title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Bergsstatens hantering av ställd säkerhet enligt minerallagen m.m.

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern avslår Grans samebys ersättningsanspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Bergmästaren beslutade den 26 januari 2007 att bevilja bolaget Blackstone Ventures Inc undersökningstillstånd för området Vindelvagge nr 1. Den 8 mars 2007 beslutade bergmästaren att medge överlåtelse av tillståndet till Blackstone Nickel AB (bolaget).

text: Den 23 januari 2007 ställde bolaget säkerhet genom inbetalning av ett belopp om 50 000 kr till ett dispositionskonto hos Bergsstaten.

text: Bergmästaren beslutade den 4 juni 2007 att bevilja bolaget undersökningstillstånd även för området Vindelvagge nr 2 och 3. Bergmästaren beslutade dessutom den 25 oktober 2007 respektive den 18 februari 2008 att bevilja bolaget undersökningstillstånd för områdena Vindelvagge nr 4 samt Umasjö nr 4.

text: Samtliga tillstånd var förenade med villkoret att tillståndsinnehavaren, innan undersökningsarbeten påbörjades, skulle ställa säkerhet avseende ersättningar för skador och intrång som kunde föranledas av dessa arbeten.

text: Bergmästaren beslutade den 28 januari 2010 att fastställa viss arbetsplan för undersökningsarbetena som utfördes inom de nämnda undersökningstillstånden. Arbetsplanen förenades med vissa villkor, bl.a. att varje berörd sameby, inför varje enskild borrning, skulle underrättas på visst sätt senast två veckor innan arbeten påbörjades. Enligt beslutet, som gällde omedelbart utan att det vunnit laga kraft, fick inga borrningsarbeten utföras under tiden maj, juni och juli.

text: Grans sameby (samebyn) m.fl. överklagade beslutet till Umeå tingsrätt, Fastighetsdomstolen, och yrkade bl.a. att även april månad skulle omfattas av borrningsförbudet. Fastighetsdomstolen biföll samebyns yrkande genom dom den 21 januari 2011, men vid den tidpunkten var arbetena redan utförda.

text: Ordföranden i samebyn kontaktade Bergsstaten den 31 mars 2010 med anledning av att bolaget hade påbörjat undersökningsarbeten inom samebyns område utan att i förväg underrätta samebyn. Det framkom senare att den plats där bolaget påbörjat arbetena inte låg inom samebyns område.

text: Samebyn framställde i juli 2010 hos Bergsstaten ett anspråk på ersättning med anledning av den skada samebyn uppgav sig ha lidit till följd av bolagets undersökningsarbeten i april 2010. Bergmästaren beslutade den 24 februari 2011 att inte vidta några tillsynsåtgärder mot bolaget, men att ersättning skulle utgå till samebyn med 1 005 484 kr. Både samebyn och bolaget överklagade beslutet till Umeå tingsrätt, Mark- och miljödomstolen. Genom dom den 17 december 2012 beslutade Mark- och miljödomstolen att bolaget skulle utge ersättning till samebyn med 807 874 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: 5 § räntelagen

text: från den 23 mars 2010 till dess full betalning erlagts.

text: Bolagets undersökningstillstånd återkallades av bergmästaren i februari 2013 sedan samebyn upplyst att bolaget saknade utmätningsbara tillgångar och inte heller hade någon behörig företrädare.

text: Efter ansökan av samebyn beslutade Bergsstaten den 6 maj 2013 att bevilja samebyn utbetalning av den av bolaget ställda säkerheten.

text: Samebyn framställde därefter ytterligare anspråk på ersättning för skada och intrång till följd av undersökningsarbetena. Bergmästaren beslutade den 23 augusti 2013 att bolaget skulle utge 210 117 kr i ersättning till samebyn jämte ränta enligt

text: 5 § räntelagen

text: från den 26 juli 2010 till dess full betalning sker.

text: Bolaget försattes i konkurs den 18 juni 2013.

text: Anspråket m.m.

text: Grans sameby har begärt skadestånd av staten med 1 017 991 kr jämte ränta enligt

text: 5 § räntelagen

text: på 807 874 kr från den 24 april 2012 och på 210 117 kr från den 26 juli 2010, allt till dess full betalning sker. Till stöd för anspråket har samebyn anfört följande.

text: Bergsstaten, genom bergmästaren, svarar för tillsyn av tillståndsinnehavare. Bolaget har innehaft ett undersökningstillstånd och har därmed stått under bergmästarens tillsyn för efterlevnad av

text: minerallagen

text: . Enligt

text: 3 kap. 3 § tredje stycket minerallagen

text: ska säkerhet ställas innan undersökningsarbete påbörjas. Bergsstaten utövar, enligt myndighetens egna uppgifter, årligen tillsyn över ställda säkerheter. I förevarande fall har Bergsstaten genom en upprättad promemoria meddelat att 50 000 kr kunde vara utgångspunkt beträffande storlek på säkerheten. Den av bolaget ställda säkerheten om 50 000 kr borde dock uppenbarligen inte ha godtagits av Bergsstaten.

text: Vidare borde bergmästaren, inom ramen för sin tillsyn, ha vidtagit åtgärder för att minimera skadan för tredje man. Eftersom bolaget uppenbart inte hade fullgjort vad krävdes enligt

text: 3 kap. 3 § minerallagen

text: hade bergmästaren möjlighet att förelägga bolaget vid vite. Bergmästaren hade även möjligheten att meddela de förelägganden som behövts för att trygga efterlevnaden av

text: minerallagen

text: eller av villkor eller föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen. Bergmästaren och Bergsstaten har förfarit grovt vårdslöst genom att underlåta att granska bolaget inför utfärdandet av undersökningstillstånden. Bergmästaren och Bergsstaten har vidare förfarit grovt vårdslöst i tillsynen över bolaget genom att underlåta att vidta någon åtgärd avseende den uppenbart otillräckligt ställda säkerheten. Den ställda säkerheten har utbetalats till samebyn och uppgick vid utbetalningstillfället till 56 000 kr. Det begärda beloppet motsvarar den ränta bolaget ska utge till samebyn enligt domen i december 2012 och bergmästarens beslut i augusti 2013.

text: Bergsstaten har lämnat över anspråket till Justitiekanslern och har efter remiss yttrat sig över anspråket. Enligt Bergsstaten är staten inte skadeståndsskyldig.

text: Samebyn har inkommit med synpunkter på Bergsstatens yttrande och anfört bl.a. följande. Bergsstaten informerade inte samebyn om den av bolaget ställda säkerheten. Den var okänd för samebyn till år 2013. Bergsstaten hade kunnat kontrollera bolaget bl.a. genom att granska bolagets årsredovisning.

text: I årsredovisningen för räkenskapsåret den 1 januari – 31 december 2008 fanns sådana uppgifter om bolagets ekonomiska ställning att det kan ifrågasättas hur bolaget kunde anses ha möjlighet att få till stånd en ändamålsenlig undersökning. Av årsredovisningen framgick också att bolaget inte var lämpligt att bedriva det aktuella undersökningsarbetet. Det borde i vart fall år 2010, då samebyn framställde sitt ersättningskrav mot bolaget som var fyrtio gånger större än den ställda säkerheten, stått klart att det var påkallat med ett agerande från Bergsstatens sida.

text: Bergsstaten har yttrat sig på nytt och anfört bl.a. att det inte inom ramen för prövningen av en ansökan om undersökningstillstånd ankommer på Bergsstaten att kontrollera sökandens årsredovisning.

text: Samebyn har därefter inkommit med ett kompletterande yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Bergsstatens handläggning av och beslut i ärenden av nu aktuellt slag är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel etc. att detta har orsakat skada för den enskilde. Det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Ställningstagande

text: Utfärdande av undersökningstillstånd

text: Samebyn har gjort gällande att bergmästaren har agerat oaktsamt genom att inte närmare granska bolaget innan de aktuella undersökningstillstånden utfärdades.

text: Enligt

text: 2 kap. 2 § minerallagen

text: ska ett undersökningstillstånd beviljas om det finns anledning anta att undersökning inom det aktuella området kan leda till fynd av koncessionsmineral. Undersökningstillstånd får dock – såvitt nu är i fråga – inte beviljas den som uppenbarligen saknar möjlighet eller avsikt att få till stånd en ändamålsenlig undersökning eller den som tidigare har visat sig olämplig att bedriva undersökningsarbete. Kriteriet att sökanden inte uppenbarligen saknar möjlighet att få till stånd en ändamålsenlig undersökning visar att prövningen inte är avsedd att vara särskilt ingående utan att det främst är fallen av missbruk som man velat komma åt (

text: prop. 1988/89:92 s. 91

text: och

text: prop. 2004/05:40 s. 37

text: I detta fall kan det konstateras att bolaget redan hade beviljats undersökningstillstånd för ett antal andra områden när bergmästaren under åren 2007 och 2008 beviljade bolaget undersökningstillstånd för de fem nu aktuella områdena. Såvitt framkommit av utredningen hade det då inte funnits några indikationer på bolaget inte skulle leva upp till de krav som ställs i

text: 2 kap. 2 § minerallagen

text: . Vidare har besluten om undersökningstillstånd i alla nu aktuella fall, utom beträffande Vindelvagge 4, enligt uppgift från Bergsstaten, överprövats i domstol utan att något av besluten har ändrats eller upphävts. Inte heller i övrigt ger utredningen något underlag för bedömningen att bergmästarens rättstillämpning med anledning av beviljandet av undersökningstillstånden har innefattat fel eller försummelse.

text: Säkerhetens storlek

text: Enligt

text: 3 kap. 3 § tredje stycket minerallagen

text: ska tillståndsinnehavaren, innan arbete påbörjas, ha ställt säkerhet för ersättning enligt

text: 7 kap. 1 § samma lag

text: , dvs. ersättning för skada eller intrång som föranleds av undersökningsarbete. Skyldigheten att ställa säkerhet är straffsanktionerad (

text: 15 kap. 6 § 2 minerallagen

text: ). Enligt

text: 17 kap. 2 § första stycket minerallagen

text: ska säkerhet, som inte har godkänts av den till vars förmån den har ställts, prövas av länsstyrelsen.

text: Samebyn gör gällande att den av bolaget ställda säkerheten om 50 000 kr inte var tillräcklig och därför inte skulle ha godtagits av Bergsstaten.

text: Det är inte reglerat i minerallagstiftningen hur stor säkerheten ska vara. Syftet med kravet på säkerhet är dock att skydda sakägarna från risken att behöva stå kostnaden för den skada eller det intrång som undersökningsarbetena kan innebära. Utgångspunkten bör därför rimligen vara att säkerhetens storlek ska anpassas efter hur stor denna risk är.

text: Utredningen ger vid handen att Bergsstaten har tillämpat – och fortfarande tillämpar – schablonbelopp när det gäller den säkerhet som tillståndshavaren enligt lag ska ställa. Schablonbeloppens storlek är enligt Bergsstaten beroende av om tillståndsinnehavaren är privatperson eller näringsidkare och antalet undersökningstillstånd.

text: De skador och intrång som typiskt sett kan uppkomma till följd av undersökningsarbeten är förhållandevis begränsade. Ansökningar om undersökningstillstånd brukar dessutom sakna detaljerade beskrivningar av vilka åtgärder prospektören vill vidta på fastigheten. Mer utförliga redogörelser för hur undersökningsarbetet är tänkt att bedrivas lämnas först i arbetsplanskedet (

text: prop. 2004/05:40 s. 50

text: ff. och

text: SOU 2012:73 s. 75

text: ff. och 167). Såvitt framkommit av utredningen här har det inte initialt – då Bergsstaten först godtog den ställda säkerheten – funnits några förhållanden som gav vid handen att risken för skador i samebyns fall var större än normalt. Det finns därför inte skäl att utgå från att en mer individualiserad prövning i det skedet skulle ha lett till något annat resultat än vad som blev fallet, dvs. att Bergsstaten godtog säkerheten.

