title: Remissyttrande över Mediegrundlagskommitténs betänkande Ändrade mediegrundlagar (SOU 2016:58).

text: Sammanfattning

text: Justitiekanslern motsätter sig förslaget att bestämmelserna i fråga om utgivares ansvar bör förändras när det gäller äldre publiceringar på nätet. Om den befintliga preskriptionsordningen ska reformeras, genom en ansvarsbegränsningsregel som innebär att den ansvarige utgivaren kan undgå straff- och skadeståndsansvar för material som alltjämt finns tillgängligt men som publicerades för mer än ett år sedan, bör emellertid utgivaren ha bevisskyldigheten för publiceringstidpunkten. En eventuell ansvarsbegränsning bör i vart fall endast gälla det straffrättsliga ansvaret. Den begränsning av utgivarens skadeståndsansvar som förslaget innebär är enligt Justitiekanslern inte godtagbar. (kapitel 13)

text: Justitiekanslern bedömer att det i och för sig är angeläget att på något sätt undanta vissa verksamheter som innebär integritetskränkande offentliggörande av känsliga personuppgifter från grundlagsskydd. Den reglering som kommittén föreslår för detta ändamål är dock alltför oprecis och därför inte godtagbar. Frågan bör analyseras vidare i det fortsatta utredningsarbetet. (kapitel 14)

text: Justitiekanslern ställer sig positiv till att det införs en möjlighet att i viss utsträckning kunna lämna internationell rättslig hjälp på det grundlagsskyddade området. (kapitel 15)

text: Justitiekanslern tillstyrker kommitténs förslag att tryck- och yttrandefriheten ska gälla också för andra än svenska medborgare och att bestämmelsen om tystnadsplikt i YGL ändras så att den stämmer överens med vad som anges i TF. Även den föreslagna definitionen av program i

text: 1 kap. 2 § andra stycket

text: YGL tillstyrks. (kapitel 7)

text: Justitiekanslern delar kommitténs bedömning att det automatiska grundlags-skyddet enligt databasregeln inte bör utvidgas till att omfatta exempelvis rena webbredaktioner. Justitiekanslern instämmer med kommittén att det inte finns skäl att ta bort det nuvarande redaktionsbegreppet i databasregeln. (kapitel 9)

text: Justitiekanslern motsätter sig inte förslaget om att utvidga den s.k. bilageregeln till att avse ytterligare sätt att tillhandahålla taltidningar som har anpassats till personer med funktionsnedsättning liksom förslaget om ett samlat ansvar för böcker enligt bilageregeln. Justitiekanslern ifrågasätter dock om behovet av en sådan utvidgning är så stort att det motiverar den förhållandevis komplicerade lagreglering som krävs för ändamålet. (kapitel 10)

text: Justitiekanslern delar kommitténs uppfattning att frågan om grundlagsskyddet för material som tillhandahålls av externa informationsleverantörer och som härrör från användarkommentarer även i fortsättningen bör överlämnas åt rättstillämpningen. (kapitel 11)

text: Justitiekanslern delar kommitténs bedömning att det inte framkommit tillräckligt starka skäl för att införa någon regel som innebär att massmediers ytor på sociala medier ska omfattas av automatiskt grundlagsskydd. (kapitel 12)

text: Justitiekanslern har inget att invända mot de av kommittén föreslagna undantag som syftar till att säkerställa att Sverige lever upp till de krav som följer av det s.k. AV-direktivet men anser att bestämmelserna har getts en inte helt lämplig utformning. (kapitel 17)

text: Inledning

text: Mediegrundlagskommittén har haft i uppdrag att, med utgångspunkt i det nuvarande tryck- och yttrandefrihetsrättsliga systemet, se över grundlagsregleringen i ett antal avseenden. Kommittén har på ett förtjänstfullt sätt redogjort för de övervägandena som har lett fram till de förslag till lagändringar som har lagts fram. Justitiekanslern konstaterar dock att flera av förslagen visar på de särskilda krav och svårigheter som följer av att regleringen i tryckfrihetsförordningen (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) är teknikberoende, vilket leder till att den blir mycket detaljerad för att ligga på grundlagsnivå.

text: Justitiekanslerns särskilda synpunkter på utredningens förslag och bedömningar redovisas nedan.

text: En översyn av språk och struktur i TF och YGL (kapitel 7)

text: Remisstiden har, med beaktande av betänkandets omfattning, varit kort. Justitiekanslern har därför tvingats till prioriteringar och har då valt att inte i detalj granska de förändringar av språk och struktur i TF och YGL som föreslås. Justitiekanslerns uppfattning är dock att kommittén på ett ambitiöst och förtjänstfullt sätt har tagit sig an uppgiften att förenkla och förtydliga bestämmelserna i TF och YGL. En sådan modernisering är angelägen men förändringarna av språket i grundlagarna får inte medföra att innehållet i de olika bestämmelserna ändras i sak. Såvitt Justitiekanslern kan bedöma innebär inte de föreslagna förändringarna några betydelseförskjutningar, utom i de fall då detta har varit avsikten.

text: Justitiekanslern tillstyrker kommitténs förslag till materiella ändringar (s. 242 f.) i fråga om att tryck- och yttrandefriheten ska gälla för andra än svenska medborgare och att bestämmelsen om tystnadsplikt i YGL ändras så att den stämmer överens med vad som anges i TF. Även den föreslagna definitionen av program i

text: 1 kap. 2 § andra stycket

text: YGL tillstyrks.

text: Villkoren för automatiskt grundlagsskydd för databaser (kapitel 9)

text: I kommitténs uppdrag har ingått att utreda om det automatiska grundlags-skyddet enligt databasregeln bör utvidgas till att omfatta exempelvis rena webbredaktioner så att skyddet inte blir beroende av hur massmedieföretagen väljer att organisera sin verksamhet.

text: Som kommittén påpekar kan det i och för sig finnas ett intresse av att utvidga det automatiska grundlagsskyddet till professionellt bedriven massmedieverksamhet som bedrivs enbart på webben. Justitiekanslern delar dock utredningens uppfattning att en sådan utvidgning inte är möjlig med beaktande bl.a. av svårigheterna att definiera vad massmedier är och den grundläggande principen i TF och YGL att det inte ska ha någon betydelse för grundlagsskyddet vad ett yttrande innehåller. I utredningens direktiv anges dessutom att grundlagsskyddets omfattning inte heller i fortsättningen ska styras av yttrandenas innehåll.

text: Justitiekanslern anser inte att det nuvarande redaktionsbegreppet har orsakat några egentliga tillämpningsproblem. Det finns alltså inte skäl att ta bort detta begrepp i databasregeln. Även i denna fråga instämmer således Justitiekanslern i kommitténs slutsatser (avsnitt 9.2.2).

text: Grundlagsskydd för print on demand, e-böcker och ljudböcker (kapitel 10)

text: Justitiekanslern instämmer i de bedömningar som kommittén har redovisat när det gäller grundprinciperna för skydd av print on demand enligt databasregeln samt grundlagsskydd för enstaka exemplar och filer (avsnitt 10.2.2 och 10.2.3).

text: När det gäller förslaget om att utvidga den s.k. bilageregeln (avsnitt 10.2.4) ser Justitiekanslern inte anledning att motsätta sig en sådan utvidgning till att avse ytterligare sätt att tillhandahålla taltidningar som har anpassats till personer med funktionsnedsättning. Det kan dock ifrågasättas om behovet av en sådan utvidgning är så stort att det motiverar den förhållandevis komplicerade lagreglering som krävs för ändamålet. Samma synpunkt gör sig gällande när det gäller förslaget om ett samlat ansvar för böcker enligt bilageregeln.

text: Den föreslagna regleringen är juridiskt tekniskt komplicerad och den riskerar att ge upphov till olika gränsdragningsproblem och i vissa fall till oklarhet om var det rättsliga ansvaret för en publicering ligger. Såvitt Justitiekanslern kan bedöma borde önskemålet om att få till stånd ett samlat ansvar för de tryckta skrifterna och efterföljande databaspubliceringar i olika former utan större problem kunna tillgodoses genom att den som ansvarar för den tryckta skriften också ansöker om utgivningsbevis för motsvarande innehåll i en databas. Jämför vad kommittén beskrivit i avsnitt 10.2.6 när det gäller ansvaret för t.ex. e-böcker som inte också ges ut i form av en tryckt skrift.

text: Användarkommentarer och externa informationsleverantörer (kapitel 11)

text: Justitiekanslern delar kommitténs uppfattning att den omständigheten att verksamheter ibland anlitar externa informationsleverantörer inte gör det nödvändigt att förtydliga i YGL att grundlagsskyddet gäller. Som kommittén har anfört får det avgöras från fall till fall om åtgärder av externa informationsleverantörer kan anses ske på uppdrag av den som driver verksamheten. Om så bedöms vara fallet kan förhållandena inte anses vara sådana att grundlagsskyddet upphör. Denna bedömning bör, som utredningen konstaterar, överlämnas till rättstillämpningen. Detta i enlighet med vad som sker redan i dag.

text: När det gäller användarkommentarer på webbplatser kan konstateras att Justitiekanslern i sin verksamhet som åklagare sedan länge har tillämpat

text: 1 kap. 9 §

text: YGL på det sättet att information som tillförs av en utomstående användare kan betraktas som en egen databas i YGL:s mening. En förutsättning för det har varit att det ska framgå av omständigheterna att den som driver databasen tillåter medverkan av andra utan föregående granskning av innehållet och att detta innehåll kan identifieras på databasen.

text: Justitiekanslerns praxis i detta avseende får anses ligga i linje med Högsta domstolens avgörande i

text: NJA 2014 s. 128

text: . Det kan tilläggas att Justitiekanslern i sin rättstillämpning haft som utgångspunkt att grundlagsskyddet för redaktionellt material kan bestå även om information som tillförts databasen av någon annan inte tydligt har avskilts.

text: Det är positivt ur ett förutsebarhetsperspektiv att det i lagtexten markeras att grundlagen är tillämplig på all information som härrör från den som driver verksamheten på en grundlagsskyddad webbplats. Som kommittén föreslår finns det däremot inte skäl att i lagtexten ange vad som ska krävas för att information ska anses vara avskild så att grundlagsskydd ska gälla.

text: Det är också positivt att det i lagtexten görs klart att vad som gäller för data-baser med automatiskt grundlagsskydd även gäller databaser med utgivningsbevis.

text: Massmedieföretags publiceringar på sociala medier (kapitel 12)

text: I kommitténs direktiv har väckts frågan om massmedieföretags avskilda ytor på sociala medier som exempelvis Facebook och Twitter bör omfattas av det automatiska grundlagsskyddet enligt databasregeln. I direktiven anges att dessa publiceringar saknar grundlagsskydd för närvarande.

