nyckelord: Anonymitet Förhandlingsoffentlighet

title: Kritik mot en domare vid Göteborgs tingsrätt med anledning av att han inte tillåtit ett antal kvinnor att närvara vid offentliga delar av en omhäktningsförhandling

sammanfattning: En domare förbjöd ett antal kvinnor att närvara som åhörare vid en häktningsförhandling. Domaren kritiseras för att förbudet inte hade stöd i lagen.

text: Initiativet

text: I artiklar införda i Göteborgs-Postens, Dagens Nyheters, tidningen Expos och Expressens nätupplagor den 28 och 29 oktober 2011, med rubrikerna ”Kvinnor i slöja kastades ut”, ”Slöjklädda utestängda från rättssal”, ”Kvinnor i heltäckande slöja avvisades från rättssal” och ”Kvinnorna kastades ut ur rättssal” angavs i huvudsak följande. Fredagen den 28 oktober 2011 höll Göteborgs tingsrätt en omhäktningsförhandling mot en person som var misstänkt för förberedelse till mord. Tre kvinnor som ville närvara som åhörare vid förhandlingen nekades av rättens ordförande tillträde till förhandlingssalen på grund av att de bar niqab.

text: Rättens ordförande, f.d. chefsrådmannen AA, uttalade sig i artiklarna och uppgav bl.a. följande ” – Jag ansvarar för ordningen i rättssalen, och anser inte att jag kan göra det om jag inte ser åhörarens ansikte”, ” – Jag har rätt, och skyldighet, att se till att ordningen upprätthålls, och jag kan utfärda föreskrifter för detta.”, ” – Jag kan kontrollera ordningen i rättssalen om jag ser alla närvarande. Det är inte någon skillnad mellan parterna i målet och åhörare. Jag vill se deras ansikten.” och ”En rättssal är ingen vanlig samlingssal. Det är möjligt att det är en kollision mellan svenska regler och andra kulturer, men det handlar som sagt om ordningen i rättssalen”.

text: Jag beslutade mot denna bakgrund att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Handlingar i Åklagarmyndighetens ärende ÅM 2011/7130 och Diskrimineringsombudsmannens, DO, ärende ANM 2011/1760-1763 begärdes in. Av dessa framgick i huvudsak följande.

text: Efter den aktuella händelsen gjorde fyra kvinnor en anmälan till DO med anledning av det inträffade. I anmälan uppgav kvinnorna att de innan förhandlingen började blev tillsagda av en vaktmästare att domaren, med hänvisning till maskeringslagen, hade beslutat att personer med sådan utstyrsel som de bar inte fick vistas i rättssalen. De hade tillåtits att närvara vid tidigare häktningsförhandlingar i målet trots att de då bar niqab, varför de blev mycket chockade över domarens beslut. När förhandlingen ropades på fick alla andra gå in i rättssalen. Efter en kort stund kom alla ut igen eftersom åklagaren hade begärt stängda dörrar. När tingsrätten ropade ut i högtalarna att förhandlingen åter var offentlig och att beslut skulle avkunnas gick de in i rättssalen tillsammans med övriga åhörare. Domaren började då vifta med handen åt dem som ett tecken på att han ville att de skulle avlägsna sig, vilket de inte gjorde. En nämndeman sa upprepade gånger till dem att maskerade personer inte fick närvara i rättssalen och när han försökte ringa efter ordningsvakten beslutade de sig för att lämna rättssalen. De kände sig mycket kränkta av denna behandling.

text: Den 4 november 2011 begärde DO att Göteborgs tingsrätt skulle yttra sig över anmälan. Göteborgs tingsrätt yttrade sig till DO den 17 november 2011.

text: Vice riksåklagaren BB beslutade den 18 november 2011 att inleda förundersökning mot AA angående tjänstefel. Den 20 mars 2012 beslutade BB att lägga ner förundersökningen med hänvisning till att det inte längre fanns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att lämna upplysningar och yttra sig över f.d. chefsrådmannen AA:s åtgärd att inte tillåta de aktuella kvinnorna att närvara i rättssalen under offentliga delar av häktningsförhandlingen.

text: Tingsrätten (lagmannen CC) kom in med ett remissvar vilket hänvisade till tingsrättens yttrande till DO den 17 november 2011. Till remissvaret fogades ett kompletterande yttrande från AA. I tingsrättens yttrande till DO, till vilket ett yttrande från AA fogats, anförde CC i huvudsak följande.

text: Anmälan gäller, såvitt jag kan förstå av de beskrivna omständigheterna, en häktningsförhandling som hölls i tingsrätten fredagen den 28 oktober 2011 kl. 09.15 – 10.20 med f.d. chefsrådmannen AA som ordförande (mål nummer B 12823-11). När det gäller de faktiska omständigheterna framgår AA:s uppfattning om dem av hans bilagda yttrande. Vidare har expeditionsvakten DD, som är anställd av tingsrätten, lämnat följande redogörelse för sin uppfattning av händelsen. Det skulle vara omhäktningsförhandling den här morgonen. Han gick in i rättssalen för att ta kontakt med ordföranden före förhandlingen för att efterhöra hur ordföranden ville ha det med ordningen kring förhandlingen. Han har för vana att göra så när det är fråga om större eller uppmärksammade mål. I vissa fall kan ordföranden ha särskilda önskemål, som t.ex. att åhörarna släpps in i och ut ur rättssalen i en viss ordning. AA, som var ordförande i detta fall, frågade honom vilka som var i väntsalen. Han berättade ungefär hur många de var, hur många som verkade vara journalister och att tre kvinnor var klädda helt i svart och en helt i brunt.

text: Ordföranden frågade om deras ansikten var täckta och han svarade ja, varvid ordföranden sa att de inte fick komma in i salen. Han frågade vad lagstödet var för det och ordföranden sa att det var på grund av ”lag om förbud att maskera sig” eller något liknande. Han gick ut ur salen och gick fram till kvinnorna och sa att ordföranden inte tillåter denna typ av maskering i salen, att man måste se ansiktet. Han angav ”maskeringslagen” eller ”maskeringsförbud” som skäl till ordförandens beslut, vilket av de orden han använde är han osäker på. Han sa det som han hade uppfattat att ordföranden hade sagt som skäl. Kvinnan i brunt blev väldigt upprörd och högljudd. Hon ville ha hans och ordförandens namn och fick det. Han har varit med många gånger om att personer i samma typ av kläder har kommit till tingsrätten och närvarat vid förhandlingar. Vad han vet har ingen ordförande tidigare beslutat att inte släppa in personer i rättssalen på grund av att de har sådana kläder. Av AA:s bilagda yttrande framgår att han grundade sitt beslut att inte tillåta de aktuella personerna att närvara i rättssalen under häktningsförhandlingen och i samband med att beslut avkunnades efter förhandlingen på

text: 5 kap. 9 § första stycket första meningen rättegångsbalken

text: (RB). Att vakten sa till personerna att motivet för ordförandens beslut hade att göra med ”maskeringsförbud” eller ”maskeringslagen” synes bero på ett missförstånd mellan vakten och ordföranden. Det var inte fråga om en förhandling med säkerhetskontroll enligt lagen (

text: ) om säkerhetskontroll i domstol. Jag anser, mot bakgrund av det ovanstående, att det inte finns anledning att närmare svara på DO:s frågor som rör lagen om säkerhetskontroll i domstol och lagen (

text: ) om förbud mot maskering i vissa fall och dessa lagars tillämpningsområde. Inte heller anser jag det motiverat att redogöra för bestämmelser i lagen som kan ligga till grund för att utestänga någon ur allmänheten från en förhandling i den mån de inte berör den aktuella händelsen. Att en förhandling vid domstol ska vara offentlig framgår av

text: 5 kap. 1 § första stycket

text: RB. Denna princip är grundlagsskyddad genom en bestämmelse i

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: . Att en förhandling är offentlig innebär att allmänheten har fritt tillträde till den lokal där förhandlingen hålls. Häri ligger att envar har rätt att övervara förhandlingen utan att behöva undergå identitetskontroll eller förklara varför han önskar närvara och åhörarna kan vidare självfallet i princip vara klädda som de själva önskar (JO 1998/99 s. 53). Rätten att närvara vid domstolsförhandlingar kan dock begränsas bland annat med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Av

text: 5 kap. 9 § första stycket

text: RB framgår att det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de ordningsregler som behövs. Ordföranden får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Ordföranden får också begränsa antalet åhörare i rättssalen för att undvika trängsel. Några allmängiltiga regler för när och hur ordföranden bör ingripa går inte att ställa upp. Vad som är ordningsstörande i rättssalen är ytterst beroende av bedömningar som ordföranden måste göra i varje enskilt fall. En viktig aspekt att ta hänsyn till vid denna bedömning är rättssäkerheten, vilken främjas av att det råder ett avspänt klimat i salen och att det inte förekommer några störande moment som distraherar de personer som medverkar. Såvitt gäller åhörare bör ett ordningsstörande beteende i allmänhet föranleda att åhöraren visas ut ur rättssalen om det inte rör sig om en sådan situation i vilken det räcker med en tillsägelse (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: (1 nov. 2008, Zeteo) kommentaren till

text: 5 kap. 9 §

text: ). Bestämmelsen bör kunna tillämpas även i sådana fall där en åhörare är klädd – eller oklädd – på sådant sätt att det med fog kan göras gällande att han därigenom stör ordningen i rättssalen. Det bör emellertid framhållas att det här