text: I samebyns fall har det emellertid i efterhand visat sig att säkerheten inte har varit tillräcklig. Den ersättning som bolaget ålagts att betala till samebyn avser i huvudsak de ökade kostnader vid renskötseln som samebyn har drabbats av till följd av bolagets planerade undersökningsarbeten under mars och april 2010. Frågan är om den skada och det intrång som ersättningen avser hade kunnat förutses och därmed borde ha påverkat säkerhetens storlek.

text: Utredningen visar att samebyn inför bergmästarens beslut den 28 januari 2010 att fastställa arbetsplanen har framhållit att renskötsel bedrivs i området under april till december, att området utgör betesområde och kalvningsland och därigenom är mycket känsligt Frågan är då om samebyns uppgifter borde föranlett bergmästaren att – inom ramen för sin tillsyn – göra ett förnyat övervägande i frågan om ställd säkerhet kunde anses tillräcklig. Bergmästaren har i sitt beslut begränsat perioden för undersökningsarbeten med hänsyn till de förhållanden som samebyn pekat på. Bergmästaren har även kompletterat arbetsplanen med villkor, bl.a. att varje berörd sameby, inför varje enskild borrning, skulle underrättas på visst sätt senast två veckor innan arbeten påbörjades. Dessa åtgärder får anses ha varit ägnade att begränsa risken för skada och intrång. Mot den bakgrunden bedömer Justitiekanslern att det inte heller i detta senare skede har funnits tillräckliga skäl för Bergsstaten att på eget initiativ ompröva säkerhetens storlek.

text: Till bilden hör också att samebyn har delgetts eller fått kopia av samtliga aktuella beslut att bevilja undersökningstillstånd, liksom beslutet att medge överlåtelse av undersökningstillståndet för Vindelvagge nr 1. Av besluten om undersökningstillstånd framgår att tillstånden var förenade med villkor att tillståndsinnehavaren skulle ställa säkerhet innan undersökningsarbetena påbörjades. Samebyn har alltså på detta sätt informerats om att säkerhet skulle ställas av tillståndsinnehavaren. Som Bergsstaten har framfört hade uppgift om att bolaget ställt säkerhet och storleken på denna kunnat begäras genom kontakt med Bergsstaten. Samebyn får därmed anses ha haft möjlighet att framställa invändningar mot säkerheten och få den prövad av länsstyrelsen på sätt som föreskrivs i

text: 17 kap. 2 § minerallagen

text: . Några sådana invändningar har dock inte framställts förrän inom ramen för nu aktuellt ärende.

text: Av det ovan redovisade framgår att det i hög grad har varit en bedömningsfråga om Bergsstaten – med frångående av tillämpade schablonbelopp – borde ha uppmanat bolaget att ställa säkerhet med högre belopp. I avsaknad av någon invändning från samebyn eller annan tydlig indikation på att ställd säkerhet inte skulle vara tillräcklig kan den bedömning som Bergsstaten har gjort enligt Justitiekanslern inte anses ha varit så oriktig att den innefattar fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Godkännande av ställd säkerhet

text: En annan fråga är om det förhållandet att någon invändning mot säkerheten inte gjordes av samebyn medför att ett godkännande i den mening som avses i

text: 17 kap. 2 § minerallagen

text: har förekommit. Frågeställningen blir alltså om Bergsstaten, i avsaknad av ett uttryckligt godkännande från samebyn av säkerheten, borde ha låtit länsstyrelsen pröva saken. Som det får uppfattas är Bergsstatens inställning att det har ankommit på samebyn att framställa invändningar mot den av bolaget ställda säkerheten för att få frågan prövad av länsstyrelsen.

text: Av en promemoria från Bergsstaten den 25 april 2005, upprättad av dåvarande bergmästaren, framgår att myndigheten har övervägt hur ett godkännande av säkerhet ska gå till. I promemorian konstateras att ett godkännande i många fall kan vara förenat med praktiska svårigheter. I promemorian sägs bl.a. följande.

text: Att ställa säkerhet för just undersökningsarbeten kan […] knappast praktiskt göras för alla fastigheter som berörs av tillstånd var för sig. Därför har det förekommit att ett ”stående” säkerhetsbelopp har beräknats för ett företags samtliga undersökningsarbeten. Detta belopp har därefter ställts som en stående säkerhet som inte ändrats annat än om omfattningen av undersökningsarbetena totalt i företaget ändrats. Anledningen till valet av stående säkerhet har varit av praktisk natur.

text: Något godkännande av säkerhetsbeloppet från dem till vars förmån säkerheten har ställts har i dessa fall varit ogörligt eftersom det varit tusentals markägare och kretsen av dessa dessutom varit snabbt föränderlig. Regeln i 17:2 om länsstyrelsernas prövning har inte heller tillämpats i dessa fall mest beroende på att någon särskild länsstyrelse inte kunnat identifieras eftersom undersökningsarbetena avsett flera olika län och också i relation till länsgränserna varit snabbt föränderliga. För stående säkerheter har länsstyrelsegodkännande därför inte inhämtats såvitt känt.

text: Konsekvensen av att en stående säkerhet finns, dock utan att vara godkänd av länsstyrelsen, har inte prövats av domstol. Det kan dock förmodas att konsekvensen knappast kan vara att det belopp som reserverats inte anses kunna utgöra säkerhet. I stället får konsekvensen av frånvaron av länsstyrelsegodkännande anses vara begränsad till att det skydd för borgenärerna saknas som länsstyrelseförfarandet är avsett att utgöra. Därför är det viktigt att beloppet åtminstone inte är för snävt tilltaget.

text: Information om ekonomisk säkerhet finns även på Bergsstatens webbplats. Där anges bl.a. följande.

text: Ett undersökningstillstånd är förenat med villkor om att tillståndsinnehavaren, innan undersökningsarbeten påbörjas, ska ställa ekonomisk säkerhet avseende ersättning till mark- och sakägare för skada eller intrång som ändå kan uppstå. Säkerhet som inte kan godtas av mark- och sakägare som berörs av undersökningsarbeten ska på begäran av denne prövas till utformning och storlek av länsstyrelsen.

text: Enligt

text: 17 kap. 2 § minerallagen

text: ska länsstyrelsen pröva en säkerhet som inte har godkänts av den till vars förmån den har ställts – i detta fall samebyn. En tolkning enligt bestämmelsens ordalydelse leder närmast till att lagen skulle kräva ett uttryckligt godkännande från den eller dem till vars förmån säkerheten har ställts för att frågan inte ska underställas länsstyrelsen. Såvitt känt för Justitiekanslern finns det inte några förarbetsuttalanden eller någon rättspraxis som talar i en annan riktning. Utgångspunkten i nämnda promemoria synes också – till skillnad från Bergsstatens inställning i detta ärende och vad som anges på myndighetens webbplats – vara att lagen kräver ett uttryckligt godkännande. Justitiekanslern har – av de skäl som anförs i promemorian – förståelse för att det i vissa fall kan vara förenat med praktiska svårigheter att inhämta ett sådant godkännande. Det är emellertid inte tillräckligt för att göra avsteg från ett krav på godkännande som ställs upp i lagen. Övervägandena i promemorian kan inte uppfattas på annat sätt än att de interna rutinerna har utformats med insikt om de risker som Bergsstatens hantering av frågan om godkännande av säkerhet innebär för dem till vars förmån säkerheten ska ställas. Genom att i detta fall ha underlåtit att underställa länsstyrelsen prövning av säkerheten, trots att samebyn inte hade godkänt den, måste Bergsstaten anses ha åsidosatt bestämmelsen i

text: 17 kap. 2 § minerallagen

text: på ett sådant sätt som innebär fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Skadeståndsinstitutet har till huvudsakligt syfte att återställa den skadelidande i det läge som skulle ha gällt om den skadegörande handlingen inte hade utförts. Samebyn ska alltså i princip försättas i den ekonomiska situation som den skulle ha befunnit sig i om felet inte hade begåtts, dvs. att säkerheten hade prövats av länsstyrelsen.

text: Som tidigare nämnts regleras det inte i

text: minerallagen

text: hur stor säkerheten för att kunna ersätta den skada eller intrång som föranleds av undersökningsarbeten ska vara. Oavsett detta finns det inte något som talar för att länsstyrelsen i detta fall skulle ha krävt säkerhet med ett belopp i den storleksordning som samebyn har begärt ersättning med. Det ska då beaktas att det ofta är först i ett senare skede än i anslutning till en begäran om undersökningstillstånd som det klargörs vad intrånget närmare innebär och vilka eventuella skador som kan komma att uppkomma. Såvitt framkommit av utredningen här har det inte initialt funnits några förhållanden som gav vid handen att risken för skador i detta fall var större än normalt. Sammantaget finns därför inte på befintligt underlag skäl att utgå ifrån att länsstyrelsens prövning av säkerheten i det skedet skulle ha lett till något annat resultat än den säkerhet om 50 000 kr som bolaget redan hade ställt. Det kan då inte heller anses föreligga något orsakssamband mellan underlåtenheten att underställa länsstyrelsen beslutet om säkerhet och den skada som samebyn nu begär ersättning för.

text: Det är oklart hur länge skyldigheten för Bergsstaten att låta länsstyrelsen pröva säkerheten har kvarstått. I princip får en sådan skyldighet anses ha funnits så länge något godkännande från samebyn inte hade inhämtats. Samtidigt måste det beaktas att syftet med säkerheten med tiden kan gå förlorat med anledning av att det processuella regelverket tillhandahåller andra möjligheter för en borgenär att trygga sin fordran.

text: Det är i efterhand inte möjligt att dra någon säker slutsats i frågan om länsstyrelsen hade krävt att säkerhet skulle ställas med ett högre belopp med anledning av de ersättningskrav samebyn framställde mot bolaget. Det finns dock inte tillräckliga skäl att utgå ifrån att redan den omständigheten att samebyn hade framställt sitt ersättningskrav skulle ha lett till ett beslut om skyldighet att öka säkerheten. Däremot ligger det nära till hands att anta att länsstyrelsen hade ställt ett sådant krav på bolaget i vart fall med anledning av bergmästarens beslut den 24 februari 2011. Det får då anses ha stått klart att säkerheten inte kunde anses tillräcklig för att trygga samebyns fordran mot bolaget. Å andra sidan måste det beaktas att samebyn då hade möjlighet att omedelbart ansöka om verkställighet av beslutet hos Kronofogdemyndigheten (se 3 kap. 1 § första stycket 6 och 20 §§ jämförd med

text: 3 kap.

text: och

text: 6 §§

text: utsökningsbalken

text: samt

text: 8 kap.

text: och

text: 10 §§

text: minerallagen

text: ). Det får därför anses högst osäkert om det hade funnits något syfte med att kräva en högre säkerhet för att trygga samebyns fordran med anledning av beslutet. Det mesta talar i stället för att en sådan begäran skulle ha avslagits på grund av att syftet med säkerheten hade förfallit.

text: Sammanfattningsvis är det därmed inte visat att det finns något sådant direkt orsakssamband mellan Bergsstatens fel eller försummelse och samebyns skada som är en förutsättning för skadeståndsansvar.

text: Med hänvisning till vad som tidigare har sagts om samebyns möjligheter att framställa invändningar mot säkerheten och på så sätt få den prövad av länsstyrelsen kunde det också finnas skäl att vid en skadeståndsrättslig bedömning överväga om samebyn har förhållit sig passiv på sådant sätt att detta kan ha betydelse för frågan om medvållande enligt

text: 6 kap. 1 § skadeståndslagen

text: . Det saknas dock skäl för Justitiekanslern att nu ta ställning till om det kunde finnas anledning jämka ett eventuellt skadestånd till samebyn.

text: Underlåtenhet att vidta åtgärder inom ramen för bergmästarens tillsyn

text: Enligt

text: 15 kap. 1 § minerallagen

text: utövar bergmästaren tillsyn över efterlevnaden av

text: minerallagen

text: och av villkor eller föreskrifter som meddelats med stöd av den.

