nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning
Preskription
Åtal

title: Kritik mot en åklagare och åklagarkammarens ledning för att en förundersökning inte bedrevs tillräckligt skyndsamt

sammanfattning: I en förundersökning lämnade Polismyndigheten över en samlad utredningshandling till åklagaren i december 2019. Därefter vidtog åklagaren ingen åtgärd i ärendet förrän i september 2021 då majoriteten av brottsmisstankarna lades ned, flera av dem på grund av preskription. JO uttalar att en sådan handläggning givetvis inte är acceptabel. Det har framgått att den ansvariga åklagaren fick möjlighet att avsätta tid för att gå igenom ärendet, men att hon inte använde sig av den tiden på grund av andra prioriterade uppgifter. Detta förmedlade hon dock inte uttryckligen till kammarledningen. I beslutet kritiserar JO åklagaren för hur hon hanterade ärendet. Det är JO:s uppfattning att även kammarledningen har ett ansvar för att handläggningen av ärendet inte var acceptabel. Kammarledningen kunde inte nöja sig med att ge åklagaren möjlighet att avsätta tid för en genomgång av ärendet utan borde också ha följt upp att detta fick avsett resultat. JO uttalar att ledningen långt tidigare än vad som skedde borde ha vidtagit effektiva åtgärder för att påskynda en grundlig genomgång av ärendet och att ställningstaganden gjordes i relevanta frågor. En vice chefsåklagare kritiseras för att hon som närmast ansvarig chef inte gjorde det. Enligt JO kan kammarchefen, som har det yttersta ansvaret för arbetsledning och fördelning av ärenden vid kammaren, inte undgå kritik för bristerna i fråga om ledning och styrning.

text: Bakgrund och anmälan

text: I februari 2019 inleddes en förundersökning om ett flertal brott med AA som målsägande. Ärendet samordnades med en förundersökning som redan pågick mot samme misstänkte men med en annan målsägande. Kammaråklagaren BB, Malmö åklagarkammare, var undersökningsledare i de samordnade ärendena. När det gäller brotten mot AA lämnade Polismyndigheten över en samlad utredningshandling till åklagaren i december 2019. Därefter vidtogs ingen åtgärd i det ärendet förrän i september 2021 då åklagaren lade ned 18 av 20 brottsmisstankar. Åtta av misstankarna lades ned på grund av preskription och resterande på grund av bevisproblem.

text: I anmälningar till JO den 17 juni 2021 och den 28 september 2021 förde AA fram klagomål mot den långa handläggningstiden i sitt ärende som medförde att flera brott preskriberades.

text: Utredning

text: JO uppmanade Åklagarmyndigheten att yttra sig över handläggningen av ärendet där AA var målsägande från det att Polismyndigheten överlämnade en samlad utredningshandling i december 2019.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren CC) yttrande sig den 20 januari 2022 efter att ha hämtat in upplysningar från BB samt kammarledningen genom chefsåklagaren DD och vice chefsåklagaren EE. Vidare hade upplysningar hämtats in från områdeschefen för åklagarområde Syd-Öst, chefsåklagaren FF. Åklagarmyndighetens yttrande finns tillgängligt hos JO.

text: Kammaråklagaren BB beskrev i sina upplysningar en ansträngd och besvärlig arbetssituation samt redogjorde för vilka kontakter hon haft med sin närmaste chef EE om arbetssituationen generellt och att hon inte hann vidta åtgärder i det aktuella ärendet på det sätt som krävdes.

text: Vice chefsåklagaren EE lämnade upplysningar om de samtal som hon haft med BB och vad som gjorts för att komma till rätta med BB:s arbetssituation och handläggningen av det ärende som JO-anmälan gäller.

text: Kammarchefen DD konstaterade att förundersökningen inte bedrivits så skyndsamt som omständigheterna medgett. Han redogjorde för arbetsläget vid Malmö åklagarkammare samt för vilket ansvar kammarledningen har för ärenden som blir liggande för länge och vilka åtgärder ledningen kan vidta i sådana situationer. DD redovisade också sin uppfattning om hur det aktuella ärendet hade hanterats och uppgav att han anser att EE gjort vad hon kunnat för att driva ärendet framåt och att det faller ett stort ansvar på BB för att hon under alltför lång tid inte tagit tag i ärendet.

text: Det anges i DD:s upplysningar att områdeschefen FF fullt ut delar hans synpunkter.

text: Åklagarmyndigheten redovisade rättslig reglering och följande bedömning av handläggningen efter december 2019.

text: Av utredningen framgår att förundersökningen, i vart fall från december 2019 då ett samlat protokoll med alla utredningshandlingar lämnades till åklagaren, inte har bedrivits med den skyndsamhet som krävs. Beträffande de misstankar som rörde FJ tycks inga åtgärder ha vidtagits därefter och fram till dess att åklagaren i september 2021 fattade beslut om att lägga ned majoriteten av misstankarna, vilka i flera fall då var preskriberade. En sådan handläggning är givetvis inte acceptabel. Åklagaren har upplyst om att dröjsmålet bl.a. har berott på en stor arbetsbörda, delvis i kombination med personliga omständigheter. Kammarledningen har vid flera tillfällen bett henne schemalägga tid för genomgång av det aktuella ärendet, men hon har vid sådana tillfällen inte kunnat utnyttja den schemalagda tiden för

text: detta ändamål. Av kammarledningens yttrande framgår att åklagarkammaren generellt har haft en mycket ansträngd arbetsbelastning under den aktuella tidsperioden. Handläggningen av det aktuella ärendet har dock diskuterats med åklagaren vid flera tillfällen och åtgärder har vidtagits för att möjliggöra för åklagaren att avsätta tid för genomgång av ärendet i syfte att motverka långsam handläggning. Denna uppfattning delas av områdeschefen. Jag har förståelse för att arbetsbelastningen på kammaren varit mycket ansträngd under den aktuella tidsperioden. Handläggning av brott i nära relation är också många gånger tidskrävande. Utifrån vad som framgår av såväl upplysningarna från åklagaren som kammarledningens yttrande borde dock åklagaren ha prioriterat det aktuella ärendet tidigare och därmed kunnat korta handläggningstiden. När de aktuella brottsmisstankarna överfördes till åklagaren i februari 2019 återstod det ca ett år och sju månader innan preskriptionstiden för vissa av misstankarna löpte ut. Oaktat ärendets beskaffenhet borde det därmed ha funnits goda förutsättningar att hinna slutföra förundersökningen inom preskriptionstiden. Det är beklagligt att förundersökningen inte bedrivits med tillräcklig skyndsamhet och särskilt olyckligt att det inneburit att målsäganden inte fått möjlighet till en sakprövning av vissa av de brott hon anmält.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger (se

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ). Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. (Se 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen.)

text: Skyndsamhetskravet gäller till dess att beslut i åtalsfrågan fattas. I ärenden där åtalsfrister saknas är det inte möjligt att generellt säga hur lång tid som rimligen kan få gå från det att utredningen redovisats till dess att ett beslut i åtalsfrågan fattas utan detta är beroende bl.a. av vad saken gäller och hur omfattande förundersökningen är. Av skyndsamhetskravet följer dock att det är angeläget att ett beslut om åtal fattas så snart som möjligt. (Se JO:s beslut den 10 juni 2010, dnr

text: , och den 21 oktober 2020, dnr 3449-2019.)

text: Det är i första hand den handläggande åklagaren som har ansvaret för att skyndsamhetskravet efterlevs. I detta ansvar ligger också att underrätta kammarchefen om ett ärende inte kan handläggas med tillräcklig skyndsamhet.

text: I kammarchefens övergripande ansvar för åklagarkammarens verksamhet ligger en skyldighet att på eget initiativ skaffa sig kunskap om bl.a. förekomsten av äldre ärenden och behovet av att vidta åtgärder på enskilda rotlar. Särskilt under förhållanden med hög arbetsbelastning och stora balanser är det viktigt att kammarledningen skaffar sig en god överblick och kontroll över pågående ärenden samt vidtar erforderliga åtgärder i de ärenden som inte handläggs med tillräcklig skyndsamhet och gör nödvändiga prioriteringar. Vidare är det viktigt att det finns goda rutiner för rotelvård. (Se t.ex. de ovan nämnda JO-besluten samt JO:s beslut den 10 december 2010, dnr

text: och

text: Inom Åklagarmyndigheten har det tagits fram en strategi i syfte att motverka långsam handläggning av enskilda ärenden. Av strategin framgår att det primära

text: ansvaret för att ett ärende handläggs på rätt sätt vilar på den enskilda åklagaren. Ledningen för en kammare har dock ett ansvar att leda och fördela arbetet så att kammarens äldsta ärenden blir omhändertagna i rimlig tid. Det innebär ett ansvar att ha kunskap om vilka ärenden som på grund av ålder har högst prioritet och att vidta de åtgärder som är lämpliga för att påskynda att dessa avgörs. Det handlar enligt strategin i första hand om att i dialog med handläggande åklagare bidra till att skapa förutsättningar för att åklagaren tar sig an ärendet, men också – om det är lämpligt eller nödvändigt – omfördela ärendet till en annan åklagare.

text: Av strategin mot långsam handläggning framgår vidare att kammarledningen vid åtminstone två tillfällen per år ska följa upp var och en av kammarens rotlar med fokus på de äldsta ärendena. Vid uppföljningen av dessa bör status och vidtagna åtgärder kortfattat redovisas liksom åklagarens planering för den fortsatta handläggningen. (Se Strategi mot långsam handläggning, Områdesansvariga överåklagare, Februari 2014.)

text: Enligt den lokala arbetsordningen vid Malmö åklagarkammare bestämmer kammarchefen grunderna för fördelning av ärenden inom åklagarkammaren och har det yttersta arbetsledande ansvaret för den operativa verksamheten. De vice chefsåklagarna har det operativa och arbetsledande ansvaret för de team som kammarchefen utsett dem att leda. Av arbetsordningen framgår vidare att åklagaren ska genomföra aktvård av sina ärenden minst en gång varannan månad. Anser åklagaren att han eller hon inte hinner med detta ska vice chefsåklagaren underrättas, som då kommer att schemalägga tid för detta.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att Polismyndigheten redovisade en samlad utredningshandling när det gäller brotten mot AA till den ansvariga åklagaren BB i december 2019. Därefter vidtogs ingen åtgärd i ärendet förrän i september 2021 då BB lade ned majoriteten av brottsmisstankarna, flera av dem på grund av preskription. Jag delar Åklagarmyndighetens uppfattning att en sådan handläggning givetvis inte är acceptabel.

text: Som förklaring till den långa handläggningstiden har BB hänvisat till bl.a. en mycket ansträngd arbetssituation. Kammarledningen har beskrivit att arbetstrycket på Malmö åklagarkammare under flera år varit mycket högt. Jag har inte anledning att ifrågasätta att arbetssituationen vid kammaren var ansträngd under den aktuella perioden. Särskilt under sådana förhållanden måste emellertid de rutiner och riktlinjer följas som tagits fram för att undvika oacceptabla dröjsmål.

text: Det var i första hand BB som hade ansvaret för hur förundersökningen bedrevs. Det står klart att hon inte levt upp till

text: rättegångsbalkens

text: krav att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger.

text: I BB:s ansvar låg också att underrätta kammarchefen om att ärendet inte kunde handläggas med tillräcklig skyndsamhet. Det har kommit fram att hon flera gånger underrättade vice chefsåklagaren EE om att hon inte hann med ärendet och att hon då gavs utrymme att schemalägga en genomgång av det. BB har uppgett att hon på grund av andra prioriterade arbetsuppgifter inte kunde använda sig av den reserverade tiden för att arbeta med ärendet. Detta förmedlade hon dock inte uttryckligen till EE.

text: BB borde på ett tydligare sätt ha uppmärksammat kammarledningen på att hon inte kunde använda sig av den tid som hade reserverats för en genomgång av ärendet. Hon borde också ha gjort klart för ledningen att ärendet inte kunde handläggas på det sätt som krävdes och att det fanns en risk att brott skulle komma att preskriberas.

text: BB kritiseras för hur hon hanterade ärendet.

