text: Day-trader. En tvist angående värdepappershandel genom en mäklare över Internet ansåg mot bakgrund av omfattningen av kundens värdepappershandel inte vara en konsumenttvist. Avgörande 2001-08-14; 2001-1724 (se även avgörandet 2001-11-13; 2001-3188)

text: W yrkade ersättning av bolaget T med 56 650 kr eftersom T, på grund av bristande säkerhetsrutiner, felaktigt påfört W en överbelåning trots att det saknats likvida medel på hans depåkonto hos bolaget, vilket förorsakat honom ekonomisk skada.

text: Bolaget bestred yrkandet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 1 § första stycket 1 förordningen (1988:1583)

text: med instruktion för Allmänna reklamationsnämnden har nämnden i uppgift att pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare som rör en vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits huvudsakligen för enskilt bruk (konsumenttvist) samt ge rekommendation om hur tvisten bör lösas.

text: W har yrkat ersättning av T med sammanlagt 56 650 kr eftersom T, på grund av bristande säkerhetsrutiner, felaktigt påfört honom en överbelåning trots att det saknats likvida medel på hans depåkonto hos bolaget, vilket förorsakat honom ekonomisk skada. Tvisten grundar sig på ett mellan parterna ingått depå- och kontoavtal, som gör det möjligt för W att bl.a. lämna köp- och säljorder avseende värdepapper över Internet.

text: W har i en inlaga till nämnden påpekat att han är en s.k. "dag-tradare" och att han från och med den 7 september 2000, då depån hos T öppnades till den 16 februari 2001, då tvisten med T inleddes, genomfört 203 avslut. Han har vidare anfört bl.a. följande. ”Det är vi Dag-tradare som ombesörjer dessa mäklares överlevnad. Vi är också beroende av system, som realtid, orderdjup o.s.v. just för att ibland snabbt kunna fullfölja tajmade ögonblicksbeslut. Som sådan placerare räknas jag som attraktiv kund. Det är just tjänster som snabbhet, realtid, orderdjup, i övrigt ett brett utbud som de lockar med. Jag är alltså prototypen för vad T verkligen vill ha, en placerare som gör många och snabba affärer."

text: Mot bakgrund av vad som nu har redovisats har fråga uppkommit om tvisten – med hänsyn till omfattningen på Ws verksamhet – är att betrakta som en konsumenttvist och om nämnden är behörig att pröva saken. Av betydelse för prövningen av frågan är tolkningen av konsument- och näringsidkarbegreppen.

text: Flera lagar på konsumenträttens område är begränsade till att gälla i konsumentförhållanden utan att konsumentbegreppet definieras. Så är fallet även i fråga om nämndens instruktion. I stället har gjorts ett tillägg av innehåll att lagen bara gäller om konsumenten handlat huvudsakligen för enskilt ändamål eller enskilt bruk. Exempel på sådana uttryck finns i

text: konsumentförsäkringslagen (1980:38)

text: konsumenttjänstlagen (1985:716)

text: konsumentköplagen (1990:932)

text: och

text: konsumentkreditlagen (1992:830)

text: Begreppen enskilt bruk och enskilt ändamål överensstämmer visserligen inte helt rent språkligt, men någon saklig betydelseskillnad är inte avsedd (se

text: prop. 1994/95:17 s. 31

text: ). I lagen (

text: ) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (avtalsvillkorslagen) har en annan metod använts i och med att en särskild definition av konsumentbegreppet införts i lagen. Enligt definitionen avses med en konsument en fysisk person som handlar

text: huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Motsvarande definition har även använts i lagen (

text: ) om konsumentskydd vid tidsdelat boende och lagen (

text: ) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (

text: distansavtalslagen

text: De nya defintionerna har i sak ansetts motsvara de uttryck som använts i tidigare lagstiftning (se bl.a.

text: prop. 1994/95:17 s. 87

text: och

text: prop. 1999/2000:89 s. 29

text: f.). Motsvarande gäller för näringsidkarbegreppet. I flera lagar anges således endast att lagen bara gäller om näringsidkaren handlar i sin yrkesmässiga verksamhet. I senare lagstiftning, bl.a. avtalsvillkorslagen och

text: distansavtalslagen

text: , har dock begreppet näringsidkare definierats positivt som en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. Också denna definition anses i sak ha samma innebörd som motsvarande uttryck i annan konsumenträttslig lagstiftning (se bl.a.

text: prop. 1999/2000:89 s. 76

text: Av förarbetsuttalanden i olika lagstiftningsärenden framgår vidare att termen näringsidkare skall fattas i vidsträckt mening och anses omfatta varje fysisk eller juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig. Det ställs dock inte upp något krav på vinstsyfte eller att verksamheten bedrivs på heltid (se bl.a.

text: prop. 1989/90:89 s. 60

text: prop. 1994/95:17 s. 35

text: och

text: /2000:89 s. 76).

text: Det saknas vägledande förarbetsuttalanden som tar sikte direkt på frågan i vilken utsträckning en privatperson som handlar med aktier eller andra värdepapper är att anse som konsument eller näringsidkare. Däremot finns mer allmänna uttalanden i olika lagstiftningsärenden till ledning för tolkningen av begreppet ”huvudsakligen för enskilt ändamål/enskilt bruk” som är av intresse i sammanhanget.

text: Sålunda anfördes i propositionen med förslag till konsumentkreditlag att en kredit kan anses vara för enskilt bruk om den används för inköp av ett konstverk i investeringssyfte, men om däremot krediten används för omfattande konstköp för magasinering och spekulation i värdestegring, det knappast kan vara fråga om en konsumentkredit (

text: prop.1991/92:83 s. 104

text: Nämnas kan vidare att det i propositionen med förslag till konsumentköplag uttalades att om köparen redan från början avser att sälja varan vidare i syfte att göra en vinstgivande affär, kan lagen inte anses tillämplig (

text: prop. 1989/90:89 s. 60

text: ). När det gäller distansavtal sägs i förarbetena till

text: distansavtalslagen

text: att den omständigheten att varan eller tjänsten förvärvas för att överlåtas till någon annan inte i och för sig hindrar att förvärvaren är att anse som en konsument, men att lagen inte är tillämplig om överlåtelsen avses ske i förvärvarens näring eller yrke (

text: prop. 1999/2000:89 s. 76

text: Det är i dag vanligt förekommande att privatpersoner ägnar sig åt att köpa och sälja aktier och andra värdepapper, ofta på distans med hjälp av Internet eller telefon. Det ligger i sakens natur att sådan verksamhet innebär förvärv av viss egendom med syfte att därefter sälja den med vinst. Mot bakgrund av de i det föregående redovisade förarbetsuttalandena bör detta förhållande inte i sig föranleda bedömningen att det är fråga om en yrkesmässig verksamhet. För att det sistnämnda skall anses vara fallet bör det därutöver krävas att det är fråga om en kontinuerlig verksamhet med viss omfattning och av mer kvalificerad art.

text: Av Ws egna uppgifter framgår att han under fem månaders tid gjort cirka 200 avslut, dvs. i genomsnitt flera affärer per börsdag. Enligt nämndens uppfattning är Ws verksamhet av så

text: pass stor omfattning att hans handlande inte bara bör anses ligga utanför ett huvudsakligen enskilt ändamål utan snarare betraktas som en verksamhet av sådan ekonomisk natur och karaktär att den är att anse som yrkesmässig. Eftersom det i ärendet således inte fråga om en konsumenttvist är nämnden inte behörig att pröva tvisten. Ärendet skall därför avvisas.


publisher: Allmänna reklamationsnämnden

title: Rätt till prisavdrag enligt paketreselagen föreligger oavsett om ett fel beror på arrangören eller inte. Rätt till prisavdrag förelåg därför vid en ombyggnad av hotellet.

org: arn

text: Rätt till prisavdrag enligt

text: paketreselagen

text: föreligger oavsett om ett fel beror på arrangören eller inte. Rätt till prisavdrag förelåg därför vid en ombyggnad av hotellet. Avgörande 2001-08-02; 2001-1943

type: rubrik

text: M och hennes medresenärer bokade en paketresa. Dagen före avresan från Sverige informerade arrangören dem om att det pågick en renovering av det bokade hotellet. Resenärerna tyckte att informationen kom i senaste laget. De hade dock ingen möjlighet att boka om resan och erbjöds inte inkvartering på något annat hotell. Enligt researrangören skulle poolen vara klar på ankomstdagen och restaurangen två dagar senare. Väl på resmålet fann resenärerna att renoveringsarbetena just hade inletts och att inget var färdigt. Resenärerna stördes också av ljudet från de pågående renoveringsarbetena och kunde inte äta inom hotellområdet. Eftersom boende på annat hotell inte erbjöds, fann resenärerna sig tvungna att stanna på det bokade hotellet. M yrkade prisavdrag med totalt 9 000 kr.

type: stycke

text: Researrangören bestred yrkandet. Myndigheterna på resmålet beslutade att säkerhetsmässiga åtgärder omedelbart måste vidtas runt den ena av poolerna, poolbaren, restaurangen och receptionsområdet. Det inträffade låg således inte inom researrangörens kontroll. Arrangören har utgett en ersättning motsvarande 25 procent av resans grundpris.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av handlingarna i ärendet framgår att resenärernas hotell undergick en ombyggnad under vistelsen. Enligt vad researrangören har uppgett skedde ombyggnaden efter beslut av de lokala myndigheterna och betingades av säkerhetsmässiga skäl. Bolaget har i ärendet argumenterat att ombyggnationen var en händelse utanför bolagets kontroll, och har, som nämnden förstår det, gjort gällande att det av denna anledning egentligen inte är skyldigt att utge någon ersättning för det inträffade.

text: För resan gäller lagen (

text: ) om paketresor (

text: paketreselagen

text: ). Enligt lagens

text: 9 §

text: ansvarar arrangören gentemot resenären för vad denna har rätt att fordra till följd av avtalet. Arrangören har således ett helhetsansvar för i resan ingående tjänster, t.ex. hotellboende. I lagens

text: 20 §§

text: ges bestämmelser om påföljd för fel i de avtalade tjänsterna vid ändringar efter avresan. De fel som anges i

text: 15 §

text: är att en väsentlig del av de avtalade tjänsterna inte kan tillhandahållas, varvid det åligger arrangören att ordna ersättningsarrangemang. Vid andra fel i de avtalade tjänsterna än sådana som anges i

text: 15 §

text: har resenären enligt

text: 16 § första stycket

text: rätt till prisavdrag och skadestånd, om inte felet beror på honom. – Nämnden vill i detta sammanhang framhålla att prisavdrag – i motsats till skadestånd – utgår "strikt", dvs. oavsett om det beror på arrangören eller inte att prestationen har blivit felaktig.

text: Nämnden finner att resan till följd av ombyggnaden inte har haft den standard som resenärerna har haft anledning att anta. Av denna anledning är den avtalade tjänsten felaktig och resenärerna i enlighet med nämnda lags 16 § berättigade till ett prisavdrag. Arrangören har utgett 3 000 kr. Nämnden finner inte att något framkommit som berättigar resenärerna till ytterligare ersättning. M:s yrkande kan därför inte bifallas.

type: avgorande


title: En köpare av en importerad bil har fog att räkna med att få upplysningar av säljaren om försäkringsbolagens krav rörande märkning av fönster och låsbyte samt om skrotningsavgift. Avsaknad av sådana upplysningar kan utgöra fel (16 § konsumentköplagen).

text: 16 § konsumentköplagen

text: ). Avgörande 2001-11-16; 2001-1967

text: A köpte en begagnad importbil av 1993 års modell. Kort efter köpet uppstod några fel på bilen som säljaren åtog sig att avhjälpa. Det framkom efter köpet att A var tvungen att byta lås, märka rutorna och betala skrotningsavgift eftersom det var en importbil. A yrkade ersättning med totalt 11 966 kronor för reparationskostnaderna och för kostnaderna som uppkom på grund av att bilen var importerad.