text: Samebyn har gjort gällande att bergmästaren, inom ramen för sitt tillsynsuppdrag, borde ha vidtagit mer kraftfulla åtgärder mot bolaget och att i vart fall uppgifterna i bolagets årsredovisning för år 2008, som registrerades hos Bolagsverket i slutet av maj 2009, borde ha föranlett någon åtgärd från bergmästarens sida.

text: När det gäller kontroller av den av bolaget ställda säkerheten framgår det av Bergsstatens yttrande att det under år 2008 infördes rutiner vid myndigheten gällande kontroller av säkerhet som ska ställas av tillståndshavare av undersökningstillstånd. Sedan rutinerna införts har Bergsstaten genomfört årliga kontroller för att säkerställa att säkerhet har ställts och att ställd säkerhet överensstämmer med tillämpade schablonbelopp. Det finns inte något som talar för att bolaget inte omfattades av dessa kontroller under åren 2008 – 2013. Enligt vad Bergsstaten har anfört har varje kontroll visat att bolaget har ställt säkerhet i enlighet med tillämpade schablonbelopp, varför bolaget inte anmodats att utöka säkerheten.

text: Bergsstaten har alltså i detta avseende fullgjort kontrollerna av bolaget enligt de rutiner som har tillämpats från och med 2008. Med hänsyn till resultatet i samebyns fall kan det dock diskuteras om rutinerna i alla delar varit ändamålsenliga och inneburit tillräcklig kontroll. Detta gäller inte minst då myndighetens rutiner uppenbarligen har utformats med frångående av det krav på godkännande av säkerheten som

text: minerallagen

text: föreskriver. Mycket talar för att det hade behövts en mer individualiserad bedömning och en kontinuerlig uppföljning av om ställd säkerhet fortfarande kunde anses betryggande. Såvitt framkommit av utredningen här har någon sådan uppföljning inte skett.

text: Justitiekanslern noterar emellertid att enligt numera gällande lagstiftning (fr.o.m. den 1 augusti 2014) ska arbetsplaner innehålla bl.a. en bedömning av hur stor skada eller hur stort intrång som undersökningsarbetet kommer att medföra, information om hur eventuella skador eller intrång kommer att regleras samt uppgift om vilken form av säkerhet tillståndshavaren har för att fullfölja utbetalningen av ersättningen och om storleken på säkerheten (

text: 3 kap. 5 § 9 minerallagen

text: ). Av förarbetena framgår att syftet med bestämmelsen är att ge mottagaren möjlighet att bedöma om säkerheten är tillräckligt stor för att täcka kostnaden för eventuella skador och tillfälle att invända mot arbetsplanen om den ställda säkerheten anses vara för låg (Se

text: SOU 2012:73 s. 172

text: och

text: prop. 2013/14:159 s. 22

text: ). Bergsstatens beslut att fastställa en arbetsplan kan överklagas. I och med dessa lagändringar torde behovet av att Bergsstaten inför nya rutiner för regelbunden omprövning och kontinuerlig uppföljning av säkerhetens storlek ha minskat.

text: Att bergmästaren granskar tillståndsinnehavarens årsredovisning för att få ett underlag för fortsatt ställningstagande i ärendet kan i vissa fall vara en lämplig åtgärd. Någon allmän skyldighet att göra en sådan granskning finns dock inte. En sådan kontroll bör normalt förutsätta att det har framkommit omständigheter som gör till exempel att tillståndshavarens möjligheter eller avsikter att bedriva en ändamålsenlig undersökning kan ifrågasättas. Såvitt framgår av utredningen här har det beträffande bolaget framkommit sådana omständigheter först i februari 2013, vilket då också föranledde bergmästaren att återkalla bolagets tillstånd.

text: På samma sätt som det har varit en bedömningsfråga om bergmästaren borde ha uppmanat bolaget att ställa säkerhet med högre belopp har det varit en bedömningsfråga om det i något skede fanns skäl att vidta ytterligare kontrollåtgärder avseende ställd säkerhet alternativt utfärda någon form av föreläggande mot bolaget. Bergmästarens ställningstagande kan enligt Justitiekanslern inte heller i dessa delar anses så felaktiga att skadeståndsansvar har uppkommit för staten.

text: Det bör tilläggas att det får anses högst oklart på vilket sätt eventuella förelägganden, med eller utan hot om vite, skulle ha kunnat förhindra att samebyn drabbades av den skada som ersättningsanspråket avser.

text: Avslutande synpunkter

text: Av det anförda framgår att Bergsstaten har agerat felaktigt eller försumligt genom att åsidosatta bestämmelsen i

text: 17 kap. 2 § minerallagen

text: , men att samebyns skadeståndsanspråk ska avslås på grund av bristande orsakssamband.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet här.


publisher: Justitiekanslern

title: Initiativärende med anledning av långsam handläggning av en förundersökning

org: jk

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Polismyndigheten för att handläggningen av en förundersökning har dragit ut på tiden.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: I samband med nyhetsbevakning uppmärksammade Justitiekanslern att en domstol i ett mål angående stöld, där de tilltalade var 18 år vid gärningen, meddelat påföljdseftergift eftersom det hade gått mer än tre år från brottet till dess att målet prövades i domstol.

text: Från Åklagarmyndigheten inhämtades att det aktuella ärendet, där förundersökningen varit polisledd, inkom till aktuell åklagarkammare den 16 november 2015 i form av en slutredovisad förundersökning. Gärningen skulle ha begåtts den 27 september 2015. Sedan åklagare bedömt att förundersökningen behövde kompletteras lämnades ledningen av förundersökningen den 26 november 2015 tillbaka till Polismyndigheten. Ärendet återredovisades till kammaren den 11 september 2018, varefter åtal väcktes den 20 september 2018. Dom meddelades av tingsrätten den 7 november 2018 och av hovrätten den 28 januari 2019.

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Polismyndigheten.

text: Justitiekanslern har även tagit del av vissa handlingar i ärendet hos Åklagarmyndigheten samt de ovan nämnda domarna.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger och ska läggas ned om det saknas anledning att fullfölja den (se

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: [RB]). Förundersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet och ska bl.a. se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara (1 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]).

text: Bedömningen i detta fall

text: Det aktuella ärendet avsåg ett tillgreppsbrott av enklare slag, där utredningen torde ha varit okomplicerad och innefattat rutinmässiga åtgärder. Det hade mot den bakgrunden varit tidsmässigt rimligt att förundersökningen varit klar långt tidigare än som nu blev fallet. Uppenbarligen var förundersökningsledarens bedömning att förundersökningen var färdig i november 2015 när den första gången redovisades till åklagarkammaren. Att en förundersökning kan behöva kompletteras, och att olika bedömningar avseende dess fullständighet för övrigt kan förekomma, är i sig varken märkligt eller ovanligt. Den relativt enkla komplettering som det var fråga om här, dvs. att de misstänkta skulle få möjlighet att ta del av en övervakningsfilm, borde dock ha kunnat genomföras betydligt snabbare än vad som blev fallet.

text: Utifrån de uppgifter som Polismyndigheten lämnat i sitt yttrande kan konstateras att de utredningsåtgärder som vidtogs under de nästan tre år som förundersökningen åter leddes av polisen var synnerligen begränsade; det rörde sig i princip om ett förhör, något direktiv och ett par administrativa åtgärder.

text: Av Polismyndighetens yttrande framgår att orsakerna till fördröjningen i första hand kan härledas till bristande resurser och rutiner samt behov av att prioritera vissa ärenden framför andra till följd av bl.a. hög arbetsbelastning. Som Polismyndigheten anfört kan sådana förhållanden emellertid inte ursäkta en så pass stor tidsutdräkt som det varit fråga om här, i synnerhet inte då det rört sig om ett ärende där de misstänka bara var strax över 18 år.

text: Av

text: 4 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) framgår att en förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott på vilket fängelse kan följa ska bedrivas med särskild skyndsamhet. Förundersökningen ska avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast inom sex veckor från dagen för delgivning av brottsmisstanke enligt

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB.

text: I det här fallet var de misstänkta 18 år vid brottet, varför bestämmelsen i 4 § LUL i och för sig inte varit tillämplig. De misstänktas låga ålder borde dock ändå ha tillmätts betydelse utifrån det allmänna skyndsamhetskravet i

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB (se JO:s beslut 2002-09-25, dnr 455-2002). I likhet med Polismyndigheten och domstolen anser Justitiekanslern därför att utredningen borde ha bedrivits med större skyndsamhet.

text: Med hänsyn till det anförda, och då det inte funnits några särskilda svårigheter eller andra omständigheter i ärendet som motiverat den anmärkningsvärda tidsutdräkten, anser Justitiekanslern att Polismyndighetens handläggning av den aktuella förundersökningen dragit ut på tiden på ett oacceptabelt sätt. För detta förtjänar Polismyndigheten kritik.

text: Med detta sagt ser jag positivt på att det, vilket framgår av Polismyndighetens yttrande, har tillförts mer personal till utredningsverksamheten vid det aktuella lokala polisområdet och att bristande rutiner har åtgärdats. Särskilda ärenderevisioner genomförs nu med jämna mellanrum och det finns ett systemstöd för uppföljning av status i ärenden.

type: avgorande


title: Anspråk på skadestånd på grund av bl.a. upplysningar och råd från en länsstyrelse

text: Justitiekanslern tillerkänner GB skadestånd av staten med 80 000 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Länsstyrelsen i Stockholms län att ombesörja utbetalningen av ersättningen.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: GB bor tillsammans med sin fru i en lägenhet på fastigheten Stockholm Rönnen 8 på Karlavägen 18 i Stockholm. 1996 köpte Ytterholmen Invest AB (Ytterholmen) fastigheten. Sedan en tvist hade uppstått om äganderätten till aktierna i Ytterholmens moderbolag blev det oklart vem som utövade det bestämmande inflytandet i Ytterholmen. Det fick till följd att det 1999 förekom olika uppgifter om vem som fick företräda Ytterholmen. Under hösten 1999 skickades flera brev till hyresgästerna på Karlavägen 18 med motstridiga uppgifter om vem som fick företräda hyresvärden och på vilket sätt hyran skulle betalas. I flera av breven rekommenderades hyresgästerna att sätta in hyran på en advokats klientmedelskonto. I andra brev rekommenderades att hyran skulle sättas ned hos länsstyrelsen.

text: GB satte från och med oktober 1999 till och med maj 2002 ned hyran för sin lägenhet hos Länsstyrelsen i Stockholms län enligt lagen (

text: ) om nedsättning av pengar hos myndighet (1927 års lag). Som skäl för nedsättningarna angav GB att det var oklart vem som var behörig företrädare för Ytterholmen och att han därför inte visste till vem han skulle betala hyra. I maj 2002 lät GB utbetala de hos länsstyrelsen innestående medlen till Ytterholmen. Han betalade de hyror som förföll till betalning därefter direkt till Ytterholmen.

text: Ytterholmen sade i oktober 2003 upp hyresavtalet med GB. På uppsägningen följde en tvist om förlängning av hyresavtalet. Ytterholmen hänsköt förlängningstvisten till Hyresnämnden i Stockholm. I nämndens beslut den 19 december 2003 lämnades Ytterholmens yrkande om att hyresavtalet skulle upphöra utan bifall. Av skälen för beslutet framgår att hyresnämnden ansåg att förutsättningar för nedsättning enligt 1927 års lag inte hade förelegat, vilket enligt nämnden innebar att GB:s inbetalningar till länsstyrelsen inte var att anse som hyresinbetalningar i rätt tid. Nämnden fann emellertid att omständigheterna hade varit sådana att hyresavtalet ändå skäligen borde förlängas.

text: Hyresnämndens beslut överklagades till Svea hovrätt, som i beslut den 29 juni 2004 bl.a. biföll Ytterholmens talan om att hyresavtalet skulle upphöra samt förpliktade GB att genast flytta ifrån lägenheten. Även hovrätten fann att förutsättningar för nedsättning enligt 1927 års lag inte hade förelegat. Till skillnad från hyresnämnden menade emellertid hovrätten att det inte kunde anses oskäligt att låta hyresavtalet upphöra.

