nyckelord: Förhör Förundersökning Ombud/biträde/försvarare Underrättelse

title: Kritik mot Polismyndigheten i Hallands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Halmstad, för handläggningen av en förundersökning där den misstänkte var under 18 år

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Hallands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Halmstad, för handläggningen av en förundersökning.

text: AA uppgav bl.a. att hennes son BB, som var 16 år, hämtades av polis den 1 maj 2005 misstänkt för våldtäkt. Hon hade inte möjlighet att följa med men bad om att bli underrättad om vad som hände med sonen. Polisen hörde inte av sig till henne utan hon fick själv ta kontakt med polismyndigheten för att få information. Först den 3 maj fick socialförvaltningen, genom sonens advokat, kännedom om att BB var anhållen. Den 25 augusti friades sonen i tingsrätten. Det dröjde ända till den 15 september innan polisen underrättade dem om att föremål som tagits i beslag skulle återlämnas.

text: Utredning

text: Handlingar fordrades in från åklagarkammaren i ärende 405A-1612-05 och från polismyndigheten i ärendena K10581-05 och K10808-05. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från polisen. Följande framkom.

text: På natten den 1 maj beordrades en polispatrull till viss adress med anledning av en anmäld våldtäkt (K10581-05). BB utpekades som gärningsman. Samma förmiddag hämtades BB till förhör efter beslut av åklagare och en husrannsakan verkställdes, vid vilken kläder och en mobiltelefon togs i beslag. AA underrättades vid hämtningen om att förhör skulle hållas med sonen. Hon uppgav att hon inte kunde närvara. Förhör hölls med BB samma dag. Han delgavs då misstanke om våldtäkt alternativt sexuellt utnyttjande och underrättades om sin rätt till försvarare. Ingen representant för socialtjänsten eller offentlig försvarare var närvarande vid förhöret. Åklagare anhöll därefter BB.

text: Den 3 maj polisanmälde (K10808-05) en annan målsägande att BB våldtagit henne vid två tillfällen, dels på en strand sommaren 2003, dels våren 2004. Samma dag

text: hördes BB, först upplysningsvis rörande den anmälda våldtäkten sommaren 2003 och därefter delgavs han i ett förhör misstanke om våldtäkt våren 2004. Åklagare gav den 3 maj in en häktningsframställning till Varbergs tingsrätt i vilken hon bl.a. angav att BB önskade en offentlig försvarare. Samma dag uppmärksammades att socialnämnden inte hade underrättats om att BB var misstänkt för våldtäkt och att han var anhållen. Nämnden underrättades påföljande dag. Socialnämnden beslutade då att omedelbart omhänderta BB enligt

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga. Åklagaren hävde anhållandet och återkallade häktningsframställningen. Den 19 juli hävde åklagaren beslagen och föremålen lämnades ut till AA den 15 september.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet, särskilt i nedan angivna hänseenden.

text: 1. När och på vilket sätt vårdnadshavaren underrättades i enlighet med reglerna i

text: 5 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL?

text: 2. När och på vilket sätt socialnämnden underrättades i enlighet med bestämmelserna i 6 och 7 §§ LUL?

text: 3. Vilka åtgärder polismyndigheten vidtog beträffande den unges rätt till offentlig försvarare, kontakt med åklagaren i frågan m.m.?

text: 4. Anledningen till att AA:s son hördes upplysningsvis den 3 maj 2005 beträffande händelsen på stranden sommaren 2003?

text: 5. Vad AA anfört i sin JO-anmälan beträffande polismyndighetens underlåtenhet att kontakta henne.

text: 6. I början av maj 2005 togs en påse med kläder och en mobiltelefon i beslag från AA:s son. Åklagaren hävde beslagen den 19 juli 2005 och den 15 september 2005 hämtade AA ut föremålen. – När fick polismyndigheten kännedom om att beslagen var hävda samt när underrättades sedan AA och sonen om att så var fallet och att föremålen kunde hämtas ut?

text: Polismyndigheten (dåvarande länspolismästaren CC) anförde i en sammanfattande bedömning följande (yttrandet i övrigt bifogas som bilaga 1 till detta beslut). Polismyndigheten har underlåtit att kalla AA till förhören den 3 maj 2005 och att underrätta och kalla henne till förhöret den 14 juni 2005 trots att så bort ske. Polismyndigheten har också dröjt med att omedelbart underrätta socialnämnden om misstankarna mot BB och i vart fall underlåtit att kalla företrädare för socialnämnden till förhören den 3 maj 2005. Polismyndigheten kunde vidare omedelbart ha hört med AA viken försvarare som skulle utses för BB. Om hon tidigt fått tillfälle att utse en försvarare kan det inte uteslutas att denne kunde ha varit närvarande vid förhören den 3 maj 2005. Polismyndigheten kunde också ha påmint åklagaren och mer aktivt verkat för att en offentlig försvarare tidigare hade förordnats för BB. Polismyndigheten har alltså i vissa hänseenden brustit i sina skyldigheter bl.a. mot AA. Samtidigt kan det konstateras att polismyndigheten haft fortlöpande kontakter med AA under den tid BB varit frihetsberövad. Polismyndigheten beklagar ändå att

text: AA har uppfattningen att polismyndigheten inte varit tillräckligt aktiv i detta hänseende. Det har också framkommit att polismyndigheten brustit i sin dokumentationsskyldighet i några hänseenden. Polismyndigheten ser allvarligt på att utredningarna mot BB i alla delar inte skötts på ett bra sätt. Jag utgår från att bristerna är tillfälliga då de aktuella utredarna är mycket erfarna, kompetenta och arbetar utifrån de etiska värdegrunder som ska prägla polisens arbete. De aktuella utredarna har specialuppgifter och handlägger inte i första hand ungdomsmål. Det i kombination med stor arbetsbörda och tidspress kan vara en orsak till att förbiseenden och brister uppstått i de nu aktuella utredningarna. Jag har i juni 2006 givit chefen för Länskriminalpolisen (LKP) vid polismyndigheten i uppdrag att se över handläggningen av våldtäktsärenden. Polismyndigheten genomgår för närvarande vissa organisatoriska förändringar. Ärenden där unga personer kan misstänkas för allvarliga sexuella övergrepp kommer att handläggas vid LKP:s särskilda utredningsrotel. Särskilda befattningshavare vid LKP kommer dessutom inom kort att utses med s.k. processansvar för bl.a. utredningar med unga lagöverträdare och allvarliga sexuella övergrepp. De processansvariga kommer att få till uppgift att se till att kompetensen hos utredarna både breddas och fördjupas. Bitr. chefen för LPK, kriminalkommissarien DD, har nyligen till utredarna inom polismyndigheten skickat ut en sammanställning av de bestämmelser som reglerar ungdomsmålen. Jag kommer att uppdra till chefen för LKP att särskilt tillse att kunskapen om regelsystemet beträffande unga lagöverträdare sprids även till de utredare som normalt inte handlägger ungdomsmål. Chefen för LKP kommer också att få i uppdrag att kontrollera och påminna om vikten av att kontakter och åtgärder dokumenteras på ett tillförlitligt sätt. DD har också under juni 2006 givit anvisningar om vilka rutiner som ska tillämpas för att säkerställa en säker beslagshantering. Jag kommer under året följa upp att dessa följs.

text: Ärendet remitterades därefter till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet, särskilt i nedan angivna hänseenden.

text: 1. Vilka överväganden gjorde åklagaren beträffande den unges rätt till offentlig försvarare och vilka eventuella åtgärder vidtog åklagaren i den frågan?

text: 2. Vilka överväganden föranledde åklagaren att besluta att AA:s son skulle höras upplysningsvis den 3 maj 2005 beträffande händelsen på stranden sommaren 2003? Inleddes det en utredning enligt 31 § LUL eller bedrevs det en förundersökning?

text: 3. I början av maj 2005 togs en påse med kläder och en mobiltelefon i beslag från AA:s son. Åklagaren hävde beslagen den 19 juli 2005 och den 15 september 2005 hämtade AA ut föremålen. – Hur och när underrättades polismyndigheten om att beslagen var hävda?

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren EE) kom in med ett yttrande jämte upplysningar från bl.a. vice chefsåklagaren FF och kammaråklagaren GG. (De två sistnämndas upplysningar bifogas som bilaga 2 till detta beslut).

text: EE gjorde följande bedömning.

text: Av 24 § LUL framgår att för en misstänkt som inte har fyllt 18 år skall offentlig försvarare förordnas, om det inte är uppenbart att han saknar behov av försvarare. I förevarande fall hämtades den misstänkte till förhör den 1 maj 2005 såsom misstänkt för sexuellt utnyttjande. Misstanken ändrades till att avse våldtäkt och

text: jouråklagare meddelade beslut om anhållande kl. 13.10. Den misstänkte var vid aktuellt tillfälle 16 år och 9 månader. Det är uppenbart att en framställning om förordnande av offentlig försvarare borde ha gjorts tidigare än som nu faktiskt blev fallet. Framställning om förordnande av försvarare skedde först den 3 maj 2005. Misstanken avsåg allvarlig brottslighet. Om framställning om förordnande av försvarare inte hade kunnat ske till jourdomstol den 1 maj så skulle framställning i vart fall ha skett den 2 maj. Åklagaren som tilldelats ärendet den 2 maj har gett en förklaring till att en framställning inte skedde då. Framställning gjordes den 3 maj i samband med häktningsframställning. Av

text: 21 kap. 3 § andra stycket rättegångsbalken

text: följer att om den misstänkte är under arton år utses försvarare av den som har vårdnaden om honom. Så har inte skett. Enligt Åklagarmyndighetens bedömning är det uppenbart att den misstänkte varit i behov av försvarare och att denna fråga inte handlagts på ett fullt godtagbart sätt. Riksåklagaren har numera gett ut riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden (

text: ). Avsnitt 4 behandlar frågan om offentlig försvarare. – – – Såvitt avser den under nr 2 i remissen berörda frågan tolkar myndigheten åklagarens upplysningar på det sättet att det inte var fråga om en utredning jämlikt

text: 31 §

text: LUL utan utfrågningen skedde inom ramen för den inledda förundersökningen. Åklagaren borde enligt myndighetens bedömning noggrant ha övervägt graden av misstanke beträffande den aktuella gärningen och mycket talar för att vederbörande borde ha hörts först efter det att han delgetts misstanke om brott. Enligt uppgift från åklagaren expedierades beslut om hävande av beslag till polisen samma dag som besluten fattades.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaren.

text: Bedömning

text: På natten den 1 maj 2005 beordrades polis till viss adress med anledning av en misstänkt våldtäkt. Samma förmiddag hämtades BB, som var 16 år, utan föregående kallelse till ett förhör vid vilket han delgavs misstanke om våldtäkt alternativt sexuellt utnyttjande. Därefter anhölls han. Den 3 maj anmälde en annan målsägande att hon blivit utsatt för våldtäkt av BB vid två tillfällen, dels år 2003, dels år 2004. Förundersökning inleddes. BB hördes därefter upplysningsvis rörande den första händelsen och delgavs misstanke om brott beträffande den andra.

text: Mitt beslut i detta ärende gäller i huvudsak frågor av grundläggande betydelse för underårigas rättssäkerhet som rätt till försvarare, underrättelse och kallelse av vårdnadshavare och företrädare för socialtjänsten till förhör med en ung misstänkt och genomförande av förhör med den unge.

text: Medverkan av vårdnadshavare, företrädare för socialtjänsten och offentlig försvarare vid förhören den 1 och 3 maj 2005 Enligt 5 § LUL skall, om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för brott, vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge omedelbart underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det.

