avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord: Barn/ungdom Beslut Dokumentation Tvångsmedel/tvångsåtgärder Umgänge

title: Socialnämnden i Lessebo kommun får kritik för bl.a. bristfällig dokumentation av ett beslut om s.k. handräckning enligt 43 § LVU

sammanfattning: Nämnden beslutade att en flicka skulle omhändertas omedelbart med stöd av 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. En socialsekreterare begärde Polismyndighetens hjälp, s.k. handräckning, för att genomföra beslutet. Socialsekreteraren angav som grund för begäran om handräckning att nämnden ”beslutat om omedelbart LVU”. Av 43 § LVU framgår att Polismyndigheten ska lämna hjälp för att på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat genomföra beslut om omhändertagande med stöd av LVU. En sådan begäran får göras endast om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att Polismyndighetens särskilda befogenheter behöver tillgripas, eller det annars finns synnerliga skäl. Ett beslut om att begära handräckning ska dokumenteras. De särskilda omständigheter som gjorde det nödvändigt att begära Polismyndighetens hjälp ska framgå av dokumentationen. JO konstaterar att det inte framgår av dokumentationen att det fanns förutsättningar att begära Polismyndighetens hjälp i detta fall. Att det saknas uppgift om vilka särskilda omständigheter som gjorde det nödvändigt att begära handräckning skulle kunna uppfattas som att det inte fanns några sådana omständigheter. Avsaknaden av dokumentation skulle också kunna tala för att socialsekreteraren inte prövade hur det förhöll sig med den saken innan han beslutade om handräckning. JO konstaterar vidare att det inte heller framgår av dokumentationen att nämnden gjort någon prövning av vad som är bäst för barnet. Nämnden kritiseras för den bristfälliga dokumentationen av beslutet om handräckning och även för andra dokumentationsbrister i flickans ärende. I beslutet behandlar JO även frågan om utformningen av beslut om s.k. umgängesbegränsning enligt 14 § LVU.

text: Bakgrund

text: AA hade ensam vårdnad om BB, född 2005. BB var placerad i familjehem med stöd av

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL.

text: Den 4 december 2019 hade BB umgänge med AA. Vid umgängestillfället kontaktade AA socialtjänsten i Lessebo kommun och meddelade att BB inte

text: skulle komma tillbaka till familjehemmet. Han uppgav att hennes placering där hade upphört. Socialnämnden i Lessebo kommun beslutade att BB omedelbart skulle omhändertas med stöd av

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Socialsekreteraren CC begärde sedan Polismyndighetens hjälp att verkställa beslutet, s.k. handräckning.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO, som kompletterats genom flera skrivelser, klagade AA och DD på bl.a. socialtjänsten i Lessebo kommun. De uppgav bl.a. att BB hade hämtats av polis och att AA inte hade fått ha något umgänge med henne.

text: Utredning

text: JO tog del av vissa handlingar i BB:s ärende, bl.a. en begäran om handräckning daterad den 4 december 2019 och ett beslut om umgängesbegränsning.

text: Därefter begärde JO att Socialnämnden i Lessebo kommun skulle yttra sig över vilka ställningstaganden nämnden gjort i förhållande till

text: 43 § andra stycket

text: LVU, som reglerar när en begäran om handräckning får göras, samt över hur detta dokumenterats. Nämnden skulle även yttra sig över utformningen av beslutet om umgängesbegränsning och särskilt över om det framgår av beslutet hur umgänget skulle utövas i detta fall.

text: Nämnden anförde i ett remissvar bl.a. följande:

text: Valet att begära polishandräckning

text: Familjehemsvården som pågick sedan 2019-08-16 har pågått med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: . Vid umgänget 2019-12-04 transporterade vårdnadshavaren BB till hemmet och först därefter meddelade socialtjänsten att vården avslutades och att det inte finns något samtycke. Socialnämnden beslutade om vård med stöd av

text: 6 §

text: LVU vilket grundade sig på att kriterierna för vård enligt

text: 2 §

text: LVU bedömdes föreligga, vilket även Förvaltningsrätten har fastställt. Vård enligt

text: 2 §

text: LVU föreligger om förhållanden i hemmet innebär en allvarlig fara för barnet och att vårdnadshavare inte medverkar till den vårdplan som socialnämnden presenterar. Att i den situation som uppstod i och med att vården med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: upphörde och beslut om att vård inleds med stöd av

text: 6 §

text: LVU bedömdes kunna resultera i att BB inte skulle få följa med socialtjänsten utan skulle hindras av sin vårdnadshavare. För att kunna genomföra beslutet om omedelbart omhändertagande har socialnämnden rätt att begära biträde av Polismyndigheten om vårdnadshavarna eller den unge inte vill medverka till att beslutet genomförs, vilket var fallet. Att använda sig av handräckning finner socialnämnden stöd för i Socialstyrelsens handbok ”LVU handbok för socialtjänsten” (Artikel 2020-03-6642 sidan 155– 156). I fråga om umgängesbegränsningen anförde nämnden sammanfattningsvis bl.a. följande: BB träffar regelbundet psykologen EE, och BB vill att EE ska vara hennes stöd vid umgänge med AA. Nämnden har därför gett EE i uppdrag att medverka vid umgänget. Upplägget för umgänge är att EE utifrån samtal med

text: BB, familjehemmet och AA kommer att bedöma när BB kan ha ett umgänge. När EE bedömer att ett umgänge kan genomföras kommer nämnden att godkänna upplägget med val av plats, tidpunkt och omfattning.

text: AA och DD kommenterade nämndens remissvar.

text: JO tog del av Förvaltningsrätten i Växjös domar den 5 maj 2020 (mål nr 1436- 20) och den 25 november 2020 (mål nr 4676-20) samt Kammarrätten i Jönköpings beslut den 22 december 2020 (mål nr 3852-20). Dagboksblad i förvaltningsrättens båda mål hämtades också in. JO tog även del av journalanteckningar i BB:s ärende för perioden den 2–28 december 2019.

text: Bedömning

text: Begäran om polishandräckning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Socialnämnden får besluta att den som är under 20 år omedelbart ska omhändertas, om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU, och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras (

text: 6 §

text: LVU).

text: Polismyndigheten ska lämna hjälp för att på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU. En sådan begäran får göras endast om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att de särskilda befogenheter som anges i

text: och

text: 10 a §§

text: polislagen (1984:387)

text: behöver tillgripas, eller det annars finns synnerliga skäl (

text: 43 §

text: LVU). En begäran om Polismyndighetens hjälp kan t.ex. göras om det finns någon särskild omständighet som ger anledning att befara att den unge eller hans eller hennes föräldrar kommer att sätta sig till motvärn eller om han eller hon uttalat hot i samband med tidigare ingripanden. Synnerliga skäl kan föreligga om det rör sig om situationer där det finns en överhängande risk för att den unge skadar sig själv så att man inte kan avvakta med att lösa verkställigheten på annat sätt (se

text: prop. 2016/17:57 s. 77

text: Nämnden får aldrig begära handräckning rutinmässigt. JO har i tidigare beslut uttalat att anlitande av polis för handräckning bara bör komma i fråga i nödfall (se t.ex. JO:s beslut den 20 april 2021, dnr O 6-2020, och den 17 januari 2020, dnr 3760-2018). Nämnden, eller som i detta fall en tjänsteman, bedömer om det finns förutsättningar för att begära handräckning. Därefter fattas ett beslut om handräckning.

text: För varje skriftligt beslut ska det finnas en handling som bl.a. visar dagen för beslutet och vad beslutet innehåller (

text: 31 § förvaltningslagen

text: [2017:900], FL). I förarbetena till bestämmelsen uttalades bl.a. att handlingsbegreppet bör uppfattas vidsträckt och omfatta även t.ex. elektroniskt lagrat material. Vidare uttalades att lagens krav på dokumentation av beslut bör kunna anses uppfyllt

text: genom t.ex. en protokollsanteckning eller en anteckning direkt på en ansökningshandling som bevaras i en kopia på papper eller i elektronisk form hos myndigheten eller genom en kopia av ett expedierat särskilt uppsatt beslut (

text: prop. 2016/17:180 s. 184

text: f.).

text: Ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt ska innehålla en klargörande motivering, om det inte är uppenbart obehövligt (

text: 32 §

text: FL). En sådan motivering ska innehålla uppgifter om vilka föreskrifter som har tillämpats och vilka omständigheter som har varit avgörande för myndighetens ställningstagande. När det rör sig om ett beslut om att i ett enskilt fall begära handräckning ska alltså de särskilda omständigheter som gjorde det nödvändigt att begära Polismyndighetens hjälp framgå av dokumentationen.

text: Handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling ska dokumenteras (

text: 11 kap. 5 §

text: SoL). Dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse.

