title: Inspektion av Haparanda tingsrätt

text: Beslutets huvudsakliga innehåll

text: Såvitt framgår av Justitiekanslerns granskning är Haparanda tingsrätt en väl fungerande domstol med goda rutiner och tillfredsställande målbalanser.

text: Beträffande ett fåtal mål och ärenden kritiserar Justitiekanslern tingsrätten för dess handläggning. Det gäller ett brottmål där tingsrätten på grund av brister i delgivningsbevakningen lämnade åklagaren beskedet att preskription hade inträtt fastän så inte hade skett, ett annat brottmål som hade vilandeförklarats utan att sedan bevakas på ett tillfredsställande sätt och ett tvistemål där tingsrätten inte hade agerat med tillräcklig kraft för att leda handläggningen framåt. Justitiekanslern riktar även kritik mot tingsrätten för utformningen av skälen i två ärenden om skuldsanering.

text: Justitiekanslern uttalar att skälet till ett beslut om att ställa in en förhandling bör framgå uttryckligen av akten, att det kan vara av värde att uppgifter av betydelse för delgivning dokumenteras i akten och att domstolen måste ta sitt ansvar för att handläggningen av mål och ärenden inte stannar av. Justitiekanslern anser vidare att ärenden om adoption av vuxna personer inte bör handläggas av tingsnotarier. Justitiekanslern ifrågasätter om det är lämpligt att utforma domslut i mål om umgänge med barn på det sättet att barnet får en "rätt" till umgänge med föräldern.

text: Vid inspektionen noterade Justitiekanslern ett tvistemål där det fanns oklarheter med avseende på vilka som var parter och ett annat tvistemål där det var oklart vad som hade beslutats med avseende på vilandeförklaring och-eller uppskov. Justitiekanslern noterade också andra smärre brister i enstaka mål och ärenden.

text: Vid inspektionen uppmärksammades notariernas arbetssituation särskilt. Det finns inte skäl att tro att situationen allmänt sett är svårare vid Haparanda tingsrätt än på många andra håll i landet, men det står klart att problem har förekommit. Justitiekanslern kom överens med domarna vid tingsrätten om fortsatta informella kontakter i denna fråga.

text: Bakgrund

text: Justitiekanslern har enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Justitiekanslerns tillsyn omfattar bl.a. domstolarna.

text: Som ett led i tillsynsarbetet genomför Justitiekanslern varje år några inspektioner av domstolar och förvaltningsmyndigheter. Inspektionen av Haparanda tingsrätt var en av fem inspektioner som Justitiekanslern företog den 17 och 18 mars 2004 i Luleå och Haparanda.

text: Tingsrätten underrättades om inspektionen den 8 mars och tillskrevs samma dag angående bl.a. inspektionens inriktning och vissa önskemål som Justitiekanslern hade. Ett antal avgöranden och akter beställdes fram.

text: Inspektionen

text: Inspektionens syfte och inriktning

text: Inspektionen genomfördes den 17 och 18 mars 2004. Den inriktades särskilt på följande frågor:

text: - notariernas arbetssituation och trivsel

text: - hanteringen av offentlighets- och sekretessfrågor, bl.a. frågan om skydd för vissa personuppgifter och frågan om domens utformning i känsliga mål

text: - frågan i vilken mån förhandlingar hålls i ärenden

text: - ordningen i akterna, särskilt med hänsyn till de krav som offentlighetsprincipen ställer

text: - principerna för utseende av offentlig försvarare

text: - utformningen av domskälen i tvistemål.

text: Dessutom granskades de äldsta icke avgjorda brottmålen och tvistemålen och gjordes stickprovskontroller i domböckerna för åren 2002 och 2003.

text: Därutöver togs vissa frågor upp med anledning av vad som framkom vid granskningen av domböcker och akter. Vilka dessa frågor var framgår av redovisningen nedan.

text: Hur inspektionen genomfördes

text: Inspektionen inleddes med ett samtal med företrädare för tingsrätten. Lagmannen presenterade därvid domstolen. Under inspektionen gick Justitiekanslern sedan igenom domböcker och akter med inriktning på inspektionens huvudsakliga syfte och inriktning (se ovan). Det fördes vidare samtal med företrädare för tingsrätten angående bl.a. notariernas arbetssituation och principerna för val av offentlig försvarare. Justitiekanslern hade under inspektionen tillgång till tingsrättens målhanteringssystem.

text: Inspektionen avslutades med ett nytt möte där justitiekanslern muntligen redovisade de huvudsakliga iakttagelserna.

text: Iakttagelser och överväganden

text: Ordningen i akterna och vissa andra ordningsfrågor

text: a) Allmänt om ordningen i akterna

text: Enligt vad Justitiekanslern noterade vid inspektionen tycks tingsrätten hålla handlingarna i akterna i god ordning generellt sett. De krav som följer av bestämmelserna i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: om rätten att ta del av allmänna handlingar samt i

text: 6 kap.

text: rättegångsbalken

text: om registrering av uppgifter och handlingar med därtill anknytande författningar synes sålunda i allmänhet vara tillgodosedda. Några undantag från den generellt goda ordningen kunde dock observeras vid inspektionen så som kommer att framgå i det följande. Först skall dock beröras två andra, mer övergripande frågor.

text: b) Rutiner för att se till att delgivning sker

text: Enligt vad som berättades för Justitiekanslern är det i allmänhet rotelsekreteraren som på eget ansvar sköter det fortlöpande arbetet med att bevaka att delgivning av stämningar, kallelser m.m. sker i målen. Det är alltså rotelsekreteraren som i förekommande fall gör efterforskningar t.ex. när den tilltalades adress är okänd och som ger en stämningsman i uppdrag att delge en handling med den som skall ha den. De rutiner som tillämpas vid tingsrätten förefaller fungera väl.

text: En allmän fråga som knyter an till det anförda är i vad mån det bör i en domstols akt finnas uttrycklig dokumentation av uppgifter som är av betydelse från delgivningssynpunkt, t.ex. adressen till en tilltalad, när uppgiften inte framgår av stämningsansökningen eller av andra handlingar i akten. Enligt min mening kan det vara av värde att sådana uppgifter dokumenteras i akten, bl.a. eftersom uppgifterna kan vara till hjälp i överdomstolarna om och när dessa handlägger målet t.ex. sedan tingsrättens avgörande har överklagats dit.

text: I anslutning till det nyss sagda vill jag framhålla att det är väsentligt att den domare som är ansvarig för ett mål eller ett ärende ser till att detta inte blir liggande utan åtgärd, och det gäller givetvis även i de fall där det är delgivningsfrågan som föranleder bekymmer. Jag utgår från att varje domare vidtar lämpliga åtgärder - sådana kan innefatta t.ex. regelbundna genomgångar med övrig berörd personal - för att se till att även delgivningsfrågorna hanteras på ett tillfredsställande sätt. Ytterst ansvarig för att det vid tingsrätten finns goda handläggningsrutiner är naturligtvis lagmannen i egenskap av domstolens chef. (Om delgivning, se även i det följande under rubriken Underrättelse till åklagaren om att preskription skulle ha inträtt.)

text: c) Beslut om att ställa in huvudförhandlingar

text: Beslut om att ställa in en huvudförhandling fattas enligt vad som sades i allmänhet av en rotelsekreterare, utom när beslutet fattas vid ett sammanträde för förhandlingen. Justitiekanslern kunde konstatera att beslut före förhandlingen om att ställa in denna inte alltid finns dokumenterade i akten och att det då följaktligen inte heller finns någon uttrycklig förklaring till varför förhandlingen har ställts in.

text: En sådan ordning är enligt min mening inte helt tillfredsställande. Åtminstone i princip bör skälet till ett beslut om att ställa in en förhandling framgå uttryckligen av akten, bl.a. eftersom det annars kan vara oklart varför handläggningen av målet eller ärendet har dragit ut på tiden.

text: d) Handlingar som kommer in per telefax och i original

text: Ett hindersbevis (aktbilaga 17 i mål B 443-02) hade skickats in till tingsrätten först per telefax och kommit in dit den 5 november 2002. Beviset hade visserligen diarieförts per det datumet men det var endast originalet av beviset, som kom in till tingsrätten den 11 samma månad, som hade blivit inkomststämplat.

text: På en handling som kommer in i ett mål skall det enligt

text: 7 § förordningen (1996:271)

text: om mål och ärenden i allmän domstol antecknas vilken dag detta skedde (jfr

text: 2 kap. 6 § tryckfrihetsförordningen

text: 33 kap.

text: 3 § första

text: och

text: andra styckena

text: rättegångsbalken

text: samt 15 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen [1980:100]).

text: Som jag uppfattar reglerna innebär dessa att det redan när en handling har kommit in per telefax skall på detta exemplar av handlingen göras en anteckning om vilken dag handlingen kom in till tingsrätten. I många fall skall handlingen dessutom tilldelas ett löpnummer (ett aktbilagenummer) i enlighet med vad som föreskrivs i 8 § förordningen om mål och ärenden i allmän domstol. Det är alltså som jag ser det inte tillfyllest att avvakta handlingen i original och åsätta endast originalet inkomstdatum och - i förekommande fall - aktbilagenummer. Att även en per telefax ingiven handling skall inkomststämplas framstår som så mycket mer naturligt som ett original inte alltid ges in över huvud taget eller kan förkomma t.ex. under postbefordran till tingsrätten (jfr bestämmelsen i

text: 33 kap. 3 § tredje stycket rättegångsbalken

text: om att rätten kan vid behov begära att ett telefax bekräftas genom en i original undertecknad handling).

text: Tingsrättens hantering av den inkomna handlingen, hindersbeviset, var således enligt min mening inte fullt korrekt i och för sig, eftersom beviset i sin form av telefax inte inkomststämplades och det på telefaxet inte heller angavs handlingens aktbilagenummer. Denna brist är dock av allt att döma ett misstag i det enskilda fallet och utgör inte ett tecken på ett grundläggande fel i hur inkomna handlingar brukar diarieföras etc. vid tingsrätten.

text: e) Inte kronologisk aktbilagering

text: Vid genomgång av ett brottmål (B 574-01) noterades att aktbilagering av handlingarna inte hade gjorts kronologiskt - sålunda hade anteckningar vid ett sammanträde för huvudförhandling den 4 april 2002 getts aktbilagenumret 13 medan en ansökan om stämning som gavs in den 2 samma månad hade fått aktbilagenumret 14. Jag kan konstatera att denna hantering inte är förenlig med bestämmelsen i 8 § förordningen om mål och ärenden i allmän domstol, där det bl.a. sägs att handlingar som kommer in i eller upprättas i ett mål eller ärende skall efter hand som de kommer in eller upprättas numreras i löpande följd, om de inte är av det slaget att de vid arkivering får gallras bort enligt 37 §.

text: Underrättelse till åklagaren om att preskription skulle ha inträtt

text: Beträffande det alltjämt anhängiga brottmålet B 207-02 gjorde Justitiekanslern följande iakttagelser.

text: Genom en stämningsansökan som kom in till tingsrätten den 13 mars 2002, aktbilaga 2, väcktes åtal för olovlig körning, grovt brott, den 20 december 2001. Därefter väcktes, genom stämningsansökningar som gavs in till tingsrätten vid skilda tillfällen senare under år 2002 (aktbilagorna 9, 13 och 17), åtal mot den tilltalade för andra brott. Tingsrätten utfärdade åtskilliga gånger stämning och kallelse till huvudförhandling men beslutade på grund av bristande delgivning med den tilltalade att ställa in förhandlingarna. En av dessa stämningar med kallelse utfärdades den 2 maj 2002 och gällde huvudförhandling den 16 samma månad. Till stämningen fogades de stämningsansökningar som då hade getts in i målet, nämligen aktbilagorna 2, 9 och 13. Tingsrätten anlitade en stämningsman för att delge den tilltalade handlingarna. Sedan stämningsmannen hade meddelat tingsrätten att den tilltalade inte hade kunnat nås för delgivning, beslutade tingsrätten den 13 maj 2002 att ställa in huvudförhandlingen. Ett av den tilltalade underskrivet delgivningskvitto kom dock in till tingsrätten den 27 maj 2002. Enligt kvittot hade den tilltalade delgetts handlingarna, således bl.a. stämningsansökningen som utgör aktbilaga 2, den 22 samma månad. Trots detta underrättades åklagaren vid ett telefonsamtal den 11 mars 2004 med rotelinnehavaren om att åtalet med avseende på aktbilaga 2 hade preskriberats. Åklagaren beslutade samma dag att lägga ned åtalet i fråga och hemställde, under anförande att den tilltalade inte hade kunnat delges åtalet, i en inlaga till tingsrätten att målet i vad avsåg detta åtal skulle avskrivas från vidare handläggning. Den 12 mars 2004 meddelade tingsrätten beslut i enlighet med åklagarens hemställan.