text: Vid sidan av den nämnda förlängningstvisten pågick vid Stockholms tingsrätt ett mål mellan Ytterholmen och GB om bl.a. avhysning av GB från lägenheten. Ytterholmen gjorde i målet gällande bl.a. att skäl för deposition enligt 1927 års lag inte hade förelegat, varför GB hade varit försenad med att betala hyran och grund för uppsägning förelåg. Tingsrätten fann emellertid i dom den 2 april 2004 att omständigheterna vid samtliga nedsättningstillfällen hade varit sådana att GB hade rätt att fullgöra hyresbetalningarna genom deposition enligt nämnda lag. Mot denna bakgrund ogillade tingsrätten Ytterholmens talan och förpliktade bolaget att betala GB:s rättegångskostnader. Domen har överklagats, men Svea hovrätt har ännu inte avgjort målet.

text: GB bor alltjämt kvar i lägenheten. Hyresnämnden har, sedan tvist därom har uppkommit, beslutat att hans fru har rätt att ta över hyresrätten. Beslutet har överklagats, och Svea hovrätt har ännu inte avgjort målet.

text: Skadeståndsanspråket

text: GB har begärt skadestånd av staten med 169 431 kr avseende kostnaderna för förlängningstvisten i hyresnämnden och Svea hovrätt. Av beloppet avser 164 431 kr ombudsarvode och 5 000 kr GB:s egna arbete.

text: GB har till stöd för sitt anspråk anfört väsentligen följande.

text: Vid ett besök hos länsstyrelsen i september/oktober 1999 visade han upp de brev som han hade fått från olika påstådda företrädare för Ytterholmen. På fråga om vad han borde göra fick han svaret: ”Du är inte den första i den här situationen, men det är lätt ordnat. Om du deponerar hyran hos oss övertar vi bekymret. På så sätt har du betalat hyran och sedan ser vi till att den hamnar på rätt ställe. På så vis är du skyddad vad som än händer. Det vore ju olyckligt om någon skulle säga att du inte betalat din hyra ordentligt. Men det ska vi ordna. Fyll i den här blanketten bara, betala in pengarna till oss och avvakta ett par dagar tills du har fått besked att vi tar emot pengarna. Då är du skyddad vad som än händer.”

text: Sedan GB hade fått en uppsägning från Ytterholmen med hänvisning till att han inte hade betalat hyran ringde han till länsstyrelsen och undrade vad han skulle göra. Han fick svaret: ”Du betalar ju hyran så du behöver inte vara orolig. Du kan ju inte betala hyran en gång till, och pengarna finns ju här hos oss för den som har rätt till dem. Du behöver egentligen inte göra någonting men det ser väl bra ut om du informerar Ytterholmen en extra gång om att du betalar via oss.” Sedan GB hade skrivit till Ytterholmen och lämnat ett sådant besked återkom företaget med ett nytt uppsägningsbrev. Vid ytterligare ett telefonsamtal med länsstyrelsen fick GB samma besked som tidigare.

text: Sedan ett tredje uppsägningsbrev hade anlänt konsulterade GB en advokat och lydde dennes råd att låta utbetala de deponerade medlen till Ytterholmen samt därefter betala hyran direkt till hyresvärden. Vid ett förnyat samtal med länsstyrelsen förklarade handläggaren A.K. där att GB hade fullgjort sina betalningsskyldigheter och att det var upp till länsstyrelsen att avgöra om så var fallet eller inte. GB efterfrågade detta besked skriftligen och fick i januari 2004 ett brev med följande innehåll.

text: ”Ni har i ovanstående ärende nedsatt pengar enligt lag (

text: ) om nedsättning av pengar hos myndighet. Länsstyrelsen har mottagit nedsatt belopp på den grunden att oklarhet råder om vem som är behörig företrädare för borgenären. Ni har förbehållit Er rätten att återta nedsatt belopp. Ni har gjort 31 st nedsättningar i detta ärende som samtliga mottagits, godtagits och bekräftats genom beslut av Länsstyrelsen. På Er begäran har Länsstyrelsen den 15 juli 2002 betalat ut hela det nedsatta beloppet till borgenären. Ärendet har härefter avslutats.

text: Samtliga beslut som Länsstyrelsen fattat i nu aktuellt ärende har vunnit laga kraft, dvs. inte något av dessa beslut har överklagats. Genom att sätta ned de ifrågavarande beloppen hos Länsstyrelsen har Ni, i enlighet med 1 § andra stycket ovan nämnda lag, fullgjort Er betalning till borgenären.”

text: GB har på inrådan av och med försäkran från länsstyrelsen om att han har gjort rätt deponerat hyran för sin lägenhet enligt 1927 års lag. Länsstyrelsen har vid upprepade tillfällen försett honom med information som mot bakgrund av Svea hovrätts beslut den 29 juni 2004 har varit felaktig och vilseledande. Han är därför berättigad till skadestånd av staten för de kostnader han har haft för ombudsarvode och i form av eget arbete till följd av tvisten i hyresnämnden och, sedan nämndens beslut har överklagats, i Svea hovrätt.

text: GB har upplyst om att han kan komma att återkomma med krav på ersättning för den skada som han har åsamkats med anledning av tvisten i Stockholms tingsrätt, som har överklagats till Svea hovrätt och där ännu inte har avgjorts.

text: Länsstyrelsens yttrande

text: Justitiekanslern har remitterat skadeståndsanspråket till länsstyrelsen, som därefter har avgett följande yttrande.

text: ”Justitiekanslern har anmodat Länsstyrelsen att yttra sig med anledning av att GB begär skadestånd för vilseförande information och vårdslös rådgivning i samband med depositioner av hyra. GB åberopar som grund för sitt skadeståndsyrkande att den information han fått från Länsstyrelsen varit felaktig eftersom Svea hovrätt i beslut den 29 juni 2004 konstaterat att Länsstyrelsen inte skulle ha tagit emot ifrågavarande depositioner.

text: När det gäller Länsstyrelsens handläggning av depositionsärendena och därmed sammanhängande omständigheter hänvisas till bifogat PM. Som yttrande anför Länsstyrelsen följande.

text: När det gäller myndigheternas allmänna serviceplikt stadgas följande i

text: 4 § första stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: Varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpenskall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, denenskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet.

text: Av

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer av Trygve Hellners och Bo Malmqvist, Norstedts juridik AB 2003, sid. 66 ff, framgår beträffande denna bestämmelse bl.a. följande. En myndighet ska lämna upplysningar om gällande bestämmelser och myndighetens praxis på ett visst område om någon frågar efter detta. Vidare kan enskilda vilja vända sig till myndigheten för att få råd i en viss fråga som faller inom dess område, t.ex. möjligheten att få en viss social förmån. Gränsen mellan vad som är regelrätt ärendehandläggning och ren service kan ofta vara flytande. En myndighet ska hjälpa enskilda att ta till vara sin rätt i angelägenheter inom dess verksamhetsområde. Det kan gälla upplysningar om hur man gör en ansökan, råd om vilka handlingar som bör bifogas, vilka kompletteringar som behöver göras och hjälp med att fylla i blanketter.

text: GB hävdar att Länsstyrelsens information varit felaktig och hänvisar till Svea hovrätts beslut den 29 juni 2004 i mål mellan Ytterholmen Invest AB och GB och AB om förlängning av hyresavtal. Utgångspunkten för hans kritik är att hovrätten i beslutet funnit att GB inte haft laglig grund för att deponera hyresbetalningarna.

text: Som framgår av bifogat PM har Länsstyrelsen vid besluten att ta emot GB:s hyresdepositioner enligt lagen (

text: ) om nedsättning av pengar hos myndighet följt en då gällande praxis som grundats på rättsfallet

text: NJA 1942 s. 382

text: och ett doktrinuttalande. Det sista beslutet beträffande B:s deponeringar meddelade Länsstyrelsen den 22 mars 2002. Härefter har Stockholms tingsrätt i beslut den 24 april 2002 i ett annat nedsättningsärende funnit att om det är oklart vem som äger företräda en borgenär är detta inte en omständighet som ger en gäldenär rätt att sätta ned pengar hos länsstyrelsen enligt 1927 års lag. Svea hovrätt anslöt sig till tingsrättens bedömning och Högsta domstolen meddelade inte prövningstillstånd. Länsstyrelsen har ändrat praxis i enlighet med tingsrättens bedömning.

text: Med hänsyn till rättsläget när GB gjorde sina hyresdepositioner anser Länsstyrelsen att besluten att ta emot dessa var riktiga.

text: Det är mot bakgrund av vad nu anförts som B:s uppgifter om den information han fått ska bedömas. Enligt dessa uppgifter har Länsstyrelsens handläggare gett information om 1927 års lag och den verkan som en länsstyrelses beslut att ta emot ett deponerat belopp får.

text: När det gäller bl.a. B:s rätt att betala hyran genom nedsättning enligt 1927 års lag har Stockholms tingsrätt i sin dom den 2 april 2004 s. 39 anfört följande. Sammantaget finner tingsrätten att vid samtliga depositionstillfällen har omständigheterna varit sådana att deponenterna ägt rätt att fullgöra hyresbetalningarna genom nedsättning hos länsstyrelsen. Länsstyrelsens mottagande av de deponerade medlen, vilket skett i rätt tid i förhållande till när hyrorna förföll till betalning, är att anse som betalning av hyran. Deponenterna har således inte varit försenade med dessa. Depositionerna utgör därför inte grund för avhysning och dröjsmålsränta.

text: Med hänvisning till vad nu anförts anser Länsstyrelsen att den information B uppger sig ha fått som avser betalning av hyran genom nedsättning hos Länsstyrelsen inte varit felaktig.

text: I vad B anfört om vilseledande information och vårdslös rådgivning ligger – såvitt kan bedömas – att han anser att Länsstyrelsens information inte bara gällt att hyrorna ska anses betalda utan även att han inte kunde gå miste om besittningsskyddet till sin hyreslägenhet.

text: När det gäller de olika besluten i de skilda rättsliga förfarandena vad gäller B:s hyresförhållande vill Länsstyrelsen anföra följande. Hyresnämnden har i sitt ärende lämnat det mot B riktade upphörsyrkandet utan bifall. Svea hovrätt har vid sin prövning kommit fram till ett annat ställningstagande och ålagt B att genast flytta från lägenheten. Den bedömning i depositionsfrågan som Svea hovrätt gjort grundas uppenbarligen bl.a. på den tidigare nämnda ändrade bedömningen av möjligheten till deposition av hyra enligt 1927 års lag. Denna tingsrättens bedömning är enligt Länsstyrelsens mening att anse som ett normalt led i domstolarnas rättsskapande verksamhet (jfr

text: NJA 1994 s. 194

text: ) och denna ändrade bedömning medför inte att de beslut att ta emot depositioner som meddelats enligt tidigare praxis retroaktivt ska anses felaktiga. Det är en helt annan sak att depositioner enligt 1927 års lag kan ha betydelse för en bedömning om ett hyresavtal bör förlängas.

text: Länsstyrelsen anser att det står klart att den information B uppger sig ha fått endast avsåg frågan om betalning skett eller inte. B måste förutsättas ha varit medveten om att 1927 års lag endast innehåller bestämmelser som gäller möjligheten att fullgöra betalning genom nedsättning. Han har haft anledning att tolka den information han fått mot den myndighetsuppgift en länsstyrelse har enligt denna lag (jfr

text: prop. 1972:5 s. 504

text: Länsstyrelsen vill även peka på att förfarandet när det gäller förlängning av hyresavtal grundas på en kontraktsenlig uppsägning och redan detta förhållande bör ha gett B anledning att ta reda på vilken laglig rätt en hyresgäst har till förlängning av hyresavtal och hur han kan ta till vara sin rätt. Även med hänsyn härtill bör det ha stått klart för B att frågan om förlängning av hyresavtal ligger helt utanför en länsstyrelses verksamhetsområde och den information Länsstyrelsen gett rimligtvis inte kan röra annat än frågan om betalning av hyran skett.