text: Handläggningen av begäran om handräckning av BB

text: Av utredningen framgår att AA i samband med ett umgängestillfälle den 4 december 2019 tog med sig BB hem. Han meddelade sedan nämnden att BB inte skulle komma tillbaka till familjehemmet. Nämnden fattade ett beslut om att BB omedelbart skulle omhändertas med stöd av

text: 6 §

text: LVU. Socialsekreteraren CC beslutade därefter att begära handräckning enligt

text: 43 §

text: LVU.

text: Nämnden har i sitt remissvar som skäl för begäran om handräckning uppgett att det bedömdes finnas en risk för att BB inte skulle få följa med socialtjänsten utan hindras av AA. Frågan om det fanns förutsättningar för handräckning är en sådan bedömningsfråga som JO normalt sett inte uttalar sig om. Jag har inte funnit anledning att frångå den principen i detta ärende. Jag kommer alltså inte att uttala mig om huruvida det fanns skäl för nämnden att begära handräckning i detta fall. Min granskning avser den formella hanteringen när socialsekreteraren begärde handräckning.

text: JO begärde att få ta del av beslutet om handräckning. Nämnden lämnade in ett beslutsmeddelande och en blankett för handräckning. I beslutsmeddelandet anges att beslutet avser BB. Vidare finns följande information: Beslut LVU Polishandräckning enl § 43 Beslutsdatum 2019-12-04 Beslutsfattare CC På handräckningsblanketten har CC markerat rutan att handräckning begärs för att verkställa ett omedelbart omhändertagande. I en ruta med rubriken Grund för handräckning har angetts: ”Socialnämnden har 2019-12-04 beslutat om omedelbart LVU.”

text: I detta fall var det fråga om ett beslut om omedelbart omhändertagande, vilket också angetts på handräckningsblanketten. För att handräckning skulle få begäras krävdes därutöver att situationen var sådan att det på grund av särskilda omständigheter kunde befaras att åtgärden inte kunde utföras utan Polismyndighetens särskilda befogenheter eller att det annars fanns synnerliga skäl att begära hjälp från Polismyndigheten. Det framgår emellertid inte av dokumentationen att det fanns förutsättningar att begära Polismyndighetens hjälp för att genomföra beslutet om omedelbart omhändertagande av BB.

text: Nämnden eller den som för nämndens räkning får besluta om handräckning ska noga pröva om det är nödvändigt att begära handräckning eller om nämnden själv kan se till att beslutet genomförs. Att det saknas uppgift om vilka särskilda omständigheter som gjorde det nödvändigt att begära handräckning skulle kunna uppfattas som att det inte fanns några sådana omständigheter i BB:s fall. Avsaknaden av dokumentation skulle också kunna tala för att CC inte prövade hur det förhöll sig med den saken innan han beslutade om handräckning. Utredningen i ärendet medger inte några säkra slutsatser om den saken, utan jag får nöja mig med att konstatera att dokumentationen av beslutet om handräckning är bristfällig. Detta är i sig allvarligt.

text: Jag vill också framhålla följande. Vid beslut enligt LVU ska vad som är bäst för den unge vara avgörande (

text: 1 §

text: LVU). Det innebär att nämnden när den överväger att besluta om polishandräckning ska ta ställning till vad som är bäst för barnet. Nämndens överväganden och ställningstagande i fråga om barnets bästa ska alltid dokumenteras. Det framgår inte av dokumentationen att någon sådan prövning gjorts i BB:s fall.

text: Av en journalanteckning den 5 december 2019 framgår att BB vid ett samtal med socialtjänsten uppgav att det var konstigt att polisen följde med och hämtade henne. I övrigt berörs handräckningen inte i de löpande journalanteckningarna. Enligt min mening borde det där ha kunnat utläsas att CC fattade ett beslut om att begära handräckning och att en handräckningsblankett skickades till Polismyndigheten.

text: Det borde också ha angetts om nämndens personal medverkade vid handräckningen av BB. Uppgiften om att ”polisen följde med” skulle kunna tala för att polisen kom i sällskap med personal från nämnden. Det borde dock uttryckligen ha framgått av dokumentationen hur det förhöll sig med den saken. Jag vill i sammanhanget framhålla att nämnden vid en handräckning behåller ansvaret för barnets vård och förutsätts medverka vid handräckningen när det finns behov (se

text: prop. 2016/17:57 s. 40

text: och JO:s beslut den 20 april 2021, dnr O 6-2020).

text: Jag har givetvis förståelse för att socialtjänsten kan behöva agera mycket skyndsamt för att verkställa ett beslut om omedelbart omhändertagande av ett barn. Nämnden måste oaktat detta noga pröva och dokumentera om det finns förutsättningar för handräckning i ett visst fall. Om nämnden inte dokumenterar

text: sitt ställningstagande omöjliggörs en framtida granskning av handläggningen. Det går inte att utifrån dokumentationen i BB:s ärende få en fullständig bild av handläggningen. Det är naturligtvis inte godtagbart.

text: Nämnden förtjänar kritik för den bristfälliga dokumentationen av beslutet om handräckning och för övriga brister i dokumentationen i BB:s ärende.

text: Jag förutsätter att nämnden vidtar åtgärder för att säkerställa att det vid varje beslut om handräckning görs en noggrann prövning av om förutsättningarna i

text: 43 §

text: LVU är uppfyllda samt att det tydligt dokumenteras i barnets ärende vilka bedömningar som gjorts och vilka åtgärder som vidtagits. Beslutet om umgängesbegränsning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: När ett barn vårdas med stöd av LVU har socialnämnden ett ansvar för att barnets behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare tillgodoses så långt det är möjligt. Ofta kommer nämnden överens med föräldern eller vårdnadshavaren om hur umgänget ska utövas.

text: Om det inte är möjligt att nå en överenskommelse kan socialnämnden behöva fatta beslut om att begränsa umgänget, s.k. umgängesbegränsning. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården, får nämnden besluta hur den unges umgänge ska utövas med vårdnadshavare och med föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller genom avtal (

text: 14 §

text: LVU). Ett beslut om umgängesbegränsning får överklagas till förvaltningsrätten (

text: 41 §

text: LVU).

text: JO har i flera tidigare beslut gjort uttalanden om hur ett beslut om umgängesbegränsning ska utformas. Beslutet ska vara tydligt och det ska framgå hur umgänget begränsas. Det ska anges om beslutet gäller tills vidare eller om det är tidsbegränsat. Vidare ska skälen för beslutet framgå. Ett beslut får inte utformas så att det inte går att utläsa av beslutet vad nämnden har kommit fram till i fråga om hur umgänget ska utövas (se

text: JO 2018/19 s. 529

text: ). JO har också uttalat att nämnden inte kan fatta ett beslut med innebörden att den löpande kan ta ställning till umgängets utformning (se JO:s beslut den 14 februari 2020, dnr

text: Utformningen av beslutet om umgängesbegränsning

text: Den 26 februari 2020 fattade nämnden ett beslut om umgängesbegränsning mellan BB och AA enligt följande:

text: Socialnämnden beslutar:

text: Med stöd av 14 § andra stycket första punkten lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) att BB … under perioden 200226-200526, skall inskränkas till endast umgänge med sin vårdnadshavare som är inplanerat av socialtjänsten. Det har kommit fram att AA överklagade beslutet till Förvaltningsrätten i Växjö som den 5 maj 2020 avslog hans överklagande.

text: JO:s tillsyn är extraordinär. Det innebär att JO inte ska ingripa om en fråga kan hanteras i ordinarie ordning, t.ex. genom en domstolsprövning. I detta fall har det aktuella beslutet prövats av förvaltningsrätt. Oaktat det finner jag anledning att beröra frågan om utformningen av beslutet om umgängesbegränsning.

text: Av utredningen framgår att nämnden den 24 augusti 2020 beslutade att förlänga beslutet från den 26 februari 2020 om att begränsa umgänget mellan BB och AA till att endast avse umgängestillfällen inplanerade av socialtjänsten. AA överklagade även det beslutet till förvaltningsrätten som den 25 november 2020 ändrade det överklagade beslutet på så sätt att BB endast fick ha umgänge med AA i närvaro av det umgängesstöd som socialnämnden utsåg. AA överklagade domen till Kammarrätten i Jönköping. Den 22 december 2020 undanröjde kammarrätten förvaltningsrättens dom och socialnämndens beslut. Kammarrätten hänvisade i sitt avgörande till JO:s tidigare uttalanden om utformning av beslut om umgängesbegränsning (

text: JO 2018/19 s. 529

text: och JO:s beslut den 29 september 2017, dnr

text: ). Domstolen konstaterade bl.a. att beslutet om umgängesbegränsning i praktiken innebar att tjänstemän vid nämndens förvaltning ensidigt och formlöst gavs möjlighet att begränsa umgänget och att en sådan ordning inte var godtagbar. Domstolen konstaterade också att det inte framgick på vilket sätt umgänget var avsett att begränsas och att beslutet inte uppfyllde grundläggande krav på tydlighet.

