title: Remissyttrande avseende Förvaltningskommitténs slutbetänkande: styra och ställa - förslag till en effektivare statsförvaltning (SOU 2008:118)

text: Departementets dnr Fi2008/7973

text: Förslagen i slutbetänkandet har granskats utifrån de synpunkter som Justitiekanslern främst har att beakta. Genomgången ger inte anledning till några andra synpunkter än de som redovisas nedan.

text: Intrycket vid en översiktlig genomgång av Förvaltningskommitténs slutbetänkande är att uppdraget var alltför omfattande och svårt för att kommittén skulle kunna klara det på de knappa två år som stod till buds. Av de fyra huvuduppgifterna – att klargöra det statliga åtagandet, skapa goda förutsättningar för regeringens styrning, skapa en tydligare förvaltningsstruktur och öka myndigheternas förmåga i ljuset av EU-medlemskapet – är det bara den sista som kommittén kan sägas ha gått någorlunda till botten med. Med hänsyn till förutsättningarna är det svårt att kritisera kommittén för detta.

text: Jag måste, med hänsyn till de bristande kunskaperna hos Justitiekanslern i de berörda frågorna och de prioriteringar som måste göras här, avstå från att försöka bedöma de stora linjerna i kommitténs förslag. I stället får jag nöja mig med några nedslag på punkter där jag av olika skäl har hyggliga förutsättningar att bedöma förslagen.

text: Enligt min mening har kommittén inte presenterat ett tillräckligt gott underlag för förslaget att som huvudregel statliga myndigheter ska ges ett tidsbegränsat mandat när de inrättas (s. 71). Nackdelarna med en sådan ordning bör i varje fall utredas bättre än kommittén har gjort innan den genomförs.

text: Förslaget att det ska finnas en opolitisk chefstjänsteman i departementen

text: (s. 76 f.) är intressant och förmodligen klokt. En sådan ordning har man i t.ex. de övriga nordiska länderna, varvid det dock ska observeras att myndigheterna har en något mindre självständig ställning där. Även i Sverige gällde denna ordning fram till 1960-talet genom att statssekreterarna var i princip opolitiska. Huruvida myndighetsstyrningen var effektivare på den tiden vet jag inte, men det är onekligen ett problem i dag att statssekreterarna ofta främst vänder sig mot departementen och politiken i sin verksamhet. Bördan på statssekreterarna är stor, och det är nästan orimligt att hoppas att de ska förmå ägna sig åt myndighetsstyrning på ett kvalificerat sätt. Självfallet kan det bli problem i ansvarsfördelningen och maktdelningen mellan den opolitiske chefstjänstemannen och statssekreteraren, men det är problem som bör kunna lösas. Sannolikt behöver det dock klaras ut vem som ska vara högst i rang. I dag bestämmer statssekreterarna i praktiken över rätts- och expeditionscheferna, i varje fall för det mesta, men kommittén tycks mena att den nye chefstjänstemannen inte ska vara underordnad statssekreteraren.

text: Jag tillstyrker att begreppet central förvaltningsmyndighet utmönstras ur

text: författningstexterna (s. 137). Begreppet används i dag i t.ex. förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. Sedan enmyndighetsreformer har genomförts på en rad områden ställer uttrycket, som kommittén också framhåller, mest till problem vid tillämpningen av den författningen.

text: Tillsynsmyndigheters oberoende är viktigt. Men enligt min mening går det för långt att kräva att tillsynsmyndigheter inte har andra uppgifter "som kan ge upphov till misstankar" om rollkonflikter (s. 151 f.). Man måste väga rationaliteten och kostnaderna mot risken för misstankar om beroende. Justitiekanslerns erfarenhet är dessutom att rollkonflikter inte nödvändigtvis alltid är av ondo. I princip bör man kunna förvänta sig av en statlig myndighet att den klarar sådana konflikter och kan väga olika intressen mot varandra på ett kvalificerat sätt och med full integritet. Sålunda bör en tillsynsmyndighet kunna fullgöra sitt uppdrag utan invändningar även om det finns andra aspekter än tillsynen att beakta. Och många gånger är det rationellt t.ex. att en tillståndsmyndighet också är tillsynsmyndighet även om misstankar skulle kunna uppkomma t.ex. om att myndigheten i tillsynen mest är ute efter att rättfärdiga villkoren i sitt eget tillståndsbeslut.

text: Jag kan inte heller se att det skulle vara ett steg i rätt riktning att koncentrera statens tillsynsverksamhet till länsstyrelserna (s. 152 f.) Det är svårt att upprätthålla en tillräcklig kompetensnivå hos alla länsstyrelser. Särskilt på områden där var och en av länsstyrelserna bara skulle ha enstaka tillsynsobjekt måste det rimligen vara bättre – oavsett om specialistkompetens behövs eller inte – att centralisera tillsynsorganisationen.

text: När det gäller forskning hos myndigheterna (s. 156 f.) tycks kommittén inte tillräckligt ha beaktat värdet av att forskning är verklighets- och verksamhetsanknuten och därmed har särskilt goda förutsättningar att bli nyttig. Skälet för att lägga forskningsuppgifter på myndigheterna är sålunda inte enbart att man ska vara säker på att just den forskningen verkligen bedrivs eller att den behöver omges av sekretess (s. 157), utan att den många gånger ger bättre resultat om den kopplas till den verksamhet som i övrigt bedrivs hos myndigheten. Det är anmärkningsvärt att kommittén i sina resonemang inte skiljer mellan grundforskning och tillämpad forskning, och intrycket i denna del är att kommitténs analys är otillräcklig. Kommittén har dock rätt i att det är en bra väg att försöka utveckla samarbetet mellan de forskande myndigheterna och det reguljära forskningssamhället.

text: Jag instämmer i kommitténs överväganden och förslag angående värdegrund, dels för statsförvaltningen i stort, dels för de enskilda myndigheterna (s. 176 f). Detta är visserligen förslag som några förmodligen kommer att göra sig roliga över. Mitt intryck är att det inte är inne hos myndigheter och domstolar i dag att "prata värdegrund". Icke desto mindre är det viktigt. Det fordras kontinuerliga ansträngningar för att motverka att några medarbetare utvecklar synsätt och låter som är medborgarovänliga.


publisher: Justitiekanslern

title: Klagomål mot Arbetsmarknadsstyrelsen i anledning av dess tillsyn över arbetslöshetskassa samt skadeståndsanspråk

org: jk

text: Justitiekanslerns beslut

type: rubrik

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden om Arbetsmarknadsstyrelsens (AMS) tillsynsåtgärder men avslår det skadeståndsanspråk som Sveriges Arbetares arbetslöshetskassa framställt mot staten.

type: stycke

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Vid Sveriges Arbetares arbetslöshetskassas (SAAK) ordinarie föreningsstämma den 10 maj 1996 beslutades bl.a. om ny valdistriktsindelning varvid antalet valdistrikt minskade från 13 till 9 med lika många ombud. Därefter skedde nomineringar till det följande ordinarie valet av ombud till kassans föreningsstämma. Dessa var avslutade den 29 november 1996. Då några ombud ansåg att kassans styrelse inte hade följt SAAK:s valbestämmelser rörande valordning och valförrättare eller stämmobeslut tagna vid stämman i maj 1996 begärde dessa att en extrastämma skulle hållas.

text: SAAK höll extra föreningsstämma den 17 januari 1997. Vid denna byttes styrelsen för SAAK i sin helhet ut. Enligt protokoll fört vid stämman beslöts också "att avslå ogiltigförklaring av nominering som inte administrerats av LS inom SAC". Enligt protokollet beslöt stämman "i stället med rösterna 5 mot 3 att bemyndiga styrelsen att upprätta en ny valprocedur som AMS kan godkänna i enlighet med vad som framkommit på stämman".