text: Som exempel på situationer där underrättelse och kallelse får underlåtas på grund av att det finns särskilda skäl nämns i förarbetena att det uppenbarligen rör sig om

text: en förseelse av mycket bagatellartat slag eller att det kan antas att det skulle vara till större skada än nytta för den unge om vårdnadshavaren underrättas. Som ett annat exempel anges att ett förhör med den unge av utredningsskäl måste hållas omedelbart men hans vårdnadshavare inte kan nås. Att notera är vidare att vårdnadshavaren inte behöver och inte heller har någon ovillkorlig rätt att vara närvarande i förhörsrummet när den unge hörs (

text: prop. 1994/95:12 s. 97

text: Om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, skall socialnämnden genast underrättas (6 § LUL). Vid förhör med underårig som är misstänkt för sådant brott skall företrädare för socialtjänsten närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen (7 § LUL). Att en person från socialtjänsten är närvarande innebär ett stöd för den unge samtidigt som socialtjänsten får information om brottet och omständigheterna kring detta. Vidare kan på ett tidigt stadium kontakt etableras med den unge liksom med hans föräldrar (

text: a. prop. s. 67

text: BB var misstänkt för ett allvarligt brott. Såvitt framgår av utredningen saknades det anledning att frångå huvudregeln att AA som vårdnadshavare skulle kallas till förhören med honom. I samband med att BB hämtades till förhör fick AA kännedom om brottsmisstanken mot honom och att förhör skulle hållas med honom. Hon uppgav då att hon inte kunde närvara. Det saknas anledning att kritisera polisens handlande i detta skede. AA borde dock givetvis ha underrättats och kallats till förhör som hölls den 3 maj respektive den 14 maj.

text: Av utredningen framgår också att socialnämnden underrättades först den 4 maj om att BB var anhållen. HH, som var en av utredarna den 1 maj, har uppgett att det var ett förbiseende att kontakt inte togs inför det förhör som då hölls. Polismyndigheten har också påpekat att eftersom det var helgdag kunde det vara svårt att få kontakt med företrädare för socialnämnden och att det också i förevarande fall inte varit möjligt att i god tid, i enlighet med 16 § förundersökningskungörelsen (FUK, 1947:948), underrätta socialtjänsten om förhöret eftersom BB hämtades utan föregående kallelse. Att företrädare för socialtjänsten inte bereddes möjlighet att närvara vid förhören den 3 maj synes ha berott på att JJ, som från den 2 maj var utredare i ärendet, först efter förhören uppmärksammade att socialtjänsten inte hade underrättats.

text: Det är av hänsyn till omsorgen om den unge viktigt att föreskrifterna i 6 och 7 §§ LUL noga iakttas. Det är särskilt viktigt när det är frågan om en misstanke om ett allvarligt brott. Givetvis borde försök ha gjorts att underrätta socialnämnden redan den 1 maj och bereda företrädare för socialtjänsten möjlighet att närvara vid förhöret den dagen. I det fall att en person hämtas till förhör kan givetvis inte kallelser skickas i god tid utan företrädare för socialtjänsten måste underrättas på annat sätt t.ex. via telefon. Om det inte var möjligt att underrätta socialnämnden på helgdagen borde en sådan underrättelse skett i vart fall den 2 maj. Även till förhören den 3 maj borde givetvis företrädare för socialtjänsten ha kallats. Jag noterar att socialnämnden vidtog ingripande åtgärder när nämnden den 4 maj fick kännedom om att BB var anhållen.

text: Jag kan vidare konstatera att BB inte vid något av de förhör som ägde rum med honom den 1 respektive 3 maj företräddes av en offentlig försvarare.

text: Av 24 § LUL framgår att för en misstänkt som inte har fyllt 18 år skall offentlig försvarare förordnas, om det inte är uppenbart att han saknar behov av försvarare. När offentlig försvarare skall förordnas, skall undersökningsledaren göra anmälan om det hos rätten.

text: Bestämmelsen fick sin nuvarande utformning genom en lagändring år 2001. Tidigare gällde föreskriften i 24 § endast den som var tilltalad. Bakgrunden till förändringen var bl.a. att Barnkommittén, som hade i uppdrag att göra en översyn av svensk lagstiftning och praxis i förhållande till FN:s konvention om barnets rättigheter, ansett att det inte var förenligt med konventionens bestämmelser att det fanns en skillnad i förutsättningarna för att ha rätt till offentlig försvarare beroende på var i den rättsliga processen den unge befann sig. I

text: artikel 40.2 i barnkonventionen

text: stadgas att varje barn som misstänks eller åtalas för att ha begått brott skall ha vissa särskilt uppräknade garantier. Det gäller bl.a. att barnet snarast och direkt skall underrättas om anklagelserna mot sig och få juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp vid förberedelse och framläggande av sitt försvar (

text: prop. 2000/01:56 s. 25

text: Det föreligger således en stark presumtion för att försvarare skall förordnas för en underårig misstänkt. Det skall vara uppenbart att sådant behov saknas för att detta skall underlåtas.

text: Om en misstänkt eller dennes vårdnadshavare begär att en offentlig försvarare skall förordnas skall en framställning, genom förundersökningsledarens försorg, omedelbart översändas till domstol oavsett vilken bedömning i saken som förundersökningsledaren gör. Det är rätten som har att pröva om ett behov av offentlig försvarare föreligger.

text: Även om en misstänkt eller dennes vårdnadshavare uppger att det inte finns behov av en offentlig försvarare eller att det i och för sig finns ett behov men att ett förestående förhör kan genomföras utan försvarare har en förundersökningsledare att på objektiva grunder bedöma om så är fallet. Bedömningen kan således inte enbart överlåtas på den misstänkte eller dennes vårdnadshavare. Vårdnadshavaren kan dock givetvis alltid ha synpunkter på valet av försvarare (jfr

text: [RB]).

text: Av utredningen framgår att BB vid förhöret underrättades om att han var misstänkt för våldtäkt alternativt sexuellt utnyttjande och om sin rätt till försvarare. Efter att han ställt vissa frågor och fått beskedet att en offentlig försvarare fick närvara vid förhöret skall BB ha uppgett att förhöret kunde genomföras utan försvarare närvarande.

text: För våldtäkt är föreskrivet fängelse i lägst två år. När det är fråga om misstanke om ett så allvarligt brott kan det inte anses uppenbart att behov av försvarare saknas. Mot bakgrund av vad som ovan angetts om de överväganden som låg till grund för lagändringen år 2001 bör, som jag ser det, så långt möjligt eftersträvas att en

text: försvarare förordnas redan vid det inledande förhöret med den misstänkte. Det ankom således på åklagaren, i egenskap av förundersökningsledare, att göra anmälan till rätten om förordnande av offentlig försvarare. I enlighet med

text: 21 kap. 3 §

text: RB skulle i första hand vårdnadshavaren ha fått framföra synpunkter på valet av försvarare.

text: Det finns inte någonting i utredningen som tyder på att försök att förordna offentlig försvarare gjordes inför förhören den 1 och 3 maj. Det förefaller som om detta ansågs kunna underlåtas med hänsyn till BB:s uppfattning att förhören kunde genomföras utan att försvarare var närvarande.

text: I det aktuella fallet verkställdes hämtningen under dagtid på en helgdag. Jag har förståelse för att detta kunnat medföra problem att få tag på en offentlig försvarare som kunde medverka vid förhöret. Ansträngningar borde emellertid ha gjorts för att via jourdomstolen få en offentlig försvarare förordnad. Det hade sedan blivit förundersökningsledaren som hade fått bedöma om det var möjligt att avvakta försvararens ankomst och ändå påbörja förhöret inom rimlig tid. Det är emellertid inte möjligt att i efterhand bedöma om det funnits förutsättningar att förordna försvarare som kunnat medverka vid det inledande förhöret. Däremot står det klart att det borde ha varit möjligt att förordna en offentlig försvarare inför förhör som ägde rum den 3 maj.

text: Som angetts i Åklagarmyndighetens yttrande har i februari 2006, i tiden efter det nu aktuella ärendets handläggning, riktlinjer utfärdats för handläggning av ungdomsärenden (RåR 2006:3) rörande bl.a. frågan om förordnande av offentlig försvarare. I riktlinjerna anges bl.a. att förhör efter beslut om hämtning utan föregående kallelse ”som regel” måste hållas utan att försvarare finns att tillgå. Jag utgår från att med detta avses att det inte sällan kan visa sig nödvändigt att i en sådan situation hålla förhör utan närvaro av försvarare. Regeln bör emellertid, enligt min uppfattning, vara att ansträngningar skall göras för att en offentlig försvarare skall kunna medverka redan vid det inledande förhöret, så snart den misstänkte har behov av sådant biträde. Intresset av att förhöret genomförs med en offentlig försvarare närvarande måste sedan vägas mot intresset av att förhöret påbörjas inom rimlig tid.

text: Åtgärden att höra BB upplysningsvis den 3 maj 2005 beträffande händelsen på stranden sommaren 2003 De 3 maj anmälde en annan målsägande att hon år 2003 och år 2004 blivit utsatt för våldtäkt. Hon uppgav att BB var gärningsman. Målsäganden hördes vid anmälningstillfället och sedan beslutades att förundersökning skulle inledas. Därefter hördes BB om händelserna. Vid det första förhöret, som gällde händelsen sommaren 2003, hördes han upplysningsvis. Vid det andra förhöret delgavs han misstanke om våldtäkt våren 2004.

text: En förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket

text: RB inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Under förundersökningen skall utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal

text: mot honom samt målet så beredas, att bevisningen vid huvudförhandlingen kan förebringas i ett sammanhang (

text: 23 kap. 2 §

text: RB).

text: Enligt

text: 1 kap. 6 § brottsbalken

text: får påföljd inte ådömas för ett brott som någon har begått innan han fyllt 15 år. Barn under 15 år är således inte straffmyndiga och en förundersökning kan inte inledas om det finns misstanke att ett brott har begåtts endast av någon eller några som inte hade fyllt 15 år vid gärningstillfället. Om förundersökning inleds därför att någon eller några av flera misstänkta ungdomar har fyllt 15 år, kan emellertid också ungdomar under 15 år höras inom ramen för förundersökningen.

text: Om någon kan misstänkas för att före 15 års ålder ha begått ett brott kan i stället en utredning komma att genomföras med stöd av 31 § LUL. En sådan utredning får inledas bl.a. om denna kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av socialtjänstens insatser med avseende på den unge.

text: Polismyndigheten har angett att anledningen till att åklagaren gav direktiv om att BB skulle höras upplysningsvis om händelsen sommaren 2003 var att det var osäkert om BB fyllt 15 år vid detta tillfälle. FF, som var förundersökningsledare, har å sin sida uppgett att förhöret med BB rörande händelsen sommaren 2003 inte gjordes för att utreda den påstådda gärningen. Hon har, som jag uppfattat henne, gett direktiv att BB skulle höras upplysningsvis rörande händelsen i syfte att pröva tillförlitligheten av de uppgifter som målsäganden lämnat i anmälan den 1 maj.

text: Jag konstaterar till att börja med att det uppenbarligen brustit i kommunikation mellan polis och åklagare eftersom de har olika uppfattning om vilka direktiv som gavs vid tillfället. Vad som är orsaken till missförståndet har inte framkommit och jag tror inte att ytterligare utredningsåtgärder kan bringa klarhet i detta. Jag vill emellertid erinra om vikten av att förundersökningsledaren är tydlig när direktiv lämnas och att förhörsledaren, om något är oklart, förvissar sig om vilka direktiv som gäller för förhöret.

text: BB var av målsäganden utpekad för att ha gjort sig skyldig till våldtäkt sommaren 2003. Ett förhör med honom rörande den händelsen kunde bara äga rum inom ramen för en förundersökning eller LUL-utredning gällande den aktuella händelsen. Det var av avgörande betydelse för frågan om BB:s straffrättsliga ansvar vid vilken tidpunkt våldtäkten skulle ha ägt rum eftersom BB i mitten av juli 2003 hade fyllt 15 år. Försök borde därför ha gjorts att få klarhet i när den aktuella händelsen skulle ha ägt rum innan BB hördes. Det fick därefter avgöras om han skulle höras och då delges misstanke om brott i en förundersökning eller om åklagaren hade att ta ställning till om en LUL-utredning skulle inledas.

text: Att höra BB på det sätt som skett utan att delge honom misstanke om brott har medfört en icke obetydlig risk för att BB under förhöret, medvetet eller omedvetet, skulle komma att lämna för honom själv oförmånliga uppgifter, vilka sedermera kunde komma att användas mot honom vid en straffrättslig prövning, utan att han

text: fått tillfälle att ta ställning till om han önskade biträde av en försvarare under förundersökningen. Jag är starkt kritisk till det sätt som saken hanterades på. Polismyndighetens kontakter med AA AA har uppgett att hon inte fick information om vad som hände med sonen annat än när hon själv ringde till polisen. Ingen underrättade t.ex. henne om att en häktningsförhandling skulle äga rum. Vid något tillfälle fick hon ett löfte om att polis skulle höra av sig men det skedde inte.