text: Säljbolaget bestred yrkandena och anförde som grund för bestridandet att företaget sålt bilen för en privatpersons räkning och att endast anmärkningar från Bilprovningen skulle åtgärdas. Därutöver hade inga garantier lämnats på bilen.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden finner att omständigheterna i ärendet utvisar att säljbolaget har förmedlat försäljningen av bilen för P:s räkning. Till följd härav är säljbolaget enligt

text: 1 § andra stycket konsumentköplagen

text: ) tillsammans med P ansvarigt för P:s skyldigheter enligt den lagen.

text: Nämnden finner det genom vad som framkommit i ärendet övervägande sannolikt att felen på fönsterhissarna och mellandämparen har funnits redan vid köpet. A är därför berättigad till att av säljbolaget få ersättning för vad det kostat att få dessa fel avhjälpta. Hennes yrkande i denna del bör därför bifallas.

text: Genom vad som framkommit i ärendet får anses visat att säljbolaget inte informerat A om skrotningsavgiften och om att försäkringsbolagen kräver att vissa åtgärder vidtas med importerade bilar innan bolagen är beredda att meddela försäkring för sådana bilar.

text: Enligt

text: 16 § konsumentköplagen

text: skall varan anses felaktig bl.a. om säljaren före köpet har underlåtit att upplysa köparen om ett sådant förhållande rörande varans egenskaper eller användning som säljaren kände till eller borde ha känt till och som köparen med fog kunde räkna med att bli upplyst om, under förutsättning att underlåtenheten kan antas ha inverkat på köpet. Nämnden finner att försäkringsbolagens åtgärdskrav beträffande importerade bilar samt skyldigheten för ägaren att betala skrotningsavgift för en sådan bil är att anse som sådana förhållanden rörande varans användning som köparen med fog kunde räkna med att bli upplyst om. Säljbolaget anger i sin marknadsföring att bolaget sysslar bl.a. med import av bilar. Säljbolaget borde därför enligt nämndens mening i bolagets egenskap av professionell bilimportör ha känt till försäkringsbolagens krav och skyldigheten att betala skrotningsavgiften. Säljbolagets underlåtenhet att upplysa A om dessa krav och avgiften måste antas ha inverkat på hennes vilja att köpa bilen för det pris som överenskoms. Till följd av vad som nu anförts skall varan anses felaktig. A är därför berättigad till ersättning av säljbolaget för vad det kostat att få felen avhjälpta. Hon skall därför av bolaget få betalt för skrotningsavgiften samt för det låsbyte och den märkning av fönsterrutorna som försäkringsbolagen ställt krav på. Hennes yrkanden i dessa delar skall därför bifallas.


text: Då vissa komponenter på en bil inte bytts i enlighet med ett åtgärdsprogram utfärdat av tillverkaren ansågs den vara behäftad med fel. Felet ansågs utgöra skillnaden mellan beskaffenheten då A köpte den och det skick den skulle ha varit i, vid samma tidpunkt, om åtgärdsprogrammet hade följts. Avgörande 2002-01-29; 2001-2154

text: A köpte den 1 september 1999 en Saab 9000 CDE 2,3 T av 1991 års modell. Ungefär ett år efter köpet upptäckte han att det var någonting som inte stämde med bilen. Vid undersökning på verkstad upptäcktes att vissa elektroniska komponenter på bilen inte hade bytts. Under 1991 hade Saab återkallat denna modell för byte av komponenterna, men på denna bil hade dessa inte bytts. A yrkade i första hand ersättning för de reparationskostnader som uppkom på grund av att komponenterna inte hade bytts. I andra hand yrkade han hävning av köpet.

text: Säljbolaget bestred yrkandena och anförde att bilen såldes med en månads trafiksäkerhetsgaranti, att bilen fungerade klanderfritt i 21 260 mil, att det inte fanns några direktiv från Saab som angav att komponenter som fungerade skulle bytas och att det inte fanns något samband mellan reparationen och att ABS-lampan tänts.

text: Nämnden gjorde följande bedömning.

text: Av bestämmelserna i

text: 16 § konsumentköplagen (1990:932)

text: följer bl.a. att en vara skall anses felaktig om den avviker från vad som har avtalats mellan parterna eller i något annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta. Om inte annat följer av avtalet skall varan bl.a. vara ägnad för det ändamål för vilket varor av samma slag i allmänhet används. Näringsidkaren är ansvarig för varans beskaffenhet oavsett om han känner till, borde känna till eller inte haft anledning att känna till det förhållande som gör att varan är att anse som felaktig.

text: För det fall att tiden för en garanti – som säljaren eller någon annan har lämnat – har gått ut, eller om felet inte omfattas av en sådan utfästelse, gäller enligt

text: 20 § konsumentköplagen

text: att säljaren svarar för fel som fanns när köparen tog emot varan. Frågan om en vara är felaktig skall bedömas med hänsyn till dess beskaffenhet när den avlämnas. Det är köparen som har bevisbördan för att felet förelåg vid tidpunkten för köpet, dvs. att felet är ”ursprungligt”. Av

text: 27 § konsumentköplagen

text: följer att säljaren har rätt att på egen bekostnad avhjälpa fel om han erbjuder sig att göra detta när köparen reklamerar. Om säljaren inte förmår avhjälpa felet får köparen kräva prisavdrag som svarar mot felet eller häva köpet.

text: Prisavdraget skall beräknas på objektiva grunder och motsvara skillnaden i värde vid tiden för avlämnandet mellan en vara i avtalsenligt skick och den felaktiga. Hävning är den strängaste påföljden om en vara är felaktig och kan endast komma ifråga om felet är av väsentlig betydelse för köparen. Frågan om felets väsentlighet skall bedömas från köparens synpunkt. (Se

text: prop. 1989/90:89 s. 126

text: ff.)

text: Det framgår av utredningen att Saab genomförde ett åtgärdsprogram i början av 1990-talet som bl.a. tog sikte på den bil som A i dag äger. Programmet gick ut på att vissa delar i bilarna – bl.a. elektroniska spjällhus, säkerhetsventiler m.m. – skulle bytas ut eftersom de inte ansågs uppfylla uppställda kvalitetskrav. A:s uppgifter om att åtgärdsprogrammet inte följdes beträffande hans bil får stöd i ett utlåtande som den norska Saabverkstaden C har utfärdat. Mot denna bakgrund – och med beaktande av det som i övrigt har framkommit i ärendet – finner nämnden att det får anses klarlagt att de komponenter som omfattades av

text: åtgärdsprogrammet inte byttes på A:s bil. Bilen skall därför, trots att säljbolaget har bestritt att så är fallet, anses ha varit i ett felaktigt skick när A köpte den av bolaget.

text: Nämnden konstaterar att bilen hade körts över 21 000 mil när A köpte den och att den absoluta merparten av körsträckan måste vara hänförlig till tiden efter Saabs åtgärdsprogram för tio år sedan. Någon möjlighet till kompensation för att få montera in helt nya delar – utan att beakta den långa drifttiden och körsträckan samt det ansenliga slitage som även ”felfria” delar, om sådana hade monterats in 1991/1992, skulle ha varit utsatta för – föreligger inte. A:s yrkanden om ersättning för reparationskostnaderna kan därför inte bifallas.

text: Nämnden kan inte heller finna att A har visat att felet är av sådan väsentlig betydelse för honom att det kan motivera att köpet hävs. Hans yrkande om detta skall därför avslås.

text: Det fel som bilen är behäftad med kan sägas utgöras av skillnaden i beskaffenhet mellan bilen i det skick den var i då A köpte den och det skick den skulle ha varit i, vid samma tidpunkt, om åtgärdsprogrammet hade följts. För detta är A, enligt nämndens mening, berättigad till ett prisavdrag. I avsaknad av närmare uppgifter om skillnaden i värde mellan den aktuella bilen i avtalsenligt och felaktigt skick finner nämnden – vid en samlad bedömning – att det prisavdrag A har rätt till skäligen kan bestämmas till 2 000 kr.


title: Flygbolag har vägrat att ersätta resenär för försvunnet resgods. Fråga om flygbolags ansvar för medtagna "värdeföremål".

text: Flygbolag har vägrat att ersätta resenär för försvunnet resgods. Fråga om flygbolags ansvar för medtagna ”värdeföremål”. Avgörande 2002-01-03§; 2001-2220

text: L företog en reguljärflygresa med flygbolaget T från Sverige till Vietnam. Under resan försvann delar av resenärens incheckade resgods; en kamera, fyra filmer, ett armbandsur, en mobiltelefon och ett kontantkort.

text: L yrkade ersättning av T för vad som försvunnit med 5 180 kr.

text: T bestred yrkandet på den grunden att flygbolaget, enligt sina befraktningsvillkor, inte ansvarar för incheckade värdeföremål.

text: Nämnden gjorde följande bedömning

text: Av handlingarna i ärendet framgår att L blivit bestulen på delar av sitt incheckade bagage under en reguljärflygresa med flygbolaget T till Vietnam. L har yrkat ersättning för vad som försvunnit; en kamera värd 2 595 kr, fyra filmer värda 140 kr, ett armbandsur värt 700 kr, en mobiltelefon värd 495 kr och ett kontantkort värt 250 kr. T har bestritt yrkandet på den grunden att bolaget i sina befraktningsvillkor anger att det inte ansvarar för incheckade värdeföremål.

text: Bestämmelser om ansvar för skador på resgods finns i

text: 9 kap.

text: luftfartslagen (1957:297)

text: . Lagen ändrades genom lag 1986:619. Denna ändringslag har dock trätt i kraft endast såvitt avser inrikes luftfart och luftfart som inte faller under 1929 års Warszawakonvention. I ärendet är fråga om en flygresa från Sverige till Vietnam. Detta land har tillträtt såväl konventionen i dess ursprungliga lydelse som efterföljande ändringar enligt 1955 års Haagprotokoll.

text: Luftfartslagen

text: skall således, enligt övergångsbestämmelserna till 1986 års ovan nämnda lag, tillämpas i sin äldre lydelse.

text: Enligt

text: 9 kap. 18 § luftfartslagen

text: ansvarar ett flygbolag för skador genom att inskrivet resgods kommer bort medan godset är i fraktförarens vård på en flygplats eller ombord på ett luftfartyg. Enligt 9 kap. 20 § ansvarar flygbolaget dock inte för uppkomna skador om bolaget visar att det, dess anställda och de som bolaget har anlitat har vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att undvika skadorna eller att det har varit omöjligt för dem att vidtaga åtgärderna. Nämnden finner inte att T har visat att de vidtagit erforderliga åtgärder eller att detta varit omöjligt. T är därför i princip ersättningsskyldigt för de skador som drabbat L. L har yrkat ersättning med totalt 4 180 kr. T har inte invänt något mot det yrkade beloppet som sådant. Bolaget har inte heller bestritt den av L uppgivna bagagevikten 10 kg. Enligt

text: 22 § luftfartslagen

text: är dock flygbolagets ansvar maximalt 17 s.k. särskilda dragningsrätter per kg av vikten på det bagage ur vilket föremålen stulits. Enligt för nämnden senast kända uppgifter är värdet av en särskild dragningsrätt 13.3022 kr. Av 9 kap 22 § följer därför att L inte kan erhålla högre ersättning än 17 x 10 x 13.3022 = 2 261 kr.