text: AMS anmodade SAAK i föreläggande den 21 februari 1997 att översända en förteckning över direktanslutna medlemmar till ombudet Mats J. SAAK överklagade föreläggandet till regeringen. I beslut den 23 oktober 1997 konstaterade regeringen att föreläggandet hade fullgjorts varför överklagandet inte föranledde någon regeringens åtgärd.

text: AMS förelade den 23 februari 1997 SAAK att slutföra det ombudsval som hade avbrutits i december 1996. I föreläggandet anfördes vidare att valet skulle äga rum genom poströstning under överinseende av Notarius Publicus och att närmare anvisningar skulle komma att lämnas av tillsynsmyndigheten. Som underlag för valet skulle föreligga de nomineringar av ombud som inkommit till kassan före den 29 november 1996.

text: Vid ett besök i SAAK:s kontor den 3 mars 1997 erhöll företrädare för AMS en datadiskett innehållande kassans medlemsregister. Registret skulle användas som vallängd vid genomförandet av ombudsvalet.

text: I skrivelse till SAAK den 4 mars 1997 lämnade AMS närmare anvisningar för valets genomförande. Ombudsvalet skulle genomföras som poströstning. Vidare skulle AMS producera och tillställa kassans medlemmar valanvisningar, valsedlar och valkuvert. Kostnaden för valet skulle faktureras SAAK.

text: AMS föreläggande om att ombudsvalet skulle slutföras överklagades av SAAK till regeringen. I beslut den 5 juni 1997 upphävde regeringen föreläggandet och de därtill anslutande anvisningarna.

text: SAAK begärde den 25 juni 1997 att AMS skulle återlämna den medlemsförteckning som AMS erhållit den 3 mars 1997. I skrivelse till SAAK den 4 juli 1997 anförde AMS att disketten med SAAK:s medlemsregister skulle återlämnas men att den papperskopia som Notarius Publicus hade haft som underlag för sitt arbete skulle vara arkiverad med sekretesstämpel i aktuell akt hos AMS.

text: SAAK överklagade AMS beslut att behålla medlemsförteckningen till regeringen. I beslut den 19 november 1998 avslog regeringen överklagandet.

text: Anspråket m.m.

text: Hos Justitiekanslern har ett antal ärenden anhängiggjorts som har anknytning till det händelseförlopp som nu redogjorts för. Skrivelser har inkommit från dels styrelseordföranden i SAAK Magnus R, dels medlemmen i SAAK Jörgen K. De klagomål som de framfört mot AMS kan sammanfattas i följande tre punkter.

text: AMS har felaktigt förelagt SAAK att lämna ut sin medlemsförteckning över direktanslutna medlemmar till Mats J.

text: AMS har felaktigt förelagt SAAK att slutföra ombudsvalet och valet har inte gått riktigt till.

text: AMS har på ett otillbörligt sätt erhållit en datadiskett med SAAK:s medlemsförteckning samt har behållit en papperskopia av förteckningen.

text: SAAK har också framställt ett skadeståndsanspråk riktat mot staten. Detta uppgår till sammanlagt 1 216 577 kr, varav 216 577 kr har uppgetts utgöra kostnader som AMS förorsakat SAAK genom felaktiga förelägganden och bristfällig myndighetsutövning. Det resterande beloppet om en miljon kr utgör skadestånd för den kränkning som SAAK anser sig ha blivit utsatt för av AMS.

text: Justitiekanslern har remitterat ärendet till AMS som har inkommit med yttranden i ärendet.

text: Justitiekanslern har erhållit synpunkter på dessa yttranden.

text: Justitiekanslern har också haft tillgång till ett antal av AMS akter (dnr F 97-1729-41, F97-1551-40, F97-631-41).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Arbetslöshetskassorna är organiserade i privaträttsliga former och de föreningsrättsliga bestämmelserna om kassornas verksamhet bygger i huvudsak på lagstiftningen om ekonomiska föreningar. Emellertid uppvisar arbetslöshetskassorna en rad offentligrättsliga drag. Verksamheten är i allt väsentligt reglerad av statliga normer och utgör en statlig angelägenhet inom det socialförsäkringsrättsliga området. Den huvudsakliga verksamheten har karaktären av myndighetsutövning. Vidare hanterar kassorna statliga medel till betydande belopp. Det har därför ansetts viktigt att det finns någon form av statlig kontroll över arbetslöshetskassornas verksamhet.

text: Av

text: 89 § lagen (1997:239)

text: om arbetslöshetskassor (LAK) följer att AMS utövar tillsyn över arbetslöshetskassorna. LAK trädde i kraft den 1 januari 1998. Dessförinnan var det lagen (

text: ) om arbetslöshetsförsäkring (AFL) som reglerade arbetslöshetskassornas verksamhet och AMS tillsyn över dessa. Enligt AFL gällde följande beträffande AMS tillsynsverksamhet.

text: I 93 § AFL föreskrevs att AMS utövade tillsyn över arbetslöshetskassorna som hade att ställa sig AMS anvisningar till efterrättelse. Vidare kunde AMS enligt 95 § AFL meddela de erinringar i fråga om en arbetslöshetskassas verksamhet som AMS fann påkallade. Den bestämmelsen gav även AMS rätt att förelägga en arbetslöshetskassa att inom viss tid vidta de åtgärder som behövdes för rättelse. Ett föreläggande fick utfärdas bl.a. om avvikelse skett från AFL eller stadgarna eller från de författningar eller föreskrifter som i övrigt gäller för verksamheten. Också en annan allvarlig anmärkning mot kassans verksamhet kunde föranleda ett föreläggande. Om ett föreläggande inte följdes inom bestämd tid och det anmärkta förhållandet inte heller på annat sätt undanröjts hade enligt 96 § AFL AMS möjlighet att förklara att arbetslöshetskassan inte hade rätt till statsbidrag. AMS beslut enligt nu angivna bestämmelser kunde överklagas till regeringen.

text: AMS har i sitt yttrande hit uppgivit att tillsynsfunktionen avser inte bara arbetslöshetskassornas funktioner som myndighetsutövande organ utan också omfattar rent föreningsrättsliga frågor. När det gäller den närmare bakgrunden till de hit anmälda händelserna framgår det av yttrandet att AMS kommit till den uppfattningen att det fanns allvarliga motsättningar inom kassan och att olika åtgärder som vidtagits allvarligt skulle kunna äventyra kassans verksamhet.

text: Det ankommer inte på mig att gå in på någon bedömning av huruvida förhållandena varit sådana att AMS haft anledning att ingripa. I den mån kassans verksamhet äventyrades har det emellertid otvivelaktigt varit en skyldighet för AMS att utöva sin tillsynsfunktion gentemot kassan. Att tillsynen därvid inte behövde inriktas enbart på frågor kring administrationen av arbetslöshetsförsäkringen utan också kunde innefatta föreningsrättsliga frågor framgår klart av 93 § AFL. Den myndighetsutövning gentemot ett privaträttsligt objekt som tillsynen innebär måste dock givetvis ske inom de ramar som lagstiftningen ger. Som jag ser saken innebär det att varje i och för sig diskutabel intern åtgärd av föreningsrättslig natur inte nödvändigtvis omfattas av tillsynen. Endast i den mån en föreningsrättslig fråga påverkar en försäkringskassas myndighetsutövande verksamhet kan enligt min mening ett ingripande från tillsynsmyndigheten anses ha stöd i lagstiftningen.

text: I det följande har jag valt att behandla de olika klagomål som framförts mot AMS var för sig. Jag redogör också något utförligare för bakgrunden till klagomålen samt för vad parterna i huvudsak har anfört.

