborgs, Sundsvalls, Gävle och Blekinge tingsrätter Skaraborgs tingsrätt och Gävle tingsrätt har utsett ungdomsdomare helt i enlighet med syftet med regleringen i 25 § LUL. Som jag tolkar redovisningen från Uddevalla tingsrätt är så fallet även där.

text: Sundsvalls tingsrätt och Blekinge tingsrätt har utsett nästan alla juristdomare till ungdomsdomare. Det kan ifrågasättas om det innebär en meningsfull koncentration av hanteringen, men jag finner inte tillräckliga skäl att underkänna den bedömning som tingsrätterna har gjort.

text: Uddevalla, Skaraborgs, Sundsvalls, Gävle och Blekinge tingsrätter har utsett eller avser att utse särskilda ungdomsnämndemän.

text: Det finns alltså inte tillräcklig anledning för mig att vidta några åtgärder med anledning av redovisningen från Uddevalla, Skaraborgs, Sundsvalls, Gävle och Blekinge tingsrätter.

text: 4.3.3 Gotlands och Haparanda tingsrätter När det gäller Gotlands tingsrätt gör jag följande överväganden: Vid min inspektion av tingsrätten den 21–23 maj 2013 anmärkte jag på att ungdomsbrottmålen inte handlades av särskilt utsedda domare och nämndemän på det sätt som föreskrivs i 25 § LUL. Jag uttalade att jag förutsatte att tingsrätten snarast skulle vidta de åtgärder som behövdes för att rätta till det. Som framgått fördelar tingsrätten fortfarande ungdomsmålen i strid med föreskrifterna i 25 § LUL. I sin egenskap av lagman är BB enligt

text: 1 § förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion ansvarig för att tingsrättens verksamhet bedrivs i enlighet med gällande rätt. Enligt min mening har BB, genom att inte se till att ungdomsmålen handläggs av särskilt utsedda juristdomare och nämndemän i enlighet med vad som föreskrivs i 25 § LUL, åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som utgör en sådan tjänsteförseelse som enligt

text: 14 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning, LOA, bör leda till en disciplinpåföljd.

text: Jag gör följande överväganden när det gäller Haparanda tingsrätt: Vid min inspektion av tingsrätten den 20–22 maj 2014 anmärkte jag på att tingsrättens dåvarande arbetsordning inte innehöll några föreskrifter om att ungdomsbrottmålen ska handläggas av särskilt utsedda domare och nämndemän på det sätt som föreskrivs i 25 § LUL. Jag uttalade att jag förutsatte att tingsrätten snarast skulle vidta nödvändiga åtgärder för att rätta till det. Tingsrätten har nu rättat till problemet i fråga om nämndemännen. Däremot strider fördelningen mellan juristdomare fortfarande mot bestämmelsen i 25 § LUL. I sin egenskap av lagman är EE enligt

text: 1 § förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion ansvarig för att tingsrättens verksamhet bedrivs i enlighet med gällande rätt. Enligt min mening har EE, genom att inte se till att ungdomsmålen handläggs av särskilt utsedda juristdomare i enlighet med vad som föreskrivs i 25 § LUL, åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som utgör en sådan tjänsteförseelse som enligt

text: 14 §

text: LOA bör leda till en disciplinpåföljd.

text: Enligt

text: 34 §

text: LOA är det Statens ansvarsnämnd som ska ta ställning till frågan om disciplinansvar. Med stöd av

text: 6 § tredje stycket lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän beslutar jag därför att överlämna ärendet till Statens ansvarsnämnd för prövning av frågan om disciplinansvar för BB och EE. Någon annan påföljd än en varning är enligt min mening inte påkallad. 4.3.4 Södertörns tingsrätt Södertörns tingsrätt har utsett alla ordinarie juristdomare till ungdomsdomare; det är bara tingsfiskalerna som är undantagna. I enlighet med min bedömning av fördelningen i Sundsvalls tingsrätt och Blekinge tingsrätt ifrågasätter jag om det innebär en meningsfull koncentration av hanteringen, men jag finner inte tillräckliga skäl att underkänna tingsrättens bedömning. Däremot har tingsrätten

text: inte utsett särskilda ungdomsnämndemän, vilket strider mot bestämmelsen i 25 § LUL.

text: Tingsrätten har inte tidigare fått något påpekande från JO om fördelningen av ungdomsbrottmål. Nu förtjänar tingsrätten kritik för att den inte har utsett särskilda ungdomsnämndemän, och jag förutsätter att tingsrätten snarast vidtar åtgärder för att rätta till problemet.

text: Ärendet gentemot Södertörns tingsrätt avslutas (dnr 282-2016).

text: Ärendet gentemot de övriga tingsrätterna hålls öppet tills JO:s anmälan för vidtagande av disciplinär åtgärd i fråga om lagmännen BB och EE har prövats av Statens ansvarsnämnd (dnr 6615-2015).