text: Nämnden har också att ta ställning till om den ansvarsbegränsning för incheckade värdeföremål, som bolaget har tagit in i sina befraktningsvillkor, medför att L inte är berättigad till ersättning. Nämnden konstaterar härvidlag till en början att ett flygbolag i och för sig kan vägra att ta emot värdföremål för transport. Ett avtalsvillkor som förbjuder att sådana föremål medförs som resgods är således giltigt och en passagerare som i strid med villkoret medtar sådana föremål är inte berättigad till ersättning (jfr Anders Beijer, Passagerarbefordringsrätt, Juristförlaget, Stockholm 1995, s. 34). Om bolaget i och för sig

text: tillåter att värdeföremål medförs gäller emellertid

text: luftfartslagens

text: tvingande regler om ansvarsbegränsning. Enligt

text: 9 kap. 23 § luftfartslagen

text: är förbehåll som inskränker flygbolagets ansvar eller som anger lägre gränser för ansvaret än som anges i

text: 22 §

text: ogiltiga. Detta gäller dock inte vid transporter av gods, om förbehållet avser förlust, minskning eller skada som beror på det transporterade godsets egen beskaffenhet eller på fel i godset. Med godsets egen beskaffenhet torde avses t.ex. livsmedel eller ömtåliga föremål (jfr

text: prop. 1986/87:119 s. 38

text: ; uttalandet gäller de nya lagreglerna men någon saklig ändring i detta avseende föreligger inte i förhållande till i aktuellt ärende gällande bestämmelser). Däremot kan enligt nämndens mening det förhållandet att det är fråga om stöldbegärlig egendom inte anses innebära att skadan beror på godsets egen beskaffenhet. Nämnden finner därför att den i ärendet åberopade friskrivningsklausulen strider mot

text: 9 kap. 23 § luftfartslagen

text: . Den skall då lämnas utan avseende.

text: L är således berättigad till ersättning för vad som har försvunnit ur hennes bagage och beloppet skall begränsas endast i enlighet med bestämmelsen i

text: 9 kap. 22 § luftfartslagen

text: . I enlighet med vad som ovan anförts skall ersättning därför utgå med 2 261 kr.


text: En säljare som inför ett avhjälpande vill undersöka ett fel på en bil kan inte kräva att köparen skall ombesörja en omfattande transport av bilen utan måste i stället själv vara aktiv för att behålla rätten att avhjälpa felet. Avgörande 2001-11-14; 2001-2347

text: G köpte en bil som hade gått 16 600 mil. Han fick ingen garanti. Bilen gick hårt och lät mycket men säljaren påstod att dessa motorer skulle låta så. Efter knappt tusen körda mil lämnade G in bilen för genomgång hos ett annat bolag. Det visade sig att toppen och femmans kolv var spruckna. När han reklamerade felet hos säljaren krävde denne att G skulle köra bilen till säljaren, en resa tvärs genom Mellansverige. Detta var omöjligt då risken för totalhaveri på motorn var stor. Säljaren vägrade undersöka bilen på plats hos G. Efter flera kontakter med säljaren beslutade G att låta reparera bilen. G yrkade hos nämnden ersättning för reparationskostnaden.

text: Säljaren bestred yrkandet och anförde bl.a. att de inte beretts tillfälle att vare sig bedöma eller avhjälpa felet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden finner genom vad som framkommit i ärendet klarlagt att bilen vid köpet var behäftad med ett allvarligt fel samt att G reklamerade felet omgående.

text: Enligt

text: 27 § konsumentköplagen (1990:932)

text: måste säljaren, när köparen reklamerar ett fel, utan uppskov erbjuda sig att avhjälpa felet. Nämnden finner att säljbolaget inte har varit tillräckligt aktivt för att undersöka felet och ta ställning till vad bolaget skulle göra med anledning av köparens reklamation. Någon rätt för bolaget att kräva att köparen skulle frakta bilen till bolaget för att bolaget skulle hos sig få undersöka felet finns inte. Det har i stället ålegat bolaget att självt vara aktivt för att åstadkomma att bolaget utan uppskov kunde ta ställning till köparens reklamation. Med hänsyn till vad som nu angivits finner nämnden att säljbolaget har förlorat sin rätt att få avhjälpa felet.

text: G har yrkat ersättning för kostnaden för att avhjälpa felet genom reparation. Nämnden finner att han, sedan säljbolaget förlorat sin rätt att avhjälpa felet, är berättigad till sådan ersättning av bolaget.

text: G har låtit utföra reparationen på annan verkstad. Nämnden finner den utförda reparationen nödvändig och kostnaden härför skälig.

text: Till följd av vad som nu anförts finner nämnden att G:s yrkande skall bifallas.


text: Ersättningsanspråk p.g.a. trafikolycka i juni 1997 inte preskriberade i augusti 2000 då invaliditetsgraden inte torde ha kunnat fastställas redan i augusti 1997. Avgörande 2001-10-18; 2001-2729

text: T ådrog sig vid en trafikolycka den 20 juni 1997 en nackskada. Hon fick efter ett flertal behandlingar den 17 augusti 2000 en femprocentig invaliditetsgrad fastställd. Den 24 augusti 2000 anmälde hon skadan till försäkringsbolaget men nekades ersättning ur sin invaliditetsförsäkring med hänvisning till den treåriga preskriptionsregeln. Hon yrkade att nämnden skulle fastställa att hon var berättigad till försäkringsersättning.

text: Försäkringsbolaget bestred yrkandet under åberopande att preskription hade skett.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: T framställde sitt krav på ersättning i augusti 2000. Den aktuella skadan drabbades hon av i juni 1997. Den invaliditetsgrad som nu har fastställts torde inte ha kunnat fastställas redan i augusti 1997. Nämnden finner det därför som osannolikt att T:s ersättningsanspråk var preskriberade i augusti 2000. Bolaget saknar därför grund för sin inställning. Nämnden bifaller således T:s yrkande.


text: Fråga om bolag haft rätt att innehålla innestående s.k. samtalspotter när mobiltelefonabonnemang upphört till följd av att konsumenten sagt upp abonnemanget. Grupptalan. Avgörande 2002-09-30; 2001-2785

text: Konsumentombudsmannen (KO) yrkande att bolaget, till de konsumenter vars abonnemang med så kallad samtalspott för mobiltelefon upphört efter den 25 oktober 2000 – på den grunden att konsumenten sagt upp avtalet – skulle återbetala den innestående potten under förutsättning att eventuell bindningstid löpt ut.

text: KO menade att abonnemangsavgiften var att anse som en förskottsbetalning av samtalsavgifter och därför enligt en grundläggande princip i svensk rätt skall återbetalas när avtalet hävs. Enligt KO fanns det inte något stöd i avtalet för bolaget att förverka samtalspotterna när avtalet upphör. De villkor i prislistan som anger att innestående pott förverkas vid en eventuell uppsägning av abonnemanget utgjorde enligt KO ingen del av avtalet.

text: För det fall nämnden skulle finna att avtalet gav stöd för bolaget att inte återbetala samtalspotterna gjorde KO gällande att ett sådant villkor var oskäligt enligt

text: 36 § avtalslagen

text: jämförd med avtalsvillkorslagen och EG-direktivet om oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal.

text: Bolaget yrkade i första hand att nämnden skulle avvisa KO:s grupptalan. I andra hand bestred bolaget yrkandet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Bakgrund

text: Bolaget har tillhandahållit olika abonnemang till konsumenter med s.k. samtalspott (pottabonnemang). För dessa abonnemang utgår en fast månadsavgift i form av en abonnemangsavgift. Kännetecknande för pottabonnemangen är att hela abonnemangsavgiften bildar en samtalspott som får avräknas mot samtalsavgifter. Om abonnenten inte förbrukar hela samtalspotten under månaden, sparas överskjutande belopp. Om abonnenten däremot ringer för mer än den innestående samtalspotten, debiteras samtalen på nästa telefonräkning. Om abonnenten byter abonnemangsform hos bolaget, följer samtalspotten med till det nya abonnemanget. Ett pottabonnemang får överlåtas under vissa villkor. Vid överlåtelse följer eventuell innestående samtalspott med till den nye innehavaren av abonnemanget. Om abonnenten säger upp avtalet, utbetalas inte eventuellt innestående samtalspott.

text: Tvisten i ärendet gäller bolagets rätt att innehålla innestående samtalspotter när abonnemanget har upphört på den grunden att konsumenten har sagt upp abonnemanget.

text: Får nämnden pröva tvisten genom grupptalan?

text: Enligt

text: 1 a § första stycket förordningen (1988:1583)

text: med instruktion för Allmänna reklamationsnämnden får nämnden pröva konsumenttvister mellan en grupp konsumenter och en näringsidkare, om

text: 1. det finns flera konsumenter som kan antas ha anspråk mot näringsidkaren med stöd av väsentligen likartade grunder, 2. tvisten rör förhållanden som får prövas av nämnden, och 3. en prövning av tvisterna är motiverad från allmän synpunkt.

text: Bolaget har i första hand yrkat att nämnden avvisar ärendet på den grunden att de anspråk som konsumenterna riktar mot bolaget om samtalspotter inte är hänförliga till väsentligen likartade grunder.

text: KO har för sin del gjort gällande att den grund som åberopas för den rättsföljd som yrkandet omfattar i ärendet är väsentligen likartad för hela gruppen.

text: Nämnden konstaterar inledningsvis att det hos nämnden finns ett stort antal ärenden där konsumenterna yrkar återbetalning av den samtalspott som har behållits av bolaget när konsumenterna efter bindningstidens utgång sagt upp avtalen. KO har även uppgivit att KO fått ett stort antal anmälningar i samma fråga.

text: Gemensamt för den grupp konsumenter som omfattas av KO:s talan är att de har tecknat ett mobiltelefonabonnemang hos bolaget med samtalspott, att de har sagt upp sina pottabonnemang, att de därvid haft innestående en samtalspott som de inte har utnyttjat, att samtalspotten inte har återbetalats till dem vid abonnemangets upphörande och att de anser sig ha rätt att återfå den innestående samtalspotten.

text: Enligt nämndens mening är det mot denna bakgrund klarlagt att det finns flera konsumenter som kan antas ha anspråk mot bolaget med stöd av väsentligen likartade grunder. Med hänsyn till detta och då det heller inte i övrigt föreligger något hinder för nämnden att pröva grupptalan kan bolagets yrkande om avvisning inte bifallas.

text: Är abonnemangsavgiften att betrakta som en förskottsbetalning av samtalsavgifter?

text: KO har i ärendet med hänvisning bland annat till Marknadsdomstolens dom den 15 oktober 2000 i mål mellan KO och Telia AB m.fl. gjort gällande att abonnemangsavgiften är att anse som en förskottsbetalning av samtalsavgifter.

text: Bolaget har för sin del gjort gällande att abonnemangsavgiften utgör en månatlig grundavgift för att abonnenterna skall ha möjlighet att nyttja de teletjänster som operatören tillhandahåller och att samtalspotten är en rabatt eller en vederlagsfri förmån, innebärande att bolaget har avstått från att fullt ut debitera abonnenterna enligt ordinarie taxa för samtalstrafik.

text: Abonnemangsavgiften är en månatlig avgift som betalas mot faktura i förskott. Samtalsavgifter betalas mot faktura i efterskott. Detta framgår av de allmänna villkoren. Av dessa villkor framgår emellertid inte att abonnemangsavgiften i vissa fall bildar en samtalspott, som abonnenten fullt ut kan utnyttja för samtal. Detta framgår emellertid av prislistan till de olika pottabonnemangen.

text: Sålunda sägs i prislistan för abonnemangsformen XX med pott följande: ”Det smarta är att du får ringa för hela din förskottsinbetalda månadsavgift. Ringer du inte för hela summan förs det kvarvarande beloppet automatiskt över till nästa månad och du kan ringa för det vid ett senare tillfälle.”

text: I prislistan för abonnemangsformen YY sägs: ”Med YY betalar du enbart för dina telefonsamtal. Inte ett öre extra. Månadsavgiften på 165 :- betalas i förskott. Skulle du inte ringa för hela summan förs det kvarvarande beloppet över till nästa månad.”

text: För abonnemangsformen ZZ sägs i prislistan: ”Med ZZ betalar du endast 125:- i månaden i pott, vilket innebär att du får ringa för hela din månadsavgift och spara det du inte ringer för till nästa månad.”

text: För QQ med pott sägs: ”Du betalar in en pott med pengar som du sedan ringer för.” För WW med pott sägs: ” Du ringer för samma pris dygnet runt och betalar in en pott i förskott som du sedan ringer för.” På ett annat ställe i den s.k. prislistan för bland annat dessa abonnemang sägs under rubriken ”Pengar i en pott, hur då?”: ”Ringer du inte upp hela potten följer pengarna givetvis med till nästa månad. Ringer du för mer betalar du enligt prislistan.”