text: För olovlig körning, grovt brott, får enligt

text: 3 § första stycket andra meningen lagen (1951:649)

text: om straff för vissa trafikbrott dömas till fängelse i högst sex månader. Därför och på grund av bestämmelserna i

text: 35 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken

text: , jfr 4 §, preskriberas brottet efter två år, om inte den misstänkte har inom tvåårsperioden antingen häktats eller fått del av åtalet. I det nu aktuella fallet skulle således preskription ha inträtt per den 20 december 2003. Men om den tilltalade hade delgetts åtalet inom den fristen skulle preskription inträda efter femton år, se

text: 35 kap. 6 § 2 brottsbalken

text: Tingsrättens besked till åklagaren om att det i aktbilaga 2 angivna brottet var preskriberat byggde uppenbarligen på antagandet att den tilltalade inte hade inom tvåårsfristen fått del av åtalet. Som har framgått ledde beskedet till att åklagaren lade ned åtalet och hemställde att tingsrätten skulle avskriva målet i den delen och till att tingsrätten meddelade ett avskrivningsbeslut i enlighet med åklagarens hemställan. Vad som sålunda har skett torde få till följd att den tilltalade inte lagförs för brottet i fråga.

text: Det är naturligtvis inte alls tillfredsställande att en tingsrätt på det sätt som här har kommit till uttryck inte har full inblick i delgivningsfrågorna i ett mål. Än värre blir det när tingsrätten på grund av sådana brister lämnar en felaktig upplysning till en part, i detta fall till åklagaren, med följd att denna part vidtar en processhandling som parten av allt att döma inte hade sett skäl till om inte tingsrätten hade lämnat upplysningen.

text: I det aktuella målet står den tilltalade under åtal även för andra brott, nämligen tre andra fall av olovlig körning, grovt brott, och ett fall av grovt rattfylleri. Det berörda felet vid handläggningen kan därför komma att ha endast begränsad om ens någon betydelse i praktiken, om och när påföljd i målet skall bestämmas. Främst därför stannar jag vid den kritik mot domaren som ligger i det jag nyss har sagt.

text: Ett mål med oklarheter om vilka som är parter

text: I en av en advokat som ombud upprättad stämningsansökan i ett fortfarande anhängigt mål om återgång av fastighetsöverlåtelse (T 106-01) har angetts som kärande en fysisk person "för" ett dödsbo och som svarande två fysiska personer. I det följande kallas de två senare personerna för Sonia och Berta. I stämningsansökningen har framställts ett yrkande om att ett Sonias förvärv av en fastighet skall förklaras ogiltigt.

text: När det gäller handläggningen av målet antecknar Justitiekanslern följande. Tingsrätten utfärdade stämning på var och en av Sonia och Berta. Stämning delgavs bevisligen med Sonia den 8 mars 2001. Genom en skrivelse av den 19 samma månad begärde Sonia visst anstånd med svaromål för sig själv och för Berta. Tingsrätten biföll framställningen. I ett därefter ingivet svaromål, upprättat av en advokat som anmälde sig som ombud för Sonia, klargjordes att Sonia bestred käromålet. Vidare begärde Sonia, som sade sig ha fullmakt att i olika sammanhang företräda Berta, besked från käranden om grunden för talan mot Berta. Genom en skrivelse den 16 maj 2001 (aktbilaga 18) meddelade käranden att talan "förs för dödsboet" mot Sonia och att Berta "är således inte svarande". I protokollet vid sammanträde för muntlig förberedelse den 2 september 2002 (aktbilaga 24) har den fysiska person som i stämningsansökningen anges på kärandesidan och Sonia antecknats som kärande resp. svarande i målet.

text: En ansökan om stämning i tvistemål skall enligt

text: 33 kap. 1 § rättegångsbalken

text: innehålla uppgifter bl.a. om kärandens och svarandens namn. En sådan ansökan skall även innehålla bl.a. en utförlig redogörelse för de omständigheter som käranden åberopar till stöd för sitt yrkande, se 42 kap. 2 § samma balk. I det aktuella målet kunde innehållet i ansökningen föranleda tvekan både om vem som är kärande - dödsboet eller den namngivna fysiska personen? - och om talan väcktes endast mot Sonia eller mot både henne och Berta. Det är givetvis av stor vikt att sådana frågor klaras ut på ett så tidigt stadium av rättegången som möjligt. I förekommande fall skall rätten söka klarhet i detta slags frågor genom att med stöd av

text: 33 kap. 10 § rättegångsbalken

text: eller 42 kap. 3 § samma balk utfärda ett föreläggande till käranden om komplettering.

text: Tingsrätten synes ha uppfattat det så, att käranden ville väcka talan mot såväl Sonia som Berta; rättens åtgärd att utfärda stämning på både Sonia och Berta kan knappast tolkas på annat vis. Det är visserligen inte klart huruvida Berta själv verkligen har delgetts stämning i målet, men i alla händelser har tingsrätten under det inledande skedet av förberedelsen hanterat målet som om både Sonia och Berta var svarande.

text: Kärandens besked genom aktbilaga 18, att endast Sonia är svarande, har inte föranlett tingsrätten att meddela något uttryckligt beslut med avseende på den fortsatta handläggningen av målet i vad avser Berta. Sedan detta besked lämnats har däremot tingsrätten formlöst hanterat målet som om endast Sonia är svarande.

text: Vad som nu har beskrivits översiktligt innebär enligt min mening att det har funnits och alltjämt föreligger oklarheter med avseende på vilka som (numera) är parter i målet. Då det emellertid är fråga om ett pågående mål anser jag mig inte böra göra några ytterligare uttalanden i de nu berörda hänseendena.

text: Ett sedan lång tid vilandeförklarat brottmål

text: Justitiekanslern observerade följande vid granskningen av det fortfarande anhängiga brottmålet B 791-00.

text: Åtal i målet väcktes den 13 november 2000. Åklagaren har i gärningsbeskrivningen angett att de två tilltalade har gjort sig skyldiga till olaga fiske den 24 juni 1999 genom att tillsammans och i samråd ha på visst sätt brutit mot föreskrifter som Finsk-svenska gränsälvskommissionen har meddelat i ett dispensbeslut.

text: Den 22 november 2000 utfärdade tingsrätten stämning och kallelse till huvudförhandling den 16 januari året därpå. Stämningen och kallelsen delgavs med de tilltalade den 27 november 2000 resp. den 26 samma månad. Den 29 december 2000 inkom en skrivelse från en jurist, vilken de tilltalade hade anlitat som ombud i målet och vilken hemställde att bli förordnad till offentlig försvarare för dem. Såväl i den skrivelsen som i en senare skrift från ombudet, vilken kom in till tingsrätten den 4 januari 2001, berördes det förhållandet att bl.a. de tilltalade hade överklagat Gränsälvskommissionens dispensbeslut. Överklagandet var enligt uppgift föremål för prövning vid Länsrätten i Norrbottens län. Tingsrätten, som förordnade ombudet till offentlig försvarare, förelade åklagaren att yttra sig i frågan om målets fortsatta handläggning. Åklagaren yttrade i en skrivelse som kom in till tingsrätten den 9 januari 2001 bl.a. att han inte såg något hinder för den planerade huvudförhandlingen i målet. Samma dag meddelade tingsrätten beslut om att förklara målet vilande i avvaktan på att dispensfrågan prövas i länsrätten. Huvudförhandlingen den 16 januari 2001 ställdes in.

text: Sedan målet förklarats vilande och huvudförhandlingen ställts in har såvitt kan utläsas av handlingarna i akten inte någon åtgärd vidtagits i målet förrän den 16 mars 2004. Då skrev tingsrätten till de tilltalades försvarare bl.a. med önskemål om besked senast den 30 samma månad i frågan huruvida överklagandet i dispensfrågan har avgjorts av länsrätten.

text: Enligt

text: 32 kap. 5 § rättegångsbalken

text: får ett mål förklaras vilande, om det för prövning av målet är av synnerlig vikt att en fråga som är föremål för annan rättegång eller behandling i annan ordning först avgörs. Vilandeförklaring kan även ske om det mot handläggningen möter annat hinder av längre varaktighet.

text: En i och för sig intressant fråga är huruvida det över huvud taget har varit motiverat att förklara tingsrättens mål vilande i avvaktan på länsrättens prövning. Men även om den frågan skulle besvaras jakande, inställer sig frågan huruvida tingsrättens beslut om vilandeförklaring har fått en lämplig utformning. Jag har dock avstått från att studera dessa aspekter närmare. I stället har jag valt att ta upp en annan fråga, nämligen om bevakningen av ett vilandeförklarat mål.

text: Om en domstol har förklarat ett mål vilande i avvaktan på den prövning som sker t.ex. i en annan domstol, ankommer det naturligtvis i första hand på den domstol som har förklarat sitt mål vilande att följa upp vad som sker beträffande den prövning som har föranlett vilandeförklaringen. Det är inte acceptabelt att målet blir liggande utan att en sådan uppföljning sker med jämna mellanrum (jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: s. 32:12 f.). I det nu berörda målet har tingsrätten allvarligt brustit i sitt ansvar härvidlag. Den omständigheten att tidsutdräkten i målet synes gå ut över i första hand det allmänna - eller åklagaren, om man så vill - och inte över en enskild kan enligt min mening inte tillmätas betydelse från den nu berörda synpunkten. Jag antecknar att den av åklagaren åberopade straffbestämmelsen i

text: 24 §

text: Kungl. Maj:ts kungörelse (

text: ) om tillämpning av stadgan för fisket inom Torne älvs fiskeområde föreskriver böter som påföljd och att med den utgångspunkten preskription skulle inträda den 24 juni 2004 (jfr

text: 35 kap. 6 § 1 brottsbalken

text: Utdragen handläggning av två tvistemål och brist i klarhet vad gäller beslut i ett av dem

text: a) Mål T 106-01

text: Vid sammanträde för muntlig förberedelse i ett tvistemål (T 106-01, vilket har nämnts i det föregående) hemställde parterna att målet skulle vilandeförklaras till den 2 december 2002 i avvaktan på boutredningsmannens utredning av dödsboet efter en person. Tingsrätten biföll framställningen. Den 21 februari 2003 utfärdade tingsrätten ett föreläggande till parterna genom ombuden om besked i frågan huruvida boutredningen kunde ha underlättat förlikningsförhandlingar mellan parterna eller ej och om synpunkter på målets fortsatta handläggning (aktbilaga 25). Detta föranledde ombuden att ge in skrifter (aktbilagorna 26-28). Enligt en av dessa inlagor hemställde svaranden Sonia genom sitt ombud att målet "alltjämt vilandeförklaras" till den 15 maj 2003. Därefter har Sonia genom sitt ombud successivt gett in framställningar, vilka har bifallits av tingsrätten och lett till att den fortsatta handläggningen av målet har skjutits upp, senast till den 1 april 2004.

text: Jag konstaterar att handläggningen av målet har dragit ut på tiden. Redan den omständigheten att sammanträde för muntlig förberedelse gick av stapeln först ungefär ett och ett halvt år efter den då senaste händelsen i målet, nämligen ingivandet av aktbilaga 18, ter sig mindre tillfredsställande. Denna tidsutdräkt är - såvitt jag har kunnat utläsa - inte något som kan tillskrivas parterna, om man bortser från att ombuden torde ha getts möjlighet att lämna synpunkter till tingsrätten angående frågan om när förberedelsesammanträdet borde äga rum.