text: Mot bakgrund av vad nu anförts anser Länsstyrelsen att den information B uppgett att han fått inte varit sådan att han haft grund att tro att den även gällde frågan om hans besittningsrätt till lägenheten.

text: Sammanfattningsvis vill Länsstyrelsen anföra att det inte förekommit något i depositionsärendena eller i samband med dessa som utgör grund för en skadeståndsskyldighet för staten.

text: Med hänsyn till Länsstyrelsens inställning till skadeståndsskyldigheten finns inte anledning att gå in i en bedömning av skäligheten i yrkade belopp.”

text: Den i yttrandet nämnda PM:n, som har upprättats av handläggaren A.K., återges inte här. Av PM:n framgår att länsstyrelsen i samtliga sina beslut att ta emot GB:s nedsättningar har skrivit att nedsättningen mottas på den grunden att det råder ovisshet om vem som är rätt borgenär.

text: GB har yttrat sig över vad länsstyrelsen har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: 1927 års lag

text: Enligt 1 § i 1927 års lag kan en gäldenär under vissa omständigheter fullgöra sin betalningsskyldighet mot en borgenär genom att sätta ned betalningen hos länsstyrelsen. Den som på detta vis vill sätta ned pengar skall enligt

text: 2 § samma lag

text: till länsstyrelsen uppge det förhållande på vilket han grundar sitt anspråk att fullgöra betalningen genom nedsättning.

text: Avsikten är inte att länsstyrelsen skall pröva om de materiella förutsättningarna för nedsättning föreligger (NJA II 1927 s. 302). Länsstyrelsens prövning är av formell karaktär och inskränker sig till bedömningen av om de förhållanden som gäldenären har åberopat till stöd för sin ansökan utgör skäl för nedsättning enligt 1 § i lagen (

text: NJA 1974 s. 385

text: ). Brister i detta avseende kan leda till avvisning av ansökan (a. NJA II).

text: Enbart den omständigheten att nedsättningen har godtagits av länsstyrelsen innebär således inte att gäldenären genom nedsättningen har fullgjort sin betalningsskyldighet gentemot borgenären. Vid tvist om detta mellan borgenären och gäldenären är det slutligen allmän domstol som får pröva om de materiella förutsättningarna för nedsättning har förelegat och om gäldenären genom nedsättningen har betalat med befriande verkan mot borgenären.

text: Enligt ordalydelsen i 1 § i lagen föreligger inte någon rätt till nedsättning på den grunden att det är oklart vem som har rätt att företräda en borgenär. Gäldenären har i rättsfallet

text: NJA 1942 s. 382

text: ändå ansetts ha en sådan rätt. I det fallet gjorde flera personer anspråk på att såsom ställföreträdare för en borgenär uppbära betalning. Omständigheterna i övrigt i rättsfallet får betecknas som särpräglade.

text: Genom utredningen har framkommit att Svea hovrätt i ett ärende (nr ÖÄ 5363-02, beslut den 16 december 2002) angående rätten till nedsättning av pengar enligt 1927 års lag har förklarat att oklarhet om vem som är behörig firmatecknare och således behörig att för ett borgenärsaktiebolag motta betalning endast i undantagsfall kan råda beträffande ett svenskt aktiebolag. Mot denna bakgrund fann hovrätten att det i det bedömda ärendet saknades förutsättningar att sätta ned pengar hos länsstyrelsen med åberopande av att det var oklart vem som fick företräda borgenärsaktiebolaget. Hovrättens beslut överklagades, men Högsta domstolen meddelade inte prövningstillstånd.

text: Justitiekanslern kommer i det följande att pröva om skadeståndsskyldighet har uppstått för staten genom länsstyrelsens beslut att ta emot GB:s nedsättningar av hyresbeloppen. Därefter kommer Justitiekanslern att pröva om skadeståndsskyldighet har uppkommit på grund av de upplysningar m.m. som länsstyrelsen i övrigt har lämnat till GB inför hans nedsättningar av hyrorna.

text: Besluten att ta emot nedsättningarna

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Länsstyrelsens beslut att ta emot GB:s nedsättningar får anses grundade på den omständigheten att det har varit oklart vem som har haft rätt att företräda Ytterholmen. Bedömningen att detta har utgjort skäl enligt 1927 års lag för att sätta ned pengarna har inte delats av hyresnämnden och Svea hovrätt i den förlängningstvist som sedermera har uppstått mellan GB och Ytterholmen. Mot bakgrund av Svea hovrätts ovannämnda avgörande den 16 december 2002 synes numera inte heller länsstyrelsen som en utgångspunkt godta nedsättningar av pengar på denna grund.

text: Beslut eller åtgärder som grundas på en ifrågasatt felaktig rättstillämpning torde endast i undantagsfall vara så uppenbart oriktiga att man kan tala om fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Vid rättstillämpning kan det inte sällan hävdas att två olika bedömningar eller beslut båda måste anses riktiga, åtminstone i den meningen att det inte kan påstås att fel eller försummelse har förekommit. Vid oriktig rättstillämpning krävs alltså en mera påtaglig felbedömning för att oaktsamhet skall anses föreligga.

text: För att ett skadeståndsgrundande fel från en myndighets eller en domstols sida skall föreligga vid rättstillämpning, bevisvärdering eller diskretionära bedömningar skall det alltså vara fråga om påtagliga felbedömningar (se

text: prop. 1972:5, s. 518

text: och

text: SOU 1993:55 s. 152

text: f., Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2:a uppl. s. 75 f. samt rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654).

text: Länsstyrelsens beslut att ta emot GB:s nedsättningar kan inte anses ha innefattat någon sådan felaktig rättstillämpning som utgör fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Någon skadeståndsskyldighet för staten mot GB har därför inte uppkommit på denna grund.

text: Länsstyrelsens upplysningar eller råd

text: Enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: – som gäller när det som i detta fall inte är fråga om myndighetsutövning – skall staten ersätta ren förmögenhetsskada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Därvid skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna när de lämnades.

text: De upplysningar och råd som GB menar sig ha fått av länsstyrelsen kan sammanfattningsvis sägas innebära att han råddes att sätta ned hyresbeloppen och att han då och upprepade gånger därefter försäkrades om att han genom nedsättningarna hade fullgjort sin betalningsskyldighet mot hyresvärden.

text: Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer anses den som begär skadestånd i princip ha att visa att förutsättningarna för skadeståndsskyldighet är uppfyllda. Särskilda bevissvårigheter kan därmed uppstå för den skadelidande särskilt i de situationer enligt den nu aktuella bestämmelsen i

text: skadeståndslagen

text: då upplysningar eller råd har lämnats enbart muntligen och skriftlig dokumentation i frågan således saknas. I förarbetena till bestämmelsen framhålls att detta i praktiken utgör en begränsning av möjligheterna att erhålla ersättning av det allmänna (

text: prop. 1997/98:105 s. 38

text: f.). Något resonemang därutöver om bevisproblematiken förs inte i förarbetena. I doktrin och rättspraxis har man emellertid framhållit att det i vissa fall kan vara motiverat med en lindring av beviskraven för den skadelidande. Det gäller inte minst i mål om utomobligatoriskt skadestånd (se bl.a.

text: NJA 1977 s. 176

text: NJA 1981 s. 622

text: och Ekelöf, Rättegång IV, 6 uppl. s. 107 f.). Att säkra bevisning i sådana fall är ofta inte möjligt och vid den eventuellt skadegörande handlingen – i detta fall när informationen lämnades – går det ofta inte att förutse det efterföljande förloppet (jfr Ekelöf, a.a., s. 108). Det bör nämnas att den bevislättnadsregel som finns i

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: endast är tillämplig vid beräkningen av skadan.

text: Mot denna bakgrund kan i skadeståndsärenden ibland kravet på bevisning sättas lägre än det traditionella kravet på fullt bevis. I varje fall när det finns omständigheter som talar för den skadelidandes version bör bevisregeln vara mer nyanserad. Samtidigt måste statens intresse av att inte drabbas av oberättigade skadestånd beaktas. Justitiekanslern har tillämpat en lättnad i beviskravet för den skadelidande t.ex. i fall som har gällt skadeståndsansvar för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: på grund av information som har lämnats från en arbetslöshetskassa (beslut den 2 september 2005, dnr

text: I förevarande fall fick GB, efter det att de nedsatta medlen hade utbetalats, av K.A. på länsstyrelsen ett skriftligt besked om att han genom att sätta ned medlen hos länsstyrelsen hade fullgjort sin betalning till borgenären i enlighet med 1 § andra stycket i 1927 års lag. Detta konstaterande av tjänstemannen stämmer väl överens med de besked som GB menar att han även före nedsättningarna fick av tjänstemän hos länsstyrelsen. Med beaktande av denna skriftliga uppgift och den detaljerade och sakliga berättelse som GB har lämnat i övrigt framstår det för Justitiekanslern som om GB:s version av händelseförloppet i sådan grad är sannolik att han har presterat den bevisning som i ärendet kan krävas av honom. Justitiekanslern finner således att GB:s uppgifter om den information som har lämnats till honom även före nedsättningarna kan tas för goda och att den fortsatta prövningen av skadeståndsärendet skall ta sin utgångspunkt i detta.

text: För att kunna föranleda skadeståndsansvar skall informationen enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ha lämnats genom fel eller försummelse samt vara felaktig. Med att informationen är felaktig menas att den objektivt sett inte är korrekt (

text: prop. 1997/98:105 s. 60

text: Länsstyrelsen lämnade besked till GB om att verkan av hans nedsättningar var att betalningsskyldigheten mot hyresvärden var fullgjord. Detta kan inte ses som annat än uttalanden om nedsättningarnas verkan i materiellt hänseende, vilket går utöver den formella bedömning av nedsättningsfrågan som länsstyrelsen skall göra. Såvitt har framkommit har beskeden inte varit försedda med reservationer för detta eller för att någon osäkerhet beträffande rättsläget enligt 1927 års lag kunde föreligga. Numera kan vidare konstateras att i vart fall hyresnämnden och Svea hovrätt gjorde en bedömning av nedsättningarnas verkan som inte stod i samklang med de besked som länsstyrelsen lämnade. Mot denna bakgrund framstår länsstyrelsens uppgifter till GB inte som objektivt korrekta. Länsstyrelsen får därmed under omständigheterna anses genom fel eller försummelse ha lämnat felaktiga upplysningar eller råd i den mening som avses i

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: För skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: krävs dessutom att det föreligger särskilda skäl (se ovan). Vid bedömningen av detta bör särskild vikt läggas vid att upplysningarna från länsstyrelsen om nedsättningarnas verkan har lämnats vid flera tillfällen samt att GB under omständigheterna måste ha kunnat utgå ifrån att informationen var riktig. Det måste också ha varit uppenbart för länsstyrelsen att informationen var betydelsefull för GB och dennes rättsliga förhållande till borgenären, dvs. hyresvärden. Mot denna bakgrund får särskilda skäl för skadeståndsansvar anses föreligga (jfr

text: prop. 1997/98:105 s. 61

text: f.).

text: Sammanfattningsvis finner Justitiekanslern att staten enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: är skyldig att ersätta den förmögenhetsskada som GB har vållats genom den felaktiga informationen.

text: Skadan

text: Av utredningen får anses framgå att GB inte hade satt ned hyresbeloppen hos länsstyrelsen för det fall han hade upplysts om eller insett att osäkerhet kvarstod beträffande nedsättningarnas materiella verkan i förhållande till hyresvärden. Nedsättningarna har såsom försenade hyresbetalningar lagts till ensam grund för Ytterholmens talan om att hyresförhållandet skulle upphöra i den förlängningstvist som sedermera hänsköts till hyresnämnden och Svea hovrätt. Den information som GB fick från länsstyrelsen får därför sägas ha lett till förlängningstvisten, som avslutades genom Svea hovrätts beslut den 29 juni 2004.

