title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av Kronofogdemyndighetens och en tingsrätts handläggning av ett mål enligt lagen om betalningsföreläggande och handräckning

text: Justitiekanslern tillerkänner KS ersättning med 15 000 kr och uppdrar åt Kronofogdemyndigheten att betala ut ersättning till henne.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: KS, med firman K Sandberg Redovisning, ansökte om betalningsföreläggande gentemot ett aktiebolag (bolaget). Kronfogdemyndig-heten överlämnade målet till Solna tingsrätt. Svarandebolaget yttrade sig och yrkade att käromålet skulle avvisas på grund av att bolaget inte hade sitt säte inom tingsrättens domsaga och att Solna tingsrätt därför var fel forum. Tingsrätten avvisade käromålet genom beslut den 9 december 2013. I beslutet förelades KS att ersätta bolaget för dess rättegångskostnader med 15 000 kr avseende ombudsarvode.

text: Anspråket

text: KS har begärt skadestånd av staten med 15 000 kr och har angett följande till stöd för sitt anspråk.

text: Såväl Kronofogdemyndighetens åtgärd att överlämna ärendet till fel domstol som tingsrättens underlåtenhet att i ett inledande skede kontrollera bolagets säte har orsakat henne ekonomisk skada i form av kostnad för arvode till motpartens ombud. I den blankett som Kronofogdemyndigheten tillhandahåller för ansökan om betalningsföreläggande finns inte något utrymme för att fylla i uppgift om en juridisk persons säte. Blanketten innehåller inte heller i övrigt någon information om att så ska ske.

text: Utredningen

text: Kronofogdemyndigheten har yttrat sig och anfört bl.a. följande.

text: Om svaranden i ett mål om betalningsföreläggande enligt lagen om betalningsföreläggande och handräckning (

text: ), BfL, bestrider ansökningen i rätt tid, kan sökanden begära att målet överlämnas till tingsrätt (

text: 33 §

text: BfL). Om sökanden har begärt överlämnande i rätt tid ska Kronofogden överlämna målet till en tingsrätt som enligt vad handlingarna utvisar kan vara behörig att handlägga målet, (

text: 36 §

text: BfL). Ett sådant beslut får inte överklagas (

text: 56 § 2 st.

text: BfL).

text: Om en tingsrätt, som får ett mål från Kronofogden, finner att det inte framgår av handlingarna att tingsrätten är behörig att handlägga målet, ska tingsrätten överlämna målet till en annan tingsrätt som kan vara behörig (

text: 61 §

text: BfL).

text: Kronofogden har överlämnat målet till fel domstol. Domstolen har inte överlämnat målet till rätt tingsrätt utan påbörjat handläggningen av målet och senare avvisat hennes käromål. KS har ålagts att betala motpartens rättegångskostnader med 15 000 kr.

text: Justitiekanslern har den 1 april 2015 avgjort två liknande ärenden, dnr

text: och

text: . Med ledning av besluten i dessa ärenden anser myndigheten att KS ska tillerkännas ersättning för den skada hon lidit på grund av Kronofogdens och tingsrättens felaktiga handläggning. Tingsrätten har förpliktat henne att betala motpartens rättegångskostnader med 15 000 kr. Någon möjlighet för henne att återkräva beloppet av svaranden torde inte finnas. Skadan får därför anses slutlig.

text: Myndigheten anser att JK ska tillerkänna KS skadestånd med 7 500 kr på grund av handläggningen vid Kronofogden.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Solna tingsrätt. Tingsrätten, lagmannen MH, har anfört bl.a. följande.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Enligt

text: 18 § lagen (1990:746)

text: om betalningsföreläggande och handräckning, betalningsföreläggandelagen, ska en ansökan om betalningsföreläggande innehålla uppgifter om parterna i den utsträckning som anges i

text: 33 kap. 1 § rättegångsbalken

text: . I den sistnämnda bestämmelsen anges i första stycket att en ansökan ska innehålla uppgift om bl.a. parternas namn och hemvist. I 20 § betalningsföreläggandelagen ges Kronofogdemyndigheten möjlighet att förelägga sökanden att komplettera ansökningen om den är bristfällig.

text: Vilken domstol som är rätt domstol i tvistemål är angivet i

text: 10 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Det allmänna tvistemålsforumet enligt 10 kap.

text: 1 § rättegångsbalken

text: är rätten i den ort där svaranden har sitt hemvist. För bolag gäller enligt samma bestämmelse som hemvist den ort där styrelsen har sitt säte eller, om säte för styrelsen inte är bestämt eller styrelse inte finns, där förvaltningen föres. Även om tvisten anhängiggjorts vid ett felaktigt forum ska dock, enligt

text: 10 kap. 18 § rättegångsbalken

text: , tvisten anses väckt vid rätt domstol om inte svaranden i rätt tid gjort invändning om rättens behörighet och fråga inte är om tvingande forumregler enligt

text: 10 kap. 17 §

text: och

text: 17 a §

text: rättegångsbalken

text: I de allmänna målen står käranden risken för att talan väcks vid rätt domstol. Om talan skulle avvisas på grund av att den väckts vid fel forum får käranden regelmässigt ersätta svaranden för dennes rättegångskostnader som uppkommit vid prövningen av forumfrågan. Det är alltså upp till käranden att säkerställa, t.ex. genom kontroll av registreringsbevis för svarandebolaget, att bolagets säte är i den ort där den domstol är belägen som talan väcks vid.

text: Om målet har anhängiggjorts hos Kronofogdemyndigheten enligt betalningsföreläggandelagen, och målet ska överlämnas till tingsrätt, ska Kronofogdemyndigheten, enligt 36 § i den nämnda lagen, överlämna målet till en tingsrätt som enligt vad handlingarna utvisar är behörig att handlägga målet.

text: I 61 § betalningsföreläggandelagen anges att om en tingsrätt, som får ett mål från Kronofogdemyndigheten, finner att det inte framgår av handlingarna att tingsrätten är behörig att handlägga målet, ska rätten överlämna målet till en annan tingsrätt som kan vara behörig. Överlämnande kan dock ske endast när tingsrätten mottar målet. Har handläggningen påbörjats saknas förutsättningar att överlämna målet till annan domstol, vilket innebär att vanliga regler om avvisning av talan ska tillämpas om svaranden gör en befogad foruminvändning.

text: Bestämmelsen i 61 § betalningsföreläggandelagen innebär enligt sin ordalydelse att domstolen ska bedöma forumfrågan på grundval av vad som står i handlingarna. I förarbetens till bestämmelsen,

text: prop. 1989/90:85, s. 141

text: , anges att innebörden av bestämmelsen är att överlämnande till annan tingsrätt ska ske när det inte finns någon uppgift om sådana omständigheter som kan göra rätten behörig enligt någon forumregel. Överlämnande ska också ske om tingsrätten är obehörig att handlägga målet på grund av någon tvingande forumregel.

text: Tingsrättens hantering av forumfrågan i det aktuella målet.

text: KS lämnade vare sig i sin ansökan om betalningsföreläggande eller i hänskjutandeskriften någon uppgift om var [bolaget] hade sitt säte. Däremot angav hon att bolaget hade adress i Spånga. KS bifogade inte heller något registreringsbevis för bolaget. Däremot fanns i handlingarna personbevis, sannolikt utvisande styrelseledamöterna i bolaget, vilka hade adress i Sundbyberg. Kronofogdemyndigheten begärde inte in någon komplettering i frågan om bolagets säte.

text: Efter det att bolaget bestritt ansökningen, överlämnade Kronofogdemyndigheten den 25 september 2013 målet till Solna tingsrätt. Målet inkom till tingsrätten den 26 september 2013. Efter det att KS till tingsrätten gjort vissa förtydliganden i fråga om grunden för talan förelades bolaget att precisera sina invändningar. Bolaget yrkade då att KSs talan skulle avvisas på den grunden att Solna tingsrätt inte var behörig att pröva tvisten eftersom bolaget hade sitt säte i Sollentuna kommun och att tvisten därför skulle prövas vid Attunda tingsrätt. Efter att KS yttrat sig i forumfrågan avvisade tingsrätten i beslut den 9 december 2013 käromålet och förpliktade KS att ersätta bolagets rättegångskostnader med 15 000 kr samt ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen

text: från dagen för beslutet.

text: Bedömning

text: Av de handlingar som överlämnades från Kronofogdemyndigheten framgår att svarandebolaget hade adress i Spånga. Handlingarna måste därför, även om uppgift om bolagets säte saknades, anses ha innehållit sådana omständigheter som kunde göra Solna tingsrätt behörig enligt någon forumregel. Det fanns därför inte skäl för tingsrätten att överlämna målet till annan domstol.

text: Jag anser inte att det, med hänsyn till hur 61 § betalningsföreläggadelagen är utformad, har funnits skäl för tingsrätten att närmare undersöka forumfrågan genom att t.ex. kräva in ett registreringsbevis avseende svarandebolaget eller genom att själv kontrollera i tillgängliga register var bolagets säte var beläget. Forumfrågan ska ju nämligen enligt den nämnda bestämmelsen bedömas på vad som framgår av handlingarna i det överlämnade målet. Det borde i stället ha ålegat Kronofogdemyndigheten att, senast inför beslutet om överlämnande, se till att ansökningen uppfyllde kraven i 18 § betalningsföreläggandelagen i fråga om uppgift om svarandens hemvist. Kronofogdemyndigheten borde alltså ha förelagt KS att komplettera sin ansökan med uppgift om var bolaget hade sitt säte alternativt att myndigheten genom egen kontroll hade inhämtat uppgiften i fråga. Jag har noterat att Kronofogdemyndigheten inte har berört den frågan i sitt yttrande.

text: Med anledning av att Kronofogdemyndigheten i sitt yttrande hänvisat till bl.a. ett annat ärende hos Justitiekanslern, dnr

text: , vill jag uppmärksamma att förhållandena i det ärendet var annorlunda beträffande en väsentlig omständighet. I ärendet i fråga framgick det nämligen av handlingarna i det överlämnade målet att bolaget hade sitt säte i en annan ort.

text: Sammanfattningsvis är det alltså tingsrättens uppfattning att KS visserligen bör kompenseras för det handläggningsfel som uppkommit hos Kronofogdemyndigheten men att skadeståndet till ingen del bör belasta Solna tingsrätt eftersom domstolen inte har haft någon del i att skadan uppkommit.

text: Möjligen bör skadeståndet sättas ner på grund av KSs medvållande att inte i ansökningen eller i överlämnandeskriften ange var bolaget har sitt säte. Jag har dock noterat vad KS anfört om att det på de blanketter och upplysningar som Kronofogdemyndigheten tillhandahåller inte finns uppgift om eller utrymme för att ange bolagets säte.

text: Avslutande synpunkter

text: Jag vill avslutningsvis göra följande anmärkningar.

text: Det är tingsrättens uppfattning att Kronofogdemyndigheten i relativt stor utsträckning överlämnar mål till domstol som inte är behörig. I vissa fall finns inte underlag för en tillräcklig prövning av forumfrågan men det förekommer även att mål överlämnas fel trots att parten har lämnat riktiga uppgifter om svarandens hemvist. Särskilt utbrett är problemet i Stockholmsregionen där Stockholms kommun är uppdelad och ingår i flera tingsrätters domsagor. Det finns anledning att befara att forumfrågan inte ges den uppmärksamhet som krävs vid Kronofogdemyndigheten. Möjligen har detta att göra med att Kronofogdemyndigheten numera är en enda myndighet vilket innebär att forumfrågan inte aktualiseras under handläggningen där utan först när målet ska överlämnas till tingsrätt.