text: När det gäller tiden efter den 2 december 2002 synes det förhålla sig på det viset att parterna - eller i varje fall Sonia genom sitt ombud - har tagit initiativ till att handläggningen har skjutits upp. Jag ser ingen anledning att utlåta mig i frågan om det i och för sig har varit motiverat att låta handläggningen stanna av så som skett men vill som min mening uttala att tingsrättens beslut om att bifalla Sonias framställningar inte har varit tillräckligt tydliga. Besluten har formulerats så, att "[f]ramställningen bifalls", och mot bakgrund av att målet var vilandeförklarat fram till den 2 december 2002 och av utformningen av Sonias framställningar kan man fråga sig om tingsrätten genom dessa beslut har förklarat målet (fortsatt) vilande eller beviljat anstånd med att fullgöra något i rättegången.

text: Som har framgått i det föregående innehåller

text: 32 kap. 5 § rättegångsbalken

text: bestämmelser om under vilka förutsättningar ett mål kan förklaras vilande. Det kan här tilläggas att det i 3 § samma kapitel finns föreskrifter om när uppskov - eller med ett annat ord anstånd - med fullgörandet av något i en rättegång kan medges. Av uppenbara skäl är det väsentligt att en domstol klart redovisar vad som har beslutats även eller snarare särskilt om beslutet har sin bakgrund i en något otydlig framställning från en part.

text: b) Mål T 592-02

text: Justitiekanslern kunde notera ytterligare ett fall där handläggningen av ett tvistemål har dragit ut på tiden. Det gäller målet T 592-02, som alltjämt är anhängigt vid tingsrätten. En genomgång av akten gav vid handen följande.

text: Kärandens talan gäller skadestånd och väcktes genom en stämningsansökan som kom in till tingsrätten den 2 september 2002. Sedan stämning hade utfärdats gav svaranden in ett svaromål den 3 oktober samma år. Sammanträde för muntlig förberedelse ägde rum den 1 april 2003. Vid sammanträdets slut förelade tingsrätten käranden att inkomma med bevisuppgift senast den 2 juni 2003 och svaranden att komma in med ytterligare bevisuppgift inom 14 dagar efter delfåendet av kärandens bevisuppgift. Enligt anteckning i dagboken har tingsrätten vid två tillfällen efter förberedelsesammanträdet, nämligen den 27 augusti 2003 resp. den 2 oktober samma år, varit i kontakt med kärandens ombuds sekreterare resp. med ombudet självt och då påmint om bevisuppgiften. Vid tiden för Justitiekanslerns inspektion, dvs. drygt nio månader efter det att kärandens bevisuppgift skulle ha getts in till tingrätten, hade uppgiften ännu inte kommit in till rätten.

text: Enligt min mening har tingsrätten inte agerat med tillräcklig kraft när det gäller att föra handläggningen av målet framåt. En så lång tidsutdräkt som det har varit fråga om i detta fall är inte försvarlig.

text: Ansvaret för att handläggningen av mål och ärenden inte drar ut på tiden

text: Mot bakgrund av mina iakttagelser om handläggningstiderna i vissa mål finner jag anledning att göra följande påpekanden. Det är en allmän processrättslig princip att domstolen har det yttersta ansvaret för att handläggningen av målet eller ärendet förs framåt till ett slutligt avgörande. Att domstolen har ett sådant ansvar i tvistemål framgår av en uttrycklig bestämmelse i

text: 42 kap. 6 § tredje stycket rättegångsbalken

text: . Här skall även beaktas att det i artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) föreskrivs bl.a. att var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättegång inom skälig tid (jfr härtill Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2 uppl. 2002, s. 226 f., särskilt s. 229 f.).

text: Domstolens ansvar för att handläggningen av mål och ärenden inte stannar av har kommit till uttryck i åtskilliga sammanhang, bl.a. inom ramen för Riksdagens ombudsmäns och Justitiekanslerns resp. inspektionsverksamheter (se t.ex. JO 1991/92 s. 35 och 1992/93 s. 48 samt chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundhs uttalanden i beslut den 10 november 2003 i ärendet 3827-2003 och Justitiekanslerns beslut den 20 april 1998 i ärendet 3210-97-22; jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: s. 42:21 f.). Jag vill även nu framhålla vikten av att varje domstol observerar sitt ansvar vad gäller handläggningstiden i mål och ärenden vid domstolen.

text: Utformningen av domar i tvistemål

text: Allmänt om granskningen

text: Justitiekanslern gick igenom tingsrättens tvistemålsdomar från år 2003 översiktligt och granskade tio av de mer omfattande domarna ingående. Granskningen skedde i huvudsak utifrån följande frågeställningar:

text: 1. Är domslutet utformat på ett tydligt sätt? Kan det finnas tvekan om vad det innebär?

text: 2. Ger domskälen tillfredsställande besked om hur tingsrätten har kommit fram till sitt domslut?

text: 3. Framgår det av domen att tingsrätten har missförstått någon materiell eller processuell bestämmelse? Innefattar avgörandet annars något uppenbart fel?

text: 4. Finns det något i domen som kan ge anledning att ifrågasätta domstolens objektivitet i målet eller som annars kan vara ägnat att försvaga förtroendet för domstolen?

text: Domslutets utformning beträffande umgänge med barn

text: Beträffande en av domarna ( avseende vårdnad, boende och umgänge, dom den 10 april 2003 i mål T 240-02 ( fann Justitiekanslern anledning att överväga lämpligheten av domslutets utformning. I domen har tingsrätten angett att sonen skall ha rätt att vistas hos mamman varannan vecka från söndag etc., och motsvarande beträffande övriga två barn. Vad som kan diskuteras är, enligt min mening, om det är lämpligt att förordna om umgänget som en rätt för barnet att vistas hos föräldern i fråga.

text: Tveksamheten gäller framför allt med hänsyn till de svårigheter som ibland synes kunna uppkomma vid verkställighet av ett förordnande som har utformats på det angivna sättet. Det synes inte givet vad som gäller exempelvis om mamman som umgängesförälder begär verkställighet i en situation där barnet förklarar sig inte vilja ha det umgänge som domstolen har förordnat om. Inte heller synes det givet vad som gäller i en situation där pappan förklarar att barnet sagt sig inte vilja umgås med mamman på det sätt som förordnandet anger.

text: Barn kan dessutom ha svårt att värna om sin egen vilja exempelvis i en situation där pappan säger att "du får åka till mamma om du vill, men du behöver inte och jag tycker att du skall stanna hos mig". Det kan över huvud taget vara olämpligt att överlämna avgörandet till barnet med de slitningar och svårigheter i övrigt som det kan innebära. Situationen tycks vidare kunna bli svårbedömd när det handlar om helt små barn som inte kan eller har svårt att uttrycka sin vilja tydligt.

text: Man kan också diskutera domslutets utformning med hänsyn till partsställningen i umgängesprocessen. Endast föräldrarna är parter, inte barnen. Och endast en förälder anses kunna ansöka om verkställighet. Det kan då te sig motstridigt att domslutet ger intryck av att det är barnet som är part. Jag har för övrigt erfarit att i varje fall en länsrätt har vägrat verkställighet av ett domslut med den diskuterade utformningen med hänvisning till att den förälder som sökt verkställigheten inte har tillerkänts någon egen rätt i domslutet.

text: Från de angivna synpunkterna ter det sig enligt min mening lämpligare att utforma ett umgängesförordnande på det traditionella sättet och alltså ange att barnet skall vistas hos umgängesföräldern vid vissa tider.

text: Lagtexten framhåller emellertid barnets rätt som det centrala för umgänget och synes därmed ge stöd för det diskuterade sättet att förordna om umgänget. I

text: 6 kap. 15 § föräldrabalken

text: sägs sålunda att "barnet skall ha rätt till umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans med". Jag har vidare förstått att frågan har diskuterats mycket under senare år och att det numera är förhållandevis vanligt att domstolarna utformar umgängesförordnanden som en rätt för barnet att umgås med föräldern. Detta rekommenderas också av Mats Sjösten, dels i en artikel i Juridisk Tidskrift 1999-2000 s. 352 f., dels i boken Vårdnad, boende och umgänge, 2 uppl. s. 107 f.

text: Det kan inte göras gällande att lagtextens utformning innebär att umgängesförordnanden skall utformas på det angivna sättet. Att lagen ger barnet rätt till umgänge kan ju innebära att det skall tillses att barnet får umgås med föräldern i fråga. Men det kan å andra sidan knappast hävdas att de angivna förordnandena strider mot lagen. Som framgått vill jag dock ifrågasätta om de är lämpliga. Det kan finnas anledning för lagstiftaren att överväga denna sak. En kopia av detta beslut bör därför överlämnas till Justitiedepartementet.

text: Övrigt

text: Justitiekanslerns granskning av tingsrättens tvistemålsdomar har inte i övrigt ( utifrån ovan angivna utgångspunkter ( gett anledning till några invändningar. Det förtjänar framhållas att domsmotiveringarna genomgående är effektiva och tydliga och att relevanta åberopade omständigheter och bevis har, såvitt framgår, behandlats i domarna på ett ändamålsenligt och lättbegripligt sätt.

text: Beslutsmotiveringen i ärenden om skuldsanering

text: Vid genomgången av de ärenden som avgjorts under år 2003 noterade Justitiekanslern att tingsrättens beslutsmotivering i två ärenden om skuldsanering inte innehöll någonting annat än ett konstaterande av att sökanden uppfyllde samtliga villkor för skuldsanering enligt

text: 4 § skuldsaneringslagen (1994:334)

text: och att ansökan därför skulle bifallas i enlighet med kronofogdemyndighetens förslag (ärendena Ä 12-03 och Ä 282-03).

text: Bestämmelser om hur beslut i ärenden skall motiveras finns i

text: 28 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden. Där stadgas att i ett beslut genom vilket domstolen avgör ärendet skall de skäl som bestämt utgången framgå. Detta gäller endast då beslutet går någon part emot. Är det fråga om ett beslut som innebär att ett överklagat beslut fastställs behöver skälen anges endast om de avviker från skälen i det överklagade beslutet.

text: Att skälen för ett beslut redovisas noggrant är av betydelse från rättssäkerhetssynpunkt och för förtroendet för rättskipningen. En noggrann redovisning av skälen gör det möjligt för parterna och andra att kontrollera hur domstolen har resonerat i ärendet. Redovisningen tjänar också till att domstolen skärper sina överväganden och den underlättar för en missnöjd part att bedöma om det lönar sig att överklaga ett beslut. Vidare får högre rätt bättre möjligheter att bedöma om beslutet är riktigt.

text: Hur utförliga beslutsskälen bör vara beror naturligtvis på omständigheterna i det enskilda ärendet. I de aktuella ärendena rörde det sig om två skuldsaneringar som överlämnades till tingsrätten sedan någon borgenär hade motsatt sig det förslag till frivillig skuldsanering som kronofogdemyndigheten hade upprättat. Av tingsrättens beslut framgår t.ex. inte vilka borgenärer som motsatte sig kronofogdemyndighetens förslag och inte heller av vilka skäl de gjorde det. Tingsrättens beslutsmotivering ger vidare inget besked om hur tingsrätten har kommit fram till sitt beslut att bifalla sökandens ansökan om skuldsanering.

text: I ärenden av detta slag är det rimligt att kräva att rätten antingen redovisar en egen bedömning av omständigheterna i ärendet eller att den i vart fall hänvisar till den bedömning som kronofogdemyndigheten har gjort. Med hänsyn till att det i ärendena fanns borgenärer som hade motsatt sig kronofogdemyndighetens förslag hade det också varit naturligt att tingsrätten hade redovisat hur den ställt sig till borgenärernas invändningar. Den utformning av beslutsskälen som tingsrätten valde i dessa ärenden försvårade för borgenärerna att bedöma om det var lönt att överklaga beslutet.

text: Beslutsmotiveringarna i dessa två ärenden kan enligt min mening inte anses uppfylla de krav som lagen om domstolsärenden uppställer.

