publisher: Justitiekanslern

title: Skrivelse till justitieministern angående Justitiekanslerns rättssäkerhetsprojekt

org: jk

text: Sammanfattning av skrivelsen

type: rubrik

text: I denna skrivelse lämnar Justitiekanslern sina förslag med anledning av det rättssäkerhetsprojekt som under tiden september 2004 – juni 2006 har bedrivits av en särskild projektgrupp hos myndigheten och som har redovisats av gruppen till Justitiekanslern genom den bifogade rapporten Felaktigt dömda, bilaga 1 (bilagorna uteslutna här).

type: stycke

text: Justitiekanslern föreslår

text: att regeringen, på grundval av den genomgång som görs i rapporten Felaktigt dömda, låter utreda frågan hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas och – för det fall domstolarnas ansvar bedöms böra förändras jämfört med vad som uttalades i

text: prop. 1986/87:89

text: – hur rättssäkerheten i dömandet skall garanteras i sådana fall där det finns luckor i utredningen,

text: att regeringen låter utreda frågan om mål angående grova brott bör handläggas i särskilt kvalificerade former med särskilda krav på förfarandets grundlighet och den tilltalades rättigheter,

text: och att regeringen låter utreda frågan om inrättande av en särskild ”resningsnämnd”.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning bör det överlämnas åt domstolarna och berörda myndigheter att i övrigt genomföra de förändringar som de bedömer motiverade med anledning av rapporten Felaktigt dömda.

text: 1 Bakgrund

text: Den 18 maj 2001 frikändes YA efter resning. Han hade då avtjänat drygt två år och tre månader i fängelse, dömd för mord till fängelse på livstid. Ungefär ett år senare, den 25 maj 2002, frikändes den likaledes för mord livstidsdömde JR efter resning. R hade avtjänat drygt åtta år i fängelse innan han frigavs.

text: Sedan 1950 hade det inte tidigare förekommit i Sverige att livstidsdömda personer frikänts efter resning.

text: Justitiekanslern bedömde att de nämnda båda fallen borde föranleda en granskning av rättssäkerheten i brottmålsprocessen. Efter kontakter med Justitiedepartementets ledning, som välkomnade ett initiativ i saken, beslöt Justitiekanslern den 26 maj 2004 att starta ett tillsynsprojekt om rättssäkerheten i brottmål (se bilaga 2). En undersökning skulle göras av om det straffprocessuella förfarandet fungerar som lagstiftaren har avsett, eller om det finns brister. Undersökningen skulle ta sin utgångspunkt i avslutade brottmål där personer hade frikänts efter att först ha dömts för brott genom en dom som vunnit laga kraft.

text: För arbetet tillsattes en projektgrupp under ledning av professor HGA. I gruppen ingick också hovrättsassessorerna FM och KPG samt jur. kand. JV, alla anställda hos Justitiekanslern. JV anställdes som sekreterare i projektet och arbetade på heltid med detta, medan övriga arbetade med uppdraget vid sidan om sina ordinarie sysslor. Projektgruppens arbete kom igång i september 2004.

text: För en redovisning av hur gruppen lade upp sitt arbete hänvisas till Del 1, kapitel 1, i rapporten.

text: Projektgruppen överlämnade rapporten Felaktigt dömda (bilaga 1) till Justitiekanslern den 7 juni 2006. Rapporten består av tre delar. Del 1 (113 sidor) innehåller en Bakgrund med ett kapitel om Rättssäkerhet, ett om Bevisprövning i brottmål och ett om Resningsinstitutet inkl. tabeller med resningsstatistik för tiden 1950 – 2005. Del 2 (296 sidor) upptar en beskrivning och analys av elva olika fall där personer dömts till fängelse i tre år eller mer och sedan frikänts efter resning. Fallen hänför sig till åren 1990 – 2005. Under åren 1950 – 1989 hade endast två motsvarande fall förekommit. Del 3 (68 sidor) innehåller en Diskussion och slutsatser med vissa förslag.

text: Rapportens slutsatser och förslag återges i sammanfattning i det följande avsnittet.