text: Om Kronofogdemyndigheten överlämnar mål till domstol som inte är behörig, aktualiseras bestämmelsen i 61 § betalningsföreläggandelagen. Denna bestämmelse ger ofta upphov till tillämpningssvårigheter och det förekommer både att mål överlämnas mellan domstolarna i alltför stor utsträckning och att mål inte överlämnas trots att så borde ha skett. Detta beror dels på hur bestämmelsen är konstruerad men har också sin orsak i att vi på domstolarna numera, på grund av teknikutvecklingen, genom kontroll i olika register enkelt kan se när uppgifterna om svarandens hemvist, såsom den är angiven i de överlämnade handlingarna, inte är korrekt. När det gäller enskilda parter kommer uppgift om svarandens hemvist till och med automatiskt upp i vårt målhanteringssystem. Att enbart utgå från uppgifterna i handlingarna i det överlämnade målet framstår mot den bakgrunden som ett mindre lämpligt handlingsalternativ.

text: Det är knappast rimligt att en kärandepart som har att förlita sig på att Kronofogdemyndighetens bedömning av forumfrågan är korrekt, ska löpa risken att drabbas av rättegångskostnader för det fall målet överlämnas till domstol. Med hänsyn till hur 61 § betalningsföreläggandelagen är utformad och hur den enligt förarbetena är tänkt att tillämpas innebär nämnda bestämmelse inte heller någon garanti för att målen inte kan komma att avvisas efter en foruminvändning.

text: Tingsrätten anser därför att de nu aktuella bestämmelserna i betalningsföreläggandelagen bör ses över.

text: KS har lämnat synpunkter på Kronofogdemyndighetens och tingsrättens yttranden.

text: Kronofogdemyndigheten har beretts tillfälle att lämna synpunkter på tingsrättens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande, ett s.k. culpaansvar. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv och att det vid den bedömningen är av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 1210

text: Den rättsliga regleringen i lagen om betalningsföreläggande och handräckning samt i

text: rättegångsbalken

text: framgår, såvitt nu är av intresse, av Kronofogdemyndighetens och tingsrättens yttranden.

text: Bedömningen i detta fall

text: Såvitt framgår av handlingarna i ärendet har bolaget haft sitt säte i Sollentuna kommun, som hör till Attunda tingsrätts domsaga, och sin postadress i Spånga, som hör till Solna tingsrätts domsaga. Målet borde alltså ha överlämnats till Attunda tingsrätt.

text: Justitiekanslern anser, i likhet med tingsrätten att, Kronofogdemyndigheten, senast inför beslutet om överlämnande, borde ha sett till att ansökningen uppfyllde kraven i 18 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning i fråga om uppgift om svarandens hemvist. Kronofogdemyndigheten borde alltså ha förelagt KS att komplettera sin ansökan med uppgift om var bolaget hade sitt säte. Alternativt kunde myndigheten genom egen kontroll ha inhämtat uppgiften i fråga. Som en följd av Kronofogdemyndighetens bristfälliga handläggning har myndigheten överlämnat målet till fel domstol. Staten är därmed skadeståndsskyldig i förhållande till KS med anledning av Kronofogdemyndighetens handläggning.

text: Såvitt framgår av utredningen här, har det av handlingarna i målet vid Solna tingsrätt inte kunnat utläsas att tingsrätten inte skulle vara behörig att handlägga målet. Tingsrätten hade därför inte anledning att överlämna målet till någon annan tingsrätt som kunde vara behörig (se 61 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning). Att tingsrätten inte utredde forumfrågan förrän svaranden gjorde en foruminvändning, kan under dessa förhållanden inte innebära att tingsrätten har brustit vid handläggningen på ett sådant sätt att det grundar skadeståndsskyldighet för staten.

text: KS har till följd av Kronofogdemyndighetens fel eller försummelse orsakats en ekonomisk skada motsvarande motpartens rättegångskostnader vid tingsrätten. Enligt Justitiekanslern finns det, med hänsyn till hur Kronofogdemyndighetens ansökningsblankett är utformad, inte skäl att jämka ersättningen.

text: KS ska alltså tillerkännas ersättning med begärt belopp.

text: Övrigt

text: Med anledning av de synpunkter som tingsrätten har lämnat på de aktuella bestämmelserna i lagen om betalningsföreläggande och handräckning över- sänder Justitiekanslern en kopia av beslutet till Regeringskansliet för kännedom.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om vilken myndighet som har ansvaret för bortforslandet av ett övergivet skeppsvrak - uttalanden ang. behovet av lagstiftning på området

org: jk

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden angående behovet av lagstiftning på området (se nedan) men vidtar i övrigt ingen åtgärd med anledning av Ekerö kommuns framställning.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Sedan början av 1990-talet ligger ett övergivet skeppsvrak - en gammal pråm - vid Skräddarholmens strand, invid Drottningholms slott. Vraket, som är förankrat vid land genom sjöpolisens försorg, är illa medfaret. Ekerö kommun gjorde i ett tidigt skede en anmälan till Polismyndigheten i Stockholms län, som kungjorde fyndet enligt lagen (

text: ) med vissa bestämmelser om sjöfynd. Någon ägare till vraket kunde dock inte påträffas.

text: I november 1994 tillskrev Drottningholms slottsförvaltning Västerorts polismästardistrikt med en förfrågan om vem som bär ansvaret för vraket. I januari 1995 vände sig slottsförvaltningen till Ekerö kommun med samma förfrågan samt en begäran om att kommunen skulle vidta åtgärder för att avlägsna vraket. Kommunstyrelsens arbetsutskott bedömde i april 1995 att ett eventuellt bortforslande av vraket inte var en kommunal angelägenhet och vidtog ingen ytterligare åtgärd. Slottsförvaltningen vände sig då till Länsstyrelsen i Stockholms län med en begäran om att länsstyrelsen skulle avlägsna vraket. Länsstyrelsen överlämnade i januari 1996 ärendet till Ekerö kommun för handläggning med motiveringen att frågan om vrakets avlägsnande i första hand fick anses vara en kommunal angelägenhet.

text: I juni 1998 inleddes, efter anmälan från slottsförvaltningen, en förundersökning rörande misstänkt miljöbrott. Förundersökningen lades ner i oktober 1999 med motiveringen att gärningen inte utgjorde brott.

text: Ekerö kommun tillskrev länsstyrelsen i oktober 2000. Kommunen redogjorde därvid för sin uppfattning, nämligen att pråmvraket är att anse som ett s.k. sjöfynd enligt

text: 1 § lagen (1918:163)

text: med vissa bestämmelser om sjöfynd, att det saknas lagregler om vem som bär ansvaret för fynd som saknar känd ägare men att sådana fynd torde tillfalla statsverket på samma sätt som hittegods samt att pråmvraket på grund av detta torde utgöra statlig egendom. Kommunen hemställde att länsstyrelsen vidarebefordrade uppgiften att frakta bort eller förstöra pråmvraket till behörig myndighet.

text: Länsstyrelsen inhämtade ett yttrande från polismyndigheten som, med hänvisning till vissa uttalanden av Riksdagens ombudsmän (JO) i ett liknande fall (fallet Sinergasia, se nedan under Justitiekanslerns bedömning), anförde att bortforslandet av fartygsvraket i fråga inte kunde anses vara en angelägenhet som skulle hanteras av polisen.

text: I ett beslut den 19 oktober 2001 vidhöll länsstyrelsen sin uppfattning att frågan om borttagandet av vraket i första hand måste anses vara en kommunal angelägenhet. Länsstyrelsen avslog med hänvisning till detta kommunens framställning.

text: Ekerö kommuns framställning till Justitiekanslern

text: Ekerö kommun har i en skrivelse hit begärt att Justitiekanslern skall meddela att staten genom behörig myndighet åtar sig att frakta bort det aktuella skeppsvraket.

text: Kommunen har i anslutning till detta anfört i huvudsak följande. Det föreligger, och har under en längre tid förelegat, behov av lagstiftning på det aktuella området. Att Ekerö kommun skall svara för bortforslandet av ett vrak som av en slump har hamnat vid kommunens strand framstår som oskäligt, särskilt med tanke på att polismyndighetens agerande har lett till att vraket har förblivit på den aktuella platsen. En rimlig lösning på problemet torde därför vara att staten tar det ekonomiska ansvaret för att forsla bort vraket.

text: Gällande rätt

text: På området finns ett antal författningar med bestämmelser som i större eller mindre utsträckning har bäring på ett fall som detta. Här lämnas en kort redogörelse för dessa.

text: Enligt kungörelsen (

text: ) om undanröjande av för sjöfarten eller fisket hinderliga vrak m.m. får Sjöfartsverket, efter prövning av omständigheterna, föranstalta om undanröjande av ett fartyg eller ett annat större föremål som har sjunkit i allmän farled, om hinder eller fara för sjöfarten därigenom har uppstått och vederbörande befälhavare, redare eller ägare inte ofördröjligen vidtar åtgärder för bortskaffande av fartyget eller föremålet. Detsamma gäller i fråga om ett fartyg eller ett annat större föremål som har sjunkit inom ett vattenområde där fiske får bedrivas utan stöd av enskild fiskerätt, om fartyget eller föremålet vållar väsentligt förfång för fiske av betydenhet.

text: Enligt lagen (

text: ) med vissa bestämmelser om sjöfynd (sjöfyndslagen) skall den som bärgar ett övergivet fartyg, skeppsvrak, redskap eller gods som hör till ett fartyg anmäla fyndet hos polismyndighet, tjänsteman vid kustbevakningen eller tulltjänsteman. Om bärgning har skett skall en kungörelse med föreläggande för ägaren att anmäla sig inom en viss tid utfärdas. Det bärgade fyndet lämnas ut till ägaren, om han eller hon ger sig till känna inom förelagd tid och styrker sin rätt. Om ägaren inte anmäler sig inom den angivna tiden tillfaller fyndet bärgaren.

text: Sjöfyndslagen reglerar således inte den situationen att varken ägaren eller bärgaren gör anspråk på fyndet. I Rikspolisstyrelsens tidigare gällande föreskrifter och allmänna råd för tillämpningen av lagen med vissa bestämmelser om sjöfynd, FAP 654-1, föreskrevs (punkten 4.8) att det i dessa fall torde vara berättigat att låta fyndet tillfalla staten i likhet med vad som gäller för hittegods. I Rikspolisstyrelsens allmänna råd om sjöfynd,

text: RPSFS 2003:3

text: , som gäller från och med den 1 april 2003, finns ingen motsvarande föreskrift.

text: Naturvårdslagen (1964:22)

text: (NVL) är numera upphävd men är enligt lagen (

text: ) om införande av

text: miljöbalken

text: ändå i princip tillämplig på mål och ärenden som har inletts före

text: miljöbalkens

text: ikraftträdande den 1 januari 1999. Enligt

text: 24 § första stycket

text: NVL fick miljö- och hälsoskyddsnämnden, om det på viss plats i naturen hade skräpats ned eller annars osnyggats, förelägga den som hade vållat nedskräpningen eller osnyggandet att iordningställa platsen samt vidta erforderliga förebyggande åtgärder för framtiden.