text: Inledningsvis kan konstateras att det är tänkbart att ett massmedieföretags ytor på sociala medier kan vara avskilda på ett sådant sätt att de utgör en egen databas (jfr

text: NJA 2007 s. 309

text: och 2014 s. 128). Vad som är problematiskt är kravet att innehållet i de databaser hos de sociala medierna som massmedieföretaget använder för sina publiceringar inte ska kunna ändras av andra än massmedieföretaget.

text: Som påpekas av kommittén saknas domstolsavgöranden som ger något klart besked i detta fall om den närmare innebörden av kravet att innehållet i databasen endast ska kunna ändras av den som driver verksamheten. Enligt Justitiekanslerns mening är det av yttersta vikt att den som tillhandahåller information enligt databasregeln kan förfoga fullt ut över det material som publiceras under grundlagsskyddet. Utgångspunkten bör därför vara en relativt strikt tolkning av kravet att innehållet ska kunna ändras endast av den som driver verksamheten.

text: En prövning av om detta krav är uppfyllt måste naturligtvis innefatta en be-dömning av under vilka villkor som massmedieföretaget publicerar sig på de sociala medierna och övriga omständigheter kring tillhandahållandet. En sådan prövning kan resultera i att massmedieföretaget bedöms ha en sådan kontroll över informationen att databasregeln är tillämplig.

text: Mot denna bakgrund anser Justitiekanslern, liksom kommittén, att det inte finns anledning att införa någon regel som innebär att massmediers ytor på sociala medier ska omfattas av automatiskt grundlagsskydd.

text: Preskriptionsregler och ansvar för databaser (kapitel 13)

text: Frågan om reglerna om utgivares ansvar bör förändras när det gäller äldre publiceringar på nätet (avsnitt 13.5.1)

text: Som redogjorts för i betänkandet (s. 346) väcktes frågan om en särskild preskriptionstid för databasöverföringar under Mediegrundlagsutredningens arbete (

text: SOU 2001:28

text: ). Utredningen analyserade för- och nackdelar med att betrakta yttrandefrihetsbrott i en databas som perdurerande brott och fann att övervägande skäl talade för att så borde vara fallet. Utredningens bedömningar stämde överens med hur Justitiekanslern hade resonerat i ett beslut angående ifrågasatt tryck- eller yttrandefrihetsbrott (beslut den 9 november 2000 i JK:s ärende med dnr

text: ). Regeringen delade Mediegrundlagsutredningens och Justitiekanslerns bedömning. Bestämmelsen i

text: 7 kap. 1 §

text: YGL om att tiden för att väcka allmänt åtal vid överföring från en databas ska vara sex månader från det att informationen inte längre tillhandahålls trädde i kraft den 1 januari 2003.

text: Frågan är om den utveckling som skett på området härefter gör att det finns skäl att ändra preskriptionsbestämmelserna när det gäller ansvaret för databasöverföringar. Utvecklingen inom mediebranschen innebär, som kommittén påpekat, att äldre material på t.ex. tidningars webbplatser i allt mindre grad tas bort, vilket leder till att ansvaret för information i sådana databaser i princip aldrig upphör. Med den nuvarande ordningen skulle därmed t.ex. en artikel på en webbplats kunna komma att prövas med utgångspunkt i samhällsvärderingar som har vuxit fram långt efter den ursprungliga publiceringen.

text: Justitiekanslerns erfarenhet är dock att den befintliga preskriptionsregleringen hittills inte har inneburit några beaktansvärda problem. Endast i ett fåtal fall har Justitiekanslern väckt åtal beträffande äldre material. Inget av dessa fall (som har gällt hets mot folkgrupp) har, enligt Justitiekanslerns bedömning, lett till stötande resultat. Tvärtom skulle det kunna hävdas att en ordning som innebar att de aktuella publiceringarna straffritt kunde fortgå p.g.a. preskription hade kunnat ifrågasättas. Frågor om ansvar för yttrandefrihetsbrott ska dessutom ske med beaktande av den s.k. instruktionen i

text: 1 kap. 5 §

text: YGL, vilket innebär att det finns ett stort utrymme för nyanserade bedömningar.

text: En aspekt som kommittén tar upp är att Europadomstolen skulle kunna ha invändningar om vår lagstiftning tillåter ett åtal för förtal som t.ex. gäller en artikel som publicerades för mer än 15 år sedan men som fortfarande finns tillgänglig på en tidnings webbplats. Något sådant fall har dock inte, såvitt känt, förekommit hittills. I den mån det uppstår tillämpningssituationer där det, i enstaka fall, skulle kunna ifrågasättas om ett ansvarsutkrävande är förenligt med Europakonventionen torde detta, enligt Justitiekanslerns bedömning, utan större problem kunna hanteras i rättstillämpningen, t.ex. genom en konventionskonform tillämpning av den s.k. instruktionen i

text: 1 kap. 5 §

text: YGL.

text: Materialet i en databas kan givetvis, som kommittén påpekat, vara så omfattande att det inte finns någon reell möjlighet för en ny utgivare att sätta sig in i detta i anslutning till tillträdet. Detta kan framstå som problematiskt, men är å andra sidan en naturlig och ofrånkomlig konsekvens av den grundläggande principen om ensamansvar. Oavsett när preskriptionstiden börjar löpa och oavsett preskriptionstidens längd så kan en nytillträdd utgivare för t.ex. en dagstidning få bära ett straffrättsligt ansvar för publiceringar som han eller hon inte haft någon realistisk möjlighet kontrollera.

text: Sammantaget kan de argument som anförts till stöd för en förändring av de bestämmelser som reglerar utgivares ansvar när det gäller äldre publiceringar på nätet ifrågasättas. De är i vart fall inte sakligt så starka att de överväger de skäl som motiverat den nuvarande regleringen. Justitiekanslern delar därför inte kommitténs bedömning i denna del utan förordar att nu gällande regler bibehålls.

text: Förslaget att den nuvarande preskriptionsordningen behålls men med ansvarsbegränsning för material som är äldre än ett år (avsnitt 13.5.2)

text: Om befintliga regler om preskription ändå ska reformeras i något avseende instämmer Justitiekanslern i kommitténs bedömning (s. 367) att det finns skäl att prioritera alternativ som inte bryter mot den nuvarande systematiken i YGL och som därmed innebär så begränsade förändringar som möjligt. Som kommittén anför överensstämmer den nuvarande preskriptionsordningen – från principiella utgångspunkter – väl med hur databasverksamhet i övrigt betraktas enligt YGL. Utgångspunkten är att någon ”tillhandahåller” informationen på databasen över tid och att allmänheten genom egen aktivitet söker upp informationen och på ”särskild begäran” får denna överförd till sig. Att det förhåller sig på det sättet talar för att publiceringen ska anses fortgå så länge som materialet finns tillgängligt i databasen och att fristen för väckande av åtal ska räknas från det att materialet togs bort ur databasen. Även intresset av att i praktiken kunna beivra yttrandefrihetsbrott i en databas talar för att databasöverföringar ska betraktas som perdurerande brott. Som påpekas i betänkandet kan det vara svårt att slå fast när uppgifter på en webbplats publicerades för första gången.

text: Justitiekanslern instämmer alltså i kommitténs bedömning att yttrandefrihetsbrott på en webbplats även i fortsättningen ska anses pågå till dess att uppgiften tas bort. Samtidigt konstaterar Justitiekanslern att den föreslagna regeln om ansvarsbegränsning, som innebär att utgivaren kan undgå straff- och skadeståndsrättsligt ansvar för material som alltjämt finns tillgängligt på en webbplats men som publicerades för mer än ett år sedan, innebär att kommittén i realiteten överger principen att yttrandefrihetsbrott på en webbplats ska anses perdurerande.

text: Enligt förslaget behöver en utgivare som vill göra gällande att förutsättningar för ansvarsbegränsning föreligger åberopa detta. I syfte att underlätta tillämpningen av de nya bestämmelserna bör det, enligt kommittén, ställas låga beviskrav om Justitiekanslern eller en målsägande ser skäl att försöka motbevisa utgivarens påstående om att materialet började tillhandahållas ur databasen för mer än ett år sedan. Det ska räcka att det görs antagligt i målet att informationen började tillhandahållas senare än ett år innan talan väcktes.

text: Om datum för publicering angetts i anslutning till t.ex. en artikel eller då det med ledning av innehållet går att sluta sig till när ett visst material har publicerats i en databas (eller i vart fall att så har skett under det senaste året) bör det vara möjligt för Justitiekanslern eller målsäganden att uppfylla det föreslagna beviskravet. När det däremot saknas sådana uppgifter torde möjligheterna att motbevisa en invändning om preskription vara ytterst begränsade. I allmänhet torde nämligen inte någon annan än innehavaren av en databas kunna med säkerhet veta när materialet lagrades i databasen och därmed blev tillgängligt. Den föreslagna regeln om ansvarsbegränsning kan därför i många fall antas medföra samma bevissvårigheter som anförts mot att låta åtalsfristen räknas från publiceringstidpunkten.

text: Justitiekanslern ställer sig frågande till kommitténs slutsats (s. 369) att den föreslagna ordningen skulle ge utgivaren ett tydligt motiv att i anslutning till en webbartikel ange publiceringstidpunkten. Justitiekanslerns erfarenhet är att det i dag är relativt vanligt – även bland andra aktörer än etablerade nyhetsmedier – att ange publiceringsdatum i anslutning till artiklar som publiceras på nätet. Med den ordning som gäller i dag – dvs. att preskription räknas från det att ett material inte längre tillhandahålls – saknar uppgiften om publiceringstidpunkt betydelse för frågan om utgivarens straff- eller skadeståndsrättsliga ansvar. Med den föreslagna ansvarsbegränsningsregeln skulle uppgiften om publiceringstidpunkt däremot få stor betydelse för möjligheten att lagföra någon för yttrandefrihetsbrott. Tvärtemot den uppfattning som betänkandet ger uttryck för är det mest sannolika att incitamentet att ange publiceringstidpunkt skulle minska med den föreslagna regeln om ansvarsbegränsning.

text: Ett alternativ till betänkandets förslag är att införa en ordning som innebär att en utgivare som vill åberopa ansvarsbegränsning måste visa att publiceringen skedde för mer än ett år sedan. En sådan ordning framstår som mest rimlig om man beaktar Justitiekanslerns (eller en målsägandes) respektive utgivarens möjlighet att prestera sådan bevisning. Som tidigare anförts torde i allmänhet inte någon annan än innehavaren av en databas kunna avgöra när materialet lagrades i databasen och därmed blev tillgängligt. Det bör i vart fall beträffande material som fortfarande tillhandahålls i databasen vara möjligt för utgivaren att t.ex. från servern få fram data som visar när en viss fil kom till eller att med hjälp av programvaran för publicering på nätet kunna visa när ett visst material publicerades där.