text: Som ovan angetts skulle AA ha underrättats och kallats till förhör som hölls med BB den 3 maj. Hon kunde i samband därmed ha erhållit viss information. I likhet med polismyndigheten anser också jag att en vårdnadshavare fortlöpande bör underrättas om vad som sker med den anhållne om det kan ske utan men för utredningen. Det är naturligtvis särskilt angeläget att polis hör av sig när en kontakt har utlovats. Handläggningen av beslagen I samband med att BB hämtades till förhör genomfördes en husrannsakan i bostaden vid vilken kläder och en mobiltelefon togs i beslag. Åklagaren hävde beslaget den 19 juli. Först den 15 september fick BB en underrättelse om att föremålen kunde hämtas hos polisen.

text: Av utredningen har framkommit att en kopia av beslutet att häva beslagen expedierades till polisen samma dag som åklagaren fattade beslutet. Det har dock inte kunnat utredas när polismyndigheten erhöll beslutet eller när en underrättelse till BB skickades. Dokumentationen av vidtagna åtgärder hos polisen har uppenbarligen inte fungerat. Det är givetvis inte godtagbart att det dröjer cirka två månader från det att ett beslag hävs till dess att ägaren underrättas om detta. Sammanfattning Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndighetens och åklagares handläggning av den aktuella brottsutredningen har varit behäftad med åtskilliga fel och brister, som bl.a. har inneburit att regler av grundläggande betydelse för den enskildes rättssäkerhet har åsidosatts. De förtjänar därför kritik. Jag ser särskilt allvarligt på det förhållandet att BB hördes upplysningsvis angående misstanken om våldtäkt sommaren 2003 utan att varken hans vårdnadshavare, företrädare för socialtjänsten eller en offentlig försvarare var närvarande. FF förtjänar därför allvarlig kritik.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas. – – – –

text: Bilaga 1 till JO:s beslut i ärende 1548-2006

text: Polismyndighetens upplysningar och yttrande

text: Söndagen den 1 maj 2005 kl. 02.18 anmälde KK till Polismyndighetens i Hallands län länskommunikationscentral att hon under natten våldtagits i Åsa inom Kungsbacka kommun av BB, född i juli 1988. Polismyndigheten inledde förundersökning och vidtog ett flertal inledande förundersökningsåtgärder under natten (1302-K10581-05). Statsåklagaren i Göteborg, LL, som fullgjorde åklagarjouren, övertog ledningen av förundersökningen och beslutade den 1 maj 2005 kl. 08.50 bl.a. att BB skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse och att husrannsakan skulle genomföras för att söka efter kläder som kunde vara av intresse för utredningen. Polis hämtade BB i bostaden den 1 maj 2005 kl. omkring 09.30. Jourhavande förundersökningsledare vid polismyndigheten, kriminalinspektören HH och kriminalinspektören MM övertog samma dag kl. omkring 09.00 handläggningen vid polismyndigheten. MM påbörjade förhöret med BB kl. 11.30 på polisstationen i Kungsbacka. HH var närvarande vid förhöret som förhörsvittne. HH föredrog ärendet för LL som den 1 maj 2005 kl. 13.10 beslutade att anhålla BB såsom skäligen misstänkt för våldtäkt i Åsa den 1 maj 2005. I samband med anhållningsbeslutet meddelade åklagaren restriktioner som begränsade BB:s möjligheter att meddela sig med omvärlden. Kammaråklagaren i Göteborg, NN, som då övertagit jouransvaret, beslutade samma dag kl. 17.40 att anhållningsbeslutet skulle kvarstå. På morgonen måndagen den 2 maj 2005 utsågs kriminalinspektören i Kungsbacka, JJ, till ansvarig handläggare vid polismyndigheten. Bitr. chef vid den aktuella utredningsroteln var kriminalinspektören OO. Ledningen av förundersökningen övergick samma dag till vice chefsåklagaren vid Åklagarkammaren i Halmstad, FF. FF beslutade den 2 maj 2005 kl. 14.45 att anhållningsbeslutet skulle kvarstå. Den 3 maj 2005 polisanmälde PP att även hon utsatts för våldtäkt av BB, dels vid ett tillfälle i Åsa sommaren 2003 och dels vid ett tillfälle i Åsa våren 2004. Förundersökning härom inleddes av polismyndigheten den 3 maj 2005 kl. 15.15 (1302- K10808-05). FF övertog omgående ledningen av även denna förundersökning. I förundersökningsprotokollet avseende sistnämnda polisanmälan redovisas två protokoll av den 3 maj 2005 med förhör av BB, dels ett som pågått kl. 15.28-15.36 och dels ett förhör som pågått kl. 15.37-15.45. Vid det första förhöret har antecknats att BB hörts som ”annan” och att förhöret avsåg våldtäkt sommaren 2003. I det andra förhörsprotokollet har antecknats att BB delgivits misstanke om våldtäkt sommaren 2004, att han underrättats om sin rätt till försvarare och att han godtar den försvarare som rätten förordnar. FF begärde den 3 maj 2005 BB häktad som på sannolika skäl misstänkt för våldtäkt alt. sexuellt tvång och försök till våldtäkt i Åsa sommaren 2004 samt våldtäkt i Åsa den 1 maj 2005. Advokaten QQ förordnades den 3 maj 2005 som offentlig försvarare för BB. Åklagaren hävde anhållningsbeslutet den 4 maj 2005 kl. 14.55. Samma dag omhändertogs BB enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga. BB hördes ånyo den 14 juni 2005 som misstänkt för våldtäkten i Åsa sommaren 2003. I förhörsprotokollet har antecknats att advokaten QQ och socialsekreteraren RR var närvarande vid det förhöret. BB var 16 år då han hördes av polisen i maj och juni 2005. Fängelse kan följa för de aktuella brotten. Den 23 mars 2006 anmälde BB:s mor, AA, till Justitieombudsmannen (JO) att hon ansåg att åklagare och polismyndigheten förfarit felaktigt i vissa hänseenden under förundersökningarna.

text: JO har begärt upplysningar och yttrande över handläggningen vid polismyndigheten. Polismyndighetens akter och Åklagarkammarens i Halmstad tvångsmedelsblanketter har varit tillgängliga. Upplysningar har inhämtats från HH, JJ och assistenten i Kungsbacka, SS.

text: När och på vilket sätt underrättades vårdnadshavaren i enlighet med reglerna i

text: 5 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL)

text: Åklagare ska enligt 3 § LUL vara förundersökningsledare i utredningar av nu aktuellt slag. Det följer av 5 § LUL att polismyndigheten är skyldig att omedelbart underrätta och personligen kalla vårdnadshavare till förhör med en person som inte fyllt 18 år. Bestämmelsen medger vissa undantag. Uppstår fråga om att medge undantag ska saken enligt polismyndighetens uppfattning alltid underställas förundersökningsledarens prövning.

text: 21 kap 3 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) stadgar att försvarare för den unge utses av vårdnadshavaren. Även detta förhållande medför att polismyndigheten utan dröjsmål bör kontakta vårdnadshavaren. Det har inte framkommit skäl att inte underrätta och kalla AA till förhören med BB. I samband med att BB hämtades till förhöret den 1 maj 2005 träffade polismännen AA. Av förhörsprotokollet, HH:s yttrande och AA:s inlaga till JO framgår att AA då underrättats om att BB medtogs för att förhöras i anledning av misstanke om visst sexualbrott. Av HH:s yttrande och AA:s inlaga framgår också att hon ansett sig vara förhindrad att närvara vid förhöret. AA har alltså omedelbart underrättats om och i praktiken kallats till förhöret den 1 maj 2005. Med beaktande av att åklagaren beslutat att hämta BB till förhör och att detta av rättsäkerhets- och utredningsskäl borde genomföras utan dröjsmål bör sättet för underrättelse och kallelse av AA enligt polismyndighetens uppfattning kunna godtas. Av HH:s yttrande och av AA:s inlaga framgår vidare att AA haft fortlöpande kontakt med företrädare för polismyndigheten och att hon den 3 maj underrättats om att ytterligare förhör skulle hållas samma dag med BB. Polismyndigheten har underlåtit att personligen kalla AA till förhören den 3 maj 2005 och, såvitt framkommit, att underrätta och personligen kalla henne till förhöret den 14 juni 2005 trots att så bort ske.

text: När och på vilket sätt underrättades socialnämnden i enlighet med bestämmelserna i 6 och

text: 7 §§ LUL

text: Det följer av 6 § LUL att polismyndigheten genast ska underrätta socialnämnden när en person som inte fyllt 18 år är skäligen misstänkt för ett allvarligt brott. Enligt 7 § LUL ska företrädare för socialnämnden om möjligt närvara vid förhör när den unge ska höras för sådant brott om det kan ske utan men för utredningen. Enligt

text: 16 § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: (FUK) ska socialnämnden, om hinder inte möter, i god tid underrättas om tid och plats för förhöret. Detsamma gäller i fråga om förhör i andra fall med barn som inte fyllt 20 år, om det finns skäl till antagande att vad som förekommit bör föranleda ingripande från socialnämnden. Fråga om det är möjligt för företrädare för socialnämnden att närvara vid förhör ankommer på dem. Fråga om socialnämndens närvaro vid förhöret kan vara till men för utredningen ska enligt polismyndighetens uppfattning alltid underställas åklagaren för prövning. Det har inte framkommit att det skulle ha varit till men för utredningen om företrädare för socialnämnden närvarit vid förhören med BB. Det fanns också skäl att anta att vad som förekommit bort föranleda ingripande från socialnämnden. Socialnämnden ingrep också mot BB den 4 maj 2005. HH har i sitt yttrande lämnat uppgifter av innebörd att han inte vill frånsäga sig sitt ansvar för att socialnämnden inte kontaktades, att han i och för sig känner till att socialnämnden ska underrättas vid allvarligare brottsmisstankar mot unga personer, att han normalt inte handlägger ungdomsbrott, att han av förbiseende inte sökt kontakt med socialnämnden samt att han hade uppfattningen att det var svårt att få tag i dem under jourtid.

text: Såvitt framgår av handlingarna har polismyndigheten haft kontakt med företrädare för socialnämnden i ärendet den 3 maj 2005 och lämnat närmare information påföljande dag. Det var JJ som uppmärksammade OO om att kontakt med socialnämnden inte tagits direkt. Polismyndigheten har således inte underrättat socialnämnden så snart detta kunnat ske. Om socialnämnden inte kunnat nås under helgen borde kontakt i vart fall ha tagits med dem måndagen den 2 maj 2005. Företrädare för socialnämnden har således inte heller beretts möjlighet att närvara vid förhören den 1 och 3 maj 2005. Som anförts ovan var det angeläget från rättssäkerhets- och utredningssynpunkt att snarast verkställa åklagarens beslut att hämta BB till förhör den 1 maj 2005. Det kan, så här i efterhand, ifrågasättas om inte hinder skulle ha förelegat att i god tid underrätta företrädare för socialnämnden om tid och plats för det förhöret. Som framgår inledningsvis var socialsekreteraren RR närvarande vid förhöret den 14 juni 2005.

text: Vilka åtgärder vidtog polismyndigheten beträffande den unges rätt till offentlig försvarare, kontakt med åklagaren i frågan m.m.