text: Åtal nedlagt utan att den tilltalades inställning inhämtats

text: Justitiekanslern noterade vid genomgången av de slutliga besluten under år 2003 att tingsrätten i ett brottmål där åklagaren hade "återkallat" åtalet enligt vad som framgick av anteckningarna vid sammanträdet för huvudförhandlingen hade underlåtit att efterhöra den tilltalades inställning (mål B 604-03).

text: Av

text: 20 kap. 9 § andra stycket rättegångsbalken

text: följer att målsäganden har rätt att ta över ett allmänt åtal som åklagaren har lagt ned på den grunden att tillräckliga skäl inte föreligger att den misstänkte är skyldig. Om målsäganden inte tar över åtalet och den tilltalade yrkar det, skall rätten meddela frikännande dom i målet.

text: I det aktuella målet hade åklagaren väckt åtal för främjande av flykt enligt

text: 17 kap. 12 § brottsbalken

text: . Närvarande vid den påropade huvudförhandlingen var förutom den tilltalade även dennes försvarare och vårdnadshavare.

text: Eftersom åklagaren hade lagt ned åtalet och brottet var sådant att det inte fanns någon som var målsägande, hade den tilltalade rätt att begära frikännande dom. Tingsrätten borde därför ha undersökt den tilltalades inställning till åklagarens åtgärd att lägga ned åtalet och på det viset ha berett den tilltalade tillfälle att framställa ett yrkande om frikännande dom. Den tilltalade företräddes av en försvarsadvokat vid den aktuella huvudförhandlingen. Han kan därför inte anses ha varit omedveten om den rätt till frikännande dom som han hade i den uppkomna situationen. Med hänsyn härtill anser jag att tingsrättens brist i det nämnda hänseendet inte är så allvarlig att den förtjänar någon kritik från min sida.

text: Avslutningsvis vill jag framhålla att det för brottmålens del inte talas om återkallelse i

text: rättegångsbalken

text: utan om nedläggande av åtal.

text: Bör tingsnotarier handlägga ärenden om adoption av vuxna personer?

text: Vid Justitiekanslerns genomgång av avgörandena i ärenden under år 2003 noterades att ett ärende om vuxenadoption vid tingsrätten hade handlagts av en tingsnotarie (Ä 627-03).

text: Enligt

text: 18 § första stycket 7 förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion får lagmannen förordna en tingsnotarie eller en notariemeriterad beredningsjurist som har tillräcklig kunskap och erfarenhet att på eget ansvar handlägga ärenden enligt lagen om domstolsärenden, om ärendena kan avgöras av en lagfaren domare och inte är tvistiga. Enligt tredje stycket andra meningen i paragrafen får ett förordnande inte avse mål eller ärenden som är omfattande eller svåra eller som av någon annan orsak kräver särskild erfarenhet.

text: Enligt

text: 4 kap. 6 § första stycket föräldrabalken

text: skall rätten pröva om det är lämpligt att adoption äger rum. Tillstånd får ges endast om adoptionen är till fördel för barnet samt sökanden har uppfostrat barnet eller vill uppfostra det eller det annars med hänsyn till det personliga förhållandet mellan sökanden och barnet finns särskild anledning till adoptionen. Adoption är tänkt att tillåtas endast då det finns särskild anledning att skapa ett familjerättsligt förhållande mellan den som vill adoptera och den som skall adopteras.

text: Frågan huruvida det är lämpligt att tingsnotarier handlägger adoptionsärenden diskuterades i samband med de ändringar som gjordes år 1981 i

text: 4 kap. 6 § föräldrabalken

text: . Det uttalades därvid att ärenden om internationella adoptioner fick anses höra till den kategori av ärenden som var mindre lämpade för tingsnotarier, då ärendena ofta torde kunna anses kräva särskild erfarenhet (se prop. 1980/81:112 s. 15). Man pekade därvid på att ansökningar om internationella adoptioner kunde tänkas göras i avsikt att kringgå gällande invandringsbestämmelser.

text: I ett tillsynsärende här som gällde ett ärende om vuxenadoption som hade handlagts av en tingsnotarie ansåg Justitiekanslern att det var mindre lämpligt att dessa adoptioner handlades av tingsnotarier. Justitiekanslern framhöll därvid att vuxenadoptioner oftare än barnadoptioner kunde tänkas ha ett annat syfte än det i ansökan uppgivna, t.ex. att vinna lägre arvsskatt eller att kringgå viss lagstiftning (se JK 1985 A.14).

text: Ärenden om internationella adoptioner och adoptioner av vuxna personer är speciella i den meningen att de oftare än andra adoptioner kan ske i ett helt eller delvis annat syfte än det i ansökan uppgivna. Jag vill därför framhålla att ärenden om adoption av vuxna liksom ärenden om internationella adoptioner får anses höra till den kategori av ärenden som enligt 18 § tredje stycket andra meningen tingsrättsinstruktionen inte bör handläggas av tingsnotarier.

text: Vad jag nu har anfört innefattar inte någon kritik av notariens handläggning av det aktuella ärendet. Det är emellertid lämpligt enligt min mening att ärenden om vuxenadoptioner i framtiden inte handläggs av tingsnotarier. Detta sägs också i Domstolsverkets Ärendehandbok för tingsrätterna.

text: I vilken mån hålls förhandlingar i ärenden?

text: Justitiekanslern gick under inspektionen igenom samtliga akter i de ärenden som avgjordes under år 2003. Inspektionen genomfördes i denna del med inriktning på de krav på muntlig handläggning som framgår av den reglering som gäller för dessa ärenden och som även följer av principen om rättvis rättegång i

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . Granskningen visade att ärendena i allt väsentligt hade handlagts på ett bra sätt. Granskningen gav således ingen anledning till kritik från min sida.

text: Offentlighets- och sekretessfrågor

text: Vid granskningen av de akter i brottmål som rörde sexualbrott noterade Justitiekanslern att tingsrätten i två mål hade förordnat om sekretess i domarna beträffande bl.a. gärningsbeskrivningar som avsåg åtal för grov våldtäkt och för sexuellt utnyttjande av underårig (mål B 348-04 resp. B 447-03).

text: En brottmålsdom skall enligt

text: 30 kap. 5 § rättegångsbalken

text: avfattas skriftligen och i skilda avdelningar ange bl.a. parternas yrkanden och de omständigheter som dessa har grundats på.

text: I mål om ansvar och skadestånd för sexualbrott gäller sekretess hos domstolar för uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften röjs (9 kap. 16 § sekretesslagen).

text: Förebringas en uppgift inom stängda dörrar består sekretessen under den fortsatta handläggningen om inte domstolen förordnar annat (12 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen). Sedan domstolen har skilt målet från sig består sekretessen endast om domstolen i domen har förordnat om det. Sekretessen upphör vidare att gälla för uppgifter som har tagits in i domen, såvida det inte finns ett förordnande i domen om att sekretessen skall bestå.

text: Det är av rättssäkerhetsskäl viktigt att domstolarnas handläggning och domar i mycket stor utsträckning är offentliga. Allmänhetens insyn är en grundläggande förutsättning för förtroendet för domstolarnas arbete. I vissa fall kan dock avsteg från offentlighetsprincipen göras. Lagstiftaren har i stor utsträckning överlämnat åt domstolarna att avgöra huruvida offentlighets- eller sekretessintresset skall väga tyngst i det enskilda fallet. I förarbetena till sekretesslagen anges emellertid att det får förutsättas att domstolarna är restriktiva med att sekretessbelägga domar (se prop. 1979-80:2 s. 309).

text: I många fall torde det vara tillräckligt att i brottmål som rör sexualbrott sekretessbelägga målsägandens och vissa vittnens identitet eftersom s.k. avidentifierade uppgifter kan innebära att någon risk för skada eller men inte uppkommer. I vissa fall - t.ex. när den tilltalade och målsäganden är släkt eller har en annan nära relation - kan en avidentifiering inte ensam vara tillräcklig. Det kan finnas uppgifter i utredningen, t.ex. platsen för gärningen och personliga förhållanden, som gör att målsäganden ändå kan identifieras. Det finns också situationer där omständigheterna är så känsliga att målsäganden även behöver skydd i förhållande till personer som redan känner till hans eller hennes identitet.

text: I detta fall har tingsrätten sekretessbelagt hela gärningsbeskrivningen i de nämnda åtalen. Själva brottsrubriceringen har dock varit offentlig. För en utomstående har det således i och för sig varit möjligt att få kännedom om vad det var för slags brott som åtalen avsåg. Man kan dock diskutera om sekretessintresset i dessa fall - främst hänsynen till målsägandena - har varit så starkt att det skulle ha gått före intresset av offentlighet vid domstolarna. Det torde visserligen ofta finnas känsliga uppgifter i åtalet - utöver målsägandens identitet - som det kan vara angeläget att sekretessbelägga. En möjlig lösning är i sådana fall att sekretessbelägga den fullständiga gärningsbeskrivningen, men låta en s.k. maskad version ingå i den offentliga domen eller att i den offentliga delen av domen lämna en sammanfattning av den anklagelse som riktas mot den tilltalade.

text: Domskälen i de granskade domarna är utförliga och ger en relativt god bild av omständigheterna i målet och vad brottsmisstankarna närmare avser. Jag kan med hänsyn härtill inte se att tingsrätten genom de nämnda sekretessförordnandena har åsidosatt offentlighetsintresset på ett oacceptabelt sätt. Jag riktar därför inte någon kritik mot tingsrätten för att den i dessa fall har sekretessbelagt gärningsbeskrivningarna i deras helhet. Jag har inte heller i övrigt funnit anledning att anmärka på tingsrättens sätt att hantera offentlighets- och sekretessfrågorna i brottmål som har rört sexualbrott.

text: Förordnande av offentlig försvarare

text: Till offentlig försvarare skall enligt

text: 21 kap. 5 § rättegångsbalken

text: i första hand förordnas en advokat "som finnes lämplig därtill". Om den misstänkte har framställt önskemål om en särskild advokat skall denne förordnas, om det inte skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller det annars finns särskilda skäl emot. Om den misstänkte inte har något önskemål ankommer det på rätten att utse en offentlig försvarare. Det finns inte några närmare anvisningar i lagtexten om vilka principer som skall tillämpas vid detta val. I praktiken torde uppgiften i stor omfattning överlämnas åt domstolssekreterare.

text: Uppdragen från rätten är av stor ekonomisk betydelse för många advokater. Inte minst därför är det enligt Justitiekanslerns mening angeläget att tingsrätterna tillämpar någorlunda fasta principer för hur offentliga försvarare utses. Detta har betydelse för förtroendet för domstolens saklighet och oavhängighet. Det får inte finnas misstankar om att en advokat favoriseras eller missgynnas t.ex. därför att han eller hon är mer eller mindre populär hos domstolens personal.

text: De principer som tillämpas bör ha som utgångspunkt att det sker en jämn spridning av uppdragen över tiden mellan de advokater på orten som utan särskilda inskränkningar vill ha förordnanden som offentlig försvarare vid domstolen. Därvid bör dock de uppdrag som lämnas sedan den misstänkte önskat sig en viss advokat kunna behandlas för sig. Principen om en jämn spridning innebär inte att en helt rättvis eller slumpmässig fördelning av uppdragen måste upprätthållas. Rätten måste ha ett visst utrymme att beakta en advokats särskilda erfarenhet och skicklighet inom ett område. Även advokaternas tillgänglighet måste kunna inverka på domstolens val. Rätten måste t.ex. vara oförhindrad att erbjuda en advokat ett visst uppdrag under förutsättning att denne har möjlighet att inställa sig till huvudförhandling vid en viss tidpunkt som redan är bestämd. Vidare måste domstolen i det enskilda fallet kunna välja någon advokat som just då kan nås. Det viktigaste är sålunda inte fördelningen av det enskilda uppdraget utan en jämn spridning över tiden. Jfr JO 1967 s. 57 och 1970 s. 56.

text: Vid Haparanda tingsrätt fördelas uppdragen som offentlig försvarare med hjälp av en lista som är gemensam för hela tingsrätten och där uppdragen noteras under resp. advokats namn. De fall där den tilltalade har begärt en viss försvarare tas inte med på listan utan är "extrauppdrag" för advokaten i fråga. I övrigt fördelas uppdragen jämnt mellan advokaterna. Fördelningen sköts av domstolssekreterarna.