text: En ordning som innebär att utgivaren har bevisskyldigheten för de omständigheter som åberopas till stöd för ansvarsbegränsningen borde ge den som ansvarar för innehållet på en webbplats ett tydligt motiv för att i anslutning till material som publiceras där ange när publiceringen har ägt rum. Om en ordning med ansvarsbegränsning trots allt skulle införas bör således, enligt Justitiekanslerns mening, bevisskyldigheten för publiceringstidpunkten placeras på utgivaren.

text: Som exempel på en straffrättslig regel om ansvarsbegränsning där det ankommer på den tilltalade att presentera bevisning kan nämnas förtalsbrottet där den tilltalade är skyldig att styrka ett påstående om att en uppgift varit sann eller att det funnits skälig grund för den.

text: I betänkandet anförs (s. 365) som ett skäl för att förändra reglerna om utgivares ansvar när det gäller äldre publiceringar på nätet att det kan diskuteras om den nuvarande ansvarsordningen är principiellt godtagbar med tanke på databasernas storlek. Uppsåtspresumtionen innebär att utgivaren ansvarar för allt material i databasen, även för material som publicerats av tidigare utgivare (den s.k. arvsynden) och detta även om materialet är så omfattande att det inte finns rimliga förutsättningar att sätta sig in i det. Enligt kommittén (s. 363) bör regleringen av det straff- och skadeståndsrättsliga ansvaret tydligare bygga på tanken att utgivaren ska ansvara för publiceringar som han eller hon har godkänt eller i vart fall har haft möjlighet att godkänna.

text: Den föreslagna regeln om ansvarsbegränsning innebär emellertid att utgivaren inte heller behöver ansvara straff- eller skadeståndsrättsligt för publiceringar som skett mer än ett år innan talan väcktes även om hen faktiskt har godkänt (eller haft möjlighet att godkänna) dem. Den föreslagna regeln innebär därmed en orimligt långtgående begränsning av utgivarens ansvar för att komma till rätta med problemet med den s.k. arvsynden. Samtidigt innebär förslaget, som redan framhållits, i realiteten inte någon lösning på det uppgivna problemet. En nytillträdd utgivare ansvarar alltjämt, enligt förslaget, för publiceringar som tillförts databasen av den tidigare utgivaren, dock begränsat till sådana som publicerats under det senaste året före tillträdet. Även med den begräsningen kan det material som det handlar om i många fall antas vara så omfattade att det inte finns någon reell möjlighet för den nya utgivaren att sätta sig in i materialet.

text: För att åstadkomma en ordning enligt vilken utgivaren ansvarar endast för sådant som hen själv har publicerat skulle man kunna tänka sig att ansvarsbegränsningen endast får åberopas i förhållande till tidigare utgivares publiceringar. Även om detta knappast skulle utnyttjas av seriösa publicister riskerar ändå en sådan ordning att leda till att den som tillhandahåller en databas byter utgivare enbart i syfte att undvika straffrättsligt ansvar. Ett sådant alternativ skulle inte heller påverka en ny utgivares ansvar för den tidigare utgivarens material som tillförts databasen under det senaste året före tillträdet. När en databas har samma utgivare under lång tid skulle en sådan regel inte heller innebära någon lösning på de övriga problem som kommittén har funnit (se avsnitt 13.5.1) är förknippade med att äldre material inte avpubliceras. Mot bakgrund av det anförda finner Justitiekanslern att – om en regel om ansvarsbegränsning trots allt ska införas – det framstår som mest ändamålsenligt att, som kommittén föreslagit, låta regeln gälla generellt för allt material som började tillhandahållas ur databasen tidigare än ett år innan talan väcktes.

text: Möjligheten till ansvarsbegränsning ska enligt kommittén endast gälla utgivaren. När det gäller frågan hur lång tid tillbaka utgivarens ansvar ska sträcka sig för att åstadkomma en rimlig ansvarsbegränsning anser kommittén (s. 369) att ett år får anses vara en tillräckligt lång tid för att i normala situationer ge rimligt utrymme för Justitiekanslern eller målsäganden att ingripa mot ett eventuellt yttrandefrihetsbrott. Kommittén föreslår att målsäganden, liksom hittills, ska kunna välja att vända sig mot medieföretaget med ett skadeståndskrav och att detta ska gälla även om utgivaren till följd av ansvarsbegränsning inte kan hållas ansvarig (avsnitt 13.5.4). Denna möjlighet är, enligt vad som anförs (s. 369), avsedd att säkerställa att en ordning med ansvarsbegränsning för utgivaren fungerar på ett tillfredsställande sätt. Betänkandet innehåller i övrigt inte någon närmare analys av vilka konsekvenser förslaget med ansvarsbegränsning får för målsägandens möjlighet att framställa skadeståndskrav.

text: Justitiekanslern konstaterar att förslaget innebär att den som anser sig utsatt för förtal genom en publicering på en grundlagsskyddad webbplats i princip måste framställa ett skadeståndsanspråk mot utgivaren inom ett år från publiceringstillfället. Jämfört med den nuvarande regleringen, enligt vilken ett sådant anspråk som utgångspunkt måste framställas inom tio år från det att uppgiften togs bort från databasen, innebär detta en minst sagt drastisk försämring av målsägandens möjlighet att hålla utgivaren skadeståndsrättsligt ansvarig. Enligt Justitiekanslerns mening uppvägs en sådan försämring inte av att målsäganden har möjlighet att vända sig mot medieföretaget (eller motsvarande) med ett skadeståndskrav. Det går inte att bortse från risken att den som driver en databas och som vill undgå skadeståndsrättsligt ansvar vidtar åtgärder som undergräver målsägandens möjlighet att nå framgång med ett berättigat anspråk på skadestånd. En sådan åtgärd skulle t.ex. kunna vara att verksamheten flyttas till ett nytt bolag. Principen att det ska vara förhållandevis enkelt att hålla någon skadeståndsrättsligt ansvarig på det grundlagsskyddade området skulle därmed gå förlorad. Den begränsning av utgivarens skadeståndsansvar som förslaget innebär är enligt Justitiekanslern inte godtagbar.

text: Sammanfattningsvis instämmer Justitiekanslern i kommitténs bedömning att ett yttrandefrihetsbrott på en webbplats även i fortsättningen ska anses pågå till dess att uppgiften tas bort. Justitiekanslern avstyrker att det införs en ansvarsbegränsning för äldre publiceringar i databaser i enlighet med vad kommittén föreslår. Om en sådan regel trots allt införs bör det åligga en utgivare som vill åberopa ansvarsbegränsning att visa när publiceringen skedde. En eventuell ansvarsbegränsning bör i vart fall endast avse det straffrättsliga ansvaret.

text: Förslaget att en uppgift kan anses publicerad på nytt om den inte tas bort (avsnitt 13.5.3)

text: Justitiekanslern instämmer i kommitténs bedömning att det finns ett behov av att – om en regel om ansvarsbegränsning införs – införa en ordning för att motverka att uppgifter som innefattar yttrandefrihetsbrott ligger kvar på nätet utan att det finns möjlighet att angripa dessa. Justitiekanslern har ingen erinran mot den ordning för detta som föreslås i betänkandet.

text: Ett annat alternativ som har övervägts (avsnitt 13.5.5)

text: Som framgått anser Justitiekanslern att det inte finns tillräckliga skäl för att ändra reglerna om utgivares ansvar när det gäller äldre publiceringar på nätet. Justitiekanslern instämmer dock i kommitténs bedömning att förslaget med ansvarsbegränsning är att föredra framför det alternativ som presenteras i bilaga 5.

text: Grundlagsskydd för databaser och skydd för den personliga integriteten (kapitel 14)

text: Kommittén föreslår att det införs bestämmelser i TF och YGL för att göra det möjligt att begränsa grundlagsskyddet för verksamheter som innefattar spridning av viss information som innebär särskilda risker för otillbörliga intrång i den personliga integriteten (avsnitt 14.2.2). Regleringen ska enligt kommittén träffa verksamheter som ligger långt ifrån själva kärnan för det område som grundlagarna är tänkta att omfatta och därmed också från de ändamål som grundlagarna avser att skydda, dvs. att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande (avsnitt 14.2.1). Som exempel på sådana verksamheter anges rena söktjänster på internet som bedrivs på kommersiella grunder och som hämtar information om enskilda ur offentliga handlingar och register. För de verksamheter som omfattas av undantaget ska i stället för TF och YGL gälla vad som följer genom lag om förbud mot offentliggörande av de aktuella uppgifterna.

text: Kommittén har undersökt webbplatser med utgivningsbevis för att under-söka om och i vilken omfattning som det förekom integritetskränkningar (avsnitt 14.1.6 och bilaga 7). En liknande undersökning har tidigare gjorts av Yttrandefrihetskommittén. Resultatet av de undersökningarna redovisades i den kommitténs delbetänkande

text: SOU 2009:14

text: och i slutbetänkandet

text: SOU 2012:55

text: I den undersökning som kommittén nu har genomfört bedömdes att det förekom integritetskränkande innehåll i fem procent av databaserna. Motsvarande siffra vid Yttrandefrihetskommitténs undersökningar var fyra procent. Kommittén anger att den sammantagna kartläggningen i allt väsentligt visar samma resultat som de undersökningar som Yttrandefrihetskommittén utförde.

text: Kommittén uttalar att det vid undersökningen har upptäckts ett antal utgivningsbevis som avser rena söktjänster (avsnitt 14.2.1). Någon närmare beskrivning av dessa lämnas emellertid inte.

text: Det kan konstateras att i tiden efter Yttrandefrihetskommitténs undersökning har Justitiekanslern haft att ta ställning till om förundersökning skulle inledas med anledning av flera hundra anmälningar om förtal riktade mot webbplatsen www.lexbase.se. (Se Justitiekanslerns ärende med dnr

text: m.fl.) Det har inte förekommit anmälningar i stor omfattning mot någon annan databas som tillhandahåller söktjänster på motsvarande sätt som Lexbase.

text: Såvitt framgår av tillgänglig information är det alltså inte så många söktjänster som, med stöd av ett utgivningsbevis och det därmed erhållna grundlagsskyddet, bedriver en verksamhet som innebär ett integritetskränkande offentliggörande av känsliga personuppgifter. Även om det inte handlar om något utbrett fenomen är det emellertid ändå angeläget att söka begränsa utrymmet för den typen av verksamhet för att garantera skyddet för enskildas integritet.