text: Det följer av 21 kap 3, 3 a §§ och 23 kap 5 § RB, 24 § LUL samt 12 § FUK att det förelåg en skyldighet att tillse att en offentlig försvarare förordnades för BB redan under förundersökningen och att åklagaren snarast hade att anmäla detta till rätten. Om den misstänkte är under 18 år utses försvarare av den som har vårdnaden för honom. När en ung person misstänkts för ett allvarligt brott är det enligt polismyndighetens uppfattning särskilt viktigt att den misstänkte snarast får en försvarare. Enligt polismyndighetens uppfattning bör förhör med unga misstänkta avseende allvarlig brottslighet normalt inte hållas utan att försvarare är närvarande. Om den unge hämtats till förhör utan föregående kallelse måste dock som regel förhör hållas utan att försvarare finns att tillgå (Jfr Riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden 19 juni 2006, RåR 2006:3). Det är åklagaren som ansvarar för att en ung person som är misstänkt för allvarlig brottslighet utan dröjsmål får en offentlig försvarare. Åklagaren ansvarar också ytterst för formerna för förhören. Åklagaren bör t.ex. se till att försvarare närvarar vid förhör när så är påkallat även om en offentlig försvarare ännu inte utsetts. Det ankommer dock på polismyndighetens utredare att påminna om och verka för detta. Av förhörsprotokollet den 1 maj 2005 framgår att BB underrättats om att han var misstänkt för våldtäkt alt. sexuellt ofredande och hade rätt till försvarare. HH har därutöver uppgivit att BB ställt frågor om försvarare och fått beskedet att en sådan fick närvara vid förhöret vilket var en fördel om han ville ställa frågor samt att BB ansåg att förhöret kunde hållas utan försvarare. HH har vidare uppgivit att han inte minns om frågan om försvarare tagits upp vid hans föredragning för åklagaren efter förhöret den 1 maj 2005 men att han ”utgår från det”.

text: I det första förhörsprotokollet av den 3 maj 2005 har inga noteringar angående försvararfrågan gjorts. Vid det påföljande förhöret samma dag har BB underrättats om misstanke om våldtäkt i Åsa sommaren 2004 och om sin rätt till försvarare varvid BB uppgivit att han godtar den försvarare som rätten förordnar. Av handlingarna i akten framgår att FF i häktningsframställan den 3 maj 2005 uppgivit att BB önskade offentlig försvarare och att han godtog den rätten förordnar. Advokaten QQ förordnades som BB:s offentlige försvarare samma dag. Som framgår inledningsvis var advokaten QQ närvarande vid förhöret den 14 juni 2005. Vad som kan ha sagts i samtalen mellan åklagare och polisens utredare angående försvararfrågan kan inte närmare utredas av polismyndigheten. Med beaktande av vad HH anfört och att ansvariga åklagare måste ha varit medvetna om att förhören den 1 och 3 maj 2005 hölls utan försvarare finns det dock enligt polismyndighetens

text: uppfattning anledning att anta att frågan uppkommit i samtal mellan åklagarna och polismyndighetens utredare. Polismyndigheten kunde omgående ha kontaktat AA för att efterhöra vem som skulle utses som försvarare för BB. Om så skett är det möjligt att denne i vart fall hade kunnat närvara vid förhören den 3 maj 2005.

text: Anledningen till att AA:s son hördes upplysningsvis den 3 maj 2005 beträffande händelsen på stranden sommaren 2003

text: Av 15 § FUK framgår bl.a. att förhör med barn som misstänks för att före 15 års ålder ha begått brott får hållas endast efter medgivande av undersökningsledaren. Även utan medgivande får dock ställas de frågor till barnet som oundgängligen behövs för att klarlägga om barnet har begått brottet. JJ har uppgivit att osäkerhet förelegat om BB varit 15 år vid den ifrågasatta våldtäkten sommaren 2003 i Åsa. Åklagaren har därför givit direktiv till JJ att BB vid förhöret den 3 maj 2005 skulle höras upplysningsvis (”som annan”) om den händelsen. Polismyndigheten har således följt åklagarens direktiv i denna del. Polismyndigheten finner dock att man genom att höra BB upplysningsvis om den ifrågasatta våldtäkten sommaren 2003 inte kan gå runt reglerna t.ex. om försvarare eller skyldigheten att underrätta och kalla vårdnadshavare samt företrädare för socialnämnden till förhör med den unge. Om en utredning i denna del kan anses vara inledd enligt 31 § LUL skall självfallet bestämmelserna i 32-38 §§ LUL också följas.

text: Ang. vad AA anfört i sin JO-anmälan beträffande polismyndighetens underlåtenhet att kontakta henne

text: Enligt polismyndighetens uppfattning ska en vårdnadshavare fortlöpande men i rimlig omfattning genom polisens försorg informeras om vad som sker under en förundersökning där en ung person misstänks för ett allvarligt brott om det kan ske utan men för utredningen. Detta gäller naturligtvis särskilt om den unge är frihetsberövad. Frågan om det kan vara till men för utredningen att hålla vårdnadshavaren informerad i olika hänseenden bör enligt polismyndighetens uppfattning underställas åklagaren. AA har framfört kritik mot att polismyndigheten under tiden 1-4 maj 2005 inte tillräckligt aktivt tagit kontakt med henne i anledning av förundersökningen mot BB. Det har inte framkommit att det skulle vara till men för utredningen att i stort fortlöpande informera AA om förundersökningen och om BB:s situation. AA synes också, främst på eget initiativ, fortlöpande ha blivit informerad om utredningen och om hur BB hade det. Av AA:s inlaga till JO och av HH:s yttrande framgår att AA i vart fall vid nio tillfällen haft kontakt med företrädare för polismyndigheten under tiden 1-4 maj 2005 då BB varit frihetsberövad. I samband med att BB hämtades till förhör den 1 maj 2005 informerades AA om skälet härtill. HH hade för avsikt att ringa AA för att meddela NNs beslut den 1 maj 2005 kl. 17.40 att BB skulle vara fortsatt anhållen. AA förekom dock HH genom att ringa upp honom. Hon informerades då om handläggningen av ärendet och att det var åklagaren som ledde förundersökningen. HH lämnade sitt mobiltelefonnummer till AA och sade att hon kunde ringa även under kvällstid om hon hade frågor. Måndagen den 2 maj 2005 var AA i kontakt med företrädare för polismyndigheten och fick viss information. Den 3 och 4 maj 2005 hade AA flera kontakter i ärendet med OO och JJ. Som framgår ovan har polismyndigheten inte underrättat och kallat AA till vissa förhör med BB och inte heller hört vem AA önskade utse som försvarare för BB. Det är beklagligt om AA dessutom har uppfattningen att polismyndigheten därutöver inte tillräckligt aktivt sökt kontakt med henne.

text: Ang. vissa beslagsfrågor

text: I början av maj 2005 togs en påse med kläder och en mobiltelefon i beslag från BB (1306-05-60153 och 1316-05-60147). Åklagaren hävde beslagen den 19 juli 2005. Den 15 september 2005 utlämnades föremålen till AA. Assistenten SS har uppgivit att hon ansvarar för beslagtaget gods vid polisstationen i Kungsbacka. Hon försöker alltid lämna ut hävda beslag så fort som möjligt. Hon har inte något minne av när hon fick del av åklagarens beslut att beslagen var hävda. Hon skickar alltid ut skriftlig kallelse till den som skall hämta gods som varit i beslag. Hon skickade kallelse till BB omedelbart efter sin semester som slutade den 18 augusti 2005. Kopia av kallelsen är dock inte bevarad. Det har inte antecknats till vem och när kallelserna skickades. – – – –

text: Bilaga 2 till JO:s beslut i ärende 1548-2006

text: FF

text: BB anhölls den 1 maj 2005 kl. 13.10 av jouråklagare. Ärendet lottades den 2 maj 2005 på kammaråklagaren TT. TT var föräldraledig den 2 maj. Den 4 maj 2006 lottades ärendet om på kammaråklagaren GG. Någon gång under dagen den 2 maj 2006 har jag fått besked om att jag skulle handlägga ärendet i TT:s frånvaro. Omständigheterna härvidlag är oklara. Jag hade mål i hovrätten i Göteborg med början klockan 10.00. Detta mål blev inställt. Om det förhåller sig som jag har en minnesbild av så har en annan åklagare tagit de mål jag skulle ha haft under eftermiddagen. Det innebär att jag varit tillbaka i Halmstad efter lunch. Jag har inte något minne av överväganden beträffande försvararfrågan den 2 maj. Av allt att döma har jag utgått från att domstolen kontaktats i denna fråga före eller efter anhållningsbeslutet den 1 maj. Annars hade jag begärt försvarare i samband med att jag gjorde framställan om målsägandebiträde. Min minnesbild är att jag först den 3 maj fått klart för mig att försvarare inte var förordnad. Jag har därför i samband med häktningsframställan framställt begäran om offentlig försvarare. Förhöret beträffande händelsen sommaren 2003 hölls inte för att utreda den påstådda gärningen. Jag ville ha så mycket information som möjligt och – med hänsyn till den anhållnes ålder – så snabbt som möjligt för att belysa den anmälan som gjorts beträffande brott den 1 maj. Där fanns uppgifter från en målsägande som kunde ha betydelse för bedömningen av tillförlitligheten av uppgifterna i anmälan den 1 maj. Jag ansåg då att den anhållne borde få möjlighet att lämna uppgifter om sin syn på saken.

text: GG

text: BB hämtades till förhör den 1 maj 2005 såsom misstänkt för sexuellt utnyttjande. Misstanken ändrades senare till våldtäkt. Förhör jml

text: 23 kap 18 § rättegångsbalken

text: hölls den 1 maj kl. 11.30. BB anhölls den 1 maj 2005 kl. 13.10. Dessa beslut fattades av statsåklagare LL vid åklagarkammaren i Uddevalla som tjänstgjorde som jouråklagare. Kammaråklagare NN, också i egenskap av jouråklagare, beslutade samma dag kl. 17.40 att anhållningsbeslutet skulle kvarstå. Av åklagarkammarens diarium framgår att ärendet först lottades på åklagartjänst 9. Denna innehades vid tillfället av dåvarande extraåklagaren UU. Hon kom dock inte att ha någon del i ärendets handläggning. Den 2 maj lottades ärendet om till åklagartjänst 2 som innehades av kammaråklagaren TT. Denne var dock inte i tjänst den 2 maj och synes inte heller ha deltagit i ärendets handläggning. Muntliga direktiv gavs den 2 maj av vice chefsåklagaren FF. Den 3 begärde hon BB häktad vid Varbergs tingsrätt. Det torde vara i anledning av detta som försvarare förordnades. Anhållningsbeslutet hävdes den 4 maj 2005 kl. 14.55 av kammaråklagare VV sedan hon varit i kontakt med socialförvaltningen i Kungsbacka och behörig ledamot av

text: nämnden för individ- och familjeomsorg beslutat att BB omedelbart skulle omhändertas jml 6 § Lag om vård av unga. Därefter återkallade VV häktningsframställningen. Den 4 maj lottades ärendet på min tjänst 6. Ärendet överlämnades till mig för handläggning efter att BB hade försatts på fri fot. Förundersökningen redovisades den 5 juli 2005 och åtal väcktes den 15 juli 2005. Under utredningen hade det kunnat fastställas genom uppgifter från vittnen – bl. a. BB:s moder – att de gärningar som han var misstänkt för som skett under sommaren 2003, inträffat efter det att han fyllt femton år. Samtliga beslag i ärendet hävdes den 19 juli 2005 av undertecknad. Såsom framgår av anteckning i åklagarkammarens diarium expedierade jag samma dag kopior till polisen i Kungsbacka. Om detta sker på något annat sätt än per post brukar jag särskilt ange detta. I detta fall finns ingen sådan anteckning. Det finns inte heller någon ytterligare anteckning om att dessa beslut skulle ha expedierats på nytt innan beslagen lämnades ut till BB.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Hans Ragnemalm

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Polismyndigheten i Skåne och Rikspolisstyrelsen för deras agerande i samband med att en utresestämpel fått ett felaktigt utseende

org: jo

sammanfattning: En kvinna och hennes dotter stoppades vid den ungerska gränsen och anklagades för att ha en falsk svensk utresestämpel i sina pass, vilket bekräftades vid kontakt med Rikskriminalpolisen i Sverige. Det inträffade medförde flera allvarliga konsekvenser för de två. Senare visade det sig att det med all sannolikhet rörde sig om en stämpel som fått ett felaktigt utseende i samband med en reparation, men som trots det fortsatt kom att användas av svensk gränspolis. Polismyndigheten i Skåne kritiseras för att ha haft bristfälliga kontrollrutiner i samband med reparation av in- och utresestämplar. Rikspolisstyrelsen, som genom Rikskriminalpolisens centrala gränskontrollenhet är nationell kontaktpunkt i dessa frågor, kritiseras för att inte ha fört informationen vidare när det framkom att stämpelns utseende kunde ha förändrats vid reparationen.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO, daterad den 2 mars 2012, framförde AA klagomål mot polisen. Hon uppgav bl.a. följande.

