text: Frågan om ersättning för förstörd eller förkommen film. Eftersom frågan ansågs vara av principiell betydelse fördes tvisten till behandling av nämnden i plenum. Avgörande 1999-01-21; 1998-1207 (se även avgörande 1999-01-21;

text: A lämnade i december 1997 fyra filmrullar för framkallning och kopiering till en fotobutik på hemorten. Bilderna var tagna vid en släktings begravning utomlands och var särskilt betydelsefulla för A och hans släktingar eftersom de är flyktingar och flera av dem därför inte kunde vara med vid begravningen. Fotobutiken sände filmrullarna till ett fotolaboratorium. Vid hanteringen av filmerna försvann de. A yrkade hos nämnden skadestånd med 25 000 kr per film.

text: Fotolaboratoriet bestred yrkandet men erbjöd A ersättning i form av dubbla mängden film samt gratis framkallning och kopiering av dessa filmer. Därutöver erbjöd man ekonomisk ersättning med 1 200 kr. Om A inte ville utnyttja erbjudandet om ny film och framkallning, erbjöd man i stället kontant ersättning med 800 kr. A erbjöds således ersättning med sammanlagt 2 000 kr.

text: Butiken hänvisade till fotolaboratoriets ställningstagande.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Anmälan gäller ett visst antal filmrullar som förkommit vid framkallning. Nämnden har i tidigare avgöranden av liknande slag ansett att viss skälig ersättning bör kunna utgå i den mån bilderna varit av stort värde för konsumenten, avsett en unik händelse och inte kunnat tas om. Ersättning har då rekommenderats med som högst 1 000 kr per förlorad eller skadad film. Kritik har emellertid framförts mot en sådan bedömning eftersom den skada konsumenten lider anses vara av sådan ideell art som normalt inte ersätts enligt svensk rätt.

text: Enligt

text: 21 a § förordning (1988:1583)

text: med instruktion för Allmänna reklamationsnämnden får en tvist föras till behandling i plenum om den är av principiell betydelse och det är angeläget med hänsyn till behovet av en enhetlig rättstillämpning. Nämndens ordförande har i detta fall valt att hänskjuta ärendet till avgörande vid ett sammanträde i plenum.

text: Framkallning och kopiering av film är en tjänst som omfattas av bestämmelserna i

text: konsumenttjänstlagen (1985:716)

text: . Enligt

text: 31 § nämnda lag

text: är näringsidkaren skyldig att ersätta konsumenten skada som denne tillfogas på grund av fel eller dröjsmål, om inte näringsidkaren visar att det har förelegat ett hinder utanför hans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat med vid avtalets ingående och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit, alltså en form av s.k. kontroll- och produktansvar på motsvarande sätt som gäller i fråga om köp. Dessutom ges enligt

text: 32 §

text: under vissa förutsättningar möjlighet att tillerkänna konsumenten skadestånd även om det inte är fråga om fel eller dröjsmål.

text: För ersättningsskyldigheten gäller emellertid vissa begränsningar som följer av allmänna skadeståndsrättsliga principer. En begränsning ligger i kravet på adekvat kausalitet mellan kontraktsbrottet och skadan. Näringsidkaren anses inte vara skyldig att ersätta skador som framstår som en så osedvanlig och osannolik följd av kontraktsbrottet att han inte skäligen hade bort ta den i beräkning.

text: Ersättningskyldigheten kan i praktiken komma att avse många olika fall av ekonomisk skada. Som exempel nämns i

text: prop. 1984/85:110

text: om konsumenttjänstlag (s. 272 ff) utgifter av olika slag som konsumenten åsamkas, förlust av arbetsförtjänst och kostnader som blivit onyttiga på grund av ett fel eller dröjsmål.

text: Ett fel eller dröjsmål kan också orsaka konsumenten förluster och olägenheter som inte direkt kan mätas i pengar (

text: a. prop. s. 274

text: ). Som exempel nämns att konsumenten på grund av ett dröjsmål med en bilreparation måste sätta till en större del av sin fritid än eljest för sina resor till och från arbetet, att hushålls- eller trädgårdsarbete blir mera betungande därför att en hushållsmaskin eller ett motorredskap inte kan användas eller att konsumenten inte kan använda en båt under sin semester och därför inte får avsett utbyte av ledigheten.

text: Som både köplagsutredningen (

text: SOU 1976:66

text: s.172 f) och konsumenttjänstutredningen (

text: SOU 1979:36 s. 499

text: ) har framhållit bör även sådana skador kunna bedömas som skador av ekonomisk natur, närmast då som ett intrång i konsumentens intresse av att få valuta för kostnader eller arbete som han har nedlagt för att få en ökad fritid, ett bekvämare vardagsliv eller en för honom värdefull rekreation. Konsumenten bör därför kunna erhålla ersättning även för sådana skador, om de inte kan anses bli till fullo ersatta genom stilleståndsersättning e.d. I t.ex. rättsfallet

text: NJA 1992 s. 213

text: ansågs skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: för skada på bil och husvagn kunna omfatta ersättning för semesterdagar som p.g.a. skadan inte kunnat användas för rekreation; denna skada ansågs innefatta en följdskada till en sakskada och HD konstaterade bl.a. att sådan ersättning kunde sägas ligga på gränsen mellan ersättning för ekonomisk och ideell skada. - I förekommande fall bestäms ersättningen i regel utifrån en skönsmässig uppskattning.

text: En förutsättning för rätten till ersättning för skador av det nu berörda slaget är dock att de inte endast består av sådana ej alltför betydande olägenheter som man alltid måste räkna med när någon försummar sig i ett avtalsförhållande. Skador av rent ideell natur som obehag, olust, irritation (psykiskt lidande) utöver det besvär som ett kontraktsbrott kan vålla ger sålunda inte rätt till ersättning (jfr.

text: prop. 1989/90:89 s. 42

text: Tvisten i detta fall gäller förlust av fyra stycken filmrullar med bilder tagna vid en begravning i Irak. När det gäller de skadade filmrullarna - föremålet för tjänsten - har fotofotolaboratoriet erbjudit A viss ersättning och A får därmed anses gottgjord för den skada han i detta hänseende drabbats av.

text: Härutöver kan i och för sig ytterligare ersättning bli aktuell i form av skadestånd för ekonomisk skada i de fall kostnader uppkommit som blivit onyttiga på grund av felet. De kostnader A haft i anledning av resan torde dock knappast ha blivit onyttiga p.g.a. uteblivet resultat av fotograferingen. Någon ekonomisk skada i detta hänseende kan därför inte anses föreligga i detta fall.

text: Inte heller kan förlusten av bilderna ses som ett sådant intrång i konsumentens intressen, som i förarbetena till

text: konsumenttjänstlagen

text: nämnts som exempel på förluster och olägenheter som skulle kunna hänföras till skada av ekonomisk natur. Även om uttalandena i propositionen är något oklara och ger visst utrymme för olika tolkningar kan enligt nämndens mening förlust av bilder av ifrågavarande slag inte bedömas som annat än skada av rent ideellt slag.

text: När det gäller skada av mera ideell natur anses visserligen ersättning i vissa fall kunna utgå för t.ex. förlorade skönhetsvärden, om dessa är sådana att ej blott ägaren utan även andra

text: personer skulle tillmäta dem betydelse och de sålunda har ett slags objektiv karaktär. Rena affektionsintressen, vilka har rent subjektiv karaktär, anses däremot inte kunna ersättas i pengar; undantag kan dock tänkas när det framgår att andra personer, vilka delar uppskattningen av egendomen, skulle ha varit villiga att betala för att tillgodose affektionsintresset (se Hellner, Skadeståndsrätt, 5:e uppl. s. 425 med hänvisningar).

text: Sådana bilder som funnits på de skadade filmrullarna torde närmast ha ett affektionsvärde för den eller de som berörs och kan ses som en dokumentation av en viss upplevelse och ett stöd för minnet. Bilder som funnits på de förkomna filmrullarna kan givetvis ha ett starkt affektionsvärde för släktingar och andra berörda men de kan knappast ha något ekonomiskt värde i sig som berättigar till skadestånd.

text: Med hänsyn till vad som sålunda redovisats som nämndens uppfattning bör A låta sig nöja med det erbjudande som lämnats. Hans yrkande om ersättning i övrigt kan således inte bifallas.

text: Nämnden (nämndens ordförande, vice ordförande, fjorton avdelningsordförande samt fyra övriga ledamöter) var inte enig i sitt avgörande. Fyra avdelningsordförande och en ledamot gjorde följande bedömning:

text: Vi ansluter oss till majoriteten när det gäller nämndens avgörande. Skälen för avgörandet bör emellertid utformas på följande sätt.

text: A:s anmälan gäller fyra filmrullar som han har lämnat in för framkallning och som därvid har kommit bort. Enligt vad A har uppgett innehöll filmrullarna bilder som han hade tagit vid en farbrors begravning i Irak. A har yrkat skadestånd med 25 000 kr per film. Fotolaboratoriet har erbjudit en viss ersättning.

text: Klart är att A har rätt till ersättning för den rent ekonomiska skada som han har orsakats genom att filmrullarna har kommit bort. Fotolaboratoriet har i den delen erbjudit honom fyra nya filmer samt framkallning och kopiering av åtta rullar eller, alternativt, kontant ersättning med 800 kr. Enligt vår mening bör A nöja sig med detta erbjudande såvitt gäller själva filmrullarna.

text: Frågan är om A därutöver har rätt till någon ersättning. Det skulle i så fall närmast bli fråga om ersättning för det affektionsvärde som de försvunna bilderna har representerat. Fotolaboratoriet har i den delen erbjudit en ersättning om sammanlagt 1 200 kr.

text: Nämnden har sedan åtskilliga år tillämpat en praxis som innebär att, när en film har förstörts eller förkommit i samband med framkallning, konsumenten har tillerkänts en viss ersättning för förlusten, utöver ersättningen för själva filmen. Åtminstone gäller detta när filmen har haft ett särskilt affektionsvärde, t.ex. när den har gällt ett bröllop eller en annan tilldragelse inom släkten. Företrädarna för fotobranschen synes i stor utsträckning ha anpassat sig till denna praxis och sålunda i många fall erbjudit sig att betala en viss ersättning för förlusten av affektionsvärde. Fotolaboratoriets erbjudande är ett exempel på detta.

text: Under senare tid har det emellertid diskuterats inom nämnden om det är motiverat att fortsätta med den praxis som hittills har tillämpats. Den uppfattningen har förts fram att en konsument inte längre bör tillerkännas någon ersättning för förlust av affektionsvärde i samband med att en film har kommit bort eller förstörts.

text: Konsumenttjänstlagen (1985:716)

text: , som är tillämplig i ärendet, ger knappast något svar på frågan i vad mån en förlust av affektionsvärde är ersättningsgill. I de bestämmelser i lagen som handlar om näringsidkares skadeståndsskyldighet (

text: och

text: 32 §§

text: ) talas endast om att näringsidkaren kan bli skyldig att ersätta konsumenten "skada" som uppstår i samband med utförandet av en konsumenttjänst. I förarbetena till

text: konsumenttjänstlagen

text: (se

text: prop. 1984/85:110 s. 272

text: ff och

text: SOU 1979:36 s. 499

text: f) har gjorts uttalanden som ger vid handen att konsumenten kan tillerkännas ersättning för bl.a. förluster och olägenheter som inte direkt kan mätas i pengar. En förutsättning är dock, sägs det, att skadorna inte endast består av sådana ej alltför betydande olägenheter

text: som man alltid måste räkna med när någon försummar sig i ett avtalsförhållande. Skador av "rent ideell natur" som obehag, olust eller irritation på grund av det "besvär" som ett kontraktsbrott kan vålla ger inte rätt till ersättning.

text: Enligt vår mening är det inte klart hur de återgivna motivuttalandena bör tolkas när det gäller skador som består i förlust av affektionsvärde. Det kan emellertid inte anses att det på grund av vare sig lagtexten eller motivuttalandena skulle finnas något hinder mot att förplikta näringsidkaren att betala ersättning för sådana skador.

text: Frågan är då om en ersättning skulle stå i strid med allmänna skadeståndsrättsliga principer.