text: inte kan vara fråga om annat än fall av ren undantagskaraktär. Det kan exempelvis bli aktuellt att visa ut en åhörare ur rättssalen om hans klädsel är av sådant slag att den skulle kunna medföra ansvar för förargelseväckande beteende eller hets mot folkgrupp. Det finns däremot inte rättsligt stöd för att vid en offentlig domstolsförhandling i andra fall visa ut eller förbjuda en åhörare att komma in i rättssalen endast på den grunden att han genom sin klädsel visar att han tillhör en viss förening eller annan sammanslutning (JO 1998/99 s. 53). Det inte är möjligt att med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB meddela vilka föreskrifter som helst. Rätten att meddela föreskrifter inskränker sig till situationer där det är fråga om mer konkreta eller tydliga hot mot ordningen i rättssalen. Det saknas normalt rättsligt stöd för en ordförande att begära att en person tar av sig huvudbonaden i rättssalen. Rättens ordförande bör inte heller be någon som bär en huvudbonad att ta av sig denna med mindre att det framstår som uppenbart att denna saknar religiös innebörd. Varje medborgare är vidare, enligt

text: 2 kap. 2 § regeringsformen

text: , gentemot det allmänna skyddad mot tvång att ge till känna sin åskådning i bl.a. religiöst hänseende (JO 2007/2008 s. 30). Några riktlinjer eller handböcker av relevans i sammanhanget, utöver de sedvanliga rättskällorna, känner jag inte till. Åhörare vid en domstolsförhandling är i allmänhet anonyma för rätten. När ordföranden, för att upprätthålla ordningen, vidtar åtgärder riktade mot åhörare ligger det därför i sakens natur att dessa åtgärder eller beslut oftast inte nedtecknas i protokollet. Ett beslut av det aktuella slaget kan inte överklagas av berörd åhörare. Vilka åtgärder som behöver vidtas för att upprätthålla ordningen vid en domstolsförhandling är något som bäst bedöms av dem som är närvarande. Hur AA som ordförande vid den aktuella förhandlingen resonerade vid sitt ställningstagande framgår av hans yttrande. Enligt min mening framstår det, mot bakgrund av vad som har framkommit om omständigheterna, inte som att det var en behövlig åtgärd för att upprätthålla ordningen att inte tillåta de aktuella personerna att närvara vid häktningsförhandlingen. AA har uppgett sig inte ha haft kännedom om huruvida personernas klädsel hade någon religiös innebörd eller inte och han menar att han inte har haft något diskriminerande syfte. Det är inte känt för mig att personer ur allmänheten tidigare har nekats att närvara vid förhandling vid tingsrätten med hänvisning till deras klädsel. Vad DD har berättat, enligt redogörelse ovan, bekräftar att personer med liknande klädsel som anmälarna tidigare vid ett flertal tillfällen närvarat vid förhandlingar i tingsrätten.

text: AA uppgav i huvudsak följande.

text: Händelsen

text: Jag blev sent på em den 27 oktober ombedd att morgonen därpå ta en omhäktningsförhandling. Jag ögnade igenom akten. Det hade inte förordnats om säkerhetskontroll men stängda dörrar verkade bli aktuellt. Strax före påropet kl. 09.00 fick jag av expeditionsvakten DD veta att det fanns åhörare utanför och att några av dem var maskerade så att inget annat än deras ögon syntes. Jag förklarade då för DD att inga helt maskerade personer skulle släppas in. För det beslutet är jag ensam ansvarig även om DD fick framföra saken till de berörda. Målet ropades på och ett antal personer kom in, dock inga maskerade. Förhandlingen var till en början offentlig. Därefter följde en ca 45 minuter lång del bakom stängda dörrar. Avkunnandet av häktningsbeslutet skulle sedan ske offentligt. När den häktade och ett antal åhörare kommit in kom även tre helt maskerade personer in i salen för att sätta sig på första bänk. Jag vet inte

text: om det var samma personer som en timme tidigare varit utanför salen. Jag förklarade två gånger att helmaskerade personer inte tilläts inne i salen. Ingen av besökarna reagerade. Jag försökte då med en gest visa att de skulle gå ut. Då inte heller detta resulterade bad jag notarien ringa efter en expeditionsvakt. Försvararen yttrade något varefter även den häktade – trots sina restriktioner – sade något till åhörarna. Detta löste saken och de tre maskerade personerna gick ut. Beslutet om omhäktning avkunnades.

text: Kommentar

text: Jag eftersträvar alltid största möjliga öppenhet vid offentliga förhandlingar. Att en förhandling är offentlig är dock inte samma sak som att alla har rätt att närvara. Många personer tvingas att infinna sig vid rättegångar, ofta mot sin vilja. Vissa måste dessutom medverka i processen. Resultatet av en domstolsförhandling kan för parter bli mycket ingripande. Det rättsliga förfarandet är omgärdat av en mängd regler. En rättssal är därför inte vilken samlingslokal som helst. Ordning och säkerhet har prioritet. Enligt

text: 5 kap. 9 §

text: RB ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och meddela de ordningsregler som behövs. Bestämmelsen innehåller således inga andra begränsningar än behovet. Mycket kan inträffa under en förhandling. Regler som jag med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB i praktiken tillämpar kan vara följande. Kaffe lämnas utanför, hamburgare likaså, mobiler avstängda, gärna mössa av (efter JO:s uttalande 2006 dock ej huvudbonader med religiös innebörd), inget störande prat, inga högljudda kommentarer, ingen kommunikation mellan åhörare och den som kanske är häktad med restriktioner, jackor och väskor tas med ut vid pauser och under rättens överläggning, åhörare ska sitta kvar till den häktade förts ut (önskemål från transporttjänsten). Listan kan göras längre. Allt detta är givetvis inte lika viktigt men det genomgående syftet med sådana ordningsregler är att respekten för domstolen och domstolsprocessen ska upprätthållas men också – och framför allt – att en förhandling ska kunna genomföras på ett lugnt och rättssäkert sätt. Jag har aldrig stött på större problem i dessa frågor. Jag godtar valfri klädsel i rättssalen men steget därifrån till att tillåta hel maskering av ansiktet anser jag vara för långt. Häri ligger en avgörande skillnad och där vill jag dra gränsen. Varför det då? Som flera andra domare tillämpar jag med stöd av

text: 5 kap. 2 §

text: RB en femtonårsgräns för tillträde till förhandlingen. Det skulle vara omöjligt att göra en bedömning av en åhörares ålder om inte ansiktet syntes. Vidare är det ganska vanligt med störande inslag från åhörare. I regel räcker det med en tillsägelse eller två men ibland blir man tvungen att visa ut den som stör. Vid svårigheter att identifiera den störande kan resultatet bli att fel person ombeds lämna salen. Alternativet att alla får gå ut är naturligtvis oacceptabelt. Det förekommer också att den som utvisats försöker att åter ta sig in i salen och då gärna i samband med någon paus. Rättens ordförande måste därvid ha i vart fall en chans att känna igen den aktuella personen. Annars blir utvisningen ett skämt. Detta är några exempel där ordningen i rättssalen kräver att man kan se åhörarens ansikte. Andra situationer är de som regleras i 36 kap. 18 § och 37 kap. 3 § RB (vittnes, parts eller målsägandes rädsla för en närvarande person.). Sådana situationer har på senare tid blivit allt vanligare. Om vittnet, parten eller målsäganden fråntas möjligheten att se och känna igen de närvarande begränsas förhörspersonens rättigheter, vilket också kan gå ut över själva förhöret. Då är det inte bara en fråga om ordning utan en fråga om rättssäkerhet. Jag anser således att såväl ordningen som rättssäkerheten gagnas av att hel maskering inte tillåts. Ordningsregeln behövs.

text: Anmälarna för in religiösa dimensioner i denna fråga och menar sannolikt att jag diskriminerat dem på grund av deras religion. Jag bestrider bestämt att så är fallet. Jag visste inte vilka de aktuella personerna var. Jag visste inget om deras kön, ålder, etnicitet, religion eller kultur. Enligt DD uppgav de som enda förklaring att de själva valt att gå klädda som de gjorde och framförde detta på felfri svenska. Utrymmet för missförstånd bör därför ha varit minimalt. Om religiös tillhörighet trots det skulle tillmätas betydelse så åberopade de aktuella personerna själva inte något i den delen och om religion och kultur får man från det allmännas sida inte fråga (

text: 2 kap. 2 § regeringsformen

text: och JO 2007/08 sid. 30). Då skulle det för rätten återstå att gissa, vilket är en bräcklig grund för ett beslut. Min tillämpning av

text: 5 kap. 9 §

text: RB tog enbart sikte på en enda och mycket konkret omständighet – den faktiska, fysiska maskeringen. De ordningsregler jag tillämpar är generella och lika för alla. Hade åhörare täckt sitt ansikte med skidglasögon, MC-hjälmar eller – med den aktuella tidpunkten i åtanke – halloweenmasker hade mitt beslut blivit detsamma. Jag tror ingen betvivlar detta och ingen hade invänt. Att ordningsregeln nu träffade personer som dolt sitt ansikte med tyg betyder inte att dessa diskriminerats. Om jag gjort undantag för den formen av maskering hade jag tydligt ägnat mig åt särbehandling. Lika behandling kan knappast vara diskriminering. Visst, jag kunde ha gjort det bekvämt för mig och låtsats som att jag inte såg maskeringarna men så arbetar inte en seriös domare. Därför kunde jag inte underlåta att fatta ett beslut i denna eldfängda fråga. Vad jag efteråt funderat på är om jag själv borde ha gått utanför skalskyddet och förklarat min ståndpunkt för de berörda. Dock var jag i det första läget strängt upptagen med att försöka få kontakt med åklagaren via en krånglande videolänk. I det andra läget var målet redan påropat och parterna på plats i salen. Anmälarna påpekar att de tidigare varit närvarande vid häktningsförhandlingar utan problem. Jag betvivlar inte detta. Domare kan hantera vida bestämmelser olika, vilket för en utomstående kan förefalla märkligt. Det vore bra om DO, JO eller annan gjorde rättsläget glasklart. - - -

text: AA uppgav följande i sitt kompletterande yttrande till JO.