text: Kammarrätten har således prövat ett beslut om umgängesbegränsning som till sin utformning i stort överensstämmer med det beslut som är föremål för granskning i detta ärende. Jag är inte av någon annan uppfattning än kammarrätten när det gäller de krav som kan ställas på utformningen av ett beslut om umgängesbegränsning. Med det påpekandet anser jag mig kunna lämna handläggningen i denna del. Jag utgår från att nämnden ser till att beslut om umgängesbegränsning fortsättningsvis utformas korrekt. Övrigt Det som AA och DD i övrigt har anfört ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord: Arrest Frihetsberövande Förvar Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: På grund av platsbrist inom Kriminalvården kom en förvarstagen som var säkerhetsplacerad att vistas oacceptabelt länge i en polisarrest

org: jo

sammanfattning: En förvarstagen man kunde av säkerhetsskäl inte vistas i förvaret. Migrationsverket beslutade att mannen skulle säkerhetsplaceras. På grund av att det inte kunde erbjudas någon plats inom kriminalvården kom mannen att vistas i drygt två veckor i en polisarrest. JO konstaterar att en polisarrest inte utgör en lämplig miljö för en person som är förvarstagen. Säkerhetsplacering av en förvarstagen i en polisarrest måste enligt JO ses som ett sista alternativ som bör undvikas i största möjliga mån. Om en förvarstagen placeras i en polisarrest bör det endast vara för en mycket begränsad tid. JO anser att det är helt oacceptabelt att mannen fick vistas drygt två veckor i arresten. JO kritiserar Kriminalvården för att myndigheten dröjde med att erbjuda en plats i anstalt eller häkte. Migrationsverket kan enligt JO inte undgå kritik för att verket dröjde med att lyfta ärendet till den grupp för särskilt svåra ärenden som finns inom verket och som sedermera upphävde beslutet om säkerhetsplacering. Enligt JO visar ärendet på det som JO påtalat vid flera tillfällen, nämligen det problematiska med att Migrationsverket av säkerhetsskäl placerar förvarstagna, som inte misstänks för eller har dömts för brott, inom kriminalvården eller i polisarrest. För att återigen lyfta denna fråga överlämnar JO en kopia av beslutet för kännedom till regeringen.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: AA skulle överföras till Tyskland med stöd av den s.k. Dublinförordningen och togs i förvar. Den 3 februari 2021 beslutade Migrationsverket att AA skulle placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest, eftersom han hölls avskild och av säkerhetsskäl inte kunde vistas i en förvarslokal (s.k. säkerhetsplacering enligt

text: 10 kap. 20 § första stycket 2 utlänningslagen

text: , UtlL). AA fördes samma dag till en polisarrest. Han kom att stanna i arresten fram till den 18 februari 2021 då han återfördes till en förvarslokal.

type: stycke

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 22 februari 2021 förde BB, som var stationsbefäl vid den aktuella polisarresten, fram klagomål mot Migrationsverket, Polismyndigheten och Kriminalvården. Klagomålet gällde att AA vistats drygt två veckor i arresten. BB anförde i huvudsak följande. En polisarrest kan likställas med en isoleringscell och en placering där bör endast vara tillfällig. AA var lugn under hela vistelsen hos polisen. Polismyndigheten försökte förmå Migrationsverket att göra en ny bedömning och åter placera AA i ett förvar. Kriminalvården borde under två veckor ha kunnat få fram en plats i häkte eller i anstalt.

text: Utredning

text: Migrationsverket, Polismyndigheten och Kriminalvården uppmanades att yttra sig om den egna myndighetens handläggning av AA:s säkerhetsplacering. Myndigheterna skulle också besvara ett antal frågor bl.a. om säkerhetsplacering av förvarstagna i allmänhet och om samverkan mellan myndigheterna i denna fråga.

text: Myndigheterna yttrade sig till JO under hösten 2021. Yttrandena finns tillgängliga hos JO.

text: Migrationsverkets yttrande Migrationsverket uppgav bl.a. följande. Det framgår inte i ärendet vilka kontakter som föregick placeringen. Enligt verkets rutin ska dock förvaret först kontakta Kriminalvårdens placeringssektion. Om det inte finns plats i häkte eller i anstalt kontaktas polisen för att söka efter en arrestplats. Enligt planeringen skulle AA hämtas för verkställighet till Tyskland fredagen den 5 februari 2021. Resan avbokades dock samma dag som den skulle ha ägt rum. Verket fick då besked från Kriminalvården att det inte fanns någon plats för AA i häkte eller anstalt. Verkställighet planerades därefter till den 17 februari 2021, men den 16 februari 2021 fick man besked om att verkställigheten skulle skjutas upp. Samma dag lyftes AA:s säkerhetsplacering till Gruppen för särskilt svåra ärenden inom Migrationsrättsenheten på Migrationsverket, som den 17 februari 2021 gjorde bedömningen att den tid som AA då vistats i arrest var för lång. Säkerhetsplaceringen upphävdes därför trots att Kriminalvården meddelat att AA kunde beredas plats i häktet Växjö. AA överfördes i stället till förvaret i Märsta.

text: Migrationsverket redovisade i huvudsak följande bedömning.

text: Migrationsverket har genomfört besök eller samtal med AA vid tre tillfällen under säkerhetsplaceringen och varit i kontakt med Kriminalvården vid ett flertal tillfällen under AA:s tid i polisarresten. Kriminalvården har dock vid flertal tillfällen uppgett att det på grund av platsbrist inte funnits möjlighet för Kriminalvården att ta emot AA inom Kriminalvården. … Migrationsverket har inte kunnat påverka den uppgivna platsbristen inom Kriminalvården. Migrationsverket upphävde dock säkerhetsplaceringen när den

text: planerade verkställigheten till Tyskland ställdes in flera gånger av Polismyndigheten och placeringen i polisarresten därmed blev för långvarig. Därtill kan tilläggas att Polismyndigheten rådde över frågan om AA skulle hållas i fortsatt förvar med tanke på rådande omständigheter. Polismyndigheten hade kunnat häva förvarsbeslutet om personen inte lämpligtvis kunde återgått till förvaret på grund av säkerhetsskäl eller placeras i häkte eller på anstalt på grund av platsbrist. Enligt vår bedömning är det i en situation där en arrestplacering pågått för länge klart lämpligare att förvarsbeslutet upphävs. Detta eftersom ett upphävande av placeringsbeslutet leder till säkerhetsmässigt högst otillfredsställande konsekvenser.

text: Kriminalvårdens yttrande Kriminalvården redovisade i huvudsak följande. Det förekom inte några kontakter mellan Kriminalvården å ena sidan och Migrationsverket och Polismyndigheten å andra sidan innan AA placerades i arresten. Av uppgifterna i ärendet framgår att samordnaren vid Migrationsverket först den 9 februari 2021 gjorde en begäran till placeringssektionen om plats i häkte för AA. Placeringssektionen utredde och svarade samordnaren samma dag att AA vid den tidpunkten inte kunde anvisas någon häktesplats till följd av platsbrist. Samordnaren förnyade den 11 respektive den 15 februari 2021 sin begäran om en plats i häkte för AA. Efter utredning svarade placeringssektionen att AA på grund av platsbrist fortfarande inte kunde anvisas plats i häkte. Några försök att hitta plats för AA på en normalavdelning i anstalt gjordes inte. En förvarstagen som är säkerhetsplacerad utanför förvarets lokaler ska hållas avskild från övriga intagna, vilket medför att flertalet platser inom kriminalvården inte är anvisningsbara. Den 16 februari 2021 informerade placeringssektionen verkets samordnare om att det omgående fanns en plats för AA i häktet Växjö.

text: Kriminalvården redovisade också bl.a. följande.

text: I oktober 2020 meddelades Migrationsverket både via e-postmeddelande och sedermera via nationellt möte att Kriminalvården befann sig i en beläggningskris med följd att det vid aktuell tidpunkt och en tid framöver skulle vara en akut platsbrist i både häkte och anstalt. Beläggningen i häkte var vid aktuell period över 100 procent. Placeringssektionen skulle även fortsättningsvis utreda ifall förutsättningarna fanns att ordna med häktesplats, men detta kunde inte garanteras. Placeringssektionen hade svårt att hitta häktesplatser till förvarstagna vid denna tid vilket föranledde Migrationsverket att söka plats hos Polismyndigheten. Beläggningssituationen var vid tidpunkten för den aktuella säkerhetsplaceringen mycket ansträngd och är så än idag.

text: Polismyndighetens yttrande Polismyndigheten uppgav i sitt yttrande att AA placerades i den bäst utrustade cell som fanns att tillgå, vilket var en anhållningscell. Den var dock, förutom att det fanns ett bord, i stort sett lika enkel som en cell för frihetsberövande med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. Arrestvakterna hade tätare tillsyn och försökte samtala med AA vid tillfälle. AA erbjöds utevistelse i rastgård så mycket som möjligt och han erbjöds även böcker att läsa. Stationsbefälet var flera gånger inne i arresten och samtalade med AA.