text: 2 Sammanfattning av rapportens slutsatser och förslag

text: 2.1 Slutsatser inkl. vissa noteringar och bedömningar

text: Här återges rapportens sammanfattande slutsatser, inklusive vissa noteringar och bedömningar. De har formulerats och ordnats något annorlunda här jämfört med rapporten, där de återfinns på s. 430 f., 464 och 468 f. Slutsatserna och bedömningarna baseras på de elva fall som gruppen har granskat.

text: 1. Det finns ingen statistik avseende resningsansökningar och resningar. Detta försvårar uppföljningen av mål som kan ha hanterats felaktigt.

text: 2. Resningar som leder till att den dömde frikänns efter att först ha dömts för grova brott förekom i stort sett inte före 1990 men har sedan ökat kraftigt i antal.

text: 3. I de fall som granskats har brottsutredningen i stort sett genomgående varit bristfällig. I sexualbrottsmålen (8 av de 11 granskade) har förhören i många fall inte genomförts på ett godtagbart sätt.

text: 4. Kravet på rättvis rättegång har i flera fall inte tillgodosetts; den tilltalade har inte blivit juste behandlad.

text: 5. Kravet på att ett brottspåstående i gärningsbeskrivningen skall konkretiseras till tid och plats tycks ha eftergivits i praxis utan sanktion av lagstiftaren.

text: 6. Fällande domar har grundats på ett ofullständigt underlag och utan att domstolen har tagit det ansvar för utredningen som lagstiftaren tycks ha avsett att den skall ha.

text: 7. Domstolarna har inte utsatt målsägandeberättelserna i sexualbrottsmålen för en tillräckligt ingående granskning och bl.a. inte tagit hänsyn till de varningssignaler som har funnits.

text: 8. Brister med anknytning till sakkunnigbevisning förekommer i samtliga sexualbrottsmål, om man i detta räknar in vittnesmål som domstolarna använt för att bedöma målsägandenas trovärdighet.

text: 9. Det finns skäl att varna för den praxis som har utvecklats angående trovärdighetsbedömningar. Det kan starkt ifrågasättas om det går att göra så tillförlitliga trovärdighetsbedömningar att de ensamma kan läggas till grund för fällande domar. Högsta domstolens rättsbildning på området har enligt gruppens bedömning haft betydelse för de felaktiga domar som gruppen har granskat.

text: 10. Det förekommer flera exempel på spekulativa bedömningsgrunder i de undersökta domarna, alltså att domstolens ställningstaganden har grundats på subjektiva föreställningar om verkligheten hos de domare som dömt.

text: 11. Gruppen har i samtliga elva fall bedömt att den ursprungliga bevisvärderingen var felaktig, dock med tvekan i två av fallen (nr 1 och 8). I merparten av fallen kan man i den nya, friande domen finna stöd för bedömningen att den ursprungliga domen varit felaktig.

text: 12. Beträffande alla sexualbrottsmålen (8 av de 11 granskade fallen) konstaterar gruppen att det saknas kvarstående brottsmisstankar.

text: 13. I tre ärenden borde resning ha beviljats, enligt projektgruppen, redan på grundval av den första resningsansökan. De omständigheter som låg till grund för senare resningsbeslut förelåg redan vid det första tillfället.

text: 14. Rättssäkerheten i resningsförfarandet är mindre god genom att den resningsgrund som oftast tillämpas (den s.k. tilläggsregeln) har karaktär av generalklausul. Enligt rapporten behövs ändå en bestämmelse av det slaget.

text: 15. Det finns brister i handläggningen och utredningen i resningsärenden.

text: 2.2 Projektgruppens förslag

text: Gruppens förslag finns i sammanfattning på s. 468 f. Här återges de något omformulerade och förkortade.

text: 1. En diskussion bör föras om den fria bevisvärderingens princip och hur väl den svarar mot rättssäkerhetens krav.

text: 2. Högsta domstolen bör förtydliga de krav som bör ställas på bevisvärderingen i trovärdighetsmål. Om inte sättet att utföra bevisvärderingen stramas upp är risken för fler felaktiga domar påtaglig.