text: När det gäller kammarledningens ansvar visar utredningen att den under en längre tid känt till att BB hade en besvärlig arbetssituation och att den varit medveten om att hon hade svårt att hinna med sina uppgifter. Ledningen kände även till BB:s svårigheter med det aktuella ärendet.

text: Det var naturligtvis bra att BB fick schemalägga tid för att gå igenom ärendet, men kammarledningen kunde inte nöja sig med det. Den borde också ha följt upp att de åtgärder som sattes in fick avsett resultat. Det förhållandet att BB återkommande bad om utrymme för genomgång av ärendet var en tydlig signal för kammarledningen att mer behövde göras för att ärendet skulle hanteras på ett godtagbart sätt.

text: Av utredningen framgår att det var först i samband med att kammarledningen fick kännedom om AA:s anmälan till JO som den såg till att det vidtogs nödvändiga åtgärder i ärendet. Vid den tidpunkten hade dock redan flera brott hunnit preskriberas.

text: Varken Åklagarmyndigheten eller områdeschefen FF har redovisat några egentliga överväganden om hur de ser på kammarledningens hantering av ärendet. Det hade varit värdefullt för granskningen om de hade gjort det.

text: Min uppfattning är att kammarledningen långt tidigare borde ha vidtagit effektiva åtgärder för att påskynda en grundlig genomgång av ärendet och att ställningstaganden gjordes i relevanta frågor. EE kritiseras för att hon som närmast ansvarig chef inte gjorde det.

text: DD har i egenskap av kammarchef det yttersta ansvaret för arbetsledning och fördelning av ärenden vid kammaren. Han kan inte undgå kritik för bristerna i fråga om ledning och styrning.

text: Det aktuella ärendet blev liggande i mer än ett år och nio månader innan några handläggningsåtgärder vidtogs. Jag ser allvarligt på hur situationen hanterades.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

publisher: Justitieombudsmannen

title: Allvarlig kritik mot Byggnadsnämnden i Sotenäs kommun för långsam handläggning av ett bygglovsärende enligt plan- och bygglagen (2010:900)

org: jo

sammanfattning: Ett ärende om rivning av förråd samt nybyggnad av fritidshus kom in till nämnden den 19 februari 2014. Huvudregeln i lagen är att nämnden ska besluta i ärenden om bygglov inom tio veckor från det att en fullständig ansökan kom in till nämnden. Nämnden avslutade ärendet med ett beslut först drygt ett år och elva månader efter det att ärendet kom in. Under större delen av denna handläggningstid vidtog nämnden inga åtgärder. Nämnden får allvarlig kritik av JO för den passiva och långsamma handläggningen. I JO:s beslut påpekas också att det är förvånande att nämnden trots att den fått möjlighet att svara på JO-anmälan inte lyckats prestera en bedömning av hur den uppfyllt sina skyldigheter mot sökanden. JO har i två andra ärenden idag utdelat allvarlig kritik mot byggnadsnämnden för dess sätt att handlägga ansökningar från AA. I JO:s beslut uttalas att nämndens hantering av de tre ärendena och nämndens svar på AA:s JO-anmälningar tyder på en anmärkningsvärd nonchalans mot de uppgifter som nämnden anförtrotts i plan- och bygglagstiftningen. JO avslutar ärendet med en förhoppning att hans beslut i de tre ärendena bidrar till att nämnden i framtiden tar sina viktiga uppgifter på större allvar.

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde den 7 september 2015 klagomål mot Byggnadsnämnden i Sotenäs kommun för bl.a. långsam handläggning av ett bygglovsärende på fastigheten B 1:27. Enligt hans anmälan hade en ansökan om lov lämnats in till nämnden den 17 februari 2014, men han hade ännu inte fått något beslut i ärendet.

type: stycke

text: Utredning

text: JO tog del av ett dagboksblad i nämndens ärende med dnr BN 2014:102. Av detta framgick följande: Ett ärende om rivning av förråd samt nybyggnad av fritidshus på fastigheten B 1:27 registrerades hos nämnden den 19 februari 2014. Den 21 maj 2014 gjorde nämnden ett utskick till grannar och skickade remisser till miljö/avlopp respektive mark/exploatering. Den 28 maj 2014 inkom ett remissvar från mark/exploatering och den 3 juni 2014 inkom ett yttrande från en granne. Därefter fanns inga ytterligare händelser registrerade.

text: JO uppmanade därefter Byggnadsnämnden i Sotenäs kommun att lämna upplysningar om handläggningen och handläggningstiden för ärendet. Nämnden skulle dessutom redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: Vid ett sammanträde den 15 mars 2016 beslutade nämndens arbetsutskott att godkänna ett tjänsteutlåtande, skrivet den 9 mars 2016 av plan- och byggchefen BB, som svar på förfrågan från JO. I tjänsteutlåtandet angavs att ärendet med dnr BN 2014:102 avskrevs den 25 januari 2016 efter telefonkontakt med sökanden.

text: AA kommenterade nämndens yttrande.

text: Bedömning

text: I plan- och

text: bygglagen (2010:900)

text: , PBL, finns uttryckliga tidsfrister för handläggningen av ärenden om lov. Av

text: 9 kap. 27 §

text: PBL framgår att byggnadsnämnden ska handlägga sådana ärenden skyndsamt och meddela sitt beslut om lov inom tio veckor från det att den fullständiga ansökningen kom in till nämnden. Om det är nödvändigt på grund av utredningen i ärendet, får tiden förlängas en gång med högst tio veckor utöver de ursprungliga tio veckorna. Sökanden ska informeras om förlängningen och skälen för den innan den ursprungliga tiden har gått ut.

text: Om en ansökan är ofullständig får nämnden enligt

text: 9 kap. 22 §

text: PBL förelägga sökanden att avhjälpa bristerna inom en viss tid. När denna tid har gått ut ska nämnden ta ställning till om ytterligare handläggningsåtgärder är nödvändiga, om ansökan ska avvisas eller om ärendet kan avgöras i befintligt skick. Att en ansökan inte kan beviljas är inte skäl för att låta bli att meddela ett beslut. Är ärendet komplett, dvs. i sådant skick att en prövning i sak kan göras, har sökanden rätt till ett beslut.

text: När ett ärende inletts hos en myndighet ankommer det på myndigheten att driva fram ärendet till ett avgörande. Det är inte godtagbart att myndigheten lägger ansvaret för ärendets fortsatta handläggning på den enskilde. Det är också viktigt för respekten för myndigheterna att de ärenden som sätts igång verkligen följs upp. Det är i detta fall byggnadsnämnden som har det ansvaret.

text: Nämndens redogörelse för handläggningen av ärendet är ytterst kortfattad. Det har dock inte framkommit något som tyder på att ansökan om bygg- och rivningslov inte var fullständig när ärendet inleddes. Enligt

text: 9 kap. 27 §

text: PBL hade nämnden därmed tio veckor på sig att handlägga ansökan från det att den kom in, med möjlighet att förlänga med ytterligare tio veckor. Ärendet avslutades emellertid med ett beslut först drygt ett år och elva månader senare. Under större delen av denna handläggningstid verkar inga åtgärder ha vidtagits i ärendet från nämndens sida. Nämnden förtjänar allvarlig kritik för den passiva och långsamma handläggningen. Jag är dessutom förvånad över att nämnden trots att den fått möjlighet att svara på AA:s JO-anmälan inte lyckats prestera en bedömning av hur den uppfyllt sina skyldigheter mot honom.

text: Jag har i två andra ärenden idag (dnr 4957-2015 och 5011-2015) utdelat allvarlig kritik mot nämnden för dess sätt att handlägga ansökningar från AA. Nämndens hantering av de tre ärendena och nämndens svar på AA:s JO-anmälningar tyder på en anmärkningsvärd nonchalans mot de uppgifter som nämnden anförtrotts i plan- och bygglagstiftningen. Jag hoppas att mina beslut i dessa tre ärenden bidrar till att nämnden i framtiden tar sina viktiga uppgifter på större allvar.

text: Vad AA i övrigt har framfört ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Allmänna handlingar
Partsinsyn

title: Anmälan mot Försäkringskassan, försäkringskontoret Sollefteå, angående handläggningen av ärenden om utlämnande av handlingar

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 1 februari 2007, klagade AA på att hon inte hade fått kopior av handlingar i ärenden där hon var part. Hon uppgav följande.

text: I maj/juni 2006 begärde hon att få en kopia av ett beslut om sjukersättning från 2001. Försäkringskassan gav efter några telefonsamtal beskedet att man inte hittade beslutet och att det inte gick att leta i arkivet. Det inträffade medförde att det dröjde 15 veckor innan hon fick arbetslöshetsersättning.

text: Den 23 november 2006 begärde hon kopior av samtliga handlingar som legat till grund för ett beslut om sjukpenning. Efter en vecka meddelade Försäkringskassan att förfrågan hade skickats vidare. Därefter hörde Försäkringskassan inte av sig, trots att hon påminde om sin förfrågan. Handlingarna har fortfarande inte lämnats ut. Hon begärde dessa handlingar eftersom hon eventuellt skulle få hjälp med att överklaga Försäkringskassans beslut.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Försäkringskassan för yttrande. Försäkringskassan, genom länsdirektören BB, hänvisade i fråga om vad som hade inträffat till ett yttrande av enhetschefen CC, försäkringskontoret Kramfors, med bl. a. följande innehåll. – – – AA har angett att hon i maj-juni 2006 begärt kopia av beslut om partiell sjukersättning november 2001 - oktober 2003 från försäkringskassan i Sollefteå. Handläggare DD framställer den 19 maj 2006 till p-arkivet i Härnösand om att få aktuell pensionsakt sig tillsänd. DD får till svar att akten saknas, den finns alltså inte på plats. Den 15 december 2005 framställde handläggare EE Örnsköldsviks Fk om att få sig akten tillsänd och den saknades även då.

text: AA har den 23 november framställt sin begäran på nytt och i samband med detta begärt att få kopior på hela underlaget i aktuellt sjukpenningärende nr. 044512-2006 sig tillsänt. Handläggare FF Sollefteå har vidarebefordrat den skriftliga och muntliga begäran till Försäkringskassan i Örnsköldsvik (handläggare DD). DD har via e-post svarat FF att hon lämnat denna begäran vidare till personal som arbetar med att hantera, kopiera m.m. i vad avser denna typ av framställningar, så det är åtgärdat enligt hennes uppfattning. Vid nu gjorda efterforskningar så framkommer att det av misstag skett en samsortering av arbetsskadeakt och delar av pensionsakten. Tyvärr saknas fortfarande den pensionsakt som avser underlag, beslut med mera avseende beslut om partiell sjukersättning tiden november 2001 t.o.m. oktober 2003. Olyckliga omständigheter har lett fram till detta. Pensionsakten har vid framställan maj-juni 2006 om kopia på beslut om partiell sjukersättning november 2001 oktober 2003 inte återfunnits, varför någon kopia ej kunnat sändas den försäkrade. Vidare har aktuella handläggare vid försäkringskassans kontor i Sollefteå och Örnsköldsvik, inte återkopplat till den försäkrade angående detta problem, och fört dialog om försäkringskassan på annat sätt kan tillhandahålla begärda uppgifter. Avseende den försäkrades begäran om underlag m.m. i ärende nr 044512-2006 så har aktuell handläggare DD lämnat denna arbetsuppgift vidare till anställd som administrerar denna typ av framställningar/förfrågningar. Uppenbarligen har något brustit här och aktuell handläggare har inte följt upp att framställan från AA åtgärdats. Då AA begärt omprövning och sedermera besvärat sig till länsrätten i ärende 044512-2006, finns handlingarna som begärts f.n. hos länsrätten. Försäkringskassans områden Örnsköldsvik, Kramfors, Sollefteå har med berörda gått igenom gällande rutiner och att det är viktigt att försäkra sig om att åtgärd skett om framställan lämnas vidare till annan handläggare. Vikten av återkoppling till den försäkrade har påtalats då sådan troligen lett till att den försäkrade fått begärda uppgifter och handlingar.

text: Försäkringskassan, genom länsdirektören BB anförde därefter bl.a. följande.