text: Polismyndigheten redovisade vidare bl.a. följande.

text: [Polismyndighetens styrdokument anvisar] att ett förvarstagande i polisarrest med stöd av den nu aktuella bestämmelsen i

text: utlänningslagen

text: bör undvikas. Polisarresterna är sämre utrustade och har sämre förutsättningar till ett humant omhändertagande än vad en kriminalvårdsanstalt eller ett häkte har. Att förvaras som förvarstagen i en polisarrest är ett stort ingrepp i den personliga integriteten. Det finns begränsade möjligheter till isoleringsbrytande åtgärder, utevistelse samt möjlighet att röra sig fritt. Polismyndighetens arrester är i första hand avsedda för förvar av personer upp till max 72 timmar, därefter ska den intagna flyttas över till häkte. Om en placering som avses i nu aktuell fråga till nöds inte kan undvikas anser Polismyndigheten att det enbart bör bli fråga om en mycket kortvarig placering. Att en sådan placering pågår under så lång tid som i det nu aktuella ärendet framstår mot angiven bakgrund som långtifrån acceptabelt.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Bestämmelser om förutsättningar för förvar av utlänningar finns i bl.a.

text: 10 kap.

text: UtlL och i Dublinförordningen.

text: I

text: 11 kap.

text: UtlL finns bestämmelser om hur en utlänning som hålls i förvar ska behandlas. Han eller hon ska behandlas humant och hans eller hennes värdighet ska respekteras. Verksamhet som rör förvar ska utformas på ett sätt som innebär minsta möjliga intrång i utlänningens integritet och rättigheter. (Se

text: 11 kap. 1 §

text: UtlL.) En utlänning som hålls i förvar ska ges tillfälle till aktiviteter, förströelse, fysisk träning och vistelse utomhus (se

text: 11 kap. 3 §

text: UtlL). Han eller hon ska ges möjlighet att ta emot besök och på annat sätt ha kontakt med personer utanför lokalen utom om besöket eller kontakten i ett särskilt fall skulle försvåra den verksamhet som rör förvaret (se

text: 11 kap. 4 §

text: UtlL).

text: En utlänning som hålls i förvar enligt

text: utlänningslagen

text: ska som huvudregel vistas i lokaler som har ordnats särskilt för detta ändamål och som Migrationsverket ansvarar för. Migrationsverket har ansvaret för behandlingen och tillsynen av en utlänning som hålls i förvar. (Se

text: 11 kap.

text: 2 § första

text: och

text: andra stycket

text: UtlL.) Migrationsverket får dock under vissa förutsättningar besluta att en utlänning som hålls i förvar ska placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest, bl.a. om den förvarstagne hålls avskild och av säkerhetsskäl inte kan vistas i Migrationsverkets förvar (s.k. säkerhetsplacering, se

text: 10 kap. 20 § första stycket 2

text: UtlL).

text: För behandlingen av en utlänning som är säkerhetsplacerad gäller häkteslagen i tillämpliga delar. Utlänningen ska, utöver vad som följer av den lagen, ges möjlighet att ha kontakt med personer utanför inrättningen i samma omfattning som en förvarstagen person som vistas i ett förvar och även i övrigt beviljas de lättnader och förmåner som kan medges med hänsyn till ordningen och säkerheten inom inrättningen. (Se

text: 11 kap. 2 § tredje stycket

text: UtlL och

text: prop. 2011/12:60 s. 94

text: Utlänningslagen

text: ska tillämpas så att en utlännings frihet inte begränsas mer än vad som är nödvändigt i varje enskilt fall (se

text: 1 kap. 8 §

text: UtlL).

text: JO:s tidigare granskningar

text: JO har under många år granskat förhållandena för förvarstagna som placeras inom kriminalvården. Granskningen har lett till kritiska uttalanden från JO:s sida och till att regering och riksdag flera gånger uppmärksammats på behovet av ändrade regler, bl.a. att det bör införas ett lagreglerat förfarande för omprövning av beslut om säkerhetsplacering. Majoriteten av de förvarstagna som säkerhetsplaceras inom kriminalvården vistas enligt JO under avsevärt sämre förhållanden än de som är placerade i Migrationsverkets förvar och de har generellt sämre möjligheter att åtnjuta sina lagstadgade rättigheter. JO har därför uttalat att häkten och anstalter inte utgör en lämplig miljö för förvarstagna och satt ifråga om förvarstagna som inte utvisas på grund av brott över huvud taget ska placeras inom kriminalvården (se bl.a. JO 2011/12 s. 314,

text: JO 2014/15 s. 216

text: och JO 2021/22 s. 221).

text: JO har även vid åtskilliga tillfällen uppmärksammat platssituationen vid landets kriminalvårdsanstalter och häkten och uttalat kritik mot Kriminalvården bl.a. för att intagna med verkställbara fängelsestraff blir kvar i häkte och för att häktade personer blir kvar i arrester. Regeringen har uppmärksammats på situationen. (Se bl.a. JO 2021/22 s. 261 och JO:s beslut den 27 januari 2022, dnr 7654- 2020.) I det förstnämnda beslutet uttalade JO att Kriminalvården har ett samhällsviktigt uppdrag med dagligt ansvar för ett mycket stort antal frihetsberövade samt att beläggningssituationen inom kriminalvården under en längre tid varit mycket ansträngd och att situationen medfört påtagliga negativa konsekvenser för intagna. I beslutet från januari 2022 riktade JO Katarina Påhlsson allvarlig kritik mot Kriminalvården för att en intagen vistats i häkte under två månader i väntan på plats i anstalt och uttalade att ärendet tydligt illustrerade vilka konsekvenser den fortsatt ansträngda beläggningssituationen inom kriminalvården medför.

text: Bedömning

text: Inledning AA kom att vistas som säkerhetsplacerad i en polisarrest i drygt två veckor. Min granskning har avsett hur de berörda myndigheterna hanterat AA:s säkerhetsplacering. Vistelsen i arresten var oacceptabelt lång Som redovisats ovan har JO tidigare uttalat att häkten och anstalter inte utgör en lämplig miljö för förvarstagna. Givetvis gäller detta i än högre grad avseende polisarrester. JO har också uttalat att förvaring av häktade personer i polisarrest för annat än en kortare tidsperiod är inhumant och ovärdigt ett samhälle som vårt (se JO:s beslut den 21 december 2000, dnr

text: ). Detta uttalande har än större bäring avseende förvarstagna personer som säkerhetsplacerats och som, till skillnad från personer som är häktade, inte är misstänkta för brott.

text: Bestämmelsen om säkerhetsplacering i

text: 10 kap. 20 § första stycket 2

text: UtlL medger visserligen placering i polisarrest, men det måste ses som ett sista alternativ som bör undvikas i största möjliga mån. Om en förvarstagen placeras i en polisarrest bör det därför endast vara för en mycket begränsad tid. Polismyndighetens arrester är enligt myndigheten i första hand avsedda för förvar av personer upp till max 72 timmar. Att AA kom att vistas drygt två veckor i en polisarrest är givetvis helt oacceptabelt. Förfrågan om plats ska göras på överenskommet sätt och följas upp Jag noterar att inställda verkställighetsresor haft viss betydelse för att AA:s placering i arresten blev så pass långvarig som den blev. Utredningen visar dock att den långvariga arrestplaceringen till största delen synes ha berott på att AA inte fick någon plats inom kriminalvården.

text: Av betydelse för min bedömning av myndigheternas hantering av AA:s placering är hur lång tid det tog från det att Migrationsverket gjorde en förfrågan om plats till Kriminalvården till dess att AA faktiskt erbjöds en plats.

text: AA placerades i polisarresten den 3 februari 2021. Utredningen i ärendet ger inte något entydigt svar på vilka kontakter mellan Migrationsverket, Kriminalvården och Polismyndigheten som föregick placeringen av AA i polisarresten.

text: Enligt Migrationsverket gjorde man en förfrågan till Kriminalvården den 5 februari 2021, dvs. två dagar efter beslutet om säkerhetsplacering och samma dag som den planerade verkställighetsresan ställdes in. Kriminalvården svarade att det inte fanns någon plats att tillgå. I ärendet hos Migrationsverket finns en tjänsteanteckning om detta. Av den framgår dock inte med vilken enhet inom Kriminalvården som verket haft kontakt.

text: Enligt Kriminalvården kom det inte in någon formell förfrågan till myndighetens placeringssektion förrän den 9 februari 2021. Den förfrågan besvarades samma dag med att det inte fanns någon plats.