text: Jag hänvisar till mitt yttrande till lagmannen och DO daterat 2011-11-09. När det denna gång är JO som begär upplysningar kan jag tillägga följande. JO uttalar i ärendet om den stickade kalotten (2007/08 s. 30) att det är rättens ordförande som i varje enskilt fall ska bedöma om ett ingripande bör ske men att det inte är möjligt att med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB meddela vilka föreskrifter som helst. Jag håller med om detta. Nu är dock maskeringsfrågan inte en detalj vilken som helst. Frågan om maskering i allmänna sammanhang har, till skillnad från regler om klädsel, sådan dignitet att den t o m har blivit föremål för särskild lagstiftning (maskeringsförbudslagen). Föreskrifter om maskering inne i en rättssal bör mot den bakgrunden höra till de frågor som kan regleras med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Sedan mitt beslut den 28 oktober 2011 väckt uppmärksamhet har jag kontaktats av flera åklagare och advokater. Av dessa har samtliga uttalat att de ansåg mitt beslut riktigt. Även ett stort antal domare har hållit med mig. När nu åsikterna bland domare tycks gå isär kan jag bara konstatera att det inte är ovanligt att domare har olika uppfattning i rättsliga frågor. Låt mig till sist ge ett exempel ur verkligheten. För ett par veckor sedan hade jag huvudförhandling i ett mål som rörde mycket grov brottslighet. Två av aktörerna uttalade rädsla och vägrade yttra sig om vissa andra personer fanns i salen. Eftersom de hade svårt att peka ut de aktuella personerna begärde de att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar, vilket jag inte ville bifalla. Så

text: småningom lyckades aktörerna dock identifiera tre män på åhörarplats och saken löstes genom att dessa tre accepterade att lämna rättssalen under förhören med de två aktörerna. Förhandlingen och förhören kunde då genomföras så offentligt och rättssäkert som möjligt. Detta hade inte blivit fallet om åhörarna varit maskerade. I ett beslut den 22 oktober 2012 anförde JO Lindström följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att de kvinnor som inte fick vara åhörare vid förhandlingen bar en traditionell dräkt som täckte kroppen och större delen av ansiktet, dock inte ögonen.

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) ska domstolsförhandlingar som huvudregel vara offentliga. Denna princip är grundlagsskyddad i

text: (RF). Vid tillkomsten av den bestämmelsen förklarade föredragande departementschefen att regeln utgör en värdefull komplettering av den allmänna informationsfriheten. Enligt vad han angav fungerar den insyn i domstolarnas verksamhet som möjliggörs genom förhandlingsoffentligheten indirekt som en garanti för att också övriga principer som kännetecknar en rättsstat efterlevs av domstolarna (se

text: prop. 1975/76:209 s. 127

text: ). Offentlighetsprincipen innebär bl.a. rätt för var och en att vara åhörare vid domstolsförhandlingar utan att behöva uppge sitt namn (JO 1976/77 s. 27). Enligt

text: 2 kap. 20 §

text: RF får offentligheten vid en domstolsförhandling begränsas genom lag.

text: Enligt

text: 5 kap. 9 §

text: RB ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de ordningsregler som behövs. Ordföranden får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Bestämmelsen kan alltså användas för att begränsa offentligheten vid domstolsförhandlingar.

text: Det går inte att ställa upp några allmängiltiga regler för i vilka fall rätten kan ingripa med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Vad som ska anses ordningsstörande eller innebära ett otillbörligt beteende i rättssalen måste i stället bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , 1 april 2012, Zeteo, kommentar till

text: 5 kap. 9 §

text: ). Det vilar således ytterst på rättens ordförande att i varje enskilt fall bedöma om ett ingripande av ordningsskäl bör ske.

text: Även en persons klädsel kan i och för sig aktualisera en tillämpning av

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Den tidigare chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh har dock i ett beslut uttalat att i förhandlingsoffentligheten ligger bl.a. att åhörare självfallet i princip kan vara klädda som de själva önskar. Han konstaterade emellertid vidare att bestämmelsen bör kunna tillämpas även i sådana fall där en åhörare är klädd – eller oklädd – på sådant sätt att det med fog kan göras gällande att han eller hon därigenom stör ordningen i rättssalen, men framhöll att det här inte kan vara fråga om annat än fall av ren undantagskaraktär. Det kan exempelvis bli aktuellt att visa ut en åhörare ur rättssalen om hans eller hennes klädsel är av

text: sådant slag att den skulle kunna medföra ansvar för förargelseväckande beteende eller hets mot folkgrupp (JO 1998/99 s. 53).

text: Beslutet visar att det inte är möjligt att med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB meddela vilka föreskrifter avseende klädsel som helst. Rätten att meddela föreskrifter inskränker sig till situationer där det är fråga om mer konkreta eller tydliga hot mot ordningen i rättssalen såsom att rätten t.ex. förbjuder klädsel vars bärande är straffbart (Henrik Edelstam, Offentlighet och sekretess i rättegång, s. 236).

text: AA har åberopat att det förhållandet att kvinnornas ansikten var täckta störde ordningen i rättssalen och att han därför med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB hade rätt att neka dem tillträde och sedermera visa ut dem från rättssalen. AA har i yttrande till DO och kompletterande yttrande till JO redogjort för sin syn på olika situationer då det förhållandet att en person bär t.ex. niqab kan innebära att ordningen i en rättssal störs. Det är klart att det går att tänka sig olika situationer när rätten kan bli tvungen att ingripa. Men risken för eventuella framtida svårigheter kan naturligtvis inte åberopas till stöd för vilka förebyggande åtgärder som helst.

text: Enligt min mening fanns det alltså inte stöd i

text: 5 kap. 9 §

text: RB för AA:s beslut att förbjuda kvinnorna att åhöra de offentliga delarna av häktningsförhandlingen. AA förtjänar därför kritik för sitt agerande.

text: AA:s handlande kan diskuteras även från en annan utgångspunkt. Mitt hittillsvarande resonemang har utgått från bestämmelser som skyddar rättegångens offentlighet. De fyra kvinnornas anmälan till DO tar i stället sikte på att de själva ansett sig diskriminerade och kränkta genom AA:s åtgärder.

text: Diskrimineringslagen (2008:567)

text: innehåller regler som syftar till att motverka diskriminering och på andra sätt främja lika rättigheter och möjligheter oavsett bl.a. religion eller annan trosuppfattning. Enligt lagens

text: 2 kap. 17 §

text: är diskriminering förbjuden när den som helt eller delvis omfattas av lagen (

text: ) om offentlig anställning i sin anställning har kontakter med allmänheten. Frågan om denna bestämmelses tillämplighet är föremål för handläggning hos DO på grund av den anmälan som de fyra kvinnorna har gjort. Det finns därför inte tillräckliga skäl för mig att ta upp den frågan till behandling.


avgjordAv: Mats Melin

publisher: Justitieombudsmannen

title: Frågan om en åklagares vid Åklagarmyndigheten, 3:e åklagarkammaren i Malmö, och Polismyndighetens i Skånehandläggning av en begäran om besöksförbud m.m.

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Polismyndigheten i Skåne med anledning av handläggningen av polisanmälningar m.m.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K129145-04 och ALM-438-18095-05 och i 3:e åklagarkammarens i Malmö ärende dnr 303-3543-04-1-10 rörande besöksförbud inhämtades och granskades. Av dessa framgick bl.a. att AA den 29 november 2005 ansökte om besöksförbud. Ansökan kom in till 3:e åklagarkammaren i Malmö den 1 december 2005.

text: Muntliga upplysningar inhämtades därefter från bl.a. polisassistenten BB, Polismyndigheten i Skåne, polisområde Malmö. Av dessa framgick i huvudsak följande.

text: Ansökan om besöksförbud kom in till polisen den 29 november 2005. Hon fick ta över ärendet någon gång i början på december 2006. När hon fick ärendet fanns det i akten en ansökan om besöksförbud. Utredningsakten innehöll därutöver anmälningar om misshandel, olaga hot m.m. Hon har senare kallat målsäganden till förhör i kriminalärendena. Vad hon nu kan påminna sig har hon dessförinnan inte fått några utredningsdirektiv i ärendena. Den 9 december 2005 höll hon ett dialogförhör med målsäganden rörande kriminalärendena. Det var problem att få det förhöret utskrivet. Hon gjorde därför en sammanfattning av förhöret som översändes till kammaråklagaren CC den 15 december, samtidigt som hon begärde utredningsdirektiv. Hon har inte tidigare fått några utredningsdirektiv från CC rörande ansökan om besöksförbudet. Detta fick hon först den 20 december 2005 då hon fick besked om att den som besöksförbudet avsåg att gälla skulle höras om sin inställning till besöksförbudet och delges misstanke om misshandel. Sam-tidigt fick hon beslut om hämtning till förhör och personefterlysning av den berörda personen. Hon känner till att handläggningen av besöksförbudsärenden skall ske skyndsamt. För att få veta vilka utredningsåtgärder hon skall behöva vidta måste hon få direktiv från åklagaren.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över anledningen till att något direktiv till polisen inte utfärdades förrän den 20 december 2005 enligt de upplysningar som polisen lämnat.

text: Åklagarmyndigheten (genom vice överåklagaren DD) kom in med yttrande jämte yttranden från chefsåklagaren EE och kammaråklagaren CC vid 3:e åklagarkammaren i Malmö.