text: AA vände sig i detta ärende till Försäkringskassans kontor i Sollefteå, dvs. det kontor inom vars geografiska område hon bor. Eftersom det var en kopia av ett beslut om sjukersättning beställde handläggaren i Sollefteå akten från Försäkringskassans pensionsarkiv, vilket är beläget i Härnösand. Eftersom akten inte kunde återfinnas där och då ersättning vid arbetsskada även prövats för AA har eftersökningar även gjorts vid Försäkringskassans kontor i Örnsköldsvik, där arbetsskadehandläggning med därtill hörande arkiv finns. Försäkringskassan har väl utvecklade rutiner för akthantering. Bl.a. framgår att om en akt tas ur arkiv ska ersättare sättas i dess ställe. Ersättare ska innehålla vilken akt som lånats (den försäkrades personnummer och namn) samt datum och namn på den handläggare som lånat akten. AA har anfört att hon fått besked om att man inte kunde leta i arkivet efter beslutet om sjukersättning. Som framgår i CC:s redogörelse har eftersökning skett i pensionsarkivet vid flera tillfällen med start då AA begärde kopia av handlingen första gången. Trots omfattande eftersökningar, bl.a. genomgång av pensionsarkivet i Härnösand, kontakt med länsrätten och uppmaning till eftersökning av akten till samtlig personal vid försäkringskontoren i Örnsköldsvik, Kramfors och Sollefteå har akten avseende det efterfrågade beslutet om sjukersättning för perioden november 2001-oktober 2003 inte kunnat återfinnas.

text: Länskontorets bedömning

text: Eftersom akten inte står att finna blir det fråga om spekulationer om vad som kan ha hänt. Den rimligaste förklaringen är att akten blivit felsorterad. Har akten sorterats in i ett helt annat ärendeslag och på irrelevant plats är det mycket svårt att finna den. Det är synnerligen allvarligt att akten inte kunnat återfinnas. Detta förorsakade AA lång väntetid på beslut från annan instans. Försäkringskassan beklagar det obehag som det medfört för AA. Det förtjänar kritik att Försäkringskassan inte förvissat sig om att ha rutiner som säkerställer att de försäkrade erhåller kopior av begärda handlingar. P.g.a. de nämnda bristerna har Försäkringskassan numera på nytt gått igenom vilka rutiner som ska gälla när en försäkrad begär kopior av handlingar. Bl.a. har vikten av en personlig återkoppling till den försäkrade påtalats. Försäkringskassan har även varit i kontakt med AA den 22 mars 2007. Försäkringskassan har då redogjort för vad som förevarit i ärendet hos Försäkringskassan och framfört en ursäkt för bristerna. AA har då meddelat att hon inte längre har något behov av en kopia av beslutet om sjukersättning. Däremot önskar hon kopior av handlingarna i sitt ärende avseende sjukpenning som f.n. finns hos länsrätten. Försäkringskassan har beställt lån av denna akt från länsrätten och avser att snarast kopiera och översända begärda handlingar till AA. AA har yttrat sig över remissvaret.

text: Genom muntligen inhämtade uppgifter från Försäkringskassan, länskontoret Västernorrland, har framkommit att Försäkringskassan i slutet av mars 2007 skickade AA begärda kopior av handlingar i ärendet om sjukpenning.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 16 § förvaltningslagen (1986:223)

text: har en part i ett ärende som avser myndighetsutövning rätt att, med de begränsningar som följer av

text: 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: , ta del av det som tillförts ärendet. En sådan rätt till partsinsyn kan föreligga även i avslutade ärenden (se Hellners/Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 2 uppl., s 174). En begäran enligt

text: 16 § förvaltningslagen

text: skall handläggas i enlighet med de allmänna regler som gäller för myndigheternas serviceskyldighet och ärendehandläggning (se

text: och

text: 7 §§

text: förvaltningslagen

text: En enskild kan även grunda en begäran om att få ta del av en allmän handling på

text: tryckfrihetsförordningens

text: (TF) bestämmelser om rätten att ta del av allmänna handlingar. En sådan begäran skall enligt

text: 2 kap. 14 §

text: TF göras hos den myndighet som förvarar handlingen, som också som huvudregel skall ta ställning till den aktuella begäran.

text: I detta fall begärde AA i egenskap av part att få kopior av vissa handlingar i sina ärenden hos Försäkringskassan. Framställningarna skulle således handläggas i enlighet med

text: förvaltningslagens

text: regler om partsinsyn och myndigheternas serviceskyldighet. Det innebär emellertid inte att ansökan skall behandlas med mindre skyndsamhet än om den enskilde grundar sin framställan på bestämmelserna i TF (se t.ex. JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 389).

text: Genom utredningen är klarlagt att AA:s begäran från maj 2006 inte kunde tillmötesgås på grund av att akten inte gick att återfinna. Det är, vilket även

text: Försäkringskassan har konstaterat, oacceptabelt att en akt försvinner. Försäkringskassan har dessutom först i mars 2007 meddelat AA att hennes begäran inte kunde åtgärdas. Att besked i frågan lämnades först nästan ett år efter det att AA framställde sin begäran är inte heller tillfredställande. Om Försäkringskassan skyndsamt hade kontaktat AA om det inträffade hade det kunnat underlätta för AA vid hennes kontakter med övriga myndigheter och lindra de negativa följder som det inträffade har inneburit för AA.

text: I fråga om begäran från november 2006 om att få kopior av samtliga handlingar i ett ärende om sjukpenning framgår att AA inte blev kontaktad med anledning av sin framställan förrän efter sin anmälan till JO och att handlingarna lämnades ut först i slutet av mars 2007. Även det är en anmärkningsvärt lång handläggningstid, inte minst mot bakgrund av att AA upprepade sin förfrågan till Försäkringskassan. Utredningen ger inte någon klarhet i varför AA:s framställan inte åtgärdades tidigare. Det är dock uppenbart att Försäkringskassans handläggning även i detta fall strider mot det krav på skyndsamhet som följer av

text: förvaltningslagen

text: Jag noterar att Försäkringskassan är införstådd med att fel har begåtts och säger sig ha vidtagit åtgärder för att förhindra ett upprepande. Jag utgår därför från att Försäkringskassans rutiner numera är sådana att kommande framställningar om att få ut handlingar handläggs skyndsamt.

text: Avslutningsvis kan konstateras att Försäkringskassan, när den konstaterade att de efterfrågade handlingarna förvarades hos länsrätten, rekvirerade akten därifrån i syfte att lämna ut handlingarna till AA.

text: Det går inte att säga att det var formellt fel av Försäkringskassan att rekvirera akten för att kunna tillmötesgå AA:s begäran. Det är dock möjligt att det i onödan fördröjde handläggningen ytterligare. Enklare och mer lämpligt hade varit att istället vidarebefordra AA:s framställan till länsrätten och samtidigt upplysa AA om att kassan hade skickat hennes framställan dit.

text: Med den allvarliga kritik som ligger i det sagda avslutas ärendet.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Beslag Förundersökning Sekretess Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Uttalanden rörande förundersökningsledarskap samt möjligheten att förordna om beslag beträffande ett föremål som inte var tillgängligt vid beslutstillfället

text: Initiativet

text: I ett beslut den 5 december 2003 i ett tillsynsärende riktade Socialstyrelsen kritik mot dåvarande Huddinge Universitetssjukhus AB. Av detta framgick att företrädare för den s.k. PKU-biobanken vid sjukhuset hade lämnat ut ett blodprov ur biobanken till polisen i samband med utredningen av mordet på utrikesminister AA. Det framgick vidare att blodprovet lämnades ut till polisen sedan åklagare hade beslutat att ta provet i beslag.

text: Dåvarande chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh beslutade, med anledning av de nämnda uppgifterna, att ta upp förhållandena till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Diarieblad i Åklagarmyndighetens (dåvarande Åklagarmyndigheten i Stockholm) ärende, tvångsmedelsblankett innehållande ett beslut om beslag av blodprov den 22 september 2003 samt protokoll över beslag i brottmål fordrades in.

text: Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Den 10 september 2003 övertog dåvarande tf. överåklagaren BB förundersökningen om försök till mord. Såväl BB som chefsåklagaren CC fattade under förundersökningen, som kom att gälla mord, beslut om bl.a. tvångsmedel.

text: Den 22 september 2003 beslutade CC om beslag av ett blodprov. På tvångsmedelsblanketten där beslutet nedtecknats angavs särskilt att blodprovet förvarades på Huddinge sjukhus. Av beslagsprotokollet framgick att beslaget verkställdes den 23 september 2003.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande.

text: Beträffande beslutet om beslag av blodprovet anmodades Åklagarmyndigheten att lämna upplysningar om vilka överväganden som hade gjorts i fråga om blodprovets tillgänglighet för beslag när beslutet fattades (fråga 1). Mot bakgrund av att det

text: framgått att såväl BB som CC hade fattat beslut under förundersökningen anmodades Åklagarmyndigheten även att lämna upplysningar om förundersökningsledarskapet var delat mellan flera åklagare och om så var fallet att också ange enligt vilka principer uppdelningen hade gjorts (fråga 2).

text: Åklagarmyndigheten (BB) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från CC.

text: CC upplyste följande.

text: Den 22 september 2003 fick jag en föredragning av DD på länskrims utredningsrotels våldssektion. Upplysningen handlade om att det på Huddinge sjukhus förvarades ett så kallat PKU-prov avseende EE. Det sades mig också att sjukhuset skulle lämna ut provet, under förutsättning att detta togs i beslag. Det upplystes mig vidare att sjukhuset tidigare lämnat ut prov ur detta register. Jag reflekterade inte närmare om vilken typ av register som det var fråga om, utan när det meddelades mig att sjukhuset var berett att lämna ut provet, utgick jag från att tjänsteman där hade gjort sedvanlig sekretessprövning. Jag anser att när jag fattade beslut om beslag, så fanns provet tillgängligt för detta tvångsmedel. Det förvarades, som jag uppfattade det, på ett sätt att polisen bara behövde åka dit för att hämta det. Något annat tvångsmedel än beslag blev därför inte aktuellt. Jag fattade därför ett beslut om att provet skulle tas i beslag. Man hade kunnat tänka sig att jag skulle ha beordrat polismän till sjukhuset och sedan, när de stod framför sjukhuspersonalen som skulle lämna ut provet, ha fattat mitt beslut. Jag ansåg emellertid då – och anser alltjämt – att om föremålet finns hos ett allmänt organ som förklarat sig villigt att lämna ut det, så är det tillgängligt för beslag även om det innefattar en bilresa från polishuset för att hämta det. Polisen åkte efter mitt beslut till Huddinge sjukhus, men innan jag åkte hem på kvällen så hade jag inte fått något besked om att något problem uppstått. Det har därefter upplysts mig att beslaget verkställdes först dagen därpå. Jag ser inte att detta på något grundläggande sätt skulle ha förändrat mitt beslut. Hade jag fått ett samtal från polismännen på platsen och samma förutsättningar som angivits ovan, så skulle mitt beslut ha blivit detsamma. Om sjukhuset förklarat sig inte vilja lämna ut blodprovet, så hade annat tvångsmedel – husrannsakan – erfordrats för att komma över provet. Det är då högst troligt att jag istället för att själv fatta ett beslut om husrannsakan, skulle ha vänt mig till Stockholms tingsrätt för ett husrannsakansbeslut. Jag är väl medveten om skillnaden mellan tvångsmedlen husrannsakan och beslag. Jag anser att det beslut jag fattat visat att provet vid tillfället för mitt beslut – mot bakgrund av den information jag hade – var tillgängligt för beslag. Det är inte mitt beslut som tvingat sjukhuset att lämna ut provet, utan sjukhuset ställde som förutsättning upp att mottagandet inte skulle ske ”formlöst” utan att polisen då skulle ta föremålet i beslag.

text: BB anförde följande.

text: Jag har funnit det lämpligt att svara på fråga 2 och fråga 1 i nu nämnd ordning.

text: Fråga 2 angående förundersökningsledningen.