text: De föreslagna bestämmelserna i 1 kap. 13 § nya TF och

text: 1 kap. 20 §

text: YGL innebär en inskränkning av grundlagsskyddet för databaser som annars skulle ha omfattats av sådant skydd. Det måste med hänsyn härtill krävas att bestämmelserna är tydliga och deras tillämpning förutsebar. De föreslagna reglerna uppfyller dock inte dessa krav.

text: Det kan framför allt förutses att det skulle bli mycket svårt att avgöra vilka uppgiftssamlingar som tillhandahålls under sådana former att de ska undantas från det grundlagsskyddade området. En prövning enligt bestämmelsen innefattar med nödvändighet komplicerade bedömningar för att bestämma syftet med tillhandahållandet av en söktjänst eller liknade. Tillämparen lämnas också ett stort skön att avgöra grundlagarnas tillämpningsområde.

text: Enligt utredningen är det tänkt att exempelvis rättsdatabaser som tillhanda-hålls av företag som vänder sig till yrkesverksamma jurister m.fl. fortfarande ska omfattas av grundlagsskydd liksom informationssamlingar i an-slutning till redaktionell text på en dagstidnings webbplats. Det går att argumentera för att även denna typ av kommersiella rättsdatabaser har en sådan verksamhet som kan innebära särskilda risker för otillbörliga intrång i enskildas personliga integritet. Många av dessa databaser gör det exempelvis möjligt att genom enkla sökningar kartlägga i vilken omfattning en viss person har dömts för brott.

text: Det finns även en risk att bestämmelserna i vissa fall inte skulle kunna bidra till att uppnå det uttalade målet. En söktjänst av det slag som bestämmelserna avser att träffa kan således omforma sin tjänst så att den uppges tjäna ett syfte som ligger närmare att säkra en allsidig upplysning genom att tillhandahålla nyhetsförmedling eller liknade på databasen. Med utgångspunkt i det kommittén anför borde en databas som är ordnad på ett sådant sätt inte omfattas av undantaget. Här kan det enligt Justitiekanslerns bedömning förväntas att svåra gränsdragningsproblem kommer att uppstå.

text: Det kan även konstateras att de uttryckliga undantag från grundlagarnas materiella tillämpningsområde som finns idag är relativt tydligt avgränsade i jämförelse med det aktuella förslaget (

text: 1 kap. 9 §

text: TF och

text: 1 kap. 12 §

text: YGL). Det innebär exempelvis inte några större svårigheter att avgöra när en verksamhet är yrkesmässigt bedriven kreditupplysningsverksamhet (se

text: 1 kap. 9 § 4

text: TF).

text: Avslutningsvis är de föreslagna delegationsbestämmelserna otydliga. I dessa anges att i stället för grundlagarna ska gälla ”vad som följer genom lag om förbud mot offentliggörande av uppgifter” i fråga om sådana uppgiftssamlingar som omfattas av bestämmelserna.

text: Bestämmelsernas lydelse ger intrycket att det i en särskild lag ska meddelas föreskrifter om förbud mot offentliggörande. Den närmare utformningen av dessa förbud i en kommande lag diskuteras emellertid inte. Kommittén verkar utgå ifrån att bestämmelser i

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: , PUL, och den kommande dataskyddsförordningen också kan komma att gälla för de databaser som undantas från grundlagsskydd.

text: Det valda uttrycket synes dock snäva in den delegation som kommittén avsett att uppnå genom bestämmelsen. Varken PUL eller dataskyddsförordningen har bestämmelser som tar sikte på förbud mot offentliggörande av uppgifter vilket däremot exempelvis

text: kreditupplysningslagen (1973:1173)

text: innehåller. Bestämmelserna i dessa regelverk innehåller förbud mot att behandla vissa personuppgifter. Att offentliggöra uppgifter i en databas innebär förvisso att behandla personuppgifter (se

text: 3 §

text: PUL), men om avsikten är att göra PUL och dataskyddsförordningens regler tillämpliga på uppgiftssamlingarna bör det förtydligas i lagtexten att även särskilda bestämmelser om personuppgiftsbehandling gäller för de uppgiftssamlingar som undantas från grundlagarnas tillämpningsområde.

text: Sammanfattningsvis bedömer Justitiekanslern att det i och för sig är angeläget att på något sätt undanta vissa verksamheter som innebär integritetskränkande offentliggörande av känsliga personuppgifter från grundlagsskydd, men att den reglering som föreslagits för detta ändamål är alltför oprecis och därför inte godtagbar. Frågan bör analyseras vidare i det fortsatta utredningsarbetet.

text: Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området (kapitel 15)

text: Alltsedan Tryck- och yttrandefrihetsberedningen lämnade sitt betänkande (

text: SOU 2004:114

text: ) har den förhärskande uppfattningen varit att utrymmet att lämna internationell rättslig hjälp är mycket begränsat på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området. Genom regeringens beslut i det s.k. Monacoärendet år 2015 får det betraktas som slutligt klarlagt att det med nuvarande reglering i princip helt saknas möjlighet att lämna sådan hjälp, åtminstone på det straffrättsliga området. Den analys som ligger bakom nuvarande hållning utgår, som det får uppfattas, bl.a. från att den speciella rättegångsordning med justitiekanslern som ensam åklagare och möjlighet till juryprövning som föreskrivs i TF och YGL innefattar sådana grundläggande rättsprinciper till skydd för tryck- och yttrandefriheten som aldrig kan efterges. Eftersom det ligger i sakens natur att en process i utlandet aldrig kan möta kraven på svensk jury och justitiekanslern som åklagare har slutsatsen blivit att rättslig hjälp överhuvudtaget inte kan lämnas i situationer där den fråga saken gäller motsvarar en situation där enligt svensk rätt TF eller YGL är tillämpliga.

text: Det framstår enligt Justitiekanslerns bedömning som uppenbart att en så rigid hållning kan bli svår att förklara och försvara i förhållande till de stater som Sverige har ingått rättshjälpsavtal med (här kan även hänvisas till vad dåvarande justitiekanslern anförde i sitt remissyttrande över Tryck- och yttrandefrihetsberedningens ovan nämnda betänkande). Det torde vidare finnas en överhängande risk att den svenska hållningen visar sig vara oförenlig med de krav som följer av unionsrätten. I detta sammanhang måste beaktas att det är en sak att, med hänvisning till vad som på ett allmänt plan kan betraktas som grundläggande rättsprinciper i egentlig mening (t.ex. principerna om meddelarfrihet och ensamansvar) inte anse sig kunna lämna begärt rättsligt bistånd men en helt annan sak att underlåta detta med hänvisning till rent formella krav som per definition är omöjliga att uppfylla. I praktiken innebär den ordning som nu anses gälla att rättslig hjälp inte kan lämnas ens om den rättegångsordning som gäller i den anmodande staten i sakligt hänseende skulle vara helt jämförbar med eller rentav innefatta ett mer långtgående skydd för tryck- och yttrandefriheten än som följer av TF och YGL.

text: Det finns även en risk att om den nuvarande ordningen upprätthålls detta kan leda till att Sverige blir en fristad för publiceringar som – i skydd av vår grundlag – utan risk för straff t.ex. kan hetsa mot eller allvarligt hota människor i helt andra delar av världen.

text: Mot denna bakgrund och då det måste anses vara ett rättsstatligt intresse att också tryck- och yttrandefrihetsbrott kan lagföras och beivras även om de inte i alla delar omfattas av svensk jurisdiktion ställer sig Justitiekanslern positiv till att det införs en möjlighet att i viss utsträckning kunna lämna internationell rättslig hjälp på det grundlagsskyddade området. Genom att agera proaktivt och i ordnade former införa en sådan möjlighet med de nyanseringar och begränsningar som motiveras av svenska konstitutionella intressen minimeras också risken för mindre väl avvägda och mer omvälvande förändringar som skulle kunna bli en följd om t.ex. EU-domstolen finner att den nuvarande ordningen står i strid med unionsrätten. Erfarenheterna från hanteringen av problematiken kring den s.k. ne bis in idem-frågan illustrerar tydligt att den typen av rättssystematiska komplikationer som kan bli en följd av auktoritativa och rättsgestaltande avgöranden från t.ex. EU-domstolen inte så enkelt låter sig hanteras inom ramen för rättstillämpningen.

text: Vid bedömningen av hur en öppning för att lämna internationellt rättsligt bistånd bör utformas har kommittén övervägt två alternativ; dels en sådan delegationsbestämmelse som man slutligt föreslagit, dels en ordning med mer detaljerade föreskrifter på grundlagsnivå. För alternativet med detaljerade föreskrifter talar, som framhålls i betänkandet, bl.a. förutsebarhetsskäl och att det minskar risken för att rättslig hjälp ska komma att lämnas i icke avsedda situationer. I motsatt riktning talar bl.a. att en detaljerad grundlagsreglering kan leda till oförutsedda tillämpningsproblem och svårigheter att anpassa tillämpningen efter en föränderlig verklighet. Det måste också beaktas att frågan i vilka situationer Sverige kan vara skyldigt att lämna rättsligt bistånd enligt unionsrätten framstår som oklar i flera avseenden. En detaljerad reglering på grundlagsnivå kan också därför snabbt visa sig vara oförenlig med de krav som följer av unionsrätten. Sammantaget delar Justitiekanslern kommitténs bedömning att en delegationsbestämmelse är den långsiktigt bästa lösningen.

text: Den delegationsbestämmelse som kommittén föreslår är dock mycket allmänt hållen och avfattad på ett liknande sätt som motsvarande begränsningsregel i 2 kap. 14 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Det finns därför en risk att den föreslagna ändringen inte skulle leda till avsett resultat. Den nu gällande grundlagsregleringen innehåller inte något uttryckligt förbud mot att lämna rättslig hjälp. Den restriktivitet som får anses utgöra gällande rätt utgår i stället från olika förarbetsuttalanden och den praxis som har utbildats på området. Denna praxis bygger, som framgått, på att det skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper att alls lämna rättslig hjälp på det grundlagsskyddade området. Om en delegationsbestämmelse formuleras som kommittén föreslagit – d.v.s. på ett sätt som är snarlikt det rekvisit som enligt nuvarande ordning har bedömts helt utesluta att internationell rättslig hjälp lämnas – finns det en uppenbar risk att den eftersträvade förändringen (som då bara kommer till klart uttryck i förarbetena) inte kommer att förverkligas. För att säkerställa att syftet med den föreslagna ändringen uppnås och att reformen inte bara uppfattas som en kodifiering av nuvarande regeringspraxis bör enligt Justitiekanslern en delegationsbestämmelse formuleras på ett sätt som inte så nära ansluter till bestämmelsen i 2 kap. 14 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Ett alternativ skulle kunna vara att den av kommittén föreslagna bestämmelsen förses med ett tillägg som i vart fall klargör att rena rättegångsbestämmelser inte ska anses ge uttryck för allmänna rättsprinciper.