text: I litteraturen (se Hellner, Skadeståndsrätt, 5 uppl. s. 425, Grönfors i Tidskrift for Rettsvitenskap 1963 s. 597 ff och

text: SOU 2992:84 s. 257

text: ff) har gjorts vissa uttalanden beträffande rätten till ersättning för förlust av egendom med affektionsvärde. Till förmån för att ersättning bör utgå för förlusten av själva affektionsvärdet har anförts bl.a. att en sådan förlust kan vara minst lika kännbar för den skadelidande som den ekonomiska skada som förlusten av egendomen innebär. Det har också framhållits att affektionsvärden visserligen kan förekomma isolerade från ekonomiska värden men att det vanliga är att affektionsvärden och ekonomiska värden förekommer inflätade i varandra.

text: Enligt litteraturen innebär gällande rätt att förlust av affektionsvärden i och för sig kan ersättas men att ersättning utgår bara om förlusten på något sätt kan hänföras till en skada av ekonomiskt slag. Så anses vara fallet om egendomen har ett affektionsvärde också för andra än ägaren - typfallet är en släktklenods värde för flera medlemmar inom samma släkt. Klart är också att ersättning kan utgå om den kan betraktas som en gottgörelse för utgifter eller kostnader som har blivit onyttiga till följd av skadefallet (se härom bl.a.

text: NJA 1995 s. 249

text: Som skäl mot en rätt till ersättning för förlust av affektionsvärde i vidare utsträckning än som nu har angetts har i litteraturen anförts bl.a. att det skulle innebära alltför stora svårigheter att finna en enkel och rimlig norm för beräkning av skadeståndets storlek. Det har också pekats på att det skulle vara svårt för den skadelidande att visa att ett affektionsvärde verkligen har funnits. Det har å andra sidan hävdats att affektionsvärden knappast är mer svårberäknade i pengar än många andra värden som faktiskt brukar ersättas, och att den omständigheten att värderingen kan vålla svårigheter inte, mer än i andra sammanhang, får medföra att man nekar all ersättning. Det har också gjorts gällande att det, allmänt sett, är inadekvat att inte utge ersättning för affektionsvärden, särskilt som föremålet ges ett ekonomiskt värde så snart affektionsvärdet delas av någon annan.

text: I förevarande fall har fotolaboratoriet inte bestritt att de förlorade bilderna har haft ett affektionsvärde. Om man vill ta fasta på uttalandena i litteratur och rättspraxis skulle en ersättning då vara motiverad i varje fall om förlusten av affektionsvärde har haft ett ekonomiskt inslag.

text: Huruvida A har haft kostnader eller utgifter som har blivit onyttiga till följd av förlusten av bilderna, så att han av det skälet skulle tillerkännas ersättning, får anses diskutabelt. Av större betydelse är att - enligt vad A oemotsagt har uppgett - bilderna avsåg en farbrors begravning och var avsedda att spridas inom en krets av släktingar. Det får därmed antas att bilderna skulle ha haft ett värde även för andra än för honom själv. Det innebär att det föreligger en sådan situation som enligt litteraturuttalandena kan föranleda rätt till ersättning.

text: Mot en ersättning i det aktuella ärendet talar - liksom i andra fall när det gäller förlust av filmrullar - att det är svårt att finna en rimlig norm för beräkning av skadeståndet. Som har framhållits i litteraturen är detta emellertid inte ett hållbart skäl att neka till all ersättning över huvud taget. Däremot finns det anledning till återhållsamhet vid bestämmandet av ersättningsbeloppet.

text: Nämndens praxis i fall då en film med speciellt affektionsvärde har förstörts eller förkommit i samband med framkallning innebär att ersättning normalt har brukat utgå med mellan 500 och 1 000 kr, utöver ersättningen för själva filmen. Fotolaboratoriets erbjudande om 1 200 kr, dvs. 300 kr per film, ligger i underkant vid en jämförelse med denna praxis. Å andra sidan innefattar ersättningen för själva filmrullarna en viss överkompensation. Enligt vår mening får det erbjudna beloppet anses skäligt.

text: Sammanfattningsvis anser vi att A bör tillerkännas kompensation i enlighet med vad fotolaboratoriet har erbjudit, dvs. dels ersättning för förlusten av själva filmrullarna med fyra nya filmer samt framkallning och kopiering av åtta rullar, alternativt ett kontantbelopp om 800 kr, dels ersättning för de försvunna bildernas affektionsvärde med 1 200 kr.


publisher: Allmänna reklamationsnämnden

title: Fråga om vilka anvisningar en hudprodukt, som orsakat skador på ett plasthandfat, skall vara åtföljd av för att varan inte skall anses felaktig enligt 16 § konsumentköp-lagen.

org: arn

text: 16 § konsumentköplagen

text: . Avgörande 1998-11-06; 1998-1492

type: rubrik

text: U köpte hos N en flaska Tee Tree-olja. När han skulle använda oljan i sin husvagn kom en liten del av den i kontakt med husvagnens tvätthandfat, som var av plast. Oljan ”frätte upp” ytan på handfatet. Hela handfatet måste bytas ut. Det fanns ingen information på flaskan om att innehållet kunde vara skadligt när det kom i kontakt med olika material. U fick inget marknadsföringsmaterial när han köpte oljan och han fick heller ingen muntlig information. U yrkade skadestånd med 1 600 kr avseende inköp av ett nytt handfat.

type: stycke

text: N bestred yrkandet och invände att Tee Tree-oljan var avsedd för olika utvärtes hudproblem. Personalen hade instruktion om att alltid informera om användningen. Etiketten är för liten för att anvisningar för all sorts användningen skall få plats på den.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden kan inledningsvis konstatera att U i ett tidigare av nämnden avgjort ärende (Änr 1997-4827) riktat sin anmälan mot tillverkaren av produkten. I sitt den 16 januari 1998 meddelade beslut konstaterade nämnden att tillverkares ansvar för skador som deras produkter orsakar skall bedömas enligt

text: produktansvarslagen

text: . Enligt nämnda lag skall dock ett belopp om 3 500 kr avräknas vid sakskada och då U yrkade ett belopp som understeg denna gräns kunde hans yrkande inte bifallas.

text: U har i förevarande ärende vänt sig mot säljaren av produkten med samma yrkande. Ärendet skall därvid bedömas enligt

text: konsumentköplagen (1990:932)

text: . Enligt denna lag har köparen under vissa förutsättningar rätt till ersättning för den skada han lider genom att varan är felaktig ( se

text: 30 §

text: ). Den skadeståndsskyldighet som därvid kan uppkomma för säljaren omfattar även skada som på grund av fel på den sålda varan uppkommer på annan egendom som tillhör köparen (se

text: 31 §

text: ). För att skadeståndsskyldighet överhuvudtaget skall komma i fråga krävs dock att varan är felaktig.

text: Konsumentköplagens

text: bestämmelser om vad som avses med fel finns i 16-21§§. Den bestämmelse som skulle kunna vara aktuell i förevarande fall är

text: 16 §

text: . Av

text: första stycket

text: i denna paragraf följer att ”Varan skall i fråga om art, mängd, kvalitet, andra egenskaper och förpackning stämma överens med vad som följer av avtalet. Den skall vara åtföljd av de anvisningar som behövs för dess montering, användning, förvaring och skötsel.”

text: Av utredningen i ärendet framgår inte annat än att U har köpt Tea Tree-olja för att använda den för avsett bruk, nämligen som egenvård för framför allt olika hudproblem. Det framgår vidare av utredningen i ärendet att U vid ett tillfälle när han skulle använda oljan spillde ut en liten mängd av den i ett handfat. Handfatet, som var tillverkat i plast, skadades av oljan och U tvingades byta ut handfatet.

text: Nämnden kan konstatera att de anvisningar om en varas användning som den ovan redovisade bestämmelsen tar sikte på - enligt förarbetena till

text: konsumentköplagen

text: (se proposition 1989/90:89 s. 95) - är varans normala användning inom det eller de områden för vilka den är avsedd. Nämnden finner således att det för att oljan skall anses felaktig i köprättslig mening erfordras att den saknar anvisningar för normal användning för avsett bruk. Även om det i

text: och för sig inte kan anses onormalt att använda den i ärendet aktuella oljan i anslutning till ett handfat är det dock enligt nämndens mening inte fråga om sådan normal användning som åsyftas för att varan - i avsaknad av anvisningar härom - skall anses felaktig. Enligt nämndens mening skulle det föra alltför långt om en vara skulle förses med sådana anvisningar om att dess användning kan skada vissa material som varan inte är avsedd för. Med det anförda finner nämnden att det av utredningen i ärendet inte är visat att oljan skulle vara behäftad med något fel i köprättslig mening. U:s yrkande kan därför inte bifallas.

type: avgorande


text: Fråga om säljaren eller köparen skall svara för kostnaden för fordonsskatt. Avgörande 1998-10-29; 1998-1613

text: T köpte i september 1997 en begagnad bil. Bilen var försedd med skattemärke. Enligt T:s uppfattning kom parterna överens om att fordonsskatt för bilen skulle vara betald till nästa förfallodag. Eftersom uppbördsmånaden var september, skulle skatten vara betald för nästan ett år framåt. I december krävde emellertid bolaget ersättning av T med 2 145 kr avseende skatten, som bolaget betalat. T yrkade hos nämnden bl.a. att bolaget skulle avskriva sin fordran mot T på detta belopp.

text: Bolaget bestred yrkandet och anförde att det är naturligt att den som skall bruka en bil också betalar fordonsskatten för den och att parterna inte avtalat om att bolaget skulle svara för fordonsskatten till nästa förfallodag.

text: Nämnden gjorde i denna del av ärendet följande bedömning:

text: När det gäller fordonsskatten konstaterar nämnden att bolaget, vid uppbördsmånadens ingång (september), var registrerad ägare till bilen och därmed skattskyldigt för skatteperioden. Fordonet har inte ställts av. Vid försäljningen var fordonet således skattetekniskt skattat för hela skatteperioden, dvs. betald fordonsskatt för perioden har varit en egenskap hos fordonet och därmed ingått i köpet. Bolaget har naturligtvis haft möjlighet att komma överens med T om att hon skulle svara skattekostnaderna för tiden efter köpet. Det är inte visat att någon sådan överenskommelse, som lämpligen hade kunnat tas in i köpeavtalet, träffats. Då bolaget saknar grund för att vältra över skattekostnaden på T bör bolaget skriva av sin fordran, 2 125 kr.


title: För att strikt ansvar för skador som åsamkas passagerare, i detta fall matförgiftning, som enligt 9 kap. 17 § luftfartslagen åligger ett flygbolag skall gälla, måste det vara styrkt att smittan härrör från något som passageraren ätit ombord på planet.

text: 9 kap. 17 § luftfartslagen

text: åligger ett flygbolag skall gälla, måste det vara styrkt att smittan härrör från något som passageraren ätit ombord på planet. Avgörande 1998-09-23; 1998-1777

text: C deltog tillsammans med sin make och två barn i en paketresa till Kanarieöarna i november 1997. Tre dagar efter hemkomsten insjuknade den yngste sonen i salmonella. Han var sjuk och smittbärande i flera månader. Enligt en tidningsartikel insjuknade flera turister som åt en speciell spansk efterrättskaka som serverades ombord på flygplanet. Sonen åt två sådana kakor. C yrkade hos nämnden skadestånd av researrangören med 7 586 kr avseende förlorad arbetsinkomst.

text: Researrangören bestred yrkandet. Charterflygbolaget hade sett till att kakan togs bort från menyn och låtit analysera den. Laboratorietesterna har dock inte vid något analystillfälle kunnat påvisa salmonellabakterier.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: I

text: 18 § lagen (1992:1672)

text: om paketresor anges att skada som omfattas av bestämmelserna i

text: luftfartslagen (1957:297)

text: ersätts enligt den lagen i stället för enligt lag om paketresor. Vidare anges att arrangören alltid är skyldig att ersätta resenären för vad denne har rätt att fordra enligt

text: luftfartslagen

text: I

text: 9 kap 17 § luftfartslagen

text: föreskrivs bl.a. att ett flygbolag ansvarar för sådana personskador som tillfogas passagerare till följd av händelser som inträffar ombord på luftfartyget. Ansvaret sträcker sig långt och det är fråga om s.k. strikt ansvar. Det fordras inte att skadan uppkommit i samband med något särskilt riskfyllt moment som är typisk för en flygtransport. Exempelvis kan fraktföraren ha att ansvara även för en matförgiftning som äger rum ombord på luftfartyget. För att ansvar skall gälla krävs emellertid att det är styrkt att smittan härrör från något som passageraren ätit ombord på luftfartyget.