text: Med anledning av angreppet på AA den 10 september 2004 på NK i Stockholm hade Polismyndigheten i Stockholms län på eftermiddagen samma dag inlett förundersökning avseende försök till mord. Någon skäligen misstänkt för brottet fanns inte. Vid möte hos länskriminalpolisen senare på kvällen övertog jag ledningen av förundersökningen kl. 20.05 då jag ansåg att det var påkallat av särskilda skäl. Även chefsåklagaren CC var närvarande vid mötet hos polisen.

text: Sedan AA den 11 september avlidit av de skador hon åsamkats förelåg misstanke om mord, s.k. spaningsmord. Polisen vädjade till allmänheten om tips, och information som skulle bearbetas strömmade in av olika slag. Förhör och förnyade förhör hölls med 40–50 vittnen. För att kunna behärska det snabbt växande utredningsmaterialet och ta ställning till de åtgärder som kunde behöva vidtas bestämde jag den 11 september att CC skulle biträda mig under förundersökningen. Under de första dagarna arbetade både CC och jag på plats uppe hos polisen tillsammans med spaningsledningen. Vi beslutade båda i tvångsmedelsfrågor. Det stod ganska snart klart att utredningen inte kunde förväntas få en snabb lösning. Jag bedömde att situationen skulle bli ohållbar om inte vi åklagare kunde beredas någon ledighet och beslöt därför att vi skulle dela upp arbetet och vår närvaro hos polisen. Uppdelningen sinsemellan gjordes alltefter behov och kunde innebära att vi arbetade varannan dag eller mellan olika klockslag, oberoende av om det var vardag eller helg. Polisen var alltid informerad så att det inte skulle råda någon som helst tvekan om vem polisen skulle vända sig till. Överenskommelsen mellan CC och mig var helt klar. Vi var överens om vem som var förundersökningsledare. CC hade emellertid befogenhet att själv fatta de beslut som krävdes. Vid tveksamheter skulle jag kontaktas och vi skulle också alltid hålla varandra informerade. Spaningsledningen kände väl till vår överenskommelse.

text: Bedömning.

text: Jag är väl medveten om de uttalanden som gjorts om lämpligheten av ett delat förundersökningsledarskap. I förevarande fall var inte förundersökningsledningen delad. Jag var förundersökningsledare och jag biträddes av CC. Jag avstår från att – mer än vad jag sagt ovan – redogöra för målets omfattning och den arbetsansträngning som utredningen krävde, men alternativet till det sätt vi valde att arbeta på hade varit att jag antingen hade tvingats vara tillgänglig för beslut i stort sett jämt eller att jag, när jag tog mig någon ledighet, hade fått hänvisa polisen till ordinarie jouråklagare. Avslutningsvis vill jag tillägga att numera är förundersökningarna ofta av den omfattningen att det av flera orsaker krävs mer än en åklagare. Det är då nödvändigt att varje åklagare har möjlighet att fatta självständiga beslut.

text: Fråga 1 angående beslag.

text: Jag hänvisar till vad CC upplyst.

text: Bedömning.

text: CC och jag var helt eniga om hur vi skulle förfara med blodprovet. När Huddinge sjukhus lämnade ut blodprovet skulle detta tas i beslag enligt

text: 27 kap. 1 § rättegångsbalken

text: i likhet med vad som gällde för andra föremål som lämnades in till utredningen. Sedan jag erfarit att beslut om beslag är fattat innan blodprovet fysiskt var tillgängligt kan jag bara konstatera att förfarandet möjligen inte står i överensstämmelse med en strikt tolkning av de regler som gäller. Även om beslutet fattats av CC är jag som förundersökningsledare ansvarig.

text: Bedömning

text: Jag vill inledningsvis framhålla att min granskning gäller åklagares handläggning i vissa avseenden av den aktuella förundersökningen. Den tar däremot inte sikte på hur Huddinge sjukhus hanterade frågan om utlämnande av blodprovet ur PKUbiobanken. Jag tar således inte heller ställning till hur en prövning av

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser om beslag mot bl.a. reglerna i lagen (

text: ) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. bort utfalla.

text: Ledningen av förundersökningen BB har upplyst att hon var förundersökningsledare, att CC biträdde henne under förundersökningen och att han hade befogenhet att själv fatta de beslut som krävdes. Utredningen har visat att såväl BB som CC fattade beslut om bl.a. tvångsmedel under förundersökningen.

text: I

text: 23 kap. 3 § rättegångsbalken

text: (RB) föreskrivs att beslut att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndighet eller åklagaren. Vidare anges i vilka fall en förundersökning skall övertas av åklagaren. Enligt 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948 [FUK]) har förundersökningsledaren ansvar för förundersökningen i dess helhet.

text: Bestämmelserna i

text: rättegångsbalken

text: och förundersökningskungörelsen utgår således enligt sin ordalydelse från att det är en enda person som är förundersökningsledare. De ger inte utrymme för kollegialt beslutsfattande vid ledningen av en förundersökning och egentligen inte heller för en uppdelning av förundersökningsledarskapet på flera personer. (Se rörande denna fråga bl.a. JO 1998/99 s. 62, särskilt s. 84, den rapport som lämnades av Juristkommissionen med anledning av mordet på statsminister FF,

text: SOU 1987:72

text: , del 2, s. 107 samt Gunnel Lindberg, Åklagaren sedd ur ett förvaltningsrättsligt perspektiv, i Förvaltningsrättslig tidskrift, 2000, s. 37, särskilt s. 44.)

text: Det principiella synsättet att förundersökningsledarskapet utgör en odelbar helhet har goda skäl för sig. Förundersökningsledaren har det yttersta ansvaret för att avgöra vilka utredningsåtgärder som bör vidtas och hur prioriteringen mellan olika åtgärder bör utfalla. I uppgiften ingår bl.a. att fatta beslut om tvångsmedel, att ge direktiv till utredningspersonalen och att utöva kontroll av att utredningen bedrivs på ett sätt som tillgodoser krav på objektivitet och på värnande av enskildas rättssäkerhetsintressen. Det är givet att det är en fördel om uppgiften fullgörs av en person med ansvar för, och överblick över, förundersökningen i dess helhet. Med en sådan ordning står det alltid klart vem som har att fatta beslut om t.ex. tvångsmedel, och det finns ingen risk att utredningen försvåras av att det råder skilda uppfattningar mellan olika beslutsfattare.

text: Principen om det odelbara förundersökningsledarskapet är emellertid inte alltid möjlig att fullt ut upprätthålla. Förundersökningsledaren kan under kortare eller längre tid vara förhindrad att fullgöra sin uppgift, t.ex. för att få vila eller föra talan i domstol i ett annat ärende. För att förundersökningen i en sådan situation skall kunna drivas framåt måste det vara möjligt för en annan åklagare att träda in i ärendet. Systemet med s.k. jouråklagare syftar bl.a. till att tillgodose sådana behov.

text: Det finns i det sammanhanget anledning framhålla att bestämmelsen i 1 a § FUK inte kan tolkas så, att den åklagare som är förundersökningsledare är ansvarig för beslut som under en förundersökning fattas av annan åklagare, t.ex. av en jouråklagare. I annat fall skulle det straff- och disciplinrättsliga ansvaret för fel och försummelser vid myndighetsutövning som sker inom ramen för en förundersök-

text: ning då knappast kunna göras gällande. Förundersökningskungörelsens föreskrift måste därför förstås så, att den ordinarie förundersökningsledaren har ett övergripande ansvar för förundersökningens bedrivande, men inte för beslut som en annan befattningshavare fattar. När en åklagare tillfälligt träder in i ett ärende får denne rollen som förundersökningsledare och är givetvis ansvarig för de beslut som han eller hon då fattar.

text: När det gäller förundersökningar av stor omfattning är det självfallet så, som BB också har anfört, att det kan krävas att flera åklagare är insatta i, och arbetar med, ärendet. Det kan i ett sådant ärende redan från början stå klart att åklagaruppgiften inte över tid kan utföras av en åklagare ensam. Principen om det odelbara förundersökningsledarskapet hindrar givetvis inte att flera åklagare arbetar tillsammans med en utredning under ledning av en förundersökningsledare och inte heller att någon av de biträdande eller assisterande åklagarna tillfälligt axlar uppgiften som förundersökningsledare när den ordinarie förundersökningsledaren har förhinder.

text: Förutom i den nu aktuella förundersökningen hade exempelvis i det s.k. Knutbyärendet två åklagare ett nära samarbete. Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har gemensamt genomfört en granskning av ärendet. Vid granskningen har uppmärksammats bl.a. formerna för åklagarens ledning av förundersökningen och fördelningen av ansvar och arbetsuppgifter mellan de i utredningen medverkande åklagarna. Resultatet av granskningen har redovisats i en rapport den 22 augusti 2005 (RPS/ÅM 2/05).

text: Av rapporten framgår att förundersökningen i ärendet leddes av en åklagare, huvudåklagaren, och att en annan åklagare assisterade huvudåklagaren. Huvudåklagaren stod i princip för beslutsfattandet. Som understrukits i rapporten är det av yttersta vikt att frågan om vem som leder en förundersökning och därmed bär ansvaret för den framstår som absolut klar. Jag är givetvis av samma uppfattning.

text: BB har uppgett att både hon och CC arbetade på plats hos polisen tillsammans med spaningsledningen under utredningens första dagar och då fattade beslut i tvångsmedelsfrågor. Jag uppfattar det som att de under denna tid arbetade samtidigt med förundersökningen och att de var för sig fattade beslut. Enligt min uppfattning tyder detta på att de då båda i praktiken fungerade som förundersökningsledare.

text: Beträffande tiden därefter har BB uppgett att en uppdelning alltefter behov gjordes mellan henne och CC. Rent faktiskt förefaller arbetet då ha bedrivits på så sätt att BB och CC inte tjänstgjorde samtidigt. BB har uppgett att polisen alltid var informerad om vem de vid varje enskilt tillfälle skulle vända sig till. Hon har även uppgett att polisen kände väl till deras överenskommelse.

text: Det är, som jag berört ovan, givet att det i omfattande förundersökningar kan vara lämpligt att flera åklagare är insatta i, och arbetar med, en förundersökning. Det helhetsansvar som förundersökningsledaren har enligt 1 a § FUK och det principiella synsätt som bär upp denna regel kan däremot enligt min mening inte

text: frångås genom att arbetet organiseras så att en åklagare, sida vid sida med den åklagare som är förundersökningsledare, fattar beslut om exempelvis tvångsmedel. En sådan ordning som åklagarna synes ha tillämpat under de första dagarna av den aktuella förundersökningen kan inte vara avsedd. I de fall där flera åklagare deltar i arbetet samtidigt är det viktigt att det även i det praktiska arbetet klart framgår vem av dem som är förundersökningsledare och att det är den personen som utövar de befogenheter som tillkommer denne, såsom att fatta beslut om tvångsmedel. En sådan ordning har såvitt framgått tillämpats i t.ex. Knutbyärendet.

text: Det är däremot, som jag nyss konstaterat, självfallet godtagbart att en biträdande åklagare under viss tid träder in och ersätter förundersökningsledaren när denne av någon anledning är förhindrad att utöva sitt ledarskap. Den biträdande åklagaren kan då givetvis, på eget ansvar, fatta beslut i ärendet. Mot den ordning som jag har uppfattat att BB och CC tillämpade vid utövandet av förundersökningsledarskapet efter de inledande dagarna har jag därför inte någon erinran. Jag noterar härvid även att BB uppgett att utredningsmännen var väl medvetna om vem de skulle vända sig till.

text: Beslutet om beslag Av en tvångsmedelsblankett i ärendet framgår att CC den 22 september 2003 beslutade om beslag av ett blodprov som förvarades på Huddinge sjukhus. Dagen därpå verkställdes beslaget genom att blodprovet överlämnades till polisen.

text: BB har anfört att även om det aktuella beslutet om beslag fattades av CC är hon, som förundersökningsledare, ansvarig för beslutet. Jag har emellertid under föregående avsnitt konstaterat att även om förundersökningsledaren är ansvarig för förundersökningen i dess helhet kan denna regel inte tolkas så att förundersökningsledaren också blir ansvarig för de beslut som en annan åklagare fattar. Såväl CC som BB har uppgett att det var CC som fattade det aktuella beslutet. Av anteckningarna på tvångsmedelsblanketten framgår inte heller annat än att så var fallet. Att de två fört diskussioner i saken och att BB varit enig med CC medför inte någon annan bedömning av ansvarsfrågan. CC är således ensam ansvarig för beslutet.