text: Justitiekanslern granskade den ifrågavarande listan för åren 2003 och 2004. Det framgår att uppdragen har fördelats antalsmässigt jämnt mellan de berörda fem advokaterna.

text: Enligt min mening hanterar tingsrätten försvararförordnandena på ett bra sätt. Utifrån den granskning som Justitiekanslern har gjort finns det inte anledning till några invändningar.

text: Notariernas arbetssituation

text: Justitiekanslern förde vid inspektionen enskilda samtal med lagmannen, de båda rådmännen och två av de tre notarierna, dessutom ett samtal med två av notarierna tillsammans. Överläggningarna hade som utgångspunkt att de flesta notarier under senare år har funnit sig väl till rätta vid tingsrätten men att några har upplevt svårigheter. Samtalen fördes vidare utifrån den gemensamma uppfattningen att notarier har en mycket utsatt arbetssituation som ställer stora krav på dem själva men också på de domare som skall tillhandahålla utbildning och ledning och dessutom vara goda föredömen. Det rådde enighet om att domarnas ansvar för notariernas välbefinnande är särskilt accentuerat i fråga om de notarier som inte lika lätt som andra finner sig väl till rätta med de krav som ställs. Det konstaterades också att notariernas prestationer och trivsel lätt påverkas till det sämre av kritik som de kan uppfatta som mindre välvillig, liksom naturligtvis av sviktande självförtroende.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning finns det inte anledning att tro att notariernas arbetssituation vid Haparanda tingsrätt allmänt sett är svårare än på många andra håll i landet. Det står dock klart att problem har förekommit. Det torde finnas anledning för Justitiekanslern att hålla fortsatt kontakt med Haparanda tingsrätt men också att hålla viss uppsikt över notariernas situation vid domstolarna i allmänhet och att därvid betona särskilt lagmännens ansvar för notariernas utbildning och trivsel. Justitiekanslern kom överens med domarna vid Haparanda tingsrätt om fortsatta informella kontakter angående de nu berörda frågorna.

text: Övrigt

text: Ett utkast till detta beslut överlämnades till tingsrätten för synpunkter under hand.

text: Jag vill slutligen uttrycka mitt tack till tingsrätten och dess personal för ett på alla sätt gott bemötande under inspektionen.


publisher: Justitiekanslern

title: Anspråk enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder

org: jk

text: I den här publicerade versionen av beslutet har vissa personuppgifter av känslig karaktär uteslutits. Det framgår genom markeringar i texten.

type: stycke

text: Justitiekanslern avslår AA:s begäran om ersättning.

text: Sammanfattning

type: rubrik

text: AA har begärt ersättning med anledning av att han har varit frihetsberövad under perioden den 29 april 1991 – den 3 mars 2014. Justitiekanslern gör sammanfattningsvis följande bedömning.

text: Avseende perioden den 29 april 1991 – 19 oktober 2007 kan en eventuell rätt till ersättning inte göras gällande mot staten på grund av preskription. Hans anspråk kan således inte bifallas i denna del.

text: Såvitt avser perioden den 20 oktober 2007 – 3 mars 2014 ger utredningen i ärendet inte tillräckligt underlag för slutsatsen att det finns ett sådant orsakssamband mellan det frihetsberövande som AA varit föremål för och besluten om rättspsykiatrisk vård i de numera resta domarna som krävs för att han ska vara berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen. AA:s anspråk på ersättning kan därför inte bifallas.

text: Bakgrunden till ärendet

text: AA dömdes den 17 april 1991 av Falu tingsrätt för stöld, grov stöld, grovt rån, grovt bedrägeri och mordbrand till sluten rättspsykiatrisk vård. Den 14 juni 1991 ändrade Svea hovrätt tingsrättens dom på det sättet att åtalet i de delar som gällde grovt bedrägeri och mordbrand ogillades. I övrigt fastställdes domen. Påföljden grundades på ett rättspsykiatriskt utlåtande från den 25 mars 1991 som hade utfärdats efter en rättspsykiatrisk undersökning av AA vid Statens rättspsykiatriska klinik i Stockholm. I utlåtandet fastställdes AA:s kliniska diagnos till [vissa uppgifter om diagnosen har här uteslutits].

text: AA påbörjade den slutna rättspsykiatriska vården den 29 april 1991.

text: Under perioden 1994 till 2001 dömdes AA för åtta fall av mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning enligt följande.

text: AA hade i samtliga fall erkänt att han begått de mord som han dömdes för. År 2008 återtog han sina erkännanden.

text: Den 20 april 2009 lämnade AA in en första resningsansökan till Svea hovrätt avseende mordet på EE. Härefter gavs resningsansökningar in avseende de återstående morddomarna. Två av ansökningarna gavs in av åklagare och övriga av AA. Samtliga resningsansökningar beviljades. Efter resningsbesluten lades åtalen ner av respektive åklagare och domstol meddelade, efter yrkande från AA, frikännande domar. Den sista friande domen vann laga kraft i november 2013.

text: Särskilt om den rättspsykiatriska vården och utskrivningsprövningarna

text: Överlämnande till rättspsykiatrisk vård får enligt

text: 31 kap. 3 § första stycket brottsbalken

text: (BrB) ske om den som har begått ett brott lider av en allvarlig psykisk störning. En förutsättning för detta är att det med hänsyn till hans eller hennes psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han eller hon är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Vid denna bedömning ska inte bara den tilltalades behov av psykiatrisk vård vägas in utan även skyddsaspekterna, dvs. risken för att personen på nytt begår brott (se

text: prop. 1990/91:58 s. 463

text: ). Om risken för återfall gäller brottslighet som är av allvarligt slag får rätten, i fall då brottet har begåtts under påverkan av den allvarliga psykiska störningen, besluta att särskild utskrivningsprövning ska äga rum vid vården (

text: 31 kap. 3 § andra stycket

text: BrB). Det innebär att det är förvaltningsrätten som prövar frågan om vårdens upphörande efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patienten.

text: För vårdens upphörande krävs enligt

text: 16 § lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård att det inte längre till följd av den psykiska störning som föranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning, finns risk att patienten återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag. Det får inte heller med hänsyn till patientens psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt vara påkallat att han eller hon är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång, eller ges öppen rättspsykiatrisk vård.

text: AA:s psykiska status och risken för återfall i allvarlig brottslighet bedömdes kontinuerligt under den rättspsykiatriska vården. Bedömningarna skedde inför den prövning av om vården skulle fortsätta som Förvaltningsrätten i Falun (Förvaltningsrätten) gjorde var sjätte månad. Vid dessa utskrivningsprövningar bedömdes återfallsrisken genomgående som hög och fortsatt sluten rättspsykiatrisk vård ansågs motiverad.

text: Sommaren 2010 överklagade AA ett beslut från Förvaltningsrätten om att vården skulle fortsätta. Kammarrätten i Sundsvall (Kammarrätten) avslog överklagandet i dom den 9 november 2010. I domen antecknades att det medicinska underlaget gav vid handen att AA fortfarande led av den psykiska störning som hade föranlett beslutet om överlämnande till tvångsvård och att det, till följd av den psykiska störningen också fanns en risk för återfall i brottslighet som var av allvarligt slag. Kammarrätten grundade sitt ställningstagande avseende återfallsrisken på chefsöverläkarens riskbedömning. Av betydelse för rättens bedömning var också vad rättens sakkunnige läkare hade uttalat om att [vissa känsliga personuppgifter har här uteslutits]. AA hade vid den tidpunkten frikänts från ett av morden efter resning och beviljats resning i ytterligare ett mål.

text: I januari 2013 anmälde chefsöverläkaren frågan om utskrivningsprövning av AA och förordade att den slutna rättspsykiatriska vården skulle fortsätta. Till stöd för sin inställning anförde chefsöverläkaren att den omständigheten att AA hade valt att varken delta i vården eller medverka vid riskbedömningarna gjorde att det förelåg svårigheter att bedöma de kliniska riskfaktorerna. Bedömningarna fick därför en slagsida åt statistiska riskfaktorer. Dessa var dock så allvarliga och enligt den rådande forskningen svårpåverkbara att det enligt chefsöverläkaren förelåg en hög återfallsrisk.

text: I dom den 8 februari 2013 beslutade Förvaltningsrätten att den slutna rättspsykiatriska vården skulle fortsätta. AA hade då beviljats resning i samtliga mordfall. I domskälen angavs i huvudsak följande.

text: ”Förvaltningsrätten kan i denna del konstatera att chefsöverläkaren bedömt att AA alltjämt lider av den allvarliga psykiska störning som föranledde beslutet om rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning, vilket skedde år 1991. Chefsöverläkaren har vidare angett att risken för återfall i allvarlig brottslighet alltjämt bedöms som hög, en slutsats som baserats på en riskbedömning där de morddomar som AA hänvisar till inte beaktats. Förvaltningsrättens sakkunnige läkare har gjort bedömningen att det inte finns belägg för att den psykiska störningen hos AA förändrats eller minskat och inte heller att återfallsrisken i allvarlig brottslighet minskat eller avtagit.”

text: Förvaltningsrätten gav under hösten 2013 Rättsmedicinalverket i uppdrag att genomföra en rättspsykiatrisk undersökning av AA. I ett utlåtande den 13 december 2013 angavs bl.a. att AA hade en psykisk störning som inte var en allvarlig psykisk störning. Det framhölls vidare i utlåtandet att det i hans historia fanns ett flertal tungt vägande riskfaktorer, vilka var att betrakta som statiska och som medförde en permanent eller åtminstone mycket långvarig förhöjning av risken för återfall i brottslighet. En del av dessa hade dock enligt utlåtandet reducerats i styrka under vårdtiden samtidigt som det tillkommit relevanta skyddsfaktorer i form av framförallt ett socialt nätverk.

text: I dom den 19 mars 2014 gjorde Förvaltningsrätten följande bedömning.

text: ”Av utredningen i målet får anses framgå att AA inte längre lider av den allvarliga psykiska störning som föranledde att han överlämnades till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning 1991. [...] Förvaltningsrätten anser det klarlagt att AA fortfarande lider av en psykisk störning även om denna inte synes omfatta [vissa uppgifter om diagnosen har här uteslutits] eller är att betrakta som allvarlig, samt att det finns risk att han på grund av den psykiska störningen återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag. [...] Vid en samlad bedömning finner förvaltningsrätten att utredningen i målet, inte minst Rättsmedicinalverkets utlåtande, får anses ge tillräckligt stöd för att det inte längre är påkallat att AA är intagen på en sjukvårdsinrättning för kvalificerad psykiatrisk dygnetruntvård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Däremot anser förvaltningsrätten att AA på grund av sitt psykiska tillstånd, sina personliga förhållanden i övrigt och risken för återfall i allvarlig brottslighet behöver iaktta särskilda villkor för att kunna ges nödvändig psykiatrisk vård”.

text: Mot den bakgrunden beslutade Förvaltningsrätten att den rättspsykiatriska vården skulle fortsätta men att den skulle övergå från sluten till öppen vård. AA skrevs ut från den slutna rättspsykiatriska vården samma dag.

text: Den 16 april 2015 beslutade Förvaltningsrätten att den rättspsykiatriska vården helt skulle upphöra.

text: Begäran m.m.

text: AA har begärt ersättning för lidande med 15 000 000 kr och ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 20 oktober 2017 till dess full betalning sker. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 206 963 kr, varav 134 370 kr avser ombudets arbete, 31 200 kr avser utlägg för sakkunnigutlåtande och 41 393 kr avser mervärdesskatt. Som grund för begäran om ersättning för lidande har han anfört att han är berättigad till sådan ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen). Till stöd för sin begäran har han gett in två sakkunnigutlåtanden från psykologiprofessorn JJ.

text: Åklagarmyndigheten (Tillsynsavdelningen) och Rättspsykiatriska kliniken på Säters sjukhus har på begäran av Justitiekanslern lämnat yttranden. Till sitt yttrande har Åklagarmyndigheten fogat myndighetens yttrande över betänkandet

text: SOU 2015:52

text: och Riksåklagarens beslut med anledning av ett resningsförfarande (ÅM 2012/3402 och ÅM 2012/4128).