text: Utredningen i ärendet ger vid handen att abonnenterna har uppfattat månadsavgifterna som en förskottsbetalning av samtalsavgifter. Denna uppfattning får antas ha sin grund i hur utnyttjandet av månadsavgiften har presenterats i prislistorna, där de närmare avgiftsvillkoren för de olika abonnemangsformerna regleras.

text: En abonnemangsavgift kan i sig innehålla olika komponenter. Frågan om avtalsvillkoren har den innebörd som bolaget hävdar framstår mot bakgrund av främst villkoren i prislistan som oklart. Villkoren har ensidigt utformats av bolaget, som bör bära denna oklarhet. Nämnden finner därför att månadsavgiften som bildar en samtalspott är att anse som en förskottsbetalning av samtalsavgifter.

text: Ger avtalet bolaget rätt att innehålla innestående samtalspotter när abonnemanget har

text: upphört på den grunden att konsumenten har sagt upp avtalet?

text: KO har gjort gällande att det inte finns något stöd i avtalet för bolaget att förverka samtalspotterna när avtalet upphör. Den prislista som de allmänna villkoren hänvisar till gäller avgifter av olika slag. Förverkande av potten kan enligt KO inte anses vara en avgift. Även om så skulle vara fallet, måste det anses vara överraskande och oväntat att ett sådant för konsumenten tyngande villkor tas in i en prislista. Villkoret måste dessutom anses undangömt.

text: Bolaget har bestritt KO:s påstående och åberopat att avtalsvillkoren tydligt hänvisar till gällande prislista och att prislistan i varje enskilt fall har gjorts tillgänglig för konsumenternas granskning i samband med avtalsslutet. Villkoren i prislistan är varken undanskymda eller särskilt betungande för konsumenterna.

text: Nämnden konstaterar för sin del att för de aktuella abonnemangsavtalen gäller Allmänna villkor för abonnemangsavtal GSM. Dessa villkor hänvisar i sin tur till gällande prislista, av vilka samtliga kostnader för olika abonnemang framgår.

text: När det gäller pottabonnemangen sägs i en not till prislistan: ”Pengarna i din pott går endast att ringa för. Vid eventuell uppsägning av ditt abonnemang förverkas den summa du har innestående i din pott.” I fråga om övriga pottabonnemang sägs i prislistan under rubriken ”Pengar i en pott, hur då?” bland annat följande: ”Vid uppsägning blir du av med din pott.”

text: KO har gjort gällande att förverkande av potten inte kan anses vara en avgift. Nämnden kan inte dela denna uppfattning. Bestämmelserna om förverkande innebär att avgiften, om den inte använts till samtal, inte återbetalas vid uppsägning. Det är alltså en bestämmelse som enbart tar sikte på avgiften som sådan på samma sätt som andra bestämmelser om avgiften, t.ex. att man får ringa för den.

text: Nämnden kan inte heller dela KO:s uppfattning att villkoret är tyngande och att det måste anses vara överraskande och oväntat att ett sådant villkor tas in i en prislista. För det första kan nämnden inte finna att villkoret är tyngande. Den innebär inte att konsumenten drabbas av en ny eller högre kostnad än den han eller hon redan har erlagt i förskott. Det kan inte heller anses oväntat eller överraskande att detta villkor finns med i en prislista där även de flesta andra villkoren rörande avgifterna och deras användning finns. I ärendet har inte heller kommit fram att konsumenterna inte har fått del av respektive prislista.

text: Även om det inte har åberopats av parterna kan nämnden notera att det av punkten 10 i de allmänna villkoren, som handlar om överlåtelse m.m., framgår att eventuell samtalspott tillhör abonnemanget och följer med vid överlåtelse och att samtalspott inte kan tas ut i kontanter.

text: Nämnden finner med hänvisning till det anförda att det finns stöd i avtalet för bolaget att förverka innestående pott när konsumenten säger upp abonnemanget.

text: Är villkoret i prislistan att abonnenten blir av med sin pott vid uppsägning oskäligt?

text: Enligt

text: 36 § avtalslagen

text: får ett villkor jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt.

text: Bestämmelserna i

text: 36 § avtalslagen

text: genomför EG:s direktiv om oskäliga avtalsvillkor. Det innebär att

text: 36 § avtalslagen

text: skall tolkas och tillämpas konformt med direktivet.

text: I punkten 1 d i bilagan till EG:s direktiv om oskäliga avtalsvillkor nämns som exempel på villkor som kan anses oskäliga ett avtalsvillkor vars mål eller konsekvens är att tillåta näringsidkaren att behålla pengar som betalats av konsumenten när denne beslutar att inte ingå eller fullfölja avtalet, utan att konsumenten ges rätt till motsvarande ersättningsbelopp från näringsidkaren då denne säger upp avtalet.

text: Av intresse i sammanhanget är ett annat exempel i den aktuella bilagan, nämligen det som anges i andra ledet av punkten 1 f. Enligt detta kan ett villkor anses oskäligt, om det låter en näringsidkare behålla belopp som betalats för ännu inte utförda tjänster när det är näringsidkaren själv som säger upp avtalet. Motsatsvis skulle slutsatsen kunna dras att det – i vart fall typiskt sett – inte skulle vara oskäligt att näringsidkaren behåller belopp som har betalats in för ännu inte utförda tjänster, när det är konsumenten som säger upp avtalet.

text: De påtalade villkoren lyder dels ”Vid eventuell uppsägning av ditt abonnemag förverkas den summa du har innestående i din pott”, dels ”Vid uppsägning blir du av med din pott”.

text: KO har gjort gällande att villkoret i prislistan är oskäligt enligt

text: 36 § avtalslagen

text: jämförd med avtalsvillkorslagen och punkten 1 d i villkorslistan till EG-direktivet eftersom konsumenten inte ges rätt till motsvarande ersättningsbelopp från näringsidkaren då denne säger upp

text: avtalet. KO har därutöver gjort gällande att en grundläggande princip i svensk rätt får anses vara att parterna skall återbära vad som mottagits när ett kontrakt hävs. Att inte återbetala innestående samtalspott vid abonnemangets upphörande måste bedömas som oskäligt.

text: Bolaget har bestritt att villkoret är oskäligt, eftersom det enbart gäller de fall då bolaget på grund av abonnentens väsentliga betalningsdröjsmål m.m. säger upp avtalet och de fall då konsumenten själv säger upp abonnemanget. Bolaget har vidare åberopat att bolaget under alla förhållanden är berättigad till ersättning för att bolaget ostridigt har tillhandahållit abonnenterna tillgång till bolagets nät och att det inte i ärendet har gjorts gällande att bolaget i något fall har underlåtit att fullgöra sin huvudsakliga naturaprestation, dvs. ställa avtalade teletjänster till abonnentens förfogande.

text: Tvist föreligger sålunda också i frågan om innebörden av det påtalade avtalsvillkoret. Av utredningen i ärendet framgår att bolaget har tillämpat och tillämpar villkoren i enlighet med sin tolkning av deras innebörd.

text: Ordalydelsen av villkoren ger inte klart och tydligt besked om de gäller vid all uppsägning eller bara vid uppsägning från konsumentens sida och vid kontraktsbrott från konsumentens sida. De kan i sitt sammanhang läsas så som bolaget påstår att innebörden är. De kan också läsas så som KO påstår. Vid denna oklarhet följer av 10 § avtalsvillkorslagen att villkoret skall tolkas till konsumentens förmån. Det innebär att den av bolaget hävdade innebörden skall ges företräde, eftersom den är förmånligare för konsumenten.

text: Nämnden finner med hänvisning till det anförda att det påtalade villkoret inte kan anses oskäligt på den grunden att konsumenten inte erhåller motsvarande ersättningsbelopp när bolaget säger upp avtalet.

text: Fråga återstår då om det avtalade villkoret är oskäligt med hänsyn till principen att erlagda prestationer skall återbäras när kontrakt hävs.

text: Nämnden vill här betona att den marknadsrättsliga och den civilrättsliga bedömningen av om ett avtalsvillkor är oskäligt skiljer sig åt. Medan tillämpningen av de marknadsrättsliga reglerna tar sikte på en typiserad bedömning av om ett villkor av visst slag är oskäligt avser den civilrättsliga prövningen frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt i ett enskilt fall. Vid den civilrättsliga prövningen skall hänsyn tas till alla omständigheter som föreligger i det enskilda fallet.

text: Enligt artikel 3.1 i direktivet skall ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling anses vara oskäligt, om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten. Enligt artikel 4 i samma direktiv skall frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt bedömas med beaktande av vilken vara eller tjänst som avtalet avser och med hänsyn tagen, vid tiden för avtalets ingående, till alla omständigheter i samband med att avtalet ingicks samt till alla övriga villkor i avtalet eller något annat avtal som det är beroende av.

text: Av

text: 36 § avtalslagen

text: följer att hänsyn också skall tas till senare inträffade förhållanden. I ett fall som detta gäller dock den begränsningen enligt 11 § andra stycket avtalsvillkorslagen att omständigheter som har inträffat efter det att avtalet har ingåtts inte får beaktas till konsumentens nackdel på så sätt att ett avtalsvillkor som annars vore att anse som oskäligt inte kan åsidosättas eller jämkas.

text: Vad nämnden således skall ta ställning till är om det påtalade villkoret i strid mot kravet på god sed för med sig en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten och med hänsyn tagen i det enskilda fallet till alla omständigheter och övriga villkor i avtalet.

text: Som KO har anfört gäller som en allmän princip att erlagda prestationer skall återbäras när kontrakt hävs. Nämnden har i det föregående funnit att samtalspotterna utgör förskottsbetalning av samtalsavgifter. Att bolaget behåller förskottsbetalda samtalsavgifter när konsumenten säger upp avtalet skulle därför kunna anses missgynna konsumenten.

text: I förarbetena till

text: 36 § avtalslagen

text: uttalades att ett villkor som uppenbart missgynnar den ena parten i ett konkret fall kan anses godtagbart därför att den missgynnade parten kompenseras genom fördelar i andra hänseenden (

text: prop. 1975/76:81 s. 118

text: Vad som nämnden vid sin bedömning i första hand skall beakta är beskaffenheten av den tjänst som avtalet avser och alla andra villkor i avtalet.

text: Avtalet avser mobiltelefontjänster. Genom abonnemangsavtalet tillhandahåller bolaget abonnenterna tillgång till bolagets nät, dvs. bolagets infrastruktur och de kommunikationsmöjligheter som erbjuds där.

text: Bolagets pottabonnemang karaktäriseras av att abonnemangsavgiften, som skall betalas i förskott, bildar en samtalspott som får avräknas mot samtalsavgifter under abonnemangets hela löptid. Vid byte av abonnemang, t.ex. till ett abonnemang utan pott, följer den innestående samtalspotten med till det nya abonnemanget och kan användas för samtal. Abonnenten har under abonnemangets hela löptid frihet och möjlighet att utnyttja de kommunikationsmöjligheter som bolagets nät erbjuder, bland annat att utan extra kostnad ta emot samtal. Med iakttagande av en månads uppsägningstid kan abonnenten när som helst säga upp avtalet, dock tidigast med verkan från bindningstidens utgång. Fram till dess att avtalet upphör att gälla kan abonnenten fullt ut utnyttja innestående samtalspott för samtal. Inför en uppsägning av abonnemanget har abonnenten oinskränkt frihet och möjlighet att beakta dessa förhållanden.

text: När man beaktar tjänstens beskaffenhet och tar hänsyn till de rättigheter och möjligheter som avtalet sammantaget tillförsäkrar konsumenterna blir nämndens bedömning att det påtalade villkoret inte för med sig en betydande obalans mellan parternas rättigheter och skyldigheter till nackdel för konsumenten, när konsumenten själv säger upp avtalet. Nämnden finner därför att de påtalade villkoren inte är oskäliga med beaktande av den tjänst det är fråga om och övriga villkor i avtalet.

text: Det finns anledning att i sammanhanget påpeka att det skulle kunna förhålla sig annorlunda, om situationen var den att näringsidkaren hade sagt upp avtalet utan grund. Det är emellertid inte en sådan situation som nämnden har att bedöma i det nu aktuella ärendet.