text: Det framgår alltså inte klart när Kriminalvården faktiskt började söka efter en plats åt AA och jag kan inte på tillgängligt underlag uttala mig om huruvida Migrationsverket eller Kriminalvården har brustit i sina kontakter med varandra. Jag vill dock framhålla vikten av att framställningar om plats inom kriminalvården görs på överenskommet sätt och följs upp, samt att framställningar och svar dokumenteras av respektive myndighet för att underlätta senare granskning.

text: Kriminalvården dröjde oacceptabelt länge med att ordna en plats åt AA Vad avser att Kriminalvården inte kunde ordna någon plats till AA förrän den 16 februari 2021 vill jag säga följande. Som redovisats ovan har platssituationen vid landets kriminalvårdsanstalter och häkten varit föremål för uppmärksamhet från JO:s sida vid åtskilliga tillfällen. Som JO tidigare konstaterat har

text: Kriminalvården ett samhällsviktigt uppdrag i det att man ansvarar för ett stort antal frihetsberövade. I det uppdraget ingår också att kunna ta emot förvarstagna som säkerhetsplacerats med stöd av

text: 10 kap. 20 § första stycket 2

text: UtlL. Mot bakgrund av vad jag ovan uttalat om placering av förvarstagna i polisarrester måste plats i anstalt eller i häkte kunna erbjudas inom en betydligt kortare tidsram än vad som var fallet i M.C:s ärende. Att det dröjde i vart fall en dryg vecka från Migrationsverkets formella förfrågan om plats är inte acceptabelt. Kriminalvården kritiseras för detta.

text: Migrationsverket borde tidigare ha lyft ärendet inom organisationen Verket genomförde tre telefonsamtal med AA under hans placering i arresten och tog efter varje samtal ställning till fortsatt placering. Det var i enlighet med vad som anges i Migrationsverkets processtyrande dokument ”Kontakt med förvarstagna som placerats utanför förvarslokalen med stöd av 10 kap. 20 § första eller andra punkten

text: utlänningslagen

text: ”, enligt vilket verket under den första månaden ska ha kontakt med säkerhetsplacerade förvarstagna varje vecka för att bedöma om den förvarstagne kan återtas till verkets lokaler. När den förvarstagne är placerad i en polisarrest är det dock enligt min mening påkallat med ännu tätare kontakter och ställningstaganden om fortsatt placering. Jag finner dock inte anledning att kritisera verket i den här delen.

text: Det framgår av utredningen att ärendet lyftes till Gruppen för särskilt svåra ärenden inom Migrationsrättsenheten den 16 februari, dvs. cirka tio dagar efter att Migrationsverket fick det första beskedet om att det inte fanns plats inom kriminalvården för AA. Jag anser att Migrationsverket borde ha vidtagit den åtgärden tidigare och verket kan inte undgå kritik för att det inte gjordes.

text: Migrationsverket bör överväga om särskilda rutiner ska införas för det fall den förvarstagne är placerad i polisarrest. Borde Polismyndigheten ha omprövat förvarsbeslutet? Migrationsverket har i sitt yttrande pekat på det dilemma som uppstår när det av säkerhetsskäl finns anledning för placering utanför Migrationsverkets förvarslokaler men Kriminalvården inte kan bereda plats i en anstalt eller ett häkte. Placeringen bedöms då vara nödvändig, men kan efter en viss tid bli oproportionerlig eller oförsvarlig eftersom en placering i en polisarrest är mer ingripande än en placering i t.ex. ett häkte (jfr

text: 1 kap. 8 §

text: UtlL). Om Migrationsverket i en sådan situation upphäver placeringsbeslutet innebär det att en person som bedöms utgöra en allvarlig säkerhetsrisk ska återföras till verkets förvarslokaler.

text: Som verket pekat på finns alternativet att upphäva förvarsbeslutet i stället för beslutet om säkerhetsplacering när en placering i en polisarrest blir långvarig. Det innebär att en person som i och för sig uppfyller förutsättningarna för att vara tagen i förvar ändå inte frihetsberövas, vilket givetvis inte är tillfredsställande. Likväl kan det ifrågasättas om inte sådana överväganden bör göras. I AA:s fall skulle i så fall Polismyndigheten, som ansvarade för

text: förvarsfrågan, ha tagit ställning till fortsatt förvar utifrån det förhållandet att AA vistats länge i en polisarrest. Jag nöjer mig dock med detta påpekande och finner inte anledning att rikta kritik mot Polismyndigheten i det avseendet.

text: Avslutande synpunkter

text: JO har under det senaste dryga decenniet överlämnat ett antal beslut till regeringen för kännedom, där brister i förhållandena för förvarstagna utlänningar påtalats. Vissa beslut har även överlämnats till riksdagen för kännedom. Vidare har ett antal formella framställningar om översyn av lagstiftningen gjorts, med stöd av 4 § JO-instruktionen. (För en närmare redovisning se JO 2021/22 s. 221.)

text: AA:s ärende visar återigen det problematiska med att Migrationsverket av säkerhetsskäl placerar förvarstagna, som inte misstänks för eller har dömts för brott, utanför verkets lokaler – antingen inom kriminalvården eller i polisarrest. Ärendet visar också på de orimliga konsekvenser det får för den enskilde som är placerad i en arrest när verket bedömer att säkerhetsplaceringen inte kan upphävas och Kriminalvården inte kan erbjuda plats i anstalt eller häkte.

text: Jag kan nämna att JO fått in ytterligare ett klagomål om att två personer som tagits i förvar vistats en lång tid i polisarrest (se JO:s ärende med dnr 2929- 2022). Det framstår alltså som att AA:s ärende inte är ett undantagsfall. Mot bakgrund av den förevarande granskningen valde jag dock att inte gå vidare med den anmälan.

text: Jag vill därför återigen lyfta frågan om huruvida förvarstagna som inte har utvisats på grund av brott över huvud taget ska placeras inom kriminalvården eller i polisarrest. Om det ändå bedöms lämpligt är det angeläget att regelverket för säkerhetsplacering ses över och preciseras, t.ex. i fråga om hur lång tid en placering i arrest får pågå. Mot den bakgrunden överlämnar jag en kopia av detta beslut för kännedom till regeringen. Jag påminner samtidigt om de framställningar enligt 4 § JO-instruktionen som tidigare gjorts i fråga om bl.a. behovet av ett lagreglerat omprövningsförfarande.

text: Ärendena avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Bemötande
Förhandlingsoffentlighet

title: En domares åtgärd att uppmana en åhörare att ta av sig sin huvudbonad vid en brottmålsförhandling

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Huddinge tingsrätt med anledning av att han som åhörare vid en huvudförhandling i brottmål uppmanades av rättens ordförande att ta av sig den kalott han bar. Han är muslim och bär kalott i enlighet med sin religion. När han kom in i rättssalen visade rättens ordförande honom med en gest att han skulle ta av sig kalotten, vilket han gjorde eftersom han blev rädd att en vägran skulle få negativa konsekvenser för hans far och bror som var tilltalade i målet.

text: Utredningen

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande angående rådmannens åtgärd att säga till AA att ta av sig sin huvudbonad när denne kom in i rättssalen.

text: Tingsrätten (lagmannen BB) gav in ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från rådmannen CC.

text: CC uppgav följande.

text: Huvudförhandlingen avsåg åtal mot tre personer för försök till utpressning. När de tilltalade intog sina platser vid förhandlingens början uppmanades de av mig att ta av sig sina kepsar. Uppmaningen åtlyddes utan några protester eller andra missnöjesyttringar. En kort stund efter det att förhandlingen påbörjats kom AA in i rättssalen och satte sig på åhörarplats. Jag uppmanade honom med en gest att ta av den huvudbonad han bar. Jag uppfattade huvudbonaden som en vit stickad mössa. AA tog av sig huvudbonaden utan protest eller annan missnöjesyttring. Jag kände inte till att huvudbonaden hade den religiösa betydelse för AA som han angivit i sin anmälan till JO. För det fall AA upplyst mig om detta förhållande hade jag troligen låtit AA behålla huvudbonaden på under förhandlingen. Under de mer än trettio år jag varit rättens ordförande vid olika domstolsförhandlingar har jag genomgående uppmanat manliga personer att ta av sig sina huvudbonader. Uppmaningarna har alltid åtlytts utan några missnöjesyttringar. BB hänvisade till CC:s yttrande och anförde därutöver följande.

text: Av yttrandet framgår att den kränkning som AA anser sig utsatt för hade kunnat undvikas om denne hade upplyst om huvudbonadens religiösa innebörd. Min bedömning är att religiösa symboler skall tillåtas i rättssalen så länge inte ordning eller säkerhet eftersätts. Det ankommer emellertid – enligt

text: rättegångsbalken

text: – på ordföranden i det enskilda målet att slutligen avgöra vad som skall tillåtas eller inte. I ett beslut den 20 september 2006 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Domstolsförhandlingar är som huvudregel offentliga, vilket innebär att allmänheten har fritt tillträde till dem (se bl.a.