text: 3. Lagstiftaren bör överväga om samma beviskrav skall ställas i alla brottmål, eller om det skall accepteras att beviskraven ibland sänks för att tillmötesgå anspråk på att vissa slags brott skall kunna beivras i större grad än som annars skulle kunna ske. (Därvid bör från principiell etisk synpunkt erinras om principen att ingen människa får göras till medel, oavsett vilken högre nytta som kan uppnås.)

text: 4. Vikten av kravet att domstolen skall kvalitetssäkra utredningen bör inskärpas, liksom detta kravs betydelse för rättssäkerheten.

text: 5. Det bör övervägas om mål angående grova brott skall handläggas i kvalificerade former, där särskilda krav ställs på förfarandets grundlighet och den tilltalades rättigheter.

text: 6. Resningsförfarandet bör reformeras. Det bör införas ett system där en fristående instans tar ställning till resningsansökan och i första hand avgör om ansökan bör föranleda utredningsåtgärder eller inte. Eventuella utredningsåtgärder bör vidtas av en annan polismyndighet än den som varit engagerad i den ursprungliga förundersökningen. Beslut om resning bör även fortsättningsvis fattas av domstol. Riksåklagaren bör ha ställning av part i resningsprocessen.

text: 3 Seminarier m.m. för diskussion om rapporten

text: Rapporten överlämnades som sagt till Justitiekanslern den 7 juni 2006. Den trycktes i 1000 exemplar och har funnits till försäljning genom förlaget (eddy.se ab), hos detaljister och genom Justitiekanslern. Myndigheten har också distribuerat ett ganska stort antal exemplar utan kostnad till olika intressenter.

text: Under hösten har Justitiekanslern anordnat två seminarier för diskussion om rapporten, ett den 31 oktober med ca 70 deltagare och ett den 3 november med ca 20 deltagare. Det första seminariet innehöll förberedda anföranden av åtta personer och synpunkter från golvet. Det andra var ett rundabordsseminarium med ett inledningsanförande. Moderator vid båda seminarierna var landshövdingen MS.

text: Program och deltagarlistor för de båda seminarierna bifogas som bilaga 3. Minnesanteckningar från seminariet den 31 oktober är bilaga 4, och minnesanteckningar från seminariet den 3 november är bilaga 5.

text: Rapporten har också redovisats eller diskuterats vid många andra seminarier och möten under hösten. Jag själv har deltagit vid fyra sådana tillfällen, projektgruppens ordförande HGA vid ca tio. Ett av seminarierna – i Lund den 2 november, anordnat av Lunds domarakademi – kommer att redovisas i bokform under våren 2007.

text: Vidare har det förekommit en del debatt i tidskrifter och tidningar. Beträffande tidskriftsdebatten hänvisas till Svensk Juristtidning 2006 s. 977 f. (TC), s. 988 f. (HGA) och s. 991 f. (GL) samt till Juridisk Tidskrift 2006/07 s. 241 f. (CD). Debatten kommer att fortsätta, i varje fall i Juridisk Tidskrift.

text: Av debattartiklar med anknytning till rapporten i dagstidningar kan nämnas följande. Artiklarna – inkl. en ledare – bifogas som bilaga 6.

text: Dagens Nyheter 23.5.06 (FW)

text: Dagens Nyheter 10.6.06 (SL, AS, BT)

text: Dagens Nyheter 14.6.06 (GL)

text: Dagens Nyheter 26.6.06 (ledare)

text: Svenska Dagbladet 16.10.06 (GL)

text: Svenska Dagbladet 21.10.06 (LH)

text: Svenska Dagbladet 24.10.06 (HGA, GL)

text: GöteborgsPosten 10.12.06 (SEA)

text: GöteborgsPosten 15.12.06 (GL)

text: Dagens Nyheter 20.12.06 (ML, CD, IN)