type: stycke

text: När hon och hennes dotter lämnade Sverige via Sturups flygplats den 15 december 2010 använde gränspolisen en felaktig utresestämpel. Detta ledde till att hon och dottern stoppades vid den ungerska gränsen sju månader senare (den 12 juli 2011), med ett flertal allvarliga konsekvenser som följd – de blev bl.a. kvarhållna i sex timmar, utvisades från Ungern och förbjöds att resa in i EU under ett års tid. Vid förfrågningar om stämpeln bekräftade svensk polis inledningsvis att den var korrekt, men ändrade sig sedan och hävdade att stämpeln var falsk.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar hämtades in. Av dessa framgick att den aktuella stämpeln (M320) föreföll att ha fått ett felaktigt utseende i samband med en reparation. Detta hade dock inte uppmärksammats, varför stämpeln fortsatt kom att användas av gränspolisen vid Polismyndigheten i Skåne. Det framgick vidare att svensk polis, vid förfrågningar från andra länder, hade uppgett att

text: stämpelavtryck från den aktuella stämpeln var falska. Den 1 oktober 2011 lämnades en sådan uppgift beträffande stämpeln i AA:s och hennes dotters pass till Interpol i Budapest. Uppgiften lämnades av Rikskriminalpolisens enhet för internationellt polissamarbete (IPO), efter kontakt med Rikskriminalpolisens centrala gränskontrollenhet (ärende IP 2011 022720). Vid tidpunkten för JO:s kontakter med Rikskriminalpolisen, den 12 juni 2012, hade Polismyndigheten i Skåne informerat Rikskriminalpolisen om att reparation av stämpeln skett och att den därvid kunde ha fått ett felaktigt utseende. Enligt Rikskriminalpolisens centrala gränskontrollenhet ålåg det Polismyndigheten i Skåne att vidarebefordra informationen till berörda organ.

text: JO anmodade Rikspolisstyrelsen att, efter att ha inhämtat upplysningar från Polismyndigheten i Skåne och Rikskriminalpolisen, yttra sig i ärendet.

text: Rikspolisstyrelsen (överdirektören BB) inkom med ett yttrande den 18 september 2012, till vilket yttranden från Polismyndigheten i Skåne (biträdande länspolismästaren CC) och Rikskriminalpolisen (chefsjuristen DD) var fogade. Polismyndigheten i Skåne anförde bl.a. följande. Under senare delen av 2011 mottog myndigheten förfrågningar rörande en stämpel med nr M320. Med anledning av att samtliga in- och utresestämplar hade bytts ut den 1 februari 2011 kunde någon jämförelse med den aktuella stämpeln inte göras. I stället fick jämförelsen göras med de stämpelavtryck som fanns kvar. Vid denna jämförelse kunde det konstateras att stämpelavtrycken i förfrågningarna hade ett felaktigt utseende. Den slutsats som drogs var att stämpelavtrycken i förfrågningarna var manipulerade eller förfalskade.

text: En tid senare kontaktades personalen på Malmö Airport av en person (inte AA) som drabbats av en spärrmarkering i Schengen Information System (SIS). Personen uppvisade biljetter som styrkte att han hade rest från flygplatsen den aktuella dagen. Detta ledde till att en anställd fann en anteckning i arkivet om att stämpel M320 hade varit på reparation hos leverantören. Det fanns inte någon anteckning om när stämpeln hade kommit tillbaka och inte heller hade något stämpelavtryck gjorts för att kontrollera att stämpeln hade ett korrekt avtryck. Kontakt togs omedelbart med IPO, som hade haft kontakt med de utländska myndigheterna rörande förfrågningarna. Den centrala gränskontrollenheten vid Rikskriminalpolisen informerades också om vad som framkommit.

text: I sin bedömning angav polismyndigheten att det funnits en klar brist i hanteringen när det gällde kontrollen av stämplar som varit föremål för reparation, och att avsaknaden av kontrollrutiner med stor sannolikhet hade varit den omedelbara orsaken till det som drabbat AA och hennes dotter. Myndigheten uppgav att sådana kontrollrutiner nu hade införts och att risken för att något liknande skulle inträffa igen därmed bedömdes som liten. Avslutningsvis beklagade myndigheten det inträffade.

text: Rikskriminalpolisen anförde bl.a. följande.

text: Av [stämplingsföreskrifterna i den s.k. gränskodexen med bilagor, se nedan under den rättsliga regleringen] framgår bland annat att medlemsstaterna ska utse nationella kontaktpunkter som ansvarar för utbyte av information om säkerhetskoderna i de inrese- och utresestämplar som används vid gränsövergångsställen och underrätta de övriga medlemsstaterna, [r]ådets generalsekretariat och kommissionen om detta. Kontaktpunkterna ska så fort som möjligt ha tillgång till vilka gemensamma inrese- och utresestämplar som används vid en medlemsstats yttre gräns. Särskilt ska information lämnas om a) vilket gränsövergångsställe som använder vilken stämpel, b) identiteten på den gränskontrolltjänsteman som tilldelas en viss stämpel vid en viss tidpunkt och c) säkerhetskoden för varje stämpel vid en viss tidpunkt. Alla förfrågningar angående gemensamma inrese- och utresestämplar ska ske genom dessa kontaktpunkter. FADO, False and Authentic Documents Online, inrättades genom ett rådsbeslut (dok. 12838/98 ASIM 233 FAUXDOC 16, daterat 98-11-16). Systemet innehåller uppgifter om äkta och falska handlingar inbegripet in- och utresestämplar. Samtliga medlemsstater har tillgång till FADO. Centrala gränskontrollenheten vid Rikskriminalpolisen är utsedd att vara nationell kontaktpunkt. Under icke kontorstid har [e]nheten för internationellt polissamarbete (IPO) vid Rikskriminalpolisen uppgiften. Vid det aktuella tillfället kontrollerade den ungerska gränskontrollen passet och stämpeln i FADO. Då stämpeln inte överensstämde med FADO:s uppgifter om utseendet på en svensk stämpel kontaktades den i FADO angivna svenska nationella kontaktpunkten. Handläggaren konstaterade att den ungerska bedömningen var riktig. I det aktuella ärendet har till synes de av EU beslutade rutinerna fungerat väl. [– – –] Rikspolisstyrelsen genom [c]entrala gränskontrollenheten vid Rikskriminalpolisen har […] en samordnade och informerande roll när det gäller de gemensamma inrese- och utresestämplarna. Några direktiv om hur en polismyndighet ska förfara vid reparation av en stämpel har inte givits av Rikskriminalpolisen.

text: Rikskriminalpolisen gjorde därefter bedömningen att gällande regelverk avseende stämplarnas införskaffande hade följts liksom att det EUgemensamma förfarandet för kontroll av handlingars och stämplars äkthet hade fungerat väl. Rikskriminalpolisen konstaterade emellertid att ärendet visade på en brist i hanteringen på det nationella planet, vilken eventuellt hade kunnat undvikas om det funnits en tydlig vägledning för hanteringen i dylika fall. Å andra sidan torde det enligt Rikskriminalpolisen vara rimligt att anse att den myndighet som utför en reparation på sin stämpel också har ett ansvar att se till att stämpeln repareras på ett sådant sätt att den inte förändras från sitt originaltryck. Rikskriminalpolisen fann det mycket beklagligt att en resande hade drabbats på grund av att reparationens inverkan på stämpelavtrycket inte uppmärksammats innan stämpeln togs i bruk.

text: Rikskriminalpolisen anförde även att man övervägde att anta de rutiner som tillämpas av Utrikesdepartementet, där man inte reparerar stämplar utan i stället kasserar dem och beställer nya. Detta skulle kunna ske genom Rikspolisstyrelsens cirkulärmeddelanden.

text: Rikspolisstyrelsen redovisade följande bedömning.

text: Frågan om felaktig stämpel använts

text: Av polismyndighetens yttrande framgår att man har fått frågor gällande stämplar från den aktuella dagen. Eftersom stämpeln inte fanns kvar kunde man inte direkt jämföra med den utan fick jämföra med stämpelavtryck. Vid en jämförelse kunde konstateras att avtrycken inte stämde överens. Den första slutsatsen som då drogs var att det var fråga om förfalskning eller manipulering. Vid en närmare kontroll upptäcktes dock att stämpeln hade varit på reparation. Det kan med säkerhet inte sägas när stämpeln kommit tillbaka från reparation och hur den då såg ut. Rikspolisstyrelsen finner det trolig att en stämpel med felaktigt utseende efter reparation har använts.

text: Förfrågningar om stämplar

text: Att det har getts dels en förklaring att stämpeln har varit förfalskad eller manipulerad, dels att den senare har varit på reparation och inte kontrollerats hänger samman med att polismyndigheten har anmält till den nationella kontaktpunkten hur stämpeln ska se ut. När fråga har kommit från annat land har stämpelavtrycket inte stämt överens med de stämpelavtryck som finns hos Rikskriminalpolisen som är nationell kontaktpunkt för förfrågningar och som ska ha en förteckning över dessa uppgifter. Uppgiften att stämpeln därmed kan vara förfalskad eller manipulerad har då lämnats. Senare när polismyndigheten har gjort närmare efterforskningar har det kunnat konstateras att stämpeln har varit på reparation och det var osäkert om stämpeln hade kontrollerats efter reparationen. Det finns en klar rutin för hur frågor till och från andra länder gällande stämplar ska hanteras. Som Rikskriminalpolisen har framhållit har den ungerska gränskontrollen först kontrollerat pass samt stämpel genom FADO. Då dessa inte stämde överens har fråga ställts till den nationella kontaktpunkten. Rikspolisstyrelsens slutsats är, i likhet med vad Rikskriminalpolisen och polismyndigheten sagt, att den gällande rutinen har tillämpats vid informationshanteringen.

text: Polisens rutiner

text: Det får anses klarlagt, som också framgår av polismyndighetens yttrande, att det inte har funnits en klar rutin för hur reparerade stämplar ska hanteras. Polismyndigheten har nu meddelat att kontrollrutiner har införts för att en situation som denna inte ska kunna återupprepas. Rikskriminalpolisen, den nationella kontaktpunkten för bl.a. förfrågningar om inoch utresestämplar, har meddelat att det övervägs att en ny ordning ska införas som innebär att stämplar inte repareras utan i stället kasseras och ersätts med nya.

text: Sammanfattningsvis

text: Rikspolisstyrelsen konstaterar att det torde vara fallet att en felaktig stämpel har använts vilket fått beklagliga konsekvenser för AA. Rikspolisstyrelsen kan konstatera att Polismyndigheten i Skåne nu har infört kontrollrutiner samt att en ny ordning är under beredning hos den nationella kontaktpunkten. Rikspolisstyrelsen bedömer därför att genomförda och planerade åtgärder sammantaget är tillräckliga för att liknande misstag inte inträffar igen.

text: Sedan vissa oklarheter i remissvaret vid telefonkontakter påtalats från JO:s sida, inkom Rikspolisstyrelsen den 23 oktober 2012 med en skrivelse, vari bl.a. anfördes följande.

text: Ansvaret för kontakten med kommissionen, andra medlemsstaters kontaktpunkter och rådssekretariatet åvilar enligt [g]ränskodexen annex IV punkten 4, den nationella kontaktpunkten. Den nationella kontaktpunkten i dessa frågor är Rikspolisstyrelsen genom Rikskriminalpolisens centrala gränskontrollenhet som ska ha all information om stämplar som används vid landets gränser. Detta ansvar inbegriper försvunna och stulna stämplar vilket framgår av sista stycket. Vad som ska gälla vid utbyte av stämplar framgår inte direkt av kodexen. Rikspolisstyrelsen gör dock den bedömningen att i en situation som den nu aktuella har kontaktpunkten ansvar att meddela berörda organ. Som tidigare meddelats kommer ett cirkulärmeddelande att skickas ut från den nationella kontaktpunkten till bl.a. polismyndigheterna och Kustbevakningen med förtydligande av rutinerna och instruktioner om hur man ska agera vid reparation och utbyte av stämplar. [– – –]

text: I skrivelse till Rikspolisstyrelsen den 13 november 2012 ställde JO bl.a. två konkreta frågor:

text: 1. Har de felaktiga uppgifter som lämnats till utländska myndigheter korrigerats? Om så inte har skett, varför? 2. I Rikspolisstyrelsens yttrande den 23 oktober 2012 anges att ”i en situation som den nu aktuella har kontaktpunkten ansvar att meddela berörda organ”. Har detta skett?