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: och artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, EMRK).

text: Enligt

text: 5 kap. 9 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Han får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt.

text: Det går inte att ställa upp några allmängiltiga regler för i vilka fall det bör ske ett ingripande. Vad som skall anses vara ordningsstörande eller innebära ett otillbörligt beteende i rättssalen måste i stället bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 1, s. 5:16 f.). Det vilar således ytterst på rättens ordförande att i varje enskilt fall bedöma om ett ingripande av ordningsskäl bör ske.

text: Även en persons klädsel kan i och för sig aktualisera en tillämpning av paragrafen (a.a. s. 5:16 b). Förre chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh har i ett beslut uttalat att i principen om förhandlingsoffentlighet ligger bl.a. att åhörare självfallet i princip kan vara klädda som de själva önskar. Han konstaterade emellertid vidare att bestämmelsen bör kunna tillämpas även i sådana fall där en åhörare är klädd – eller oklädd – på sådant sätt att det med fog kan göras gällande att han därigenom stör ordningen i rättssalen, men framhöll att det här inte kan vara fråga om annat än fall av ren undantagskaraktär. Det kan exempelvis bli aktuellt att visa ut en åhörare ur rättssalen om hans klädsel är av sådant slag att den skulle kunna medföra ansvar för förargelseväckande beteende eller hets mot folkgrupp (JO 1998/99 s. 53).

text: JO:s beslut visar att det inte är möjligt att med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB meddela vilka föreskrifter som helst. Rätten att meddela föreskrifter inskränker sig till situationer där det är fråga om mer konkreta eller tydliga hot mot ordningen i rättssalen såsom att rätten t.ex. förbjuder klädsel vars bärande är straffbart (Henrik Edelstam, Offentlighet och sekretess i rättegång, s. 236).

text: Att en person bär huvudbonad i rättssalen kan också enligt min mening endast i undantagsfall betraktas som en sådan ordningsfråga som omfattas av bestämmelserna i

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Det saknas således normalt rättsligt stöd för en ordförande att begära att en person tar av sig huvudbonaden i rättssalen.

text: Detta innebär emellertid inte att en ordförande är förhindrad att be den som är närvarande i rättssalen att t.ex. ta av sig en huvudbonad. Det får nämligen anses följa av allmän sedvänja att i vart fall män tar av sig huvudbonader inomhus, under förutsättning att det inte är fråga om en huvudbonad med exempelvis religiös innebörd. Det gäller av hävd inte minst i sådana sammanhang som i särskilt hög grad bör präglas av lugn och värdighet, t.ex. domstolsförhandlingar. Jag har därför i princip inte någon invändning mot att rättens ordförande ber en man som – i strid med vad som får anses följa av denna sedvänja – bär en huvudbonad i rättssalen att ta av sig den. Om personen inte vill efterkomma önskemålet kan emellertid, mot bakgrund av mitt ovan förda resonemang, någon sanktion från rättens sida inte följa. Jag vill samtidigt understryka att en person som bär en huvudbonad med religiös innebörd naturligtvis inte skall uppmanas att ta av sig denna i rättssalen. Det finns skäl att erinra om det skydd för religionsfriheten som ges i

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: och artikel 9 EMRK.

text: När det gäller det nu aktuella fallet var det således fel att uppmana AA att ta av den huvudbonad han bar. CC har emellertid uppgett att han inte kände till att huvudbonaden hade en religiös innebörd. Jag finner därför inte anledning att rikta någon kritik mot hans agerande vid huvudförhandlingen. Rent allmänt vill jag dock framhålla att rättens ordförande inte bör be någon som bär en huvudbonad att ta av sig denna med mindre att det framstår som uppenbart att denna saknar religiös innebörd. Jag vill i detta sammanhang erinra även om bestämmelsen i

text: 2 kap. 2 § regeringsformen

text: som föreskriver att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot tvång att ge till känna sin åskådning i bl.a. religiöst hänseende.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Häkte Omplacering

title: Initiativärende om placering i häkte av intagen som verkställer fängelsestraff

text: Initiativet

text: Sedan AA inkommit med anmälningar mot Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Söder, anstalten Asptuna och häktet Huddinge, framkom under utredningen av ärendena (JO:s dnr 3528-2003 och 3635-2003) bl.a. följande. AA verkställde ett fängelsestraff i anstalten Asptuna. Den 27 augusti 2003 ansökte Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Söder om att AA skulle placeras i en annan anstalt. Samma dag förflyttades AA till häktet Huddinge i avvaktan på ny anstaltsplacering. Sedan Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Kronoberg den 25 september 2003 avslagit Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Söders begäran om omplacering av AA, var denne kvar i häktet Huddinge till den 11 oktober 2003 då han frigavs villkorligt.

text: Jag beslutade att inom ramen för ett initiativärende utreda frågan enligt vilket beslut AA var placerad i häktet efter den 25 september 2003 och om författningsstödet för ett sådant beslut.

text: Utredning

text: Sedan Kriminalvårdsstyrelsen anmodats att inkomma med utredning och yttrande i de aktuella frågorna inkom styrelsen med ett remissvar till vilket hade fogats ett yttrande av Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Söder.

text: I det till Kriminalvårdsstyrelsens remissvar fogade yttrandet anförde Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Söder, genom kriminalvårdschefen BB, bl.a. att anstalten Asptuna hade att bevaka besluten angående AA:s placering, att anstalten efter placeringsenhetens beslut den 25 september 2003 hade att välja mellan att återföra AA till anstalten eller att lämna in en ny ansökan om ändrad anstaltsplacering och fatta ett nytt beslut om tillfällig placering enligt

text: 11 § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m., och att AA inte återfördes till anstalten eftersom han bedömdes ta skada av placeringen där. Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Söder beklagade det inträffade och anförde vidare att det borde ha fattats ett nytt beslut enligt 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m. och att en ny

text: ansökan som närmare beskrev grunderna för den önskade omplaceringen borde ha lämnats in till placeringsenheten.

text: Kriminalvårdsstyrelsen, genom överdirektören CC, anförde för egen del följande.

text: Som framgår av kriminalvårdsmyndighetens yttrande fanns det inte något författningsstöd för placeringen av AA i häkte efter den 25 september 2003 och det saknades också ett uttryckligt beslut om den placeringen. Det av kriminalvårdsmyndigheten anhängiggjorda ärendet om förflyttning av AA avslutades i och med beslutet om avslag i det ärendet. Grunden för häktesplaceringen upphörde därmed. AA borde då omgående ha återförts till anstalten Asptuna som kriminalvårdsmyndigheten anger som den första möjligheten i sitt yttrande. Emellertid uppkommer frågan om den andra av kriminalvårdsmyndigheten angivna möjligheten dvs. att låta AA med stöd av

text: 11 § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. (StidL) kvarstanna i häktet i avvaktan på en ny ansökan om anstaltsplacering. Enligt 11 § StidL får den som skall förpassas till kriminalvårdsanstalt för att undergå påföljd i anslutning härtill tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i avvaktan på beslut om anstaltsplacering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. Bestämmelsen tar sikte på tiden omedelbart innan den dömde, sedan domen blivit verkställbar, införs i anstalt för verkställighet av domen. I förarbetena till bestämmelsen har framhållits att sådan tillfällig förvaring i häkte inte bör pågå längre än någon eller några dagar (

text: prop. 1974:20 s. 77

text: och

text: prop. 1975/76:90 s. 75

text: ). Bestämmelsen har därutöver i praxis, utan egentligt stöd i lagtext eller förarbeten, kommit att tillämpas vid transport av intagna mellan olika anstalter. Justitieombudsmannen (JO) har i ett beslut den 31 mars 1988 angående en sådan tillämpning uttalat följande. En sådan utvidgad tillämpning synes vara allmänt godtagen (se

text: prop. 1980/81:1 s. 23

text: f.). Den torde dock förutsätta att frågan om en ändrad anstaltsplacering har aktualiserats och att förvaringen i häkte sker i avvaktan på beslut i den frågan. Vidare torde förvaringen i häkte inte kunna fortgå sedan ett sådant beslut meddelats annat än om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. JO har vidare, bl.a. i beslut den 15 oktober 1980, uttalat att denna utvidgade tillämpning av bestämmelsen bör vara ytterst restriktiv. I det beslutet uttalade JO kritik då ett beslut om förflyttning till annan anstalt inte hade meddelats när en intagen överfördes till häkte med tillämpning av 11 § StidL. Det nu sagda leder fram till följande överväganden. 11 § StidL kan inte utnyttjas som någon slags allmän placeringsparagraf för att kunna placera intagna som avtjänar fängelsestraff i häkte för att senare i sinom tid vidta andra åtgärder beträffande den intagne. Regleringen bör i detta sammanhang tillämpas så att man först tar ställning till frågan om anstaltsplacering och först därefter får det, om det med hänsyn till transportförhållandena är nödvändigt med placering i häkte, bli fråga om tillämpning av 11 § StidL. Av detta följer att den av kriminalvårdsmyndigheten angivna andra möjligheten inte är korrekt. I och med att den av kriminalvårdsmyndigheten gjorda ansökningen om ny anstaltsplacering avslogs upphörde grunden för häktesplaceringen av AA Som ovan sagts skulle han omgående ha återförts till anstalten Asptuna. Först därefter hade en ny begäran om anstaltsplacering kunnat aktualiseras om det fanns andra skäl än de som låg till grund för den ursprungliga ansökningen. Dessutom får det i detta fall beaktas att AA redan hållits i häkte med stöd av 11 § StidL under tiden den 27 augusti – den 25 september 2003 dvs. betydligt längre tid än någon eller några dagar som förarbetena framhåller. Redan därigenom kan det sägas att 11 § StidL då inte berättigade till en fortsatt förvaring i häktet.