text: Genom den granskning och den debatt som sålunda har förekommit under hösten har rapporten utsatts för en beredningsprocess som har inneburit ett slags remissförfarande. Processen har inte avkastat några skriftliga yttranden – vid sidan om några skrivelser som finns tillgängliga i Justitiekanslerns akt – och kan därmed inte jämställas med de remissförfaranden som utredningsbetänkanden och departementspromemorior normalt blir föremål för. Men förfarandet har å andra sidan medfört en i många stycken fruktbar debatt där synpunkter har kunnat brytas mot varandra. Debatten fortsätter, men Justitiekanslern bedömer sig nu ha fått ett tillräckligt gott underlag för att kunna överlämna rapporten med egna övervägda synpunkter och förslag. Det som har kommit fram under beredningsprocessen har beaktats, men jag bifogar minnesanteckningar och artiklar, enligt ovan, för att ytterligare möjliggöra hänsyn till de kritiska synpunkter som har framförts.

text: Det huvudsakliga intrycket av den diskussion som har förekommit är att rapporten har blivit mycket väl mottagen. Många har berömt projektgruppen för ett noggrant och skickligt arbete och nästan genomgående har man framhållit rapportens stora värde för åstadkommande av förbättringar av rättssäkerheten i brottmålsprocessen. Kritiska synpunkter har funnits och finns, se särskilt TC:s och CD:s ovannämnda tidskriftsartiklar. Min bedömning är att deras invändningar i allt väsentligt saknar bärkraft, men jag får därvidlag anses vara part i målet.

text: Den diskussion som har förekommit vid de större seminarierna har, enligt min uppfattning, varit genomgående av mycket hög kvalitet. De flesta av de problem som rapporten pekar på har blivit föremål för en mycket seriös och konstruktiv diskussion. Jag hänvisar till minnesanteckningarna från Justitiekanslerns seminarier (bilagorna 4 och 5). Den nämnda boken från Lunds domarakademi torde också komma att innehålla en hel del av värde.

text: Nedan redovisar jag mina överväganden, varvid jag framför allt koncentrerar uppmärksamheten till de tre frågor som föranleder förslag från Justitiekanslern till åtgärder av lagstiftaren. Det gäller frågan hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas och domstolarnas eventuella ansvar för detta (avsnitt 4.4), frågan om mål angående grova brott bör handläggas i särskilt kvalificerade former med särskilda krav på förfarandets grundlighet och den tilltalades rättigheter (4.6), och frågan om resningsförfarandet, särskilt frågan om det bör inrättas av en särskild ”resningsnämnd” (4.7).

text: 4 Justitiekanslerns överväganden

text: 4.1 Inledande och allmänna överväganden

text: Enligt min uppfattning har projektgruppen gjort en mycket kvalificerad genomgång av de resningsfall som man har undersökt närmare och som ligger till grund för bedömningarna, slutsatserna och förslagen. Urvalet överensstämmer med direktiven för uppdraget och är även i övrigt välövervägt. Bakgrundsteckningen är i sig mycket värdefull och ger dessutom en god grund för diskussionen kring de granskade fallen. Detta omdöme gäller såväl kapitlen om rättssäkerhet och bevisprövning som genomgången av resningsinstitutet och resningsstatistiken. För den som vill tänka framåt i fråga om resningsprocessen hade en genomgång av vissa andra länders system varit av värde, kanske främst Norges och Englands. Någon sådan genomgång har gruppen inte hunnit göra.

text: Den kritik som framförs i rapporten mot framför allt domstolarna men även åklagarna framstår, enligt min mening, nästan genomgående som välgrundad. Vissa kritiker har menat att projektgruppen i alltför hög grad har utnyttjat det övertag som finns för den som bedömer ett fall i efterhand. Och flera har ansett att gruppen har dragit för långtgående slutsatser när man karaktäriserat flera av domarna som felaktiga. Jag ställer mig i huvudsak bakom rapportens bedömningar, men var och en som vill försöka bilda sig en uppfattning bör nog själv granska fallbeskrivningarna och bedöma hållfastheten i slutsatserna. Därvidlag kan man ha nytta av att parallellt läsa de kritiska synpunkter som CD för fram i den nämnda artikeln i Juridisk Tidskrift (2006/07 s. 241 f.).