text: AA har lämnat synpunkter på yttrandena.

text: Förutom det ingivna materialet har Justitiekanslern tagit del av det nyss nämnda betänkandet. Justitiekanslern har också inhämtat Falu tingsrätts dom den 17 april 1991 i mål nr B 788/90, Kammarrättens dom den 9 november 2010 i mål nr 1115–10 och Förvaltningsrättens domar i fråga om fortsatt rättspsykiatrisk vård avseende AA mellan åren 2013 och 2015.

text: Allmänna utgångspunkter

text: Ersättning enligt frihetsberövandelagen

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207)

text: framgår att

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser tillämpas om annat inte är särskilt föreskrivet. Särskilda bestämmelser om ersättning från staten för skador som orsakas av frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder finns i frihetsberövandelagen. Den lagen, liksom

text: skadeståndslagen

text: , kompletteras med allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser (se

text: prop. 1997/98:105 s. 47

text: Ersättningsansvaret enligt frihetsberövandelagens 2–4 §§ är strikt, dvs. det krävs inte att det har förekommit fel eller försummelse. Beslutet behöver inte heller ha varit oriktigt i sak, utan för att ha rätt till ersättning ska beslutet om frihetsinskränkning ha upphävts eller ersatts av annat beslut på särskilt föreskrivet sätt (se Hellner m.fl., Skadeståndsrätt, sjunde uppl., s. 466 och

text: prop. 1997/98:105 s. 13

text: ). Om ersättning inte kan utgå enligt någon av dessa paragrafer kan det ändå finnas en ersättningsrätt om beslutet om frihetsberövande var oriktigt därför att det vilade på felaktiga grunder (5 § frihetsberövandelagen).

text: I 4 § frihetsberövandelagen regleras ersättningsrätten för den som har avtjänat vissa straffrättsliga påföljder. Av paragrafen följer bl.a. att den som avtjänat fängelsestraff, sluten ungdomsvård eller förvandlingsstraff för böter har rätt till ersättning om det efter anlitande av särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom. Detsamma gäller den som efter beslut av domstol enligt

text: 31 kap. 3 §

text: BrB har varit intagen för rättspsykiatrisk vård.

text: Enligt

text: 7 § samma lag

text: utgår ersättning för lidande. Vid fastställande av ersättning är den principiella utgångspunkten att det ansvarsgrundande ingripandet (frihetsberövandet eller annan frihetsinskränkning) ska ha varit orsak till skadan (jfr.

text: prop. 1974:97 s. 36

text: ). I förarbetena har uttalats att billigheten kräver att ersättning kan ges för det lidande som åsamkas den enskilde genom ett intrång i hans eller hennes frihet (se NJA II 1945 s. 738). Ersättning utgår endast vid s.k. egentliga frihetsberövanden. När ett redan pågående frihetsberövande byts mot ett strängare frihetsberövande inom ramen för verkställigheten finns inte någon rätt till ersättning (se

text: prop. 1974:97 s. 88

text: Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer ankommer det på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: I 6 § frihetsberövandelagen föreskrivs vissa undantag från rätten till ersättning. Av paragrafens första stycke framgår att den skadelidande inte har rätt till ersättning enligt 2–5 §§, om den personen själv uppsåtligen har föranlett åtgärden. I samma bestämmelses tredje stycke anges vidare att ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas.

text: Bestämmelser om preskription

text: Enligt

text: 1 § preskriptionslagen (1981:130)

text: gäller den lagen i fråga om preskription av fordringar, i den mån inte annat följer av vad som är särskilt föreskrivet. Av förarbetena framgår att de allmänna preskriptions-bestämmelserna bör vara tillämpliga även på skadeståndsfordringar i den mån inte särskilda regler meddelas på speciella områden (se

text: prop. 1979/80:119 s. 39

text: ff. och 89). Frihetsberövandelagen innehåller inte några särskilda regler om preskription. Det innebär att fordringar avseende anspråk enligt frihetsberövandelagen preskriberas tio år efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts dessförinnan (

text: 2 § första stycket preskriptionslagen

text: En sedan länge vedertagen princip är att en fordran anses ha tillkommit redan vid tidpunkten för det första rättsfaktum som fordringen grundas på. Detta brukar kallas för det första rättsfaktumets princip (se Lindskog, Preskription, fjärde uppl., s. 412–415). Det betyder att preskriptionstiden för en utomobligatorisk skadeståndsfordran (dvs. skadestånd utanför avtalsförhållanden) börjar löpa när den skadegörande handlingen företas, oavsett när skadan visar sig. Fristen kan alltså börja löpa innan borgenären vet att han eller hon har en fordran (jfr t.ex.

text: prop. 1979/80:119 s. 39

text: och

text: I vissa fall kan den skadegörande handlingen pågå löpande. Skadan kan också uppkomma löpande. Det talas då om perdurerande delikt och perdurerande skada. I sådana fall anses fordringen i regel ha tillkommit successivt. Det medför att preskription inträder löpande, tio år efter varje dag som den skadegörande handlingen har pågått (se t.ex.

text: prop. 2017/18:7 s. 64

text: Nu nämnda principer ska tillämpas även på anspråk enligt frihetsberövandelagen. När det gäller sådana anspråk är det frihetsberövandet som sådant som utgör den skadegörande handling som ligger till grund för anspråket. Skadan får anses uppkomma i och med att frihetsberövandet inleds och fortgå till dess att frihetsberövandet upphör. Den skadegörande handlingen är alltså utsträckt i tiden när frihetsberövandet pågår och orsakar löpande skada. Med beaktande av detta har Justitiekanslern i tidigare ärenden uttalat att en fordran avseende ersättning enligt frihetsberövandelagen preskriberas löpande, dag för dag, i samma takt som skadan har uppkommit (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 17 april 2015 i ärende med dnr

text: Det ankommer på den som varit frihetsberövad att framställa sitt ersättningsanspråk enligt frihetsberövandelagen, alternativt att göra ett giltigt preskriptionsavbrott, inom tio år från det att skadan har uppstått för att inte på grund av preskription förlora möjligheten att göra sitt ersättningsanspråk gällande.

text: Justitiekanslerns bedömning i detta fall

text: Frågan om preskription

text: AA:s begäran om ersättning inkom till Justitiekanslern den 20 oktober 2017. Hans begäran avser ersättning med anledning av att han har varit frihetsberövad under perioden den 29 april 1991 – den 3 mars 2014. Mot bakgrund av vad som har redovisats ovan uppkommer därmed frågan om AA:s anspråk helt eller delvis har preskriberats.

text: Eftersom en fordran avseende ersättning enligt frihetsberövandelagen preskriberas löpande i samma takt som skadan har uppkommit och då ersättningsanspråket framställdes här den 20 oktober 2017, har preskription enligt Justitiekanslerns bedömning inträtt i den del AA:s ersättningsanspråk hänför sig till frihetsberövandet före den 20 oktober 2007. Såvitt känt har AA inte vidtagit någon preskriptionsavbrytande åtgärd.

text: AA:s eventuella rätt till ersättning avseende perioden den 29 april 1991 – 19 oktober 2007 kan därmed inte göras gällande mot staten på grund av preskription. Hans anspråk kan således inte bifallas i denna del.

text: Högsta domstolens dom i ”Medborgarskapet II” (dom den 5 mars 2018 i mål nr T 2480–17) förändrar enligt Justitiekanslern inte de beskrivna utgångspunkterna i något avseende. Det bör dock nämnas att frågan när preskriptionstiden börjar löpa för anspråk enligt frihetsberövandelagen är föremål för prövning av Högsta domstolen i dess pågående mål nr T 5031–17.

text: När det härefter gäller AA:s anspråk på ersättning såvitt avser perioden den 20 oktober 2007 – 3 mars 2014 gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Ersättning enligt frihetsberövandelagen

text: AA har efter beslut av domstol, enligt

text: 31 kap. 3 §

text: BrB, varit intagen för rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Efter anlitande av särskilt rättsmedel (resning) har det meddelats frikännande domar avseende de åtta mord för vilka han dömdes under perioden 1994 till 2001. De faktiska omständigheterna är därmed sådana att AA skulle kunna ha rätt till ersättning för den tid han var frihetsberövad till följd av dessa domar (4 § frihetsberövandelagen). En förutsättning för detta är dock att besluten om rättspsykiatrisk vård i de numera resta brottmålsdomarna orsakade frihetsberövandet och därmed det lidande som ersättningsyrkandet avser.

text: Som ovan angetts dömdes AA år 1991 för stöld, grov stöld och grovt rån och i domen beslutades att han skulle överlämnas till sluten rättspsykiatrisk vård. Denna dom är lagakraftvunnen och har inte rests. Det innebär att AA redan var frihetsberövad när han senare dömdes för de åtta fallen av mord. Frågan är därför om AA, om han inte hade dömts för mord, på grund av domen 1991 ändå skulle ha varit föremål för rättspsykiatrisk vård under den tidsperiod som han nu har begärt ersättning för. För att kunna bedöma detta är det nödvändigt att ta ställning till ett hypotetiskt händelseförlopp där AA inte hade dömts enligt de numera resta domarna.

text: I den delen gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: De störningar som AA bedömdes lida av vid den rättspsykiatriska undersökningen 1991 var allvarliga. Störningarna var också – baserat på det underlag som Justitiekanslern har haft tillgång till – komplexa och svåra att behandla samtidigt som de kunde ha en tendens att bli mindre framträdande med stigande ålder. I utlåtandet från 1991 uttalade den undersökande läkaren att störningarna gjorde att AA var i behov av långvarig psykoterapi.

text: Det framgår inte klart av AA:s anspråk vad han själv gör gällande i fråga om orsakssamband. Det han har anfört i denna del är dock att han var på väg att skrivas ut från den rättspsykiatriska kliniken redan 1992 med tanke på att han då hade full frigång och att han i augusti det året hade fått ett kontrakt på en lägenhet i Hedemora. Att så skulle ha varit fallet motsägs emellertid dels av ett utlåtande från avdelningens överläkare daterat i början av 1992 där det angavs att ”vården beräknas bli mycket långvarig”, dels av den omständigheten att en förestående utskrivning överhuvudtaget inte berörs i AA:s journaler vid den tiden.

text: Under vårdtiden har AA, enligt tillgänglig utredning, bedömts lida av samma allvarliga psykiska störning som år 1991 föranledde beslutet om överlämnande till sluten rättspsykiatrisk vård. Vidare har risken för återfall i allvarlig brottslighet genomgående bedömts som hög. Dessa bedömningar förändrades inte efter att AA hade beviljats resning i samtliga mordfall. Tvärtom ansåg Förvaltningsrätten i domen från februari 2013 att det – oaktat morddomarna – fanns en risk att AA till följd av störningen skulle återfalla i brottslighet av allvarligt slag och att det därför var påkallat att han fortsatt skulle ges sluten rättspsykiatrisk vård. Först i mars 2014 bedömde Förvaltningsrätten att AA inte längre led av den allvarliga psykiska störning som hade föranlett överlämnandet till rättspsykiatrisk vård. Samtidigt ansåg rätten att han då fortfarande led av en psykisk störning och att det fanns en risk att AA på grund av denna skulle återfalla i brottslighet av allvarligt slag.

text: Sammantaget anser Justitiekanslern att utredningen i ärendet inte ger tillräckligt underlag för slutsatsen att det finns ett sådant orsakssamband mellan det frihetsberövande som AA varit föremål för och besluten om rättspsykiatrisk vård i de numera resta domarna som krävs för att han ska vara berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen. AA:s anspråk kan därför inte bifallas.

text: Det kan tilläggas att Justitiekanslern gör motsvarande bedömning av frågan om orsakssamband avseende den del av anspråket som nu har avslagits på grund av preskription samt att mycket talar för att det, om AA ansågs ha rätt till ersättning, skulle finnas skäl att jämka denna enligt 6 § frihetsberövandelagen. På grund av utgången i ärendet saknas det dock anledning för Justitiekanslern att gå närmare in på dessa frågor.