text: Utgången av förlängningstvisten måste, inte minst mot bakgrund av rättsläget enligt 1927 års lag, sägas ha varit oviss. Den ledde också till i sak skilda utslag i hyresnämnden och Svea hovrätt. Justitiekanslern finner därför, trots att GB slutligen förlorade rättsprocessen, inte anledning att ifrågasätta valet att i en förlängningstvist hävda rätten till hyresavtalet. De kostnader som uppstod för GB i denna tvist utgör därför en ersättningsgill skada som staten bör svara för.

text: Av GB:s anspråk avser 5 000 kr ersättning för eget arbete. Det är visserligen förståeligt att det inträffade har medfört olägenheter för GB samt att han har behövt lägga ned viss tid på tvisten. Kostnaden för eget arbete som inte motsvarar särskilda utgifter är emellertid enligt skadeståndsrätten i princip inte ersättningsgill (jfr

text: NJA 1983 s. 209

text: och 1989 s. 251). GB bör därför inte tillerkännas någon ersättning i denna del.

text: Till stöd för storleken på de ombudskostnader som GB har haft har han åberopat fyra kostnadsräkningar från de två ombud som har biträtt honom i tvisten, först advokaten JN, sedan advokaten GB.

text: Två av advokaten JN:s kostnadsräkningar är daterade före den uppsägning varigenom Ytterholmen sade upp hyresavtalet med GB och som ledde till förlängningstvisten i hyresnämnden. Vidare framgår inte av dessa räkningar vad det juridiska biträdet har avsett eller bestått av. Justitiekanslern kan på det föreliggande underlaget inte godta dessa ombudskostnader som en ersättningsgill skada. GB har möjlighet att återkomma hit med ytterligare utredning till utvisande av att ombudskostnaderna i denna del utgör en skada som staten bör svara för.

text: Av de andra två kostnadsräkningarna framgår att ombudsarvodet avser tvisten i hyresnämnden samt därefter i Svea hovrätt. Det sammanlagda arvodet enligt räkningarna uppgår till 124 375 kr inklusive mervärdesskatt. Det framgår inte hur mycket tid ombuden har lagt ned på ärendet eller vilken timkostnad som har debiterats. Inte heller framgår orsaken till ombudsbytet eller vilka merkostnader som har uppstått med anledning av detta.

text: Den av regeringen fastställda och vid tiden för den aktuella tvisten tillämpliga s.k. timkostnadsnormen har av allt att döma inte varit tillämplig på det arvoderade arbetet. Som en jämförelse kan emellertid nämnas att med tillämpning av timkostnadsnormen motsvarar det sammanlagda ombudsarvodet en tidsåtgång om närmare 100 timmar. Mot bakgrund av tvistens karaktär och de förhållandevis begränsade frågor som har varit i fråga går en sådan tidsåtgång utöver vad som kan anses som skäligt. Timkostnaden för ombuden kan naturligtvis ha varit högre. Emellertid bör erinras om att en skadelidande enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer skall försöka begränsa sin skada. Gör han inte det kan skadeståndet på grund av medvållande helt bortfalla eller jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Detta innebär att kostnaden för juridiskt biträde för att fullt ut kunna ersättas som en skada måste anpassas till vad som kan anses erforderligt med hänsyn till arten och omfattningen av de frågor som biträdet rör.

text: Mot bakgrund av vad som har framkommit om den aktuella tvisten finner Justitiekanslern inte visat att en skälig ombudskostnad överstiger 80 000 kr. Detta belopp bör därför ersättas som en ersättningsgill skada som staten skall svara för.

text: Övrigt

text: Avslutningsvis beklagar Justitiekanslern att handläggningen här har dragit ut på tiden.


title: Åklagarmyndighetens handläggning av två anmälningar om brott mot tystnadsplikt

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot berörda åklagare vid Särskilda åklagarkammaren för brister i handläggningen av två ärenden om brott mot tystnadsplikt.

text: Ärendet

text: Förundersökning nr 1

text: En anmälan om brott mot tystnadsplikt kom in till Särskilda åklagarkammaren den 7 april 2017. Anmälan avsåg att uppgifter för vilka det gällde sekretess i en pågående förundersökning om olaga hot hade publicerats i en dagstidning. Chefsåklagare EB rubricerade om brottsmisstanken till dataintrång och beslutade att inleda förundersökning avseende det brottet.

text: I utredningsdirektiv till polisen begärde EB att ett loggutdrag från polisens ärendehanteringssystem skulle inhämtas och att en sammanställning över de poliser som hade arbetat med ärendet skulle upprättas. Den 19 april 2017 redovisade polisen de begärda uppgifterna. Samma dag beslutade EB att lägga ned förundersökningen, med motiveringen att det saknades anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats. Handlingarna i ärendet överlämnades därefter till Justitiekanslern för prövning av frågan om det skulle inledas förundersökning om brott mot tystnadsplikt.

text: Justitiekanslern beslutade den 5 maj 2017 att förundersökning avseende brott mot tystnadsplikt inte skulle inledas (JK:s dnr 2246-17-3.2).

text: Förundersökning nr 2

text: En anmälan beträffande brott mot tystnadsplikt inkom till Särskilda åklagarkammaren den 20 mars 2017. I anmälan gjordes det gällande att uppgifter om hemlig övervakning av elektronisk kommunikation i en förundersökning hade publicerats i en dagstidning. Chefsåklagare JP beslutade den 21 mars 2017 att inleda förundersökning om brott mot tystnadsplikt. JP lämnade i samma ärende över en anmälan avseende misstanke om otillåtet offentliggörande till Justitiekanslern den 26 april 2017. Han fortsatte emellertid att själv utreda misstankarna om brott mot tystnadsplikt. Efter begäran av Justitiekanslern överlämnade JP även anmälan om brott mot tystnadsplikt till Justitiekanslern den 27 maj 2017.

text: Justitiekanslern beslutade den 9 juni 2017 att inleda förundersökning om brott mot tystnadsplikt (dnr 2389-17-3.2).

text: Utredningen

text: Med anledning av de hit överlämnade ärendena har Justitiekanslern beslutat att inom ramen för sin tillsynsverksamhet granska EBs och JPs handläggning av de aktuella brottsanmälningarna.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren Kerstin Skarp). Till yttrandet bifogades bl.a. yttranden av chefsåklagarna EB och JP.

text: EB har upplyst i huvudsak följande.

text: Anmälan […] lottades på min rotel den 7 april 2017. Det anmälda förfarandet rubricerades som brott mot tystnadsplikten. Efter att ha tagit del av anmälan och därtill bifogade handlingar konstaterade jag att brottet dataintrång kunde misstänkas.

text: Samma dag inledde jag förundersökning för dataintrång eftersom det av anmälan med de bifogade handlingarna framgick att det kunde misstänkas att någon inom polismyndigheten hade gjort otillåtna slagningar i polisens dataregister, t.ex. i RAR eller Durtvå. Jag gav direktiv till polisen att loggutdrag skulle inhämtas för aktuell tidperiod samt att en förteckning över poliser som arbetat i ärendet skulle tas fram.

text: Sedan jag tagit del av loggutdraget med flera handlingar kunde jag konstatera att de slagningar som gjorts i aktuellt ärende med största sannolikhet hade varit nödvändiga för att poliserna skulle kunna genomföra sina arbetsuppgifter. Då det inte längre fanns anledning att fullfölja förundersökningen angående dataintrång la jag ned densamma den 19 april 2017 med motiveringen att det numera saknades anledning anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: Handlingarna i den nedlagda förundersökningen överlämnades därefter till Justitiekanslern för bedömning om brott mot tystnadsplikten förelåg eftersom Justitiekanslern är ensam åklagare i mål gällande tryck- och yttrandefrihetsbrott. Jag har aldrig vidtagit några förundersökningsåtgärder i ärendet i syfte att utreda brott mot tystnadsplikten. De förundersökningsåtgärder jag vidtog skedde i en förundersökning enbart rörande dataintrång,

text: JP har anfört i huvudsak följande.

text: Den 20 mars 2017 upprättade Polismyndigheten, Avdelningen för särskilda utredningar, anmälan […] avseende brott mot tystnadsplikt rörande i Sydsvenska Dagbladet den 10 mars 2017 publicerade uppgifter om hemligt tvångsmedel. För uppgifterna rådde kvalificerad förundersökningssekretess (

text: 18 kap 19 §

text: OSL). Grundlagsreglernas undantag vad beträffar meddelarfrihet och efterforskningsförbud var således aktuella. Anmälan lottades in på Särskilda åklagarkammaren att handläggas av mig.

text: Det bakomliggande ärendet rörde försök till mord […]. En femtonårig person var häktad. Det var ovisst varifrån de publicerade uppgifterna härrörde eller hur de nått tidningen. Hade någon i den snäva krets av utredare som kände till den hemliga uppgiften röjt den till tidningen? Eller hade uppgiften utan publiceringssyfte nämnts för någon utanför den snäva kretsen, och denne i sin tur lämnat uppgiften till tidningen? En annan möjlighet var att någon som närvarit vid omhäktningsförhandlingen den 24 februari 2017, i strid med det yppandeförbud (

text: RB 5:4

text: ) som förordnats av domstolen, lämnat uppgiften till tidningen eller nämnt den för någon annan som fört den vidare.

text: Jag gjorde bedömningen att skäl förelåg att göra en brottsutredning. Av misstagligt förbiseende rörande Justitiekanslerns exklusiva uppdrag på tryck-och yttrandefrihetens område beslöt jag om att inleda förundersökning den 21 mars 2017 avseende misstanke om brott mot tystnadsplikt. Det kunde tänkas att personen som lämnat den hemliga uppgiften till tidningen fått vetskap om den via någon person som genom yppandet själv brutit sin tystnadsplikt. Samtidigt föresvävade det mig att fråga skulle kunna vara om otillåten publicering i tryckt skrift (TF

text: 7 kap 3 § 1 st 3 p

text: och 5 § 1 st 2 p) av kvalificerat hemlig uppgift i 18 kap 19 § 2 st offentlighets- och sekretesslagen (

text: ), och bestämde mig därför att anmäla förhållandet till Justitiekanslern. Samma dag lämnade jag utredningsdirektiv till polisen, avdelningen för särskilda utredningar. I direktivet meddelade jag också att ett ärende skulle initieras hos Justitiekanslern.

text: Den 26 april 2017 anmälde jag skriftligen till Justitiekanslern att genom de i Sydsvenska Dagbladet publicerade uppgifterna en otillåten publicering av kvalificerat hemlig uppgift kunde misstänkas. Samtidigt informerade jag om att förundersökning avseende brott mot tystnadsplikt tidigare inletts av mig.

text: Den 27 april 2017 lämnade jag kompletterande utredningsdirektiv till utredningsmannen, kommissarien Peter Hägerbrand.

text: Den 9 juni 2017 beslöt Justitiekanslern, dels att inleda förundersökning avseende brott mot tystnadsplikt, dels inte inleda förundersökning med anledning av anmälan om otillåten publicering.

text: Jag är väl medveten om Justitiekanslerns exklusiva uppdrag som åklagare på tryck- och yttrandefrihetens område, och inser att mitt beslut att inleda förundersökning avseende brott mot tystnadsplikt var förhastat. Istället borde anmälan till Justitiekanslern ha gjorts i ett tidigare skede.

text: Åklagarmyndigheten har bl.a. anfört följande.

text: Av utredningen framgår att i de båda ärendena har brottsmisstankarna inledningsvis rubricerats som brott mot tystnadsplikt. Vidare framgår att det i anmälningarna har funnits uppgifter om att sekretesskyddade uppgifter lämnats till dagstidningar och att [åklagarna]inte har tagit någon kontakt med JK i samband med anmälningarna.