text: Frågan återstår då om de påtalade villkoren skall anses oskäliga med hänsyn till omständigheterna vid avtalets tillkomst eller senare inträffade förhållanden.

text: Av intresse i det sammanhanget är att bolaget tillhandahåller abonnenter även andra abonnemang än pottabonnemang. I dessa utgör abonnemangsavgiften av en fast

text: månadsavgift, som betalas i förskott. Från abonnemangsavgiften avräknas inte några samtalsavgifter. Samtalsavgifterna debiteras enligt prislista i efterskott. Abonnemangsavgifterna och samtalsavgifterna är i allmänhet lägre för dessa abonnemang jämfört med avgifterna för motsvarande pottabonnemang.

text: I ärendet har inte påståtts att de konsumenter som omfattas av KO:s yrkande skulle ha blivit vilseförda om avtalets innebörd i samband med att de tecknade abonnemangen eller att de på något annat otillbörligt sätt blivit påverkade att teckna ett pottabonnemang framför ett abonnemang utan pott.

text: Enligt nämndens mening kan det i stället antas att de konsumenter som omfattas av KO:s yrkande har valt ett pottabonnemang på grund av att de har bedömt att ett sådant abonnemang för deras del skulle vara mer förmånligt än ett abonnemang utan pott, trots att de månatliga avgifterna och samtalsavgifterna för pottabonnemangen i allmänhet är högre än för motsvarande abonnemang utan pott.

text: I ärendet har således inte kommit fram något som ger vid handen att de påtalade villkoren skulle vara oskäliga med hänsyn till omständigheterna vid avtalets tillkomst.

text: Av utredningen i ärendet framgår inte att skälet till att konsumenterna har sagt upp abonnemangen har sin grund i något förhållande på bolagets sida, såsom genomförda villkorsändringar, avsevärt höjda priser e.d. Det kan därför antas att uppsägningarna har skett av andra skäl, t.ex. på grund av att konsumenterna inte har utnyttjat abonnemanget för utgående samtal på det sätt och i den omfattning som man trodde att man skulle göra när abonnemanget tecknades. En sådan omständighet kan i sig inte leda till att de påtalade villkoren skulle anses oskäliga.

text: Nämnden finner sammanfattningsvis och med hänvisning till det anförda att de påtalade villkoren inte kan åsidosättas på den grunden att de skulle vara oskäliga. Med hänsyn till detta och då det inte heller i övrigt har kommit fram någon grund för att de påtalade villkoren inte skulle vara bindande för konsumenterna kan KO.s yrkande inte bifallas.


text: När en bilköparen inför ett köp provkör en bil svarar köparen, om inte annat särskilt avtalas, för skada på bilen endast om han eller hon själv uppsåtligen eller av vårdslöshet orsakar skadan. Avgörande 2001-12-11; 2001-2962

text: J var intresserad av att köpa en bil och lånade den för påseende under ett dygn. När den stod parkerade hade någon kört på den och orsakat en skada. När hon lämnade tillbaka bilen till bolaget fick hon inte någon information om att hon kunde bli skyldig att betala självrisken. Hon köpte bilen och fick en tid därefter krav på självrisken. Trots att bilen genomgått en service i samband med köpet upptäckte J att bilens batteri var dåligt en vecka efter köpet. När hon reklamerade till bolaget bad de henne ”vänta och se”. Efter att ha försökt ladda batteriet vid flera tillfällen, köpte hon till slut ett nytt batteri. J yrkade hos nämnden att bolaget skulle avstå från sitt krav på självrisken och att de skulle ersätta henne för kostnaden för batteriet.

text: Bolaget bestred yrkandena och åberopade att om skada uppstår på en bil skall självrisken betalas av föraren samt att bolaget inte beretts tillfälle att åtgärd batteriet på egen bekostnad.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: I

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: finns allmänna bestämmelser om skadestånd. Dessa tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden (se

text: 1 kap. 1 §

text: ). Enligt

text: 2 kap. 1 § skadeståndslagen

text: skall den som uppsåtligen eller av vårdslöshet orsakar person- eller sakskada ersätta skadan.

text: Enligt

text: 16 § konsumentköplagen (1990:932)

text: gäller bl.a. att en vara skall anses felaktig om den avviker från vad som har avtalats mellan parterna eller i något annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta. Om inte annat följer av avtalet skall varan bl.a. vara ägnad för det ändamål för vilket varor av samma slag i allmänhet används. Av

text: 27 § konsumentköplagen

text: följer att säljaren har rätt att på egen bekostnad avhjälpa felet om han direkt vid reklamationen erbjuder sig att göra detta. Om säljaren inte avhjälper felet har köparen, enligt

text: 28 § i samma lag

text: , bl.a. rätt till ersättning för vad det kostar att avhjälpa det.

text: Av det som har anförts i ärendet får det anses vara klarlagt att parterna – inför J:s ”lån” av bilen – inte ingick något avtal för att reglera vem som skulle betala självrisken om bilen skulle skadas under lånetiden. Inte heller i övrigt finns det några regler vid sidan av

text: skadeståndslagen

text: som i nu förevarande fall får betydelse i den frågan. Nämnden konstaterar vidare att det inte har framkommit något i utredningen som motsäger J:s uppgifter om hur skadan uppkom och att det således inte heller finns något som talar för att hon, uppsåtligen eller av vårdslöshet, själv har orsakat skadan på bilen. Under sådana förhållanden är hon inte skyldig att svara för självrisken. Hennes yrkande i denna del skall därför bifallas.

text: Bolaget har inte bestritt J:s uppgifter om batteriets skick och om vad som sades när hon kontaktade bolaget och klagade på detta. Eftersom bolaget inte genast erbjöd sig att på egen bekostnad avhjälpa felet har J haft rätt att själv vidta åtgärder för att komma till rätta med problemet. Nämnden finner mot denna bakgrund att J bör ha rätt till ersättning för sin kostnad för att köpa ett nytt batteri.


text: Day-trader. En tvist angående värdepappershandel genom en mäklare över Internet bedömdes mot bakgrund av omfattningen av kundens värdepappershandel av nämndens majoritet inte vara en konsumenttvist. Avgörande 2001-11-13; 2001-3188 (se även avgörandet 2001-08-14; 2001-1724)

text: E yrkade ersättning av bolaget N med 145 000 kr eftersom bolaget inte hade redovisat samtliga medel när hans depå hos bolaget avslutades samt då bolaget hade utfört affärer utan hans uppdrag.

text: Bolaget bestred yrkandet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 1 § första stycket 1 förordningen (1988:1583)

text: med instruktion för Allmänna reklamationsnämnden har nämnden i uppgift att pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare som rör en vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits huvudsakligen för enskilt bruk (konsumenttvist) samt ge rekommendation om hur tvisten bör lösas.

text: Av de ingivna kontoutdragen framgår att E under två års tid har utfört omkring 900 transaktioner bestående i försäljningar eller köp. En stor andel transaktioner har skett under samma dag eller inom loppet av ett par dagar. Han har själv uppgett att han var ”Daytraider” och att han sedan 1998 har gjort affärer för i genomsnitt cirka 5 miljoner kr per år.

text: Mot bakgrund av det anförda uppkommer frågan om tvisten – med hänsyn till omfattningen av Es verksamhet – är att betrakta som en konsumenttvist och om nämnden är behörig att pröva saken. Av betydelse för prövningen av frågan är tolkningen av konsument- och näringsidkarbegreppen.

text: Flera lagar på konsumenträttens område är begränsade till att gälla i konsumentförhållanden utan att konsumentbegreppet definieras. Så är fallet även i fråga om nämndens instruktion. I stället har gjorts ett tillägg av innehåll att lagen bara gäller om konsumenten handlat huvudsakligen för enskilt ändamål eller enskilt bruk. Exempel på sådana uttryck finns i

text: konsumentförsäkringslagen (1980:38)

text: konsumenttjänstlagen (1985:716)

text: konsumentköplagen (1990:932)

text: och

text: konsumentkreditlagen (1992:830)

text: Begreppen enskilt bruk och enskilt ändamål överensstämmer visserligen inte helt rent språkligt, men någon saklig betydelseskillnad är inte avsedd (se

text: prop. 1994/95:17 s. 31

text: ). I lagen (

text: ) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (avtalsvillkorslagen) har en annan metod använts i och med att en särskild definition av konsumentbegreppet införts i lagen. Enligt definitionen avses med en konsument en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Motsvarande definition har även använts i lagen (

text: ) om konsumentskydd vid tidsdelat boende och lagen (

text: ) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (

text: distansavtalslagen

text: De nya defintionerna har i sak ansetts motsvara de uttryck som använts i tidigare lagstiftning (se bl.a.

text: prop. 1994/95:17 s. 87

text: och

text: prop. 1999/2000:89 s. 29

text: f.). Motsvarande gäller för näringsidkarbegreppet. I flera lagar anges således endast att lagen bara gäller om näringsidkaren handlar i sin yrkesmässiga verksamhet. I senare lagstiftning, bl.a. avtalsvillkorslagen och

text: distansavtalslagen

text: , har dock begreppet näringsidkare definierats

text: positivt som en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. Också denna definition anses i sak ha samma innebörd som motsvarande uttryck i annan konsumenträttslig lagstiftning (se bl.a.

text: prop. 1999/2000:89 s. 76

text: Av förarbetsuttalanden i olika lagstiftningsärenden framgår vidare att termen näringsidkare skall fattas i vidsträckt mening och anses omfatta varje fysisk eller juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig. Det ställs dock inte upp något krav på vinstsyfte eller att verksamheten bedrivs på heltid (se bl.a.

text: prop. 1989/90:89 s. 60

text: prop. 1994/95:17 s. 35

text: och

text: /2000:89 s. 76).

text: Det saknas såväl praxis som vägledande förarbetsuttalanden som tar sikte direkt på frågan i vilken utsträckning en privatperson som handlar med aktier eller andra värdepapper är att anse som konsument eller näringsidkare. Däremot finns mer allmänna uttalanden i olika lagstiftningsärenden till ledning för tolkningen av begreppet huvudsakligen för enskilt ändamål/enskilt bruk som är av intresse i sammanhanget.

text: Sålunda anfördes i propositionen med förslag till konsumentkreditlag att en kredit kan anses vara för enskilt bruk om den används för inköp av ett konstverk i investeringssyfte, men om däremot krediten används för omfattande konstköp för magasinering och spekulation i värdestegring, det knappast kan vara fråga om en konsumentkredit (

text: prop.1991/92:83 s. 104

text: Nämnas kan vidare att det i propositionen med förslag till konsumentköplag uttalades att om köparen redan från början avser att sälja varan vidare i syfte att göra en vinstgivande affär, kan lagen inte anses tillämplig (

text: prop. 1989/90:89 s. 60

text: ). När det gäller distansavtal sägs i förarbetena till

text: distansavtalslagen

text: att den omständigheten att varan eller tjänsten förvärvas för att överlåtas till någon annan inte i och för sig hindrar att förvärvaren är att anse som en konsument, men att lagen inte är tillämplig om överlåtelsen avses ske i förvärvarens näring eller yrke (

text: prop. 1999/2000:89 s. 76

text: Det är i dag vanligt förekommande att privatpersoner ägnar sig åt att köpa och sälja aktier och andra värdepapper, ofta på distans med hjälp av Internet eller telefon. Det ligger i sakens natur att sådan verksamhet innebär förvärv av viss egendom med syfte att därefter sälja den med vinst. Mot bakgrund av de i det föregående redovisade förarbetsuttalandena bör detta förhållande inte ensamt föranleda bedömningen att det är fråga om en yrkesmässig verksamhet. För att det sistnämnda skall anses vara fallet bör det enligt nämndens mening därutöver krävas att det är fråga om en kontinuerlig verksamhet av en viss omfattning.