text: I Rikspolisstyrelsens svar den 28 november 2012 angavs bl.a. följande.

text: Berörda organ har inte informerats om just den aktuella stämpeln på grund av den långa tid som gått innan ärendet kom till Rikskriminalpolisens kännedom. Även om det framkommit att stämpeln kunde vara felaktig p.g.a. reparation har den uppgiften inte förts vidare dels p.g.a. den långa tid som förflutit, dels p.g.a. att stämplarna var utbytta. [– – –] Rikspolisstyrelsen vill betona att det är troligt att en stämpel med felaktigt utseende efter en reparation har använts vid det aktuella tillfället, men att detta inte kan sägas med säkerhet eftersom stämplarna har destruerats.

text: AA kommenterade yttrandena och angav därvid att svenska myndigheter borde ta sitt ansvar för den situation hon och hennes dotter hamnat i. Hon uppgav även att hon önskade ekonomisk ersättning för det som inträffat.

text: I ett beslut den 23 maj 2013 anförde stf JO Ragnemalm följande.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Av

text: artikel 10 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 562/2006 av den 15 mars 2006

text: om en gemenskapskodex om gränspassage för personer (kodex om Schengengränserna), den s.k. gränskodexen, framgår att tredjelandsmedborgares resehandlingar systematiskt ska stämplas vid in- och utresa.

text: Närmare föreskrifter om stämpling har fastställts i bilaga IV till kodexen. I p. 4 i bilagan anges bl.a. att medlemsstaterna ska utse nationella kontaktpunkter som ansvarar för utbyte av information om säkerhetskoderna i de inrese- och utresestämplar som används vid gränsövergångsställena och underrätta de övriga medlemsstaterna, rådets generalsekretariat och kommissionen om detta. Dessa kontaktpunkter ska så fort som möjligt ha tillgång till information om de

text: gemensamma inrese- och utresestämplar som används vid en medlemsstats yttre gränser. Detta gäller särskilt information om vilket gränsövergångsställe som använder vilken stämpel, identiteten på den gränskontrolltjänsteman som tilldelas en viss stämpel vid en viss tidpunkt och säkerhetskoden för varje stämpel vid en viss tidpunkt. Alla förfrågningar angående gemensamma inreseoch utresestämplar ska ske genom de nationella kontaktpunkterna. De nationella kontaktpunkterna ska dessutom genast underrätta de andra kontaktpunkterna, rådets generalsekretariat och kommissionen om en ändring av kontaktpunkterna samt om försvunna och stulna stämplar.

text: I p. 1 i bilagan anges att närmare bestämmelser om stämplarna ges i verkställande kommitténs beslut SCH/COM-EX (94) 16 rev och SCH/Gem- Handb (93) 15 (CONFIDENTIEL).

text: Den 6 mars 2013 utfärdade Rikskriminalpolisen, centrala gränskontrollenheten, ett cirkulärmeddelande angående hanteringen av in- och utresestämplar. I detta anges följande.

text: Stämplar för in- och utresa

text: Polismyndigheterna och Kustbevakningen har ansvaret för sina stämplar och för att reglerna gällande dokumentation i [g]ränskodexen, annex IV, p 4, efterlevs. Endast mindre reparationer av trasiga stämplar får vidtas, och bara då det är uteslutet att stämpelns funktion och/eller tryck kan påverkas. I annat fall ska stämpeln kasseras och ersättas med en ny. I de fall en stämpel kasseras och en ny beställs ska [c]entrala gränskontrollenheten omgående underrättas med uppgifter om  Numret på den kasserade stämpeln  Datum för åtgärden  Numret på den nya stämpeln  Datum då denna togs i bruk Den nya stämpeln ska inte ha samma nummer som den kasserade utan erhålla första lediga nummer i den aktuella myndighetens nummerserie.

text: Bedömning

text: Enligt vad som framkommit har den aktuella utresestämpeln (M320) varit föremål för reparation, vilket med all sannolikhet lett till att den fått ett felaktigt utseende. Eftersom stämpeln har kasserats och det inte finns något avtryck som visar dess utseende efter reparationen, går det inte att med absolut säkerhet slå fast att det förhåller sig på det sättet. Samtliga omständigheter talar dock för detta.

text: Ett felaktigt stämpelavtryck kan få allvarliga konsekvenser för enskilda resenärer, vilket tydligt illustreras av det till JO anmälda ärendet. Att en in- eller utresestämpel som varit på reparation kontrolleras innan den tas i bruk borde vara självklart, liksom att stämpelavtryck och annan dokumentation bevaras så att det i efterhand går att överblicka vad som hänt. Ansvaret för att så sker åvilar ytterst den myndighet som använder stämplarna. I det aktuella fallet har någon kontroll av den reparerade stämpeln inte skett och dokumentation om vad som

text: förevarit saknas. Bristerna har fått allvarliga konsekvenser för AA och hennes dotter. Av utredningen framgår att även andra har drabbats.

text: En bidragande orsak till det inträffade har varit att Polismyndigheten i Skåne saknat kontrollrutiner för situationer som den aktuella. Jag noterar att sådana rutiner införts efter den aktuella händelsen och att Rikspolisstyrelsen, genom Rikskriminalpolisens centrala gränskontrollenhet, nyligen har utfärdat riktlinjer angående hur in- och utresestämplar ska hanteras.

text: Polismyndigheten i Skåne kan naturligtvis inte undgå kritik för de konstaterade bristerna. De av utredningen framkomna tillkortakommandena på central nivå ter sig emellertid för mig som minst lika allvarliga.

text: När polismyndigheten fick klart för sig att den aktuella stämpelns avtryck kunde ha ändrats i samband med reparationen informerades Rikspolisstyrelsen, genom Rikskriminalpolisens centrala gränskontrollenhet, om detta. Rikspolisstyrelsen har uppgett att det, i situationer som den aktuella, är den nationella kontaktpunkten som ansvarar för att underrätta andra medlemsstaters kontaktpunkter m.fl. om den information som erhållits. Jag delar denna uppfattning.

text: Enligt Rikspolisstyrelsen har någon information inte vidarebefordrats till berörda organ i förevarande fall, dels på grund av den långa tid som förflutit, dels på grund av att stämplarna var utbytta. Det synes inte heller ha gjorts några försök att följa upp och komplettera de svar som tidigare lämnats till utländska myndigheter angående stämpeln.

text: Det inträffade är anmärkningsvärt. Självklart borde informationen, som kunde ha stor betydelse för enskilda individer, omgående ha förts vidare. Det hade sedan ankommit på de instanser som tog emot upplysningarna att avgöra vilka åtgärder som kunde behöva vidtas med anledning härav. Rikspolisstyrelsen har brustit i detta avseende och därmed medverkat till att resenärer kunnat försättas i prekära situationer.

text: JO är inte behörig att pröva frågor om ekonomisk ersättning. Av upplysningar som inhämtats från Justitiekanslern framgår att ett ersättningsanspråk från AA avseende den aktuella händelsen behandlas där.

text: Med den kritik som ovan uttalats avslutas ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Förvar
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Uttalanden om Polismyndighetens möjlighet att tillgripa våld för att genomföra ett besök med en förvarstagen på hans hemlandsambassad

sammanfattning: En man som hade fått avslag på sin asylansökan och dömts för brott skulle utvisas ur Sverige. Polismyndigheten var ansvarig för att verkställa mannens utvisningsbeslut. Mannen togs i förvar med stöd av 10 kap. 1 § utlänningslagen för att förbereda och genomföra verkställigheten. Eftersom det flygbolag som mannen skulle resa med krävde ett s.k. acceptbrev för att ta med honom som passagerare på planet fördes han mot sin vilja till sin hemlandsambassad för att ambassaden skulle utfärda en sådan handling. När mannen gjorde motstånd använde polisen våld mot honom för att genomföra transporten och besöket. JO har i ett annat beslut i dag uttalat att det är oklart vilket lagstöd Polismyndigheten har för att genomföra ett besök på en ambassad mot en förvarstagens vilja, och att det bör tydliggöras i utlänningslagen vilka tvångsåtgärder polisen kan vidta (dnr 2488- 2014). Utgångspunkten är densamma i detta beslut. JO uttalar därutöver att när en utvisad tydligt gett uttryck för att han eller hon inte på något sätt kommer att medverka till ett ambassadbesök måste polisen noggrant överväga om besöket ändå ska genomföras eller om avvisnings- eller utvisningsbeslutet kan verkställas på något annat sätt. Om ett besök ändå genomförs ska detta ske på ett humant och värdigt sätt och de allmänna behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen måste beaktas. När det gäller lagenligheten av det våld som användes mot den förvarstagne mannen konstateras att 10 § polislagen inte fullt ut gav stöd för detta. Däremot hade polisen rätt att med stöd av bestämmelsen i 24 kap. 2 § brottsbalken bruka visst våld mot mannen för att upprätthålla ordningen under transporten och ambassadbesöket. JO anser inte att det finns underlag för slutsatsen att poliserna använde mer våld än som varit tillåtet vid ambassadbesöket, men ifrågasätter om tillvägagångsättet varit förenligt med kravet på att verkställighet ska genomföras på ett humant och värdigt sätt. Det förhållandet att Polismyndigheten i vissa fall använder våld för att genomföra ambassadbesök ger en ytterligare grund för JO:s uppfattning att utlänningslagen bör förtydligas. Beslutet överlämnas därför till Justitiedepartementet.

text: Bakgrund

text: AA som är medborgare i Iran ansökte i april 2009 om asyl i Sverige. Migrationsverket beslutade i december 2009 att avslå ansökan och utvisa

text: honom till Iran. Beslutet vann laga kraft i februari 2012. Eftersom Migrationsverket bedömde att tvång var nödvändigt för att genomföra utvisningen överlämnades ärendet i januari 2013 till polisen för verkställighet med stöd av

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: . Av överlämnandebeslutet framgick bl.a. att AA uppgav att han saknade hemlandspass och inte tänkte medverka till att återvända självmant.

text: I juli 2014 dömdes AA av Västmanlands tingsrätt till ett års fängelse för grov kvinnofridskränkning. I samband med detta beslutade domstolen att AA skulle utvisas ur Sverige och förbjudas att återvända hit under viss tid. Avgörandet vann laga kraft i december 2014.

text: Den 24 december 2014 blev AA villkorligt frigiven. Samma dag tog gränspolisen honom i förvar med stöd av

text: 10 kap. 1 § utlänningslagen

text: för att förbereda och genomföra verkställigheten av hans beslut om utvisning. Polismyndigheten planerade att verkställa AA:s utvisningsbeslut den 4 mars 2015 genom en flygresa till Iran.

text: Med anledning av att transportören, Iran Air, krävde ett acceptbrev från Irans ambassad för att ta med AA som passagerare på planet fördes han till ambassaden den 3 mars 2015.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten. Han var kritisk till att polisen transporterade honom till Irans ambassad i Stockholm och han ifrågasatte om det fanns laglig grund för ett sådant förfarande. Han var vidare kritisk till att polisen använde våld mot honom när han inte frivilligt ville gå in på ambassaden.

text: AA bifogade foton och en journalanteckning till sin anmälan. Av handlingarna framgick att AA uppvisade skador på bl.a. handlederna och ena överarmen när han kom tillbaka från ambassadbesöket.

text: Utredning

text: Handlingar hämtades in från myndigheten. Därefter yttrade sig Polismyndigheten (chefen för enheten för rättslig styrning och stöd BB) över anmälan. Av utredningen framgick huvudsakligen följande. Omständigheterna i ärendet Ärendet handlades av gränspolisen i Kalmar (polisregion Syd). I avvaktan på verkställigheten var AA placerad på anstalten Storboda. Den 23 februari 2015 begärde polisregion Syd att funktionen för ambassadsamordning (FAS) vid Nationella operativa avdelningen skulle bistå med att ordna ett s.k. acceptbrev för AA. Handlingen var nödvändig för att flygbolaget skulle acceptera att AA följde med som passagerare på flygplanet till Iran. Acceptbrevet skulle skrivas på av en företrädare för Irans ambassad.