text: Föreläggandet den 21 februari 1997 att lämna ut medlemsförteckning

text: Mats J begärde den 17 februari 1997 att få hjälp av AMS med att från SAAK få en lista över de enskilt anslutna medlemmar som han var vald att företräda. AMS tillskrev därför SAAK den 19 februari 1997 med en uppmaning att efterkomma Mats J:s begäran. I föreläggande den 21 februari 1997 förelade AMS kassan att omedelbart, dock senast den 26 februari 1997, till ombudet för enskilda medlemmar i kassan, Mats J, översända en förteckning över medlemmar i den s.k. avdelning 500. Medlemsförteckningen lämnades därefter ut till Mats J av SAAK:s kassaföreståndare. SAAK överklagade föreläggandet till regeringen som i beslut den 23 oktober 1997 konstaterade att föreläggandet redan var fullgjort. Överklagandet föranledde därför ingen regeringens åtgärd.

text: SAAK har anfört bl.a. att det inte kan anses vara förenligt med lagstiftningen att via föreläggande tvinga kassan att lämna ut sitt medlemsregister till en person som är ombud för en facklig organisation som är konkurrent till Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC). Föreläggandet är en kränkning av arbetslöshetskassans självständighet som SAAK inte skall behöva tåla. Vidare har utlämnandet av medlemsförteckningen kränkt medlemmarnas personliga integritet. Härtill kommer att AMS föreläggande inte innehöll något om att medlemsförteckningen efter utlämnandet skulle behandlas med sekretess. En försvårande omständighet är att Mats J lämnat ut medlemsförteckningen till andra konkurrerande fackliga organisationer.

text: AMS har i sitt yttrande hit hänvisat till vad AMS uppgav i överklagandeärendet. Enligt AMS har ett ombud som har valts av medlemmarna att företräda dessa vid föreningsstämma i arbetslöshetskassa rätt att få tillgång till förteckning över de medlemmar som denne valts att representera om så begärs. AMS fann det rimligt att kassan skulle tillgodose det valda ombudets begäran att få tillgång till en förteckning över medlemmarna i den valkrets han representerade. Mot bakgrund av de stridigheter om ombudsval och valförrättare som förekommit såväl vid den ordinarie stämman under år 1996 som vid den extra stämman i januari 1997 stod det emellertid enligt AMS klart att kassaföreståndaren svårligen kunde ta ställning till den uppmaning som framställts i brevet den 19 februari 1997. AMS beslöt därför att förelägga kassan att lämna ut medlemsförteckningen.

text: För min egen del ställer jag mig frågande till om den aktuella frågan varit av den arten att den omfattats av AMS tillsynsuppgifter. Under alla förhållande anser jag att det kan ifrågasättas om förutsättningarna varit sådana att AMS haft rätt att utfärda ett föreläggande med det innehåll som nu är aktuellt. Av 95 § AFL följer nämligen att ett föreläggande måste grundas på att någon allvarlig anmärkning kan riktas mot kassans verksamhet. Av utredningen kan inte anses framgå att det vid tidpunkten för föreläggandet förelegat någon faktisk omständighet som kunde föranleda anmärkning. AMS har inte heller påstått att så varit fallet utan endast pekat på att man funnit det rimligt att föregripa en väntad underlåtenhet från kassan att lämna ut registret. Jag finner dock inte anledning att gå vidare i denna fråga. Någon orätt har egentligen inte drabbat SAAK eftersom ombudet hade rätt att erhålla registret. Jag vill vidare framhålla att det normalt sett inte är min uppgift att göra uttalanden om huruvida en myndighets beslut är riktigt i sak. Skälet till detta är att en sådan granskning skulle kunna uppfattas som en otillåten inblandning i myndigheternas verksamhet (

text: 11 kap. 7 § regeringsformen

text: ). Ytterligare ett skäl är att det som regel finns möjligheter att få saken prövad i en högre instans. Så var också fallet här. Med hänsyn till vad som nu sagts och då det även är en bedömningsfråga om förutsättningar finns för att meddela en arbetslöshetskassa ett föreläggande finner jag inte skäl att kritisera AMS för att kassan förelades att lämna ut medlemsförteckningen till Mats J.

text: Vad som i övrigt anförts från SAAK:s i denna del föranleder inga särskilda uttalanden från min sida.

text: Föreläggandet den 23 februari 1997 att slutföra ombudsvalet

text: AMS förelade den 23 februari 1997 SAAK att slutföra det ombudsval som hade avbrutits i december 1996. I skrivelse till SAAK den 4 mars 1997 lämnade AMS närmare anvisningar för valets genomförande. Ombudsvalet skulle genomföras som poströstning och AMS skulle producera och tillställa kassans medlemmar valanvisningar, valsedlar och valkuvert. Enligt överenskommelse mellan AMS och Notarius Publicus skulle rösträkning och kontroll av valmaterial ske genom den sistnämndes försorg. Underlag för valsedlarna utgjordes av de nomineringar till ombudsvalet som hade inkommit till SAAK före den 29 november 1996. Disketten med kopia av medlemsregistret utlämnades till tryckeriet samt återlämnades till AMS med intyg om att registret inte hade kopierats eller använts för annan än överenskommen åtgärd. Papperskopia av disketten producerades av AMS för användning av Notarius Publicus vid rösträkningen. Utskick av valhandlingarna skedde per post den 11 mars 1997. Valet slutfördes den 14 april 1997 varefter rösträkning genomfördes av Notarius Publicus. Valet var i sin helhet avslutat den 6 maj 1997.

text: SAAK överklagade föreläggandet till regeringen som i beslut den 5 juni 1997 upphävde AMS beslut om föreläggande samt de anvisningar till valet som AMS hade meddelat. Som skäl för sitt beslut anförde regeringen bl.a. att det i ärendet inte hade framkommit att SAAK före AMS beslut avvikit från AFL eller från de för kassan gällande stadgarna eller de författningar eller föreskrifter i övrigt som gäller för verksamheten. Enligt regeringen hade det inte heller framkommit att annan allvarlig anmärkning kunnat riktas mot SAAK:s verksamhet i den mening som avses i bestämmelsen i 95 § AFL.

text: SAAK har anfört bl.a. att det föreläggande som AMS utfärdade var grundlöst i alla delar och ett resultat av felinformerade tjänstemän som överträtt sina befogenheter. Föreläggandet är att anse som en otillåten inskränkning av kassamedlemmarnas lagliga rätt att besluta i egna angelägenheter. Denna rätt får inte inskränkas på det sätt som AMS har gjort. Nomineringar och val av ombud till föreningsstämma ingår i medlemmarnas rätt att besluta i egna angelägenheter. Det är ett uttryck för kassans interna föreningsdemokrati och därigenom grundläggande för beslutsfattandet inom SAAK. Genom att låta genomföra ombudsvalet i strid med stämmobeslut och förslag till valprocess har AMS kränkt SAAK. SAAK har också hävdat att AMS vid genomförandet av valet har gjort sig skyldig till ett antal allvarliga fel. Bl.a. har AMS i strid med SAAK:s valbestämmelser utsett Notarius Publicus till valförrättare och beslutat att denne skall verkställa sammanräkning av valresultatet. De valsedlar som Notarius Publicus skickade ut innehöll namn på felaktigt nominerade kandidater. Vidare fanns det inte någon fastställd röstlängd för det ombudsval som AMS genomförde.

text: AMS har anfört bl.a. följande. Vid stämman den 17 januari 1997 stod det klart att allvarliga motsättningar förelåg inom kassan. Det framstod som osannolikt att det skulle vara möjligt för kassan att genomföra det förestående valet av ombud till kassans högsta organ föreningsstämman på ett godtagbart sätt. Det förelåg vidare stor risk för att motsättningarna skulle medföra att kassan i sin funktion som myndighetsutövande organ skulle äventyras om den turbulenta utvecklingen inte stabiliserades. Den nya styrelsen aviserade om snabba förändringar i beslutsordning och byte av nyckelpersoner samt uttalade som sin avsikt att göra om nomineringsförfarandet i strid med föreningsstämmans beslut, åtgärder som allvarligt skulle kunna äventyra kassans verksamhet. Mot bakgrund av detta och de stridigheter om valförrättare m.m. som framkommit fann AMS det nödvändigt att säkerställa genomförandet av ett val, där alla kassans medlemmar i enlighet med lagens krav skulle få likvärdiga förutsättningar att deltaga.