text: Renhållningslagen (1979:596)

text: (RL) ersattes den 1 januari 1999 av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning (LGS). I

text: 20 § första stycket

text: RL stadgades att om det hade skräpats ned eller osnyggats på platser utomhus där allmänheten fick färdas fritt och som inte utgjorde gator, vägar, torg, parker eller andra allmänna platser inom detaljplanerat område, ålåg det kommunen att återställa platsen i sådant skick som med hänsyn till ortsförhållandena, platsens belägenhet och omständigheterna i övrigt tillgodosåg skäliga anspråk. En bestämmelse med motsvarande innehåll finns i

text: 4 §

text: LGS.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den ovan redovisade genomgången av rättsläget utvisar att det saknas uttryckliga bestämmelser om vem som har rätt eller skyldighet att forsla bort ett vrak i ett fall som det nu aktuella.

text: JO gjorde den 7 februari 1969 en framställning till Konungen angående behovet av föreskrifter rörande fartygsägares skyldigheter samt myndighets rätt och plikt att ingripa med avseende på vrak när ägaren inte ville eller kunde ta hand om vraket i fråga. Frågeställningen aktualiserades i samband med en inspektion vid Länsstyrelsen i Västerbottens län, med anledning av att ett grekiskt fartyg med namnet m|v Sinergasia hade grundstött utanför Holmsund. JO konstaterade att det allmänna intresset av att förolyckade eller övergivna fartyg inte blir liggande som vrak endast ofullständigt tillgodoses genom gällande bestämmelser. Kungörelsen (

text: ) om undanröjande av för sjöfarten eller fisket hinderliga vrak m.m. kunde enligt JO uppenbarligen inte tillämpas när fartyget står på ett grund vid sidan av farleden och inte skadar fisket. Bestämmelsen i

text: 24 §

text: NVL kunde vidare, enligt JO, svårligen tillämpas i de fall då fartygsägaren är okänd eftersom eventuella handräckningsåtgärder måste föregås av vitesförelägganden som skall ha delgetts adressaten. Inte heller var, enligt JO:s mening, bestämmelserna i t.ex. lagen om sjöfynd och

text: sjölagen

text: ägnade för tillämpning i situationer som den föreliggande. JO uttalade att det finns ett behov av föreskrifter rörande fartygsägarens skyldigheter och myndighets rätt och plikt att ingripa med avseende på vrak. Han uttalade vidare att det är en öppen fråga i vad mån länsstyrelsen med stöd av sin allmänna politimakt kan ingripa när ett sjunket eller övergivet fartyg vållar olägenhet ur allmän synpunkt, men utgick med hänsyn till de omständigheter som förelåg i det aktuella ärendet från att länsstyrelsen i detta fall skulle föranstalta om vrakets avlägsnande på det allmännas bekostnad.

text: Det kan tilläggas att länsstyrelsen vid tiden för JO:s uttalanden var högsta polismyndighet i länet men att så inte längre är fallet.

text: Utredningen angående åtgärder mot övergivna fartyg m.m. lade i sitt betänkande "Farliga vrak" (

text: SOU 1975:81

text: ) fram ett förslag till en strandningslag. Utredningen föreslog bl.a. att i de fall då en omedelbar åtgärd med ett fartyg krävdes men inte kunde förväntas bli vidtagen av ägaren, skulle länsstyrelsen genast kunna ombesörja åtgärden. Enligt förslaget skulle statens kostnad för en åtgärd enligt lagen som regel ersättas av fartygets ägare, men staten ålades därutöver en generell skyldighet att täcka de kostnader som kunde uppkomma i samband med att ett fartyg forslades bort.

text: Förslaget till strandningslag resulterade emellertid inte i någon lagstiftning. Lagstiftaren har inte vidtagit några ytterligare åtgärder i detta hänseende därefter.

text: Situationen synes alltså vara den att ingen statlig eller kommunal myndighet har någon skyldighet att vidta åtgärder för att forsla bort vraket vid Skräddarholmens strand.

text: Ekerö kommun har begärt att Justitiekanslern skall förordna att staten genom behörig myndighet åtar sig att frakta bort vraket. Justitiekanslern har emellertid ingen befogenhet att slå fast att staten har ett sådant ansvar. Justitiekanslern kan inte heller ålägga någon myndighet att ta hand om vraket.

text: Från allmänna utgångspunkter ter det sig otillfredsställande att ingen myndighet har ett tydligt ansvar för att forsla bort ett skeppsvrak i ett fall som detta. Någon, antingen staten eller kommunen, bör rimligen ha ett sådant ansvar. Detta är emellertid en fråga för lagstiftaren. Av den anledningen sänds detta beslut till Regeringskansliet, Näringsdepartementet, för kännedom.

text: I avsaknad av regler som förpliktar någon att avlägsna vraket torde en eventuell bortforsling få ske på frivillig väg, t.ex. efter en överenskommelse mellan dem som i första hand har ett intresse av att vraket avlägsnas. Det torde inte finnas något legalt hinder mot en sådan överenskommelse eller mot en bortforsling av vraket i enlighet därmed.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag handläggningen av ärendet här.

type: avgorande


title: Straffansvar vid överträdelse av det s.k. repressalieförbudet kommer inte i fråga då repressalien grundar sig på ett kollektivavtal. Lagstiftningsbehov?

text: Justitiekanslern beslutar att inte överklaga Borås tingsrätts dom den 4 oktober 2005 i mål B 930-05 men gör vissa uttalanden med anledning av domen.

text: Ärendet

text: Den 14 april 2005 beslutade Justitiekanslern att väcka åtal för tjänstefel mot en förvaltningschef i Ulricehamns kommun. Bakgrunden till åtalet var att förvaltningschefen i ett personalärende bl.a. den 13 maj 2003 hade beslutat att tilldela en anställd en skriftlig varning med anledning av hennes medverkan i ett TV-inslag. Justitiekanslern bedömde att åtgärderna utgjorde sanktioner som stod i strid med den anställdas rättigheter som meddelare enligt

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) och att åtgärderna hade karaktären av en mot henne riktad myndighetsutövning. Eftersom förvaltningschefen hade handlat i strid med det s.k. repressalieförbudet i

text: 1 kap. 4 §

text: YGL och då denna överträdelse inte var ringa, gjorde Justitiekanslern bedömningen att åtal skulle väckas för tjänstefel.

text: Borås tingsrätt ogillade åtalet den 4 oktober 2005. Enligt tingsrätten utgjorde inte de åtgärder som förvaltningschefen vidtog myndighetsutövning. Anledningen härtill var att åtgärderna inte grundade sig på några offentligrättsliga regler utan på vad som hade överenskommits genom ett kollektivavtal. Det saknades därmed förutsättningar att ålägga förvaltningschefen straffansvar.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Jag har övervägt tingsrättens domskäl.

text: Det finns uttalanden i förarbetena till straffbestämmelsen om tjänstefel i

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: som tyder på att även den typ av disciplinära åtgärder som det nu är fråga om kan vara att betrakta som myndighetsutövning (se

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, kap. 13-24, s. 20:15 och där gjorda hänvisningar). Den rättsutveckling som har ägt rum sedan dessa uttalanden gjordes har emellertid inneburit bl.a. att kommunanställdas anställningsvillkor m.m. numera nästan uteslutande regleras av kollektivavtal i stället för offentligrättsliga regler, vilket fortfarande är fallet när det gäller statlig anställning. Med hänsyn härtill talar övervägande skäl för att de åtalade gärningarna inte är att betrakta som myndighetsutövning. Det finns mot den bakgrunden inte tillräckliga skäl att låta tingsrättens dom bli föremål för prövning i högre instans. Jag beslutar därför att inte överklaga domen.

text: Jag vill härutöver anföra följande.

text: Enligt

text: 1 kap. 4 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) får myndigheter och allmänna organ inte utan stöd i YGL ingripa mot någon på grund av att han eller hon i ett radioprogram eller ett TV-program har missbrukat yttrandefriheten eller medverkat till ett sådant missbruk. Härav anses följa att en myndighet inte får vidta någon form av sanktioner eller repressalier mot en anställd som har utnyttjat sin meddelarfrihet. Ett motsvarande förbud finns för tryckfrihetsrättens del i

text: 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF).

text: Det finns inte någon bestämmelse i YGL eller TF om straffansvar för den som åsidosätter sanktions- och repressalieförbudet i grundlagarna. Ansvaret för sådana överträdelser kan i förekommande fall vara att bedöma som tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . För straffansvar enligt den bestämmelsen förutsätts att någon uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften.

text: Till skillnad från vad som gäller för statliga anställningar regleras alltså frågan om disciplinansvar för kommunanställda numera av kollektivavtal. Åläggande av disciplinpåföljd av en offentlig arbetsgivare är att betrakta som myndighetsutövning om åtgärden sker med stöd av lagen (

text: ) om offentlig anställning medan en motsvarande åtgärd inte är att betrakta som myndighetsutövning om den grundar sig på ett kollektivavtal. Detta får den konsekvensen att straffansvar vid överträdelser av repressalieförbudet kan komma i fråga endast för befattningshavare vid statliga myndigheter.

text: Det kan enligt min mening starkt ifrågasättas om den rättsolikhet mellan stat och kommun som sålunda råder är motiverad. Frågan tycks inte ha varit föremål för några överväganden av lagstiftaren. Att rättsläget ser ut som det gör synes enbart vara en följd av att anställningsvillkoren för anställda inom den offentliga sektorn i dag regleras på olika sätt.

text: Det skulle visserligen kunna hävdas att det är en tillräckligt ingripande påföljd att en befattningshavare hos en kommun som överträder repressalieförbudet kan bli föremål för kritik av tillsynsmyndigheterna Justitiekanslern eller JO. Men intresset av att kommunanställdas meddelarfrihet inte kränks väger enligt min mening så tungt att en möjlighet till straffrättsliga ingripanden i vissa fall rimligen bör finnas.

text: Mot bakgrund av det anförda avser jag att lämna en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet. Det finns måhända anledning att låta Tryck- och yttrandefrihetsberedningen (

text: dir. 2003:58

text: ) ta upp frågan om en lagändring.


title: Remissyttrande - Straffrättsligt skydd för barn som bevittnar brott mellan närstående samt mot uppmaning och annan psykisk påverkan att begå självmord (SOU 2019:32)

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: Allmänna synpunkter

text: Bevittnande av våld eller andra brottsliga handlingar av och mot en närstående skadar ett barns hälsa och samhället bör reagera skarpt på sådana handlingar. Även uppmaning och annan psykisk påverkan att begå självmord är en mycket allvarlig handling som i värsta fall kan leda till dödsfall eller allvarliga skador. Det finns därför i och för sig beaktansvärda skäl för kriminalisering av båda dessa gärningar. Trots det har Justitiekanslern, med hänsyn främst till att kriminalisering som metod ska användas med försiktighet, vissa betänkligheter mot förslagen. Dessa är dock inte så starka att förslagen avstyrks. Justitiekanslern anser dock att de påpekanden som görs och som är av mer lagteknisk natur bör tas om hand i den fortsatta beredningen.