text: Av utredningen i ärendet framgår att Cs son drabbats av salmonella efter hemkomsten från resa till Fuerteventura. I förevarande fall finns dock inget intyg eller utlåtande som styrker att smittan härrör från den chocklad-eclair eller från någon annan mat som pojken ätit ombord på luftfartyget. Med hänvisning till vad som ovan framförts kan vid sådant förhållande ansvaret ej åläggas flygbolaget och därmed inte heller arrangören.


title: En researrangör har ansetts skyldig att utge prisavdrag samt skadestånd till deltagare i en dyksafari eftersom safarin avbrutits p.g.a. att besättning och passagerare insjuknat i salmonella (15 och 16 §§ paketreselagen).

text: och

text: 16 §§

text: paketreselagen

text: ). Avgörande 1998-12-03; 1998-1990

text: S deltog i en tvåveckors resa till Maldiverna där den ena veckan bestod av en dyksafari med inkvartering på en båt. Dyksafarin avbröts efter tre dagar eftersom flertalet besättningsmän och passagerare insjuknat i salmonella. S hade räknat med att göra 25 - 30 ”dyk” men hade endast hunnit med 6 dyk när safarin avbröts. S yrkade hos nämnden återbetalning av hela resans pris, 13 295 kr, samt ersättning för läkemedel och läkarvård med 1 000 kr.

text: Researrangören bestred yrkandet men betalade, av good-will skäl, 2 000 kr till S. Som skäl för bestridandet anförde researrangören dels att smittan och avbrytandet av dyksafarin låg utanför researrangörens kontroll, dels att det inte var bevisat att smittan härrörde från brister i livsmedelshanteringen ombord på båten.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: För resan gäller lagen (

text: ) om paketresor. I

text: och

text: 16 §§

text: ges bestämmelser om påföljder för fel i de avtalade tjänsterna. Om efter avresan en väsentlig del av de avtalade tjänsterna inte kan tillhandahållas, skall arrangören enligt

text: 15 §

text: ordna lämpliga ersättningsarrangemang utan extra kostnad för resenären. Om en förändring i en paketresa innebär en försämring för resenären är han berättigad till prisavdrag och skadestånd om det är skäligt. Vid andra fel än sådana som anges i

text: 15 §

text: har resenären enligt

text: 16 § första stycket

text: rätt till prisavdrag och skadestånd, om inte felet beror på honom. I

text: 16 § andra stycket

text: sägs att resenären inte har rätt till skadestånd, om arrangören visar att felet beror på ett hinder utanför arrangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

text: Av utredningen i ärendet framgår att S drabbats av salmonella under den del av vistelsen på Maldiverna som utgjordes av en dyksafari med inkvartering på båt. Då dyksafarin avbröts i förtid hade S inte hunnit med att dyka i sådan omfattning som han räknat med. Vid en paketresa där hälften av restiden utgörs av en dyksafari får möjligheten till dykning anses vara väsentlig för resenären. Att dyksafarin avbröts anser nämnden vara en försämring av paketresan som utgör grund för prisavdrag. Skäligt prisavdrag anser nämnden vara 3 000 kr, eller ytterligare 1 000 kr, utöver de 2 000 kr som redan utbetalats.

text: Det faktum att passagerare och besättningsmän insjuknade efter tre dagars vistelse på båten samt det stora antal som insjuknade styrker att smittan härrör från något som passagerarna ätit ombord på båten. Inställelsen av resan härrör således från ett förhållande på båten. Nämnden anser att de sanitära förhållandena på båten låg innanför arrangörens kontroll. S har haft kostnader med 1 000 kr för medicin och sjukdomsbehandling. Bolaget har inte invänt mot beloppet. Nämnden anser således att S yrkande om skadestånd med 1 000 kr ska bifallas.


title: Avsaknaden av anvisningar och information om att en mobiltelefon inte får användas utomhus i fuktig väderlek har ansetts medföra att telefonen, sedan den slutat fungera efter att ha använts utomhus i sådant väder, har ansetts felaktig i köprättslig mening (16 § konsumentköplagen).

text: 16 § konsumentköplagen

text: ). Avgörande 1998-10-21; 1998-2048

text: T köpte i april 1997 en mobiltelefon för 295 kr samtidigt som hon tecknade ett abonnemang. I februari 1998 slutade telefonen att fungera. Hon lämnade in den till säljaren som inte ville reparera den kostnadsfritt inom ramen för lämnad garanti eftersom den var vattenskadad. T yrkade hos nämnden, förutom en ny likvärdig mobiltelefon, ersättning för resor med 384 kr samt ersättning för kostnader för telefonsamtal med 50 kr. Hon yrkade även ersättning för abonnemangskostnaden under tre månader med 450 kr.

text: Säljaren bestred yrkandet och invände att mobiltelefonen var vattenskadad. Säljaren uppgav vidare att det fanns oxid på kretskortet samt att en sådan skada inte omfattades garantin.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen i ärendet framgår att den mobiltelefon som T köpte blev fuktskadad drygt nio månader efter köpet. När hon reklamerade avslogs hennes reklamation på grund av att fuktskadan inte ansågs vara ett ursprungligt fel.

text: T har anfört att hon inte har utsatt mobiltelefonen för vatten eller fukt på något onormalt sätt, utan att hon har använt den på ett normalt sätt. Vidare har hon anfört att det i bruksanvisningen inte står något om att det inte går att använda telefonen utomhus i regn, eller bära den i regn eller ha den i fickan i snöfall. Hon anser att telefonen inte kan anses vara lämpad för sitt ändamål om den inte tål normal användning.

text: Säljaren har invänt att mobiltelefonen är vattenskadad och att det inte omfattas av den garanti som lämnades vid köpet.

text: Nämnden har granskat den bruksanvisning som T sänt in i ärendet. I bruksanvisningen, under rubriken rengöring av mobiltelefon/ SIM-kort, anges att mobiltelefonen kan rengöras med fuktig trasa. Där står även att mobiltelefonen inte bör utsättas för fukt och att den inte skall doppas i vatten. Nämnden har däremot inte funnit att det någonstans finns någon varning för att använda mobiltelefonen utomhus vid fuktig väderlek eller i regn.

text: Enligt

text: 16 § konsumentköplagen (1990:932)

text: skall en vara åtföljas av de anvisningar som krävs för dess montering, användning, förvaring och skötsel. Om detta saknas är varan felaktig.

text: Enligt nämndens mening finns det ingenting i ärendet som tyder på att T har utsatt mobiltelefonen för vatten eller fukt utöver normal användning utomhus i fuktig väderlek. Av utredningen framgår vidare att T inte fick någon information om att det inte gick att använda telefonen på det sätt som hon har gjort. Mobiltelefonen är därmed felaktig i köprättslig mening och T är således berättigad att få en ny likvärdig mobiltelefon utan kostnad för henne.

text: T har dessutom yrkat skadestånd. Vad gäller yrkandet om ersättning för resor och

text: telefonkostnader i samband med reklamation finner nämnden att hon är berättigad till ersättning med yrkat belopp med sammanlagt 434 kr.

text: När det gäller hennes yrkande om ersättning för det hon har betalat till den pott som finns knuten till hennes abonnemang vill nämnden upplysa om att hon har möjlighet att beställa ett nytt SIM-kort från teleoperatören som hon kan utnyttja i den nya telefonen och därmed få tillgång till den innestående samtalspotten.

text: Nämnden rekommenderade säljaren att ge T en ny likvärdig mobiltelefon samt ersätta henne med 434 kr i skadestånd.


text: En båtägare som under flera säsonger anlitat ett varv för vinterförvaring av en segelbåt har, sedan varvet fått en ny ägare, ansetts haft rätt att utgå från att avtalet om vinterförvaring löpte vidare på i huvudsak samma villkor. Avgörande 1998-07-07; 1998-2136

text: Tre vintrar i följd lämnade S sin segelbåt för vinterförvaring hos ett varv. Hon betalade för vart och ett av åren 2 588 kr. Årsskiftet 1996/97 bytte varvet ägare. Hösten 1997 togs S:s båt åter upp för vinterförvaring på varvet. Hon blev senare fakturerad med 7 362 kr. Hon protesterade mot kravet men medgav att betala det pris hon betalat för motsvarande tjänst föregående säsonger med tillägg av cirka tio procent. S yrkade hos nämnden att priset för tjänsten skulle bestämmas till 2 847 kr.

text: Den nya varvsägaren bestred yrkandet och anförde att man övertagit varvet utan att förvärva aktierna i det bolag som tidigare bedrev verksamheten. Den nya varvsägaren ansåg sig därför inte bunden av tidigare avtal och priser.

text: Nämnden gjorde följande bedöming:

text: Av utredningen framgår att den nya varvsägaren vid årsskiftet 1996/97 övertog varvet från ett annat företag. S, som tidigare varit kund hos det andra företaget i flera säsonger, anlitade hösten 1997 den nya varvsägaren för upptagning och vinterförvaring av hennes båt. Några särskilda villkor för förvaringen synes inte ha avtalats och företaget har inte heller före beställningen informerat S om vilka priser eller andra villkor man avsåg att tillämpa. Hon har därför ägt rätt att utgå ifrån att avtalet löpte vidare på i huvudsak samma villkor som hos det tidigare företaget. S:s yrkande, i vilket en skälig hänsyn till en viss allmän prisökning tagits, bör därför bifallas.


title: Fråga om förutsättningarna för den som driver kollektiv järnvägstrafik att ta ut kontrollavgift enligt lagen (1977:67) om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik.

text: ) om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik. Avgörande 1998-12-21; 1998-2333

text: K reste med tåg från Västerås till Stockholm i januari 1998. Hon sov under större delen av resan. Vid en biljettkontroll strax före Stockholm gjorde kontrollanten gällande att hon låtit bli att visa upp färdbevis och skrev ut en inbetalningsavi på 950 kr avseende färdbiljett, kontrollavgift samt kreditavgift, trots att hon hade giltigt färdbevis - en s.k. 10-biljett. K yrkade hos nämnden återbetalning av 950 kr.

text: Tågföretaget bestred yrkandet. Biljetten skall utan anmodan visas upp vid biljettkontroll, vilket framgår av villkoren som finns på baksidan av biljetten. Om så ej sker, är tågföretaget berättigat att ta ut en kontrollavgift.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 1 § lagen (1977:67)

text: om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik får den som driver kollektiv persontrafik för vilken regeringen eller förvaltningsmyndighet fastställer taxa, under i lagen närmare angivna förutsättningar ta ut tilläggsavgift av resande som inte kan förete giltig biljett.

text: Av utredningen i ärendet framgår följande. K företog den 19 januari 1998 en järnvägsresa mellan Västerås och Stockholm. Hon innehade under resan en giltig färdbiljett; en s.k. 10biljett. En sådan biljett gäller för tio enkla resor; den är opersonlig och giltig i sex månader. På biljettens baksida anges att biljetten utan anmaning skall visas upp vid biljettkontroll; om detta inte sker kan lagstadgad kontrollavgift tas ut. - Enligt vad tågföretaget upgett skedde flera biljettaviseringar efter avgången från Västerås; men först vid den kontroll som ägde rum strax före ankomsten till Stockholm visade K upp sin biljett och ville få den klippt. I stället förelades hon att till tågföretaget betala priset för biljett 105 kr, kontrollavgift 800 kr och kreditavgift 45 kr. - K har uppgett att hon sovit större delen av resan och att hon därför inte uppfattat någon uppmaning att förete biljetten förrän vid kontrollen strax före Stockholm.

text: Nämnden finner ingen anledning att ifrågasätta riktigheten av vad K har uppgett. Hon innehade under resan en giltig biljett och hon företedde den innan resan var avslutad. Mot denna bakgrund kan nämnden inte finna att det har förelegat förutsättningar enligt den ovan nämnda lagen att av K ta ut s.k. kontrollavgift. Hon bör därför återfå denna avgift jämte den kreditavgift som hon debiterats och betalat, sammanlagt 845 kr.

text: Vad sedan gäller de 105 kr för biljett som K också betalat beaktar nämnden följande. K är under alla förhållanden skyldig att betala kostnaden för resan. Såvitt utrett blev den 10-biljett hon innehade aldrig klippt vid tillfället. Giltighetstiden för denna biljett har numera gått ut. Vid dessa förhållanden finner nämnden att hon inte bör få tillbaka ifrågavarande 105 kr.