text: CC

text: Undertecknad har som förundersökningsledare varit ansvarig för handläggningen av det ifrågavarande ärendet. Det skall sägas att jag endast har en ofullständig minnesbild av själva handläggningen. Till min hjälp att lämna yttrandet har jag som underlag haft tillgång till remisshandlingarna och åklagarmyndighetens akt. Några förundersökningshandlingar har jag inte haft tillgängliga. Ansökan om besöksförbud inkom till åklagarmyndigheten den 1 december 2005. Av åklagarmyndighetens akt framgår att dåmera pågick förundersökning mot den misstänkte rörande brott mot målsäganden i oktober 2004, liksom rörande brott mot målsäganden så sent som den 25 november 2005. Vidare framgår att jag dagen efter att ansökan om besöksförbud inkommit lämnat en påminnelse till polisens utredningsman, BB, rörande utredningen. Någon skriftlig dokumentation av denna påminnelse finns inte i behåll. Såvitt jag kan dra mig till minnes har kontakten med BB rört direktiv om att aktualisera utredningen av de äldre brottsmisstankarna och samordna dessa med utredningen av de nytillkomna anmälningarna för att få ett fullständigare underlag för eventuellt beslut om besöksförbud. Möjligen har kontakten också rört frågan om målsägandebiträde skulle förordnas, och i så fall vem. Framställan om målsägande-biträde gjordes den 12 december 2005. Jag har en bestämd minnesbild av att jag i initialskedet hade flera telefonkontakter med BB, att det förekom svårigheter att från målsäganden få tydliga och konkreta uppgifter rörande de påstådda händelserna, liksom att ytterligare brottsanmälningar gjordes av henne, även som anmälningar om att barn i familjen utsatts för brott av den misstänkte. Jag vill också minnas att förhör med målsäganden av någon anledning inte kunde hållas i ett sammanhang, eller åtminstone att förhör med henne redovisades i olika omgångar. Dessutom kommer jag ihåg att målsäganden och barnen tillfälligtvis lämnat Malmö och begett sig till släktingar i någon småländsk stad, vilket möjligen föranledde att förhören med henne drog ut något i tiden. Tydligast är bilden av att de uppgifter som lämnades av målsäganden var mångskiftande och svårbedömbara. Den 20 december 2005 har beslutsunderlaget varit sådant att förutsättningar funnits att höra den misstänkte och låta honom yttra sig över ansökan om besöksförbud. Jag har uppenbarligen inte ansett att omständigheterna varit sådana att beslut om besöksförbud borde ha fattats innan den misstänkte beretts tillfälle att bemöta påståendena mot honom. Beslut om hämtning till förhör har tagits denna dag enligt åklagardiariet, liksom det framgår att en påminnelse lämnats till polisen. Inte heller rörande denna påminnelse finns någon skriftlig dokumentation i behåll. Jag vill dock minnas att det rörde sig om att förtydligande förhör skulle hållas med målsäganden. Anledningen till att någon skriftlig dokumentation inte finns i behåll rörande påminnelser eller direktiv är att – i de fall sådana gjorts – det skett formlöst på anteckningslappar eller liknande som inte arkiverats. Arbetsanhopning, ett pressande arbetstempo, och ett stort antal kontakterna med polisen; skriftligen som muntligen och via mail är skälet till detta. I betraktande av svårigheterna att rekonstruera handläggningsgången inser jag vikten av att skriftligen dokumentera direktiv och påminnelser till polisen på ett mera formbundet sätt.

text: EE

text: Förelagd inkomma med yttrande i rub. ärende får jag anföra följande. I fråga om begärda upplysningar avseende ärende 303-3543-04 får jag hänvisa till vad kammaråklagaren CC vid 3:e åklagarkammaren i Malmö anfört i av mig inhämtat yttrande. Av yttrandet framgår att beslutet om direktiv till polisen – enligt hans mening – lämnats redan dagen efter det begäran om besöksförbud inkommit till åklagarkammaren. Direktivet har avsett att från målsäganden få ett mera fullödigt

text: beslutsunderlag för ett ev. beslut om besöksförbud. Detta underlag fanns i de anmälda övergreppen. Det bör här nämnas att ett besöksförbud avseende den gemensamma bostaden är en särskilt ingripande åtgärd som – med hänsyn till proportionalitetsprincipen – kräver mycket noggranna överväganden från åklagarens sida. Det förhållandet att utredningsmannen enligt egen utsago den 9 december 2005 hörde målsäganden i kriminalärendena och därefter den 15 december per fax till åklagarkammaren översände en sammanfattning av förhören samt att CC slutligen den 20 december meddelade hämtningsbeslut avseende den misstänkte för att höras bl.a. om ansökt besöksförbud, ger enligt min uppfattning stöd för att han då fått ett bättre beslutsunderlag för att efter hörande av den misstänkte besluta i frågan om besöksförbud. Jag kan därför inte finna att det finns skäl ifrågasätta CC:s lämnade uppgifter i ärendet. Han har således den 2 december 2005 muntligen lämnat direktiv till BB att höra målsäganden om de brott hon tidigare anmält samt de nytillkomna anmälningarna, för att få beslutsunderlag för prövningen av den inkomna begäran om besöksförbud. Detta är i realiteten dels en påminnelse om att utreda de äldre anmälningarna, dels direktiv beträffande utredningarna av de nytillkomna anmälningarna dels och direktiv till polisen rörande besöksförbuds-utredningen, men har felaktigt diarieförts endast som ”Påminnelse till polisen, BB”.

text: Handläggningen av besöksförbudsärendet har enligt min uppfattning – med beaktande av de svårigheter som förelegat att få kontakt med de inblandade parterna – skett med erforderlig skyndsamhet.

text: I likhet med CC är jag av uppfattningen att den skriftliga dokumentationen och diarieföringen av beslutade utredningsåtgärder i detta ärende inte varit i enlighet med gällande föreskrifter och för detta kan inte CC undgå kritik. Från kammarledningens sida har det vid ett flertal arbetsplatsträffar till åklagarna påpekats vikten av att dokumentera och diarieföra beslutade åtgärder för att möjliggöra en granskning av ärendet i efterhand.

text: DD gjorde följande bedömning.

text: Ansökan om besöksförbud inkom till åklagarkammaren den 1 december 2005. Utifrån de uppgifter den handläggande åklagaren lämnat i sitt yttrande till chefsåklagaren kan Åklagarmyndigheten konstatera att åklagarens uppgifter rörande förekomsten av direktiv till utredningsmannen BB inte överensstämmer med den minnesbild BB uppgivit sig ha rörande bristen på direktiv. Någon skriftlig dokumentation av de av åklagaren uppgivna direktiven finns inte i akten eller i diariet. Enligt Åklagarmyndighetens bedömning går det mot bakgrund härav inte att få en säker bild av vad som förekommit i kontakterna mellan åklagaren och utredningsmannen. Åklagarmyndigheten delar chefsåklagarens uppfattning att åklagarens bristande dokumentation av beslutade utredningsåtgärder inte står i överensstämmelse med vad som gäller för uppgiften. Det noteras att kammarchefen i sitt yttrande uppgivit att det vid ett flertal arbetsplatsträffar för åklagarna påpekats vikten av att dokumentera och diarieföra beslutade åtgärder. Den handläggande åklagaren har också i sitt yttrande till kammarchefen uppgivit att han – i beaktande av svårigheterna att rekonstruera handläggningsgången – insett vikten av att skriftligen dokumentera direktiv och påminnelser till polisen på ett mera formbundet sätt.

text: Muntliga upplysningar inhämtades därefter från BB där hon kommenterade CC:s yttrande med att vad hon nu kan påminna sig har hon inte från CC fått vare sig några skriftliga eller muntliga påminnelser eller utredningsdirektiv i ärendet förrän den 20 december 2005.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA den 29 november 2005 ansökte om besöks-förbud och att ansökan kom in till åklagarkammaren två dagar senare. BB har uppgett att hon inte kan påminna sig att hon fick några direktiv med anledning av ansökan

text: förrän den 20 december 2005. CC har däremot angett att hans minnesbild är att han i anslutning till att ansökan kom in till åklagarkammaren gav direktiv att aktualisera utredningen av de äldre brottsmisstankarna och samordna dessa med utredningen av de nytillkomna anmälningarna för att få ett underlag för ett beslut i frågan om besöksförbud. Någon skriftlig dokumentation har han inte i behåll.

text: Jag konstaterar att utredningen inte kunnat klarlägga om det getts några utredningsdirektiv till polisen rörande handläggningen av besöksförbudet före den 20 december 2005, men noterar att det hölls förhör med målsäganden den 9 och 12 december 2005. Som Åklagarmyndigheten anfört i sitt remissvar skall påminnelser och utredningsdirektiv i ett ärende dokumenteras och diarieföras. Om så hade skett i det nu aktuella ärendet hade det funnits en större möjlighet att kunna klarlägga vilka kontakter som förekommit mellan åklagaren och polisen rörande besöksförbudet. Det finns inte skäl att tro att ytterligare utredning skulle kunna leda till klarhet i saken.

text: Frågor om besöksförbud skall alltid handläggas skyndsamt. För att besöksförbud avseende gemensam bostad skall kunna komma i fråga fordras bl.a. dels att det på grund av särskilda omständigheter finns en påtaglig risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid, dels att skälen för ett sådant förbud väger väsentligt tyngre än det intrång eller men i övrigt som förbudet innebär för den som förbudet avses gälla (1 a § lagen [1988:688] om besöksförbud). Ett förbud att uppehålla sig i en gemensam bostad är således endast avsett att komma till användning i mera akuta situationer. Det har därför föreskrivits att åklagarens beslut i ett sådant ärende skall meddelas med särskild skyndsamhet (6 a § andra stycket samma lag).