text: Bestämmelser om beslag finns i

text: 27 kap.

text: RB. De grundläggande förutsättningarna för beslag anges i 1 §. För att ett föremål skall kunna tas i beslag i syfte att säkra bevisning krävs att det skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott. Vidare skall föremålet vara tillgängligt för sådan åtgärd, dvs. beslutet om beslag skall omedelbart kunna gå i verkställighet (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: del 2, s. 27:3). Föremålet skall vara fysiskt tillgängligt så att det kan tas om hand, förseglas eller märkas och på så sätt omedelbart kan ”tas” i beslag. Denna princip har kommit till visst uttryck i lagtext såvitt gäller rättens beslut om beslag. I

text: 27 kap. 5 § första stycket

text: RB stadgas att ”Rätten må förordna om beslag å föremål, som företes vid rätten eller eljest är tillgängligt för beslag”. Samma princip gäller också då åklagare eller polisman beslutar om beslag. Det har emellertid i dessa fall inte ansetts nödvändigt att införa en särskild bestämmelse om att egendom får tas i beslag

text: endast under förutsättning att den är tillgänglig för beslag (

text: SOU 1995:47 s. 357

text: ). Det kan dock nämnas att i lag (

text: ) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut har särskilt föreskrivits att åklagare får besluta om beslag av föremål som kan antas komma att påträffas i en annan medlemsstat i EU utan hinder av att föremålet inte är tillgängligt vid beslutet (

text: 2 kap. 1 § första stycket

text: ). I samma lagrum föreskrivs att ett sådant beslut inte får verkställas i Sverige.

text: Beslag får inte beslutas i syfte att tvinga fram ett föremål. För att möjliggöra att föremål blir tillgängliga för beslag finns därför bl.a. regler om husrannsakan i

text: 28 kap.

text: RB (jfr Fitger, a.a., s. 28:3). En åklagare kan således inte inför en husrannsakan besluta att visst föremål skall tas i beslag. Han eller hon kan dock lämna direktiv om vilka föremål som skall eftersökas, men det är de personer som utför husrannsakan som avgör om de föremål som påträffas skall tas i beslag (a.a., s. 27:5). I de flesta fall krävs andra tvångsmedel än beslag för att få fram det föremål som, om det skulle påträffas, kan tas i beslag. Dessa tvångsmedel är i första hand husrannsakan, kroppsvisitation och edition (Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, s. 378).

text: Enligt

text: 28 kap. 1 §

text: RB får, om det förekommer anledning att brott har förövats på vilket fängelse kan följa, i hus, rum eller slutet förvaringsställe husrannsakan företas för eftersökande av föremål som är underkastat beslag. Hos annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får husrannsakan företas endast om brottet förövats hos honom eller den misstänkte gripits där eller eljest synnerlig anledning förekommer att genom rannsakningen föremål som är underkastat beslag skall anträffas. Enligt

text: 28 kap. 4 §

text: RB meddelas förordnande om husrannsakan, utom i visst fall som inte är aktuellt här, av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Förordnande om husrannsakan för delgivning skall alltid meddelas av rätten. Kan i annat fall husrannsakan antas bli av stor omfattning eller medföra synnerlig olägenhet för den hos vilken åtgärden företas bör, om det inte är fara i dröjsmål, åtgärden inte vidtas utan rättens förordnande.

text: Det är inte alltid självklart om en åtgärd, som syftar till att ta om hand ett föremål, skall betraktas enbart som ett beslag eller som ett led i en husrannsakan. Det gäller inte minst i situationer då – som i förevarande fall – den som innehar ett föremål själv på visst sätt medverkar till att detta kan tas i beslag.

text: Om någon t.ex. på eget initiativ och utan något föregående beslut om husrannsakan eller annan tvångsåtgärd väljer att överlämna ett föremål till polisen, råder det givetvis inget tvivel om att godset kan tas om hand genom ett beslut om beslag. Det förhåller sig däremot annorlunda om personen i fråga väljer att överlämna ett föremål i samband med en husrannsakan eller därför att han fått kännedom om att ett beslut om husrannsakan kommer att verkställas. Även om det i en sådan situation inte fordras någon eftersökning för att göra föremålet tillgängligt för beslag, finns det skäl att utgå från att det är den beslutade tvångsåtgärden som föranlett innehavaren att överlämna föremålet. Inslaget av ”frivillig” medverkan

text: fråntar därför inte förrättningen dess karaktär av husrannsakan. Enligt min mening bör samma synsätt i princip gälla så snart den enskildes medverkan grundas på ett av brottsutredande myndighet framställt önskemål om att få ta hand om ett föremål som förvaras i hus eller rum eller slutet förvaringsställe som denne disponerar. Även i en sådan situation kan nämligen den enskildes beredvillighet att medverka till att göra föremålet tillgängligt inte sällan ha sin grund i dennes kännedom om de tvångsmedel som står till myndighetens förfogande. Beslag av ett föremål bör därför också under sådana förutsättningar ske som ett led i en husrannsakan. En sådan ordning minskar risken för att de rättssäkerhetsgarantier som omgärdar institutet husrannsakan kringgås. (För ett likartat synsätt, se Gunnel Lindberg, a.a., s. 554 f.)

text: Jag har i det aktuella fallet inte anledning utgå från annat än att blodprovet skäligen kunde antas ha betydelse för brottsutredningen. Frågan är däremot om kravet på blodprovets tillgänglighet var uppfyllt och om förutsättningar för att ta provet i beslag därmed förelåg.

text: Som nämnts ovan fattades beslutet om beslag den 22 september 2003 och det verkställdes dagen därpå. CC har upplyst att han informerats om att Huddinge sjukhus hade medgett att blodprovet lämnades ut under förutsättning att det togs i beslag. När beslutet om beslag fattades förvarades emellertid blodprovet alltjämt i sjukhusets lokaler. Som BB har konstaterat fattade CC således beslutet om beslag av blodprovet innan detta var fysiskt tillgängligt. Det saknades därmed rättsliga förutsättningar för beslutet.

text: Frågan är då vad som hade krävts för att kunna få tillgång till blodprovet i förundersökningen.

text: CC har uppgett att han, när han av polisen upplystes om att Huddinge sjukhus förvarade ett s.k. PKU-prov, inte närmare reflekterade över vilken typ av register provet härrörde från. Jag har förståelse för att det inte är allmänt bekant vad som karakteriserar PKU-biobanken. Däremot framstår det som anmärkningsvärt att CC inför sitt ställningstagande inte informerade sig närmare om biobanken, dess ändamål och den lagstiftning som gäller för dess handhavande. Enbart det förhållandet att han fick uppgift om att sjukhuset tidigare lämnat ut prov från biobanken kan inte betraktas som tillräckligt underlag i fråga om vad hans kommande beslut avsåg. Utan kunskap om vilka regler som gäller för biobanken kunde han givetvis inte göra en bedömning av vilken vikt som det kunde finnas anledning att tillmäta de intressen som talade mot den tilltänkta åtgärden.

text: CC har vidare, som framgått, uppgett att han fick information om att sjukhuset skulle lämna ut provet under förutsättning att det togs i beslag. Han uppfattade detta som ett villkor från sjukhusets sida av innebörd att mottagandet inte skulle ske ”formlöst”. Han har också anfört att det inte var hans beslut som tvingade sjukhuset att lämna ut provet.

text: Det står emellertid klart att sjukhusets samarbetsvillighet inte kunde tolkas som att sjukhuset avsåg att frivilligt överlämna blodprovet. Det givna beskedet innebar ju tvärtom att sjukhuset avsåg att medverka endast under förutsättning att ett tvångsmedelsbeslut fattades. Det måste också redan vid föredragningen ha stått klart för CC att initiativet till att provet skulle göras tillgängligt i utredningen inte kom från sjukhusets sida. I denna situation hade, som jag nyss utvecklat, fordrats ett beslut om husrannsakan för att göra provet tillgängligt för beslag. En annan sak är att CC på goda grunder kunde förvänta sig att sjukhuset skulle komma att medverka vid en verkställighet av ett sådant beslut.

text: Av det sagda följer att CC – i motsats till vad han själv föreslagit – inte heller kunnat ta sjukhusets medgivande för gott och beordrat polis till platsen så att ett beslut om beslag kunde fattas när provet var fysiskt tillgängligt. Ett sådant förfarande skulle vara liktydigt med att kringgå de rättssäkerhetsgarantier som omgärdar institutet husrannsakan.

text: CC har uppgett att han, för det fall att sjukhuset inte medgett att lämna ut provet och ett beslut om husrannsakan således hade erfordrats, ”högst troligt” hos Stockholms tingsrätt skulle ha begärt ett förordnande om husrannsakan. Det är även min uppfattning att frågan om husrannsakan borde ha underställts tingsrätten. Avvägningen mellan brottsutredningens intresse, å ena sidan, och de motstående enskilda och allmänna intressen som regleringen av bl.a. frågor om utlämnande av prover i lagen om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. syftar till att tillgodose, å den andra, hade då kunnat komma under domstols prövning.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


sammanfattning: En ansökan om bygglov kom in till byggnadsnämnden den 30 maj 2014. Huvudregeln i lagen är att nämnden ska besluta i ärenden om bygglov inom tio veckor från det att en fullständig ansökan kommit in till nämnden. Nämnden har anmälts till JO för att den inte fattat något beslut och när JO kontrollerade saken den 19 oktober 2016 hade nämnden fortfarande – efter drygt två år och fyra månader – inte gjort någonting i ärendet. Nämnden får allvarlig kritik av JO för den långsamma och passiva handläggningen. I JO:s beslut påpekas det också att det är förvånande att nämnden trots att den fått möjlighet att svara på JO-anmälan inte lyckats prestera en bedömning av hur den uppfyllt sina skyldigheter mot sökanden. JO har i två andra ärenden idag utdelat allvarlig kritik mot byggnadsnämnden för dess sätt att handlägga ansökningar från AA. I JO:s beslut uttalas att nämndens hantering av de tre ärendena och nämndens svar på AA:s JO-anmälningar tyder på en anmärkningsvärd nonchalans mot de uppgifter som nämnden anförtrotts i plan- och bygglagstiftningen. JO avslutar ärendet med en förhoppning att hans beslut i de tre ärendena bidrar till att nämnden i framtiden tar sina viktiga uppgifter på större allvar.

text: Anmälan

text: AA framförde den 7 september 2015 klagomål mot Byggnadsnämnden i Sotenäs kommun för bl.a. långsam handläggning av ett bygglovsärende på fastigheten E 1:389. Enligt hans anmälan hade en ansökan om bygglov lämnats in till nämnden den 27 maj 2014, men han hade ännu inte fått något beslut i ärendet.

text: Utredning

text: JO tog del av ett dagboksblad i nämndens ärende med dnr BN 2014:277. Av detta framgick att en ansökan om bygglov på fastigheten E 1:389 hade registrerats hos nämnden den 30 maj 2014. Några ytterligare händelser fanns inte registrerade.

text: JO uppmanade därefter Byggnadsnämnden i Sotenäs kommun att lämna upplysningar om handläggningen och handläggningstiden för ärendet. Nämnden skulle dessutom redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: Vid ett sammanträde den 15 mars 2016 beslutade nämndens arbetsutskott att godkänna ett tjänsteutlåtande, skrivet den 9 mars 2016 av plan- och byggchefen BB, som svar på förfrågan från JO. I tjänsteutlåtandet angavs att ärendet med dnr BN 2014:277 var vilande på grund av oklarheter i ansökan och att en ny handläggare skulle tillsättas omgående.

text: AA kommenterade nämndens yttrande och framförde ytterligare klagomål mot nämnden.

text: Av ett dagboksblad för ärendet från den 19 oktober 2016 framgick det att nämnden fortfarande inte hade gjort någonting i ärendet.