text: Att förelägga en arbetslöshetskassa att slutföra ett ombudsval måste enligt min mening anses vara tillåtet. Även regeringen får anses ha gett uttryck för den uppfattningen i sitt beslut. En förutsättning för att få meddela ett sådant föreläggande är dock som nämnts tidigare att någon allvarlig anmärkning kan riktas mot kassans verksamhet. Regeringen ansåg i sitt beslut den 5 juni 1997 att så inte var fallet.

text: Jag delar regeringens uppfattning att det inte förelåg några förutsättningar att meddela ett föreläggande i förevarande fall. Som nämnts ovan rörande föreläggandet den 21 februari 1997 är det en bedömningsfråga huruvida någon allvarlig anmärkning kunde riktas mot SAAK:s verksamhet. Att regeringen gjort en annan bedömning än AMS innebär inte att föreläggandet var så uppenbart oriktigt att det finns anledning för mig att uttala kritik. Jag vill också framhålla att det här måste ha varit fråga om en för AMS tämligen unik situation. Enligt min mening måste det ha förelegat stora svårigheter för AMS att ta ställning till hur den uppkomna situationen i arbetslöshetskassan skulle hanteras.

text: Saken ställer sig emellertid annorlunda när det gäller vissa av de anvisningar till valet som AMS meddelade i skrivelsen till SAAK den 4 mars 1997. I skrivelsen angav AMS bl.a. att valanvisningar, valsedel, valkuvert samt svarskuvert skulle produceras och tillställas medlemmarna genom AMS försorg. Anvisningarna innebar att AMS i praktiken kom att ombesörja delar av ombudsvalet. Jag kan inte se att detta föll inom tillsynsuppgifterna. Det bör vidare påpekas att enligt såväl AFL som nu gällande lagstiftning har AMS rätt att meddela anvisningar och förelägganden vilka en arbetslöshetskassa har att följa. Det är alltså arbetslöshetskassan som skall vidta de åtgärder som AMS anser erforderliga. Enligt min mening har alltså AMS i det aktuella hänseendet gått utanför sin befogenheter. Inte heller på denna punkt ser jag emellertid någon anledning att gå vidare utan nöjer mig med de gjorda uttalandena.

text: Vad SAAK anfört om att valet inte gått riktigt till föranleder inte några kommentarer från min sida förutom påpekandet att detta närmast är en föreningsrättslig fråga som jag torde sakna befogenhet att uttala mig om.

text: AMS åtgärd den 3 mars 1997 att hämta medlemsförteckning samt AMS beslut att inte återlämna papperskopian

text: Vid besök på SAAK:s kontor den 3 mars 1997 erhöll företrädare från AMS en diskett innehållande SAAK:s medlemsregister. Medlemsregistret skulle användas som vallängd vid genomförandet av ombudsvalet. Disketten återlämnades därefter till kassan men AMS behöll en papperskopia av medlemsförteckningen. SAAK överklagade AMS beslut att behålla medlemsförteckningen till regeringen som i beslut den 19 november 1998 avslog överklagandet. Som skäl för sitt beslut anförde regeringen bl.a. följande.

text: Enligt 93 § i den vid ifrågavarande tillfälle gällande lagen (

text: ) om arbetslöshetsförsäkring utövar AMS tillsyn över arbetslöshetskassorna. Regeringen finner det förenligt med AMS uppgift som tillsynsmyndighet att när det krävs för uppgiftens fullgörande, av en arbetslöshetskassa begära att utfå en kopia av den medlemsförteckning som kassan enligt

text: 52 § samma lag

text: skall föra. Någon skyldighet att återlämna en sådan kopia av en arbetslöshetskassas medlemsförteckning som intagits i AMS akt i ett tillsynsärende finns inte.

text: I en skrivelse till Datainspektionen ifrågasatte SAAK om inte AMS hade brutit mot datalagen genom att under en period förfoga över medlemsregistret. Datainspektionen fann dock i beslut den 9 december 1998 att AMS inte hade fört registret för sin verksamhet eller förfogat över det på sådant sätt att registeransvar hade kunnat uppstå.

text: SAAK har anfört bl.a. att kassaföreståndaren som lämnade ut medlemsförteckningen till AMS saknade behörighet att göra detta. AMS borde i stället ha låtit styrelsen ta ställning till om medlemsförteckningen kunde lämnas ut. Utlämnandet av medlemsförteckningen skedde bakom ryggen på SAAK:s ordförande som befann sig i lokalen vid tillfället. Någon skriftlig förfrågan om att få ta del av medlemsförteckningen har AMS aldrig tillställt SAAK. Enligt SAAK är förfarandet att behålla en medlemsförteckning som mottagits på ett otillbörligt sätt att betrakta som egenmäktigt förfarande och maktmissbruk. Även AMS åtgärd att överlämna en kopia till Notarius Publicus innebär enligt SAAK att AMS har gjort sig skyldig till egenmäktigt förfarande och myndighetsmissbruk.

text: AMS har anfört att SAAK, på begäran av AMS, hade framställt en numrerad medlemsförteckning per den 28 februari 1997 fördelad på kassans nio valdistrikt. Den normala rutinen när AMS begär att få uppgifter från eller att få ta del av handlingar hos en arbetslöshetskassa är att begäran riktas till kassaföreståndaren. Så skedde också i förevarande fall. I den mån en arbetslöshetskassa har särskilda interna bestämmelser om hur en sådan begäran skall behandlas ankommer det på kassan att bevaka att de bestämmelserna följs.

text: Frågan huruvida AMS hade rätt att få ta del av och behålla arbetslöshetskassans medlemsregister har som nämnts tidigare efter överklagande prövats av regeringen. Regeringen hade därvid inga invändningar mot AMS åtgärder. Mot bakgrund av regeringens ställningstagande finns det ingen anledning för mig att uttala mig i saken.

text: Skadeståndsfrågan

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: skall bestämmelsen om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, vissa andra i lagrummet angivna brott eller dylik brottslig gärning.

text: Jag har beträffande vissa av de åtgärder som vidtagits av AMS uttryckt min tveksamhet över huruvida dessa varit riktiga. Detta innebär emellertid inte att de åtgärderna varit felaktiga på ett sådant sätt som innebär att skadeståndsskyldighet därigenom har uppkommit för staten. Jag vill också framhålla att enbart det förhållandet att regeringen upphävde ett av de förelägganden som AMS hade meddelat inte i sig medför att ersättning utgår för den eventuella skada som kan ha blivit följden av föreläggandet. Något strikt ansvar för staten föreligger alltså inte. För att skadestånd skall utgå i en sådan situation krävs att AMS har gjort sig skyldig till en påtaglig felbedömning. Av den föreliggande utredningen kan inte den slutsatsen dras att så har varit fallet. Inte heller vad som i övrigt förevarit ger enligt min mening stöd för bedömningen att skadeståndsskyldighet för staten uppkommit. Jag avslår redan av dessa anledningar skadeståndsanspråket.

text: Övrigt

text: I skrivelserna till Justitiekanslern har också begärts att Justitiekanslern skall vidta vissa åtgärder som har anknytning till de åtgärder som AMS vidtog. Bl.a. har begärts att Justitiekanslern skall upphäva föreläggandena och att Justitiekanslern skall meddela vitesförelägganden. Med anledning härav vill jag framhålla att Justitiekanslern inte kan ålägga en myndighet att vidta vissa åtgärder. Inte heller kan Justitiekanslern förordna att beslut och andra åtgärder skall upphävas. Vad SAAK härvid har begärt föranleder därför inga åtgärder från min sida.