text: Barnfridsbrott

text: För att ansvar för det föreslagna barnfridsbrottet ska kunna utkrävas krävs att det har förevarit ett grundbrott. Det handlande som nu föreslås bli kriminaliserat är alltså redan kriminaliserat. Även det förhållandet att handlandet bevittnas av ett barn är omhändertaget genom den befintliga straffskärpningsregeln i

text: 29 kap. 2 § 8 p brottsbalken

text: , vilken ska tillgodose intresset av skarpa reaktioner mot att låta barn bevittna brott av och mot närstående.

text: De skäl som utredningen för fram för att ändå införa en särskild straffbestämmelse är inte helt övertygande. Det gäller kanske framför allt skrivningarna om att barn som bevittnar våld i hemmet inte i tillräcklig omfattning uppmärksammas av polis och socialtjänst. Den befintliga straffskärpningsregeln medför att det redan i dag torde ingå i polisens uppgift att utreda misstankar om att barn har bevittnat relationsvåld. Samma synsätt kan anläggas i fråga om socialtjänstens uppdrag eftersom det i de fall när ansvar för barnfridsbrott aktualiseras, i regel har förevarit ett grundbrott som visar på att det förekommer våld i hemmet.

text: Justitiekanslern är enig med utredningen att det är angeläget att stärka barnets ställning i rättsprocessen och ser positivt på utredningens förslag om att utvidga uppdraget som särskild företrädare för barn. Det kan möjligen finnas anledning att ytterligare analysera om inte åtgärder av det slaget kan vara ett alternativ till att införa en särskild straffbestämmelse.

text: När ett straffbud som det nu föreslagna, innefattar ett handlade som redan är kriminaliserat ger det inte sällan upphov till betydande tillämpningsproblem i fråga om brottskonkurrens. Så riskerar att bli fallet även här, bl.a. i förhållande till den befintliga straffskärpningsregeln och särskilt i de fall när grundbrottet och bevittnandet inte prövas i samma rättegång. I sammanhanget kan påminnas om att Högsta domstolen ansett att om ett bevittnande skulle bedömas som ett särskilt brott skulle det, om samma handlande också har föranlett straffskärpning enligt

text: 29 kap. 2 §

text: BrB, ha karaktären av en dubbelbestraffning (jfr

text: NJA 2005 s. 712

text: Slutligen finns det skäl att ifrågasätta om en del definitioner som används i den föreslagna straffbestämmelsen är tillräckligt precisa för att uppfylla de krav som ställs på att det ska vara möjligt att förutse omfattningen av det straffbara området. Det gäller bl.a. begreppet närstående som enligt betänkandet ska ges en bred definition (s. 193). Det är också i någon mån tveksamt att begreppet bevittna ska att ha en vidare betydelse i straffbestämmelsen än vad det får anses ha i gängse språkbruk. Även om begreppet bevittna i förarbetena till den befintliga straffskärpningsregeln och

text: brottsskadelagen

text: omfattar såväl att barnet har sett som att det har hört det brott som förövats, bör det övervägas om det, med hänsyn till de krav som legalitetsprincipen ställer upp, kan ges samma vida betydelse i ett straffbud.

text: Uppmaning till självmord

text: Justitiekanslern har, även med beaktande av det bristande underlaget vad gäller förekomst av uppmaningar till självmord, inte någon invändning mot förslaget om en ny straffbestämmelse. Justitiekanslern gör inte heller någon annan bedömning än den utredningen har gjort i fråga om den nya straffbestämmelsen är godtagbar i förhållande till

text: regeringsformen

text: Den föreslagna straffbestämmelsen, med dess utformning som ett konkret farebrott, riskerar emellertid att leda till såväl bevissvårigheter som tillämpningsproblem vilket i förlängningen riskerar att urholka lagstiftningens ändamål och effektivitet. Justitiekanslern vill också uppmärksamma att oaktsamhetsbrott i regel är förbehållet brott med betydligt högre straffvärden än den nu föreslagna straffbestämmelsen.


title: Skadestånd på grund av Försäkringskassans utlämnande av sekretesskyddade handlingar

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 7 000 kr. Försäkringskassan ansvarar för att ersättningen betalas ut till henne.

text: Ärendet

text: Försäkringskassan har skickat sekretesskyddade handlingar innehållande känsliga personuppgifter om AA till fel person. Riksdagens ombudsmän har i ett beslut den 25 april 2019 riktat allvarlig kritik mot Försäkringskassan med anledning av händelsen.

text: AA har, för egen och sina barns räkning, begärt skadestånd av staten för kränkning på den grunden att handlingarna innehöll personuppgifter samt mycket privat information om henne och hennes barns hälsotillstånd.

text: Försäkringskassan har med ett eget yttrande lämnat över anspråket hit och anfört bl.a. följande.

text: Försäkringskassan har felaktigt lämnat ut ett flertal sekretesskyddade handlingar som innehåller integritetskänsliga uppgifter om AA. Utlämnandet har gjorts av misstag. Handlingarna har felaktigt lagts i ett kuvert tillsammans med handlingar avsedda för annan. Försäkringskassan har därefter skickat brevet med samtliga handlingar till den andra personen. Enligt journalanteckning i det aktuella ärendet har AA tillfrågats av handläggaren från Försäkringskassan om det var i sin ordning att den person som hade fått handlingarna skickade till sig behöll dem och AA sa att det var det. […]

text: Försäkringskassan beklagar det som har inträffat och ber om ursäkt för det felaktiga utlämnandet av AA:s handlingar. Tystnadsplikten har åsidosatts. Det har skett av oaktsamhet eftersom det måste höra till normal aktsamhet att handlingar som hämtas i ett skrivarfack gås igenom innan de lämnas ut. Det går att förstå att det som inträffade var allvarligt från AA:s sida sett. Försäkringskassan har ändå kommit fram till att villkoret för ideellt skadestånd är så pass högt satt att skadestånd inte kan tillstyrkas för kränkningen och lidandet av denna oaktsamhet.

text: AA har fått tillfälle att yttra sig över vad Försäkringskassan har anfört.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett kompletterande yttrande från Försäkringskassan. När det gäller den skadeståndsgrundande handlingen har Försäkringskassan anfört följande.

text: Här har en registrering i ett datasystem lett till en utskrift istället för en kopiering. Det skadeståndsgrundande felet består i att en handläggare försummat att kontrollera att de handlingar som lades i ett kuvert avsåg mottagaren av brevet. Slutligen har mottagare öppnat brevet och dels fått ta del av sina egna handlingar men samtidigt av misstag tagit del av AA:s handlingar. Utredningen i detta ärende har visat att dessa handlingar innehöll känsliga uppgifter om sociala förhållanden och hälsotillstånd som omfattas av sekretess. Såvitt framgår har uppgifterna inte spridits till någon vidare krets. Hänsyn måste självklart tas till det stora obehag som detta inneburit för AA. Om JK anser att PUL är tillämplig tillstyrker Försäkringskassan att AA beviljas ett skäligt belopp för kränkningen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: De grundläggande bestämmelserna om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Försäkringskassans handläggning av ärendet är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd kan också ges ut om Europakonventionen har överträtts, i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. (Jfr bl.a. rättsfallet

text: NJA 2007 s. 584

text: och numera

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Sedan den 25 maj 2018 gäller EU:s dataskyddsförordning i Försäkringskassans verksamhet. För skadefall som inträffat innan dataskyddsförordningen trädde ikraft gäller den numera upphävda

text: personuppgiftslagen

text: (se

text: prop. 2017/18:105 s. 176

text: ). Det är i detta fall fråga om sådan behandling av personuppgifter som omfattas av

text: personuppgiftslagen

text: Enligt

text: 13 § andra stycket personuppgiftslagen

text: är det förbjudet att behandla personuppgifter som rör hälsa, s.k. känsliga personuppgifter.

text: Av

text: 48 § personuppgiftslagen

text: framgår att den personuppgiftsansvarige är skyldig att ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med

text: personuppgiftslagen

text: har orsakat.

text: Frågan om statens skadeståndsskyldighet

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: framgår att lagens bestämmelser ska tillämpas endast om inte annat är särskilt föreskrivet. Det innebär att frågan om statens skadeståndsskyldighet först ska prövas utifrån förutsättningarna i

text: personuppgiftslagen

text: Enligt

text: och

text: 5 §§

text: personuppgiftslagen

text: tillämpas lagen vid behandling av personuppgifter om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i ett manuellt register i form av en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier.

text: Det står klart att de handlingar som Försäkringskassan har skickat har innehållit personuppgifter om AA. Det står vidare klart att utlämnande av personuppgifter genom översändande betraktas som behandling av personuppgifter enligt

text: 3 § personuppgiftslagen

text: (se

text: SOU 2003:40 s. 190

text: ). Som framgått ovan krävs emellertid också att behandlingen har varit helt eller delvis automatiserad eller att uppgifterna har ingått i eller varit avsedda att ingå i ett manuellt register i form av en strukturerad samling personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier.

text: Själva utlämnandet av handlingarna har i detta fall skett via vanlig post och har alltså inte varit helt eller delvis automatiserat eller uppfyllt kriterierna för ett manuellt register. Detta får dock anses ha mindre betydelse. Det avgörande måste istället vara vilken karaktär den bakomliggande behandlingen av personuppgifterna har haft. Om den behandlingen varit helt eller delvis automatiserad eller uppfyllt kriterierna för ett manuellt register måste även utlämnandet av personuppgifterna anses omfattas av den behandlingen (jfr

text: SOU 2003:40 s. 190

text: f., Öman och Lindblom, Personuppgiftslagen, En kommentar, fjärde upplagan, s. 83 f. och s. 122 samt JK:s beslut den 12 juli 2016 i ärende med dnr

text: I detta fall har en registrering i Försäkringskassans datasystem av misstag lett till en utskrift av de aktuella handlingarna. Det står därmed klart att den bakomliggande behandlingen av personuppgifterna har varit automatiserad. Justitiekanslern bedömer därför att utlämnandet i detta fall, dvs. åtgärden att skicka de aktuella handlingarna med post, har varit en sådan behandling av personuppgifter som omfattas av

text: personuppgiftslagen

text: . Frågan om statens skadeståndsskyldighet ska således prövas enligt bestämmelserna i

text: personuppgiftslagen

text: Det är utrett att Försäkringskassan har skickat sekretesskyddade handlingar innehållande känsliga personuppgifter om AA till en utomstående person. Den felaktiga behandlingen av AA:s personuppgifter innebär att staten är skadeståndsskyldig gentemot AA enligt

text: 48 § personuppgiftslagen

text: . AA har därför rätt till ersättning för den kränkning av den personliga integriteten som det felaktiga utskicket har inneburit för henne.

text: AA har även begärt skadestånd av staten för sina barns räkning. Den bakomliggande registreringen har avsett AA. Det saknas därför förutsättningar att bevilja barnen skadestånd med anledning av personuppgiftsbehandlingen.

text: Ersättning för kränkning

text: Ersättning för kränkning som uppkommit till följd av en överträdelse av

text: personuppgiftslagen

text: får uppskattas efter skälighet mot bakgrund av samtliga omständigheter i det aktuella fallet. Vid bedömningen ska bl.a. beaktas sådana faktorer som eventuell risk för otillbörlig spridning av känsliga eller felaktiga uppgifter och om den registrerade på grund av den felaktiga behandlingen har blivit utsatt för beslut eller åtgärder som kunnat innebära något negativt för honom eller henne (se

text: prop. 1997/98:44 s. 142

text: Högsta domstolen har också uttalat att syftet med kränkningsersättning vid överträdelser av

text: personuppgiftslagens

text: regler är att kompensera känslor hos den skadelidande och ge upprättelse (se

text: NJA 2013 s. 1046

text: ). Ersättningen ska enligt Högsta domstolen bestämmas utifrån en bedömning av den kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit och ersättningsnivån bör i fall som inte kan anses allvarliga ligga under 5 000 kr.