text: Av de av E ingivna handlingarna framgår att han under två års tid har köpt och sålt värdepapper genom cirka 900 avslut, dvs. i genomsnitt flera affärer per börsdag. Enligt nämndens uppfattning var hans verksamhet under den aktuella tiden kontinuerlig och av så pass stor omfattning att den – trots att han handlat som privatperson – snarast bör anses vara av yrkesmässig karaktär. Av detta följer att de aktuella tjänsterna inte har tillhandahållits honom huvudsakligen för enskilt bruk. Tvisten i ärendet är därmed inte att betrakta som en konsumenttvist. Nämnden är därför inte behörig att pröva tvisten och ärendet skall därför avvisas.

text: Nämnden var inte enig. Två ledamöter ansåg med följande motivering att nämnden borde pröva ärendet i sak.

text: Nämnden bör pröva ärendet i sak då E får anses vara konsument och inte näringsidkare.

text: De senaste åren har det svenska folkets handelsmönster på värdepappersmarknaden kraftigt förändrats. I dag äger 80 % av den svenska befolkningen aktier direkt eller indirekt via fonder. Ett förändrat pensionssystem, krav på ökat ansvar för den egna ekonomin samt en historiskt positiv kursutveckling på aktiemarknaden är några av skälen till detta förändrade beteendemönster. Den nya tekniken har medfört att administrationen av aktiehandeln blivit avsevärt förenklat och man är som kund i dag bunden varken vid särskilda telefon- eller öppettider för att kunna utföra sina aktieaffärer. Som Internetansluten kund kan man genomföra sina affärer vid den tid på dygnet som passar en själv bäst. Mot denna bakgrund är det självklart att inte bara antalet aktieägare har ökat utan att också antalet transaktioner per aktieägare har ökat. Dessa omständigheter bör finnas i åtanke när man ska definiera en konsument på värdepappersmarknaden i dag.

text: Nämnden har till uppgift att pröva tvist mellan konsument och näringsidkare som rör en vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahålls huvudsakligen för enskilt bruk. Det saknas vägledande förarbetsuttalanden som tar sikte direkt på frågan i vilken utsträckning en privatperson som handlar med aktier eller andra värdepapper är att anse som konsument eller näringsidkare. Inte heller kan de allmänna uttalandena i olika lagstiftningsärenden skapa klarhet kring begreppet ”huvudsakligen för enskilt bruk”, en slutsats som även nämnden drar. Vad som således behöver definieras är vad som utmärker yrkesmässig verksamhet.

text: På ett rättsområde har definitionen av näringsidkare, och då särskilt vid aktiehandel, blivit klarlagt genom rättspraxis, nämligen inom skatterätten. Enligt RÅ 81 1:4 så ska köp och försäljningar av aktier som bedrivs av en enskild fysisk person direkt eller genom ett handelsbolag och där verksamheten inte är inriktad på att tillhandahålla investeringsobjekt till andra investerare än personen själv, inte betraktas som näringsverksamhet i skatterättslig mening. Det spelar därvid ingen roll om köpen och försäljningarna är av stor omfattning och att inriktningen består i att uppnå kortsiktiga spekulationsvinster i stället för t.ex. jämn avkastning eller realvärdesäkring. Reavinstreglerna skall således tillämpas för den privatperson som bedriver handel med värdepapper avseende sin egen förmögenhet. Enligt doktrin torde 1990 års skattereform inte innebära någon förändring i detta synsätt (Ulf Tivéus, Skatt på kapital, s. 39, åttonde upplagan, 2000). På skatterättens område får det i och med RÅ 81 1:4 anses finnas kriterier som definierar yrkesmässig verksamhet och som skiljer verksamhet från sådan som ska beskattas enligt reglerna för enskilda fysiska personer.

text: Nämndens uppfattning är att E ska definieras som näringsidkare och inte som konsument utifrån dennes handels karaktär och omfattning, som påstås vara av sådan art att han inte kan ha tillhandahållits aktiehandelstjänsten hos bolaget huvudsakligen för enskilt bruk. För vems bruk han i så fall ska ha utfört aktiehandeln framgår inte av nämndens bedömning.

text: Det finns inget i Es redogörelse som visar att han har handlat med aktier i annan egenskap än som enskild fysisk person. Han har, såsom privatperson, handlat med aktier hos bolaget, ett finansiellt institut och näringsidkare. Inte heller har han tillhandahållit investeringsobjekt till andra investerare utan enbart handlat för egen räkning. Enligt skatterättslig praxis omfattas således Es inte av reglerna för näringsverksamhet. Att ha olika definitioner för konsumentrespektive näringsidkarbegreppet inom olika rättsområden är synnerligen olämpligt, vilket blir följden av nämndens beslut, och skapar rättsosäkerhet för den enskilde. Med nämndens bedömning finns risken att en stor andel enskilda kommer att nekas prövning i nämnden i framtiden.

text: Av ovanstående skäl ska E betraktas som konsument och nämnden bör därför pröva ärendet i sak.


title: För produktskador kan vid sidan av produktansvarslagen (1992:18) även föreligga ett ansvar enligt den s.k. culparegeln, 2 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Oaktsamhet kan då föreligga inte bara vid tillverkningen av en produkt utan också i bristande undersökning av produkten innan den levereras eller säljs vidare och vid utformandet av skötselanvisningar och instruktioner för varans användning.

text: För produktskador kan vid sidan av

text: produktansvarslagen (1992:18)

text: 2 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207)

text: . Oaktsamhet kan då föreligga inte bara vid tillverkningen av en produkt utan också i bristande undersökning av produkten innan den levereras eller säljs vidare och vid utformandet av skötselanvisningar och instruktioner för varans användning. Avgörande 2001-11-16; 2001-3330

text: H köpte i december 2000 en leksakspistol med knallskott av bolaget G till sin sexårige son. Sonen lekte med pistolen på normalt sätt. Den 11 februari 2001 brännskadades sonen av knallskotten. Han hade fyra ringar med knallskott i fickan, och när han stoppade ned handen i fickan exploderade dessa. Skadorna var svåra och läkare fick uppsökas. Sannolikt kommer sonen att få bestående ärr på handen. H yrkade skadestånd med 17 449 kr för sonens skador.

text: Bolaget G bestred yrkandet och anförde att det som säljare enligt

text: produktansvarslagen

text: inte är skadeståndsskyldigt då man har tillhandahållit uppgifter om såväl den spanska tillverkaren som den spanska leverantören. Skadeståndsyrkandets skälighet ville bolaget inte ta ställning till då ärrskadans omfattning inte ännu var fastställd. Knallskottens förpackning var försedd med en varningstext på engelska enligt vilken skotten inte skall förvaras löst i fickan. Produkten togs till följd av olyckan för säkerhets skull ur sortimentet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: I ärendet är ostridigt att G sålt knallskott till H och att dennes minderårige son åsamkats brännskador på ena handen sedan knallskotten exploderat i sonens byxficka. Tvisten gäller huruvida G är skyldigt att utge ersättning på grund av den inträffade skadan.

text: Bestämmelser om ansvar för produktskador, dvs. skador som en vara orsakar på person eller annan egendom, finns i bl.a.

text: produktansvarslagen (1992:18)

text: . Enligt

text: 1 §

text: denna lag utgår ersättning för skador på person och egendom som orsakas av en säkerhetsbrist. En produkt har, enligt

text: 3 §

text: , en säkerhetsbrist om den inte är så säker som den skäligen kan förväntas vara. Det primära ersättningsansvaret åvilar enligt

text: 6 § första stycket

text: den som tillverkat, frambringat eller insamlat den skadegörande produkten. Även den som tillhandahållit produkten, exempelvis säljaren, kan under vissa förutsättningar, som närmare anges i

text: 7 §

text: , vara skyldig att utge ersättning. Detta förutsätter dock att produkten saknar uppgift om tillverkare eller importör och antingen är tillverkad i Sverige eller importerad till EES.

text: Av utredningen framgår att knallskotten är tillverkade i Spanien och att de har importerats därifrån till Sverige av G via ett spanskt grossistföretag. Eftersom produkten således varken är tillverkad i Sverige eller har importerats till EES är undantagsbestämmelsen i 7 §, trots att produkten är anonym, inte tillämplig i förevarande ärende. Någon ersättningsskyldighet för G kan således inte komma ifråga enligt

text: produktansvarslagen

text: . Inte heller är bestämmelsen om produktansvar i

text: 31 § konsumentköplagen (1990:932)

text: tillämplig, då denna endast omfattar sakskador.

text: Ansvar för produktskador kan emellertid vid sidan av

text: produktansvarslagen

text: även utgå enligt den s.k. culparegeln, som kommer till uttryck i

text: 2 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207)

text: , och som

text: innebär att den som av oaktsamhet orsakar en person- eller sakskada som huvudregel har att ersätta skadan. Oaktsamheten kan komma till uttryck på många olika sätt, inte bara vid tillverkningen av en produkt utan också i bristande undersökning av produkten innan den levereras eller säljs vidare och vid utformandet av skötselanvisningar och instruktioner för varans användning.

text: Enligt Konsumentverkets förskrift

text: KOVFS 1993:9

text: om leksakers säkerhet krävs att säkerhetsinformation skall vara på svenska språket. Vidare framgår av punkt 7:14 i standarden (EN 71-1:118) i fråga om knallskott som är särskilt avsedda att användas i leksaker, att förpackningen skall vara försedd med följande märkning: ”Varning, skjut ej inomhus eller nära ögon eller öron. Bär inte skott lösa i fickan.”

text: Nämnden har haft tillfälle att närmare studera den förpackning i vilken knallskotten sålts och därvid kunnat konstatera att det på förpackningen finns en varning på engelska som går ut på att knallskotten inte bör förvaras i en ficka. Varningstexten är utformad på en mängd olika språk, däribland engelska, dock inte svenska.

text: I ärendet är således fråga om en produkt med säkerhetsrisker som är avsedd att användas av barn. Enligt nämndens uppfattning har G, genom att sälja knallskotten utan att särskilt uppmärksamma köparen på riskerna med produkten, eller lämna instruktioner eller varningstexter på svenska språket, gjort sig skyldigt till en oaktsamhet som bör föranleda ersättningsskyldighet för bolaget. I brist på närmare utredning i ersättningsfrågan finner nämnden H skäligen tillgodosedd med ett belopp om 5 000 kr i ett för allt.


text: Konsumenten har befriats från övertrasseringsavgift i samband med bankomatuttag då det enligt utfästelse inte skulle vara möjligt att övertrassera kontot. Avgörande 2001-12-20; 2001-3508

text: När E gjorde ett bankomatuttag upptäckte han att uttag som han inte ville kännas vid hade gjorts. Uttagen hade dessutom medfört att hans konto hade övertrasserats och att han hade debiterats en övertrasseringsavgift på 90 kr. Enligt de besked han fick när han skaffade kortet skulle uttag och kortköp endast kunna göras on-line. Det skulle därmed vara omöjligt att övertrassera kortet. E – som under ärendets gång accepterat bankens utredning avseende de uttag han ifrågasatt – yrkade återbetalning av det övertrasserade beloppet och övertrasseringsavgiften.

text: Banken bestred yrkandet. Den tekniska utredningen visade att E:s kort hade använts vid uttagen. Att uttag kunnat ske trots att kontot saknade täckning berodde på en viss teknisk eftersläpning av bokningarna av uttag. Banken hävdade dock att kontohavaren själv har att svara för att det vid varje uttag finns täckning på kontot.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av den tekniska utredningen framgår att E:s kort har använts vid uttagen och att några felslag inte har skett vid inmatning av den personliga koden. Det har inte kommit fram något som tyder på att uttagen har gjorts av någon obehörig person, en slutsats som också E synes acceptera genom att han under ärendets handläggning uppgivit sig godta den tekniska utredningen.

text: E har emellertid vidhållit att han inte bör stå för det belopp varmed hans konto har övertrasserats samt för den avgift som föranletts av övertrasseringen. Han har uppgivit att anledningen till att valde just det aktuella kontokortet var att han av banken informerats om att uttag endast kan göras efter kontroll att det finns täckning på kontot. Banken har inte bestritt denna uppgift. Nämnden utgår därför i sin bedömning från att så har varit fallet.

text: I kontovillkoren sägs (punkt 8) att om brist uppkommer på kontot är kontohavaren skyldig att omedelbart täcka den och att överdrag dessutom föranleder en särskild avgift. Fråga uppkommer därför om banken kan göra gällande villkoret, när banken får anses ha utfäst att överdrag inte skulle kunna göras på kontot.

text: Av utredningen i ärendet framgår att E den 12 mars 2001 har gjort det uttag som föranledde överdraget på 487 kr 06 öre. Han har erhållit pengarna och därvid genast fått besked om överdraget. Han kan därför inte anses ha varit i god tro, om eller när han konsumerade beloppet. Han bör därför vara skyldig att återbetala detta belopp till banken i enlighet med det aktuella villkoret.

text: Fråga återstår då om han därutöver skall vara skyldig att betala övertrasseringsavgiften. Vid bedömningen av denna fråga beaktar nämnden att E:s kontokort enligt utfästelse från banken inte skulle kunna föranleda överdrag på kontot och att anledningen till att detta likväl skedde berodde på omständigheter som legat under bankens kontroll. Nämnden finner med hänsyn till dessa förhållanden att det skulle vara oskäligt att tillämpa villkoret om övertrasserings– avgift. Det bör därför lämnas utan avseende. Banken bör därför ersätta E med 90 kr för den debiterade övertrasseringsavgiften.


title: Kontokort som stulits ur låst klädskåp på ett träningscenter har inte ansetts förlorat genom grov oaktsamhet (34 § konsumentkreditlagen).