text: Jag redovisar kortfattat i avsnitten nedan mina överväganden i de olika delfrågorna. Redan här vill jag dock säga att jag i stor utsträckning instämmer i rapportens slutsatser. Att granskningen har ådagalagt betydande brister i brottmålsprocessen står klart. Det betyder inte alls att rättssäkerheten i brottmålsprocessen genomgående är dålig. Det finns i själva verket ingen som helst anledning att dra en sådan slutsats. Men resultatet av projektgruppens genomgång måste sägas ge stöd för följande bedömning: I omfattande mål med ett komplicerat bevisläge finns inte alltid tillräckliga garantier för rättssäkerheten. Ibland är bristerna mycket allvarliga.

text: I någon mån får resningsstatistiken också anses tala för sig själv. Under de senaste 15 åren har elva personer som dömts till tre års fängelse eller mer frikänts efter resning. Under åren 1950-89 förekom två sådana fall. Två fall på 40 år har alltså blivit elva fall på 15 år. Det kan finnas naturliga förklaringar till detta, exempelvis att det under 1990-talet lagfördes ovanligt många fall av sexualbrott mot barn och att det fanns brister i förundersökningarna som i varje fall delvis torde ha rättats till på 2000-talet. Men statistiken måste ändå stämma till allvarlig eftertanke.

text: Enligt min mening är det angeläget att åtgärder vidtas för att förstärka rättssäkerheten i brottmålsprocessen. Mycket av förbättringsarbetet kan göras hos domstolarna och myndigheterna. Men också lagstiftaren måste ta problemet på största allvar.

text: Självfallet är det inte bara rättssäkerhetsaspekter som skall beaktas när man vidtar åtgärder för att höja kvaliteten i rättsväsendet. Justitiekanslern är mycket medveten om de svårigheter som finns i lagföringen när det gäller vissa slags brott. Det gäller inte minst sexualbrott mot barn, en brottstyp som måste prioriteras med stor kraft men där domstolarna ibland ställs inför utomordentligt svåra bedömningar. Det är angeläget att de åtgärder som måste vidtas för att stärka rättssäkerheten åtföljs av förstärkningar i det brottsbeivrande arbetet. Inte minst viktigt är det därvid att kvaliteten i förundersökningarna kan garanteras, särskild i utredningarnas ofta utomordentligt känsliga inledningsskede. Detta är för övrigt en uppfattning som väldigt många har uttalat i den beredningsprocess som har pågått under hösten.

text: 4.2 Fel och brister

text: Rapporten innehåller som sagt en genomgång av elva olika fall där personer har dömts till fängelse i tre år eller mer men sedermera frikänts efter resning (kapitlen 6 – 15). Varje sådant kapitel avslutas med en diskussion där projektgruppen bl.a. redovisar sina bedömningar av vilka fel, brister och missförhållanden som har förekommit i de olika fallen. Kritiker har menat bl.a. att den som inte har varit med vid huvudförhandlingen i målet inte kan göra någon rättvisande bedömning. Framför allt kan inte en sådan person, enligt kritikerna, bedöma om en dom är ”felaktig” eller inte.

text: Jag menar att projektgruppens redovisning klargör att gruppen har insett svårigheterna med en granskning i efterhand (avsnitten 5.2 och 17.3). Man konstaterar sålunda att det finns åtskilligt utrymme i flera av fallen för omständigheter hänförliga till huvudförhandlingen som kan ha påverkat domstolarna att bifalla åtalet, fastän sådana omständigheter inte har redovisats – eller i varje fall inte fullt ut har redovisats – i domskälen. Som konstateras i rapporten är dock domstolarna skyldiga att redovisa vad de grundar en fällande dom på. Om t.ex. kroppsspråk och osäkra svar har haft betydelse för bedömningen att personen är skyldig, skall detta därför redovisas. Det är ett centralt rättssäkerhetskrav.

text: Jag menar att den kritik som framförs i rapporten beträffande de olika fallen är i allt väsentligt berättigad.

text: I kapitel 18 redovisas de fel, brister och missförhållanden som projektgruppen har funnit vid genomgången av de elva fallen. Man pekar därvid framför allt på följande.