text: I det här fallet har känsliga personuppgifter, som omfattas av sekretess, skickats till en utomstående person. Utredningen i ärendet talar inte för att uppgifterna har spridits vidare. Såvitt framkommit har det inträffade inte heller medfört några konkreta besvär för AA. Mot det ska vägas det stora obehag och den oro som det naturligtvis inneburit för AA att uppgifter om bl.a. hennes hälsotillstånd lämnats ut till en för henne okänd person.

text: Vid en samlad bedömning – där hänsyn även tagits till Justitiekanslerns tidigare beslut i liknande fall (se bl.a. Justitiekanslerns beslut i ärenden med dnr 5280-19-4.2 och 5981-19-4.2) – anser Justitiekanslern att AA ska få ersättning med skäliga 7 000 kr för den kränkning som Försäkringskassans agerande har orsakat henne.


title: Anspråk på skadestånd med hänvisning till bristande delgivning i ett mål om betalningsföreläggande

text: Justitiekanslern tillerkänner AA skadeståndsersättning med 2 450 kr men avslår anspråket i övrigt.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Riksskatteverket att ombesörja utbetalningen av skadeståndsersättningen till AA.

text: Ärendet

text: Stockholms läns stadshypoteksförening ansökte i april 1992 hos Kronofogdemyndigheten i Stockholms län om betalningsföreläggande för AA och hennes dåvarande sambo BB (kronofogdemyndighetens mål nr 01-45021-92). I ansökan begärde hypoteksföreningen att dess fordran skulle fastställas att utgå ur AA:s och BB:s gemensamma fastighet.

text: Beträffande handläggningen av det aktuella målet om betalningsföreläggande skall anmärkas, förutom att lång tid förflutit från det att handläggningen pågick hos kronofogdemyndigheten, att myndighetens akt i målet har gallrats. I flera avseenden föreligger därför betydande oklarheter beträffande det faktiska händelseförloppet i målet om betalningsföreläggandet. Följande kan ändå sägas beträffande bakgrunden till ersättningsanspråket.

text: Kronofogdemyndigheten utfärdade till att börja med förelägganden mot svarandena som sändes i rekommenderade brev jämte mottagningsbevis med redovisningstid senast den 31 augusti 1992. Föreläggandena sändes därefter på nytt till svarandena med ny redovisningstid till den 30 september. Försändelserna förvarades hos posten. Den 16 september 1992 anlitade kronofogdemyndigheten stämningsman vid Polismyndigheten i Jakobsberg att delge svarandena föreläggandena. BB delgavs föreläggandet genom stämningsman den 28 september 1998. Enligt en anteckning i polisens delgivningsliggare återkallade kronofogdemyndigheten delgivningsuppdraget såvitt avsåg AA; det är dock oklart när detta skedde. Av utredningen i ärendet framgår vidare att stämningsmannen vid åtminstone ett tillfälle sökte AA i hennes bostad. Enligt vad som antecknats i kronofogdemyndighetens med ADB förda dagboksblad har delgivning av betalningsföreläggandet skett med henne genom stämningsman den 13 oktober 1992. AA har emellertid uppgett att hon vid detta tillfälle inte befann sig i bostaden och att stämningsmannen således inte personligen delgav henne föreläggandet. I stället har stämningsmannen enligt henne överlämnat delgivningshandlingen till BB. som oriktigt uppgav att hon på grund av sjukdom inte kunde underteckna handlingen i stämningsmannens närvaro. BB. undertecknade sedan själv delgivningshandlingen i hennes namn och lämnade ut den till den väntande stämningsmannen.

text: I ett telefaxmeddelande den 21 oktober 1992 till kronofogdemyndigheten uppgav BB att båda föreläggandena bestreds. Med anledning härav tillställde kronofogdemyndigheten BB två skrivelser den 22 oktober. Enligt den ena skrivelsen upplystes han om att hans bestridande hade kommit in för sent men att han kunde ansöka om återvinning för att få till stånd en ändring. Det andra meddelandet avsåg en begäran om att AA själv skulle underteckna bestridandet. Något sådant bestridande inkom inte från henne. Kronofogdemyndigheten översände dock BB:s ingivna telefaxmeddelande såsom ett bestridande till sökanden den 2 november 1992.

text: Den 4 november 1992 inkom till kronofogdemyndigheten ett mottagningsbevis från posten som var undertecknat med AA:s namn. Riksskatteverket har anfört att kronofogdemyndigheten godtog detta mottagningsbevis och således inte stämningsmans delgivning - som bevis för att AA var delgiven föreläggandet. Utredningen visar att hon dock inte själv hade undertecknat delgivningshandlingen utan att detta hade gjorts av BB. Av handlingarna i ärendet framgår att också den andra delgivningsförsändelsen hos posten kvitterats av BB som bud och att han falskeligen antecknade AA:s namn på mottagningsbeviset. Det är oklart om och i så fall när kronofogdemyndigheten fått del av detta delgivningsbevis. BB har med anledning av nämnda händelser den 29 maj 1998 dömts av Jakobsbergs tingsrätt för urkundsförfalskning (mål nr B 175-96).

text: Sedan sökanden begärt att målet skulle överlämnas till tingsrätt beslutade kronofogdemyndigheten den 23 november 1992 att BB var att anse som ombud för AA och att målet avseende dem båda skulle överlämnas till Jakobsbergs tingsrätt, eftersom det förelåg nödvändig processgemenskap mellan svarandena. Tingsrätten avskrev målet den 19 december 1992 sedan parterna, enligt uppgift från Hypoteksföreningen, hade träffat en uppgörelse i saken.

text: Anspråket m.m.

text: AA har i en skrivelse till Kronofogdemyndigheten i Stockholm begärt skadestånd av staten med sammanlagt 149 584 kr. Till stöd för anspråket har AA åberopat att kronofogdemyndigheten felaktigt ansett henne delgiven betalningsföreläggandet. Stämningsmannen begick också ett allvarligt fel när han sökte henne för delgivning av betalningsföreläggandet, eftersom han överlät delgivningsuppdraget på BB. Det var vidare fel av kronofogdemyndigheten att betrakta BB. som ombud för henne. Hon har tillagt att hon helt saknade kännedom om Hypoteksföreningens fordran och att bristerna i delgivningsförfarandet innebar att hennes möjligheter att genom bl.a. en försäljning av fastigheten reglera uppkomna skulder till borgenärerna fördröjdes. AA har också hänvisat till att hon vid ett besök på kronofogdemyndigheten under år 1995 blivit illa bemött av en tjänsteman där.

text: Anspråket avser ersättning för räntekostnader och dröjsmålsränta på lån hänförliga till fastigheten under tiden den 13 oktober 1992 - 31 maj 1993 med totalt 127 134 kr. Yrkandet innefattar vidare ersättning för inkomstbortfall med 1 000 kr på grund av möten med företrädare för kronofogdemyndigheten och med 10 000 kr på grund av sjukskrivning. Härtill kommer ersättning för kostnader avseende telefon, kopiering och porto med 1 200 kr samt reskostnad till kronofogdemyndigheten med 250 kr. Anspråket innefattar även ersättning för kränkning med 10 000 kr.

text: Kronofogdemyndigheten har med flera yttranden i saken överlämnat ersättningsanspråket till Riksskatteverket. Verket har i sin tur med eget yttrande överlämnat ärendet hit. Riksskatteverket har, sammanfattningsvis, gjort den bedömningen att kronofogdemyndigheten inte handlat på sådant sätt att staten ådragit sig skadeståndsansvar gentemot AA.

text: AA har lämnat synpunkter på Riksskatteverkets yttrande.

text: Justitiekanslern har vid ärendets beredning tagit del av handlingar i kopia ur Jakobsbergs tingsrätts akt i mål T 815-92.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänt om statens skadeståndsansvar

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet för vars fullgörande staten svarar. I fråga om lidande utgår ersättning endast om det tillfogats den skadelidande genom vissa slags integritetskränkande brott enligt vad som anges i

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Delgivningen av betalningsföreläggandet

text: Regler om delgivning av ett betalningsföreläggande finns i

text: 30 §§

text: lagen (

text: ) om betalningsföreläggande och handräckning. I 29 § första stycket sägs att föreläggandet skall delges svaranden i enlighet med vad som enligt

text: rättegångsbalken

text: gäller för delgivning av stämning i tvistemål. Sådan delgivning sker enligt

text: 33 kap. 4 § rättegångsbalken

text: enligt bestämmelserna i

text: delgivningslagen (1970:428)

text: och

text: delgivningsförordningen (1979:101)

text: . I

text: 3 § delgivningslagen

text: anges de olika formerna av delgivningsförfaranden. I detta fall har kronofogdemyndigheten tillämpat både ordinär delgivning och stämningsmannadelgivning.

text: Vid ordinär delgivning sänds handlingen till den sökte i vanligt brev. Vid handlingen fogas en blankett för delgivningskvitto samt, om det inte kan anses obehövligt, ett kuvert i vilket delgivningskvittot kan sändas tillbaka. Om det finns skäl till det får handlingen sändas i rekommenderad försändelse (rekommenderat brev med mottagningsbevis). Delgivning av sistnämnt slag torde åtminstone tidigare ha varit den vanligaste formen för delgivning av betalningsförelägganden (se B. Häggman m. fl. Betalningsföreläggande och handräckning. En kommentar, femte upplagan, s. 104). I regel ligger försändelsen kvar i en månad hos posten innan den återsänds till vederbörande kronofogdemyndighet. Vid utlämning av försändelsen kvitterar adressaten eller hans ombud mottagningsbeviset. Kan delgivning inte ske på ordinärt sätt eller genom särskild postdelgivning får delgivning ske genom stämningsman.

text: Delgivning anses ha skett när den som söks för delgivning själv har mottagit handlingen, oavsett på vilket sätt den kommit honom eller henne tillhanda, se19 § första stycket

text: delgivningslagen

text: . Vid delgivning som sker med rekommenderat brev kan den sökte kvittera försändelsen i bostaden och behöver inte själv hämta ut försändelsen. Detta kan ske genom bud. Om den sökte kvitterat en postförsändelse som hämtas av bud, skall försändelsen anses ha kommit den sökte tillhanda samma dag som den avhämtas av budet.