title: Nämnden har funnit det ursäktligt att en konsument kontaktat en elektriker, och inte elleverantören, när störningar i elleveransen uppstått samt rekommenderat elleverantören att ersätta konsumenten för kostnaden för elektrikerns besök. Tillämpning av 11 kap. 10 § ellagen (1997:857).

text: 11 kap. 10 § ellagen (1997:857)

text: . Avgörande 1998-11-16; 1998-2348

text: A hade under en tid upplevt störningar i elektriska installationer och apparater i sitt hem. Han tillkallade en elektriker som dock inte hittade något fel. Kontrollen kostade 1 313 kr. Det visade sig emellertid att felet fanns i ett av elleverantörens elskåp ute vid gatan, där tre säkringar lösts ut. Felet åtgärdades sedermera av elleverantören. A yrkade hos nämnden ersättning av elleverantören för en ljusbrytarapparat och en dimmersäkring som hade gått sönder på grund av felet samt ersättning för kostnaden för elektrikerns besök med sammanlagt 1 613 kr.

text: Elleverantören bestred yrkandet och invände att bolaget inte varit försumligt samt att A i första hand borde ha vänt sig till elleverantören, och inte till en elektriker, för att få felet åtgärdat. Elleverantören anförde vidare att säkringar av den typ som fanns i det aktuella kabelskåpet inte byts ut förrän de går sönder samt att man regelbundet informerar kunderna om möjligheten att få hjälp av leverantören vid elfel.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen framgår att det förekom störningar i elleveransen till A:s hus. Till slut slutade vägguttag och vissa elektriska apparater att fungera. A kontaktade en elfirma som kom hem till honom och kontrollerade hans elsystem utan att kunna finna något fel.

text: Felet fanns i elleverantörens utrustning ute vid gatan. Där hade en säkring löst ut. När A yrkade ersättning för sina kostnader på grund av felet invände elleverantören att den trasiga säkringen inte berodde på försumlighet från bolagets sida. Elleverantören invände även att A borde ha förstått att felet inte fanns i hans elsystem, utan att det låg utanför detta och att han borde ha kontaktat elleverantören i stället för att tillkalla elektriker.

text: Den 1 januari 1998 trädde en ny ellag (

text: ) i kraft. Enligt

text: 11 kap. 10 § ellagen

text: har konsumenten rätt till ersättning för skada om överföringen av el avbryts utan att det beror på konsumentens försummelse och om det inte finns rätt för elleverantören att avbryta överföringen. Konsumenten har rätt till ersättning för skada om nätkoncessionshavaren inte visar att avbrottet berott på ett hinder utanför hans kontroll som han skäligen inte kunnat förväntas ha räknat med och vars följder han skäligen inte kunde ha undvikit eller övervunnit.

text: Elleverantören har inte visat att avbrottet beror på ett hinder utanför företagets kontroll som bolaget skäligen inte kunnat förväntas ha räknat med. Nämnden anser att A är berättigad till ersättning med 300 kr för den elektriska utrustning som blev förstörd vid avbrottet.

text: Vad gäller ersättningen för kostnad för anlitad elektriker har elleverantören invänt att A inte reklamerade till leverantören innan han kontaktade en elektriker och att kostnaden aldrig hade uppstått om han hade kontaktat elleverantören. Nämnden anser inte att det kan anses framstå som självklart för en konsument vid den här typen av fel att felet inte ligger i hans eget elsystem. Nämnden anser det tvärtom ursäktligt att A kontaktade en elektriker

text: med anledning av problemen. A är därför berättigad till ersättning även för denna kostnad. Nämnden rekommenderade elleverantören att ersätta A med yrkat belopp, 1 613 kr.


text: Fråga om omfattningen av en konsuments skyldighet att ersätta skador på bil som han vållat vid provkörning av bilen; begäran av domstol om nämndens yttrande. Avgörande 1998-07-02; 1998-2349

text: Svea hovrätt begärde i enlighet med

text: 1 § andra punkten förordningen (1988:1583)

text: med instruktion för Allmänna reklamationsnämnden i maj 1998 att nämnden i ett pågående skadeståndsmål skulle yttra sig angående dels nämndens uppfattning om en konsuments ansvar för skador på en bil som uppstått vid provkörning, dels nämndens uppfattning om bilföretagets storlek är av betydelse vid en sådan bedömning.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt nämndens mångåriga praxis (se t.ex. beslut den 14 december 1977 i ärende 77/R3896) skall en konsument som av en näringsidkare lånar en bil för provkörning inte, om han inte vid utlånandet upplysts om att det förhåller sig på annat sätt, drabbas av högre kostnader vid en av honom vållad skada på bilen än en normal konsument som var ägare till bilen skulle ha drabbats av vid samma skada. Kostnaderna för konsumenten skall alltså inte påverkas av hur, eller för den delen om, näringsidkaren har valt att försäkra sig mot skador av ifrågavarande typ.

text: I ett beslut den 2 juni 1998 (ärende 1997-6093), som gällde frågan om konsumenten var skyldig att svara för näringsidkarens kostnad för självrisk på en s.k. flytande försäkring, formulerades bakgrunden till detta på följande sätt: ”Nämndens praxis bygger på tanken att parterna – om ingenting särskilt sägs – kommit överens om att lånet av bilen sker på normala villkor, vilket måste anses innefatta ett ansvar motsvarande vad en konsument i allmänhet kan ha att räkna med. Fråga om nedsättning av ett krav på självrisk skall därför inte relateras till den självrisk som konsumenten själv må ha valt. I stället är fråga om det krävda självriskbeloppet framstår som oväntat med hänsyn till normala självrisknivåer för privatbilister. Är så fallet kan villkoret (ersättningskravet) jämkas såsom oskäligt.”

text: Enligt nämndens mening har konsumenten normalt inte någon kännedom om den enskilde näringsidkarens försäkringsförhållanden eller ens bilbranschens försäkringsförhållanden i allmänhet, varför varje avvikelse från den högsta kostnad som vid en skada skulle ha drabbat en normal konsument för honom framstår som oväntad och gör det ovan angivna resonemanget tillämpligt. Orsaken till avvikelsen och dess storlek, såsom bilföretagets storlek och/eller ekonomi, saknar alltså betydelse vid bedömningen.


text: En konsument vars skinnjacka förstörts vid kemtvätt har yrkat ersättning av någondera tvätteriet eller säljaren. Avgörande 1998-10-06; 1998-2437

text: S köpte i december 1997 en skinnjacka som var skötselmärkt kemtvätt med symbolen F. I april 1998 lämnade S jackan till tvätt. Efter tvätten var jackan förstörd. Den såg ut som om den höll på att ömsa skinn. S yrkade hos nämnden ersättning för skinnjackan med 3 495 kr.

text: Tvätteriet bestred yrkandet och anförde att jackan hade tvättats i perkloretylen eftersom den vätska som användes för F-märkta plagg förbjöds i Sverige för flera år sedan. Tvätteriet ansåg inte att den aktuella kemvätskan var orsaken till skadan.

text: Säljbolaget bestred yrkandet och ansåg att skinnjackan hade blivit felbehandlad hos tvätteriet. Enligt leverantören hade inga reklamationer förekommit på den aktuella produkten.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden har granskat skinnjackan och konstaterat den påtalade skadan på skinnets yta på vissa partier, medan andra partier av jackan är helt oskadade. Nämnden har också noterat att jackan är skötselmärkt med symbolen F. Denna kemtvättvätska förbjöds i Sverige i januari 1995. Tvätteriet har valt att tvätta jackan i perkloretylen. Enligt nämndens bedömning har tvätteriet inte brustit i fackmässighet vid val av tvättmetod. Skadorna på vissa partier av jackan beror enligt nämndens bedömning inte på tvättmetoden.

text: Enligt nämndens bedömning talar övervägande skäl i stället för att skadan är att hänföra till bristande kvalitet hos skinnet på de skadade partierna på jackan. Detta är något som säljaren av jackan bör svara för. Felet måste anses vara av väsentlig betydelse för S. Han bör därför ha rätt att häva köpet och att få tillbaka 2 800 kr av vad han har betalat.


title: Fråga om storleken på den ersättning den som avbeställer en vara skall betala till säljaren (37 och 41 §§ konsumentköplagen)

text: och

text: 41 §§

text: konsumentköplagen

text: ) Avgörande 1998-11-24; 1998-2439

text: L köpte en soffa för 16 000 kr på kredit. Dagen efter köpet gick hon tillbaka till affären och bad säljaren att annullera köpet eftersom hon ångrat sig. Säljaren krävde att hon antingen skulle betala en avbeställningsavgift på 1 600 kr kontant eller att motsvarande belopp skulle kvarstå som en skuld hos kreditbolaget. L valde det senare alternativet. När hon fick räkningen från kreditbolaget hade skulden stigit till 1 919 kr eftersom en uppläggningsavgift och en aviavgift tillkommit. Hon yrkade hos nämnden återbetalning av 1 100 kr och anförde att det debiterade beloppet var oskäligt.

text: Säljföretaget bestred yrkandet och anförde att det begärda beloppet utgjorde skälig ersättning för utfört försäljningsarbete samt utebliven vinst.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 37 § konsumentköplagen

text: har en köpare rätt att avbeställa en vara innan den avlämnats. Säljaren har därvid rätt till skadestånd enligt

text: 41 § samma lag

text: Konsumentverket och Sveriges Möbelhandlares Centralförbund har träffat en överenskommelse som bl.a. innehåller procentsatser för schablonersättning till säljaren vid avbeställning. Enligt denna överenskommelse har säljaren rätt till ersättning med 10 % av priset för varan vid avbeställning inom 4 dagar efter köpet. Större ersättning kan utgå om säljaren kan styrka högre kostnader och/eller förluster. L har avbeställt inom fyra dagar från köpet. Nämnden finner inte skäl att frångå överenskommelsen. Säljaren kan inte anses ha haft högre kostnader än vad han kan tillgodogöra sig genom schablonersättningen på 10 %. L har köpt soffan på kredit. Vid avbeställning upphör normalt krediten. En schablonersättning av detta slag bör även innefatta kostnaderna för krediten. L bör således inte drabbas av några extra kostnader utöver 1 600 kr. Det åligger därmed säljföretaget att vidta åtgärder så att ytterligare krav utöver 1 600 kr inte kan ställas mot L.


text: Efter tvätt har fläckar framträtt på klädesplagg som varit i kontakt med en hårprodukt. Nämnden har inte kunnat med säkerhet fastställa att hårprodukten ensam orsakat skadorna och därför avslagit yrkandet om ersättning för de förstörda plaggen. Avgörande 1998-11-06; 1998-2450

text: B köpte i mars 1998 hos en frisören en conditioner för håret. Den kostade 117 kr. B fick två tröjor förstörda av produkten. Hon upptäckte inte fläckarna förrän efter det att plaggen tvättats. Fläckarna framträdde på tröjornas axelpartier. B yrkade att få tillbaka vad hon betalat för produkten, ersättning för utlägg för porto samt skadestånd med 400 kr för de två förstörda tröjorna.

text: Frisören bestred yrkandet och invände att man aldrig hade stött på problemet tidigare.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 30 § konsumentköplagen (1990:932)

text: har en köpare rätt till ersättning för den skada han eller hon lider genom att en vara är felaktig. Säljarens skadeståndsskyldighet omfattar enligt 31 § även skada som på grund av fel på den sålda varan uppkommer på annan egendom som tillhör köparen.

text: B har gjort gällande att den hårprodukt hon köpt är felaktig genom att den har orsakat fläckar på två tröjor. Fläckarna uppträdde först efter det att hon hade tvättat dem. Nämnden finner inte att det av den föreliggande utredningen går att med säkerhet fastställa att det är hårprodukten ensam som har orsakat skadorna på tröjorna. Enligt nämndens mening kan det inte uteslutas att det kan vara tvättmedlet eller tvättmetoden eller en kombination av alla dessa faktorer som har orsakat skadorna. Med hänsyn till att det således inte är styrkt att hårprodukten är felaktig kan B:s yrkanden inte bifallas.


title: Fråga om hur snabbt den som förlorat ett kontokort måste anmäla förlusten för att undgå ansvar för obehöriga uttag (34 § första stycket tredje punkten konsumentkreditlagen).

text: ). Avgörande 1998-10-13; 1998-2756

text: F blev en natt i Spanien bestulen på sin plånbok med bl.a. ett kontokort. Morgonen därpå ringde han till en kamrat och bad denne att spärra kortet. Kamraten lyckades dock inte komma fram på telefonen varför någon spärr inte gjordes. F ringde senare under dagen själv till banken och spärrade kortet.