text: När det gäller den praktiska handläggningen av frågor om internationellt rättsligt bistånd föreslår kommittén att det ska införas en bestämmelse i

text: 11 kap. 5 § lagen (1991:1559)

text: med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: områden (tillämpningslagen) enligt vilken Justitiekanslern ska beredas tillfälle att yttra sig över en ansökan om internationellt rättsligt bistånd innan sådant bistånd lämnas. Justitiekanslern är ensam åklagare när det gäller tryck- och yttrandefrihetsbrott och torde, även om frågan i dagsläget inte är uttryckligt reglerad, i linje med detta ha exklusiv behörighet att fatta beslut om att bevilja rättsligt bistånd på det grundlagsskyddade området (låt vara att nuvarande praxis i praktiken utesluter att sådan hjälp lämnas). Den av kommittén föreslagna bestämmelsen i 11 kap. 5 § tillämpningslagen ger intryck av att det skulle ankomma på någon annan än Justitiekanslern (oklart dock vem) att fatta beslut om internationell rättslig hjälp i de fall sådant bistånd kan lämnas. Detta synes innebära en, såvitt kan bedömas, oavsiktlig avvikelse från vad som gäller idag. I stället för den av kommittén föreslagna bestämmelsen bör det övervägas att införa en reglering som tydliggör att det i ärenden om internationell rättslig hjälp på det grundlagsskyddade området ankommer på Justitiekanslern att besluta om sådant bistånd (bortsett från de fall då beslutanderätten enligt 6 kap. 1 § tillämpningslagen är förbehållen regeringen).

text: Tillgänglighet och främjande av europeiska produktioner (kapitel 17)

text: Genom de föreslagna bestämmelserna i 3 kap. 2 § 4 och 5 YGL införs undantag från etableringsfriheten avseende sändning av program genom tråd. Undantagen innebär att det för trådsändningar av traditionell tv och beställ-tv ställs krav på tillgänglighet för funktionshindrade samt för främjande av europeiska produktioner. När det gäller kraven på tillgänglighet finns det sedan tidigare ett sådant krav för traditionell tv, men inte för beställ-tv. Regleringen syftar till att säkerställa att Sverige lever upp till de krav som följer av det s.k. AV-direktivet.

text: Justitiekanslern har inget att invända mot att de föreslagna undantagen införs och menar, i likhet med kommittén, att det är rimligt att samma krav i dessa avseenden ställs på trådsändningar av traditionell tv respektive beställ-tv. Justitiekanslern anser emellertid, av de skäl som anförs nedan, att bestämmelserna har getts en inte helt lämplig utformning och att det bör övervägas att omarbeta bestämmelserna under ärendets fortsatta beredning.

text: Vad som avses med begreppet ”tv” i YGL är som kommittén anger inte helt klart. Enligt kommittén kan emellertid tv beskrivas som verksamhet vars huvudsakliga syfte är att tillhandahålla rörliga bilder innefattande krav på att tillhandahållaren utövar redaktionellt inflytande och sammanställer ett programutbud (s. 478). Begreppet tv skulle därmed, enligt kommitténs syn, innefatta såväl traditionell tv som beställ-tv (s. 479). Detta synsätt stämmer väl överens med den nya definitionen av program som föreslås införas i

text: 1 kap. 2 § andra stycket

text: YGL, där det anges att begreppet ”program” tar sikte på innehållet i tv eller andra överföringar av ljud och/eller bild.

text: Med dessa utgångspunkter blir de föreslagna bestämmelserna emellertid inte helt lätta att förstå. I kommitténs förslag till 3 kap. 2 § 4 och 5 YGL anges att rätten att sända program genom tråd inte hindrar att det genom lag meddelas föreskrifter om

text: skyldighet [avseende tillgänglighet och främjande av europeiska produktioner] för den som sänder program i tv eller tillhandahåller sådana program genom överföring ur en databas enligt 1 kap. 4 § första stycket 2 a.

text: Uttrycket ”den som sänder program i tv” är svår att förena med det som tidigare anförts dels avseende att begreppet tv avser ett visst innehåll, dels att tv avser såväl traditionell tv som beställ-tv. Att begreppet ”sänder” används bidrar i viss mån ytterligare till oklarheten. Enligt författningskommentaren till

text: 3 kap. 1 §

text: YGL ska nämligen formuleringen ”sända program” även avse tillhandahållanden ur databaser enligt

text: 1 kap. 4 §

text: YGL (s. 725). Enligt kommitténs egna definitioner skulle därmed att ”sända program i tv” innefatta tillhandahållanden ur databaser, eller närmare bestämt; beställ-tv. Detta är uppenbarligen inte avsikten med bestämmelserna. Snarare får man intrycket att lagtexten i detta avseende hänför sig till en viss typ av tillhandahållande; nämligen traditionell tv.

text: Uttrycket ”eller tillhandahåller sådana program genom överföring ur en databas” verkar däremot avse tv-program i betydelsen innehåll med rörliga bilder m.m. Medan bestämmelsernas första led alltså synes använda uttrycket ”program i tv” för att beteckna en sändningsteknik, verkar bestämmelsernas andra led avse ett visst innehåll när uttrycket ”sådana program” används. En sådan inkonsekvens i lagtexten bör i möjligaste mån undvikas.

text: Härutöver kan tilläggas att de föreslagna bestämmelserna, såsom dessa har utformats, inte verkar vara tillämpliga på sådana webbsändningar som avses i

text: 1 kap. 3 § andra stycket

text: YGL (nuvarande

text: 1 kap. 6 § första stycket

text: YGL).

text: Det kan ifrågasättas om det finns några sakliga skäl som motiverar att dessa webbsändningar behandlas på annat sätt än traditionell tv och beställ-tv. Såsom radio- och tv-lagen är utformad är emellertid den praktiska betydelsen av det sagda inte särskilt stor. Det finns nämligen en del som talar för att webbsändningar enligt

text: 1 kap. 3 § andra stycket

text: YGL inte utgör sändningar som är riktade till allmänheten enligt 3 kap. 1 § 15 radio- och tv-lagen, och att sådana webbsändningar därmed faller utanför radio- och tv-lagens tillämpningsområde (jfr

text: HFD 2014 ref 33

text: ). Om avsikten är att webbsändningar enligt

text: 1 kap. 3 § andra stycket

text: YGL ska omfattas av de berörda undantagsbestämmelserna bör detta komma till uttryck i lagtexten.


publisher: Justitiekanslern

title: Anmälan om att sekretess åsidosatts genom vissa uppgifter som publicerats i en rapport om Raoul Wallenberg utgiven av Regeringskansliet

org: jk

text: Justitiekanslern vidtar inte någon ytterligare åtgärd i ärendet.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: I början av år 2001 publicerade Regeringskansliet, Utrikesdepartementet, rapporten Raoul Wallenberg - Redovisning från den svensk-ryska arbetsgruppen (Aktstycken utgivna av Utrikesdepartementet. Ny serie II:52). Rapporten utgör en redogörelse för vad som framkommit i den s.k. svensk-ryska arbetsgruppens utredning om Raoul Wallenbergs försvinnande.

text: På s. 92 i rapporten görs vissa uttalanden rörande SS, som vid den aktuella tiden var Sveriges sändebud i Moskva. I rapporten sägs bl.a. följande.

text: "S:s passiva sätt att hantera Wallenbergärendet är anmärkningsvärt. Det bör ses mot bakgrunden av att han tillträtt sändebudsposten i Moskva sommaren 1944 sedan hans företrädare förklarats non grata. Hans uppdrag var att förbättra Sveriges förhållande till Sovjetunionen. Samtidigt var han säkerligen medveten om att han på sovjetisk sida - och bland svenska kritiker av samlingsregeringens politik - betraktades som delansvarig för de eftergifter till Nazi-Tyskland som gjorts 1940-42 under hans tid som polchef. Detta gav ingen god grund för ett bestämt hävdande av Sveriges intressen. Hans uttalanden till Abramov i december 1945 ter sig ändå extremt egendomliga, inte minst med tanke på hans erfarenhet som professionell diplomat. Om han inte skaffat sig någon täckning från ledande politiskt håll vid sina samtal i Stockholm kort före mötet med Abramov - för vilket varje belägg saknas - måste dessa uttalanden resa frågor om hans omdöme. Det gäller kanske också om hans mentala hälsa, som sex år senare försämrats så att han måste lämna aktiv tjänst vid 51 års ålder.

text: Egendomligt är likaså att de tecken på hans bristande energi i Wallenbergärendet, som blev bekanta också för utrikesledningen i Stockholm, inte synes ha föranlett någon erinran. Ej ens de ledande UD-tjänstemän som annars var kritiska till Sovjetunionen och misstrogna mot S:s omdöme synes ha reagerat. Det bör dock noteras att det inte kunnat fastställas i vad mån det tydligaste av dessa tecken, hans uttalande vid avskedsaudiensen hos Stalin i juni 1946, blev bekant för någon mer än utrikesministern, eftersom originalet till depeschen med paraffer av dem som fått läsa den inte kunnat återfinnas i UD:s arkiv."

text: Anmälningen

text: RS, som är brorson till den år 1985 avlidne SS, har begärt att Justitiekanslern skall pröva om publiceringen av uppgifterna om SS:s mentala hälsa och dess följder står i strid med gällande regler om sekretess och då särskilt med bestämmelsen i

text: 7 kap. 11 § tredje stycket sekretesslagen (1980:100)

text: Regeringskansliet, Utrikesdepartementet, har avgett ett yttrande i ärendet och därvid framhållit att något åsidosättande av sekretessregler inte förekommit genom de uppgifter som lämnats i rapporten. I yttrandet anges i huvudsak följande.

text: "Det innehåll i rapporten som berör SS är dels, och framför allt, återgivandet ur uppteckningar i sovjetiska arkiv av hans uttalanden inför sovjetiska företrädare, dels också arbetsgruppens kommentarer i anslutning härtill. På grund av vad som anförs i anmälningen och den där gjorda sidhänvisningen uppfattar Utrikesdepartementet det som att anmälningen avser arbetsgruppens kommentar på sidan 92 "Hans uttalanden till Abramov i december 1945 ter sig ändå extremt egendomliga, inte minst med tanke på hans erfarenhet som professionell diplomat. Om han inte skaffat sig någon täckning från ledande politiskt håll vid sina samtal i Stockholm - för vilket varje belägg saknas - måste dessa uttalanden resa frågor om hans omdöme. Det gäller kanske också om hans mentala hälsa, som sex år senare försämrats så att han måste lämna aktiv tjänst vid 51 års ålder." och den i kommentaren ingående sakupplysningen att S tvingats lämna aktiv tjänst i förtid på grund av psykisk ohälsa.