text: Den 3 mars 2015, dagen före den planerade avresan, besökte personal från FAS den iranska ambassaden. Vid besöket uppgav ambassaden att man önskade ett personligt möte med AA för att därefter eventuellt utfärda acceptbrevet. På grund av detta beslutade polisen att AA skulle köras till Irans ambassad. AA informerades om att polisen skulle hämta honom och om anledningen till ambassadbesöket.

text: När polisen anlände till anstalten meddelade AA att han inte tänkte medverka till besöket på Irans ambassad, och han var inte heller villig att medverka till att lämna landet. AA belades med handfängsel inför transporten. Under transporten drog AA i handfängslet och sa återigen att han inte tänkte kliva ur fordonet när de anlände till ambassaden. Han uppgav vidare att han inte tänkte säga något under besöket. Vid ett senare tillfälle har AA angett att anledningen till att han inte ville medverka till besöket var att ambassaden kanske skulle få veta att han sökt asyl i Sverige och att han var rädd för att han skulle riskera fängelsestraff och tortyr i Iran.

text: Väl framme vid Irans ambassad vägrade AA, trots övertalningsförsök från medföljande polismän, att kliva ur fordonet. Han höll sig fast genom att lägga sina fängselförsedda händer runt ryggstödet på framsätet i bilen. Han tog också spjärn med fötter och ben mot fordonets golv och baksäte. I samband med detta uppstod rodnad runt handlederna efter handfängslen. Poliserna som utförde transporten var därför tvungna att lyfta ut AA ur polisfordonet. När de kommit ut ur bilen vägrade AA att sätta ned fötterna på marken och gå. Han bars därför till ambassadens port, där han återigen vägrade att sätta ned fötterna. Det var troligtvis i samband med detta som rodnaden under vänster överarm uppstod.

text: När de kom in på ambassaden satte sig AA på en stol i väntan på att ambassadpersonal skulle ta emot hans besök.

text: Efter en stund visades AA och poliserna in i ett besöksrum på ambassaden där AA samtalade med ambassadpersonalen under ca 30 minuter. Under samtalet satt AA på golvet eftersom han vägrade att sitta på en stol. Ambassadpersonalen bad AA att underteckna en handling, vilket han vägrade att göra. Efter besöket gick AA själv ut från ambassaden till bilen.

text: Ambassaden utfärdade inte något acceptbrev och verkställighetsresan den 4 mars 2015 ställdes in. Polismyndighetens bedömning När det gäller möjligheten att transportera AA till Irans ambassad mot hans vilja redovisade Polismyndigheten följande bedömning. Ett utvisningsbeslut hade, i enlighet med

text: 8 a kap. 1 § utlänningslagen

text: , utfärdats avseende AA med anledning av att han dömts till fängelse för grov kvinnofridskränkning. AA hade också tagits i förvar med anledning av den förestående verkställigheten av utvisningsbeslutet, vilket regleras i

text: 10 kap. 1 § andra stycket 3 utlänningslagen

text: . Han hade också uttryckt att han inte avsåg medverka till verkställighet av utvisningsbeslutet.

text: Enligt

text: 12 kap. 14 § fjärde stycket utlänningslagen

text: ska ett utvisningsärende överlämnas till Polismyndigheten för det fall att tvång kan bli nödvändigt att använda mot den enskilde. I förarbetena till denna bestämmelse framförs att ett ärende om utvisning som innebär att våld eller tvång kan komma att behöva användas mot den enskilde utanför förvaringslokalen ska överlämnas till Polismyndigheten, då detta är den myndighet som har givits våldsbefogenhet och möjlighet att använda tvångsmedel mot enskilda (

text: prop. 1997/98:173

text: sid. 43 och 45). Vidare framgår av 7 kap. 20 § utlänningsförordningen att Polismyndigheten som verkställande myndighet ska medverka till att de resehandlingar som krävs för att verkställighet av avvisning- eller utvisningsbeslut ska kunna genomföras, utfärdas. Ärendet om verkställighet av det föreliggande utvisningsbeslutet var överlämnat till Polismyndigheten då man från Migrationsverkets sida ansåg att det vid verkställighet kunde bli aktuellt med tvång. Verkställighet av utvisningsbeslutet skulle genomföras den 4 mars 2015. För att flygbolaget Iran Air skulle acceptera AA som passagerare ombord på flygplanet krävdes ett s.k. acceptbrev, vilket utfärdas av det lands ambassad eller konsulat som personen är medborgare i, i nu aktuellt fall Iran. Framtagandet av diverse resehandlingar, d.v.s. ett s.k. acceptbrev, får anses vara en del av Polismyndighetens handläggning av utvisningsärendet. Att AA fördes till Irans ambassad mot sin vilja, d.v.s. tvång användes mot honom, får därmed anses ha stöd i bestämmelsen i

text: I fråga om användande av fängsel redovisade Polismyndigheten följande bedömning.

text: AA belades inför transporten till Irans ambassad med handfängsel. Fängsel får, enligt

text: 10 a § 2 polislagen

text: , användas då en persons rörelsefrihet på något sätt inskränkts (t.ex. genom förvarstagning enligt

text: utlänningslagen

text: ) och personen ska förflyttas utanför förvaringslokalen om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Med säkerhetsskäl avses bl.a. flyktfara. Fängsel kan användas redan då det finns en risk för att personen kommer att fly. Bedömningen av om det föreligger flyktfara eller risk för säkerheten bör grundas på omständigheterna i det enskilda fallet (

text: prop. 1975/76:90

text: sid. 62 f., Norée, Annika, Laga befogenhet – Polisens rätt att använda våld, 2000, sid. 179 och Munck, Johan m.fl.,

text: Polislagen

text: – en kommentar, tionde upplagan, sid. 93). AA hade givit uttryck för en ovilja att följa med till ambassaden liksom att medverka till verkställighet av utvisningsbeslutet. I beslut om förvar, liksom domar från Migrationsdomstol och Migrationsöverdomstol, framgår också att det fanns en påtaglig risk att han skulle komma att undanhålla sig verkställighet om han ej var förvarstagen. Mot bakgrund av denna information bedömdes det finnas en risk för flyktfara varför AA av polispersonal belades med handfängsel, med stöd av

text: 10 a § 2 polislagen

text: Beträffande möjligheten till våldsanvändning redovisade Polismyndigheten huvudsakligen följande bedömning.

text: En polisman får, för att genomföra en tjänsteåtgärd, använda våld om denne möts med våld eller hot om våld, enligt

text: 10 § första stycket 1 polislagen

text: . Med uttrycket tjänsteåtgärd avses en arbetsuppgift som åligger polisen att fullgöra. Med begreppet våld avses s.k. misshandelsvåld, men också annan fysisk kraftutveckling såsom motstånd genom att rycka, slita eller spjärna emot. Begreppet motstånd får anses ha en tämligen vidsträckt innebörd. För att en polisman ska ha befogenhet att använda våld, då denna möts av motstånd, krävs således inte att motståndet riktar sig mot honom eller henne personligen utan det räcker med att någon håller sig fast i t.ex. en lyktstolpe, eller som i nu aktuellt fall – genom att hålla sig fast i polisfordonets framsäte (

text: prop. 1983/84:111

text: sid.

text: 94 och 97 samt Norée, Annika, Laga befogenhet – Polisens rätt att använda våld, 2000 s. 145 och Boucht, Johan, Polisiär våldsanvändning, 2011, sid. 165-166). Detta är att se som ett aktivt motstånd. Också passivt motstånd torde omfattas av polisens möjlighet att använda våld enligt

text: 10 § första stycket 1 polislagen

text: . Det passiva motståndet bör i det enskilda fallet manifesteras på något sätt. Med passivt motstånd anses t.ex. att med sin kroppstyngd försvåra eller omöjliggöra polismannens verkställighet av uppdraget (Boucht, Johan, Polisiär våldsanvändning, 2011, sid. 166). Att AA vägrade gå efter att han lyfts ut ur polisfordonet bör vara att anse som ett passivt motstånd. Det kan således konstateras att AA i samband med ankomsten till Irans ambassad gjort både aktivt och passivt motstånd, genom att han klängde sig fast i framsätet på fordonet, tog spjärn med fötterna mot baksätet och därefter vägrade att gå till ambassadens port. Utgångspunkten för regleringen i

text: polislagen

text: är, som ovan nämnts, att polisen får använda våld i den mån det ingår som ett nödvändigt led i en tjänsteuppgift som det åligger polisen att fullgöra. Dock måste vid våldsanvändning behovs- och proportionalitetsprinciperna, vilka stadgas i

text: 8 § polislagen

text: , beaktas. [– – –] Vid en bedömning enligt behovs- och proportionalitetsprinciperna av händelsen och det våld som använts konstaterar Polismyndigheten att den aktuella våldsanvändningen inte kan anses ha gått utöver vad som är att anse som behövligt och nödvändigt. Våldet användes för att genomföra en ålagd arbetsuppgift, d.v.s. i sin helhet verkställa ett utvisningsbeslut enligt

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: jämfört med 7 kap. 20 § utlänningsförordningen vilket också innefattar att införskaffa diverse resehandlingar, vilken möttes med motstånd. Våld användes endast under en kortare stund, anpassat efter syfte och uppnått resultat. Det milda våld som användes får också anses proportionerligt i förhållande till tjänsteåtgärden.

text: Sammanfattningsvis gjorde Polismyndigheten bedömningen att det fanns lagstöd för polisens handlande.

text: Rättslig reglering

text: Allmänna utgångspunkter Ett beslut om avvisning eller utvisning som meddelas av Migrationsverket, en migrationsdomstol eller Migrationsöverdomstolen ska verkställas genom att utlänningen sänds till det land eller, om flera länder angetts, något av de länder som anges i beslutet (se

text: 12 kap. 4 § utlänningslagen

text: Migrationsverket har huvudansvaret för verkställighet av beslut om avvisning och utvisning. Om den som ska avvisas eller utvisas håller sig undan och inte kan anträffas utan Polismyndighetens medverkan eller om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet får Migrationsverket lämna över avvisnings- eller utvisningsärendet till Polismyndigheten för verkställighet. Ett av syftena med regleringen är att Polismyndigheten ska få ansvar för de ärenden där det kan befaras bli nödvändigt att tillgripa tvång av det slag som polis har förmåga och behörighet att använda. Polismyndigheten är också ansvarig för att verkställa beslut om utvisning på grund av brott. (Se 12 kap.

text: 14 § utlänningslagen

text: och

text: prop. 1997/98:173 s. 63

text: Som allmänna principer för polisingripanden gäller behovs- och proportionalitetsprinciperna (se

text: 8 § polislagen

text: ). Enligt bestämmelsens första stycke ska en polisman som verkställer en tjänsteuppgift ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste användas får detta endast ske i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. Av bestämmelsens andra stycke framgår att ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande frioch rättigheter som anges i

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: (RF) inte får grundas enbart på bestämmelserna i första stycket.

text: Rikspolisstyrelsen har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om verkställighet av beslut om avvisning och utvisning (

text: RPSFS 2014:8

text: , FAP 638-1).

text: Enligt 1 kap. 6 § i föreskrifterna ska verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning genomföras på ett humant och värdigt sätt. Utlänningens grundläggande rättigheter ska tillgodoses och särskild hänsyn ska tas till utlänningens ålder, kön och såväl fysiska som psykiska hälsotillstånd samt till andra omständigheter som kan påverka utlänningen.

text: Tvångsåtgärder Av 2 kap. 6 och 8 §§ RF framgår att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. påtvingade kroppsliga ingrepp och frihetsberövanden. Med det förstnämnda uttrycket avses främst våld mot människokroppen. Begränsningar av dessa grundläggande fri- och rättigheter får enligt 2 kap. 20 och 25 §§ RF göras genom lag.

text: I

text: 10 kap.