text: Vad gäller handläggningen av [förundersökning 1] har [EB] rubricerat om brottsmisstanken och inlett förundersökning om dataintrång. Jag kan å ena sidan konstatera att dataintrång inte är ett brott som faller under JK:s exklusiva behörighet, vilket innebär att en åklagare i och för sig har behörighet att inleda en sådan förundersökning. Jag kan vidare konstatera att en brottsrubricering som görs i samband med en anmälan inte sällan ändras under utredningstiden, t.ex. därför att den inledande rubriceringen bedöms vara felaktig eller beroende på omständigheter som kommer fram under utredningen. Å andra sidan måste det generellt sett finnas en risk för att utredningsåtgärder inom ramen för en förundersökning om dataintrång inom allmän verksamhet kan komma i konflikt med reglerna om meddelarfrihet och efterforskningsförbud. De utredningsåtgärder som vidtagits i detta ärende – bl.a. att upprätta en sammanställning över de poliser som hade arbetat med ärendet – visar att det i det här fallet har funnits en sådan risk.

text: I detta fall har det dessutom stått klart att det har rått meddelarfrihet för de aktuella uppgifterna och att förbudet mot efterforskning därför har gällt. Det har också redan från början varit tydligt att fråga uppkommit om förundersökning skulle inledas eller inte för meddelarbrott enligt TF. Det kan också – med hänsyn till innehållet i de publicerade uppgifterna – ha funnits anledning att beakta att uppgifter som lämnas och publiceras i vissa fall kan utgöra tryckfrihetsbrott, t.ex. olaga hot, för vilket endast JK kan inleda förundersökning.

text: Vad beträffar handläggningen av [förundersökning 2] kan jag konstatera att redan anmälan har innefattat uppgifter som gett anledning till misstanke om meddelarbrott enligt TF och dessutom eventuell misstanke om tryckfrihetsbrottet otillåtet offentliggörande för vilket endast JK kan inleda förundersökning.

text: I ljuset av de grundlagsfästa reglerna om meddelarfrihet och efterforskningsförbud och JK:s exklusiva uppdrag som åklagare på tryckfrihetens område samt eftersom bedömningen av gränserna för tryck- och yttrandefriheten bara kan göras av JK, borde såväl [EB och JP] ha kontaktat JK när de fått in respektive anmälan för att samråda med JK om den fortsatta handläggningen.

text: Åklagarmyndigheten har vid flera tillfällen påmint om de regler som gäller på detta område. Mot bakgrund av det inträffade finns anledning att på nytt göra detta när JK har fattat beslut i detta tillsynsärende.

text: Den rättsliga regleringen

text: Den grundlagsskyddade meddelarfriheten innebär att det står var och en fritt att meddela uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift och vissa andra medier (se 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen, TF, och

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: , YGL).

text: Från meddelarfriheten finns vissa undantag. Bland annat kan den som uppsåtligen åsidosätter en kvalificerad tystnadsplikt dömas för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: (se

text: 7 kap. 3 § första stycket 3

text: TF och

text: 5 kap. 3 § första stycket 3

text: YGL). Vilka tystnadsplikter som är kvalificerade framgår av offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL.

text: Meddelarfriheten skyddas bl.a. genom det straffsanktionerade förbudet för myndigheter och andra allmänna organ att efterforska vem som lämnat ett meddelande som omfattas av meddelarfriheten (se 3 kap. 4 § och 5 § andra stycket TF samt 2 kap. 4 § och 5 § andra stycket YGL).

text: Var och en får vidare anskaffa uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i en grundlagsskyddad framställning eller för att lämna ett sådan meddelande som omfattas av meddelarfriheten (se

text: 1 kap. 1 § fjärde stycket

text: TF och

text: 1 kap. 2 §

text: YGL). Denna s.k. anskaffarfrihet innefattar inte någon rätt att använda brottsliga metoder. TF och YGL hindrar därför inte att vanlig lag tillämpas beträffande ansvar och ersättningsskyldighet som avser det sätt på vilket en uppgift eller en underrättelse har anskaffats (se

text: 1 kap. 9 § 5

text: TF och

text: 1 kap. 12 §

text: YGL). Om en uppgift har anskaffats genom en brottslig gärning – t.ex. genom inbrott eller olaga dataintrång – kan anskaffaren alltså åtalas för detta brott i vanlig ordning.

text: I TF och YGL finns även vissa bestämmelser om straffansvar för otillåtna offentliggöranden (se

text: 7 kap. 5 §

text: TF och

text: 5 kap. 1 § första stycket

text: YGL). En förutsättning för ansvar för detta slags tryck-eller yttrandefrihetsbrott är att det är den ansvarige utgivaren som är bunden av sekretess och att åsidosättandet avser en sådan kvalificerad tystnadsplikt som följer av bestämmelserna i OSL.

text: Justitiekanslern ska vaka över att de gränser för tryck- och yttrandefriheten som anges i grundlagarna inte överskrids (se

text: 9 kap. 1 §

text: TF och

text: 7 kap. 1 §

text: YGL). Justitiekanslern är ensam åklagare i mål och tryckfrihets- och yttrandefrihetsbrott, t.ex. otillåtna offentliggöranden. Även i andra tryck- och yttrandefrihetsmål, t.ex. i mål som gäller brott mot tystnadsplikt enligt

text: 7 kap. 3 §

text: TF och

text: 5 kap. 3 §

text: YGL, är Justitiekanslern ensam åklagare (

text: 9 kap. 2 §

text: TF); det bortses då här från de befogenheter som enligt lag tillkommer Riksdagens ombudsmän. Till skillnad från mål om tryckfrihets- och yttrandefrihetsbrott kan i dessa mål polis och åklagare inleda förundersökning och besluta om eventuella tvångsmedel (se

text: prop. 1975/76:204 s. 176

text: ). En sådan möjlighet ges t.ex. när misstanke uppkommer om brott som gäller anskaffande av uppgift för publicering. Förundersökning kan då inledningsvis bedrivas efter vanliga regler till dess det framgår att målet ska handläggas som ett tryckfrihetsmål.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Handläggningen av förundersökning nr 1

text: Justitiekanslern är som nämnts ensam åklagare när det gäller tryck- och yttrandefrihetsbrott samt i andra tryck- och yttrandefrihetsmål – däribland mål avseende meddelarbrott i form av brott mot tystnadsplikt. Dataintrång utgör inte ett sådant brott som faller under Justitiekanslerns exklusiva behörighet, utan ska utredas i vanlig ordning av polis och allmän åklagare.

text: Att EB bedömde att en förundersökning skulle inledas avseende brottet dataintrång är formellt sett helt i sin ordning. Det är också, som nämnts, förutsatt att allmän åklagare får inleda förundersökning beträffande olovligt anskaffande av uppgift för publicering.

text: Det som kan ifrågasättas är dock hur EB hanterade misstanken om brott mot tystnadsplikt och det sätt på vilket hon genomförde förundersökningen om dataintrång.

text: Det står klart att brottsanmälan avsåg att någon hade röjt en uppgift som det gällde sekretess för. Brottspåståendet var konkret och lämnade inte utrymme för bedömningen att saken enbart gällde ett anskaffarbrott. EBs åtgärd att rubricera om brottsmisstanken, från brott mot tystnadsplikt till dataintrång, kan därför redan på denna grund ifrågasättas. Hon skulle naturligtvis ha kunnat upprätta en ny brottsmisstanke avseende dataintrång men borde omedelbart ha överlämnat anmälan angående brott mot tystnadsplikt till Justitiekanslern. Det var inte acceptabelt att EB väntade med att överlämna ärendet till Justitiekanslern till dess att hon själv hade avslutat förundersökningen om dataintrång.

text: Som Åklagarmyndigheten pekar på i sitt yttrande finns det anledning att uppmärksamma de många gånger svåra bedömningar som en allmän åklagare ställs inför när en brottsutredning bedrivs i nära anslutning till vad som kan antas vara en meddelarsituation; dvs. där en enskild har använt sig av sin grundlagsskyddade rätt att lämna uppgifter för publicering. I sådana situationer måste förundersökningsledaren noga överväga om de åtgärder som krävs för att utreda brottet kan vidtas utan att det straffsanktionerade förbudet mot efterforskning av källor åsidosätts. Om en brottsutredande åtgärd medför konkret risk för att en meddelare kan komma att röjas bör undersökningsledaren alltid överväga om han eller hon ska avstå från utredningsåtgärden.

text: Om det i det enskilda fallet är uppenbart att intresset av att utreda brottet väger väsentligen tyngre än de risker som åtgärden innebär för meddelarskyddet, kan det i och för sig vara befogat att vidta utredningsåtgärderna. För det fall de aktuella utredningsåtgärderna innefattar tvångsmedel bör det dock övervägas om åtgärderna ska underställas domstolsprövning (jfr.

text: 27 kap. 5 §

text: och

text: 28 kap. 4 §

text: rättegångsbalken

text: , se JO 1975/76 s. 153 och Justitiekanslerns beslut den 19 december 2007, dnr

text: ). I de ovan berörda situationerna är det ofta lämpligt att förundersökningsledaren också samråder med Justitiekanslern.

text: I det nu aktuella fallet inskränktes inte meddelarfriheten av den tystnadsplikt som gällde för uppgifterna. Röjandet var således inte brottsligt. Även om röjandet hade varit brottsligt gällde efterforskningsförbudet för Åklagarmyndigheten. Endast Justitiekanslern hade då kunnat efterforska uppgiftslämnaren. De utredningsåtgärder som EB vidtog i förundersökningen om dataintrång var sådana att de i vart fall riskerade att avslöja en eventuell meddelare. Det loggutdrag från polisens ärendehanteringssystem som inhämtades var tidsmässigt starkt kopplat till den publicering som hade ifrågasatts av anmälaren. Vidare verkar endast sådana slagningar i ärendehanteringssystemet som utförts av poliser i nära anslutning till den aktuella publiceringen ha föranlett ytterligare granskning. Utredningen om dataintrång har därför rent faktiskt kommit att inriktas mot att hitta uppgiftslämnaren till den ifrågasatta publiceringen, vilket inte låter sig förenas med grunderna för efterforskningsförbudet.

text: Av utredningen i ärendet framgår inte om EB övervägde hur de åtgärder som hon vidtog förhöll sig till meddelarskyddet. Hon samrådde inte heller med Justitiekanslern i denna fråga, vilket hade kunnat ske om anmälan om brott mot tystnadsplikt överlämnats till Justitiekanslern i rätt tid.

text: Sammantaget förtjänar EB kritik för sin handläggning av den aktuella brottsanmälan.

text: Handläggningen av förundersökning nr 2

text: Av utredningen i ärendet framgår att JP av förbiseende inledde förundersökning för brott mot tystnadsplikt med anledning av ett uppgiftslämnande som var avsett för publicering. Eftersom anmälan gällde en misstanke om brott som faller under Justitiekanslerns exklusiva behörighet borde JP omedelbart ha överlämnat ärendet till Justitiekanslern. JP förtjänar kritik för handläggningen.

text: Avslutande synpunkter

text: De berörda åklagarnas handläggning av de två aktuella förundersökningarna har inte levt upp till de krav som yttrandefrihetsgrundlagarna ställer. Detta är särskilt allvarligt eftersom, även oavsiktliga avvikelser från grundlagarna, urholkar det konstitutionella värn för yttrande- och meddelarfriheten som är avsett att garanteras genom Justitiekanslerns exklusiva åtals- och tillsyns-befogenheter (jfr

text: prop. 1975/76:204 s. 123

text: ff.).

text: Jag konstaterar att de aktuella åklagarna är erfarna och att de arbetade på Särskilda åklagarkammaren. Detta väcker frågor om kunskapsnivån inom åklagarväsendet när det gäller regelverket på tryck- och yttrandefrihetens område. Det finns skäl att betona vikten av att alla åklagare har tillräckliga kunskaper inom detta område för att kunna ta ställning till de gränsdragningar som kan bli aktuella. Justitiekanslern ser därför positivt på att Åklagarmyndigheten avser att vidta åtgärder för att ytterligare informera om de särskilda regler som gäller inom det grundlagsskyddade området.