text: Vid stämningsmannadelgivning kan stämningsmannen fullgöra delgivningen även om den sökte vägrar att ta emot handlingen. Ett intyg utfärdat av delgivningsmannen utgör då fullt bevis för hur delgivningen gått till (

text: 3 § fjärde stycket

text: och

text: 24 § första stycket

text: delgivningslagen

text: ). Stämningsman kan enligt

text: 12 § första stycket delgivningslagen

text: också överlämna den handling som skall delges till annan vuxen person i den söktes hushåll, s.k. surrogatdelgivning. Sådan delgivning av ett betalningsföreläggande får endast ske om det finns anledning anta att den sökte avvikit eller på annat sätt håller sig undan (

text: 33 kap. 6 § andra stycket rättegångsbalken

text: AA har gjort gällande att det uppdrag som överlämnats till stämningsman för delgivning av föreläggandet genomförts på ett felaktigt sätt, eftersom stämningsmannen överlämnade delgivningshandlingen till hennes dåvarande sambo BB utan att stämningsman kontrollerade om hon personligen hade undertecknat delgivningshandlingen. Enligt AA skrev nämligen BB på delgivningskvittot i hennes namn. Hennes beskrivning för hur delgivningen har gått till vinner betydande stöd av uppgifterna i ett nedtecknat polisförhör som hållits med stämningsmannen. Det finns med hänsyn härtill och till vad som i övrigt har kommit fram genom utredningen i ärendet inte anledning för mig att ifrågasätta AA:s beskrivning av delgivningsförfarandet i denna del. Följaktligen får det anses klarlagt att föreläggandet inte delgavs henne personligen. Då fråga inte heller var om surrogatdelgivning har någon genom stämningsmannen giltig delgivning av betalningsföreläggandet således inte skett. Det fel som begåtts vid delgivningen är enligt min mening av sådant slag att staten i och för sig har att bära ett ersättningsansvar för den skada som felet visar sig ha lett till.

text: Riksskatteverket har på grundval av den rekonstruktion över handläggningen av målet som kronofogdemyndigheten presenterat framhållit att frågan om stämningsmannen utfört sitt uppdrag på ett riktigt sätt eller inte saknar egentlig betydelse för den skadeståndsrättsliga bedömningen, eftersom kronofogdemyndigheten uppgett att starka skäl talar för att AA ansetts delgiven betalningsföreläggandet genom det mottagningsbevis som inkom till myndigheten den 4 november 1992. Denna ståndpunkt grundas i huvudsak på det förhållandet att det i polisens delgivningsliggare antecknats att stämningsmannauppdraget skulle ha återkallats. Det framgår dock inte närmare av liggaren eller av annan handling i ärendet när och varför detta skulle ha skett.

text: Problemet i detta ärende är att det nu i efterhand inte med säkerhet går att fastställa vilket bevis som kronofogdemyndigheten lagt till grund för att delgivning av betalningsföreläggandet skulle anses ha skett. Handlingarna i kronofogdemyndighetens akt har som nämnts tidigare gallrats av myndigheten, av allt att döma i enlighet med gällande regler om gallring av handlingar i mål om betalningsföreläggande.

text: Jag vill i detta sammanhang emellertid peka på att det i kronofogdemyndighetens med ADB förda dagboksblad är antecknat att AA delgavs föreläggandet genom stämningsman den 13 oktober 1992. Av dagboksbladet framgår vidare att förklaringstiden, dvs. den tid inom vilken AA hade att bestrida föreläggandet, gällde fram till den 21 oktober. Till det sagda kommer att sökanden den 2 november underrättades om att föreläggandet beträffande henne var bestritt genom det faxmeddelande som den 21 oktober hade kommit in till myndigheten från BB. Nämnda omständigheter talar alltså för att myndigheten i vart fall inte intill denna tid handlagt målet på grundval av att AA var delgiven föreläggandet genom det mottagningsbevis som myndigheten fick del av först den 4 november. I brist på annan klargörande utredning får andra förklaringar anses utgöra antaganden av sådant slag att det inte är rimligt att ge staten ett tolkningsföreträde som kan gå ut över den enskildes rätt. Till grund för den fortsatta skadeståndsrättsliga bedömningen har jag därför, trots den gjorda anteckningen i polisens delgivningsliggare, att utgå från att AA ansetts delgiven föreläggandet genom stämningsmannen.

text: Det skall här tilläggas att det inte kommit fram någon omständighet i ärendet här som ger underlag för bedömningen att kronofogdemyndigheten bort inse att AA inte hade fått del av betalningsföreläggandet. Myndigheten kan därför inte i skadeståndsrättsligt hänseende lastas för att den inte vidtog några ytterligare delgivningsåtgärder, varigenom hon hade kunnat få kännedom om betalningsföreläggandet och därmed fordringsanspråket mot henne.

text: Ombudsfrågan m.m.

text: Kronofogdemyndigheten beslutade den 23 november 1992 att BB var att anse som ombud för AA och att det bestridande som han hade gett in till myndigheten den 21 oktober därför även skulle avse henne. Till följd härav och på sökandens begäran beslutade kronofogdemyndigheten att målet skulle överlämnas till kronofogdemyndigheten. Kronofogdemyndighetens bedömning i ombudsfrågan har emellertid visat sig vara felaktig.

text: Betalningsföreläggandelagen hänvisar i fråga om part och parts ställföreträdare eller ombud till

text: 2 kap. 6 § utsökningsbalken

text: . Av denna bestämmelse framgår att reglerna i

text: 12 kap.

text: rättegångsbalken

text: om ombud och biträde i princip skall tillämpas hos kronofogdemyndigheten. Enligt

text: 2 kap. 6 § andra stycket utsökningsbalken

text: behöver ombud dock inte styrka sin behörighet genom fullmakt annat än om kronofogdemyndigheten finner det behövligt. Det ankommer således på kronofogdemyndigheten att bedöma huruvida det finns skäl att betvivla att den som uppger sig vara ombud är behörig. Om tvekan råder skall i regel fullmakt inhämtas. På svarandesidan kan det ofta anses onödigt att kräva in fullmakt (se Walin m.fl.

text: Utsökningsbalken

text: 1999, s. 40). Detta torde i synnerhet gälla om föreläggandet bestrids av det uppgivna ombudet eftersom svaranden i en sådan situation inte riskerar att lida någon rättsförlust.

text: I detta fall fanns det ingen uttrycklig uppgift i BB:s telefaxmeddelande till kronofogdemyndigheten som gav vid handen att han uppträdde som ombud för AA. Kronofogdemyndigheten tycks inledningsvis inte heller ha uppfattat situationen på detta sätt eftersom myndigheten, om än i en skrivelse ställd till BB, begärde att AA själv skulle underteckna bestridandet. Det förhållandet att myndigheten därefter ändå valde att betrakta BB som ombud för henne har av allt att döma haft sin utgångspunkt i att myndigheten i den uppkomna situationen annars hade haft att meddela ett utslag som normalt skulle ha lett till en rättsförlust för en svarande i den summariska processen.

text: När det gäller skadeståndsskyldighet på grund av oriktig rättstillämpning skall noteras att det inte räcker med att en bedömning kan ifrågasättas. Uppfattningar i sådana frågor kan växla i sådan grad att det mera sällan kan talas om fel och försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . För att skadeståndsgrundande vållande från en myndighets sida skall anses föreligga vid rättstillämpning, bevisvärdering och diskretionära bedömningar skall det således vara fråga om mycket påtagliga felbedömningar (jfr t.ex.

text: NJA 1994 s. 654

text: prop. 1972:5 s. 518

text: och Bertil Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2 uppl. Stockholm 1996, s. 75 ff.).

text: Enligt min mening får de överväganden som kronofogdemyndigheten gjort i ombudsfrågan med hänsyn till då kända omständigheter anses falla inom det område där olika bedömningar hade kunnat göras. Även om således kronofogdemyndighetens beslut i efterhand visat sig vara oriktigt innefattar det inte något sådant fel eller sådan försummelse som avses i

text: skadeståndslagen

text: Beslutet att överlämna målet beträffande AA till tingsrätten följde av kronofogdemyndighetens ställningstagande i ombudsfrågan. Överlämnandet, som inte i sig medfört någon rättsförlust för henne, kan mot bakgrund av det anförda inte heller anses vara skadeståndsgrundande för staten.

text: Jag har noterat att kronofogdemyndigheten i beslutet om överlämnande av målet om betalningsföreläggande till tingsrätten bedömde att det förelåg nödvändig processgemenskap mellan svarandena och därför även överlämnade målet såvitt avsåg BB:s betalningsskyldighet till tingsrätten. Med anledning härav finns det anledning att framhålla följande.

text: I ett mål mot flera svaranden kan det inträffa att endast en av svarandena bestrider eller att den ene gör det för sent. Utslag skall då meddelas mot den som inte bestritt eller inte gjort detta i tid. Vissa rättsförhållanden är emellertid av det slag att de är odelbara i den meningen att endast ett avgörande kan ges över för alla som har del i saken. Exempel på ett sådant fall som kan bli aktuellt i den summariska processen är yrkande om betalningsfastställelse i en fastighet som ägs av båda svarandena (

text: prop. 1989/90:85 s. 53

text: I den del som avsåg Hypoteksföreningens yrkande om betalningsfastställelse förelåg det alltså nödvändig processgemenskap mellan svarandena. I den saken fanns det alltså skäl att på sökandens begäran överlämna målet beträffande båda svarandena till tingsrätten. I fråga om BB:s personliga betalningsansvar förelåg dock inte någon sådan grund. Hans bestridande hade i den delen skett för sent och ett utslag skulle således ha meddelats mot honom beträffande betalningsskyldigheten (jfr

text: RH 14:84

text: ). Det fel som begåtts i detta avseende kan dock, enligt principen om s.k. tredjemansskador, inte sägas ha innefattat någon försummelse vid myndighetsutövning mot AA som berättigar henne till skadestånd.

text: Kronofogdemyndighetens bemötande av AA m.m.

text: AA:s framställan innefattar även ett påstående om att kronofogdemyndigheten skulle ha behandlat henne kränkande. Hon har därvid hänvisat till ett möte som hållits med en företrädare för myndigheten under år 1995. Jag har också uppfattat hennes anspråk på så sätt att hon menar att kronofogdemyndighetens handläggning av målet i stort infattat en kränkande behandling av henne.

text: Det ligger i sakens natur att en enskild vid kontakter med myndigheter skall bemötas med hövlighet och respekt och i övrigt med iakttagande av de krav som den offentliga tjänsten ställer. Såvitt avser det ifrågavarande mötet på kronofogdemyndigheten kan jag endast konstatera att uppgift står mot uppgift om vad som sades och i övrigt förekom vid tillfället. Här tillgänglig utredning ger inte underlag för bedömningen att det förekommit några sådana brister vid denna eller andra kontakter mellan myndighetens företrädare och AA som på något sätt är skadeståndsgrundande. Inte heller i något annat avseende kan jag se att kronofogdemyndigheten vid handläggningen av målet skulle ha vållat henne skada av det slag som här görs gällande.

text: Avslutande bedömning

text: Jag har i ärendet kunnat konstatera att utredningen får anses visa att AA ansetts delgiven betalningsföreläggandet genom stämningsman. Denna delgivning har enligt min mening genomförts på ett sådant bristfälligt sätt att staten på grund av fel eller försummelse har att bära ett skadeståndsrättsligt ansvar härför. Jag har dock inte kunnat finna stöd för att handläggningen av målet om betalningsföreläggande beträffande AA i något annat avseende innefattat fel eller försummelse i den mening som avses i

text: skadeståndslagen

text: . Fråga uppkommer då om den bristfälliga delgivningen i sig kan ha lett till skada för AA.

text: En grundläggande princip inom skadeståndsrätten är att det skall finnas ett orsakssamband mellan skadan och den omständighet som påstås ha orsakat denna. Detta brukar uttryckas på det sättet att den omständighet som påstås ha orsakat skadan skall ha varit en tillräcklig betingelse för skadans uppkomst.