text: Brottsutredningen (avsnitt 18.2) hade i stort sett genomgående varit bristfällig. I sexualbrottsmålen hade förhören i många fall inte genomförts på ett godtagbart sätt. I sexualbrottsmålen hade målsägandeberättelsen inte kontrollerats eller kvalitetssäkrats. Och man sökte i alltför liten utsträckning efter alternativa förklaringar till brottshypotesen.

text: Kravet på rättvis rättegång (avsnitt 18.10) hade i flera fall inte tillgodosetts (jfr

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Åklagaren hade exempelvis inte tillgodosett rimliga krav på kompletteringar som den misstänkte framfört önskemål om. Domstolarna avslog yrkanden om editionsförelägganden och kompletterande sakkunnigutlåtanden som senare visade sig viktiga. Brottsutredningen genomfördes på ett ensidigt sätt, och den misstänkte blev i olika hänseenden inte juste behandlad.

text: Lagens krav att ett brottspåstående i gärningsbeskrivningen skall konkretiseras till tid och plats hade ofta inte upprätthållits på ett godtagbart sätt (avsnitt 18.3). Gärningsbeskrivningen fyller en viktig rättssäkerhetsfunktion, då den anger ramen för vad domstolen skall och får pröva. Ju mer oprecis den är, desto svårare är det för den tilltalade att veta vad han anklagas för, och desto svårare har han att försvara sig. Domstolarna godtog i flera fall påtagligt vaga gärningsbeskrivningar.

text: Domarna hade i flera fall grundats på ett ofullständigt underlag och utan att domstolen hade tagit det ansvar för utredningen som lagstiftaren enligt bedömningen i rapporten har avsett att domstolen skall ha (avsnitt 18.4). I så gott som alla granskade fall fanns det alternativa händelseförlopp eller förklaringar som borde ha blivit utredda. – Frågan om domstolens ansvar för utredningens kvalitet är mycket kontroversiell. Den behandlas i avsnitt 4.4 nedan.

text: Domstolarna hade vidare inte utsatt målsägandeberättelserna i sexualbrottsmålen för en tillräckligt ingående granskning och bl.a. inte tagit hänsyn till de varningssignaler som ofta fanns (avsnitt 18.5). En granskning av dessa berättelser bör innefatta bl.a. frågan om hur uppgifterna om övergrepp har kommit fram, förekomsten av detaljer, om uppgifterna låter sig väl förena med vad som i övrigt är känt och vilka kontrollmöjligheter som uppgifterna medger. Varningssignaler kan vara exempelvis att uppgifterna kan ha vuxit fram eller förvanskats i en interaktion mellan brottsoffret (särskilt om det rör sig om ett barn) och dess omgivning, liksom att förhör har innefattat ledande frågor och annan liknande påverkan.

text: Brister med anknytning till sakkunnigbevisning förekom i samtliga sexualbrottsmål (avsnitt 18.7). Det gällde inte minst bedömningen av vittnesmål som domstolarna använde för att bedöma målsägandenas trovärdighet. Det förekom exempelvis att behandlande psykologer förordnades till rättens sakkunniga, liksom att läkare och psykologer utan erfarenhet av patienter som varit utsatta för sexuella övergrepp uttalade sig med stor säkerhet om de framförda anklagelsernas trovärdighet, och fick avgörande betydelse.

text: Domstolarna ansåg sig i hög grad kunna förlita sig på sina egna trovärdighetsbedömningar, utan att i tillräcklig grad kontrollera bedömningen mot kända fakta eller fakta som var möjliga att få kunskap om (avsnitt 18.6 och 20.2). Det visade sig i flera fall att dessa bedömningar inte alls höll måttet.

text: Det förekom slutligen åtskilliga exempel på det som i rapporten kallas spekulativa bedömningsgrunder (avsnitt 18.6). Domstolens ställningstaganden hade sålunda i många fall grundats på domarnas subjektiva föreställningar om verkligheten. I rapporten talas om ”domarhybris”, ett uttryck som mött kritik under beredningsprocessen men som faktiskt tycks befogat. Särskilt när det gäller sexualbrottsmålen ansåg sig i flera fall domare veta hur offer agerar, uttalar sig och ändrar sig just som en följd av vad de har varit utsatta för. Här finns enligt min mening flera upprörande exempel där intrycket nästan är att domstolen har letat efter möjligheter att hjälpa åklagaren på traven för att uppnå en fällande dom.