text: Ärendet är härmed avslutat för mitt vidkommande.

type: avgorande


title: Remissyttrande - Klarlagd identitet – om utlänningars rätt att visats i Sverige, inre utlänningskontroller och missbruk av resehandlingar (SOU 2017:93)

text: Sammanfattning

text: Justitiekanslern anser att betänkandet saknar den problematisering, de praktiska exempel och den konsekvensanalys som krävs för att kunna bedöma effekterna av de framlagda förslagen. Justitiekanslern kan därför inte tillstyrka att förslagen genomförs utan en fortsatt beredning.

text: Justitiekanslerns synpunkter på förslagen

text: Enligt utredningens direktiv är ett av de primära syftena med de förslag som presenteras att ge myndigheterna de verktyg som behövs för att personer som saknar tillstånd att vistas i Sverige ska återvända till sitt hemland eller ett annat land där de har rätt att vistas. Det saknas dock underlag i utredningen som visar eller ens gör det sannolikt att ett genomförande av förslagen faktiskt skulle leda till ett effektivare återvändandearbete eller ett ökat frivilligt återvändande.

text: Enligt Justitiekanslern finns det dock andra starka skäl för att ge Polisen och Kustbevakningen verktyg som gör det möjligt att få kontroll över vilka utlänningar som befinner sig här utan att ha rätt att vistas i Sverige. Ett sådant skäl är att vi måste kunna skydda särskilt barn och unga vuxna som riskerar att fara illa till följd av att de lever utanför samhället. Enligt en nyligen publicerad rapport från Barnombudsmannen har över 4 492 barn under de senaste fyra åren försvunnit efter utvisningsbeslut. Detta är givetvis fullständigt oacceptabelt och en uppseendeväckande hög siffra. Det är mot den här bakgrunden ytterst angeläget att det vidtas åtgärder som gör det möjligt att identifiera barn som befinner sig här men som saknar tillstånd att vistas i Sverige.

text: Utredningens förslag att fingeravtryck i samband med inre utlänningskontroll ska få tas på barn från sex års ålder bör dock inte läggas till grund för fortsatt lagstiftningsarbete utan ytterligare beredning. Skälen för detta är följande. För det första måste förslaget analyseras vidare och eventuellt anpassas ur ett barnskyddsperspektiv. Att ta fingeravtryck vid en spontan kontroll torde exempelvis, i högre grad än i samband med en passansökan, kunna vara en skrämmande upplevelse för ett litet barn. Betänkandet saknar helt överväganden när det gäller hur en fingeravtrycksupptagning kan ske på ett barnanpassat sätt. Det finns inte heller någon avvägning av om och i så fall i vilka situationer det ingrepp i barnets personliga integritet som en fingeravtrycksupptagning innebär kan anses stå i proportion till syftet med åtgärden. För det andra skulle det uppenbarligen vara svårt att tillämpa den föreslagna åldersgränsen i praktiken. Det pågår för närvarande en intensiv debatt när det gäller frågan om det är möjligt att avgöra om en asylsökande är barn eller vuxen. Det torde vara ännu svårare för berörda myndigheter att avgöra om ett barn, ibland utan någon anhörig, är fem eller sex år gammalt. Det får anses närmast omöjligt att kunna göra en sådan bedömning med ledning endast av utseende eller beteende, vilket är vad som krävs beträffande barn vilkas identitet är okänd. Det kan ju inte heller när det gäller barn, till skillnad mot vad som gäller vuxna, krävas att de bär med sig identitetshandlingar eller att de kan identifiera sig på annat sätt. Sammantaget är det, särskilt när det gäller barn, svårt att bedöma i vilka situationer det skulle kunna bli aktuellt att ta upp biometriska data, vilket i sin tur leder till risk för rättsosäkerhet.

text: När ett barn påträffas i en utsatt situation bör åtgärder för att skydda barnet i första hand vidtas med stöd av sociallagstiftningen. I samband med ett sådant ingripande framstår det som naturligt att, på ett barnanpassat sätt, försöka fastställa barnets identitet. För detta ändamål kan det, som Polisen föreslagit, finnas skäl att införa bestämmelser som, utan någon bestämd åldersgräns, tydligt beskriver i vilka situationer åtgärder får vidtas för att identifiera ett barn.

text: Det bör även anmärkas att förslaget är otydligt när det gäller vilka möjligheter det finns för Polisen och Kustbevakningen att använda tvång vid fingeravtrycksupptagning på plats, utöver möjligheterna till hämtning och medtagande. Justitiekanslern utgår därmed från att förslaget innebär att fingeravtrycksupptagning vid inre utlänningskontroll avses förutsätta samtycke. När det gäller barn måste då även närmare övervägas hur samtycke kan lämnas när ett barn påträffas utan, eller saknar, vårdnadshavare. Detta är ytterligare en fråga som behöver förtydligas och problematiseras under den fortsatta beredningen.

text: Sammanfattningsvis saknar betänkandet den problematisering, de praktiska exempel och en sådan konsekvensanalys som är nödvändig för att kunna bedöma effekterna av förslagen.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av polisens och åklagarens handläggning av ett brottmål. Fråga om ersättning för kränkning

text: Justitiekanslern tillerkänner BL ersättning med 120 160 kr, varav 20 160 kr avser ombudskostnader. På beloppet 100 000 kr skall ränta utgå enligt

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen

text: från den 30 juli 2005 till dess betalning sker.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Åklagarmyndigheten att ombesörja att 100 000 kr jämte ränta betalas ut till BL.

text: Ärendet

text: BL dömdes den 15 januari 2002 av Helsingborgs tingsrätt för bl.a. grov våldtäkt och sexuellt utnyttjande av underårig till fängelse sex år. Sedan bl.a. BL och åklagaren överklagat domen ändrade Hovrätten över Skåne och Blekinge domen i bl.a. påföljdsdelen på så sätt att fängelsestraffets längd bestämdes till åtta år. Hovrättens dom vann laga kraft.

text: Genom ett beslut den 11 oktober 2004 beviljade Högsta domstolen BL resning och förordnade att målet mot honom på nytt skulle tas upp av hovrätten. Hovrätten över Skåne och Blekinge ogillade härefter åtalet i en dom den 21 december 2004.

text: BL var frihetsberövad med anledning av misstanken och sedermera på grund av den lagakraftvunna domen under tiden den 24 september 2001 – 7 december 2004, dvs. drygt 3 år och 2 månader.

text: BL begärde ersättning enligt frihetsberövandelagen för lidande med 9 600 000 kr och för förlorad arbetsförtjänst med 442 725 kr.

text: BL yrkade också ersättning med 500 000 kr för kränkning av hans rättigheter enligt art. 6 i Europakonventionen med anledning av att åklagaren undanhöll bevisning och annat utredningsmaterial vid förhandlingen i Hovrätten över Skåne och Blekinge, att polismyndigheten undanhöll material vid utlämnandet av överskottsmaterialet i den s.k. slasken samt att Riksåklagaren undanhöll utredningsmaterial i samband med Högsta domstolens prövning av hans resningsansökan. Han anförde att hans rätt till en rättvis rättegång och prövning i sak åsidosattes genom Polisens och åklagarnas handläggning.

text: Vidare begärde BL ersättning för sveda och värk med 1 710 000 kr enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Han angav att han orsakades psykiskt lidande under den tid han satt frihetsberövad på grund av polis- och åklagarmyndigheternas vårdslösa handläggning av hans ärende. Vårdslösheten bestod i en underlåtenhet att utreda väsentliga förhållanden samt i att polis- och åklagarmyndigheterna undanhöll väsentligt utredningsmaterial.