text: AA:s ersättningsanspråk avser i huvudsak ersättning för räntekostnader och dröjsmålsränta på lån hänförliga till fastigheten under viss tid efter det att hon felaktigt ansetts delgiven betalningsföreläggandet. Enligt min mening kan det inte anses klarlagt att dessa kostnader har sin grund i den bristande delgivningen eller i övrigt har vållats genom handläggningen av målet om betalningsföreläggande. Skadan torde väl närmast utgöra resultatet av dispositioner som vidtagits av BB och som inte kronofogdemyndigheten kan lastas för. Det råder således inte ett sådant orsakssamband mellan de åtgärder som vidtagits i form av delgivning m.m. i målet om betalningsföreläggande och de räntekostnader som uppkommit som krävs för skadeståndsansvar. I denna del skall därför anspråket avslås.

text: Anspråket avser också ersättning för kostnader för telefon, kopiering och porto samt kostnader för resa och inkomstbortfall i samband med möten på kronofogdemyndigheten. Anspråket får i denna del uppfattas som ett krav på ersättning för att AA skulle kunna komma till sin rätt. Som framgått av det ovan anförda har dock handläggningen av målet om betalningsföreläggande i och för sig inte föranlett något utslag eller annan rättsförlust för henne. Jag har dock inte någon anledning ifrågasätta att vad som förekommit har medfört olägenheter av sådant att slag att staten skadeståndsvägen bör kompensera AA för ifrågavarande kostnader och inkomstbortfall. Begärd ersättning om sammanlagt 2 450 kr får anses som skälig.

text: Det kan däremot inte anses visat att begärd ersättning för inkomstförlust på grund av sjukskrivning har något sådant klart samband med målet om betalningsföreläggande att denna inkomstförlust skulle kunna vara ersättningsgill.

text: Vad avser ersättningsanspråket för lidande (kränkning) förutsätts, som nämnts tidigare, att lidandet skall ha tillfogats den skadelidande genom brott av visst integritetskränkande slag som anges i

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Utredningen ger inte stöd för bedömning att något brott förekommit vid handläggningen hos kronofogdemyndigheten. Jag kan därför inte se att staten skulle vara skyldig att utge ersättning till AA för lidande.

text: Sammanfattningsvis skall AA tillerkännas skadestånd med 2 450 kr. I övrigt skall dock hennes anspråk avslås.

text: Ärendet avslutas härmed.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till att artikel 6 i Europakonventionen har åsidosatts i process om skattetillägg

text: Justitiekanslern avslår C.M:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Genom omprövning inom ramen för det ordinarie taxeringsförfarandet beslutade Skatteverket den 5 juni 2014 att höja C.M:s inkomst av tjänst avseende oredovisad lön respektive löneförmån från ett av honom ägt aktiebolag. Skatteverket påförde även skattetillägg. Skatteverket bedömde att bolaget hade använt sig av osanna och falska fakturor för betalning av oredovisad arbetskraft och frigörande av kontanta medel som tillfallit C.M. som oredovisad lön. Verket gjorde vidare en skönsmässig uppskattning av hur mycket av de fakturerade beloppen som använts till betalning av oredovisad arbetskraft respektive hur mycket som tillfallit C.M. som oredovisad lön. Skatteverket uppskattade C.M:s oredovisade lön till 978 283 kr, höjde hans inkomst av tjänst i motsvarande mån samt påförde skattetillägg med fyrtio procent av den skatt som skulle betalas på detta belopp.

text: C.M. överklagade Skatteverkets beslut till Förvaltningsrätten i Stockholm, som i dom den 10 februari 2015 (mål nr 16729-14) sänkte den av Skatteverket fastställda oredovisade lönen med 145 000 kr, satte ned påfört skattetillägg i motsvarande mån och undanröjde skattetillägget avseende löneförmånen. C.M. överklagade förvaltningsrättens dom till Kammarrätten i Stockholm, som i dom den 31 januari 2017 (mål nr 6077-15) sänkte den oredovisade lönen med ytterligare 84 840 kr och satte ned skattetillägget i motsvarande mån.

text: C.M. överklagade kammarrättens dom till Högsta förvaltningsdomstolen, som den 16 maj 2017 (mål nr 1469-17) beslutade att inte meddela prövningstillstånd.

text: Anspråket m.m.

text: C.M. har begärt skadestånd av staten med 312 912 kr för skattetillägg och rättegångskostnader i överinstanserna. Han har även begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 10 000 kr.

text: Enligt C.M. har Skatteverket och överinstanserna åsidosatt oskuldspresumtionen i

text: artikel 6.2 i Europakonventionen

text: vid påförande av skattetillägg. Åsidosättandet har även innefattat en uppenbart felaktig rättstillämpning och medför skadeståndsskyldighet för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , på följande sätt.

text: Det var ostridigt att det fakturerade beloppet i vart fall delvis användes för att avlöna den personal som utfört arbetet, oavsett om den varit inhyrd eller anställd. Dessutom fanns ytterligare en person som ostridigt otillbörligt tagit del av fakturerade medel. Betalningsströmmarna talade emot att han ens kunnat disponera de medel han har beskattats för samt att det funnits ytterligare en person som tillgodofört sig medel från fakturerade belopp, vilket Skatteverket initialt helt bortsett från och senare i processen delvis beaktat.

text: Trots att verket inte åberopat någon direkt eller indirekt bevisning till stöd för att eventuellt uteslutna medel tillfallit honom, utan enbart beskattat honom utifrån den presumtion som har kommit till uttryck i rättsfallet RÅ 80 1:56, påfördes skattetillägg eftersom det rörde sig om skönstaxering. Överinstanserna beaktade inte hans förklaringar, eftersom han inte kunde presentera någon utredning. De ställde beviskravet så orimligt högt att de i praktiken tillämpade en omvänd bevisbörda.

text: Även om en huvudaktieägare och företagsledare i ett fåmansbolag från allmän synpunkt har haft ansvaret för att bokföringen i bolaget sköttes riktigt, kan inte enbart denna omständighet medföra att huvudaktieägaren personligen beskattas för oredovisade inkomster hos bolaget (jfr RÅ 80 1:56). Det räcker alltså inte med att medel uteslutits ur bolaget, utan Skatteverket måste visa att personen har disponerat medlen som lön för att beskattas. Rättsfallet har tolkats på så sätt att en presumtion då gäller med innebörden att om Skatteverket kan bevisa att medlen uteslutits från bokföringen så behöver verket inte visa att företrädaren disponerat medlen, utan detta antas istället. Det uppstår då en omkastad bevisbörda där den skattskyldige måste göra sannolikt att medlen använts i företaget för att undgå beskattning. Presumtionen går inte att motbevisa om det är så att företrädaren faktiskt inte disponerat medlen, eftersom det då givetvis inte finns sådant underlag för kostnaderna som skulle medföra att beviskravet sannolikhet är uppfyllt.

text: Den aktuella presumtionen har emellertid tillåtits få genomslag inte bara vid bedömningen av om C.M. tillgodogjort sig de medel som uteslutits från bolagets bokföring, utan även vid bedömningen av om han i denna del har lämnat en oriktig uppgift, vilket är en förutsättning för påförande av skattetillägg. Skatteverket har redan utifrån den omständigheten att medel uteslutits från bokföringen dragit slutsatsen att han har lämnat oriktig uppgift i fråga om uteslutna medel. Skatteverket och förvaltningsdomstolarna har tillämpat den bevislättnad som kommit till uttryck i rättsfallet på ett sådant sätt att det uppkommit en presumtion som dessutom ansetts tillräcklig för att visa oriktig uppgift och påföra skattetillägg.

text: Det skattetillägg som påförs vid skönstaxering strider inte i sig mot Europakonventionen, under förutsättning att normala bevisregler tillämpas, dvs. att Skatteverket gör sannolikt att det finns grund för skönsmässig uppskattning av inkomst samt vilka belopp den skattskyldige i så fall ska beskattas för. Oskuldspresumtionen har i detta fall emellertid åsidosatts genom att den presumtion som följer av RÅ 80 1:56 har tillåtits få ett så starkt genomslag i vid påförande av skattetillägg. I detta fall har Skatteverket redan utifrån det förhållandet att medel uteslutits ur bokföringen i bolaget dragit slutsatsen att oriktig uppgift lämnats i fråga om att han privat förfogat över uteslutna medel. Med hänsyn till det är staten skyldig att ersätta honom för den skada som Skatteverket och överinstanserna har förorsakat honom.

text: Justitiekanslern har tagit del av Skatteverkets omprövningsbeslut den 5 juni 2014 (dnr 82-24998336) och domstolarnas avgöranden.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Skatteverkets handläggning av och beslut i beskattningsärenden och domstolarnas dömande verksamhet är sådana verksamheter.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . De nämnda begränsningarna har dock inte ansetts kunna upprätthållas fullt ut i sådana fall då ett fel eller en försummelse innefattar en överträdelse av Europakonventionen. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Svensk skattelagstiftning och kraven i

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: Taxeringslagen

text: (1990:324; TL) var enligt övergångsbestämmelserna till

text: skatteförfarandelagen

text: (211:1244; SFL) tillämpliga på det aktuella beskattningsåret.

text: Av 4 kap. 3 § TL framgår bl.a. att om skatt eller underlag för att ta ut skatt inte kan beräknas tillförlitligt på grund av brister i eller bristfälligt underlag för deklarationen, ska skatten eller underlaget för att ta ut skatt uppskattas till det belopp som framstår som skäligt med hänsyn till vad som framkommit i ärendet (skönstaxering). Bestämmelsen motsvarar den numera gällande bestämmelsen i

text: 57 kap. 1 §

text: SFL.

text: Enligt 5 kap. 2 § 1 TL (numera

text: 49 kap. 6 §

text: SFL) ska skattetillägg tas ut om avvikelse har skett från en självdeklaration genom skönstaxering. För att den aktuella bestämmelsen ska vara tillämplig måste det röra sig om skönstaxering enligt 4 kap. 3 § TL.

text: För att skönstaxering ska kunna ske krävs i regel att Skatteverket kan bevisa att det finns någon konkret formell eller materiell brist i deklarationen eller underlaget för deklarationen. Inom det ordinarie taxeringsförfarandet kan konstaterade allvarliga brister i räkenskaperna ensamt utgöra grund för skönstaxering. Det beviskrav som åligger Skatteverket vid skönstaxeringar i det ordinarie taxeringsförfarandet är att förekomsten av en omständighet ska vara sannolik. Skatteverket måste således vid en avvikelse från deklarationen inom ettårsperioden göra sannolikt att deklarationen eller underlaget har brister för att avvikelse genom skönstaxering ska kunna ske. Är bevisningen tillräcklig för skönsmässig avvikelse från deklarationen är den också tillräcklig för att ta ut skattetillägg. Det görs alltså ingen fristående bedömning av frågan om skattetillägg kan tas ut. (Jfr Almgren/Leidhammar, Skatteförfarandet, Norstedts Juridik, s. 4:3:5, 5:2:3–4 TL, respektive Zeteo – kommentaren till

text: 49 kap. 6 §

text: SFL.)