text: Med denna utgångspunkt lämnar Utrikesdepartementet i det följande några upplysningar och kommentarer till frågan huruvida det citerade innefattar otillåtet yttrande eller otillåtet offentliggörande.

text: Uppgifterna om S publicerades år 2001. S, som var född år 1900, avled år 1985. S:s hustru avled före honom. S efterlämnade inga barn.

text: Arbetsgruppens uppdrag var att utreda efterforskningen av Raoul Wallenberg, något som innebar att undersöka och analysera vad som förevarit bl.a. vid de diplomatiska kontakterna mellan de två berörda staterna. SS var Sveriges sändebud i Moskva under en av allt att döma kritisk period i Wallenbergärendet. Efter det som arbetsgruppen fått fram och redovisat om S:s agerande måste det enligt Utrikesdepartementets uppfattning anses försvarligt att lämna uppgifter om och kommentera S:s person, till belysning av frågan om möjliga orsaker till hans agerande. - Det kan här inskjutas att anmälaren uppenbarligen har tolkat arbetsgruppens kommentar som enbart negativ för S; i själva verket kan den nog lika mycket ses som uttryck för ett försök till förståelse, och om man så vill ett sökande efter möjliga förmildrande omständigheter i förhållande till vad som kommit fram om S:s agerande.

text: Uppgiften om S:s förtida avgång och orsaken till denna är sann. För omdömena om S fanns skälig grund, vilket framgår av rapporten.

text: Uppgiften om S:s förtida avgång och orsaken till denna var vid tiden allmänt känd, och uppgifter om S:s psykiska ohälsa har även offentliggjorts tidigare, se t.ex. Boheman: På vakt - kabinettssekreterare under andra världskriget, utg. 1964, sid. 24, och Grafström: Anteckningar 1945-1954, utg. 1989, sid. 1001). När uppgiften återgavs i rapporten var det som ett notoriskt faktum. Vid en kontroll nu kan dock konstateras att uppgiften också finns dokumenterad i allmänna handlingar från början av 1950-talet i departementets personaladministrativa verksamhet, där den torde ha omfattats av sekretess enligt

text: . Detta gäller dock endast uppgiften om vad för slags sjukdom S drabbats av, eftersom det förhållandet att S beviljats ledighet och senare avgång ur aktiv tjänst (disponibilitet) på grund av sjukdom framgår av olika beslut, vilka inte omfattas av sekretessen.

text: Departementet konstaterar att sekretess enligt

text: inte ingår i den uppräkning av tystnadsplikter i

text: 16 kap.

text: sekretesslagen

text: vartill såväl TF

text: 7 kap. 3 § första stycket 3

text: som TF

text: 7 kap. 5 § 2

text: hänvisar.

text: Vad gäller sekretessbestämmelsen i sig kan sekretess enligt

text: för uppgift i allmän handling gälla i högst 50 år. Departementet konstaterar att den uppgift som det här är fråga om härrör från början av 1950-talet.

text: Även med bortseende från att uppgiften, som sagts i det föregående, torde ha blivit så spridd att skyldigheten att iaktta tystnadsplikten upphört, bedömer Utrikesdepartementet att publiceringen år 2001 inte kan anses ha medfört att S eller någon honom närstående lider men. Uppgiften att någon tvingas avbryta sin yrkeskarriär i förtid på grund av ohälsa, även om det rör sig om psykisk ohälsa, bör inte anses som skamlig eller i övrigt förtjänt av ett särskilt starkt sekretesskydd. Vid tiden för publiceringen av uppgiften var S död sedan 15 år. Hans hustru dog före honom. S efterlämnade inga barn."

text: RS har fått del av Regeringskansliets yttrande och har kommit in med ytterligare synpunkter. Han har därvid framhållit bl.a. att SS, kanske just på grund av sin barnlöshet, kom att stå i ett mycket nära förhållande till sina syskonbarn och att dessa samt SS:s enda ännu levande syskon tagit mycket illa vid sig av de uppgifter som publicerats.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: RS har i sin anmälan menat att ett åsidosättande av den sekretess som följt av

text: förekommit genom den uppgift om SS:s mentala hälsa som publicerats i rapporten. I den aktuella bestämmelsen i

text: sekretesslagen

text: anges att sekretess gäller i myndighets personaladministrativa verksamhet för uppgift om enskilds hälsotillstånd och för sådan uppgift om enskilds personliga förhållanden som hänför sig till ärende om omplacering eller pensionering av anställd, om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. I paragrafens sista stycke anges att sekretessen för uppgift i allmän handling gäller i högst femtio år.

text: Det är inte närmare klarlagt hur uppgiften om SS:s hälsotillstånd kommit till arbetsgruppens kännedom. Med hänsyn härtill och till vad som framkommit om att uppgiften redan varit spridd kan det ifrågasättas om uppgiften över huvud taget kunnat omfattas av sekretess vid tiden för publiceringen.

text: Om sekretess kunnat komma i fråga är det - såsom både RS och Utrikesdepartementet pekat på - regeln i

text: som aktualiseras. I bestämmelsen uppställs ett s.k. rakt skaderekvisit enligt vilket det för sekretess krävs att det skall kunna antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Vad som i förevarande fall kan vara aktuellt är att någon närstående till SS kan antas lida men av att uppgifterna röjs.

text: Vid den menbedömning som enligt bestämmelsen skall göras bör till en början beaktas att uppgifterna om SS:s hälsotillstånd inte varit särskilt detaljerade utan endast avsett det förhållandet att SS drabbats av mental ohälsa. Någon publicering av vad tillståndet av ohälsa närmare har bestått i har inte förekommit. Till detta kommer i förevarande fall att det varit en allmänt tillgänglig uppgift att SS avgått från aktiv tjänst i förtid. Till bilden hör vidare att uppgifterna härrör från början av 1950-talet. Under alla förhållanden skulle det sekretesskydd som den aktuella bestämmelsen ger kvarstå under endast en begränsad tid. Härtill kommer att uppgifter om SS:s mentala hälsa och orsakerna till hans avgång från aktiv tjänst, som berörts, sedan relativt lång tid tillbaka varit spridda och diskuterade i vart fall bland personer med intresse för svensk utrikespolitik under och i samband med andra världskriget. Samtliga nu nämnda omständigheter talar emot att uppgifterna har omfattats av sekretess vid tiden för publiceringen.

text: Enligt min mening bör det vidare - utöver det nyss anförda - finnas visst utrymme för att vid menbedömningen beakta att offentliggörandet av uppgifterna ingått som ett led i arbetsgruppens uppdrag att så långt möjligt försöka kasta ljus över det för Raoul Wallenbergs familj, och för ett stort antal andra människor, tragiska förhållandet att det fortfarande inte kunnat klarläggas vad som hänt Raoul Wallenberg. Och arbetsgruppens arbete har på många sätt - bland annat genom det nära samarbetet med företrädare för ryska myndigheter - utgjort ett unikt inslag i svensk statsförvaltning.

text: I någon mån bör enligt min mening också beaktas den framträdande position inom den svenska utrikesförvaltningen som SS innehade under den aktuella tiden. Det bör som jag ser det accepteras att en person med framskjuten offentlig position i samhället i viss utsträckning blir föremål för en mer närgången granskning även på det personliga planet än en person utan en sådan position. Detta synsätt bör under vissa förutsättningar också tillåtas slå igenom vid tillämpningen i ett enskilt fall av en sekretessregel som syftar till att skydda personliga förhållanden.

text: Med hänvisning till det anförda finner jag att övervägande skäl talar för att de aktuella uppgifterna inte har kunnat omfattas av sekretess enligt

text: vid tiden för publiceringen. Det saknas mot denna bakgrund skäl för mig att vidta någon åtgärd i ärendet.

text: Uppgifterna i rapporten om SS:s hälsa har förekommit i en skrift som är tryckt, vilket aktualiserar frågan om

text: tryckfrihetsförordningens

text: tillämpning. Med den inställning jag har intagit när det gäller om uppgifterna omfattats av sekretess har jag egentligen inte anledning att gå in på frågan om staten skulle kunna åberopa de tryckfrihetsrättsliga reglerna för att undgå ansvar för åsidosättande av regler om sekretess. Jag vill ändå nämna att jag i den delen lutar åt att staten - här Regeringskansliet - inte under de omständigheter som nu är aktuella kan åberopa tryckfriheten för en rätt att publicera sekretessbelagda uppgifter.

text: Tryckfrihetsförordningen

text: reglerar enskildas rättigheter gentemot det allmänna och ger inte, i ett fall som det förevarande, något skydd för det allmänna mot ingripanden utanför ramen för

text: tryckfrihetsförordningens

text: särskilda ansvarssystem (jfr

text: NJA 1995 s. 677

text: Med dessa synpunkter och med hänvisning till det tidigare anförda avslutar jag ärendet.

type: avgorande


title: Mark- och miljödomstolens beslut att avslå ett yrkande om syn och att avgöra målet utan muntlig förhandling samt mark- och miljööverdomstolens beslut att inte meddela prövningstillstånd har inte innefattat någon överträdelse av artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår SW:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 1 december 2011 beviljade Samhällsbyggnadsnämnden i Trosa kommun KUJ Fastighets AB bygglov för uppförande av två flerbostadshus och två förrådsbyggnader på fastigheten Trosa Marknaden 4. Beslutet överklagades av ägare till angränsande fastigheter till Länsstyrelsen i Södermanlands län som i beslut den 6 mars 2012 upphävde samhällsbyggnadsnämndens beslut (dnr 403-6513-2011 och 403-6514-2011). I beslutet anförde länsstyrelsen att det beviljade bygglovet stred mot detaljplanen för området samt att åtgärden inte kunde anses som en sådan liten avvikelse från planen för vilken bygglov enligt

text: 9 kap. 31 b § första stycket plan- och bygglagen (2010:900)

text: kan beviljas trots att åtgärden avviker från detaljplanen.

text: SW överklagade länsstyrelsens beslut till Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstolen, och anförde att hon ägde fastigheten tillsammans med KUJ Fastighets AB. Till styrkande av att liknande åtgärder tidigare hade tillåtits i området åberopade SW fotografier. I en komplettering till överklagandet hemställde SW, genom sitt ombud advokaten JH, att mark- och miljödomstolen även skulle hålla syn på fastigheten och i området, för att på så sätt skaffa sig en korrekt uppfattning av ansökan och tidigare bygglovsgivning.