text: Vid tiden för den nu aktuella häktesplaceringen fanns inga av Kriminalvårdsstyrelsen utgivna föreskrifter eller andra anvisningar som uttryckligen angav vem som hade att bevaka häktesplaceringen och se till att den inte blev längre än nödvändigt. Kriminalvårdsmyndighetens agerande får ses mot denna bakgrund. Numera finns en bestämmelse i 5 kap. 5 § Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (

text: KVVFS 2005:2

text: ) av vilken framgår att den kriminalvårdsmyndighet som fattat beslut om placering i häkte skall tillse att den intagne återförs eller begärs förflyttad så snart anledningen till häktesplaceringen upphört eller senast inom förskriven tid. Det har därmed tydliggjorts hur man skall agera när grunden för en häktesplacering i fall som det nuvarande har upphört. Kriminalvårdsstyrelsen kommer att tillställa kriminalvårdsmyndigheten en kopia av detta yttrande för att på så sätt undvika att myndigheten tillämpar 11 § StidL i enlighet med den av myndigheten angivna andra möjligheten. Omständigheterna i ärendet motiverar också att handlingarna i ärendet överlämnas till Regionkontoret Stockholm som har tillsynsansvar över verksamheten i de till regionkontoret hörande kriminalvårdsmyndigheterna. I beslut den 9 november 2005 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 11 § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. får den som skall förpassas till kriminalvårdsanstalt för att undergå påföljd i anslutning härtill tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i avvaktan på beslut om anstaltsplacering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. Som Kriminalvårdsstyrelsen redogjort för har bestämmelsen, även om den i första hand tar sikte på tiden omedelbart innan en dömd införs i kriminalvårdsanstalt, i praxis också ansetts tillämplig när en intagen skall överföras från en anstalt till en annan. En sådan utvidgad tillämpning torde dock förutsätta att frågan om ändrad anstaltsplacering har aktualiserats och att förvaringen sker i avvaktan på beslut i den frågan. Efter det att ett sådant beslut meddelats, torde förvaringen i häkte således kunna fortgå endast om det behövs med hänsyn till transportförhållandena (se t.ex. JO 1988/89 s. 99).

text: Kriminalvårdsstyrelsen konstaterar i sitt remissvar att det efter det att ansökan om omplacering av AA avslogs inte längre fanns någon grund för en fortsatt förvaring i häkte och att Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Söder då omgående skulle ha återfört AA till anstalten. Jag delar Kriminalvårdsstyrelsens bedömning.

text: Kriminalvårdsstyrelsen har också anfört att en ny ansökan om ändrad anstaltsplacering för AA inte hade utgjort grund för en fortsatt placering av AA i häkte med stöd av 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m. Jag delar Kriminalvårdsstyrelsens uppfattning även i denna del.

text: Sammanfattningsvis har Kriminalvårdsmyndigheten Stockholm Söder efter den 25 september 2003 hållit kvar AA i häkte utan rättsligt stöd. Kriminalvårdsmyndigheten skulle i stället, så snart transportförhållandena tillät det, ha återfört AA till anstalten Asptuna. Kriminalvårdsmyndigheten kan inte undgå allvarlig kritik.


avgjordAv: Kerstin André

title: Sedan en kvinna överklagat länsrättens dom om att bereda henne vård enligt LVM återkallade hon i kammarrätten sitt överklagande varefter kammarrätten skrev av målet. Fråga om vid vilken tidpunkt länsrättens dom om vård enligt LVM vann laga kraft

text: Vid JO:s inspektion den 5–7 februari 2002 av Norrmalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun (JO:s dnr 456-2002) granskades bl.a. en personakt beträffande AA.

text: Av akten framgick bl.a. följande.

text: Länsrätten i Stockholms län förordnade i en dom den 1 december 2000 att AA skulle beredas vård med stöd av LVM. Beslutet om vård skulle gälla omedelbart. Enligt journalanteckningarna kunde beslutet inte verkställas. I en journalanteckning från den 6 februari 2001 hade noterats att handläggaren hade återkallat en handräckningsbegäran på grund av att verkställighetstiden hade gått ut. I personakten återfanns även ett föreläggande från Kammarrätten i Stockholm, daterat den 10 januari 2001 och ställt till Norrmalms stadsdelsnämnd. Till föreläggandet hade fogats en skrivelse från AA:s ombud med ett överklagande av den ovan nämnda länsrättsdomen. Nämnden förelades att inkomma med skriftligt svar till kammarrätten inom två veckor. Någon ytterligare dokumentation angående målet i kammarrätten fanns inte i akten vid inspektionstillfället. Enligt journalanteckningarna hade AA regelbunden kontakt med handläggaren per telefon och vid besök med början i vart fall under mars månad 2001.

text: Från förvaltningens sida upplystes om att AA hade återkallat sitt överklagande och att kammarrätten i beslut den 7 februari 2001 hade avskrivit målet. Förvaltningen hade varit i kontakt med kammarrätten som hade meddelat att beslutet av förbiseende inte hade expedierats till stadsdelsnämnden.

text: I protokollet från inspektionen uttalades följande.

text: Handläggningen av ärendet väcker olika frågor, bl.a. när det gäller tillämpningen av

text: 12 § andra stycket

text: LVM. I lagrummet anges att rättens beslut om vård enligt LVM upphör att gälla, om vården inte har påbörjats inom fyra veckor från den dag då beslutet vann laga kraft. Jag avser att inom ramen för ett särskilt ärende hos JO (med dnr 1606-2002) vidare utreda de handläggningsfrågor som har uppkommit.

text: Norrmalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande såvitt avsåg handläggningen av ärendet angående AA under tidsperioden den 1 november 2000–den 31 maj 2001. Remissvaret skulle innehålla en beskrivning av vilka åtgärder som hade vidtagits och yttrande dels i frågan om handläggningen i förhållande till

text: 12 § andra stycket

text: LVM, dels över dokumentationen under den ifrågavarande tidsperioden. Nämnden överlämnade som sitt remissvar ett yttrande undertecknat av stadsdelsdirektören BB och avdelningschefen CC. Yttrandet hade i huvudsak följande lydelse.

text: Sammanfattning

text: Förvaltningen anser att trots brister i dokumentationen av ärendet har det ändå skötts på ett sätt som gynnat AA:s utveckling. Sociala enheten kommer snarast att se över journalföringsrutinerna och dokumentationsreglerna. – – –

text: Dokumentationen i ärendet

text: Dokumentationen i ärendet består av journalanteckningar över AA under perioden 2000-11-01–2001-05-31, dom meddelad av Länsrätten i Stockholms län gällande lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, daterad 2000-12-01, Kammarrättens i Stockholm begäran om yttrande efter det att AA överklagat länsrättens dom från den 1 december 2000, skrivelse om återkallande av handräckningsbegäran från sociala enheten, beslut från kammarrätten daterat 2001- 02-07 att kammarrätten avskriver målet efter det att AA inkommit med skrivelse 2001-02-06 om att S återkallar sin överklagan.