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ). Avgörande 2001-12-20; 2001-3538

text: K blev under ett besök på ett träningscenter i Göteborg bestulen på sitt kontokort. Han hade under ett träningspass låst in sin plånbok i ett låsbart klädskåp. När han kom tillbaka efter passet var allt normalt, men under tiden han duschade hade någon brutit upp skåpet och stulit plånboken. Obehöriga uttag om 14 000 kr gjordes innan han hunnit spärra kortet. K yrkade att banken skulle ersätta honom för de obehöriga uttagen.

text: Banken bestred yrkandet och hävdade att kortet hade förlorats genom grov oaktsamhet. På träningscentret fanns särskilda skåp för förvaring av värdesaker vid receptionen. Värdesaker borde därför förvaras där eftersom klädskåpen var ganska lätta att bryta upp. Genom att förvara kortet i klädskåpet hade K brustit i aktsamhet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning.

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:380)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som anger att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida K:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: K skall alltså anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hans kontokort endast om han har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara ”mera försvårande” anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: Enligt nämndens fasta praxis anses det som grovt oaktsamt att lämna kvar ett kontokort i ett förvaringsutrymme som inte är låst, såsom i ett olåst tjänsterum eller en olåst skrivbordslåda. I det nu aktuella fallet förvarades emellertid kontokortet i ett låst klädskåp på ett träningscenter under en kortare stund då K duschade. Nämnden kan under dessa förhållanden inte finna att det i detta fall finns några sådana ”mera försvårande omständigheter” som kan medföra att grov oaktsamhet skulle föreligga. K kan därför inte anses ha förlorat kortet genom en sådan oaktsamhet. Nämnden finner på grund av detta att K inte är betalningsskyldig för de obehöriga uttag som har gjorts på hans konto. Hans yrkande skall därför bifallas.

text: Två ledamöter ville avslå yrkandet med följande motivering:

text: Såsom nämnden konstaterat skall K anses ansvarig för de obehöriga uttag som gjorts med hans kontokort, endast om han förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Till skillnad mot majoriteten anser vi att så har skett i det aktuella ärendet. Av utredningen framgår att det finns värdeskåp i anslutning till receptionen på träningscentret. Anledningen till att ett sådant har

text: installerats i lokalen, måste uppenbarligen vara att ett klädskåp, oavsett om det är låst eller inte, inte kan anses utgöra en stöldsäker förvaringsplats. Av denna anledning bör alltså, såsom banken ansett, plånböcker och värdesaker lämpligen förvaras i värdeskåpet. Genom att förvara plånboken med kortet i ett klädskåp har K inte varit tillräckligt aktsam. Hans yrkande skall därför lämnas utan bifall.


title: Skadat bagage vid flygresa. Begränsningen av flygbolagets skadeståndsansvar skall beräknas utifrån hela det incheckade kollits vikt. (22 § luftfartslagen i dess äldre lydelse)

text: 22 § luftfartslagen

text: i dess äldre lydelse) Avgörande 2002-05-14; 2001-3580

text: A:s resväska skadades under en flygresa mellan Stockholm och Malaga. Han köpte en ny väska på resmålet för 30 995 spanska pesetas. A yrkade ersättning med 2 000 kr avseende ersättning för inköp av ny väska, ordinarie pris 34 510 spanska pesetas, utjämnat till 2 000 kr för de besvär han fick på grund av det inträffade. Han anförde att den totala vikten av den incheckade väskan, 20 kg, skall gälla som utgångspunkt för beräkning av ersättning.

text: Flygbolaget bestred yrkandet. Ersättning har betalats med 1 000 kr. Ersättning skall betalas ut enligt väskans tomvikt, ca 5 kg.

text: Nämnden gjorde följande bedömning.

text: Ärendet avser en resa mellan Spanien och Sverige.

text: Luftfartslagen

text: skall tillämpas i dess äldre lydelse. Enligt

text: 18 § luftfartslagen

text: svarar flygbolag för skador på inskrivet resgods. Enligt

text: 20 § samma lag

text: ansvarar flygbolaget dock inte för uppkomna skador om bolaget visar att det, dess anställda och de som flygbolaget har anlitat har vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att undvika skadorna eller att det har varit omöjligt för dem att vidta åtgärderna.

text: Flygbolaget har inte invänt mot skadeståndsansvaret i sig, utan endast invänt att ersättning skall betalas ut enligt väskans tomvikt. Nämnden har således att ta ställning till ersättningsbeloppets storlek och om begränsningen av skadeståndsansvaret skall beräknas utifrån den totala vikten av den incheckade väskan eller utifrån väskans tomvikt.

text: Enligt

text: 22 § luftfartslagen

text: är flygbolagets skadeståndsansvar för inskrivet resgods begränsat till 17 s.k. särskilda dragningsrätter per kg. Vidare anges i 22 § att ”Om bara en del av det inskrivna resgodset eller godset kommer bort, minskas, skadas eller fördröjs, räknas endast den sammanlagda vikten av berörda kolli när gränsen för fraktförarens ansvar skall bestämmas. Om värdet av även andra kolli som omfattas av samma resgodsbevis eller flygfraktsedel påverkas, skall dock även dessa kolli medräknas.”

text: Nämnden finner att ett ”kolli” avser en hel förpackad enhet dvs. ett helt paket eller en hel väska inklusive innehåll. Ett ”kolli” kan inte anses utgöras av t.ex. endast ett plagg som legat i en incheckad väska eller av endast en väska utan det innehåll väskan hade vid incheckning. Begränsningen av skadeståndsansvaret skall således beräknas utifrån hela det incheckade kollits vikt. I förevarande fall innebär detta att begränsningen av skadeståndsansvaret skall beräknas utifrån den totala vikten av den incheckade väskan. Enligt obestridd uppgift från A var den totala vikten av den incheckade väskan 20 kg. Begränsningen av skadeståndsansvaret är således 17 särskilda dragningsrätter x 20 kg. En särskild dragningsrätt motsvarar för närvarande ca 13 kr.

text: Nämnden anser att A:s faktiska utlägg för inköp av ny väska, 30 995 spanska pesetas, varit nödvändigt, och att det utgör en ersättningsgill skada till följd av den skada som inträffat under flygresan. Utlägget på 30 995 spanska pesetas för en ny väska är enligt nämndens mening skäligt, och det understiger den begränsning av skadeståndsansvaret som finns i

text: 22 § luftfartslagen

text: . Nämnden finner med hänsyn till det anförda att A är berättigade till ersättning för utlägget av flygbolaget. Nämnden anser dock inte, vid en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet, att det visats att det föreligger någon grund för ersättning utöver

text: detta. Av handlingarna i ärendet framgår att flygbolaget redan har utgett 1 000 kr. A:s yrkande skall därmed bifallas på så sätt att flygbolaget skall rekommenderas att genast betala motvärdet i svenska kronor av 30 995 spanska pesetas med avdrag för de 1 000 kr som redan har betalats.


text: Fråga om fel på bil omfattats av lämnad garanti. Avgörande 2002-01-03; 2001-3641

text: Den 2 mars 2001 köpte U av R-bolaget en begagnad Opel Vectra Kombi TD av årsmodell 1997. Enligt U var vägmätarställningen vid leveransen 9112 mil. Enligt köpekontraktet var vägmätarställningen 9100 mil vid köpet. U fick garanti i tre månader eller 500 mil. När bilen slutade fungera den 17 maj hävdade säljaren att garantin gått ut och avböjde att åtgärda felen. När bilen gick sönder hade den en mätarställning på 9605 mil. U reklamerade hos bolaget men bogserade sedan själv bilen från Krokom till Östersund. När U bogserat bilen till verkstaden var mätarställningen 9608 mil. U åberopade som stöd för sitt påstående om vägmätarställning vid köpet en handling, bilavslut, från P-bolaget där det uppges att bilens mätarställning var 91073 km den 18 januari 2001.

text: U yrkade ersättning för avhjälpande av felet med 2 737 kr.

text: R-bolaget bestred yrkandet under åberopande av att garantin hade gått ut.

text: Nämnden gjorde följande bedömning.

text: Tvisten gäller om de fel som uppstått på bilen omfattas av den garanti som U fick vid köpet.

text: U köpte den 2 mars 2001 en bil med garanti i tre månader eller 500 mil, beroende på vilket som inträffar först. I köpekontraktet angavs vägmätarställningen till 9 100 mil. Bilen gick sönder den 17 maj 2001, dvs. inom tre månader från köpet. Mätarställning var enligt bolaget när bilen kom in till verkstaden 9 608,8 mil. R-bolaget åtgärdade inte bilen eftersom garantin enligt bolaget inte längre gällde. U har hävdat att den angivna mätarställningen i köpekontraktet är fel och att han inte hade kört 500 mil när felet uppstod.

text: Av uppgifterna i handlingen bilavslut från P-bolaget framgår att bilen den 18 januari 2001, dvs. innan U köpte bilen, hade en mätarställning på 9 107,3 mil. Detta innebär att vägmätarställningen vid köpet i vart fall var 9 107,3 mil. Garantin gällde följaktligen till åtminstone 9 607,3 mil. När bilen efter bogsering kom till verkstaden var mätarställningen 9 608,8 mil. Av de uppgifter som U har åberopat framgår det att efter det att han hade reklamerat felet till bolaget bogserades bilen cirka 2,5 mil från den plats där den slutade fungera. Detta innebär att felet uppstod innan garantin gick ut. Det förhållandet att U har valt att bogsera bilen i stället för att transportera den på t.ex. en trailer påverkar inte bedömningen. Det avgörande är enligt nämndens mening att felet uppstod innan bilen hade körts 500 mil.

text: I och med att garantin gäller är det R-bolaget som har att göra sannolikt att felet uppkommit på grund av något förhållande som U svarar för. Nämnden anser inte att R-bolaget genom uppgifterna i ärendet har uppfyllt sin bevisbörda. Bilen är därför behäftad med ett fel som bolaget svarar för. Eftersom bolaget inte har avhjälpt felet inom skälig tid har U rätt till ett prisavdrag som svarar mot felet, dvs. vad det kostade för honom att åtgärda det. U:s yrkande skall därför bifallas.


text: Byte av elleverantör. Elleverantören har inte visat att det förelåg hinder för att genomföra ett byte av leverantör. Elleverantören har därför ansetts skyldigt att ersätta den skada som konsumenten drabbats av i form av ett högre elpris. Avgörande 2001-11-12; 2001-4011

text: N träffade den 8 oktober 2000 avtal med K om elleverans till hans fastighet. Eftersom det var en månads uppsägningstid vid byte av elleverantör skulle avtalet börja gälla den 1 december 2000. Efter upprepade kontakter mellan N och K genomfördes till sist bytet per den 1 augusti 2001. N yrkade ersättning av K eller L för merkostnader för elström med 2 075 kr. Det yrkade beloppet avsåg mellanskillnaden mellan det elpris som N skulle ha betalat till K under tiden den 1 december 2000 – 31 juli 2001 och det elpris K debiterats av L som är elleverantör och nätägare under samma period.