text: Bedömning

text: I plan- och

text: bygglagen (2010:900)

text: , PBL, finns uttryckliga tidsfrister för handläggningen av ärenden om lov. Av

text: 9 kap. 27 §

text: PBL framgår att byggnadsnämnden ska handlägga sådana ärenden skyndsamt och meddela sitt beslut om lov inom tio veckor från det att den fullständiga ansökningen kom in till nämnden. Om det är nödvändigt på grund av utredningen i ärendet, får tiden förlängas en gång med högst tio veckor utöver de ursprungliga tio veckorna. Sökanden ska informeras om förlängningen och skälen för den innan den ursprungliga tiden har gått ut.

text: Om en ansökan är ofullständig får nämnden enligt

text: 9 kap. 22 §

text: PBL förelägga sökanden att avhjälpa bristerna inom en viss tid. När denna tid har gått ut ska nämnden ta ställning till om ytterligare handläggningsåtgärder är nödvändiga, om ansökan ska avvisas eller om ärendet kan avgöras i befintligt skick. Att en ansökan inte kan beviljas är inte skäl för att låta bli att meddela ett beslut. Är ärendet komplett, dvs. i sådant skick att en prövning i sak kan göras, har sökanden rätt till ett beslut.

text: När ett ärende inletts hos en myndighet ankommer det på myndigheten att driva fram ärendet till ett avgörande. Det är inte godtagbart att myndigheten lägger ansvaret för ärendets fortsatta handläggning på den enskilde. Det är också viktigt för respekten för myndigheterna att de ärenden som sätts igång verkligen följs upp. Det är i detta fall byggnadsnämnden som har det ansvaret.

text: Nämndens redogörelse för handläggningen av ärendet är ytterst kortfattad. Av ärendets dagboksblad framgår dock att ärendet ännu inte är avslutat. Handläggningstiden är nu över två år och fyra månader och under denna tid verkar nämnden inte ha gjort någonting i ärendet. Detta är helt oacceptabelt. Nämnden förtjänar allvarlig kritik för den långsamma och passiva handläggningen och jag förutsätter att nämnden snarast avslutar ärendet med ett beslut. Jag är dessutom förvånad över att nämnden trots att den fått möjlighet att svara på AA:s JO-anmälan inte lyckats prestera en bedömning av hur den uppfyllt sina skyldigheter mot honom.

text: Jag har i två andra ärenden idag (dnr 4957-2015 och 5008-2015) utdelat allvarlig kritik mot nämnden för dess sätt att handlägga ansökningar från AA. Nämndens hantering av de tre ärendena och nämndens svar på AA:s JO-anmälningar tyder på en anmärkningsvärd nonchalans mot de uppgifter som nämnden anförtrotts i plan- och bygglagstiftningen. Jag hoppas att mina beslut i dessa tre ärenden bidrar till att nämnden i framtiden tar sina viktiga uppgifter på större allvar.

text: Vad AA i övrigt har framfört ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Beslag Förhör Förundersökning Hämtning Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Polisens möjligheter att i samband med verkställighet av ett beslut om hämtning till förhör omhänderta en mobiltelefon

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde advokaten AA, som ombud för BB, klagomål mot Polismyndigheten i Jönköpings län. Han anförde bl.a. följande.

text: Med anledning av misstanke om brott beslutade polismyndigheten, genom kommissarien CC, den 7 augusti 2003 att BB skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse. När hämtningen skulle verkställas gick BB undan en bit för att ringa ett telefonsamtal. Han fråntogs då sin mobiltelefon och förhindrades därigenom att ringa samtalet. Polismännen gav vid tillfället inte tillbaka mobiltelefonen utan förde BB till polisstationen för förhör. Polismännens omhändertagande av mobiltelefonen innebar att polisen, utan laglig grund, tog telefonen i beslag. Vidare hindrades BB från att ringa telefonsamtalet.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden – – – infordrades och granskades. Av dessa och de till anmälan fogade handlingarna framgick i huvudsak följande.

text: Den 7 augusti 2003 beslutade CC att BB och dennes hustru, vilka båda var misstänkta för hot mot tjänsteman, skulle hämtas till förhör. Motiveringen till beslutet angavs vara kollusionsfara. Den 12 augusti 2003 hämtades BB till förhör av inspektörerna DD och EE. Samma dag höll kriminalinspektören FF förhör med BB. I förhörsprotokollet har noterats att BB inte önskade försvarare under förhöret. Förhör med BB:s hustru hölls den 18 november 2003.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i anmälan.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren GG) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från CC samt från EE och FF.

text: CC upplyste sammanfattningsvis: Hon var förundersökningsledare i ett ärende om hot mot tjänsteman. Efter förhör med bl.a. målsäganden konstaterade hon att det förelåg skälig misstanke mot makarna BB och HH om hot mot tjänsteman. Den 7

text: augusti 2003 beslutade hon att makarna skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse för att höras vid samma tillfälle. Enligt hennes bedömning förelåg det kollusionsfara och en risk att utredningen skulle försvåras om makarna kallades skriftligen. Beslutet verkställdes den 12 augusti 2003. Två polispatruller informerades av handläggaren i ärendet och skickades till aktuell adress. Den ena polispatrullen fick kontakt med BB och han medtogs till förhör. Den andra polispatrullen påträffade inte hustrun, och det framkom senare att hon inte var hemma. Hustrun har därefter, efter ett antal kallelser och överenskommelser, inställt sig hos handläggaren för förhör.

text: EE uppgav i huvudsak följande. Undertecknad polisinspektör EE tillsammans med polisman DD beordrades 20030812 kl 07.30 att åka till – – – för att hämta in paret BB och HH till förhör vilket hade beslutats av förundersökningsledare CC i Värnamo. Vi skulle få hjälp av en polispatrull från Gislaved för att genomföra uppdraget. Paret fick inte prata med varandra efter hämtningen. Kollusionsfara. På platsen sammanträffar vi med Gislavedspatrullen och tillsammans går vi fram till villan och ringer/knackar på, men ingen öppnar. Bakom villan ligger en annan byggnad i vilken BB har sin firma varför vi gick dit. Dörren stod öppen och vi gick in och fann BB där. Jag förklarade vårt ärende med innebörden av att han var tvungen att följa med till förhör. Vi frågade även efter hans hustru men BB förklarade att hon inte var hemma utan var i Finland. BB följde motsträvigt med ut och ville veta varför han skulle följa med. BB fick veta att det gällde ett förhör i ett ärende. Han tog då upp sin mobiltelefon och gick bort en bit för att ringa ett samtal och hans avsikt var att ringa sin hustru. Vi gick då efter och förklarade för honom att han inte fick ringa under tiden som han var omhändertagen av polisen (kollusionsfara). Telefonen togs därför ifrån BB (ej beslag) för att förhindra samtal till hustrun. BB blev mycket upprörd av detta och tog av sin livrem och tog även fram sin plånbok som han överlämnade till oss, efter en stund lugnade han ned sig och följde med utan våld. Intransporterad till Polishuset i Värnamo överlämnades BB till förhörsledaren vilken även fick BB:s mobiltelefon, livrem samt plånbok.

text: FF upplyste i huvudsak: Han var förhörsledare under förhöret med BB den 12 augusti 2003. När BB fördes till det rum där förhöret skulle hållas medförde polismännen dennes plånbok, livrem och mobiltelefon. Föremålen lades på skrivbordet där de låg kvar under förhöret. Förhöret genomfördes utan svårigheter och efter detta sade BB, efter att ha tillfrågats om saken, att han ansåg sig ha behandlats på ett korrekt sätt. BB tog med sig sina tillhörigheter, vilka inte hade varit föremål för någon tvångsåtgärd.

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande. Inför genomförandet av hämtningen till förhör hade EE och DD informerats om att en grund för beslutet var kollusionsfara bestående i att utredningen skulle försvåras om makarna hade inbördes kontakt före förhören med dem. EE har uppgivit att BB, när han underrättades om hämtningsbeslutet, gick avsides för att på mobiltelefonen ringa sin hustru. I syfte att förhindra kontakt mellan makarna valde EE, som var förman i polispatrullen, att ta omhand BB:s telefon. EE:s avsikt har, enligt vad som framkommit, inte varit någon annan än att förhindra samtal mellan makarna. EE:s utsaga har stöd i förhörsledarens, FF, berättelse om den fortsatta hanteringen av mobiltelefonen. BB fick denna åter i omedelbar anslutning till att förhöret med honom på Värnamo polisstation hade avslutats.

text: EE och DD har haft fog för åtgärden att förhindra att BB per telefon kontaktade sin hustru. I det akuta skeendet synes EE svårligen ha haft något annat handlingsalternativ än att ta om hand mobiltelefonen för att avvärja kollusionsfaran. Polispatrullen har haft, med iakttagande av behovs- och proportionalitetsprinciperna i

text: 8 § polislagen

text: , såväl rätt som skyldighet att använda den grad av tvång som varit nödvändig. Huruvida det fortsatta verkställandet av tjänsteåtgärden har motiverat att patrullen hade mobiltelefonen omhand är vanskligt att i efterhand bedöma. Ett förhållande som talade för att inte omedelbart återlämna telefonen var BB:s reaktion när den fråntogs honom. Hans upprördhet och handlande synes ha motiverat EE:s beslut att under transporten in till Värnamo polishus behålla telefonen och att sedermera överlämna den till förhörsledaren. I vart fall var omhändertagandet av telefonen inte i något led av agerandet att betrakta som ett beslag utan som en åtgärd motiverad av att en beordrad tjänsteåtgärd skulle kunna genomföras. I ett beslut den 28 februari 2005 anförde chefsJO Melin bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 23 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) får den som befinner sig inom en viss väglängd från förhörsplatsen hämtas till förhör utan föregående kallelse om utredningen gäller ett brott på vilket fängelse kan följa och det skäligen kan befaras att han eller hon med anledning av en kallelse genom undanröjande av bevis eller på annat sätt skulle försvåra utredningen (kollusionsfara).

text: BB har bl.a. hävdat att polisen i samband med den aktuella hämtningen utan laglig grund tog hans mobiltelefon i beslag och att han hindrades från att ringa ett telefonsamtal.

text: EE:s och DD:s uppdrag var att verkställa CC:s beslut om hämtning av BB och dennes hustru. Som framgått var grunden för beslutet att utredningen kunde försvåras om makarna hade inbördes kontakt före förhören. Enligt EE uppgav BB när de hämtade honom att hustrun var i Finland; när polismännen berättade för BB att han skulle förhöras tog han upp sin mobiltelefon och avlägsnade sig ett stycke för att ringa. Eftersom EE antog att BB skulle ringa hustrun omhändertog han mobiltelefonen. Telefonen återlämnades till BB sedan förhöret med honom avslutats.

text: Jag vill inledningsvis nämna att vid polisens verkställighet av ett beslut om hämtning till förhör får visst tvång användas. Vidare får en misstänkt som hämtas till ett förhör under vissa förutsättningar tvångsvis tas i förvar under den tid han är skyldig att stanna kvar (

text: 23 kap. 9 §

text: RB). Som exempel på en sådan situation nämns i förarbetena att det finns risk för att den som skall höras för olämplig kommunikation med någon som också skall förhöras (

text: prop. 1996/97:175 s. 54

text: ). För att undvika detta har det dock antagits i de allra flesta fall vara tillräckligt att den som skall höras anmodas att stanna kvar med exempelvis bevakning i öppen lokal (jfr

text: NJA 1993 s. 360

text: I och II samt nyss nämnda prop. s. 51 f.).

text: Före mobiltelefonens tid kunde alltså polisen tämligen enkelt hindra en förhörspersons kontakter med omvärlden genom att placera denne i ett rum utan telefon eller ställa personen under bevakning. I dag är situationen emellertid annorlunda. Den rikliga förekomsten av mobiltelefoner innebär en ökad risk att

text: personer, som hämtas till förhör på grund av kollusionsfara, försvårar utredningen genom ett olämpligt telefonsamtal eller sms-meddelande. Visserligen kan detta troligtvis i de flesta fall undvikas på samma sätt som tidigare genom att personen ställs under bevakning. Men mobiltelefonens tillgänglighet ställer onekligen andra krav på bevakningen och problem kan uppkomma t.ex. om en person trots bevakning tar upp telefonen och försöker ringa alternativt i smyg skicka i väg ett sms-meddelande.