text: F yrkade hos nämnden betalningsbefrielse från de obehöriga uttag som gjorts med kortet. Han menade att uttagen hade gjorts redan under natten och anförde att även om spärranmälan hade gjorts direkt på morgonen av hans kamrat, hade detta inte påverkat situationen. Uttagen var ju då redan gjorda.

text: Banken bestred yrkandet. I den skriftliga information som lämnats om kortet anges två möjligheter att spärra kortet; antingen genom att ringa till en dygnet runt öppen jourtelefon eller till banken under normala öppettider. Kunden kommer alltid i kontakt med banken på något av dessa sätt. Spärrranmälan gjordes i detta fall först flera timmar efter upptäckten av förlusten, dvs. för sent.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Det är i ärendet ostridigt att F inte har förlorat kortet genom grov oaktsamhet utan att förlusten skett på annat sätt. Förutsättningarna för att en kontohavare vid sådant förhållande inte skall vara betalningsskyldig för de uttag någon obehörig person gjort med ett förlorat kontokort anges i

text: 34 § första stycket tredje punkten konsumentkreditlagen (1992:830)

text: . Enligt nämnda stadgande krävs att kontohavaren anmält förlusten av kortet snarast efter upptäckten. I förarbetena till

text: konsumentkreditlagen

text: (se

text: prop. 1991/92:83

text: s.144 samt

text: prop. 1976/77:123 s. 190

text: f.) berörs inte närmare frågan om vad som skall avses med snarast efter upptäckten.

text: Av utredningen i ärendet framgår att förlusten sannolikt ägde rum natten mellan den 28 och den 29 januari 1998 samt att F någon under morgonen den 29 januari gav en bekant i uppdrag att spärra kortet. Denne spärrade emellertid inte kortet eftersom denne, enligt uppgift, inte omedelbart kom fram på spärrnumret och inte hade tid att vänta eftersom han var sen till ett möte. Av utredningen framgår vidare att F själv gjorde spärranmälan kl 15.36 på eftermiddagen den 29 januari samt att uttagen skett under natten till den 29 januari. Banken har i ärendet uppgivit att skriftlig information om hur spärranmälan skall ske lämnas till alla kunder som erhåller konto i banken och också i samband med att kort skickas ut.

text: Nämnden kan konstatera att det i ärendet är ostridigt att F upptäckte förlusten av kortet på morgonen den 29 januari men att spärranmälan gjordes först kl 15.36 samma dag. Enligt nämndens mening kan F därmed inte anses ha anmält förlusten snarast efter upptäckten. Vare sig den omständigheten att F uppdragit åt en bekant att göra spärranmälan redan på morgonen den 29 januari, vilket denne dock inte fullföljde eller den omständigheten att de omtvistade uttagen inte kunde ha förhindrats om förlustanmälan gjorts i rätt tid kan föranleda någon annan bedömning. Mot bakgrund av det anförda finner nämnden att F får svara för de uttag som gjorts på kontot.

text: Nämnden avslog F:s yrkande om betalningsbefrielse för de obehöriga uttagen.


text: Fråga om bilverkstads skyldighet att upplysa kunden om åtgärder som enligt bilens servicebok bör vidtas efter ett visst antal körda mil. Avgörande 1998-10-29; 1998-2766

text: I februari 1996 lät S utföra 10 000-milsservice på sin bil hos en auktoriserad märkesverkstad. Vid denna service skulle, enligt biltillverkarens rekommendation, kamremmen ha bytts ut. Så skedde emellertid inte. I december 1997 brast kamremmen under färd, vilket orsakade ett motorhaveri. S yrkade att verkstaden skulle svara för kostnaderna för att åtgärda skadorna.

text: Verkstaden bestred yrkandet och anförde att man vid 10 000-milsservice har som rutin att fråga kunden om kamremmen är utbytt eller om kunden vill att den skall bytas ut. Det framgår av serviceboken hur bilen skall skötas.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Det är ostridigt att serviceprogrammet för den aktuella bilen föreskriver att kamremsbyte skall göras vid körda 10 000 mil och att detta framgår av serviceboken. Det är också ostridigt att kamremsbyte inte ingår i själva 10 000-milservicen, utan är ett ”tillägg”, som måste beställas särskilt.

text: Med hänsyn till att ett kamremsbrott kan leda till allvarliga motorskador anser nämnden att det av en märkesverkstad kan krävas att den vid underhållsservice, som beställs vid sådana körsträckor där tillverkaren rekommenderar kamremsbyte, erinrar beställaren om tillverkarens rekommendation. Nämnden anser emellertid inte att det för närvarande är i överensstämmelse med branschpraxis att kräva av verkstaden att den, genom en anteckning på faktura eller annan handling som överlämnas till kunden, skriftligen dokumenterar att en sådan upplysning lämnats. Självfallet vore det av värde för alla parter om en sådan dokumentation skedde.

text: Nämnden utgår från att bolaget i enlighet med sina redovisade rutiner upplyst S om behovet av ett kamremsbyte. Med denna utgångspunkt anser nämnden inte att bolaget brustit i fackmässighet när det gäller 10 000-milsservicen. S:s yrkande kan därför inte bifallas.


text: Fråga om felbehandling av klädesplagg vid tvätt. Avgörande 1998-11-05; 1998-2845

text: E köpte våren 1994 en kappa för 1 500 kr som var skötselmärkt kemtvätt P. I maj 1998 lämnade E kappan till tvätt. Efter tvätten var kappan helt förstörd. Ytan på tyget var klibbig och färgen förändrad. E yrkade hos nämnden ersättning för kappan med 1 500 kr.

text: Tvätteriet bestred yrkandet och ansåg att kappan hade tvättats på ett skonsammare sätt i kolväte än vad skötselrådet rekommenderade.

text: Säljbolaget bestred yrkandet och anförde att kappan hade blivit felbehandlad hos tvätteriet.

text: Nämnden bedömning:

text: Nämnden har granskat kappan och konstaterat den påtalade skadan på tyget. Enligt nämndens bedömning talar övervägande skäl för att denna har uppkommit till följd av att kappan har torkats i för hög värme. Tvätteriet har således felbehandlat kappan genom att inte fullt ut följa anvisningen i skötselrådet. Strecket under symbolen P anger att extra försiktighet måste iakttas vid tvättning (begränsad torktemperatur m.m.). Omständigheterna är sådana att E bör ha rätt till ersättning motsvarande kappans värde vid inlämningen till tvätt. Med beaktande av kappans ålder och användning kan ersättningen skäligen bestämmas till 300 kr.


title: Fråga om underårigs bundenhet av ett avtal (9 kap. 7 § föräldrabalken). Även fråga om preskriptionsavbrott skett eller inte (2 och 5 §§ preskriptionslagen).

text: 9 kap. 7 § föräldrabalken

text: och

text: 5 §§

text: preskriptionslagen

text: ). Avgörande 1998-11-06; 1998-3055

text: L fick i december 1997 ett betalningskrav från ett inkassoföretag avseende framkallning av en film, inlämnad år 1990. L var vid den tidpunkten 12 år gammal. Skulden uppgick enligt inkassoföretaget till 464 kr. Hon uppgav att hon inte hade fått några krav tidigare. L gjorde i juni 1998, under protest, en avbetalning med 50 kr. L yrkade hos nämnden dels att återfå vad hon betalat, dels befrielse från att betala resterande belopp. Dessutom yrkade hon skadestånd med 150 kr avseende kostnader för telefonsamtal och porto.

text: Bolaget som utfört framkallningen bestred yrkandet och anförde att bolaget hade skickat två skriftliga betalningspåminnelser till L före den 10 oktober 1990. Därefter överlämnades ärendet till ett inkassoföretag, som skickat kravbrev vid fem angivna tillfällen under åren 1990 till 1997.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen i ärendet får det anses klarlagt att L gjorde den ifrågavarande beställningen av framkallning av film i augusti 1990. L var vid den tidpunkten 12 år gammal och hon har gjort gällande att avtalet är ogiligt eftersom hon var omyndig. När det gäller avtal som ingås med omyndig finns regler härom i

text: 9 kap. 7 § föräldrabalken

text: (FB). Av bestämmelsen följer att om den underårige utan erforderligt samtycke har träffat avtal med en näringsidkare, är avtalet ogiltigt. Näringsidkaren kan i ett sådant fall inte kräva att avtalet fullgörs eller begära ersättning för att det inte fullgörs. Har affären redan genomförts innebär ogiltigheten att vardera parten skall återbära vad han mottagit - eller om detta inte är möjligt - ersätta dess värde. Den underårige är dock endast skyldig att ersätta värdet av vad som mottagits om detta medfört nytta för honom eller henne. Nämnden kan för sin del inte finna annat än att de framkallade korten varit till nytta för L. Med hänsyn härtill och till att det av utredningen i ärendet framgår att L inte har kunnat skicka tillbaka de framkallade korten har bolaget rätt till ersättning för värdet av tjänsten, dvs. framkallningen.

text: L har vidare gjort gällande att fordringen är preskriberad, eftersom hon inte fått något krav från bolaget förrän i december 1997. Bolaget har bestritt att fordringen är preskriberad och angivit att bolaget skickat två skriftliga betalningspåminnelser till L före den 10 oktober 1990 varefter bolaget överlämnade ärendet till ett inkassoföretag som uppgett att kravbrev skickades den 11 oktober 1990, den 19 november 1990, den 3 december 1992, den 11 maj 1995 och den 18 december 1997.

text: Regler om preskription av en fordran finns i

text: preskriptionslagen (1981:130)

text: . Av

text: 2 §

text: följer att en fordran mot en konsument preskriberas efter tre år. Denna tid kan dock förlängas genom preskriptionsavbrott, som innebär att preskription avbryts genom att gäldenären får ett skriftligt krav om fordringen från borgenären (se

text: 5 §

text: Nämnden kan mot bakgrund av det anförda konstatera att den avgörande frågan i ärendet är huruvida L har fått de kravbrev som bolaget påstår sig ha skickat. Om hon har fått kravbreven, har erforderliga preskriptionsavbrott gjorts och fordringen är således inte preskriberad. L har i ärendet gjort gällande att hon inte fått något krav från bolaget förrän i december 1997. Bolaget har dock i sitt svaromål till nämnden angett exakta datum när

text: kravbrev skickats till L. Svaromålet skickades till L i juli 1998 och hon har därefter inte avhörts till nämnden. Med hänsyn till att L således inte har bemött bolagets uppgifter om kravbreven finner nämnden det övervägande sannolikt att hon har fått del av dessa. Sammanfattningsvis finner nämnden således att L:s yrkande inte kan bifallas. ---------- Två ledamöter reserverade sig mot beslutet och anförde: Bolaget har inte visat att preskriptionsavbrott har skett. L:s yrkande om betalningsbefrielse skall därför bifallas. Det kan inte anses skadeståndsgrundande att kräva betalning för en preskriberad fordran. L kan därför inte få sådan ersättning för telefonsamtal och porto.


text: Köparen av en bokhylla har ansetts med fog kunna utgå från att den skulle hålla för förvaring av ett uppslagsverk. Avgörande 1999-01-12; 1998-3100

text: W köpte en bokhylla som hon b.la. placerade uppslagsböcker i. Hyllplanen bågnade av tyngden. När hon klagade menade säljföretaget att hon borde ha berättat vilka slags böcker hon ämnade förvara i bokhyllan. Hon vände sig till nämnden för att få köpet hävt.

text: Säljföretaget motsatte sig yrkandet och anförde att det inte var fel på bokhyllan utan att den hade utsatts för extrem belastning.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Det är ostridigt att hyllorna i bokhyllan inte har klarat av tyngden av de böcker som placerats i den. Nämnden konstaterar att ett grundläggande krav på en bokhylla måste vara att det går att förvara böcker i den. Detta gäller även om det rör sig om stora och tunga böcker som exempelvis ett uppslagsverk, försåvitt säljaren inte har gjort något uttryckligt förbehåll vid köpet. Så har inte skett i detta fall. Bokhyllan får således anses behäftad med fel i köprättslig mening. Detta är av väsentlig betydelse för W. Hon bör därför vara berättigad att häva köpet i enlighet med sitt yrkande.


title: Fråga om omfattningen av säljarens skadeståndsskyldighet vid fel på en vara (30 och 32 §§ konsumentköplagen); även fråga om tillämpning av 27 § konsumentköplagen angående säljarens rätt att avhjälpa fel.