text: Enligt Åklagarmyndighetens föreskrifter skall beslut i fråga om besöksförbud meddelas inom en vecka från det ansökan om besöksförbud kommit in till eller av annan anledning tagits upp vid en åklagarkammare, om inte särskilda skäl föreligger med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra omständigheter (

text: ÅFS 2005:27

text: , före den 29 december 2005;

text: RÅFS 1997:7

text: Jag kan konstatera att handläggningen under den period som varit föremål för min granskning, dvs. den 29 november - 20 december 2005, inte har bedrivits med den skyndsamhet som krävts. Utredningen har, som framgått, emellertid inte kunnat klarlägga vad detta berott på. Jag vill därför erinra om att det i dessa ärenden är av stor vikt att samarbetet mellan åklagare och polis fungerar väl. En åklagare måste skyndsamt ta ställning till vilka eventuella utredningsåtgärder som krävs inför dennes prövning av om besöksförbud skall meddelas och polisen skall utan dröjsmål verkställa de direktiv åklagaren gett.

text: Slutligen konstaterar jag att CC inte kan undgå kritik för sin underlåtenhet att dokumentera de kontakter som skall ha tagits med polisen i ärendet.

text: Vad som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord:
Långsam handläggning
Tillsyn

title: Anmälan mot Tekniska myndighetsnämnden i Stenungsunds kommun om handläggningen av en begäran om ingripande mot olovligt byggande enligt 10 kap. plan- och bygglagen

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 5 december 2007 framförde AA klagomål mot Tekniska myndighetsnämnden i Stenungsunds kommun för handläggningen av en anmälan om olovligt byggande. Av anmälan och därtill fogade handlingar framgick bl.a. följande. Den 2 juli 2007 inkom till Stenungsunds kommunkontor en skrivelse från AA ställd till Samhällsbyggnad. I skrivelsen begärde han att samhällsbyggnadsförvaltningen skulle fatta ett formellt beslut med anledning av att ett bygglov för påbyggnad av ett tak på grannfastigheten N 1:160 inte följts (fel vinkel på taklutningen). Den 16 november 2007 sände stadsarkitekten i kommunen, BB, ett brev till AA med följande lydelse.

text: Angående påbyggnad av tak på fastigheten Stenungsund N 1:160

text: Som bekant har Ni kontaktat kommunen och begärt en kontrollmätning av taklutningen på bostadshuset, beläget på fastigheten Stenungsund N 1:160 (nedan fastigheten). Kommunen har utfört av Er begärd kontrollmätning. Med anledning härav får undertecknad, såsom stadsarkitekt i kommunen, återkomma med följande besked i ärendet. Stenungsunds kommun har beviljat bygglov för påbyggnad av taket på aktuellt bostadshus, med ett villkor om en taklutning av maximalt 18 grader. Av kommunen vidtagen kontrollmätning har visat att taklutningen på det aktuella taket är cirka 19 grader. På grund av att dylika mätningar alltid i sig innehåller vissa osäkerheter och felkällor måste det dock alltid inräknas en felmarginal på någon grad. Utförd takkonstruktion får därför anses ligga inom felmarginalen för mätningen. Med hänsyn härtill gör undertecknad bedömningen att det aktuella taket på fastigheten inte strider mot beviljat bygglov. Vidtagen kontrollmätning och resultatet härav föranleder sålunda inte någon vidare åtgärd från kommunens sida.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet lånades in från Regeringsrätten. Anmälan remitterades därefter till tekniska myndighetsnämnden som anmodades att göra en utredning och yttra sig över nämndens skyldighet att fatta ett formligt beslut med anledning av AA:s begäran om ingripande enligt

text: 10 kap. 1 § plan- och bygglagen (1987:10)

text: Den 9 april 2008 beslutade nämnden att avge yttrande med i huvudsak följande innehåll (bilagorna utelämnade här).

text: Aktuell frågeställning

text: Byggnationen av taket pågick under perioden maj-juni 2007. I samband härmed begärde klaganden att kontrollmätning skulle genomföras för att konstatera om takvinkeln verkligen var 18 grader som bygglovsritningen angav. Han ville även att den ”totala bygghöjden” mättes.

text: Den 20 juni 2007 mättes taket på N 1:160 och takvinkeln beräknades till 19,1 grader, enligt mätningsprotokoll från samma datum. Den 25 juni 2007 godkände dåvarande tekniska chefen, CC, mätningen genom att signera mätningsprotokollet: ”OK enligt bygglov.” Från kommunens sida ansågs avvikelsen vara obetydlig och att något ingripande därmed inte var behövligt. Den 2 juli 2007 inkom en skrivelse från klaganden i vilken han begärde att samhällsbyggnad skulle fatta ett formellt beslut om att bygglovet på fastigheten N 1:160 hade överskridits (bil.1). Med anledning av skrivelsen begärde tekniska myndighetsnämnden, i brev till fastighetsägarna daterat 24 augusti, 2007, in relationsritningar där avvikelsen redovisas för att göra en slutlig kontroll av taklutningen (bil.2). Då inget svar erhölls av fastighetsägarna ringde den då nyanställde bygglovsingenjören DD, den 11 september, till en av fastighetsägarna EE. Han var upptagen och bad därför Tjäder återkomma den 14 september 2007. Någon ytterligare kontakt togs inte från något håll angående relationsritningar. Efter förnyad förfrågan av klaganden avseende kontrollmätning skickades ett brev, från nyss tillträdde stadsarkitekten BB, till klaganden för att klargöra samhällsbyggnads syn på ärendet. Av brevet, daterat 16 november, 2007, framgick att kommunen ansåg att en uppmätt vinkelavvikelse på en grad kan ligga inom mätningens felmarginal. Takkonstruktionen ansågs inte strida mot beviljat bygglov och föranledde inte någon ytterligare åtgärd från kommunens sida (bil.3). Efter ytterligare mail- och telefonkontakter där klaganden vidhöll att han ville ha en ny mätning gjord, skrev stadsarkitekten, den 4 december 2007, brev till fastighetsägarna och bad att få tillträde till fastigheten för att göra en mer noggrann mätning. Kommunens avsikt var att reda ut fakta och därefter avsluta ärendet (bil.4). Fastighetsägarna kontaktade med anledning av detta bygglovsingenjören per telefon och bad att få ta del av akten gällande N 1:160. De önskade kontrollera hur ärendet fortskridit innan de besvarade kommunens förfrågan om tillträde till fastigheten. Bygglovsingenjören bad dem komma ner för att läsa akten på hans kontor. Den 10 december 2007 tog fastighetsägarna del av akten. Under tiden återkom klaganden per telefon med begäran om skyndsam mätning och stadsarkitekten informerade honom om fastighetsägarnas önskan att skriftligen besvara brevet från den 4 december 2007. Den 19 december 2007 inkom ett svar från fastighetsägarna. De uppgav bl.a. att EE, såsom kvalitetsansvarig och som ett led i egenkontrollen, lät entreprenören mäta takvinkeln som då uppmättes till 18 grader. (bil. 5, s. 3 vid a). I början på 2008 återkom klaganden återigen med förfrågan om kontrollmätning. Stadsarkitekt BB bad att få återkomma efter att ärendet behandlats i tekniska myndighetsnämnden. Den 12 februari 2008 inkom JO:s begäran om yttrande. Sedan dess har kommunen genom tekniska myndighetsnämnden utrett ärendet och skickar härmed yttrande i saken. Sammanfattningsvis vill tekniska myndighetsnämnden påpeka följande: Det har varit en turbulent period för bygglovsavdelningen i kommunen, med många byten av tjänstemän och mycket stor arbetsbelastning. Kommunens önskan att tillgodose klagandens begäran om ytterligare kontrollmätning samt dess ambition att kommunicera med involverade parter och därigenom på ett säkert sätt fastställa att någon överträdelse som kräver ingripande inte varit aktuell, har gjort att det formella

text: beslutet inte har fattats så skyndsamt som normalt görs. Ärendet har därmed dröjt. Ärendet borde således ha avslutats tidigare men på grund av vad som ovan har anförts har klaganden ej erhållit beslut enligt ovan så skyndsamt som kommunen normalt önskar. Tekniska myndighetsnämnden fattade den 9 april 2008 § 72 beslut att anledning saknas till ingripande mot olovligt byggande enligt aktuellt lagrum (bil. 6). AA kommenterade remissvaret och framhöll därvid bl.a. att kommunen utfört kontrollmätningen på fel sätt och att han därför önskade att JO ska besluta om att ytterligare en kontrollmätning ska utföras på fastigheten N 1:160.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. När ett ärende har anhängiggjorts hos en myndighet ankommer det på denna att driva ärendet framåt till ett avgörande.

text: Enligt

text: 10 kap. 1 § plan- och bygglagen

text: , PBL, ska byggnadsnämnden ta upp frågan om påföljd eller ingripande enligt det kapitlet så snart det finns anledning att anta att en överträdelse har skett av bestämmelserna om byggande i lagen eller av någon föreskrift eller något beslut som har meddelats med stöd av dessa bestämmelser. När en åtgärd som kräver bygglov, rivningslov, eller marklov har vidtagits utan lov, ska byggnadsnämnden se till at det som har utförts blir undanröjt eller på annat sätt rättat, om inte lov till åtgärden meddelas i efterhand. En sakägare, t.ex. en granne, som har påkallat ingripande enligt

text: 10 kap.

text: PBL har rätt att inom rimlig tid få ett formligt beslut som han, om det går honom emot, kan överklaga. Innebörden av beslutet avgörs av omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Av utredningen framgår att AA den 2 juli 2007 gav in en skrivelse med en begäran om att samhällsbyggnad skulle fatta ett formellt beslut om att ett bygglov överskridits angående taklutningen. Han måste därigenom anses ha begärt ingripande enligt

text: 10 kap.