text: utlänningslagen

text: finns bestämmelser om förvar av den som ska avvisas eller utvisas. De närmare förutsättningarna för ett sådant frihetsberövande finns bl.a. i 10 kap. 1 §. Av den bestämmelsen framgår att en utlänning som fyllt 18 år får tas i förvar för att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning (s.k. verkställighetsförvar). Beslut om verkställighetsförvar får meddelas endast om det annars finns en risk att utlänningen bedriver brottslig verksamhet i Sverige, avviker, håller sig undan eller på annat sätt hindrar verkställigheten.

text: En utlänning får inte hållas i verkställighetsförvar under en längre tid än två månader, om det inte finns synnerliga skäl för det. För att få hålla någon i förvar i mer än tre månader krävs dessutom att det är sannolikt att verkställigheten kommer att ta längre tid på grund av bristande samarbete från utlänningen eller för att det tar tid att införskaffa nödvändiga handlingar. Tidsgränserna gäller inte den som har utvisats på grund av brott. (Se

text: 10 kap. 4 § andra stycket utlänningslagen

text: Våldsanvändning

text: Utlänningslagen

text: innehåller inte några bestämmelser om våldsanvändning vid verkställighet av avvisnings- eller utvisningsbeslut. I de fall då polisen ansvarar

text: för verkställigheten får i stället de regler som gäller för polisens verksamhet i allmänhet tillämpas.

text: I

text: 10 § polislagen

text: regleras polisens befogenhet att använda våld. Enligt denna bestämmelse får en polisman, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, om

text: 1. han möts med våld eller hot om våld, 2. någon som ska häktas, anhållas eller annars med laga stöd berövas friheten försöker undkomma eller polismannen annars möts av motstånd när han ska verkställa ett sådant frihetsberövande, 3. det är fråga om att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön, 4. polismannen med laga stöd ska avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som avses i

text: rättegångsbalken

text: , 5. polismannen med laga stöd ska stoppa ett fordon eller annat transportmedel eller ska kontrollera ett fordon eller ett fordons last, 6. polismannen annars med laga stöd har att bereda sig tillträde till, avspärra, tillstänga eller utrymma byggnad, rum eller område, biträda någon i myndighetsutövning med en sådan eller någon liknande åtgärd eller vid exekutiv förrättning enligt vad som är föreskrivet därom, eller 7. åtgärden i annat fall är oundgängligen nödvändig för den allmänna ordningens eller säkerhetens upprätthållande och det är uppenbart att den inte kan genomföras utan våld.

text: I fall som avses i punkterna 4 och 6 får våld mot person brukas endast om polismannen eller den som han biträder möts av motstånd (

text: 10 § andra stycket polislagen

text: En polisman som omhändertar eller på annat sätt inskränker någons rörelsefrihet får belägga honom eller henne med fängsel bl.a. vid förflyttning inom en förvaringslokal och vid transport eller annan vistelse utanför en sådan lokal, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl (se

text: 10 a § polislagen

text: Förutom reglerna i

text: polislagen

text: finns det bestämmelser om allmänna grunder för ansvarsfrihet i 24 kapitlet

text: brottsbalken

text: som ger bl.a. poliser rätt att i vissa fall bruka våld.

text: Av

text: 24 kap. 2 § första stycket brottsbalken

text: framgår att om den som är berövad friheten rymmer eller sätter sig till motvärn med våld eller hot om våld eller på annat sätt gör motstånd mot någon under vars uppsikt han står då denne ska hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till

text: omständigheterna är försvarligt för att rymningen ska hindras eller ordningen upprätthållas.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter Genom utredningen har det kommit fram att Migrationsverket överlämnade AA:s verkställighetsärende till gränspolisen eftersom AA uppgav att han inte tänkte medverka till att återvända självmant. Därefter utvisades AA på grund av brott. Efter att AA blivit villkorligt frigiven togs han i förvar för att polisen skulle förbereda och genomföra verkställigheten av hans utvisningsbeslut. Det har vidare kommit fram att AA saknade resehandlingar och att han – under tiden han var i förvar – transporterades till Irans ambassad mot sin vilja. Syftet med besöket var att ambassaden skulle utfärda ett acceptbrev som var nödvändigt för att den planerade flygresan till Iran skulle kunna genomföras. Genom utredningen har det också klarlagts att AA gjorde motstånd när polisen skulle föra honom till ambassaden och att polisen använde visst våld mot honom i samband med detta och belade honom med handfängsel. Något acceptbrev utfärdades inte av ambassaden och verkställighetsresan den 4 mars 2015 ställdes in.

text: Ambassadbesök Jag har i ett annat beslut som meddelats i dag uttalat mig om vilken möjlighet Polismyndigheten har att föra en förvarstagen person mot hans eller hennes vilja till hemlandsambassaden för att ordna resehandlingar (se dnr 2488-2014).

text: I beslutet konstaterade jag att Migrationsverket har möjlighet att enligt

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: överlämna ett ärende till Polismyndigheten bl.a. om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet om avvisning eller utvisning, men att jag inte kan se att bestämmelsen i sig ger någon rätt för polisen att använda tvång eller våld vid verkställigheten.

text: Jag uttalade vidare att det i och för sig kan framstå som en rimlig tolkning att polisen inom ramen för den tvångsåtgärd som ett beslut om förvar innebär har rätt att genomföra ett besök på en ambassad om detta är en nödvändig förutsättning för att avvisnings- eller utvisningsbeslutet ska kunna verkställas. Enligt min mening är det dock otillfredsställande att varken lagtext eller förarbeten ger besked om vilka befogenheter polisen har i detta avseende. Med hänsyn till oklarheterna i lagstiftningen fann jag inte anledning att uttala någon kritik i det ärendet för att ambassadbesöket genomfördes.

text: Min utgångspunkt är alltså att jag ifrågasätter om det över huvud taget finns något rättsligt stöd för polisens åtgärd att föra AA till ambassaden. Det förhållandet att AA, till skillnad från den utvisade i det nyss angivna ärendet, även var utvisad på grund av brott ger inte anledning till någon annan bedömning. Mot bakgrund av vad som har kommit fram om polisens åtgärd vill jag dessutom framhålla följande.

text: AA var, liksom den utvisade i det angivna ärendet, tagen i förvar för att polisen skulle förbereda och genomföra verkställigheten av hans utvisningsbeslut. Omständigheterna skiljer sig dock åt på det sättet att det är klarlagt att AA inför ambassadbesöket uttryckligen förklarade att han inte tänkte medverka och att han gjorde fysiskt motstånd när transporten skulle genomföras.

text: När den utvisade tydligt gett uttryck för att han eller hon inte på något sätt kommer att medverka måste polisen noggrant överväga om ett ambassadbesök ändå ska genomföras eller om avvisnings- eller utvisningsbeslutet kan verkställas på något annat sätt. Polisen måste i ett sådant fall också överväga hur ett besök ska genomföras, om man bedömer att det ska ske. Utgångspunkten måste vara att besöket ska kunna genomföras på ett humant och värdigt sätt. Liksom vid andra polisingripanden måste också de allmänna behovs- och proportionalitetsprinciperna i

text: 8 § polislagen

text: beaktas i dessa fall. Det medför enligt min mening att ett ambassadbesök endast kan vara aktuellt i de fall där syftet med besöket kan uppnås enbart genom den personliga inställelsen. Om det dessutom krävs att den utvisade medverkar för att syftet med besöket ska uppnås, t.ex. genom att skriva under en handling eller besvara frågor, kan det som regel inte vara aktuellt att genomföra besöket.

text: Det har inte kommit fram annat än att polisen utgick från att resehandlingar skulle utfärdas om AA inställde sig personligen på ambassaden. Syftet med besöket uppnåddes dock inte eftersom ambassaden ställde upp ytterligare krav för att utfärda nödvändiga handlingar. Mot bakgrund av att AA så tydligt gett uttryck för att han inte på något sätt tänkte medverka ställer jag mig tveksam till att transporten och besöket genomfördes utan att några ytterligare överväganden gjordes. Våldsanvändning När det särskilt gäller frågan om lagenligheten av det våld som Polismyndigheten tillgrep med stöd av

text: 10 § första stycket 1 polislagen

text: för att genomföra ambassadbesöket gör jag följande överväganden.

text: Enligt bestämmelsen i

text: 10 § första stycket 1 polislagen

text: får en polisman som ska genomföra en tjänsteåtgärd använda våld om denne möts med våld eller hot om våld. Begreppet våld innefattar även s.k. aktivt motstånd där någon rycker, sliter eller spjärnar emot. I doktrinen har det förts fram olika uppfattningar om begreppet ”möts med våld” medför att handlingen måste vara omedelbart riktad mot polismannen som person eller om också sådant motstånd som består i att någon klamrar sig fast i exempelvis en lyktstolpe faller inom tillämpningsområdet för bestämmelsen (se Boucht, Polisiär våldsanvändning, s. 163 f, jfr Norée, Polisers rätt till våld, s. 58 f). Däremot faller s.k. passivt motstånd, som t.ex. vägran att flytta på sig, utanför bestämmelsens tillämpningsområde (se Berggren m.fl.,

text: Brottsbalken

text: , Zeteo, version 1 januari 2016, kommentaren till

text: 24 kap. 2 §

text: Genom utredningen har det klarlagts att AA gjorde aktivt motstånd genom att klamra sig fast vid föremål i bilen och passivt motstånd genom att vägra sätta ned fötterna och gå. Den våldsanvändning som riktades mot AA när han gjorde passivt motstånd faller i enlighet med vad som anförts ovan utanför tillämpningsområdet för bestämmelsen i

text: 10 § första stycket 1 polislagen

text: . När det gäller polisens våld i övrigt är det tveksamt om det ryms inom tillämpningsområdet för nämnda bestämmelse. Polismyndigheten har inte gjort gällande att förutsättningarna skulle vara uppfyllda för att tillämpa någon annan punkt i bestämmelsen. Jag kan inte heller se att så är fallet.

text: Vid den bedömningen uppkommer frågan om det funnits något annat rättsligt stöd för polisens våldsanvändning mot AA.

text: Den som håller uppsikt över en frihetsberövad har under vissa förutsättningar rätt att bruka visst våld mot den frihetsberövade för att upprätthålla ordningen med stöd av bestämmelsen i

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: . Bestämmelsen är bl.a. tillämplig när den frihetsberövade sätter sig till motvärn eller på annat sätt gör motstånd. Med detta avses även s.k. passivt motstånd. Utrymmet för våldsanvändning begränsas genom att det i bestämmelsen ställs upp ett krav på försvarlighet. (Se Berggren m.fl.,

text: Brottsbalken

text: 24 kap. 2 §

text: och JO 2005/06 s. 130, dnr

text: AA:s uppgifter om den våldsanvändning som förekom har i stort bekräftats av utredningen i övrigt. Av denna framgår att han höll sig fast runt ryggstödet i bilen med sitt handfängsel och tog spjärn mot bilens golv när de var framme vid ambassaden, och att poliserna lyfte ut honom ur bilen. Då han vägrade sätta ned fötterna bars han till ambassadens port där han återigen vägrade sätta ned fötterna. Han hade skador på handlederna och ena överarmen efter besöket. Det finns enligt min mening inte underlag för slutsatsen att poliserna använde mer våld än vad som varit tillåtet enligt bestämmelsen i

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: , dvs. vad som var försvarligt för att upprätthålla ordningen under transporten och besöket vid ambassaden. Jag anser dock att det är tveksamt om detta tillvägagångssätt vid ett ambassadbesök är förenligt med föreskriften att verkställighet ska genomföras på ett humant och värdigt sätt. Avslutning Jag har i ett beslut som meddelats i dag uttalat att det är oklart vilket lagstöd Polismyndigheten har för att mot en förvarstagens vilja genomföra ett besök på en ambassad, och att detta självklart är otillfredsställande (dnr 2488-2014). Mot den bakgrunden överlämnade jag beslutet till Justitiedepartementet. Det nu aktuella ärendet visar att Polismyndigheten i vissa fall använder våld för att genomföra ambassadbesök. Det förhållandet ger en ytterligare grund för min uppfattning att ett förtydligande av

text: utlänningslagen

text: är nödvändigt så att det klart framgår vilka tvångsåtgärder polisen kan vidta som ett led i verkställigheten av den som är tagen i förvar. Jag överlämnar även detta beslut till Justitiedepartementet.

text: Med de delvis kritiska uttalanden jag gjort ovan avslutas ärendet.