text: 32 §§ konsumentköplagen

text: ); även fråga om tillämpning av

text: 27 § konsumentköplagen

text: angående säljarens rätt att avhjälpa fel. Avgörande 1998-11-24; 1998-3276

text: A köpte i december 1996 en mountainbike för 12 550 kr. Han upptäckte genast att bakhjulet var skevt. Han påtalade felet för säljbolaget som riktade hjulet. Han påpekade samtidigt att ekrarna var hårt spända, vilket bolaget menade var normalt. I augusti 1997 använde han cykeln under en semesterresa i Österrike varvid ena fälgen plötsligt sprack. Felet berodde enligt A:s uppfattning sannolikt på att ekrarna varit för hårt spända. Han kontaktade en cykelaffär på en mindre ort i Österrike. Där kunde man inte reparera hjulet utan han blev tvungen att köpa ett nytt. Vid hemkomsten berättade han för bolaget vad som hänt och begärde ersättning för hjulet. Bolaget sade nej till detta men man erbjöd sig att bygga ett nytt hjul åt honom. Felet återkom dock senare i samband med en cykeltävling. Under tävlingen blev han tvungen att åka och hämta ett annat hjul. A yrkade hos nämnden ersättning för det hjul han fått köpa i Österrike med 1 207 kr, ersättning med 856 kr för en förlorad semesterdag samt 150 kr i bilersättning för att han under tävlingen blivit tvungen att åka och hämta ett felfritt hjul.

text: Bolaget bestred yrkandet och anförde att man inte ansåg sig skyldig att ersätta det hjul som köpts i Österrike eftersom man inte kunnat få se det skadade hjulet och bedöma vad som hade hänt. Enligt bolaget kunde det t.ex. ha varit en spännrem som fastnat i hjulet och orsakat skadan.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: I ärendet skall

text: konsumentköplagen

text: (1990:932, KKL) tillämpas. Enligt

text: 16 §

text: KKL gäller bl.a. att, om inte annat följer av avtalet, en vara skall vara ägnad för det ändamål för vilket varor av samma slag i allmänhet används; om varan avviker härifrån skall den anses felaktig.

text: I 27 § KKL stadgas bl.a. följande. Även om köparen inte kräver det, har säljaren rätt att på egen bekostnad avhjälpa felet eller företa omleverans, om han när köparen reklamerar utan uppskov erbjuder sig att göra detta samt åtgärden kan ske inom skälig tid efter reklamationen och utan kostnad eller väsentlig olägenhet för köparen. Säljaren får inte åberopa att han inte har beretts tillfälle att avhjälpa felet eller företa omleverans, om köparen har avhjälpt felet och det med hänsyn till omständigheterna inte skäligen kunde krävas att köparen skulle avvakta avhjälpande eller omleverans från säljarens sida.

text: 30 § KKL anger att köparen under vissa förutsättningar har rätt till ersättning för den skada som han lidit genom att varan är felaktig. I 32 § KKL föreskrivs bl.a. att skadestånd på grund av fel i varan omfattar ersättning för utgifter, inkomstförlust, sådan prisskillnad som avses i 33 § samt annan förlust på grund av dröjsmålet eller felet.

text: Av utredningen i ärendet framgår bl.a. följande. I december 1996 köpte A en cykel hos bolaget. I omedelbar anslutning till köpet framförde A viss kritik mot cykelns bakhjul. Under en semesterresa i Österrike sommaren 1997 gick hjulet sönder och blev obrukbart. I samband härmed förstördes bl.a. en semesterdag för A. För att kunna använda cykeln i Österrike

text: tvingades han köpa ett nytt hjul på plats. Bolaget ersatte därefter A för det förstörda hjulet genom att bygga ett nytt hjul åt honom. Under juni 1998 hade A för avsikt att delta i en cykeltävling. Under vistelsen i samband med denna gick det nybyggda hjulet sönder. På grund härav tvingades A göra en extra resa hem för att hämta ett hjul till cykeln.

text: Utredningen i ärendet ger vid handen att A:s cykel är felaktig. Enligt 27 § KKL har en säljare under vissa omständigheter rätt att avhjälpa fel. Säljaren får emellertid inte åberopa denna rätt om det med hänsyn till omständigheterna inte skäligen kan krävas att köparen avvaktar säljarens avhjälpande. Med hänsyn till att hjulet gick sönder under en semesterresa i Österrike anser nämnden att det inte skäligen kunde krävas att A skulle avvakta med att få felet avhjälpt.

text: Nämnden anser att A är berättigad till ersättning på grund av den felaktiga cykeln. A har yrkat ersättning för kostnaden för ett nytt hjul med 1 207 kr, ersättning för resa med 150 kr samt ersättning för en förlorad semesterdag med 856 kr. I ärendet har inte invänts mot de yrkade beloppens skälighet.

text: Av 32 § KKL följer att A är berättigad till ersättning för utgifter. Nämnden finner därför att bolaget bör utge ersättning till A för hjulet med 1 207 kr samt för resan med 150 kr.

text: Vad härefter avser yrkad ersättning för en förlorad semesterdag i Österrike framgår av förarbetena till 32 § KKL att bestämmelsen omfattar också förlust av fritid samt liknande besvär och olägenheter som inte direkt kan mätas i pengar, dock inte vissa mindre betydande skadeverkningar som fick anses vara av rent ideell natur (se närmare

text: prop. 1989/90:89 s 42

text: ). A är därför berättigad till ersättning för den skada som han åsamkats på grund av en förstörd semesterdag. Skadan kan skäligen uppskattas till vad A yrkat, dvs. 856 kr.

text: A:s yrkanden skall således bifallas på det sättet att bolaget rekommenderas att ersätta honom med 2 213 kr.


title: Fråga om flygbolags ansvar för förseningar enligt 9 kap. 19 och 20 §§ luftfartslagen.

text: 9 kap.

text: och

text: 20 §§

text: luftfartslagen

text: . Avgörande 1998-12-03; 1998-3424

text: Ett spelmanslag (25 personer) hade köpt flygbiljetter till Skottland tur och retur. Vid hemresan blev planet drygt tre timmar försenat vilket innebar att resenärerna missade ett anslutningsflyg i Stanstead. De fick tillbringa natten på flygplatsen och fick sedan, på egen bekostnad, ta en expressbuss till Heathrow varifrån flygbolaget ordnat hemtransport med ett annat flygbolag. Resenärerna yrkade hos nämnden skadestånd med motvärdet av 60 £ per person för uteblivet hotellrum, 11 £ per person för expressbuss, 10 £ per person för förtäring samt 50 £ per person som kompensation för den omilda behandling de utsatts för och för att de blivit tvungna att tillbringa natten på flygplatsen utan möjlighet att sova bekvämt.

text: Flygbolaget bestred yrkandet och anförde att förseningen berodde på restriktioner i luftrummet samt att sådana restriktioner utgör omständigheter utanför flygbolagets kontroll.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: I ärendet är fråga om försening vid flygresa mellan Skottland och Sverige med byte av plan i London.

text: Bestämmelserna om flygbolags ansvar för förseningar finns i

text: 9 kap.

text: luftfartslagen (1957:297)

text: . Nämnden utgår från att i ärendet skall tillämpas den äldre lydelsen av kapitlet som gällde före 1986 års ändringar.

text: I

text: 9 kap.

text: och

text: 20 §§

text: luftfartslagen

text: anges att fraktföraren ansvarar för skador till följd av dröjsmål vid lufttransporter av passagerare om han inte visar att han, hans anställda och de som han har anlitat har vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att undvika skadorna eller att det har varit omöjligt för dem att vidta åtgärderna.

text: Flygbolaget har invänt att förseningen berodde på restriktioner i luftrummet och att flygbolaget inte är ansvarigt för förseningar som beror på omständigheter utanför bolagets kontroll. Nämnden anser inte att flygbolaget visat att alla nödvändiga åtgärder vidtagits för att undvika skadan eller att det har varit omöjligt att vidtaga åtgärderna. Nämnden finner således att flygbolaget är ansvarigt för den försening som uppstod och för de skador som resenärerna drabbades av på grund av denna. Ersättning kan endast utgå för direkta kostnader. Således kan ingen ersättning utgå för uteblivet hotellrum. Någon rätt till skadestånd för dålig service och för att de var tvungna att sova på flygplatsen finns ej. Nämnden finner i övrigt inte anledning att ifrågasätta de uppgifter om kostnader som resenärerna lämnat. Detta innebär att resenärerna är berättigade till skadestånd avseende kostnaden för mat och expressbuss mellan Stanstead och Heathrow med sammanlagt 21 £ per person. Sammanlagt var de 25 resenärer. Flygbolaget bör således utge 25 x 21 £ eller 525 £ i skadestånd till resenärerna.


text: Bussresenärer som inte fått de sittplatser de enligt resebeviset blivit tilldelade har ansetts berättigade till ett prisavdrag. Avgörande 1998-12-03; 1998-3665

text: L deltog tillsammans med sin hustru och två barn i en tvåveckors paketresa med buss till Spanien i juni 1998. Priset var totalt 11 480 kr. De hade bokat speciella sittplatser på bussen. Vid hemresan fick de dock inte sitta på de bokade platserna invid toaletten. De blev i ställer anvisade sittplatser på övervåningen, långt från toaletten. Placeringen innebar olägenheter eftersom barnen var magsjuka. L yrkade hos nämnden prisavdrag med 1 350 kr samt skadestånd för psykiskt lidande med 1 000 kr.

text: Researrangören bestred yrkandet och anförde att man enligt vad som angivits i resebroschyren hade rätt att i enstaka fall ändra platsnummer från det som angivits i bekräftelsen. Researrangören gjorde vidare gällande att vissa sittplatser hade blivit dubbelbokade eftersom man hade slagit ihop två resor.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av handlingarna i ärendet framgår bl.a. följande. A bokade hos researrangören en paketresa med buss till Costa Brava. I deltagarbeviset är angivet "platsnr i bussen 61, 62, 63, 64". - Av researrangörens katalog framgår att researrangören använder tre olika busstyper. I det aktuella fallet fick de fyra resenärerna vid hemresan resa i en buss med två plan; de av resenärerna bokade platserna är belägna på nedre planet. - Då resenärerna skulle stiga ombord blev de hänvisade till platser på bussens övre plan.

text: I researrangörens broschyr anges bl.a.: "Ju tidigare du beställer din resa desto större är chansen att få just den plats du vill ha under hela resan - - - researrangören har rätt att i enstaka fall ändra platsnummer från det som angivits i bekräftelsen!"

text: Det är utrett att resenärerna på hemresan inte fick sitta på de platser, i närheten av toaletten, som de hade bokat. Vid detta förhållande har deras utbyte av resan blivit sämre än vad de haft anledning att förutsätta. Researrangören har emellertid hänvisat till bestämmelsen i katalogen, enligt vilken researrangören i enstaka fall har rätt att ändra platsnummer. Enligt nämndens mening är dock en sådan generell friskrivning knappast acceptabel. För att rätt att frångå det träffade avtalet skall vara möjlig, bör det finnas en bestämmelse som specifikt anger vissa omständigheter vid vilka ändring av platserna får ske.

text: Mot denna bakgrund gör nämnden den bedömningen att researrangören i ärendet inte har angivit någon omständighet som visar att ändringen av de tilldelade platserna varit en tvingande nödvändighet. Det skall också beaktas att, såvitt framgår av utredningen, det i det aktuella fallet inte varit fråga om en ändring av plats i enstaka fall; i stället tycks flertalet av platserna i bussen ha fördelats om.

text: Mot den angivna bakgrunden bör resenärerna vara berättigade till prisavdrag med det yrkade beloppet, som får anses skäligt.

text: Någon grund som kan berättiga resenärerna till skadestånd för psykiskt lidande föreligger inte.


title: Fråga om tillämpning av preskriptionsbestämmelsen i 29 § försäkringsavtalslagen.

text: 29 § försäkringsavtalslagen

text: . Avgörande 1999-01-12; 1998-3712

text: När M var sex år blev han knuffad på dagis och föll så illa att han fick ett jack vid ögat. Jacket limmades av en läkare. När han fyllt 13 år, vid vilken ålder skinnet på huden enligt M inte förändras mer, hade han kvar ett fult ärr som han skämdes över. Han yrkade hos nämnden fastställelse av att han var berättigad till ersättning ur sin barn- och ungdomsförsäkring.