text: BL framställde också ett yrkande om viss ränta på 11 652 725 kr samt om ersättning för ombudskostnader med 39 060 kr.

text: Justitiekanslern tillerkände BL ersättning med stöd av frihetsberövandelagens bestämmelser för lidande med sammanlagt 2 000 000 kr, för förlorad arbetsförtjänst med begärt belopp (442 725 kr) och för ombudskostnader med 18 900 kr (Justitiekanslerns dnr

text: ). Vidare beslutades att viss ränta skulle utges.

text: Beträffande BL:s övriga yrkanden angav Justitiekanslern i sitt beslut den 5 oktober 2005 följande.

text: ”BL har som nämnts också begärt ersättning med stöd av Europakonventionen. Till stöd för sin begäran i denna del har han åberopat att åklagaren, polismyndigheten och dåvarande Riksåklagaren undanhöll bl.a. utredningsmaterial. Han har därvid angett att hans rättigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: kränktes eftersom hans rätt till en rättvis rättegång och prövning av hans sak eftersattes.

text: Vidare har BL begärt ersättning enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Han har därvid åberopat att polis- och åklagarmyndigheterna gjorde sig skyldiga till vårdslöshet vid handläggningen av hans ärende. Vårdslösheten består enligt BL i en underlåtenhet att utreda väsentliga förhållanden samt i att polis- och åklagarmyndigheterna undanhållit väsentligt utredningsmaterial.

text: Riksdagens ombudsmän (JO) har på eget initiativ beslutat granska handläggningen av BL:s ärende (JO:s dnr 2181-2005). En granskning pågår således av den handläggning som BL anser är felaktig. Mot den bakgrunden är det inte meningsfullt att inleda en utredning här rörande samma förhållanden. Jag kommer i stället att avvakta utgången av JO:s granskning och härefter ta ställning till BL:s anspråk. Jag kommer då att inleda ett nytt ärende på eget initiativ, varvid anspråket i det här ärendet ligger till grund för prövningen.

text: Jag avböjer således att nu reglera BL:s anspråk i aktuella delar.”

text: JO har slutfört sin utredning och meddelat ett beslut den 7 juli 2006 (dnr 2181-2005). Jag har tagit del av beslutet. Detta finns publicerat på JO:s webbplats (www.jo.se).

text: Alla de brister som har påtalats av BL har inte utretts av JO. Jag har dock gjort bedömningen att övriga påtalade brister inte bör föranleda någon utredningsåtgärd här. Som jag ser det saknar klagomålen i dessa delar betydelse för den skadeståndsrättsliga bedömningen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Som jag har nämnt har BL fått ersättning med stöd av frihetsberövandelagens regler. Vad som återstår för mig att pröva är om han har rätt till ytterligare ersättning av staten enligt

text: skadeståndslagen

text: eller Europakonventionen om mänskliga rättigheter m.m. (Europakonventionen).

text: Staten skall, enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan skadestånd också utgå för kränkning som någon drabbas av till följd av att vederbörande har utsatts för vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Som jag uppfattar det menar BL att han har rätt till ersättning för kränkning på grund av att han har utsatts för integritetskränkande brott och för psykiskt lidande för att han har drabbats av personskada.

text: Har BL rätt till ersättning för kränkning (

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: JO riktade i sitt beslut allvarlig kritik mot handläggningen hos såväl polis som åklagare. Han beslutade emellertid den 27 oktober 2005 (se beslutet s. 5) att inte inleda förundersökning mot någon befattningshavare som stod under hans tillsyn då han inte fann anledning att anta att någon hade gjort sig skyldig till brott. Jag har ingen invändning mot den bedömningen. Tydligt är emellertid att bedömningen inte var självklar; det torde ha rört sig om ett gränsfall.

text: För den skadeståndsrättsliga prövningen är det dock utan betydelse att ingen har fällts till ansvar för brott. Vid bedömningen av skadeståndsfrågan brukar Justitiekanslern vara relativt generös mot den skadelidande såtillvida att bedömningen i gränsfall utgår från att ett tjänstefel har förekommit. Detta har den fördelen att tjänstefelsfrågan inte behöver prövas i domstol men att staten ändå kan inta en generös hållning i skadeståndsfrågan. Jag anser att det finns anledning att resonera på det sättet i det här fallet.

text: Det är också att märka att vid prövningen av om förundersökning skall inledas är det varje enskild tjänstemans handlande som skall bedömas. När det däremot är statens skadeståndsansvar som skall prövas bör det vägas in att felen i BL:s fall har begåtts av flera tjänstemän. Sammantaget har felen drabbat BL hårt.

text: En förutsättning för skadestånd är att den felaktiga handläggning som BL har utsatts för är av sådan art att den kan medföra rätt till ersättning för kränkning enligt

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Tjänstefel kan i vissa fall vara ett sådant brott som ger rätt till ersättning. Avgörande kan sägas vara om den handlingsnorm som har åsidosatts i det enskilda fallet har den enskildes integritet som skyddsobjekt.

text: JO:s kritik innefattar bl.a. att BL inte upplystes om att visst utredningsmaterial inte hade tagits in i förundersökningsprotokollet eller att kompletterande förundersökningsåtgärder hade vidtagits. Vidare gäller den att frågan om förundersökningens återupptagande hade handlagts på ett sätt som hade fördröjt ställningstagandet i frågan samt att åklagaren under alltför lång tid hade underlåtit att återuppta förundersökningen. I beslutet anges – beträffande dröjsmålet med förundersökningen – att det allvarliga i felbedömningarna förstärks av det förhållandet att de dömda under Riksåklagarens utdragna handläggning avtjänade fängelsestraff (beslutet s. 34).

text: Rättegångsbalkens

text: regler om hur en förundersökning skall bedrivas innefattar bl.a. krav på objektivitet och skyndsamhet (

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: ). Bestämmelserna syftar bl.a. till att tillvarata en misstänkts rättssäkerhetsintresse och till att en oskyldig inte skall dömas för brott. Frågor som avser en misstanke om brott rör i hög grad den personliga integriteten.

text: Mot den angivna bakgrunden anser jag att de fel som har begåtts i BL:s fall innefattar en kränkning av ett sådant slag att staten får anses ha ådragit sig skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: mot honom.

text: Någon praxis när det gäller bestämmande av skälig ersättning i ett fall som detta saknas. Mot bakgrund av att BL har drabbats av flera fel och att den långsamma handläggningen sannolikt har medverkat till att den slutliga prövningen kom att fördröjas bör ersättningen sättas relativt högt. Jag bestämmer ersättningen till 100 000 kr.

text: Har BL rätt till ersättning enligt Europakonventionen?

text: I och med att BL tillerkänns ersättning för lidande enligt

text: skadeståndslagen

text: finns det enligt Justitiekanslerns bedömning inte någon kränkning för vilken han skulle kunna ha rätt till ytterligare ersättning enligt Europakonventionen. Därmed saknas det skäl att gå in på frågan i vad mån en kränkning av rättigheter enligt konventionen kan grunda skadeståndsansvar i annan ordning än enligt konventionens uttryckliga skadeståndsbestämmelser, särskilt artikel 41.

text: Har BL rätt till ersättning för personskada (

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: jämförd med

text: 5 kap. 1 § samma lag

text: Efter att ha tagit del av JO:s nämnda beslut gör jag i och för sig bedömningen att polisens och åklagarens handläggning har varit sådan att skadeståndsgrundande fel har förekommit. Men för att BL skall få ersättning av staten krävs att han kan påvisa att han har drabbats av en personskada och att det föreligger ett adekvat orsakssamband mellan felen och den personskadan. Jag kan inte finna att han har visat detta. Det står givetvis BL fritt att återkomma hit med en skrivelse i den saken. Han bör då vara beredd att med intyg eller liknande styrka den uppgivna personskadan.