text: PBL. Den 16 november 2007 meddelade kommunen i ett brev att kommunen inte ansåg att takkonstruktionen stred mot bygglovet och att anmälan därför inte föranledde någon ytterligare åtgärd från kommunens sida. AA återkom vid ett flertal tillfällen till kommunen med begäran om en ny kontrollmätning. Tekniska myndighetsnämnden fattade den 9 april 2008 ett formligt beslut med överklagandehänvisning i ärendet.

text: Ett anhängiggjort ärende ska alltid avslutas genom ett formligt beslut. Om ett beslut meddelas i formen av ett brev är det angeläget att det tydligt framgår att det är fråga om ett beslut med de rättsverkningar det har för den enskilde. Beslut i frågor om ingripande enligt

text: 10 kap.

text: PBL kan överklagas av den som är sakägare. Skrivelsen den 16 november 2007 uppfyller inte de krav som ställs på ett beslut. Först efter att JO-anmälan remitterats till kommunen fattades den 9 april 2008 ett överklagbart beslut i ärendet. Ärendet borde, som också nämnden anfört, ha avslutats tidigare.

text: Vad som i övrigt anförts föranleder ingen åtgärd av JO.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Allmänna handlingar
Långsam handläggning
Partsinsyn
Överklagande

title: Anmälan mot Försäkringskassan om behandlingen av en begäran om utfående av handling samt om långsam handläggning av ett ärende om arbetsskadelivränta

text: Anmälan

text: AA klagade på Försäkringskassans handläggning av hennes ärende om arbetsskadelivränta. Hon anförde bl.a. följande. Handläggningstiden har varit för lång. Hon fick inte del av försäkringsläkarens yttrande, som är en allmän handling, trots att hon särskilt begärde det. Hon fick inte heller information om hur hon kunde överklaga beslutet att inte låta henne få del av försäkringsläkarens utlåtande. Vidare har hon inte fått lämna in ytterligare läkarutlåtanden fast hon begärt det.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Försäkringskassan för yttrande. Försäkringskassan anförde i remissvaret genom dåvarande länsdirektören BB följande.

text: Utredning - Försäkringskassans handläggning

text:  Den 13 december 2005 kom ansökan om högre livränta in till Försäkringskassan. Ärendet placerades, hos en särskild ”avverkningsgrupp” (alla ansökningar om livränta som kom in före den 1 januari 2006 placerades i denna grupp).  Den 1 februari 2006 lämnades ärendet till försäkringsläkaren för yttrande.  Den 12 september 2006 kom yttrandet från försäkringsläkare. Den 12 september 2006 upplystes AA, genom ett telefonsamtal, om att försäkringsläkarens yttrande var klart och att det skulle sammanställas ett förslag till beslut samt upprättas en föredragningspromemoria med bilagor (dessa uppgifter finns dokumenterade i journalen). Enligt handläggaren ska AA vidare ha informerats om att handlingarna (föredragningspromemorian med bilagor, alltså de handlingar som legat till grund för förslaget, däribland försäkringsläkarens yttrande) därefter skulle skickas till henne för kommunicering. Enligt handläggaren ska AA också ha upplysts om att hon under kommuniceringstiden, som är 14 dagar, har möjlighet att komma in med eventuella skrivelser eller invändningar (dessa uppgifter finns inte dokumenterade i journalen).  Den 15 september 2006 lämnades ärendet för kvalitetssäkring.  Den 23 november 2006 kom ärendet åter från kvalitetssäkringen.

text:  Den 23 november kommunicerades förslag till beslut, med bl.a. försäkringsläkarens yttrande. Ärendet planerades till socialförsäkringsnämndens sammanträde den 20 december 2006.  Den 11 december 2006 kommer AA in med svar på kommunicering.  Den 13 december 2006 kom svaret från försäkringsläkaren.  Den 15 december 2006 kommuniceras försäkringsläkarens yttrande.  Den 17 januari 2007 har socialförsäkringsnämnden fattat beslut i ärendet.

text: Några ytterligare samtal med AA, än det som skedde den 12 september, framkommer inte av journalen.

text: Stf. kontorschefens bedömning vad avser klagomål och brister i handläggningen

text: Från ansökan till beslut har det tagit drygt ett år. Detta har tidigare varit en normal handläggningstid för ärenden om livränta, vilket är för lång tid. Försäkringskassans huvudkontor har under våren 2006 vidtagit åtgärder för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna. Det har införts en ny arbetsmetodik samt ett nytt ärendehanteringssystem där alla ärenden med ansökningsdatum efter den 1 januari 2007 registreras och handläggs. Dock kommer ärenden med ansökningstidpunkt före den 1 januari 2006 att handläggas av den särskilda avverkningsgruppen som även i fortsättningen kommer att ha långa handläggningstider. Dessa ärenden kommer dock att ha avslutats före 2007 års utgång. Jag finner det desto mer anmärkningsvärt att de uppgifter som AA framför om sin begäran om att få ta del av allmän handling inte återges i journalen. Jag ser även allvarligt på den omständigheten att hon enligt uppgift inte har informerats om rätten till ett skriftligt avslagsbeslut när hon enligt uppgift nekats att få ut försäkringsläkarens yttrande. Försäkringskontoret Arbetsskador finner inte skäl att ifrågasätta AA:s uppgifter utan ser allvarligt på de klagomål som framförs i den delen. AA:s uppgift om att hon inte skulle få lämna in ytterligare handlingar i ärendet finns inte heller journalfört. Till viss del sammanfaller detta klagomål till vad jag kommenterat ovan. Jag kan därför inte tillägga mer än att Försäkringskontoret Arbetsskador självklart beaktar att alla handlingar och uppgifter som de försäkrade tillför sitt ärende fram till dess beslut fattas. Vi är dock skyldiga att gå till beslut så snart vi anser att vi har ett tillräckligt beslutsunderlag. Det är vi som myndighet som avgör när det föreligger tillräckligt beslutsunderlag.

text: Stf. kontorschefens beskrivning av vidtagna åtgärder

text:  Vi arbetar kontinuerligt med frågor som rör förvaltningsrätten och rätten att ta del av handlingar i sitt ärende.  Vi kommer med anledning av framförda klagomål att genomföra ytterligare repetition genom lokala utbildningsinsatser i förvaltningsrätt och tillämpliga bestämmelser i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och sekretesslagen.  Med anledning av detta ärende har vi haft en genomgång av de brister som framkommit hos berörd handläggare.

text: Länskontorets bedömning/åtgärder

text: Av stf. kontorschefens redogörelse kan vi konstatera att det funnits flera uppenbara brister i handläggningen. Några ytterligare åtgärder från länskontoret bedöms inte nödvändiga då vi anser att kontorets åtgärdsprogram ger en tillräcklig grund för kvalitetssäkringen av den framtida handläggningen.

text: AA kommenterade remissvaret och yrkade skadestånd.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: ska en allmän handling som får lämnas ut – och som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av den. Enligt

text: 2 kap. 13 § tryckfrihetsförordningen

text: har den som önskar ta del av en allmän handling även rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut.

text: Om den enskilde är part i ett ärende hos myndigheten kan han även grunda en framställning om att få ta del av handlingar i egenskap av part. Den som är part i ett ärende hos en myndighet har enligt

text: 16 § förvaltningslagen (1986:223)

text: – med de begränsningar som följer av

text: 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: – rätt till insyn i utredningsmaterialet. Regeln om partsinsyn utgör ett komplement till

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om rätten att ta del av allmänna handlingar. Den innebär att den enskilde kan ha rätt att ta del även av sådana handlingar som ännu inte nått det stadium i handläggningen att de är att anse som allmänna handlingar. Genom bestämmelsen tillförsäkras parten en rätt att få tillgång till handlingarna i sitt ärende. Parten kan därigenom bevaka sina intressen i ärendet och också kontrollera hur myndigheten handlägger hans ärende.

text: När AA– enligt en av kassan obestridd uppgift – begärde att få ta del av försäkringsläkarens yttrande borde Försäkringskassan ha översänt yttrandet till henne. För det fall Försäkringskassans avsikt hade varit att neka henne att ta del av yttrandet borde hon givetvis ha fått ett avslagsbeslut.

text: Ett beslut att neka en part att ta del av utredningsmaterialet är ett beslut under ärendets handläggning. Ett sådant beslut finns det inte någon möjlighet att föra särskild talan mot utan beslutet får överklagas i samband med klagan över myndighetens avgörande i sak. Gäller frågan däremot utlämnande av allmän handling och avslagsbeslutet grundas på

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser, kan parten liksom andra överklaga beslutet till kammarrätten enligt

text: 15 kap. 7 § sekretesslagen

text: (se Hellners Malmqvist

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 2 u., s. 182). – För det fall framställningen avser en begäran att få del av en uppgift ur en allmän handling kan beslutet enligt

text: 2 kap. 15 § tryckfrihetsförordningen

text: inte överklagas. Försäkringskassan rekommenderar i Vägledning 2001:3 Version 1 ”Offentlighet eller sekretess”, s. 80, att för att den enskilde inte ska gå miste om sin rätt att få saken prövad bör detta ses som avslag på en begäran om att ta del av den allmänna handling där uppgiften finns (RÅ 82 2:68, JO:s beslut dnr 4801-1996).

text: Därutöver framgår av Försäkringskassans remissvar att det förekommit långa avbrott i handläggningen, bl.a. tog det sju månader från det att yttrande begärdes av försäkringsläkaren och till dess att denne yttrade sig. Det tog också två månader för Försäkringskassan att kvalitetssäkra ärendet. Vidare har det förekommit brister i kassans journalföring.