text: Försäkringsbolaget bestred yrkande under åberopande av att preskription skett.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Yrkandet avser ersättning för vanprydande ärr. Enligt begreppsförklaringarna i villkorspunkten E 5 jämställs vanprydande ärr med medicinsk invaliditet. Rätt till invaliditetskapital inträder enligt punkten E 3.2 när medicinsk invaliditet har konstaterats, dock tidigast 12 månader efter det att olycksfallsskadan inträffat. Medicinsk invaliditet anses ha inträffat tidigast när skadans behandling inklusive medicinsk rehabilitering har avslutats. Av

text: 29 § försäkringsavtalslagen

text: framgår att den som vill bevaka sin fordringsrätt på grund av försäkringsavtal skall väcka talan mot försäkringsbolaget inom tre år från det han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande samt i vart fall inom tio år från det sådant tidigast kunnat ske.

text: Av utredningen framgår att M ådrog sig en skada på kinden den 18 januari 1991, att det så småningom blev ett ärr som M, av allt att döma under år 1998, började uppfatta som vanprydande, varefter anmälan till försäkringsbolaget gjordes i april 1998. På vilket sätt ärret har förändrats och när det började bli så framträdande att förutsättningar förelåg för att göra anspråk på försäkringsersättning för lyte och men gällande är inte utrett. Det är f.ö. inte ens klarlagt att ärret är av den beskaffenheten att ersättning över huvud taget alls kan komma i fråga.

text: Den aktuella preskriptionsbestämmelsen i

text: 29 § försäkringsavtalslagen

text: anses vara svårtillämpad. Varken lagens ordalydelse eller dess förarbeten ger närmare ledning för hur uttrycket ”han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande” skall tolkas (se rättsfallet

text: NJA 1997 s.97

text: ). Såsom framhållits av Sveriges Försäkringsförbund i ett yttrande till Högsta domstolen i det nämnda rättsfallet bör det dock, för att preskriptionstiden skall ha börjat löpa, krävas att den försäkrade känt till att skada uppstått och att skadan var sådan att den kunde ge rätt till försäkringsersättning. Den som åberopar preskription bör åtminstone kunna göra sannolikt att den försäkrade haft kännedom om dessa förhållanden.

text: Det kan enligt nämndens bedömning inte på den föreliggande utredningen sägas att försäkringstagaren redan vid olyckstillfället år 1991 eller under året därefter borde ha insett att han förvärvat en fordran på försäkringsersättning grundad på att efterverkningar i framtiden kunde tänkas uppkomma med pojkens stigande ålder och därav följande kroppsutveckling. Den tidpunkt från vilken preskriptionstiden bör räknas har sannolikt inträtt betydligt senare. När detta skett kan nämnden emellertid inte uttala sig om. I enlighet med vad som återgetts i det föregående stycket får det anses vara försäkringsbolagets skyldighet att föra bevisning om vid vilken tidpunkt den försäkrade måste ha insett att en fordran på försäkringsersättning förelåg. Det sagda leder nämnden till bedömningen att det inte är utrett att den fordran på försäkringsersättning som kan föreligga är preskriberad. Det åligger därför

text: försäkringsbolaget att inleda skadereglering. Huruvida skadan i sig är sådan att någon ersättning kan lämnas får bedömas vid den handläggningen.


text: Frågan om ersättning för förstörd eller förkommen film. Eftersom frågan ansågs vara av principiell betydelse fördes tvisten till behandling av nämnden i plenum. Avgörande 1999-01-21; 1998-4106 (se även avgörande 1999-01-21;

text: M lämnade i juni 1998 in 16 stycken diafilmer för framkallning hos en fotobutik på hemorten. Filmerna innehöll bilder tagna under en rundresa i Turkiet i samband med M:s 50-årsdag. Fotobutiken sände filmerna vidare till ett fotolaboratorium. Efter någon tid fick M besked om att filmerna hade förstörts vid behandlingen hos fotolaboratoriet. Han ersattes med dubbla mängden film, dvs. 32 rullar. M yrkande hos nämnden ersättning med 7 765 kr, motsvarande kostnaden för rundresan i Turkiet.

text: Fotolaboratoriet bestred yrkandet och anförde att eventuellt affektionsvärde och liknande är omöjligt att uppskatta och ersätta i dylika fall. Ett fotolaboratorium kan i sin verksamhet aldrig helt garantera att tekniska missöden inte inträffar. Skulle i ett fall som detta fotolaboratoriet anses skyldigt att betala yrkad ersättning skulle detta påverka prissättningen på dylika tjänster.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Anmälan gäller ett visst antal diafilmer som har skadats vid framkallning. Nämnden har i tidigare avgöranden av liknande slag ansett att viss skälig ersättning bör kunna utgå i den mån bilderna varit av stort värde för konsumenten, avsett en unik händelse och inte kunnat tas om. Ersättning har då rekommenderats med som högst 1 000 kr per förlorad eller skadad film. Kritik har emellertid framförts mot en sådan bedömning eftersom den skada konsumenten lider anses vara av sådan ideell art som normalt inte ersätts enligt svensk rätt.

text: Enligt

text: 21 a § förordning (1988:1583)

text: med instruktion för Allmänna reklamationsnämnden får en tvist föras till behandling i plenum om den är av principiell betydelse och det är angeläget med hänsyn till behovet av en enhetlig rättstillämpning. Nämndens ordförande har i detta fall valt att hänskjuta ärendet till avgörande vid ett sammanträde i plenum.

text: Framkallning och kopiering av film är en tjänst som omfattas av bestämmelserna i

text: konsumenttjänstlagen (1985:716)

text: . Enligt

text: 31 § nämnda lag

text: är näringsidkaren skyldig att ersätta konsumenten skada som denne tillfogas på grund av fel eller dröjsmål, om inte näringsidkaren visar att det har förelegat ett hinder utanför hans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat med vid avtalets ingående och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit, alltså en form av s.k. kontroll- och produktansvar på motsvarande sätt som gäller i fråga om köp. Dessutom ges enligt

text: 32 §

text: under vissa förutsättningar möjlighet att tillerkänna konsumenten skadestånd även om det inte är fråga om fel eller dröjsmål.

text: För ersättningsskyldigheten gäller emellertid vissa begränsningar som följer av allmänna skadeståndsrättsliga principer. En begränsning ligger i kravet på adekvat kausalitet mellan kontraktsbrottet och skadan. Näringsidkaren anses inte vara skyldig att ersätta skador som framstår som en så osedvanlig och osannolik följd av kontraktsbrottet att han inte skäligen hade bort ta den i beräkning.

text: Ersättningskyldigheten kan i praktiken komma att avse många olika fall av ekonomisk skada. Som exempel nämns i

text: prop. 1984/85:110

text: om konsumenttjänstlag (s. 272 ff) utgifter av olika

text: slag som konsumenten åsamkas, förlust av arbetsförtjänst och kostnader som blivit onyttiga på grund av ett fel eller dröjsmål.

text: Ett fel eller dröjsmål kan också orsaka konsumenten förluster och olägenheter som inte direkt kan mätas i pengar (

text: a. prop. s. 274

text: ). Som exempel nämns att konsumenten på grund av ett dröjsmål med en bilreparation måste sätta till en större del av sin fritid än eljest för sina resor till och från arbetet, att hushålls- eller trädgårdsarbete blir mera betungande därför att en hushållsmaskin eller ett motorredskap inte kan användas eller att konsumenten inte kan använda en båt under sin semester och därför inte får avsett utbyte av ledigheten.

text: Som både köplagsutredningen (

text: SOU 1976:66

text: s.172 f) och konsumenttjänstutredningen (

text: SOU 1979:36 s. 499

text: ) har framhållit bör även sådana skador kunna bedömas som skada av ekonomisk natur, närmast då som ett intrång i konsumentens intresse av att få valuta för kostnader eller arbete som han har nedlagt för att få en ökad fritid, ett bekvämare vardagsliv eller en för honom värdefull rekreation. Konsumenten bör därför kunna erhålla ersättning även för sådana skador, om de inte kan anses bli till fullo ersatta genom stilleståndsersättning e.d. I t.ex. rättsfallet

text: NJA 1992 s. 213

text: ansågs skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: för skada på bil och husvagn kunna omfatta ersättning för semesterdagar som p.g.a. skadan inte kunnat användas för rekreation; denna skada ansågs innefatta en följdskada till en sakskada och HD konstaterade bl.a. att sådan ersättning kunde sägas ligga på gränsen mellan ersättning för ekonomisk och ideell skada. - I förekommande fall bestäms ersättningen i regel utifrån en skönsmässig uppskattning.

text: En förutsättning för rätten till ersättning för skador av det nu berörda slaget är dock att de inte endast består av sådana ej alltför betydande olägenheter som man alltid måste räkna med när någon försummar sig i ett avtalsförhållande. Skador av rent ideell natur som obehag, olust, irritation (psykiskt lidande) utöver det besvär som ett kontraktsbrott kan vålla ger sålunda inte rätt till ersättning (jfr.

text: prop. 1989/90:89 s. 42

text: Tvisten i detta fall gäller ersättning för 16 diafilmer som har skadats vid framkallning. På filmerna skulle enligt anmälaren finnas bilder tagna vid en rundresa i Turkiet i samband med dennes 50-årsdag. När det gäller de skadade filmrullarna - föremålet för tjänsten - har fotolaboratoriet erbjudit M ersättning med dubbla mängden oexponerad film och M får därmed anses gottgjord för den skada han i detta hänseende drabbats av.

text: Härutöver kan i och för sig ytterligare ersättning bli aktuell i form av skadestånd för ekonomisk skada i de fall kostnader uppkommit som blivit onyttiga på grund av felet. De kostnader M haft i anledning av resan torde dock knappast - även med beaktande av hans stora fotointresse - ha blivit onyttiga p.g.a. uteblivet resultat av fotograferingen. Någon ekonomisk skada i detta hänseende kan därför inte anses föreligga i detta fall.

text: Inte heller kan förlusten av bilderna ses som ett sådant intrång i konsumentens intressen, som i förarbetena till

text: konsumenttjänstlagen

text: nämnts som exempel på förluster och olägenheter som skulle kunna hänföras till skada av ekonomisk natur. Även om uttalandena i propositionen är något oklara och ger visst utrymme för olika tolkningar kan enligt nämndens mening förlust av bilder av ifrågavarande slag inte bedömas som annat än skada av rent ideellt slag.

text: När det gäller skada av mera ideell natur anses visserligen ersättning i vissa fall kunna utgå för t.ex. förlorade skönhetsvärden, om dessa är sådana att ej blott ägaren utan även andra personer skulle tillmäta dem betydelse och de sålunda har ett slags objektiv karaktär. Rena

text: affektionsintressen, vilka har rent subjektiv karaktär, anses däremot inte kunna ersättas i pengar; undantag kan dock tänkas när det framgår att andra personer, vilka delar uppskattningen av egendomen, skulle ha varit villiga att betala för att tillgodose affektionsintresset (se Hellner, Skadeståndsrätt, 5:e uppl. s. 425 med hänvisningar).

text: Sådana bilder som funnits på de skadade filmrullarna torde närmast ha ett affektionsvärde för den eller de som berörs och kan ses som en dokumentation av en viss upplevelse och ett stöd för minnet. Det kan visserligen ligga en mer eller mindre noggrann planering och en strävan att uppnå ett konstnärligt resultat med bilderna men de kan knappast ha något ekonomiskt värde i sig som berättigar till ett skadestånd.

text: Med hänsyn till vad som sålunda redovisats som nämndens uppfattning bör M låta sig nöja med det erbjudande som lämnats. Hans yrkande om ersättning i övrigt kan således inte bifallas.

text: Nämnden (nämndens ordförande, vice ordförande, fjorton avdelningsordförande samt fyra övriga ledamöter) var inte enig i sitt avgörande. Fyra avdelningsordförande och en ledamot gjorde följande bedömning:

text: Vi ansluter oss till majoriteten när det gäller nämndens avgörande. Skälen för avgörandet bör emellertid utformas på följande sätt.

text: M:s anmälan gäller sexton diafilmer som har lämnats in för framkallning och som därvid har skadats. Enligt vad M har uppgett innehöll filmerna bilder som han hade tagit vid en resa i Turkiet. M har yrkat skadestånd med 7 765 kr, motsvarande en ny resa till Turkiet. Fotolaboratoriet har ersatt honom med dubbla mängden film, dvs. 32 rullar, men bestritt ersättningsskyldighet i övrigt.