text: Ombudskostnader m.m.

text: BL har tidigare tillerkänts viss ersättning för ombudskostnader. Eftersom han nu tillerkänns ytterligare ersättning skall han även tillerkännas ersättning för ombudskostnader. Den del som återstår av begärda ombudskostnader får anses skälig.

text: JO:s kritik riktar sig mot såväl Polismyndigheten i Skåne som Åklagarmyndigheten. Den av mig beslutade kränkningsersättningen får dock anses vara en följd främst av Åklagarmyndighetens felaktiga handläggning. Ersättningen till BL bör därför utges av Åklagarmyndigheten.


title: Transportstyrelsens underlåtenhet att meddela preliminära beslut om varning vid vissa fall av trafikförseelser

text: Justitiekanslern vidtar inte någon ytterligare åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I beslut den 18 juni 2018 uttalade Justitiekanslern allvarlig kritik mot Transportstyrelsen för att sedan år 2010 ha underlåtit att meddela preliminärt beslut om varning vid vissa fall av trafikförseelser (dnr 9227-17-2.1).

text: Utredningen i ärendet visade att Transportstyrelsen sedan 2010 tillämpat ett beslut fattat den 17 mars 2010 om att nedprioritera vissa ärenden till följd av höga balanser och ett ansträngt resursläge. Ärenden som omfattades av prioriteringsbeslutet var sådana där det enligt etablerad praxis fanns förutsättningar att meddela ett preliminärt beslut om varning. Rent konkret innebar prioriteringsbeslutet att ärenden som avsåg sådana överträdelser skulle avslutas utan att någon åtgärd vidtogs och i princip inte utredas.

text: I samband med att Transportstyrelsen yttrade sig i ärendet kom det fram att prioriteringsbeslutet hade utformats att gälla till dess att en automatiserad handläggnings- och beslutprocess för ärenden där det fanns förutsättningar att meddela preliminär varning skapades. Det framkom vidare att arbetet med att skapa en sådan lösning blivit fördröjt och att prioriteringsbeslutet fortfarande tillämpades inom Transportstyrelsen. Justitiekanslern uttalade i sitt beslut att Transportstyrelsen inte kunde undgå allvarlig kritik för att ha tillämpat prioriteringsbeslutet under denna långa tid. Justitiekanslern uttalade också att hon hade för avsikt att följa upp hur de aktuella bestämmelserna i

text: körkortslagen

text: (1998:488; nedan KKL) efterlevs och Transportstyrelsens fortsatta arbete med preliminära beslut om varning.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Transportstyrelsen om vilka åtgärder myndigheten har vidtagit med anledning av Justitiekanslerns kritik. I yttrandet har anförts följande.

text: I samband med Justitiekanslerns granskning och sedermera kritik beslutade Transportstyrelsen den 14 juni 2018 att upphäva det s.k. prioriteringsbeslutet. De typer av trafikförseelser som omfattades av beslutet – och tidigare avskrevs utan åtgärd – handläggs sedan dess på korrekt sätt och preliminära beslut om varning meddelas. De åtgärder som vidtogs inför den förändrade handläggningen var bl.a. att utbilda personalen och ta fram en ny handbok som stöd i arbetet. Även tekniskt stöd hade förberetts och fanns på plats den 14 juni 2018. Under perioden den 14 juni 2018 – 28 februari 2019 har det totalt beslutats 10 416 varningar i körkortsärenden. Av dessa är 7 964 direkt hänförliga till den förändrade handläggningen.

text: Handläggningen kring preliminära beslut om varning sker fortfarande manuellt på myndigheten. Ett uppföljningsarbete av ärendetypen pågår till början av år 2022 varefter en utvärdering får beskriva effekterna och utvisa om ett arbete med att införa en automatiserad handläggnings- och beslutsprocess ska inledas eller inte.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: När ett körkort ska återkallas framgår av 5 kap. 3 § KKL. Enligt punkten 4 ska ett körkort återkallas om körkortshavaren i annat fall vid förande av ett motordrivet fordon eller en spårvagn har överskridit högsta tillåtna hastighet, kört mot rött ljus, underlåtit att iaktta stopplikt, kört om vid övergångsställe eller brutit mot någon annan regel som är väsentlig från trafiksäkerhetssynpunkt, allt om överträdelsen inte kan anses som ringa.

text: I stället för att återkalla körkortet kan i fall som avses i 3 § punkterna 2–6 varning meddelas om det av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd (se 5 kap. 9 § KKL). Varning kan också meddelas vid rattfylleri om alkoholkoncentrationen under eller efter färden inte uppgått till 0,5 promille i blodet eller 0,25 mg per liter i utandningsluften. Varning får alltså endast meddelas om det finns grund för återkallelse och är inte en självständig typ av körkortsingripande.

text: Det finns ett förenklat förfarande för att besluta om ett körkortsingripande (se 7 kap. 6 § KKL). Transportstyrelsen får utfärda preliminärt beslut om bl.a. varning för godkännande inom viss tid, om det med hänsyn till omständigheterna och uppgifterna i ärendet finns grundad anledning att anta att körkortshavaren är beredd att godta ett beslut om körkortsingripande.

text: Bedömningen i detta fall

text: Som framgår av Justitiekanslerns beslut den 18 juni 2018 har det tidigare förekommit brister i Transportstyrelsens handläggning av ärenden där det fanns förutsättningar att meddela ett preliminärt beslut om varning. Den ifrågasatta handläggningen har inneburit att de enskilda formellt sett inte meddelats någon administrativ sanktion. Det är naturligtvis av stor vikt att ärenden inte regelmässigt skrivs av utan några utredningsåtgärder. Inte heller är det tillfredsställande ur ett rättssäkerhetsperspektiv att enskilda, som till följd av prioriteringsbeslutet inte fått någon varning – och således inte haft möjlighet att rätta sig efter den – vid ett senare tillfälle får en strängare sanktion.

text: Transportstyrelsen har uppgett att beslutet att nedprioritera ärenden där det finns förutsättningar att meddela preliminär varning inte längre tillämpas. Myndigheten har vidare på ett tillfredsställande sätt redogjort dels för hur dessa ärenden numera hanteras och vilka åtgärder som vidtogs inför den förändrade handläggningen, dels för myndighetens uppföljningsarbete avseende den aktuella ärendetypen. Jag ser mycket positivt på de åtgärder som Transportstyrelsen har vidtagit och finner mot den bakgrunden inte skäl att vidta någon ytterligare åtgärd i ärendet.


title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen har jämkats till noll på grund av eget beteende

text: Justitiekanslern avslår LH:s begäran om ersättning.

text: Begäran m.m.

text: LH har varit anhållen och häktad under tiden den 12 – 25 mars 2016 på grund av misstanke om brott. Frikännande dom har meddelats.

text: LH har begärt ersättning för lidande enligt Justitiekanslerns praxis.

text: Åklagarmyndigheten har lämnat ett yttrande.

text: Justitiekanslern har tagit del av Hovrätten för Västra Sveriges dom 15 augusti 2016 i mål nr B 3006-16.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Enligt 2 § frihetsberövandelagen har den som varit anhållen under en tid av minst 24 timmar i sträck eller häktad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning om förundersökningen avslutas utan att åtal väcks eller om frikännande dom meddelas.

text: LH har blivit frikänd för den brottslighet som föranledde frihetsberövandet. Han är därmed i princip berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom.

text: I detta fall uppkommer emellertid frågan om det finns skäl att sätta ned ersättningen med stöd av 6 § frihetsberövandelagen.