text: I ärendet har fråga uppkommit om polisen vid verkställandet av ett hämtningsbeslut på grund av kollusionsfara har rättsligt stöd för att omhänderta en mobiltelefon.

text: Jag instämmer i polismyndighetens bedömning att omhändertagandet av BB:s mobiltelefon inte kan betraktas som ett beslag. Följaktligen skall åtgärden inte heller bedömas utifrån reglerna om beslag i

text: 27 kap.

text: RB utan får i stället snarast ses som ett s.k. tillfälligt omhändertagande av egendom.

text: Polismyndigheten har ansett att det fanns fog för åtgärden att hindra BB från att kontakta hustrun per telefon och att det synes som om EE i den akuta situationen inte hade något annat alternativ än att ta om hand mobiltelefonen för att avvärja kollusionsfaran. Polismyndigheten har också ansett att reglerna i

text: 8 § polislagen (1948:387)

text: ger stöd för åtgärden. Nämnda bestämmelse har följande lydelse. En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift skall under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, skall detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som avses i

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: får ej grundas enbart på bestämmelserna i första stycket. Enligt min mening kan ett tillfälligt omhändertagande knappast grundas på denna bestämmelse. Det skydd för rätten till egendom som ges i

text: 2 kap. 18 § regeringsformen

text: är visserligen begränsat. Ett tillfälligt omhändertagande av egendom torde emellertid utgöra en sådan inskränkning i äganderätten som enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen fordrar uttryckligt lagstöd. Inkorporeringen av Europakonventionen med svensk rätt har bl.a. syftat till att medborgaren skall vara berättigad till det skydd för grundläggande fri- och rättigheter som såväl grundlagen som konventionen ger (

text: prop. 1993/94:117 s. 39

text: ). Föreskriften i

text: 8 § andra stycket polislagen

text: bör därför ges den innebörden att ett ingripande enligt bestämmelsens första stycke inte heller kan ske utan annat lagstöd om åtgärden inskränker någon av de i Europakonventionen upptagna frioch rättigheterna. Exempel på sådant lagstöd är de nyligen införda bestämmelserna i

text: 24 a

text: 24 d §§

text: polislagen

text: om tillfälligt omhändertagande av egendom för att förhindra trafiknykterhetsbrott. Något lagstöd för tillfälligt omhändertagande av egendom i den nu aktuella situationen finns emellertid inte.

text: Frågan kan vidare ställas om polisen med stöd av sin s.k. befallningsrätt genom en tillsägelse hade kunnat försöka hindra BB från att använda sin mobiltelefon. De grundläggande principer för polisingripanden som läggs fast i

text: 8 § polislagen

text: gäller generellt i polisens verksamhet. JO har tidigare framhållit (se bl.a.

text: JO 2003/04 s. 91

text: ) att detta lagrum inte i sig kan åberopas som grund för någon befallningsrätt i polisens brottsutredande verksamhet. Det är i stället så, att polisens befogenheter i denna verksamhet anses ha fått en i princip fullständig och uttömmande reglering i 23–

text: 28 kap.

text: RB. En befallning eller annan åtgärd i den brottsutredande verksamheten måste således ha sin grund i någon av de befogenheter som enligt

text: rättegångsbalken

text: tillkommer polisen, t.ex. att som i förevarande fall hämta en person till förhör.

text: Som framgått var syftet med hämtningsbeslutet att BB och dennes hustru inte skulle få tillfälle att försvåra utredningen genom att tala med varandra innan de hördes. Jag har därför inte någon invändning mot att polisen i ett fall som det nu aktuella genom en tillsägelse försöker hindra en misstänkt person från att kontakta den andre misstänkte. Svårigheter uppkommer emellertid om personen vägrar att lyda en sådan tillsägelse (jfr Berggren, Munck,

text: Polislagen

text: , 4:e uppl. s. 53). Enligt min mening vore det rimligt om polisen i en sådan situation har möjlighet att tillfälligt omhänderta en mobiltelefon. Även om jag således har förståelse för att EE omhändertog telefonen kan jag emellertid mot bakgrund av vad jag tidigare sagt inte finna annat än att en sådan åtgärd fordrar lagstöd.

text: Jag kan dock tänka mig situationer i vilka det är mer tveksamt om polisen genom tillsägelser har rätt att försöka hindra vederbörande från att ringa, t.ex. ett samtal till dennes arbetsplats. Eftersom de polismän som har att verkställa ett hämtningsbeslut oftast inte är insatta i den aktuella brottsutredningen är en sådan bedömning inte heller alldeles enkel att göra. Polismännen kan alltså ha svårt att bedöma vari kollusionsfaran består. Vidare kan problem uppkomma med att exempelvis kontrollera till vem personen ringer eller skickar ett sms- meddelande.

text: Den ökade användningen av mobiltelefoner i samhället har medfört att polisen på en rad olika områden ställs inför nya frågeställningar vilka tidigare inte har varit aktuella. Enligt min mening visar ärendet att det finns anledning att överväga om lagstiftningen bör ändras så att polisen, för att kunna genomföra vissa åtgärder inom ramen för en brottsutredning, ges möjlighet att under vissa förutsättningar tillfälligt omhänderta egendom. För att fästa Justitiedepartementets uppmärksamhet på frågan överlämnas därför ett exemplar av detta beslut dit.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Barn/ungdom
Dokumentation
Kommunicering
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Arbetsmarknads- och socialnämnden i Trollhättans kommun får allvarlig kritik för att den dokumenterat barnärenden på ett sätt som syftade till att försvåra den ena vårdnadshavarens insyn i dessa och för att ha agerat i strid med regeringsformens m.m.

sammanfattning: En socialnämnd inledde i januari 2017 barnutredningar i fråga om fyra syskon efter att ha fått in orosanmälningar. Barnens föräldrar hade vid tillfället gemensam vårdnad om dem. I april 2017 flyttade barnens mor till ett skyddat boende och tog barnen med sig. Modern väckte därefter talan mot barnens far i allmän domstol. Domstolen begärde i vårdnadsmålet in en vårdnads-, boende- och umgängesutredning från nämnden. Parterna fick inte ta del av eller tillfälle att lämna synpunkter på utredningen innan den lämnades in till domstolen. I beslutet kritiserar JO nämnden för detta. I barnutredningarna uppgav modern efter hand att hon inte ville prata med barnhandläggarna på grund av deras dokumentationsskyldighet. På begäran av modern ordnade nämnden så att hon fick prata med en kurator vid nämndens enhet mot våld i nära relation. Uppgifterna som modern då lämnade hade betydelse för barnärendena, men de fördes vidare till barnhandläggaren genom s.k. samråd först efter det att modern flyttat till det skyddade boendet. Detta gjordes för att fadern inte skulle kunna få ta del av de uppgifter som modern lämnat. I stället för att följa de lagstadgade kraven på dokumentation och sedan hantera en eventuell begäran om utlämnande av handlingar i ärendena har nämnden medvetet agerat i syfte att försvåra för fadern att få insyn i dem. I beslutet uttalar JO allvarlig kritik mot nämnden för hur den agerat. Att på begäran av den ena parten ordna dokumentationen på detta vis väcker vidare frågor om nämndens objektivitet och opartiskhet. Agerandet gör det lätt för utomstående att få intrycket att nämnden tagit moderns parti. I beslutet framhåller JO att nämndens agerande stått i strid med regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet, och nämnden får allvarlig kritik även i detta avseende.

text: 2020-01-17 5013-2018

text: Justitieombudsmannen Thomas Norling

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet. Nämnden kritiseras även för att en vårdnads-, boendeoch umgängesutredning inte kommunicerades med parterna

text: Bakgrund

text: AA och BB har tillsammans fyra barn.

text: Den 25 januari 2017 inledde socialtjänsten i Trollhättans kommun utredningar i fråga om barnen enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, med anledning av orosanmälningar som kommit in till myndigheten.

text: Den 26 april 2017 flyttade BB till ett skyddat boende och tog med sig de gemensamma barnen.

text: BB väckte därefter talan mot AA vid Vänersborgs tingsrätt. I vårdnadsmålet framställde både BB och AA yrkanden om vårdnad, boende och umgänge i fråga om barnen. I målet gav tingsrätten socialnämnden i uppdrag att verkställa en vårdnads-, boende- och umgängesutredning enligt

text: 6 kap. 19 § tredje stycket föräldrabalken

text: , FB. Utredningen lämnades in till tingsrätten i februari 2018.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Arbetsmarknads- och socialförvaltningen i Trollhättans kommun och uppgav i huvudsak följande: Han fick inte del av utredningen innan den lämnades in till tingsrätten. Han fick därmed inte heller möjlighet att komma med synpunkter på utredningen innan den lämnades in till domstolen.

text: Utredning

text: JO begärde in vissa journalhandlingar från arbetsmarknads- och socialförvaltningen. Därefter begärde JO att Arbetsmarknads- och socialnämnden i Trollhättans kommun skulle yttra sig över det som AA hade anfört i sin anmälan.

text: I ett remissvar uppgav nämnden i huvudsak följande:

text: Handläggning

text: Vänersborgs tingsrätt gav Arbetsmarknads- och socialnämnden (familjerättsenheten) uppdraget att inkomma med en vårdnads-, boende- och umgängesutredning. Utredningen sändes till tingsrätten i februari 2018. Tingsrätten kommunicerade utredningen till parterna, 2018-02-27. Huvudförhandling är planerad att hållas i slutet av september 2018. Anmälaren ifrågasätter i sin anmälan om inte nämnda utredning ska kommuniceras och om part skall ges tillfälle att inkomma med synpunkter innan utredningen sänds till tingsrätten. Vidare ifrågasätter anmälaren handläggarens anträffbarhet under utredningstiden. Kommunicering: Av de löpande journalanteckningarna i ärendet framkommer ej om kommunicering skett. Handläggaren kan ej så här lång tid i efterhand rekonstruera eller minnas förloppet. Handläggaren tillstår att hen kan ha missat att kommunicera utredningen, vilket hen menar inte är någon medveten underlåtelse från hens sida. Handläggaren är klar över bristerna i dokumentationen då det ej framgår om kommunicering skett. Handläggaren uppger att hen, efter snart 8 års yrkeserfarenhet inom området, är väl medveten om de rutiner och tillämpningar som föreskrivs den familjerättsliga handläggningen i vårdnads-, boende- och umgängesutredningar. Riktlinjerna är att parterna bör ha rätt att ta del av och yttra sig över utredningen innan den lämnas till domstol. Handläggarens förklaring till den bristande dokumentationen i ärendet är att detta skedde under en period i

text: hens privat- såväl som yrkesliv, då hen var under stress och kände illabefinnande vilket påverkade prestation, förmåga och kognition. — — —

text: Bedömning

text: Handläggningen har brister i dokumentationen. Av journalanteckningar framgår ej om kommunicering skett och detta är anmärkningsvärt och allvarligt. Verksamheten har tydliga rutiner vad gäller tillvägagångssätt vid kommunicering och dokumentation, vilka är väl kända av den enskilde handläggaren. Det är beklagligt att de riktlinjer som föreskrivs inte har följts och att detta tyvärr får tillskrivas den mänskliga faktorn. […] Bristerna i handläggningen är nu uppmärksammade och en personalprocess har vidtagits för att åtgärda dessa. En handlingsplan har upprättats mellan arbetsgivaren och aktuell arbetstagare, i syfte att skapa förutsättningar, samt undanröja riskerna, för att något liknande ska kunna inträffa igen. Handlingsplanen innefattar såväl kontrollerande som rehabiliterande moment.

text: AA kommenterade remissvaret och uppgav då bl.a. att han upplevde att socialtjänsten tagit BB:s parti. Till sin kommentar fogade han ett antal handlingar från kommunen där det bl.a. framgick att samtal med barnens mor under barnutredningarna hållits av en kurator på en annan enhet inom socialtjänsten och att uppgifterna från samtalen fördes vidare till utredaren i barnärendena genom s.k. samråd.