text: Ombudskostnader

text: Vid denna bedömning finns inte förutsättningar att utge någon ersättning till AA för hans ombudskostnader. Justitiekanslern avslår därmed hans begäran även i denna del.

type: avgorande


title: Remissyttrande över Offentlighets- och sekretesskommitténs huvudbetänkande Ny sekretesslag (SOU 2003:99)

text: Justitiekanslern har anmodats att yttra sig över rubricerade betänkande och får med anledning därav anföra följande.

text: Allmänt

text: Offentlighets- och sekretesskommittén (fortsättningsvis kommittén) har i betänkandet redovisat sitt uppdrag när det gäller en allmän översyn av sekretesslagen. Betänkandet innebär att en ny sekretesslag föreslås. Författningsförslaget innefattar med några få men betydelsefulla undantag i princip redaktionella och språkliga ändringar av den nu gällande sekretesslagen. Den föreslagna lagen har många förtjänster när det gäller utformningen. Den är logiskt uppställd och ger en mycket god överblick av regelverket. Språket är modernt och läsförståelsen betydande. Det är tydligt att den föreslagna lagen till sin utformning kommer att underlätta tillämpningen av sekretessregleringen. Detta är inte minst viktigt eftersom sekretessbestämmelserna ofta tillämpas av myndighetsanställda som inte är jurister. Kommitténs ansträngningar att ta fram en mer användarvänlig sekretesslag kännetecknas av ett kvalificerat juridiskt arbete som kommittén skall berömmas för. Jag ansluter mig i allt väsentligt till kommitténs synpunkter beträffande fördelarna med ändringarna och tillstyrker att den nya lagen införs.

text: Beträffande de föreslagna bestämmelsernas materiella innehåll har jag i och för sig vissa invändningar, men tillstyrker i huvudsak att sekretesslagen får det innehåll som läggs fram i betänkandet.

text: Insatser för att behålla balansen mellan öppenhet och sekretess

text: Som kommittén anför är det svårt att överblicka de samlade konsekvenser som de hittillsvarande lagändringarna på sekretesslagens område har fått i förhållande till den i

text: tryckfrihetsförordningen

text: stadgade grundprincipen om offentlighet i myndigheternas verksamhet. Kommittén lämnar inte något förslag i denna del men pekar på tre möjliga vägar att gå för att främja balansen mellan öppenhet och sekretess. Jag kan inte inom ramen för detta remissvar förorda någon särskild metod för att en adekvat balans skall kunna upprätthållas. Det är dock tydligt att man måste anstränga sig för att tillgodose kontinuitet i lagstiftningsarbetet när det gäller balansen mellan offentlighetsintresset och behovet av sekretess.

text: Utlämnande av uppgifter till enskilda efter en intresseavvägning

text: Kommittén föreslår att det i 8 kap. 15 § sekretesslagen införs en generell möjlighet till intresseavvägning av innebörd att en uppgift för vilken det råder sekretess får lämnas ut till en enskild om det är uppenbart att allmänintresset har företräde framför det intresse som sekretessen avser att skydda.

text: Syftet bakom förslaget är enligt kommittén att säkerställa att offentlighet i största möjliga utsträckning kan uppnås på ordinär väg. Behovet av att ibland kunna lämna ut uppgifter när allmänintresset av insyn är större än det intresse som sekretessen avser att skydda tillgodoses i dag i princip genom den dispensbefogenhet som regeringen tillagts enligt bestämmelserna i

text: 2 kap. 2 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: och 14 kap. 8 sekretesslagen. Jag delar kommitténs uppfattning att det i särskilda fall finns behov av att kunna få till stånd undantag från sekretessen. Vad som kan diskuteras är om det bör införas en generell befogenhet för myndigheterna att lämna ut sekretesskyddade uppgifter vid sidan av regeringens dispensmöjlighet i särskilda fall.

text: Regleringen i

text: 2 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen

text: innebär att rätten att ta del av allmänna handlingar får begränsas om det är påkallat med hänsyn till vissa särskilt angivna ändamål samt att dessa begränsningar skall framgå av lag. Genom tredje stycket i bestämmelsen har lagstiftaren getts möjlighet att tillägga regeringen befogenhet att dispensera från sekretessreglerna. I 14 kap. 8 § sekretesslagen (8 kap. 24 § i förslaget) anges i enlighet härmed att regeringen för särskilt fall får förordna om undantag från sekretess när det är påkallat av synnerliga skäl. Regeringens dispensrätt motiveras i huvudsak av att det inte har ansetts lämpligt att ge myndigheterna i allmänhet en mera skönsmässig befogenhet att i undantagssituationer häva sekretessen.

text: Det kan hävdas att en regel som ger myndigheterna befogenhet att med hänvisning till allmänintresset lämna ut uppgifter för vilka det råder sekretess är av samma slag som den bestämmelse som ger regeringen dispensrätt, och att den därför inte är förenlig med grundlagsregleringen. Det går i varje fall en ganska tunn skiljelinje mellan regeringens dispensprövning och den vägning mellan sekretessintresset och allmänintresset som myndigheterna skall göra enligt förslaget. Jag håller dock med kommittén om att en prövning som innefattar en avvägning mellan två särskilt utpekade intressen inte lämnar utrymme för en bedömning efter fritt skön utan är av i princip annorlunda slag. Ur konstitutionell synpunkt bör därför förslaget kunna godtas.

text: Den föreslagna bestämmelsen är allmänt hållen. På samma sätt som gäller för generalklausulen för uppgiftslämnande mellan myndigheterna är det tänkt att riktlinjer för bestämmelsens tillämpning skall finnas i förarbetena. Av detta skäl är det olämpligt att författningskommentaren fått ett så begränsat innehåll. Det är uppenbarligen önskvärt med en utförlig redogörelse i propositionen för vad som avses med exempelvis uttrycket "allmänintresse". Det gäller inte minst eftersom bestämmelsen är avsedd att tillämpas restriktivt.

text: Sekretess i alla verksamheter för uppgifter om enskildas sexualliv och hälsa

text: Jag ansluter mig till kommitténs uppfattning att vissa slags integritetskänsliga uppgifter bör bli föremål för sekretess i hela den offentliga förvaltningen. Den föreslagna begränsningen av sekretessen till att gälla de mest integritetskänsliga uppgifterna avseende enskildas sexualliv och hälsa förefaller väl avvägd. Förslaget framstår som angeläget.

text: Sekretess i alla verksamheter för uppgifter om enskildas adress m.m.

text: När det gäller förslaget angående ett generellt sekretesskydd för uppgifter om enskildas adress, hemtelefonnummer och andra liknande uppgifter finns det som kommittén framhåller visserligen ett behov av att skapa ett heltäckande skydd för dem som riskerar att utsättas för våld m.m. Det är rimligt att åtminstone den som har fått sekretess för sina personuppgifter hos folkbokföringen också skall kunna vara förvissad om att skyddet gäller oavsett vid vilken myndighet uppgifterna finns och oberoende av hur de har kommit dit.

text: Av författningsförslaget framgår emellertid att skyddet inte bara skall gälla för dem som har fått sekretess hos folkbokföringen. Kommittén anför att även andra omständigheter som kommer till den utlämnande myndighetens kännedom bör kunna medföra sekretess. I regel torde dock den som riskerar att lida men av att uppgifter angående bostadsadress m.m. lämnas ut vara omfattade av folkbokföringssekretess i någon form. Det finns därför skäl att fråga sig om det verkligen finns något behov av att införa ett parallellt gällande sekretessystem för uppgifter av aktuellt slag. Kommittén redovisar tyvärr inte något underlag för att så skulle vara fallet. Det kan också antas att de omständigheter som skall bilda underlag för bedömningen om sekretess skall gälla endast med svårighet går att kontrollera för myndigheterna. En följd av förslaget i denna del kan vara att sekretessen breder ut sig i en omotiverad omfattning.

text: Jag förordar mot bakgrund av det anförda en ordning som innebär att uppgifter beträffande enskildas bostadsadress och liknande skall kunna bli föremål för sekretess inom hela den offentliga förvaltningen i den mån uppgiften omfattas av folkbokföringssekretess. Detta görs bäst genom en överföringsregel av närmast traditionellt slag.

text: En straffrättslig reglering av den inre sekretessen

text: Kommittén föreslår att om det kan antas att en sekretessreglerad uppgift inte får lämnas ut från ett sekretessområde får uppgiften inte heller röjas inom sekretessområdet om det är uppenbart obehövligt för verksamheten (2 kap. 10 § i författningsförslaget). Förslaget innebär att det blir förenat med straffansvar att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till arbetskamrater när det är uppenbart obehövligt för verksamheten.

text: Frågan om behovet av en lagreglerad inre sekretess har veterligen inte tidigare varit föremål för överväganden av lagstiftaren. Kommittén anför att det främsta skälet för en utvidgning av tystnadsplikten är behovet av att skapa större klarhet om vilket uppgiftsutbyte som kan anses vara tillåtet inom en verksamhet eller en myndighet. Kommittén ställer sig också frågan om de etiska normer som i dag kan sägas reglera det inre uppgiftslämnandet utgör tillräckliga hinder mot ett obefogat uppgiftsutbyte. Kommittén presenterar dock inte något underlag som visar att det finns ett påtagligt behov av en lagreglerad tystnadsplikt på området. Jag ställer mig mot denna bakgrund tveksam till att införa en straffrättslig sanktion enbart i syfte att närmare klargöra gränserna för det inre uppgiftslämnandet. Särskilt med hänsyn till de tillämpningssvårigheter som uppkommer bör en lagreglering ske bara om det finns ett påtagligt problem att ta itu med.

text: Det framstår å andra sidan som klart att en myndighetsanställd inte bör ha större rätt att få del av uppgifter som inte behövs för verksamheten än utomstående har enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: och sekretesslagen. Det finns inte heller anledning att anta att en straffrättslig reglering i sig skulle hindra det utbyte av information och erfarenheter som är nödvändigt för arbetets behöriga gång. Som kommittén framhåller bör ett utbyte av uppgifter ofta kunna ske utan att t.ex. den enskilde identifieras. Effekterna av en reform beträffande den inre sekretessen bör inte heller överdrivas eftersom tystnadsplikten enligt förslaget har avgränsats till att gälla de fall där röjandet är uppenbart obehövligt för verksamheten. Härtill kommer att straffstadgandet angående brott mot tystnadsplikt i

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: inte straffbelägger ringa överträdelser. Förslaget kan dessutom, om man bortser från straffsanktionen, sägas innebära en kodifiering av vad som redan följer av både etiska normer och grunderna för sekretesslagstiftningen.

text: Jag ställer mig mot bakgrund av det anförda inte avvisande till förslaget att införa en inre sekretess i enlighet med det förslag som har lagts fram. Men jag vill inte heller tillstyrka det utan en behovsanalys.

text: Bör de nuvarande reglerna om tystnadsplikter som bryter meddelarfriheten ändras?

text: Beträffande frågan om meddelarfrihet för uppgifter som omfattas av förundersökningssekretess konstaterar kommittén att det inte kommit fram några skäl för att inskränka meddelarfriheten för sådana uppgifter. Denna slutsats grundar sig på en redogörelse på en sida i betänkandet vilken i väsentlig utsträckning hänför sig till förarbetsuttalanden som gjordes i samband med införandet av sekretesslagen. Frågan om meddelarfrihet på detta område inrymmer emellertid en rad komplicerade och betydelsefulla överväganden som inte har berörts av kommittén. Saken kan således inte anses utredd och kommitténs behandling av frågan kan inte anses ge någon tillfredsställande slutpunkt på diskussionen. Det betyder dock inte att jag för egen del i nuläget ser ett omedelbart behov av en lagändring.

text: I övrigt har jag ingen erinran mot de bedömningar som har gjorts beträffande meddelarfrihet på de behandlade områdena.


title: Skadeståndsanspråk på grund av förväxling av avliden

text: 1) Staten skall utge skadestånd till

text: RT med 11 600 kr,

text: ST med 10 000 kr,

text: JT med 10 000 kr,

text: JaT med 10 000 kr,

text: RS med 10 000 kr,

text: LT med 11 250 kr, och

text: MS med 10 000 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Rättsmedicinalverket att ombesörja att ersättningen betalas ut till en och var av dem. Betalningen till underåriga JaT skall göras till hennes förmyndare.