text: K bestred yrkandet och åberopade som grund för sitt bestridande att felet låg hos nätägaren L. Om N ville göra en ny anmälan stod bolaget för den uppgörelse som gjorts, dvs. att elpriset skulle vara 12,2 kWh med ett påslag på 2 kWh under ett år.

text: Nätägaren L bestred yrkandet och åberopade som grund för sitt bestridande åberopat att felet berodde på K.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: N har obestritt uppgivit att han den 8 oktober 2000 har träffat avtal med K om elleverans från och med den 1 december 2000. Av utredningen i ärendet framgår att elleveranserna från bolaget påbörjades den 1 augusti 2001.

text: K har bestritt N:s skadeståndsyrkande på den grunden att bolaget har anmält leverantörsbytet enligt gällande regler och att orsaken till att det inte har skett beror på nätägaren. Nätägaren, L, har för sin del bestritt skadeståndsyrkandet på den grunden att dröjsmålet med leverantörsbytet har berott på bristande administrativa rutiner hos K.

text: Regler om leverantörsbyte finns i

text: ellagen (1997:857)

text: och Statens energimyndighets föreskrifter och allmänna råd om mätning, beräkning och rapportering av överförs el (

text: NUTFS 1999:2

text: Enligt

text: 8 kap. 6 § första stycket ellagen

text: skall en elleverantör, som skall börja leverera el i en uttagspunkt, anmäla detta till berörd innehavare av nätkoncession (nätägaren). En elleverantör som övertar leveranserna till en elanvändare i dennes uttagspunkt får enligt andra stycket i samma paragraf bara göra detta från och med den första dagen i en kalendermånad. En sådan anmälan som avses i första stycket skall därvid ske senast en månad innan övertagandet skall ske.

text: Föreskrifter om vilka uppgifter som skall lämnas vid anmälan enligt

text: 8 kap.

text: 6 § första

text: och

text: andra styckena

text: ellagen

text: finns i 9 kap. 1 § energimyndighetens ovannämnda föreskrifter.

text: Enligt 9 kap. 3 § första stycket energimyndighetens föreskrifter skall nätägaren senast fem dagar efter det att anmälan enligt 8 kap. 6 § kommit in sända bland annat bekräftelse av lämnade uppgifter, om anmälan är fullständig. Om anmälan är ofullständig eller felaktig, skall nätägaren inom samma tid sända meddelande om vad som är ofullständigt eller felaktigt i anmälan.

text: Av det nyss anförda framgår sammanfattningsvis att det ankommer på den som skall börja leverera el till en elanvändare att anmäla detta till den berörda nätägaren och att det ankommer på den sistnämnda att inom fem dagar till elleverantören sända bekräftelse på anmälan eller meddelande om felaktig eller ofullständig anmälan.

text: Nämnden konstaterar att avtalet om leverantörsbyte har ingåtts mellan N och K. Det är därför K som i förhållande till N ansvarar för avtalets fullgörande. Av detta följer att N inte kan rikta några anspråk på grund av dröjsmålet med leverantörsbytet mot nätägaren L.

text: En första förutsättning för att K skall kunna undgå ansvar för den skada som uppstått på grund av dröjsmålet med leverantörsbytet är att bolaget visar att dröjsmålet beror på ett hinder utanför bolagets kontroll.

text: K har i ärendet inte presenterat någon utredning som visar att det har förelegat några sådana tidsmässiga eller andra hinder för genomförandet av det avtalade leverantörsbytet som bolaget inte hade kunnat kontrollera. Bolaget är därför skyldigt att ersätta den skada som N lidit genom dröjsmålet.

text: K har inte ifrågasatt det yrkade skadeståndsbeloppet. På grund av detta och då beloppet även i övrigt får anses skäligt skall N yrkande bifallas i dess helhet.


title: Kontokort som stulits ur kavaj som hängde över den stol som konsumenten satt på och som var vänd mot en vägg har inte ansetts förlorat genom grov oaktsamhet (34 § konsumentkreditlagen).

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ). Avgörande 2001-12-20; 2001-4020

text: A blev under ett besök i New York bestulen på sitt Visakort. Obehöriga uttag på 5 528 kr hann göras innan A spärrade kortet. Kortet hade A förvarat i plånboken i innerfickan på sin kavaj. Antingen hade kortet stulits av en ficktjuv på gatan eller under ett cafébesök A hade gjort. Under cafébesöket hade A hängt kavajen över ryggen på den stol han satt på. Kavajen var vikt in mot stolen och han lutade sig mot den. Stolen stod mot en vägg. A yrkade att banken skulle ersätta honom för de obehöriga uttagen.

text: Banken bestred yrkandet och hävdade att A förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Ett café är ett ställe som vanligtvis frekventeras av en mängd människor. Det har uppenbarligen funnits både tid och möjlighet för någon att obemärkt tillgripa kortet under cafébesöket. A hade därför uppenbarligen inte haft kortet under tillräcklig uppsikt.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:380)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som anger att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida A:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: A skall alltså anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hans kontokort endast om han har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara ”mera försvårande” anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I förevarande fall har A förvarat kortet i innerfickan på sin kavaj. Han förlorade kortet antingen genom att det stals av en ficktjuv på gatan eller genom att det stals på ett café, då kavajen hängde över den stol som A satt på och som var vänd mot en vägg. Banken, som inte har ifrågasatt uppgifterna om hur kortet kan ha förlorats, har inte invänt att kortet skulle ha förlorats genom grov oaktsamhet, om det tillgripits på gatan av en ficktjuv. Nämnden gör för sin del inte någon annan bedömning.

text: Eftersom det inte går att klarlägga om kortet stals på gatan eller under cafébesöket har nämnden att pröva också frågan om kortet förlorats genom grov oaktsamhet under sistnämnda besök.

text: Nämnden har i olika pleniavgöranden (änr 2000-4837, 2000-6972, 2000-8049, 2000-8208) funnit att den som förvarat sitt kontokort på sig eller intill kroppen, oavsett om det burits i en

text: bakficka, handväska eller ryggsäck, inte kan sägas ha lämnat kvar kortet utan uppsikt och att en utgångspunkt i dessa fall därför är att förlusten normalt inte skall anses ha skett genom grov oaktsamhet. Nämnden har vidare i pleniavgörande (änr 1999-2023) funnit att den som under en spårvagnsfärd förvarat sitt kort i en väska som stått mellan fötterna inte heller skall anses ha förlorat det genom grov oaktsamhet.

text: Omständigheterna i det nu aktuella fallet skiljer sig enligt nämndens mening inte på något avgörande sätt från de nyss redovisade fallen. Nämnden finner således att det i detta fall inte finns några sådana ”mera försvårande omständigheter” som kan medföra att grov oaktsamhet skulle föreligga. A skall därför inte vara betalningsskyldig för de obehöriga uttagen.


title: Kontokort som förvarades i innehavarens omedelbara närhet under övernattning i olåst rum under idrottsläger har inte ansetts förlorat genom grov oaktsamhet (34 § konsumentkreditlagen)

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ) Avgörande 2001-12-20; 2001-4153

text: N blev i samband med övernattning i en skola under en hockeyskola bestulen på sin plånbok som bl.a. innehöll hans kontokort. Plånboken hade han lagt i fickan på ett par shorts som låg på en bänk 30-50 cm från den säng där han sov. Han sov tillsammans med sju andra i rummet. Dörren till rummet fick inte låsas på grund av brandbestämmelser, men dörren till korridoren utanför var låst. I korridoren fanns en förälder som nattvakt som åkte därifrån vid 01-tiden. Obehöriga uttag hade gjorts med kortet samma natt mellan kl. 04.50 och kl. 04.55. N yrkade att banken skulle ersätta honom för de obehöriga uttagen.

text: Banken bestred yrkandet och hävdade att N förlorat kortet genom grov oaktsamhet. N borde ha förvarat kortet på ett mer betryggande sätt under den tid han sov tillsammans med flera andra människor.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:380)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som anger att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet.

text: Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida N:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: N skall alltså anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hans kontokort endast om han har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I förevarande fall har kortet stulits nattetid då N under en hockeyskola övernattade i en skolbyggnad. Dörren till det rum där N sov tillsammans med sju andra personer var olåst. Kortet förvarades i hans shorts som låg intill sängen. I korridoren utanför rummet fanns en ”nattvakt” i form av en förälder. Denne lämnade lokalerna när allt var lugnt och tyst i byggnaden. N håller för sannolikt att kortet stulits av någon som smugit sig in i rummet. Detta har inte ifrågasatts av banken. Nämnden utgår därför från att kortet har förlorats på detta sätt.

text: Nämnden har i ett pleniavgörande (änr 1999-1705) funnit att den som i sin bostad bestulits på sitt kontokort normalt sett inte kan anses ha förlorat det genom grov oaktsamhet. Omständigheterna i pleniärendet var i korthet följande. Det förlorade kortet förvarades i en jacka som

text: hängde i en olåst hall till en lägenhet belägen i ett flerbostadshus. Det stals medan familjen låg och sov.

text: I det nu aktuella fallet har N visserligen inte bestulits i sitt hem, men han har å andra sidan förvarat kortet i sin omedelbara närhet när han sov i det rum som tjänade som hans tillfälliga bostad under ett hockeyläger. Att förvara kortet på detta sätt kan enligt nämndens mening inte anses utgöra ett onormalt beteende i den aktuella situationen. Det förelåg enligt nämndens mening inte heller några sådana särskilda omständigheter som bort föranleda N att iaktta större försiktighet eller vidta ytterligare försiktighetsåtgärder.

text: Nämnden finner med hänvisning till det anförda att det i det nu aktuella fallet inte föreligger några sådana ”mera försvårande omständigheter” som krävs för att grov oaktsamhet skall anses föreligga. N:s yrkande skall därför bifallas.


text: Restaurang har av misstag lämnat ut en jacka som lämnats in i bevakad garderob till fel person. Fråga om nycklar och id-kort som förvarats i jackan är sådana värdeföremål som restaurangen inte ansvarar för utan särskilt avtal. Avgörande 2002-01-10; 2001-4783

text: K besökte den 17 februari 2001 restaurangen P och betalade 15 kr i garderoben för förvaringen av sin jacka och väska. Hon erhöll en bricka som inlämningsbevis. När K skulle hämta ut jackan fick hon ut fel jacka, vilket hon omedelbart märkte. Hennes egen jacka var dock försvunnen ur garderoben.

text: Restaurangen ersatte K för jackan. K, som förvarande sina bostadsnycklar och ID-kort i jackan yrkade därutöver ersättning med 1 000 kr för låsbyte, 200 kr för ett nytt ID-kort samt 200 kr för arbete och tidsspillan.

text: Restaurangen bestred yrkandet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning.

text: Det framgår av utredningen att K hängt in sin jacka och väska i en bevakad garderob. I jackfickan förvarade hon sina nycklar till bostaden och sitt ID-kort. Det fanns ett anslag i bakre delen av garderoben, med liten text, att restaurangen inte svarade för värdesaker. Till följd av ett misstag från garderobens sida har den lämnat ut hennes jacka till en annan person varvid hennes nycklar och ID-kort försvunnit.

text: Det får anses vara allmänt känt att något ansvar för förvaring av värdeföremål inte kan förväntas i allmänna garderober, om något sådant inte särskilt har avtalats. Frågan gäller således om nycklar och ID-kort skall anses vara sådana värdeföremål. Med hänsyn till de stora kostnader som förlust av nycklar och ID-kort kan medföra finner nämnden att även nycklar och ID-kort skall anses vara av ett sådant värde att garderobsinnehavaren inte kan förvänta ta ansvar för dessa. Nämnden finner därmed att K inte är berättigad till ersättning för byte av lås och ID-kort.