text: Jämkning enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen

text: Ersättning kan vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsberövande eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas (se 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen). Regeln bör emellertid enbart tillämpas i de fall där den frihetsberövades eget beteende eller handlande har varit avgörande för beslutet att ingripa mot honom (jfr

text: SOU 1993:55 s. 216

text: ). Eventuella kvarstående brottsmisstankar får inte föranleda att ersättningen sätts ned. För att nedsättning med hänvisning till den skadelidandes eget beteende ska kunna ske har det ansetts krävas att det agerande som föranleder nedsättning avser något annat än det handlande som låg till grund för frihetsberövandet, dvs. brottspåståendet (se

text: NJA 2013 s. 1003

text: Med hänsyn till att möjligheten till nedsättning kan anses innefatta ett undantag från den grundläggande rättsstatliga principen att den som inte har blivit dömd i en rättegång ska betraktas som oskyldig är det också påkallat med en restriktiv tillämpning av bestämmelsen. Det är staten som måste att visa att förutsättningarna för nedsättning är uppfyllda (

text: prop. 1997/98:105 s. 25

text: f. och s. 56).

text: I ärendet är utrett att det vid ett polisingripande påträffades en större mängd stöldgods och misstänkt stöldgods i en lägenhet där LH befann sig. Det är även utrett att han anlände till lägenheten dagen dessförinnan. Av hovrättens domskäl framgår även att LH måste ha insett att lägenheten tjänade som lokal för demontering, sortering och lagring av stöldgods.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning har LH, genom att kvarstanna i lägenheten trots vetskapen om häleriverksamheten, medvetet försatt sig i en situation där han löpt en överhängande risk att bli misstänkt för allvarlig brottslighet. LH:s eget beteende har därmed gett anledning till att misstankar riktades mot honom. Han har därigenom i väsentlig omfattning själv föranlett att han blev frihetsberövad.

text: Mot den bakgrunden finns det anledning att jämka den ersättning som LH är berättigad till. Förhållandena är i vart fall sådana att det är oskäligt att utge någon ersättning. LH:s begäran om ersättning ska därför jämkas till noll.


title: Delbetänkandet Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora mål (SOU 2017:7)

text: ( Departementets diarienummer Ju2017/01683/Ä )

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i promemorian och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta.

text: Utredningen har gjort en förtjänstfull genomgång av flera frågor med betydelse för hur handläggningen av framför allt stora brottmål kan moderniseras och effektiviseras samt föreslagit vilka huvudinriktningar det fortsatta utredningsarbetet bör ha.

text: De huvudinriktningar som utredningen har föreslagit samt den analys och de överväganden som ligger till grund för förslaget framstår som väl genomarbetade. Det går inte dock att bortse ifrån att de föreslagna huvudinriktningarna – även om den obligatoriska åtalsplikten som grundprincip bibehålls – kan innebära att reglerna om åtals- och förundersökningsplikt samt om omedelbarhet, muntlighet och koncentration kan behöva omprövas i vissa avseenden (s. 45). De är samtliga grundläggande och viktiga principer inom svensk rättstradition. Undantag från dessa principer måste utformas så att enskildas rättssäkerhet och likhet inför lagen upprätthålls och möjligheten att ta obehöriga hänsyn motverkas.

text: Som utredningen har varit inne på är det alltså angeläget att det vid det fortsatta utredningsarbetet görs en övergripande analys av rättssäkerhetsaspekten. Det bör då övervägas – inte bara om varje förslag för sig – utan också om de samlade konsekvenserna av en eventuell reform av brottmålsprocessen är godtagbara från ett rättssäkerhetsperspektiv. Som Justitiekanslern har framhållit i tidigare lagstiftningsärende måste det över huvud taget understrykas att även berättigade krav på snabb och effektiv handläggning inom brottmålsprocessen inte får gå ut över det grundläggande kravet att handläggningen sker på ett rättssäkert sätt där lika fall behandlas lika och där domstolarnas avgöranden baseras på ett fullgott underlag (se Justitiekanslerns remissyttrande i ert dnr Ju2013/2761/DOM). I detta sammanhang finns anledning att redan nu påpeka att Justitiekanslern ställer sig högst tveksam till om dessa krav kan tillgodoses inom ramen för ett system där överenskommelser inför åtal i någon mening är accepterade. Av förklarliga skäl finns det dock inte tillräckligt underlag för att nu redovisa någon bestämd uppfattning i frågan. Även om Justitiekanslern alltså ställer sig tveksam till det fortsatta utredningsarbetets inriktning i denna del, finns inte tillräckliga skäl att invända mot att frågan utreds vidare. Detta ställningstagande grundar Justitiekanslern på att frågan kan angripas på olika sätt, vilket inte minst utredningens genomgång av de internationella förhållandena visar.

text: Sammanfattningsvis har Justitiekanslern inte några invändningar mot de huvudinriktningar i ett kommande arbete för en modernisering och effektivisering av handläggningen av stora brottmål som utredningen har föreslagit. Detsamma gäller utredningens förslag om vilka åtgärder inom ramen för dessa huvudinriktningar som det finns anledning att utreda vidare. Det är redan fråga om ett förhållandevis brett anslag och Justitiekanslern kan för närvarande inte se att det skulle saknas några åtgärder inom de föreslagna huvudinriktningarna.


title: Skadestånd har i ett visst fall lämnats trots ovisshet i fråga om skada

text: Justitiekanslern tillerkänner sökanden skadestånd med 300 kr och uppdrar åt Kronofogdemyndigheten att betala ut ersättningen.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Ett dödsbo vände sig i maj 2017 till Kronofogdemyndigheten med en ansökan om betalningsföreläggande. Dödsboet betalade en ansökningsavgift med 300 kr. Svaranden bestred ansökningen och dödsboet begärde därefter, i rätt tid, att målet skulle överlämnas till tingsrätt. Kronofogdemyndigheten lämnade dock inte över målet, utan avskrev det.

text: Anspråket m.m.

text: AA har för dödsboets räkning begärt skadestånd av staten med 300 kr för ansökningsavgiften på den grunden att avskrivningsbeslutet var felaktigt.

text: Kronofogdemyndigheten har avstyrkt skadeståndsanspråket och anfört bl.a. följande. Myndigheten har begått ett fel genom att skriva av målet trots att AA i rätt tid hade begärt att det skulle överlämnas till tingsrätt. Avskrivningsbeslutet har inte gått att överklaga. AA har dock inte visat att dödsboet lidit någon ekonomisk skada till följd av felet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Anspråket gäller ersättning för ren förmögenhetsskada, dvs. ekonomisk skada som uppkommer utan samband med person- eller sakskada.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Kronofogdemyndighetens handläggning av mål om betalningsföreläggande är sådan verksamhet.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan grunda skadeståndsansvar för staten är inte tillräckligt för att ersättning ska lämnas. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Bedömningen i detta fall

text: Kronofogdemyndighetens beslut att avskriva målet, trots att dödsboet begärt att det skulle överlämnas till tingsrätt, har varit felaktigt i

text: skadeståndslagens

text: mening. Dödsboet har därför rätt till ersättning för den ekonomiska skada som beslutet vållat. Frågan är om ansökningsavgiften är en sådan skada.

text: Även vid en korrekt handläggning hade dödsboet behövt betala 300 kr i ansökningsavgift. Kostnaden är alltså inte en omedelbar följd av det felaktiga beslutet. Vid en korrekt handläggning hade målet dock lämnats över till tingsrätt för fortsatt handläggning och vid vinst i målet hade dödsboet haft rätt till ersättning för avgiften. Genom det felaktiga avvisningsbeslutet fråntogs dödsboet möjligheten att få ersättning. Den ovisshet som nu föreligger, om hur en rättegång hade utfallit, får staten bära risken för. Justitiekanslern godtar därför att dödsboets kostnad för ansökningsavgiften är att betrakta som en ersättningsgill skada. Ersättning med 300 kr ska därför lämnas.