text: 2) Justitiekanslern vidtar i övrigt ingen åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Inledning

text: RT:s och ST:s dotter P anträffades död den 30 juli 2001. Kroppen efter henne fördes till rättsmedicinska avdelningen i Lund för undersökning. Den 6 augusti 2001, när en begravningsbyrå skulle hämta kroppen efter en annan avliden (en utländsk medborgare), kom på grund av förväxling kroppen efter P att lämnas ut. Kroppen fördes utomlands och begravdes där. Den 10 augusti uppmärksammade personalen vid den rättsmedicinska avdelningen förväxlingen. Sedan åtgärder vidtagits kunde saken ställas tillrätta. Den 20 augusti genomfördes ett byte av kropparna. Begravningen av P i Sverige fick till följd av det inträffade skjutas upp vid två tillfällen.

text: Anspråket

text: RT har för egen del och för den närmaste familjens räkning begärt skadestånd av staten på grund av det felaktiga utlämnandet av kroppen efter P. De har därvid yrkat ersättning för ideell skada avseende det psykiska och fysiska lidande som de har fått utstå med 20 000 kr per familjemedlem, samt för de extra kostnader för telefonsamtal som RT och LT (syster till P) drabbats av till följd av felet med sammanlagt 2 807 kr. RT har skriftligen redogjort för de efterlevandes upplevelser och reaktioner på grund av den gjorda förväxlingen.

text: De efterlevande som har begärt ersättning i ärendet är den avlidnas två barn (13 resp. 21 år gamla), far och mor samt tre syskon.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har efter begäran från Rättsmedicinalverket övertagit handläggningen av ärendet.

text: Rättsmedicinska avdelningen i Lund har i ett yttrande redogjort för det inträffade. RT har fått del av yttrandet och också getts tillfälle att komplettera skadeståndsanspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter för min bedömning

text: Ärendet aktualiserar två olika uppgifter som ligger på Justitiekanslern att fullgöra. Den ena avser Justitiekanslerns skadereglerande verksamhet. Vid utövandet av den uppgiften tillämpar Justitiekanslern svensk skadeståndsrätt. Den andra rör Justitiekanslerns funktion att utöva tillsyn över offentlig verksamhet. Inom ramen för den uppgiften får Justitiekanslern som särskild åklagare väcka åtal mot befattningshavare som har begått brott i tjänsten. Om ett fel kan beivras genom disciplinärt förfarande får Justitiekanslern göra anmälan till den som har befogenhet att besluta om disciplinpåföljd.

text: RT har inte visat upp någon fullmakt att ansöka om ersättning för övriga anhörigas räkning. Jag utgår från att han är behörig att företräda dem.

text: Den skadeståndsrättsliga regleringen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för. Av

text: 1 kap. 3 § samma lag

text: framgår att bestämmelserna om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar någon annan genom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredande som innefattar brott, genom brytande av post- eller telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning eller olaga diskriminering eller genom ärekränkning eller dylik brottslig gärning.

text: Vad som nu har sagts om ersättning för lidande gäller enligt

text: skadeståndslagen

text: i dess lydelse före den 1 januari 2002, som var aktuell vid den händelse som avses med det här aktuella anspråket. I sak motsvarande regler gäller numera enligt

text: 3 kap. 1 § tredje punkten

text: och

text: 2 § andra punkten

text: jämförda med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: (se SFS 2001:732 samt

text: prop. 2000/01:68 s. 67

text: Vilka rutiner tillämpades av rättsmedicinska avdelningen i Lund vid utlämnande av en avliden?

text: Enligt vad som framkommit av utredningen fanns det vid tidpunkten för händelsen inte några skriftliga bestämmelser utfärdade i saken från Rättsmedicinalverket. I stället tillämpades sedan lång tid tillbaka vissa handläggningsrutiner som hade slagits fast. Dessa har i korthet, och i här aktuella delar, gått ut på följande.

text: När en död kropp kom in till den rättsmedicinska avdelningen säkrades identiteten på kroppen genom att ett namnband sattes fast på den. När kroppen förvarades i ett kylfack placerades en s.k. tillhörighetslapp med namnuppgift utanpå kylfacksdörren. Denna kvitterades av den transportör som senare hämtade kroppen. Vid utlämning av kroppen skulle en rättsmedicinsk assistent alltid närvara, som tillsammans med transportören såg till att rätt kropp lämnades ut.

text: Närmare om den aktuella förväxlingen

text: Efter att ha tagit del av utredningen i saken kan jag inledningsvis konstatera att de aktuella kropparna varit märkta på föreskrivet sätt med namnband. Däremot har kropparna i samband med de undersökningar som gjordes av misstag kommit att placeras i varandras kylfack sett i relation till de tillhörighetslappar som satt utanpå kylutrymmet.

text: Utredningen har vidare visat följande. Kroppen efter den avlidna utländska medborgaren skulle hämtas den 6 augusti 2001 av en representant för en begravningsbyrå (transportör) tillsammans med en utländsk begravningsentreprenör. Transportören tittade på de kvitteringslappar som satt på kylutrymmet och tog med ledning av dessa ut den kropp som han antog vara den som skulle utlämnas. Transportören uppsökte den assistent som var i tjänst vid rättsmedicinska avdelningen och frågade om kroppen kunde lämnas ut. Assistenten, som befann sig i en annan del av avdelningens lokaler och där var upptagen med andra arbetsuppgifter, svarade att det gick bra. Eftersom assistenten litade på transportören och själv var sysselsatt med annan verksamhet, följde assistenten inte med för att personligen lämna ut kroppen utan tog för givet att en kontroll av namnbandet gjordes. När transportören återkom till lokalen för kylutrymmet hade den utländska entreprenören redan lyft över kroppen i den medförda kistan. Transportören tog för givet att denne hade kontrollerat namnbandet. Det visade sig dock senare att det var kroppen efter P som hade hämtats ut och att hennes namnband fanns fastsatt på kroppen.

text: I detta sammanhang bör, som en bakgrund till min fortsatta bedömning, sägas att det av utredningen kommit fram att den transportör som hämtade kroppen hade mångårig rutin i verksamheten från en tidigare tjänstgöring vid den rättsmedicinska avdelningen, samt att det på grund av sommarsemestrar fanns endast en ordinarie rättsmedicinsk assistent i tjänst på avdelningen den vecka då kroppen hämtades. Denne assistent hade dessutom introducerats i verksamheten av transportören.

text: Ersättningsanspråket rörande utgifter för telefonsamtal

text: Det är klarlagt att den felaktiga placeringen av kropparna i kylutrymmet ledde till att fel kropp kom att lämnas ut. Det skall noteras att om avdelningens rutiner för utlämnande av kroppar hade följts, dvs. assistenten hade varit med vid utlämnandet för att försäkra sig om att rätt kropp hämtades, det är sannolikt att felet hade upptäckts. Även om omständigheterna var speciella i det aktuella fallet gjorde sig avdelningen genom underlåtenheten att förvissa sig om att rätt kropp lämnades ut skyldig till en allvarlig försummelse.

text: Det är sålunda klarlagt att rättsmedicinska avdelningen har ådragit staten ett skadeståndsansvar på grund av en försummelse vid myndighetsutövning (

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ). RT och LT har därför rätt till ersättning för den ekonomiska skada i form av ökade telefonsamtalskostnader som de visat att de har åsamkats. RT skall tillerkännas ett avrundat belopp om 1 600 kr. På motsvarande sätt skall LT gottgöras med 1 250 kr.

text: Ersättningsanspråket avseende ideell skada

text: Utredningen här har inte gett svar på frågan huruvida det felaktiga utlämnandet lett till att RT och övriga efterlevande drabbats av någon form av psykiska eller fysiska besvär som varit medicinskt påvisbara. Jag saknar därför grund för att tillerkänna dem ersättning för personskada enligt bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 §

text: och

text: 5 kap. 1 §

text: skadeståndslagen

text: Frågan är då om det finns förutsättningar för skadestånd för lidande enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: i den tidigare gällande lydelsen. Denna bestämmelse förutsätter för sin tillämpning, som redogjorts för ovan, att den ideella skadan, kränkningen, har vållats genom en brottslig handling av det slag som avses i lagrummet. Beträffande ämbets- eller tjänstefelsbrott innebär bestämmelserna att endast vissa sådana brott kan medföra skadeståndsansvar. Avgörande för den frågan är om den handlingsnorm som åsidosatts i det enskilda fallet och som konstituerar ett brott kan sägas ha den enskildes integritet som skyddsobjekt.

text: Enligt uppgift från Rättsmedicinalverket har det inte tidigare gjorts någon rättslig prövning av den aktuella förväxlingen från straffrättsliga utgångspunkter. Verket har beslutat att inte ta upp saken i personalansvarsnämnden. För den skadeståndsrättsliga prövningen är det utan betydelse att ingen fällts till ansvar för brott. Prövningen kan göras självständigt och oberoende av detta.

text: Att en kropp efter en avliden lämnas ut till rätt efterlevande är ur etisk och allmänmänsklig synpunkt mycket viktigt. Det är klarlagt att det felaktiga utlämnandet i detta fall har lett till omfattande och kännbara konsekvenser för de anhöriga. Den handlingsnorm som åsidosatts, och som syftat till att se till att rätt kropp lämnades ut, måste sägas ha haft den personliga integriteten som skyddsobjekt, såväl vad gäller respekten för den avlidne som de efterlevandes rätt till stoftet efter den avlidne.

text: Vid en sammantagen bedömning finner jag att det ur de efterlevandes synvinkel varit fråga om en kränkning av sådant slag att staten ådragit sig skadeståndsansvar enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: i dess äldre lydelse. Den krets av efterlevande som har riktat ett anspråk mot staten utgörs av de närmast anhöriga till P. De får samtliga anses berättigade till ersättning för lidande. Utredningen i ärendet ger mig inte tillräcklig grund för att individualisera ersättningen på något sätt. Ett lika stort belopp skall därför utgå till var och en av de efterlevande.

text: En skada av ideell natur låter sig mera sällan uppskattas i exakta termer eller efter på förhand uppställda beräkningsgrunder. Det får oftast bli fråga om en uppskattning efter skälighet. Vid en bedömning av föreliggande omständigheter och med beaktande av den praxis som finns vid bestämmande av lidandeersättning, finner jag skäligt att bestämma ersättningen till 10 000 kr till var och en av de anhöriga.

text: Föranleder det inträffade någon åtgärd i övrigt från Justitiekanslerns sida?

text: Av straffbestämmelsen i

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: framgår att ett tjänstefel inte skall föranleda straffansvar om det med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa.

text: Enligt

text: 4 § förordningen (1975:1345)

text: med instruktion för Justitiekanslern bör Justitiekanslern inte ingripa mot lägre befattningshavare utan självständiga befogenheter, om det inte påkallas av särskilda skäl.

text: Med hänsyn till de tidigare redovisade speciella omständigheter som föregick det felaktiga utlämnandet av kroppen efter P, samt då det rört sig om en försummelse som begåtts av en lägre befattningshavare, finner jag att förhållandena är sådana att det inte finns anledning att inleda vare sig något straffrättsligt eller något disciplinärt förfarande.

text: Rättsmedicinalverket har upplyst att verket gjort en utredning om de rättsmedicinska avdelningarnas rutiner för utlämnade av avlidna samt att den översynen lett till att verket utfärdat interna föreskrifter och riktlinjer i frågan. Jag har tagit del av dessa. Av bestämmelserna framgår bl.a. att den som lämnar ut en kropp numera med sin namnteckning skall bekräfta att han eller hon har lämnat ut kroppen samt att identiteten kontrollerats tillsammans med den som hämtar kroppen. Eftersom Rättsmedicinalverket vidtagit adekvata åtgärder för att förhindra en upprepning av det inträffade finns det inte skäl för mig att utreda saken ytterligare.

text: Någon åtgärd i övrigt i saken skall alltså inte vidtas från min sida.

text: Med den allvarliga kritik som givetvis ligger i min bedömning av skadeståndsfrågan avslutar jag ärendet.