text: Klart är att M har rätt till ersättning för den rent ekonomiska skada som han har orsakats genom att diafilmerna har skadats. Enligt vår mening bör han i den delen nöja sig med att han har fått nya filmer.

text: Frågan är om M därutöver har rätt till någon ersättning. Det skulle i så fall närmast bli fråga om ersättning för det affektionsvärde som de skadade bilderna har representerat.

text: Nämnden har sedan åtskilliga år tillämpat en praxis som innebär att, när en film har förstörts eller förkommit i samband med framkallning, konsumenten har tillerkänts en viss ersättning för förlusten, utöver ersättningen för själva filmen. Åtminstone gäller detta när filmen har haft ett särskilt affektionsvärde, t.ex. när den har gällt ett bröllop eller en annan tilldragelse inom släkten. Företrädarna för fotobranschen synes i stor utsträckning ha anpassat sig till denna praxis och sålunda i många fall erbjudit sig att betala en viss ersättning för förlusten av affektionsvärde. Fotolaboratoriets erbjudande är ett exempel på detta.

text: Under senare tid har det emellertid diskuterats inom nämnden om det är motiverat att fortsätta med den praxis som hittills har tillämpats. Den uppfattningen har förts fram att en konsument inte längre bör tillerkännas någon ersättning för förlust av affektionsvärde i samband med att en film har kommit bort eller förstörts.

text: Konsumenttjänstlagen (1985:716)

text: , som är tillämplig i ärendet, ger knappast något svar på frågan i vad mån en förlust av affektionsvärde är ersättningsgill. I de bestämmelser i lagen som handlar om närirngsidkares skadeståndsskyldighet (

text: och

text: 32 §§

text: ) talas endast om att näringsidkaren kan bli skyldig att ersätta konsumenten "skada" som uppstår i samband med utförandet av en konsumenttjänst. I förarbetena till

text: konsumenttjänstlagen

text: (se

text: prop. 1984/85:110 s. 272

text: ff och

text: SOU 1979:36 s. 499

text: f) har gjorts uttalanden som ger vid handen att konsumenten kan tillerkännas ersättning för bl.a. förluster och olägenheter som inte direkt kan mätas i pengar. En förutsättning är dock, sägs det, att skadorna inte endast består av sådana ej alltför betydande olägenheter som man alltid måste räkna med när någon försummar sig i ett avtalsförhållande. Skador av "rent ideell natur" som obehag, olust eller irritation på grund av det "besvär" som ett kontraktsbrott kan vålla ger inte rätt till ersättning.

text: Enligt vår mening är det inte klart hur de återgivna motivuttalandena bör tolkas när det gäller skador som består i förlust av affektionsvärde. Det kan emellertid inte anses att det på grund av vare sig lagtexten eller motivuttalandena skulle finnas något hinder mot att förplikta näringsidkaren att betala ersättning för sådana skador.

text: Frågan är då om en ersättning skulle stå i strid med allmänna skadeståndsrättsliga principer.

text: I litteraturen (se Hellner, Skadeståndsrätt, 5 uppl. s. 425, Grönfors i Tidskrift for Rettsvitenskap 1963 s. 597 ff och

text: SOU 2992:84 s. 257

text: ff) har gjorts vissa uttalanden beträffande rätten till ersättning för förlust av egendom med affektionsvärde. Till förmån för att ersättning bör utgå för förlusten av själva affektionsvärdet har anförts bl.a. att en sådan förlust kan vara minst lika kännbar för den skadelidande som den ekonomiska skada som förlusten av egendomen innebär. Det har också framhållits att affektionsvärden visserligen kan förekomma isolerade från ekonomiska värden men att det vanliga är att affektionsvärden och ekonomiska värden förekommer inflätade i varandra.

text: Enligt litteraturen innebär gällande rätt att förlust av affektionsvärden i och för sig kan ersättas men att ersättning utgår bara om förlusten på något sätt kan hänföras till en skada av ekonomiskt slag. Så anses vara fallet om egendomen har ett affektionsvärde också för andra än ägaren - typfallet är en släktklenods värde för flera medlemmar inom samma släkt. Klart är också att ersättning kan utgå om den kan betraktas som en gottgörelse för utgifter eller kostnader som har blivit onyttiga till följd av skadefallet (se härom bl.a.

text: NJA 1995 s. 249

text: Som skäl mot en rätt till ersättning för förlust av affektionsvärde i vidare utsträckning än som nu har angetts har i litteraturen anförts bl.a. att det skulle innebära alltför stora svårigheter att finna en enkel och rimlig norm för beräkning av skadeståndets storlek. Det har också pekats på att det skulle vara svårt för den skadelidande att visa att ett affektionsvärde verkligen har funnits. Det har å andra sidan hävdats att affektionsvärden knappast är mer svårberäknade i pengar än många andra värden som faktiskt brukar ersättas, och att den omständigheten att värderingen kan vålla svårigheter inte, mer än i andra sammanhang, får medföra att man nekar all ersättning. Det har också gjorts gällande att det, allmänt sett, är inadekvat att inte utge ersättning för affektionsvärden, särskilt som föremålet ges ett ekonomiskt värde så snart affektionsvärdet delas av någon annan.

text: I förevarande fall får det anses klarlagt att de skadade bilderna har haft ett affektionsvärde. Om man vill ta fasta på uttalandena i litteratur och rättspraxis skulle en ersättning då vara motiverad i varje fall om förlusten av affektionsvärde har haft ett ekonomiskt inslag.

text: Huruvida M har haft kostnader eller utgifter som har blivit onyttiga till följd av att bilderna har skadats, så att han av det skälet skulle tillerkännas ersättning, får anses diskutabelt. Av större betydelse är att - enligt vad M oemotsagt har uppgett - bilderna var tagna under en rundresa i Turkiet som gjordes i samband med hans 50årsdag. Det får därmed antas att bilderna - åtminstone till en del - skulle ha haft ett värde även för andra än honom själv. Det innebär att det föreligger en sådan situation som enligt litteraturuttalandena kan föranleda rätt till ersättning.

text: Mot en ersättning i det aktuella ärendet talar - liksom i andra fall när det gäller förlust av filmrullar - att det är svårt att finna en rimlig norm för beräkning av skadeståndet. Som har framhållits i litteraturen är detta emellertid inte ett hållbart skäl att neka till all ersättning över huvud taget. Däremot finns det anledning till återhållsamhet vid bestämmandet av ersättningsbeloppet.

text: Nämndens praxis i fall då en film med speciellt affektionsvärde har förstörts eller förkommit i samband med framkallning innebär att ersättning normalt har brukat utgå med mellan 500 och 1 000 kr, utöver ersättningen för själva filmen. I det aktuella ärendet bör beaktas att fotolaboratoriet har ersatt de skadade diafilmerna med dubbelt så många nya filmer. Det får vidare antas att affektionsvärdet inte har var lika stort beträffande alla de skadade bilderna. På grund därav anser vi att M har blivit kompenserad i skälig utsträckning genom de erhållna filmerna även såvitt gäller förlusten av affektionsvärde.

text: Sammanfattningsvis bör alltså M nöja sig med vad han har erhållit från fotolaboratoriet.


text: En säljare är inte skyldig att låta ett köp som konsumenten ångrat återgå (det refererade ärendet gäller ett sängköp). Avgörande 1999-01-22; 1998-4140

text: Makarna F köpte en säng för 8 690 kr. De sov i sängen en natt men var inte nöjda. Bolaget gick med på att ta tillbaka sängen men reducerade det belopp som makarna F betalat med 1 800 kr. F yrkade hos nämnden återbetalning av detta belopp, eller åtminstone en del av det.

text: Bolaget bestred yrkandet och anförde som grund för bestridandet att köpet inte återgått med anledning av att sängen var felaktig.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar att det inte varit något fel på sängen i köprättslig mening och att något avtal om öppet köp inte träffats mellan parterna. Bolagets återtagande av sängen får därför ses som ett avtal mellan parterna om återköp. Eftersom sängen hade begagnats kan nämnden inte finna att det belopp som bolaget därvid betalat för sängen vid återköpet kan anses vara oskäligt lågt. F:s yrkande om återbetalning kan därför inte bifallas.


text: Enligt villkoren i ett bilförmedlingsavtal skulle parterna gemensamt upprätta ett protokoll med angivande av försäljningsobjektets beskaffenhet och skick. När så inte skett har uppdragstagaren inte ansetts kunna göra gällande krav mot säljaren på ersättning för vissa utförda reparationer. Avgörande 1998-12-18; 1998-4157

text: P uppdrog i augusti 1997 åt ett bolag att sälja hans husbil. Enligt det upprättade förmedlingsavtalet, som gällde under tre månader, skulle P erhålla 170 000 kr av köpeskillingen och bolaget erhålla resterande belopp. I till avtalet fogade allmänna villkor angavs bl.a. följande. ”4. Säljare och ägare skall gemensamt upprätta protokoll som anger försäljningsobjektets beskaffenhet och skick.”, ”5. Ägaren skall betala de reparationer och förbättringsarbeten som parterna i samförstånd överenskommit.” och ”6. Ägaren svarar ensam mot köpare av försäljningsobjektet för fel som inte framgår av i P4 angivet protokoll.” Något sådant protokoll som angavs i de allmänna villkoren upprättades emellertid inte. Sedan avtalet flera gånger förlängts såldes husbilen i augusti 1998. Någon kontakt angående reparationer och service på husbilen hade, bortsett från fel på larmet, då inte förekommit mellan P och bolaget. Bolaget betalade emellertid endast ut 160 000 kr till P. P yrkade hos nämnden att bolaget skulle betala ut resterande 10 000 kr till honom.

text: Bolaget bestred yrkandet. Som grund för bestridandet anfördes att bolaget innehållit 10 000 kr avseende ersättning för nödvändiga reparationer och service samt kontrollbesiktning. Av beloppet avsåg 5 712 kr utförd kontrollbesiktning (315 kr), service samt diverse utförda reparationer. Ytterligare 4 288 kr hade innehållits i avvaktan på åtgärder av det felaktiga larmet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt punkten 4 i de allmänna villkoren till det mellan parterna träffade förmedlingsavtalet skall parterna ”gemensamt upprätta protokoll som anger försäljningsobjektets beskaffenhet och skick”. Parterna skall därefter, enligt punkten 5, komma överens om vilka reparationer och andra åtgärder som skall göras. Kostnaderna för dessa skall säljaren svara för, liksom, enligt punkten 6, kostnaderna för att åtgärda fel som inte upptagits i protokollet.

text: I det aktuella fallet råder tvist om – bland annat – vilka reparationer och andra åtgärder som krävts för att husbilen skulle gå att sälja. Något sådant protokoll rörande försäljningsobjektet och dess skick som nämns i de allmänna villkoren har emellertid inte upprättats. Nämnden anser att villkoret om ett protokoll är av betydelse för att säljaren skall kunna bedöma det ekonomiska utfallet av försäljningen och att det därför måste tolkas så att avsikten är att bolaget, som ett led i upprättandet av protokollet, i rimlig omfattning skall undersöka objektet och därmed vara i stånd att, med stöd av sin fackkunskap och kunskap om marknaden, ange vilka kostnader försäljningen ger upphov till. Enligt nämndens mening får det närmast åligga bolaget, som upprättat avtalsvillkoren, att svara för att de följs. De eventuella följderna av de inte följts får därför också gå ut över bolaget.

text: Nämnden finner utrett att P inte godkänt de av bolaget på husbilen vidtagna åtgärderna och att de brister som gett upphov till dessa borde ha kunnat upptäckas om en undersökning utförts och ett protokoll upprättats. Mot bakgrund av detta och det ovan sagda finner nämnden att bolaget, som underlåtit att tillse att ett sådant protokoll upprättats, inte gentemot P kan göra gällande krav på ersättning för de utförda åtgärderna, bortsett från kontrollbesiktningen, som

text: utgör en kostnad som även P själv uppenbart skulle ha drabbats av. Bolaget bör därför betala ut 5 397 kr till P.

text: När det gäller larmet finner nämnden utrett att P känt till att detta varit bristfälligt. Att inte heller denna brist hos husbilen upptagits i ett protokoll har därför inte varit ägnat att missleda honom i fråga om kostnaderna för försäljningen. Bolaget bör därför, när det gäller larmet, endast vara skyldigt att betala ut de i denna del innehållna 4 288 kr under förutsättning att P svarar för att felet på larmet åtgärdas.