text: Utredning över handläggningen av ärendet under tidsperioden 2000-11-01–2001-05-31

text: Ärendet hade under oktober 2000 fått en högre aktualitet genom att en nära anhörig till AA avlidit i september månad. Eftersom det fanns en stark oro för AA öppnades en utredning enligt

text: 7 §

text: LVM den 5 oktober 2001. AA hade under senhösten tät telefonkontakt med handläggaren. Ansökan om LVM går till socialnämnden för beslut 2000-11-15 och skickas därefter till Länsrätten. Muntlig förhandling i länsrätten hålls 2000-12-01. Dom meddelad samma dag. Handräckning av polismyndighet för verkställighet begärs den 6 december. AA hade efter domen i länsrätten viss telefonkontakt med handläggaren och uppger att hon kommer att hålla sig undan så att verkställigheten av domen ej ska gå att genomföra. Den 15 januari 2001 inkom till sociala enheten på Norrmalm ett föreläggande från Kammarrätten i Stockholm med begäran om yttrande inom 14 dagar efter det att handlingen inkommit till sociala enheten. I överklagandet anför AA att hennes vårdbehov kan tillgodoses på frivillig väg samt att hon varit drogfri under tre veckor. Hon sa även att hon har för avsikt att ombesörja vården på egen hand genom kontakter utomlands. Överklagandet är daterat den 8 januari 2001. 2001-02-06 återkallas polishandräckningen för verkställighet av LVM-domen med skälet att verkställighetstiden har gått ut. Handläggaren har även försökt att nå AA på telefon för att kommunicera henne att hon inte längre är efterlyst. Ombudet informeras. I mitten av februari återupptas kontakten mellan AA och handläggaren. Handläggaren träffar AA regelbundet en gång per vecka. Den 25 maj 2001 uppger AA att hon har varit drogfri under de senaste månaderna. Hon reser utomlands den 27 maj 2001. Stadsdelsnämndens sociala delegation fattade beslut i frågan. Handläggaren har besökt AA utomlands för att följa upp ärendet. AA har varit drogfri och i god kondition.

text: Yttrande över handläggningen utifrån

text: 12 §

text: LVM andra stycket

text: 12 §

text: LVM Har rätten beslutat om tvångsvård ska socialnämnden se till att beslutet verkställs genom att missbrukaren bereds vård i ett hem som avses i 22 § eller, i fall som avses i 24 § första stycket, på sjukhus. Rättens beslut upphör att gälla, om vården inte har påbörjats inom fyra veckor från den dag då beslutet vann laga kraft. Beslutet upphör också att gälla om missbrukaren, sedan vården har påbörjats, under minst sex månader i följd antingen har vistats olovligen utanför ett hem som avses i 22 § eller varit intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt. Förhandling hölls i Länsrätten i Stockholms län den 1 december 2000. Socialnämnden yrkade på att rätten skulle meddela dom direkt efter förhandlingen vilket bifölls. Ansökan om vård enligt LVM bifölls. I domen tituleras offentliga biträdet som ombud vilket gör att stadsdelsnämnden utgår från att hon verkligen är ombud och räknar då tiden för att domen ska vinna laga kraft från detta datum. AA får anses kommunicerad domen samma dag genom sitt offentliga biträde och ombud. Tre veckor efter det att AA är delgiven domen vinner den laga kraft dvs. den 22 december 2000. Efter detta datum har socialnämnden fyra veckor på sig att verkställa domen. En polishandräckning för verkställighet av domen är lagd enligt journalanteckning den 6 december 2000. Om inte överklagan är inlämnad skulle alltså domens verkställighetstid gått ut den 19 januari 2001. Men denna tid bryts då överklagandet görs. Den 15 januari 2001 inkommer begäran om yttrande från kammarrätten. Länsrätten har gjort en annan bedömning om när domen vunnit laga kraft eftersom överklagan är inkommen till kammarrätten den 10 januari 2001 och anses inkomma i tid enligt deras rättidsprövning. Begäran om yttrande från socialnämnden inom 14 dagar. Polismyndigheten i Stockholm har inte lyckats verkställa domen och AA har inte avhörts och det finns inte någon kunskap om var hon kan befinna sig. Den 6 februari 2001 återkallas handräckningsbegäran från polismyndigheten i Stockholm då handläggaren blivit informerad om att AA återkallat sitt överklagande till KR. En begäran om återkallande har inkommit till polismyndigheten samma dag och handräckningen är upphävd. (Denna uppgift kontrollerad hos polismyndigheten den 27 maj 2002.) Anledningen till detta är att stadsdelsnämnden uppfattat att eftersom överklagandet är återkallat så har tiden för verkställighet åter räknats från domsdatum dvs. 2000-12-01 och sju veckor framåt, 3+4 veckor. Domen har därigenom fallit och stadsdelsnämnden har inte längre rätt att verkställa den och återkallar därmed handräckningsbegäran hos polismyndigheten. Kammarrättens beslut är daterat den 7 februari 2001 då ärendet avskrivs.

text: Förvaltningens synpunkter

text: Förvaltningen finner att det finns vissa brister vad gäller journalanteckningarna. Det finns ingen uppgift om när ansökan gått till nämnd eller om klienten är kommunicerad. Det finns ingen anteckning över inkommen handling om begäran om yttrande från kammarrätten 15 januari 2001. Det framkommer inte att beslutet om återkallande av handräckningen skickats till polismyndigheten samma dag, vilket skett. Förvaltningen anser att trots brister i dokumentationen av ärendet har det ändå skötts på ett sätt som gynnat AA:s utveckling. Sociala enheten kommer snarast att se över dokumentationsreglerna och rutiner för att undvika att liknande misstag ånyo uppstår.

text: I ett beslut den 30 mars 2004 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Dokumentationen i ärendet Enligt

text: 11 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: skall handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling dokumenteras. Dokumentationen skall utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. Bestämmelsen motsvarar 51 § i den tidigare

text: socialtjänstlagen (1980:620)

text: som gällde under den aktuella tidsperioden.

text: En tillfredsställande dokumentation är en förutsättning för att den som ärendet rör skall kunna följa ärendets handläggning. Dokumentationen skall vidare säkerställa ärendets handläggning om den ordinarie handläggaren är frånvarande t.ex. på grund av sjukdom, trygga nämndens underlag för olika beslut samt ge möjlighet till en granskning av ärendets handläggning i efterhand.

text: Som stadsdelsnämnden har medgett i remissvaret finns det brister i dokumentationen. Det finns t.ex. inte någon uppgift om AA har fått del av den utredning som låg till grund för nämndens beslut att ansöka om att hon skulle beredas vård enligt LVM. Än allvarligare är att det av personakten inte går att följa nämndens handläggning av LVM-frågan efter länsrättens dom. Vid tidpunkten för inspektionen saknades således uppgifter i akten om att AA hade återkallat sitt överklagande av länsrättens dom och om hur kammarrättens handläggning hade avslutats.

text: Nu angivna förhållanden borde ha dokumenterats i akten. Dokumentationen i ärendet uppfyller således inte det ovan angivna dokumentationskravet. Nämnden förutskickade i sitt yttrande till JO att nämnden skulle se över förvaltningens rutiner för journalföringen. Med hänsyn till vad nämnden har anfört finner jag inte skäl att ytterligare uppehålla mig vid dokumentationsfrågan.

text: Handläggningen i förhållande till

text: 12 § andra stycket

text: LVM Av

text: 12 § första stycket

text: LVM framgår att det ankommer på socialnämnden att se till att rättens beslut om tvångsvård verkställs. Enligt bestämmelsens andra stycke upphör rättens beslut att gälla, om vården inte har påbörjats inom fyra veckor från den dag då beslutet vann laga kraft.

text: Kan verkställighet inte ske på grund av att missbrukaren håller sig undan, åligger det nämnden, som har ansvaret för att tidsfristen i

text: 12 § andra stycket

text: LVM inte överskrids, att underrätta sig om tid för laga kraft (se JO:s ämbetsberättelse 1987/88 s. 160).

text: Länsrättens dom i målet meddelades den 1 december 2000. AA överklagade domen. Överklagandet kom in till länsrätten den 9 januari 2001. Länsrätten, som inte fann att överklagandet hade kommit in för sent, översände överklagandet till kammarrätten. I en till kammarrätten den 6 februari 2001 inkommen skrivelse

text: återkallade AA sitt överklagande. Kammarrätten skrev av målet i ett beslut den 7 februari 2001. Nämnden återtog begäran om handräckning hos polismyndigheten den 6 februari 2001.

text: Enligt remissvaret har nämnden, i och med att överklagandet återkallades, ansett att beslutet om vård enligt LVM vann laga kraft tre veckor efter dagen för länsrättens dom den 1 december 2000. Med den utgångspunkten för beräkningen har nämnden funnit att verkställighetsfristen har löpt ut och har den 6 februari 2001 avbrutit försöken att verkställa beslutet om vård.

text: Genom att länsrättens dom hade överklagats till kammarrätten kunde domen emellertid inte längre ligga till grund för bestämmandet av när beslutet om vård skulle vinna laga kraft. I stället var det kammarrättens avskrivningsbeslut som skulle vara utgångspunkt för denna beräkning. Vid tidpunkten för nämndens återtagande av handräckningsbegäran hade således beslutet om vård enligt LVM inte vunnit laga kraft och tiden för verkställighet hade följaktligen inte löpt ut. Kammarrättens avskrivningsbeslut har visserligen inte kunnat överklagas av AA eftersom beslutet inte hade gått henne emot. Ett avskrivningsbeslut är dock i sig ett sådant beslut som kan överklagas, och här gäller bestämmelserna i

text: 6 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: . Nämndens ställningstagande har således grundats på en missuppfattning i frågan om när beslutet vann laga kraft och var därför felaktigt.