title: Anspråk på skadestånd av staten med anledning av beslut av Brottsoffermyndigheten

text: Justitiekanslern avslår HH:s skadeståndsanspråk och anspråk på ersättning för ombudskostnader här.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: HH utsattes för en misshandel i januari 1989. Hennes olika yrkanden om brottsskadeersättning har prövats av dåvarande Brottskadenämnden och nuvarande Brottsoffermyndigheten i ett flertal beslut under åren 1992 – 2004. Hon har därvid tillerkänts ersättning för bl.a. sveda och värk (8 000 kr), lyte och men (43 000 kr), vissa löpande läkar- och medicinkostnader m.m., rättshjälpsavgifter, resor, inkomstförlust (131 085 kr) och olägenheter i övrigt (40 000 kr). I ett omprövningsbeslut den 2 mars 2004 beslöt Brottsoffermyndigheten att inte ändra ett beslut från den 28 oktober 1999 vari, efter att nya yrkanden framställts om detta, myndigheten behandlat bl.a. frågor om tandvårdskostnad och inkomstförlust fr.o.m. 1989. Brottsoffermyndigheten fann att myndighetens tidigare beslut inte var uppenbart oriktigt.

text: Anspråket m.m.

text: HH har hos Justitiekanslern begärt skadestånd motsvarande inkomstförluster med normal löneutveckling (livsvarigt), för tandvårdskostnader, för mellanskillnaden mellan retroaktiva och framtida skatter på grund av att hennes inkomster skall sjömansbeskattas samt med ett skäligt belopp om 50 000 kr på grund av kränkning och psykiskt lidande som Brottsoffermyndigheten genom felaktig myndighetsutövning har åsamkat henne. Hon har anfört bl.a. att Brottsoffermyndigheten har fattat ett felaktigt beslut vid sin omprövning av ersättningsfrågan. Hennes inkomstförlust borde ha beräknats efter hennes uteblivna inkomst som sjöman. Brottsoffermyndigheten borde ha ersatt hennes kostnader för tandvård och livränta eftersom försäkringskassan inte ersätter dem. Brottsoffermyndighetens handläggning konstituerar ansvar för grovt tjänstefel som tillfogat henne grava kränkningar.

text: HH har slutligen yrkat ränta på ersättningen samt ersättning för ombudskostnader.

text: Brottsoffermyndighetens yttrande

text: Brottsoffermyndigheten har på Justitiekanslerns begäran yttrat sig och har därvid bilagt kopior på de beslut som myndigheten har fattat i HH:s ärende samt anfört bl.a. följande. Brottsoffermyndigheten fattar beslut om brottsskadeersättning med tillämpning av reglerna i

text: brottsskadelagen (1978:413)

text: där det bl.a. beträffande bestämmandet av brottsskadeersättning för personskada och kränkning hänvisas till

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser härom.

text: Grunden för att HH:s yrkande om ersättning för tandvårdskostnader inte kunde bifallas var att ”skadan godkänts som arbetsskada och att ersättning för tandskadorna därför skulle prövas enligt lagen om arbetsskadeförsäkring”. Försäkringskassan respektive länsrätten fann dock att det inte förelåg erforderligt samband mellan brottet och tandskadorna och avslog yrkandet om ersättning för tandvårdskostnader. Brottsoffermyndigheten har inte ansett sig kunna inta en överprövningsposition vad avser de aktuella myndigheternas bedömningar i den delen. Förlustberäkningen avseende inkomster har gjorts med utgångspunkt i förhållandena vid skadetillfället.

text: Brottsoffermyndigheten bestrider att det vid handläggningen har begåtts några sådana fel eller försummelser som konstituerar ansvar för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Påståendena om grovt tjänstefel får betraktas som grundlösa. Myndigheten kan dock tillstå att de ifrågavarande bedömningarna hade kunnat redovisas på ett mer utförligt och för den enskilde mer lättbegripligt sätt. Det föreligger därför skäl för myndigheten att se över såväl sina ”frasminnen” som sina rutiner i samband med beslutsskrivande.

text: HH har tagit del av yttrandet och lämnat sina synpunkter.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt

text: 3 kap. 2 §

text: denna lag svarar staten för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas till följd av fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Det ankommer som huvudregel inte på Justitiekanslern att uttala sig om de bedömningar som domstolar och andra myndigheter har gjort inom ramen för gällande bestämmelser. För att skadeståndsgrundande oaktsamhet skall anses föreligga förutsätts vid rättstillämpning och bevisvärdering att en uppenbart oriktig bedömning har gjorts. Endast vid grava felbedömningar finns det utrymme att utkräva ett skadeståndsrättsligt ansvar, jfr rättsfallen

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285.

text: När det gäller bedömningen av om rätt till arbetsskadeersättning föreligger kan sägas att en prövning görs i tre steg som mycket översiktligt kan sammanfattas som följer.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § första stycket första meningen lagen (1976:380)

text: om arbetsskadeförsäkring förstås med arbetsskada i denna lag skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. I HH:s fall har, såvitt framgår, prövningsinstanserna funnit att den händelse som inträffade när hon överfölls i sin butik har sådant samband med hennes arbete att den är att betrakta som ett olycksfall i arbetet och att hon därför skall omfattas av försäkringen. Detta är den första förutsättningen som måste vara uppfylld.

text: Därefter kommer man till frågan om sambandet mellan den skada som i detta fall HH har ådragit sig och den skadliga inverkan (olycksfallet) i arbetet är tillräckligt för att skadan skall kunna godkännas som arbetsskada. Bevisregeln återfinns i andra meningen nyss nämnda lagrum och där stadgas det att en skada skall anses ha uppkommit av sådan orsak som anges i första meningen om övervägande skäl talar för det. Försäkringskassan och länsrätten synes härvid ha funnit att sådant samband saknas mellan just HH:s tandvårdsbehov och olycksfallet. Andra skador har ansetts ha sådant samband som krävs.

text: Slutligen skall vid prövning av rätten till livränta bedömas om den nedsättning av arbetsförmågan som orsakats av arbetsskadan är bestående samt hur stor inkomstförlusten är (

text: 4 kap.

text: 11 §§

text: samma lag).

text: Såvitt framgår av handlingarna i ärendet har försäkringskassan, liksom den förvaltningsdomstol som efter överklagande prövat frågan i HH:s arbetsskade- och livränteärende, funnit att tillräckligt samband saknas mellan hennes tandvårdsbehov och det brott hon utsattes för genom misshandeln 1989 för att rätt till kompensation skulle föreligga i den delen. Brottsoffermyndigheten, som inte ansett sig ha att överpröva detta ställningstagande, har såvitt kan förstås gjort motsvarande sambandsbedömning. Myndigheten har vidare beaktat de regler och den praxis som finns avseende ersättning för inkomstförlust och gjort sin bedömning i enlighet med detta.

text: Det går emellertid inte att direkt läsa ut av Brottoffermyndighetens beslut att avslaget avseende ersättning för tandvårdskostnader grundar sig på den nu angivna bedömningen att tillräckligt samband mellan skadan och det aktuella brottet saknas. Det är förståeligt att HH haft svårt att förstå beskedet. Justitiekanslern noterar med tillfredsställelse att Brottsoffermyndigheten skall se över sina frasminnen och beslutsformuleringar.

text: Brottsoffermyndigheten är möjligen inte formellt förhindrad att göra en annan bedömning än den Försäkringskassan har gjort när det gäller sambandet mellan överfallet och tandskadan. Det ligger dock i sakens natur att Brottsoffermyndigheten godtar Försäkringskassans bedömning. Brottsskadeersättning skall inte betalas i den mån arbetsskadeersättning kan utgå, och arbetsskadefrågan prövas av Försäkringskassan.

text: Varken det tidigare avslagsbeslutet eller den bedömning som Brottsoffermyndigheten har gjort vid sin omprövning kan anses vara uppenbart oriktig på ett sådant sätt att ett skadeståndsansvar för staten därigenom har uppkommit. Vad HH har anfört och vad som framkommit av utredningen visar inte heller att myndigheten i sin handläggning i övrigt av hennes ärenden skulle ha förfarit felaktigt eller försumligt på ett sådant sätt som kan grunda skadeståndsskyldighet för det allmänna. Det finns ingen anledning att anta att någon tjänsteman skulle ha gjort sig skyldig till brott i tjänsten vid handläggningen av hennes ärenden. Det föreligger således inte grund för vare sig ekonomiskt eller ideellt skadestånd. Skadeståndsanspråket skall därför avslås.


title: Får Posten vägra att distribuera trycksaker?

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: TJ hemställde i en skrivelse inkommen hit den 16 januari 2003 att Justitiekanslern skulle pröva huruvida Posten Sverige AB brutit mot grundlagen genom att vägra distribuera en trycksak på grund av dess innehåll i samband med 2002 års val.

text: Justitiekanslern noterade i beslut den 26 februari 2003 att bestämmelsen om hindrande åtgärder i

text: 1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) riktar sig mot det allmänna eller dess företrädare och att åtgärder som företas av privatpersoner eller andra privaträttsliga subjekt, t.ex. aktiebolag, däremot inte omfattas av censurförbudet. Posten Sverige AB, som är ett aktiebolag, är inte en myndighet utan ett privaträttsligt subjekt. Inte heller är Posten Sverige AB att anse som ett sådant annat allmänt organ som avses i TF:s bestämmelse om förbud mot hindrande åtgärder för det allmänna. Justitiekanslern konstaterade därför att Posten Sverige AB inte omfattas av bestämmelsen om hindrande åtgärder och att dess distributionsvägran därför inte kan anses vara en sådan hindrande åtgärd.

text: Nu har frågan uppkommit om Posten Sverige AB:s agerande strider mot bestämmelsen i

text: 6 kap. 4 §

text: TF om inskränkningar vid försändande av tryckt skrift genom postbefordringsföretag.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rätten att sprida tryckta skrifter förutsätter för att bli effektiv en rätt att försända tryckta skrifter med allmänna postbefordringsföretag. TF reglerar dock inte dessa företags skyldighet att ta emot försändelser för befordran. Men i den mån en befordringsskyldighet föreligger av annan anledning, t.ex. på grund av föreskrifter i en lag, får enligt

text: 6 kap. 4 §

text: TF "ej på grund av skriftens innehåll gälla särskilda inskränkningar eller villkor" för att sända tryckt skrift med företaget. Det betyder att företaget inte får vägra att distribuera en tryckt skrift exempelvis på grund av dess politiska innehåll.

text: För att bedriva postverksamhet i Sverige krävs tillstånd av Post- och telestyrelsen. Posten Sverige AB har ett sådant tillstånd, vilket är förenat med vissa skyldigheter. Posten är bl.a. skyldig att tillhandahålla en s.k. samhällsomfattande posttjänst (

text: 1 § postlagen

text: , 1993:1684). Det innebär bl.a. att Posten är skyldig att ta emot brev och andra adresserade försändelser som väger högst 20 kg. Däremot är inte Posten skyldig att ta emot oadresserade försändelser för distribution.

text: I ärendet är upplyst att det material som Posten skulle ha vägrat att distribuera är en oadresserad trycksak.

text: Eftersom det sålunda inte finns någon skyldighet för Posten Sverige AB att befordra oadresserade försändelser, har Posten inte brutit mot bestämmelsen i

text: 6 kap. 4 §

text: TF genom sin vägran att distribuera det i ärendet aktuella materialet.

text: Utifrån principiella utgångspunkter är det slutligen värt att notera att TF:s reglering alltså innefattar en garanti för alla att få tryckta skrifter spridda i landet via Posten Sverige AB under förutsättning att det sker i adresserade försändelser. Tryckta skrifter i sådana försändelser får Posten sålunda inte vägra att ta emot på grund av skrifternas innehåll. Någon ovillkorlig rätt till spridning av icke adresserade försändelser genom Posten finns däremot inte. Det gäller även tryckta skrifter. Posten kan alltså vägra att ta emot sådana skrifter för distribution, t.ex. på grund av deras innehåll.

text: Ärendet avslutas.