text: JO begärde att Arbetsmarknads- och socialnämnden i Trollhättans kommun skulle lämna in ett yttrande med anledning av de nya uppgifter som AA hade lämnat. Nämnden skulle särskilt yttra sig om den omständigheten att samtal med barnens mor hölls av en kurator på en annan enhet inom socialtjänsten och att uppgifterna från samtalen sedan fördes vidare till utredaren i barnärendena genom samråd. Nämnden skulle vidare yttra sig över hur det aktuella tillvägagångssättet förhåller sig till bestämmelser om att nämndens handläggning ska vara opartisk och om nämndens hantering uppfyllt de krav som ställs på dokumentation i ett barnärende.

text: I sitt nya remissvar uppgav nämnden i huvudsak följande:

text: Bakgrund

text: Utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL inleddes 2017-01-25 gällande fyra av AA:s barn. Orsaken till de inledda utredningarna var en anmälan från Familjecentrum angående att barnens mor blev kontrollerad i hemmet av AA., samt en oro för AA:s föräldraförmåga. Under utredningstiden flyttade modern och barnen till skyddat boende efter uppgifter om våld och kontroll i hemmet riktat mot modern. Hennes uppgifter styrktes av uppgifter som dottern lämnat, och socialtjänsten bedömde sammantaget uppgifterna som trovärdiga och allvarliga, bland annat mot bakgrund av att modern lämnat samma berättelse till flera olika personer vid olika tillfällen.

text: Handläggning

text: — — — Nämnden uppmanas av JO att särskilt yttra sig om den omständigheten att samtal med barnens mor hölls med en kurator på en annan enhet inom socialtjänsten och fördes vidare till utredaren genom samråd. Utifrån mammas och barnens skydd

text: har mamma under första delen av utredningstiden inte vågat lämna information kring hemsituationen till barnutredare. Samtal med mamma har under denna inledande period därför hållits av kurator på Enheten mot våld och förts vidare till utredande socialsekreterare via samråd, detta var också mammas egna önskemål. Anledningen till socialtjänstens bedömning att samtal med mamma behövde genomföras genom en annan professionell var att mamma uppgav att hon inte kunde lämna någon information till socialsekreterare om hemsituationen då detta skulle dokumenteras och begäras ut av barnens pappa vilket mamma upplevde skulle äventyra hennes och barnens säkerhet. Det framkom att mamma kände sig trygg med att lämna information till kurator inom enheten mot våld i nära relation. Efter att socialtjänsten fick information från mammas kurator om hur hemsituationen såg ut bedömdes att barnen var i behov av skydd. Bedömningen gjordes att det var så pass allvarligt att det skulle krävas insatser enligt LVU om samtycke saknades. Det övervägdes även om det fanns skäl att omhänderta barnen enligt LVU för att kunna bedriva utredningsarbetet om ingen insyn i barnens situation gick att få utifrån mammans rädsla. Socialtjänsten använder sig i våldsärenden av samverkan med olika berörda professioner i form av samråd. Mamma samtyckte till att information lämnades från kurator till socialsekreterare genom samråd så att hennes och barnens skydd inte skulle riskeras. Mamma gjorde klart att hon inte skulle berätta något direkt till barnens socialsekreterare utifrån socialsekreterares dokumentationsskyldighet. Mamma som vårdnadshavare beslutar 2017-04-26 att med socialtjänstens hjälp flytta till skyddat boende med barnen. Pappa informerades samma dag. Efter flytten tillförs dokumentation från samråd till ärendet och därefter beslutsunderlaget som kommuniceras till barnens pappa. Bedömning gjordes att pappa, innan barnen var skyddade, inte kunde få information om vad som hade framgått under samråd samt information om bedömningen att barnen behövde skyddas, då detta riskerade att leda till att det inte skulle gå att genomföra behövliga åtgärder.

text: Bedömning

text: När det gäller att samtalen med barnens mamma genomfördes av en kurator på en annan enhet inom socialtjänsten gjordes bedömningen att det inte då fanns något annat sätt att säkerställa insamlandet av nödvändig information i syfte att kunna göra en rättssäker bedömning kring barnens behov av skydd och stöd. Då modern, utifrån rädsla för fadern, inte kunde tänka sig att prata med socialsekreterarna bedömdes detta tillvägagångssätt vara till de fyra barnens bästa.

text: AA kommenterade därefter det nya remissvaret.

text: Bedömning

text: Frågan om kommunicering av vårdnads-, boende- och umgängesutredning Bestämmelserna i

text: förvaltningslagen

text: och

text: socialtjänstlagen

text: om kommunikation gäller strikt formellt inte för en s.k. vårdnadsutredning. En sådan utredning utgör dock underlag för den myndighetsutövning som domstolen utövar mot den enskilde i målet vid domstolen. Den som är part i målet berörs så nära av utredningen att han eller hon bör ha rätt att få ta del av den och ges tillfälle att yttra sig över utredningen innan den lämnas in till domstolen. En vårdnadsutredning ska alltså alltid kommuniceras med parterna (se JO:s beslut den 4 december 2018, dnr

text: Av det som har kommit fram i ärendet framgår inte annat än att nämnden inte gav någon av parterna möjlighet att yttra sig över utredningen innan den lämnades in till domstolen. Nämnden har också medgett att den har brustit i sin kommuniceringsskyldighet. Jag vill betona att en vårdnadsutredning utgör ett viktigt underlag för domstolens beslut. Att en part ges tillfälle att kommentera utredningen är därför av stor betydelse för den enskilde. Det är också viktigt för att domstolen ska få ett tillförlitligt underlag för sitt beslut.

text: Nämnden ska kritiseras för att parterna inte fick del av och tillfälle att lämna synpunkter på utredningen innan den lämnades till domstolen. Frågan om dokumentation i de enskilda barnärendena

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 11 kap. 1 § andra stycket

text: SoL ska vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes avgörande tas tillvara på ett betryggande sätt. Av

text: 11 kap. 5 § första stycket

text: SoL framgår att handläggningen av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling ska dokumenteras. Dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse.

text: I Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (

text: SOSFS 2014:5

text: ) om dokumentation i verksamhet som bedrivs med stöd av SoL, LVU, LVM och LSS finns även riktlinjer för bl.a. journalföringen.

text: Det är av flera anledningar viktigt att journalföringen i ett ärende sker på ett korrekt och rättvisande sätt. Det är från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att alla uppgifter som behövs för bedömningen av ett ärende dokumenteras, vilket normalt bör göras i ärendets journal. Den enskilde ska utifrån dokumentationen kunna följa handläggningen i sitt ärende. Handläggare ska därför anteckna t.ex. telefonkontakter och möten i journalen. Vidare är det vid byte av handläggare viktigt att journalanteckningarna är tydliga så att den nya handläggaren snabbt kan sätta sig in i ärendet. Innehållet i akten ska även vara sådant att en tillsynsmyndighet kan granska handläggningen av ärendet utifrån akten och den övriga dokumentationen i ärendet. Dröjsmål med journalföring och bristande dokumentation riskerar också att leda till problem när en enskild begär att få ta del av t.ex. journalen i sitt ärende. Om en nämnd journalför med fördröjning riskerar journalen som den enskilde får ta del av att vara ofullständig, vilket i förlängningen kan påverka hans eller hennes möjlighet att driva sitt ärende.

text: JO har vid flera tillfällen uttalat att det inte räcker med att de uppgifter som hämtats in under en utredning sammanställs när utredningen är slutförd. Alla de uppgifter som kan vara av betydelse ska kontinuerligt tillföras akten. Anteckningarna ska föras löpande i kronologisk ordning och lämpligen i form av journalanteckningar. Detta hindrar inte att en handläggare vid olika kontakter i ärendet gör anteckningar på lösa papper till stöd för minnet. Uppgifterna ska dock utan dröjsmål tillföras akten. Dokumentationen ska föras så att det är

text: möjligt att vid varje tidpunkt utläsa vad som har kommit fram (se bl.a.

text: JO 2005/06 s. 230

text: och

text: JO 2006/07 s. 289

text: Bedömning av nämndens agerande

text: Av utredningen i ärendet framgår att nämnden den 25 januari 2017 inledde utredningar i fråga om AA:s och BB:s fyra gemensamma barn med anledning av orosanmälningar som kommit in till myndigheten. Efter hand uppgav BB att hon inte ville prata med barnhandläggarna mot bakgrund av deras dokumentationsskyldighet. Socialtjänsten kringgick då bestämmelserna om dokumentation genom att BB under utredningen pratade med en kurator vid nämndens vuxenenhet. Av nämndens svar till JO framgår att detta skedde på begäran av BB. De uppgifter som hon lämnade till kuratorn var av betydelse för bedömningen av barnärendena, men trots detta dokumenterades de inte i barnens ärende. På så sätt kunde socialtjänsten hindra att AA skulle kunna få insyn i det som BB berättade. Först efter det att BB flyttat till ett skyddat boende och tagit med sig barnen förmedlade myndigheten uppgifterna som BB lämnat till barnärendena genom s.k. samråd. Detta gjordes för att se till att AA inte skulle kunna få del av de uppgifter som BB lämnat och för att från socialtjänstens sida förmå BB att över huvud taget prata med myndighetens handläggare.

text: Uppgifterna från samtalen med BB skulle, i enlighet med de regler som jag redogjort för ovan, ha tillförts barnens ärenden utan dröjsmål. Om AA hade begärt att få ta del av uppgifterna skulle nämnden ha prövat om uppgifterna kunde lämnas ut till honom eller inte. De regler som primärt hanterar sekretess i en sådan situation är bestämmelserna i

text: 12 kap.

text: offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, som rör sekretess i förhållande till den enskilde själv, m.m.

text: Jag tar inte ställning till om BB hade fog för sin rädsla för att berätta om hemförhållandena för handläggarna. Oavsett hur det förhåller sig i den delen finns det i OSL möjlighet att hemlighålla uppgifter i ett ärende för en vårdnadshavare. Det naturliga hade varit att nämnden i första hand övervägt om de uppgifter som BB lämnat också hade kunnat hemlighållas med stöd av de bestämmelserna.

text: I stället för att följa lagens krav på dokumentation och sedan hantera eventuella utlämnandefrågor enligt regelverket i OSL har nämnden i detta fall medvetet agerat i syfte att undgå dessa krav. Nämnden har avsiktligt brutit mot de lagstadgade kraven på dokumentation, vilket givetvis är allvarligt. Nämndens agerande innebär vidare att den medvetet kringgått grundläggande förvaltningsrättsliga krav på hur en utredning ska bedrivas samtidigt som bestämmelserna om sekretess har satts ur spel. Det är med förvåning som jag noterar att nämnden inte ens i samband med remissvaret insett det felaktiga i handläggningen.

text: Jag är mycket kritisk till nämndens agerande då det ytterst syftat till att undanhålla AA information. För detta förtjänar Arbetsmarknads- och socialnämnden i Trollhättans kommun allvarlig kritik.

text: Att på detta vis och på begäran av den ena parten ordna dokumentationen i syfte att undanhålla den andra parten information väcker vidare frågor om nämndens objektivitet och opartiskhet. Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: , RF, ska domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Kravet på saklighet och opartiskhet brukar benämnas objektivitetsprincipen. Principen omfattar inte bara hur en sak rent faktiskt har handlagts och vilka verkliga skäl som ligger bakom ett beslut eller annat handlande från en myndighet. Även hur myndighetens eller en tjänstemans agerande har uppfattats är av betydelse. Redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas är tillräckligt för att handlandet ska kunna anses strida mot

text: 1 kap. 9 §

text: RF (se t.ex.

text: JO 2019/20 s. 54

text: I detta fall har nämnden på begäran av BB medvetet brutit mot sin dokumentationsskyldighet för att undanhålla AA information. Agerandet gör att det för utomstående är lätt att få intrycket att nämnden tagit BB:s parti, och jag har förståelse för att även AA uppfattade saken så. Jag ser allvarligt på det inträffade och vill betona vikten av att objektivitetsprincipen iakttas och tas på allvar. Det är nödvändigt för att allmänheten ska ha förtroende för myndigheterna och deras verksamheter. Jag kan inte bedöma nämndens agerande på annat sätt än att det strider mot

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet. Även i detta avseende förtjänar Arbetsmarknads- och socialnämnden i Trollhättans kommun allvarlig kritik.

text: Det som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte anledning till några kommentarer från min sida.

text: Ärendet avslutas.