text: Försäkringskassan förtjänar kritik för dessa brister i handläggningen.

text: JO är inte behörig att pröva frågor om skadestånd.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Beslag
Omprövning
Överklagande

title: Försäkringskassans handläggning av en begäran om att få ta del av allmänna handlingar

text: AA var anställd som handläggare vid Försäkringskassan. I en anmälan till JO klagade han bl.a. på följande. Den 25 januari 2007 framställde han en begäran till Försäkringskassan om att få ta del av samtliga ansökningshandlingar som inkommit med anledning av att kassan hade utlyst tjänster inom ett projekt. Försäkringskassan svarade honom samma dag att han, av respekt för dem som hade sökt tjänsterna, endast kunde få ta del av namnen på dem som sökt tjänsterna. Däremot kunde han inte få del av deras personliga ansökningshandlingar.

text: Nästa dag begärde han på nytt att få ta del av samtliga handlingar. Då frågade tjänstemannen på Försäkringskassan varför han önskade ta del av dessa handlingar. Samtidigt fick han åter besked om att handlingarna inte lämnas ut av respekt för dem som sökt. Han framställde då en begäran om att beslutet skulle omprövas, men fick, trots upprepade påminnelser, inte beslutet omprövat.

text: Försäkringskassan yttrade sig efter remiss över anmälan. AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: I sitt beslut den 7 februari 2008 anförde JO Nordenfelt bl.a. följande.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) skall en allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte omfattas av någon bestämmelse om sekretess – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF framgår att den som önskar ta del av en allmän handling även har rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt.

text: JO har i ett flertal beslut uttalat att besked i en utlämnandefråga normalt bör lämnas redan samma dag som begäran har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas, om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten skall kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig (se t.ex.

text: JO 2003/04 s. 447

text: Den som får besked om att en framställning inte kan tillmötesgås fullt ut skall, enligt

text: 15 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100)

text: underrättas om att han kan begära att frågan hänskjuts till myndigheten. Den enskilde skall även underrättas om att det krävs ett beslut av myndigheten för att ett avgörande skall kunna överklagas.

text: Enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF får en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut.

text: Bedömning

text: Handläggningen av framställan om utlämnande av allmänna handlingar Av utredningen framgår att handläggande tjänsteman vid hanteringen av AA:s begäran kände tvekan till att lämna ut de begärda handlingarna enbart på grund av att AA var anställd vid Försäkringskassan och att andra anställda gett in vissa av de handlingar som efterfrågades. Det finns därför anledning att framhålla att rätten att ta del av uppgifter som finns i allmänna handlingar, som är offentliga, gäller envar. Följaktligen gäller denna rätt även den som är anställd hos den myndighet som förvarar handlingen. Den okunskap som förelegat i denna del har bidragit till att AA utan laglig grund blivit nekad att ta del av allmänna handlingar, trots att de var offentliga.

text: Försäkringskassan har dessutom, vilket har konstaterats i remissvaret, åsidosatt sin skyldighet att underrätta AA om möjligheten att få frågan hänskjuten till myndigheten för beslut och att det krävs ett sådant beslut för att ett avgörande skall kunna överklagas. Vidare har Försäkringskassan, efter det att AA den 26 januari 2007 gett uttryck för sin önskan att få beslutet omprövat, åsidosatt sin skyldighet att hänskjuta frågan till länskontoret för beslut i frågan. Försäkringskassan förtjänar allvarlig kritik för det inträffade.

text: Av utredningen framgår därutöver följande. Efter att AA fått avslag på sin begäran om att få ta del av handlingarna begärde han den 26 januari 2007 på nytt besked om han fick ta del av handlingarna. Begäran upprepades den 31 januari 2007. Av remissvaret framgår att BB:s tjänsteresor m.m. medförde att AA först den 6 februari 2007 fick ett nytt besked i frågan, denna gång med innebörd att han fick ta del av de efterfrågade handlingarna. Beskedet innebar vidare att han skulle få kopior av handlingarna den 13 februari 2007, dvs. en vecka senare.

text: Det förhållandet att en begäran om handlingsutlämnande fördröjs på grund av en tjänstemans tjänsteresor eller arbetssituation i övrigt är givetvis inte acceptabelt. En myndighet måste organisera sin verksamhet på sådant sätt att den kan uppfylla de krav som följer av TF och

text: sekretesslagen

text: , inte minst kravet på skyndsam handläggning av framställningar om handlingsutlämnande. Vidare borde AA, efter det att myndigheten fann att rätt därtill förelåg, utan onödigt dröjsmål fått ta del av handlingarna. Det var således felaktigt att avvakta utlämnandet av handlingarna till dess att BB en vecka senare hade ett ärende till AA:s arbetsplats i Helsingborg.

text: Efterforskningsförbudet i

text: 2 kap. 14 §

text: TF Försäkringskassan har i remissvaret anfört att det inte var oförenligt med efterforskningsförbudet i TF att fråga AA vilket syfte han hade med sin begäran, eftersom det kunde gälla sekretess för handlingarna.

text: Efterforskningsförbudet i

text: 2 kap. 14 §

text: TF ger vika om det behövs för att myndigheten skall kunna pröva om handlingarna kan lämnas ut. En sådan situation föreligger om den handling som efterfrågas innehåller uppgifter som omfattas av en bestämmelse om sekretess i

text: sekretesslagen

text: , som medför att uppgifterna kan vara belagda med sekretess. Genom att fråga sökanden om vem han är och vilket syfte han har med handlingen, är det möjligt att en prövning – i enlighet med vad som anges i tillämplig bestämmelse om sekretess – utmynnar i att handlingen kan utlämnas till honom utan risk för att den som skyddas av sekretessen skadas.

text: Såvitt framkommit fanns det inte någon tillämplig sekretessbestämmelse för uppgifterna i de efterfrågade ansökningshandlingarna. Det fanns således inte någon laglig grund för Försäkringskassan att utreda syftet med AA:s begäran. Försäkringskassan har därför brutit mot det s.k. efterforskningsförbudet och kan inte undgå allvarlig kritik för det. – – –


nyckelord: Avlyssning Dokumentation Ombud/biträde/försvarare Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Iakttagelser vid inspektioner rö rande handläggningen av hemliga tvångsmedel vid tre tingsrätter

text: Vid inspektionen granskades de hemliga diarierna samt samtliga ärenden rörande hemliga tvångsmedel från åren 2008–2010 (Solna), flertalet ärenden från år 2009 och alla ärenden från år 2010 (Södertörn) samt alla ärenden från åren 2008–2010 (Nacka).

text: Bland de mera övergripande iakttagelser som gjordes kan följande nämnas.

text: Det saknades som regel uppgift om tid för sammanträdet och det förekom, vid Södertörn och Nacka tingsrätter, att namnen på dem som närvarade inte angavs.

text: Det var inte ovanligt att åklagare, under pågående tillståndstid, gav in framställningar om tillstånd till avlyssning eller övervakning beträffande annan teleadress. Det framgick då långt ifrån alltid vad som gällde beträffande den teleadress för vilken tillstånd tidigare hade getts.

text: Det syntes vara ovanligt att en åklagare informerade tingsrätten för det fall att denne hade hävt ett beslut om avlyssning eller övervakning innan den tid för vilken tillstånd getts hade löpt ut. I några fall fanns emellertid information om att avlyssningen eller övervakningen ”upphört”, ”avslutats”, ”stängts ner” eller annat motsvarande uttryck.

text: I ett antal fall, framför allt vid Södertörns tingsrätt men även vid Solna tingsrätt och i något ärende vid Nacka tingsrätt, föreföll de uppgifter som lämnades i de promemorior som getts in till stöd för framställningarna brista i fullständighet. I dessa saknades vissa uppgifter som rimligen hade varit av betydelse för beslutsfattandet. I åtskilliga av dessa fall saknades även anteckningar om vilken tillkommande muntlig information som åklagaren lämnat vid sammanträdet.

text: I några ärenden framgick att syftet med avlyssningen eller övervakningen var att få uppgift om var den skäligen misstänkte uppehöll sig. I ytterligare några ärenden framgick, såvitt kunde utläsas av de ingivna handlingarna, att den begärda åtgärden inte hade någon betydelse för utredningen mot den skäligen misstänkte och i stället syftade till att identifiera andra gärningsmän.

text: Vid Solna tingsrätt noterades att åklagaren i ett fall begärt tillstånd till avlyssning under en månad av en teleadress till vilken det uppgavs finnas synnerlig anledning att anta att den misstänkte skulle komma att ringa. Det framgick dock av ingivna handlingar att avlyssning bara skulle ske när den misstänkte befann sig på viss ort utomlands. Tingsrättens tillstånd till avlyssning var inte försett med några inskränkande villkor.

text: Vid Nacka tingsrätt hölls i ett ärende om hemlig teleavlyssning två sammanträden utan att ett offentligt ombud var närvarande. Det fanns en anteckning på dagboksbladet om att det inte hade förordnats något offentligt ombud ”p.g.a. stor brådska”. Det framgick emellertid inte varför det hade varit bråttom eller om anteckningen avsåg även det andra sammanträdet, som hölls dagen efter det första.

text: JO:s synpunkter

text: ChefsJO Mats Melin anförde följande.

text: Registrering och anteckningar vid sammanträde. Av offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: och offentlighets- och

text: sekretessförordningen (2009:641)

text: följer att ett diarium över ärenden om bl.a. hemliga tvångsmedel omfattas av sekretess. Handlingar i de hemliga tvångsmedelsärendena ska registreras när de kommer in till eller har upprättats hos en domstol. De ska också efter hand som de

text: kommer in eller upprättas i ett ärende numreras i löpande följd och föras samman till en akt (8 § förordningen [1996:271] om mål och ärenden i allmän domstol).