text: I dom den 5 juli 2012 avslog mark- och miljödomstolen såväl yrkandet om syn som överklagandet i övrigt (mål nr P 1697-12). I domen anförde domstolen att den instämde i länsstyrelsens bedömning att de åtgärder för vilka bygglov hade sökts stred mot detaljplanen och att avvikelserna sammantaget inte kunde anses vara en sådan liten avvikelse som avses i

text: 9 kap. 31 b § plan- och bygglagen

text: . Då bygglov mot den bakgrunden inte kunde ges fanns enligt domstolen inte anledning att hålla syn.

text: SW överklagade mark- och miljödomstolens dom till Svea hovrätt, mark- och miljööverdomstolen och yrkade att mark- och miljööverdomstolen skulle bevilja det sökta bygglovet alternativt återförvisa målet till mark- och miljödomstolen för ny handläggning. I överklagandet anförde SW att mark- och miljödomstolen gjort sig skyldig till ett grovt rättegångsfel genom att avslå hennes begäran om syn. Hon gjorde härvid gällande att syn av naturliga skäl måste hållas i samband med en muntlig förhandling vid vilken hon skulle ha fått möjlighet att närmare utveckla sin talan samt uppgav att hon hade för avsikt att höra stadsarkitekten i Trosa kommun. Eftersom sakfrågan rörde en civil rättighet i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: hade det enligt nämnda artikel samt enligt

text: 14 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden (

text: ärendelagen

text: ) enligt SW ålegat mark- och miljödomstolen att hålla muntlig förhandling. Hon gjorde också gällande att mark- och miljödomstolen förfarit felaktigt genom att avslå överklagandet direkt. Domstolen borde istället först ha avslagit begäran om syn och därefter berett henne tillfälle att skriftligen slutföra sin talan. Den 3 augusti 2012 beslutade mark- och miljööverdomstolen att inte meddela prövningstillstånd (mål nr P 6876-12).

text: Anspråket

text: SW har begärt ersättning av staten med 50 000 kr. Som grund för sitt anspråk har hon anfört att hennes rätt till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har åsidosatts genom domstolarnas handläggning av målet. Hon har härigenom lidit ideell skada med yrkat belopp. Hon har i allt väsentligt åberopat samma skäl som inför mark- och miljööverdomstolen.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstolen. I en bilaga till yttrandet har den rådman som avgjort målet anfört bl.a. följande.

text: I mål som överklagats till mark- och miljödomstol ska enligt

text: 5 kap. 1 § lagen (2010:921)

text: om mark- och miljödomstolar lagen (

text: ) om domstolsärenden (

text: ärendelagen

text: ) tillämpas om inte annat följer av denna eller annan lag. Enligt

text: 14 § ärendelagen

text: ska domstolen enligt huvudregeln hålla sammanträde om det begärs av en enskild part. Någon begäran om sammanträde har inte framställts och domstolen har därför inte heller hållit något sådant. Det kan särskilt framhållas att domstolen regelmässigt håller sammanträde i de fall sådant begärs av en enskild part.

text: Sammanfattningsvis skiljer domstolen på begreppen syn och sammanträde. En syn är att betrakta som ett bevismedel och där ska inte någon sakargumentation förekomma. Vill part argumentera muntligen i saken ska sammanträde begäras i enlighet med 14 § ärendelagen. Då något sammanträde inte har begärts i målet anser domstolen att Europakonventionens krav har upprätthållits i detta fall.

text: Lagmannen har hänvisat till vad rådmannen har anfört och har för egen del tillagt bl.a. följande.

text: Institutet syn är ett bevismedel som innebär att rätten har att iaktta ett föremål av visst slag i bevissyfte rörande relevanta fakta i målet (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , 1 april 2012 Zeteo, kommentaren till

text: 39 kap.

text: Inledning). Ett beslut att inte tillåta syn är således ett beslut att inte tillåta viss bevisning. Detta har i sig inte direkt att göra med frågan om behovet av en muntlig förhandling i syfte att där bättre kunna utveckla sin talan, även om förhandlingar i praktiken ofta hålls i samband med syn (jfr

text: prop. 2009/10:215 s. 149

text: Först i överklagandet till mark- och miljööverdomstolen anför SW omständigheter som indikerar att hon också ansåg sig behöva muntlig förhandling för att utveckla sin talan. Mark- och miljödomstolen har alltså inte avslagit någon begäran om sammanträde/muntlig förhandling. Inte heller har det i övrigt funnits anledning för mark- och miljödomstolen att anta att muntlig förhandling begärdes. Härigenom saknas enligt min bedömning också grund för ett påstående om att rätten till en rättvis rättegång i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: skulle ha åsidosatts.

text: Inte heller har beslutet att avslå begäran om syn i samband med målets slutliga avgörande varit i strid med ”allmänna processrättsliga principer”. Det finns inte någon allmän skyldighet för domstolen att ge utrymme för ytterligare skriftväxling om ett fortsatt kommunicerande framstår som obehövligt (jfr Fitger, Lagen om domstolsärenden, 1 augusti 2004, Zeteo, kommentaren till 17 §).

text: Sammanfattningsvis är det min uppfattning att skadeståndsanspråket från SW saknar grund.

text: SW har yttrat sig över vad mark- och miljödomstolen har anfört. Hon har framhållit att enligt vad hon erfarit torde det, när det gäller syn i samband med ansökningar om bygglov och andra större projekt, regelmässigt förhålla sig på det sättet att begreppen syn och förhandling alltid flyter samman på sådant sätt att det svårligen går att urskilja någon sådan klar gränslinje mellan dem på det sätt som domstolen synes göra gällande. Mot den bakgrunden framstod det för henne och hennes dåvarande ombud som naturligt att hemställa om att syn skulle hållas utan att därjämte använda sig av orden ”muntlig förhandling” eller ”sammanträde”. Hon har vidare anfört att avvisande av bevisning såväl i form av vittnesförhör som syn kan utgöra sådana omständigheter som inte är förenliga med kraven på rättvis rättegång i den mening som avses i

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § lagen (2010:921)

text: om mark- och miljödomstolar ska ärendelagen tillämpas i mål som överklagats till mark- och miljödomstol, om inte annat föreskrivs i nämnda lag eller annan lag.

text: Enligt

text: 12 § ärendelagen

text: ska rätten se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i ärendet.

text: Av

text: 13 § ärendelagen

text: framgår att förfarandet är skriftligt. I förfarandet bör det ingå sammanträde när detta kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet.

text: I

text: 14 § ärendelagen

text: anges att domstolen ska hålla sammanträde, om det begärs av enskild part. Sammanträde behöver dock inte hållas om ärendet inte ska prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild omständighet inte behövs.

text: Enligt 3 kap. 5 § lagen om mark- och miljödomstolar ska mark- och miljödomstolen hålla syn på stället, om det behövs.

text: Enligt

text: och

text: 25 §§

text: ärendelagen

text: tillämpas i fråga om bevisning i allmänhet

text: 35 kap.

text: och

text: 12 §§

text: rättegångsbalken

text: , samt i fråga om syn

text: 39 kap.

text: och

text: 5 §§

text: rättegångsbalken

text: Enligt

text: 35 kap. 7 § rättegångsbalken

text: får rätten avvisa bevisning om den omständighet som en part vill bevisa är utan betydelse i målet, om beviset inte behövs, om beviset uppenbart skulle bli utan verkan, om bevisningen med avsevärt mindre besvär eller kostnad kan föras på annat sätt eller om beviset trots rimliga ansträngningar inte kan tas upp och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare.

text: Rätten till sammanträde enligt

text: 14 § ärendelagen

text: är inte ovillkorlig. Frågan om sammanträde ska hållas i ett mål får bedömas från fall till fall. Det är vidare rätten som inom ramen för sin utredningsskyldighet enligt

text: 12 § ärendelagen

text: får bedöma om åberopad bevisning, t.ex. i form av syn, ska medges eller om bevisningen ska avvisas eller om bevisningen lämpligen bör läggas fram i någon annan form.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag.

text: Mål avseende bygglov rör den enskildes civila rättigheter i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . De rättssäkerhetsgarantier som föreskrivs i artikeln ska således upprätthållas vid mark- och miljödomstolarnas handläggning av sådana mål och

text: ärendelagens

text: bestämmelser om bl.a. sammanträde och bevisning måste därmed tolkas mot bakgrund av och i enlighet med de krav på en rättvis rättegång som artikel 6.1 i konventionen uppställer.

text: Artikel 6.1 i Europakonventionen

text: innefattar i princip en rätt till muntlig förhandling. Skyldigheten att hålla förhandling är emellertid inte absolut. Europadomstolen har framhållit att förhandling inte nödvändigtvis behöver hållas t.ex. när domstolen endast ska ta ställning till frågan om prövningstillstånd ska meddelas. Sådana frågor kan nämligen ofta avgöras tillfredsställande på grundval av handlingarna. En part kan vidare avstå från sin rätt till förhandling. Det kan ske uttryckligen eller underförstått, t.ex. genom att någon begäran om förhandling inte framställs. Om den lag som är tillämplig i det aktuella ärendet föreskriver en rätt att begära muntlig förhandling kan det förväntas av den enskilde att denne framställer en sådan begäran om denne anser att det är av vikt att förhandling hålls. (Se Döry v. Sweden, Application no. 28394/95, §§ 37-38, Fexler v. Sweden, Application no. 36801/06, §§ 58 och 60 samt Juričić v. Croatia, Application no.58222/09, §§ 87-88.)

text: Av Europadomstolens praxis följer att

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: i princip kräver att muntlig förhandling ska hållas när det begärs av en part. Domstolen har emellertid uttalat att en mindre strikt standard bör tillämpas om en part har avstått från en muntlig förhandling i första instans och begärt en sådan först efter överklagande (Miller v. Sweden, Application no. 31414/96, § 30 och Fexler v. Sweden, § 59). Den som har avstått från muntlig förhandling i första instans kan i allmänhet inte göra anspråk på muntlig förhandling i en överinstans såvida denna instans har att pröva samma frågor som den lägre instansen (Juričić v. Croatia, § 92).

text: I kravet på en rättvis rättegång ligger bl.a. att parterna ska vara likställda i processen.

text: Artikel 6.1 i Europakonventionen

text: utgör inte hinder för konventionsstaterna att i sina rättegångsordningar föreskriva möjligheter för domstolarna att avvisa irrelevant eller meningslös bevisning. En sådan möjlighet får emellertid inte missbrukas på så sätt att en part genom ett avvisningsbeslut kommer i ett sådant processuellt underläge att principen om parternas likställighet åsidosätts (Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl. s. 255f.).