text: I en utredning som handlade om översyn av skattetilläggsreglerna (

text: SOU 2001:25

text: ) föreslogs att skattetillägget vid skönstaxering vid avvikelse från självdeklaration skulle slopas. Någon förändring av reglerna gjordes dock inte. I propositionen Administrativa avgifter på skatte- och tullområdet, m.m. (

text: prop. 2002/03:106 s. 133

text: f.) ansåg regeringen att grunden för skattetillägg även vid avvikelse från en deklaration genom skönstaxering måste vara att deklarationen – eller underlaget för den – i någon bemärkelse är behäftad med fel eller brist. Syftet med en skönstaxering är att åstadkomma en materiellt riktig taxering. En skönstaxering får endast åsättas i vissa särskilda fall, när underlaget för att ta ut skatt inte kan beräknas tillförlitligt på grund av brister i eller bristfälligt underlag för deklarationen. För att skönstaxering ska komma i fråga måste det röra sig om sådana väsentliga brister att deklarationen helt eller delvis framstår som ett otillförlitligt underlag för taxeringsbeslut. Försummelser från den enskilde ska inte leda till skönstaxering om inkomsten ändå kan beräknas tillförlitligt. Bristfälligt redovisat underlag för deklarationen eller underlåtenhet att avge deklaration måste anses vara lika allvarligt som att lämna en oriktig uppgift.

text: Skattetillägg vid skönstaxering fungerar som ett påtryckningsmedel för att få fram korrekta uppgifter. Underlaget för skattetillägg till följd av skönstaxeringen sänks därför i princip i den utsträckning som nödvändiga uppgifter lämnas in och läggs till grund för taxeringen. Mot den bakgrunden menade regeringen att den nuvarande ordningen i bevishänseende är ändamålsenlig och tillgodoser de rättssäkerhetskrav som kan ställas för att ta ut skattetillägg. Regeringen påpekade även att

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: inte uppställer något bestämt krav på bevisningens höjd. Det centrala är i stället att det med en tillräcklig grad av säkerhet kan fastställas att den enskilde gjort sig skyldig till en förseelse. Det befintliga beviskravet ansågs därför förenligt med artikel 6 (

text: prop. 2002/03:106 s. 132

text: ff.).

text: Av

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: följer att var och en, vid prövningen en anklagelse mot honom eller henne för brott, ska vara berättigad till en rättvis rättegång (6.1). Vidare ska den som är anklagad för brott betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld lagligen fastställts (6.2). Enligt Europadomstolens praxis faller rena skattetvister utanför artikelns tillämpningsområde. Däremot är påförande av skattetillägg att anse som en anklagelse om brott i den mening som avses i artikel 6.1. (Se t.ex. Europadomstolens domar den 23 juli 2002 i målen Janosevic, no. 34619/97, respektive Västberga taxi Aktiebolag och Vulic, båda mot Sverige, no. 36985/97.)

text: I Europadomstolens mål

text: Lucky Dev mot Sverige

text: (no. 7356/10, dom den 27 november 2014) var omständigheterna snarlika dem som föreligger i det aktuella ärendet. Bakgrunden var, i korta drag, följande.

text: Lucky Dev drev tillsammans med sin make två restauranger. I ett beslut som fattades inom ramen för det ordinarie taxeringsförfarandet fann Skatteverket att Lucky Dev i sin inkomstdeklaration inte hade redovisat samtliga sina inkomster. Skatteverket gjorde bedömningen att det fanns förutsättningar för att fastställa Lucky Devs inkomst genom skönstaxering. Verket uppskattade den oredovisade inkomsten till ett betydande belopp, höjde Lucky Devs inkomst av näringsverksamhet i motsvarande mån samt påförde henne skattetillägg med fyrtio procent av den skatt som skulle betalas på den skönsmässigt fastställda inkomsten. Lucky Dev överklagade verkets beslut till överinstanserna, som avslog hennes överklaganden.

text: I Europadomstolen gjorde Lucky Dev gällande – såvitt är av intresse i detta ärende – att hon i fråga om påfört skattetillägg inte hade fått en rättvis rättegång eftersom verket hade brutit mot oskuldspresumtionen. Skatteverket behövde bara göra det sannolikt att hennes inkomstskatt inte kunnat bestämmas korrekt utifrån de uppgifter som hon hade lämnat för att hennes inkomster skulle fastställas genom skönstaxering. Samma beviskrav gällde även vid påförande av skattetillägg på den skönsmässigt fastställda inkomsten. Med tanke på att skattetillägg utgör en straffpåföljd var beviskravet alltför lågt ställt.

text: Europadomstolen fann att beviskravet i fråga om påförande av skattetillägg i sig inte innebär något brott mot artikel 6 i konventionen och att Lucky Dev hade fått en rättvis rättegång samt uttalade följande (punkten 67).

text: Domstolen har prövat liknande klagomål i tidigare svenska mål i skatteärenden (se exempelvis Janosevic och Carlberg). Den har ansett att det svenska systemet arbetar med en presumtion – vilket är godtagbart i princip, om den tillämpas i rimlig proportion till syftet – att felaktigheter som påträffas vid en taxering beror på en oförlåtlig handling från den skattskyldiges sida och att det inte är uppenbart oskäligt att påföra skattetillägg som straff för den handlingen. Individen är inte utan försvarsmedel. Han eller hon kan överklaga Skatteverkets beslut i domstol vilket, som om det lyckas, får automatisk effekt på skattetillägget. Han eller hon kan även framlägga skäl för en minskning eller befrielse från själva skattetillägget. Dessutom måste hänsyn tas till statens ekonomiska intressen i skatteärenden. Ett beskattningssystem huvudsakligen baserat på uppgifter från de skattskyldiga skulle inte fungera korrekt utan någon form av påföljd mot den som lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter, fastställd enligt standardiserade regler. Förutsatt att domstolarna gör en nyanserad bedömning i de enskilda fallen vad avser skälen för såväl påförande av som befrielse från skattetillägg, anser domstolen inte att det utgör något brott mot artikel 6 att den bevisnivå som krävs för att påföra skattetillägg är densamma som för fastställande av själva skatten.

text: Europadomstolen har även prövat frågan om en rättslig presumtion – enligt vilken en person under vissa omständigheter har begått ett brott – kan accepteras utifrån

text: artikel 6.2 i Europakonventionen

text: (se t.ex.

text: Salabiaku mot Frankrike

text: , no. 10519/83, dom den 7 oktober 1988). I målet Salabiaku var omständigheterna, i korta drag, följande.

text: Salabiaku hade dömts för smuggling av narkotika i en väska som han hade burit med sig genom tullen. Enligt fransk lag behövde uppsåt inte styrkas i en sådan situation. Den som passerade tullen med förbjudet gods presumerades i stället ha haft uppsåt att smuggla. Det var endast om personen kunde påvisa s.k. force majeure som han eller hon kunde undgå straffansvar. Europadomstolen konstaterade att faktiska och rättsliga presumtioner inte är förbjudna enligt konventionen, men att de måste hållas inom rimliga gränser med hänsyn till vad som står på spel och med beaktande av den tilltalades rätt att försvara sig. Europadomstolen fann vidare att de franska domstolarna hade varit försiktiga i sin tillämpning av presumtionsregeln och att de beaktat omständigheter som tydde på att den tilltalade faktiskt hade handlat med uppsåt. Med hänsyn till det hade oskuldspresumtionen inte kränkts.

text: Enligt praxis (se RÅ 80 1:56) gäller att huvudaktieägare eller företagsledare i fåmansbolag personligen ska beskattas för medel som uteslutits från bokföring och redovisning i bolaget antingen som lön eller utdelning. Denna praxis bygger på att det är huvudaktieägaren/företagsledaren som själv bestämmer vilka intäkter som ska tas upp i bolagets räkenskaper och vilka som eventuellt ska uteslutas, liksom vilka utbetalningar som ska göras. Undanhållna eller utbetalda belopp står till huvudaktieägarens eller företagsledarens förfogande och det är han eller hon som bestämmer hur undanhållna inkomster eller obehörigen utbetalda belopp ska användas. De medel som obehörigen har belastat ett fåmansbolag beskattas hos företagsledaren som lön om det kan antas att medlen stått till företagsledarens förfogande. För att undvika beskattning krävs att företagsledaren visar att de frigjorda medlen har använts för bolagets utgifter eller på annat sätt kommit bolaget till godo. För en sådan lönebeskattning är det tillräckligt att det kan antas att medlen har stått till företagsledarens förfogande.

text: Bedömningen i detta fall

text: Eftersom Skatteverkets omprövning av C.M:s inkomsttaxering och den efterföljande skatteprocessen har innefattat skattetillägg, är

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: tillämplig på det ifrågasatta förfarandet.

text: För det första kan konstateras att Europadomstolen, som redan nämnts, har funnit att beviskravet ”sannolikt” i fråga om påförande av skattetillägg vid skönstaxering inom det ordinarie taxeringsförfarandet inte i sig innebär någon överträdelse av artikel 6 (se t.ex. målet Lucky Dev).

text: Skatteverket har bedömt att det funnits tillräcklig bevisning för skönsmässig avvikelse från C.M:s inkomstdeklaration. Av 5 kap. 2 § 1 TL följer att skattetillägg ska tas ut om avvikelse har skett från en självdeklaration genom skönstaxering. I sådana fall görs alltså ingen fristående bedömning av frågan om skattetillägg kan tas ut. Om bevisningen är tillräcklig för skönsmässig avvikelse från deklarationen är den också tillräcklig för att ta ut skattetillägg. Någon oriktig uppgift behöver alltså inte påvisas. Överinstanserna har instämt i verkets bedömning i fråga om förutsättningar för skönstaxering och därmed även i fråga om förutsättningar för påförande av skattetillägget. Vad C.M. har anfört i denna del ger inte stöd för att ifrågasätta Skatteverkets och domstolarnas bedömning.

text: Vad sedan gäller den presumtion som Skatteverket har använt sig av vid skönstaxeringen, kan följande konstateras. Av Europadomstolens praxis framgår att faktiska och rättsliga presumtioner under vissa förutsättningar är förenliga med oskuldspresumtionen i artikel 6.2 (se t.ex. målet Salabiaku). Den aktuella presumtionen har inte – som C.M. har gjort gällande – legat till grund för bedömningen av om en oriktig uppgift har lämnats. Vid skönstaxering behöver, som redan nämnts, någon oriktig uppgift inte påvisas för att skattetillägg ska påföras.

text: Av utredningen framgår inte annat än att presumtionen i fråga har tillämpats i rimlig proportion till vad som stått på spel för C.M.. C.M. fick under handläggningen möjlighet att lägga fram sina synpunkter, bl.a. i fråga om förutsättningar för skönstaxering, höjning av hans inkomst respektive påförande av och befrielse från skattetillägg. I beslutet redogjorde Skatteverket för varför hans synpunkter inte godtagits. C.M. utnyttjade dessutom möjligheten att överklaga verkets omprövningsbeslut och därmed även det påförda skattetillägget. Efter Skatteverkets medgivande sänkte förvaltningsrätten och kammarrätten den skönsmässigt uppskattade inkomsten avseende oredovisad lön med ca en fjärdedel. Det påförda skattetillägget sänktes i motsvarande mån. Överinstanserna får anses ha gjort en nyanserad bedömning av C.M:s fall.

text: Sammantaget bedömer Justitiekanslern att vad som C.M. har anfört och vad som i övrigt framgår av de handlingar som har getts in inte ger stöd för att det har förekommit några sådana fel, försummelser eller överträdelser av

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: som grundar skadeståndsskyldighet för staten. C.M:s begäran om ersättning ska därför avslås. Vid denna utgång kan han inte heller få ersättning för ombudskostnader.