text: Det finns i och för sig ingen skyldighet för domstolen att upprätta dagboksblad i varje ärende. När så sker ger det emellertid goda förutsättningar att snabbt kunna överblicka materialet och enkelt kontrollera att samtliga handlingar finns med i akten. Detta underlättar självfallet en tillsynsmyndighets efterhandsgranskning men är också till fördel om t.ex. en annan beslutsfattare ska sätta sig in i ärendet. Jag vill också nämna att eftersom diariet omfattas av sekretess finns som jag ser det inget som hindrar att namnet på den skäligen misstänkte och vad saken gäller anges i diariet.

text: Bestämmelserna i

text: 6 kap. 3 §

text: RB om vilka uppgifter som ska antecknas vid ett sammanträde gäller samtliga typer av sammanträden och utgör minimiregler. Således ska tiden för sammanträdet och vilka som deltar i sammanträdet framgå av anteckningarna. Tingsrätten kan välja att göra dessa anteckningar i en särskilt upprättad handling eller på t.ex. dagboksbladet. Jag anser för egen del att särskilt upprättade anteckningar ger en mera överskådlig bild av vad som förekommit vid sammanträdet, utan att rimligen behöva medföra något egentligt merarbete.

text: Successiva tillståndsbeslut. Om det inte längre finns skäl för ett beslut om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning, ska åklagaren eller rätten enligt

text: 27 kap. 23 §

text: RB omedelbart häva beslutet. Rätten bör därför, i de fall då det kommer in en framställning om avlyssning eller övervakning av en ny teleadress eller övervakning av en ny plats och det inte av handlingarna framgår att även de tidigare teleadresserna eller platserna alltjämt ska vara föremål för avlyssning eller övervakning, alltid begära ett klargörande. Om det av handlingarna framgår att ett tidigare lämnat tillstånd inte längre behövs, ska åklagaren tillfrågas om beslutet hävts. – När åklagare lämnar information om att beslut hävts är det angeläget att uttryckligen använda den lokution som finns i

text: 27 kap. 23 §

text: RB och undvika alternativa mera oklara uttryckssätt.

text: Fullständig dokumentation. Hemliga tvångsmedel får bara användas vid förundersökningar angående brott av en viss svårhetsgrad. Vidare krävs, förutom vad gäller hemlig kameraövervakning i ett visst fall, att någon är skäligen misstänkt för brottet. Beträffande teleavlyssning och teleövervakning gäller vidare att den skäligen misstänkte ska ha eller ha haft viss anknytning till den aktuella teleadressen.

text: Högsta domstolen gjorde i avgörandet

text: NJA 2009 s. 917

text: , som gällde tillstånd till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning med stöd av lagen (

text: ) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott, vissa uttalanden angående vilka krav som kan ställas på den utredning som presenteras av åklagaren. Avgörandet kan tjäna som vägledning även när det gäller tillstånd enligt

text: 27 kap.

text: RB. HD anförde att handläggningen av tillståndsärenden med hänsyn till ingreppets allvarliga natur inte får bli slentrianmässig och att de krav som rimligen

text: kan ställas på utredningen också bör ställas. Det innebär, fortsatte HD, att för varje påstådd omständighet av betydelse för prövningen bör de upplysningar lämnas som rimligen kan lämnas för att påståendets tillförlitlighet ska kunna bedömas. HD uttalade vidare att vad gäller information som lämnats av s.k. uppgiftslämnare bör upplysningar av betydelse för bedömningen av uppgiftslämnarens trovärdighet och informationens tillförlitlighet i övrigt lämnas och information från flera oberoende källor eftersträvas.

text: Jag vill i anslutning härtill betona vikten av att sådana upplysningar också dokumenteras. Det sker givetvis bäst genom att den skriftliga dokumentation som bifogas en framställning är så fullständig som möjligt. I de fall tilläggsinformation av betydelse för saken lämnas vid sammanträdet ska också den dokumenteras på lämpligt sätt. Iakttagelser som gjordes vid inspektionerna visar på vikten av noggrannhet i detta avseende.

text: Kravet på att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Med anledning av att syftet med åtgärden i några ärenden, såvitt kunde utläsas av handlingarna, var att få uppgift om var den skäligen misstänkte befann sig respektive att identifiera andra gärningsmän vill jag anföra följande.

text: Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning får enligt

text: 27 kap. 20 §

text: RB endast ske om någon är skäligen misstänkt för brottet och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Även beträffande hemlig kameraövervakning är huvudregeln att båda dessa förutsättningar ska vara uppfyllda,

text: 27 kap. 20 b §

text: RB.

text: Syftet med de aktuella tvångsmedlen måste, enligt min uppfattning, anses vara att ge polisen ett hjälpmedel för att under en förundersökning skaffa ytterligare underlag för att bedöma bärkraften hos misstankar mot en för ett visst brott skäligen misstänkt person. Lagstiftaren synes däremot inte ha föreställt sig att tvångsmedlen skulle kunna användas som en renodlad spaningsmetod, t.ex. uteslutande för att lokalisera en skäligen misstänkt person eller för att identifiera andra gärningsmän än den skäligen misstänkte (jfr JO 1994/95 s. 34). Inte minst mot bakgrund av den restriktivitet som ska gälla vid tillämpning av regler som begränsar grundlagsskyddade fri- och rättigheter kan det ifrågasättas om ett beslut om hemlig teleavlyssning i de aktuella situationerna kan anses vara av vikt ”för utredningen” på det sätt som avses i de nämnda lagrummen. Däremot möter det givetvis inget hinder att bevilja åtgärderna om de – förutom att vara av synnerlig vikt för utredningen mot den misstänkte – också kan leda till att andra gärningsmän identifieras.

text: Inskränkande villkor m.m. Med anledning främst av iakttagelsen i ett ärende vid Solna tingsrätt vill jag framhålla att om det i en framställning om att få använda hemliga tvångsmedel anges t.ex. att teleavlyssning eller hemlig rumsavlyssning endast ska ske under vissa förutsättningar eller under en viss begränsad tid, måste dessa förutsättningar också uttryckligen anges i tingsrättens beslut. I annat fall

text: finns en risk för att beslutet uppfattas ge utrymme för sådana åtgärder i större utsträckning än som avsetts.

text: Offentliga ombud. Enligt

text: 27 kap. 26 §

text: RB ska offentliga ombud bevaka enskildas integritetsintressen i ärenden hos domstol om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning. Detsamma gäller i ärenden om hemlig rumsavlyssning. I

text: 27 kap. 28 §

text: RB anges bl.a. att rätten, så snart en ansökan om tillstånd till sådana åtgärder kommit in, ska utse ett offentligt ombud i ärendet och kalla till sammanträde. I förarbetena till nämnda bestämmelse uttalas att det främst av sekretesskäl inte bör förekomma att ombud övertar varandras ärenden sedan handläggningen påbörjats. Något formellt hinder bör dock inte uppställas eftersom ett byte kan bli nödvändigt exempelvis på grund av sjukdom eller jäv (

text: prop. 2002/03:74 s. 28

text: Vid sammanträdet ska åklagaren och det offentliga ombudet närvara,

text: 27 kap. 28 § första stycket

text: RB. Enligt samma bestämmelses andra stycke får dock sammanträde hållas och beslut fattas utan att ett offentligt ombud har varit närvarande eller annars fått tillfälle att yttra sig, om ärendet är så brådskande att ett dröjsmål allvarligt skulle riskera syftet med tvångsmedlet. Det kan nämnas att om ärendet rör hemlig rumsavlyssning finns inte någon sådan möjlighet. Jag vill framhålla att om rätten anser att det finns förutsättningar att tillämpa den nyss nämnda undantagsregeln bör skälen till detta anges på lämpligt sätt. Det är då, enligt min uppfattning, inte tillräckligt att hänvisa till ”stor brådska”.

text: Vidare gäller, enligt

text: 27 kap. 26 § andra stycket

text: RB, att ett offentligt ombud har rätt att ta del av vad som förekommit i ärendet. Om ett beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig kameraövervakning har fattats utan att det offentliga ombudet har kunnat ta del av handlingarna i ärendet har han eller hon således rätt att ta del av dem i efterhand. Att det offentliga ombudet får del av handlingarna är en förutsättning för att rätten att överklaga ska kunna utövas (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , Del 2, s. 27:60). En lämplig ordning, när den ovannämnda undantagsregeln tillämpas, synes därför vara att förordna ett offentligt ombud i samband med att ansökan kommer in och att därefter låta honom eller henne ta del av handlingarna i ärendet i så nära anslutning till sammanträdet som möjligt.

text: Jag vill tillägga att enligt min uppfattning är principen att ett offentligt ombud deltar vid sammanträde viktigare än att ett och samma ombud är närvarande vid samtliga beslut i ett ärende. Tingsrätten bör därför utse ett nytt offentligt ombud om det redan utsedda ombudet inte går att nå eller inte kan inställa sig.

text: Återkallande av framställning. Beträffande den uppgift som lämnades vid Solna tingsrätt om att åklagaren emellanåt, sedan diskussion uppkommit, återkallar sin begäran, vill jag nämna följande. Domstolen måste naturligtvis genom frågor till åklagaren kunna reda ut oklarheter och otydligheter i en framställning. Om domstolen även därefter anser att underlaget brister är det emellertid, enligt min mening, mer korrekt att domstolen helt eller delvis avslår framställningen.

text: Domstolen kan självfallet inte hindra åklagaren från att återkalla en framställning men bör om så sker avsluta ärendet med ett avskrivningsbeslut.