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Mark- och miljödomstolarnas handläggning av och avgöranden i mål av ifrågavarande slag är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt praxis endast under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott. Regleringen i skadeståndslagen innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Dessa begränsningar har emellertid inte ansetts kunna upprätthållas fullt ut i sådana fall då ett fel eller en försummelse innefattar en överträdelse av Europakonventionen. (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Enligt Högsta domstolens praxis på senare tid (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på skadeståndslagens regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen.

text: Överväganden

text: SW har gjort gällande att mark- och miljödomstolen felaktigt inte har hållit förhandling i målet. Som framgått ovan ska domstolen, enligt

text: 14 § ärendelagen

text: , hålla sammanträde om det begärs av enskild part. En avgörande fråga är därför om SW kan anses ha framställt en sådan begäran vid mark- och miljödomstolen.

text: Av handlingarna i ärendet framgår att SW begärt att domstolen skulle hålla syn på fastigheten ”för att på så sätt skaffa sig en korrekt uppfattning av ansökan och tidigare bygglovsgivning”. Hon har däremot inte begärt att domstolen skulle hålla förhandling eller sammanträde. Hon har inte heller anfört att hon ville få tillfälle att utveckla sin talan muntligen eller på annat sätt gett uttryck för att hon velat få till stånd något annat än just syn, vilket, som mark- och miljödomstolen har framhållit, utgör ett bevismedel och inte en sammanträdesform. Oavsett om SW varit av uppfattningen att det inte föreligger någon klar skiljelinje mellan begreppen syn och sammanträde eller förhandling kan hennes framställan till mark- och miljödomstolen inte förstås på annat sätt än att någon begäran om förhandling inte framställts där. Det kan härvid särskilt poängteras att SW företrätts av advokat, vilken måste förväntas känna till skillnaden mellan syn och sammanträde. Mark- och miljödomstolen har alltså inte handlat felaktigt när den avgjort ärendet utan att hålla förhandling.

text: SW har vidare gjort gällande att mark- och miljödomstolen felaktigt dels har avslagit hennes begäran om syn, dels efter avslagsbeslutet inte berett henne tillfälle att slutföra sin talan. Av utredningen i ärendet framgår att mark- och miljödomstolen avslagit begäran om syn eftersom det sökta bygglovet inte lagligen kunde beviljas. En syn, eller någon annan ytterligare utredning, skulle därför inte kunna påverka sakbedömningen. Av samma skäl bereddes SW inte tillfälle att ytterligare komplettera sin talan.

text: Justitiekanslern delar mark- och miljödomstolens uppfattning att det under de angivna förhållanden inte varit nödvändigt att hålla syn. Domstolen har därför inte förfarit felaktigt när den avslagit begäran om syn. Eftersom de förhållanden som den åberopade synen avsåg att styrka inte haft betydelse för bedömningen i sakfrågan har avslagsbeslutet inte heller inneburit att en SW kommit i ett sådant processuellt underläge att principen om parternas likställighet åsidosatts. Mot den bakgrunden, och då beslutet att avslå begäran om syn utgjorde ett beslut om avvisning av bevisning och inte ett beslut om avslag på en begäran om förhandling, har det inte funnits anledning att bereda SW tillfälle att ytterligare komplettera sin talan.

text: Sammanfattningsvis har något rättegångsfel inte begåtts vid mark- och miljödomstolen. Handläggningen har inte heller kommit i konflikt med Europakonventionens krav.

text: Handläggningen vid mark- och miljööverdomstolen avsåg endast frågan om prövningstillstånd skulle beviljas. SW hade vidare avstått från att begära förhandling i mark- och miljödomstolen. Vid sådana förhållanden kan, mot bakgrund av den praxis från Europadomstolen som redogjorts för ovan, inte heller mark- och miljööverdomstolen anses ha handlagt målet i strid med

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: SW:s anspråk ska mot bakgrund av det anförda avslås.


title: Ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen har utgått till en ungdom som omhändertagits enligt LVU och placerats i arrestcell i avvaktan på transport till behandlingshem

text: Ersättning ska utgå för lidande med 10 000 kronor samt ombudskostnader med 2 915 kronor. Ersättning ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: DD anhölls den 17 april 2011 misstänkt för grov misshandel. Han begärdes häktad, men blev i samband med häktningsförhandlingen den 20 april 2011 försatt på fri fot. Socialförvaltningen i Karlstads kommun beslutade samma dag att med stöd av

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) omedelbart omhänderta DD och placera honom på ett behandlingshem på Gotland. Handräckningsbegäran enligt

text: 43 §

text: LVU ställdes till Polismyndigheten Värmland som omedelbart efter häktningsförhandlingen verkställde begäran. DD placerades i arrest i avvaktan på transport till behandlingshemmet. Polismyndigheten gjorde en beställning av transport hos Kriminalvårdens transporttjänst på kvällen den 20 april 2011 och tog även kontakt med socialjouren och meddelade att transport inte skulle kunna ske samma dag. Först på morgonen den 22 april 2011 transporterades DD till behandlingshemmet.

text: Tingsrätten har sedermera meddelat frikännande dom avseende brottsmisstankarna. Domen har vunnit laga kraft.

text: Anspråk m.m.

text: DD har begärt ersättning för lidande med 10 000 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den dag som infaller en månad efter det att staten tagit del av anspråket. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 2 915 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett ett yttrande. Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Rikspolisstyrelsen, som även bifogat ett yttrande och utredning från Polismyndigheten Värmland. Justitiekanslern har även haft tillgång till Förvaltningsrätten i Karlstads beslut den 28 april 2011 i mål 1770-11 E i vilken rätten prövat frågan omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 § första stycket 2

text: och

text: andra stycket

text: lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som har varit frihetsberövad som anhållen under minst 24 timmar i sträck på grund av misstanke om brott rätt till ersättning bl.a. om det meddelats frikännande dom. Enligt

text: 5 § samma lag

text: har den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning, utan att ha rätt till ersättning enligt bl.a. 2 §, rätt till ersättning om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: Tiden som anhållen

text: DD har frikänts från den brottsmisstanke som låg till grund för beslutet om anhållande. Han är därför berättigad till ersättning för det lidande som anhållandetiden, den 17 – 20 april 2011, får antas ha inneburit för honom.

text: Tiden som omhändertagen enligt LVU och placerad i arrestcell

text: Vad gäller DDs begäran om ersättning för tiden den 20 – 22 april 2011 som han var placerad i arrest i väntan på transport till behandlingshemmet gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: I

text: 43 §

text: LVU regleras under vilka förutsättningar som bl.a. socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat kan begära handräckning av polis för att genomföra en transport av en ung person. Av Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om förvaring av personer i polisarrest (

text: RPSFS 2000:58

text: , FAP 102-1) framgår att ungdomar mellan 15 och 18 år bör förvaras i polisarrest endast när det är absolut nödvändigt.

text: I JO 1981/82 s. 172 ff har anförts att placeringstider i häkte/arrest överstigande en natt inte bör komma i fråga i denna typ av ärenden. JO har vidare framhållit att förvaring av underåriga i arrest eller allmänt häkte endast bör ske om det föreligger tvingande skäl, t.ex. att långa avstånd med anledning av en transport framtvingar övernattning (se beslut 2010-10-26, dnr 4617-2009). JO har även i beslut (se bl.a. 2003-11-28, dnr 1079-2002) diskuterat möjligheten för polisen att i handräckningsärenden i vissa situationer hålla den unge under bevakning, dock inte inlåst, på polisstationen och har framhållit att polisen i en situation av aktuellt slag inte har någon laglig möjlighet att förvara en person under någon längre tid, att handräckningsuppdrag ska behandlas med absolut förtur och att det är polismyndigheten som bär ansvaret för att en handräckningsåtgärd kan genomföras utan onödigt dröjsmål.

text: Justitiekanslern har tidigare prövat frågan om ersättning på grund av arrest-/häktesplacering i samband med transport av en ungdom som var omhändertagen enligt LVU (se Justitiekanslerns beslut 2011-0321 i dnr

text: ) och därvid anfört att om placeringarna främst berott på brister i planering och resurser och inte på transporternas längd, får frihetsberövandena anses ha varit oriktiga i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen.

text: I förevarande ärende synes transport från Karlstad till behandlingshemmet på Gotland med hänsyn till avståndet inte ha varit möjlig förrän tidigast nästföljande dag. Frågan är om situationen var sådan att det var absolut nödvändigt att hålla DD inlåst i arrestcell eller om det fanns andra, mindre ingripande alternativ, t.ex. förvar genom socialförvaltningens försorg, tillfällig placering på närbeläget ungdomshem, eller att DD hölls under bevakning (men inte inlåst) på polisstationen. Vad gäller den frågan får noteras att polisens dokumentation av de åtgärder som polisen vidtagit i ärendet i denna del brister, vilket även polismyndigheten själv har påpekat. Det går därför inte att i efterhand nu med säkerhet utläsa om situationen var sådan att DD oundgängligen måste förvaras inlåst i arrestcell. Att transporten inte skedde dagen efter omhändertagandet utan först den 22 april 2011 synes vidare främst ha berott på brister i planering och resurser. Mot bakgrund av det nu anförda får det aktuella frihetsberövandet, i vart fall såvitt avser tiden den 21 – 22 april 2011, anses ha varit oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen. DD är därmed berättigad till ersättning även för denna tid.

text: Lidandeersättningens storlek

text: DD ska således tillerkännas ersättning för det lidande som frihetsberövandet under tiden den 17 – 22 april 2011 får antas ha inneburit för honom. Den omständigheten att DD var 17 år vid tiden för frihetsberövandet bör påverka ersättningen i höjande riktning.

text: Justitiekanslern har från och med den 1 januari 2012 justerat sin praxis och höjt ersättningsnivån. Med beaktande härav och av det nyss anförda bör ersättningen i detta fall bestämmas till 10 000 kr.

text: Ränta

text: DD har yrkat ränta på lidandeersättningen från en månad efter att staten tagit del av yrkandet till dess betalning sker. På fordringar som avser skadestånd utgår enligt

text: 4 § tredje stycket räntelagen

text: ränta på förfallet belopp från den dag som infaller trettio dagar efter det att krav på ersättning har framställts. Ansökan om ersättning inkom till Justitiekanslern den 13 september 2011 och ränta ska då utgå från den 13 oktober 2011 till dess betalning sker, i enlighet med yrkandet.

text: Ersättning för ombudskostnader

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och godtas.