text: 4.3 Ansvar

text: Det råder knappast något tvivel om att domstolarna har ett ansvar för att man

text: – godtar alltför vaga gärningsbeskrivningar

text: – inte utsätter målsägandeberättelser för tillräcklig granskning

text: – godtar bristfällig sakkunnigbevisning

text: – gör felaktiga trovärdighetsbedömningar, och

text: – använder spekulativa bedömningsgrunder.

text: Och på motsvarande sätt råder det knappast något tvivel om att åklagarna har ett ansvar för luckor i brottsutredningar och brister i objektiviteten under utredningen.

text: Vad som är kontroversiellt är framför allt i vilken mån även domstolen har ett ansvar för att brottsutredningen är ofullständig. Detta hävdar rapporten, och man gör det med hänvisning till förarbetsuttalanden. I nästa avsnitt behandlas denna fråga närmare.

text: En fråga som har diskuterats en hel del under beredningsprocessen är också vilket ansvar försvararen har för brister i processen, särskilt när det gäller brottsutredningen. Inte minst advokaterna själva synes vilja ta ett betydande sådant ansvar. Men det är svårt att komma ifrån, enligt min uppfattning, att rättssäkerheten aldrig kan tillåtas bli beroende av att försvararen sköter sitt uppdrag på ett bra sätt. Domstolen måste vara en garant för rättssäkerheten, och om försvararen inte motsvarar kraven har domstolen en plikt att observera denna brist och se till att den inte leder till en felaktig fällande dom.

text: Från domarhåll har man under höstens beredningsprocess flera gånger uttalat att rapporten i alltför hög grad sätter fokus på domarna och deras insatser i processen, fastän det som brister ofta är Polisens och åklagarnas arbete med brottsutredningen. För min del har jag svårt att stämma in i denna kritik. Domstolarna har det slutliga ansvaret för rättssäkerheten i brottmålsprocessen. De kan aldrig skylla ifrån sig på Polis och åklagare, eller för den delen på försvararen, om en person blir felaktigt dömd.

text: 4.4 Utredningskravet i brottmål

text: Den fråga som har blivit föremål för den utan jämförelse mest ingående diskussionen vid höstens seminarier är den om domstolarna har något ansvar för brottsutredningarnas kvalitet och fullständighet. Och det är också här som rapporten har fått mest kritik.

text: Enligt rapporten har domstolarna ett ansvar för luckor i brottsutredningen. Detta är inte något som rapportförfattarna har kommit på själva, utan man hänvisar till lagförarbetena. Man hänför sig därvid dels till uttalanden av processlagberedningen från 1938 (”I vida högre grad än i tvistemål är rätten i brottmål ansvarig för att utredningen blir fullständig”,

text: SOU 1938:44 s. 479

text: ), dels till uttalanden i

text: prop. 1986/87:89

text: . De sistnämnda uttalandena låg till grund bl.a. för lagstiftarens ståndpunkt att domstolen även framdeles borde få tillgång till förundersökningsprotokollet, fastän Rättegångsutredningen hade föreslagit motsatsen.

text: ”Att rätten skall få tillgång till dessa handlingar brukar motiveras dels med att rätten behöver handlingarna för att kunna bedöma vilka åtgärder som skall vidtas före huvudförhandlingen och dels med att rätten behöver kontrollera att förundersökningen inte är bristfällig i något avseende. (s. 99) […] I de flesta fall räcker det […] med att rätten när åtalet väcks gör en översiktlig kontroll över vad som förevarit under förundersökningen och sedan sätter ut målet direkt till huvudförhandling och därvid kallar de personer som skall höras i enlighet med vad parterna begärt. I mer komplicerade brottmål kan det […] behövas andra förberedelseåtgärder från rättens sida när det gäller ansvarsfrågan. (s. 108 f.) […] Jag vill för min del rent allmänt uttala att processledning till förmån för den tilltalade principiellt sett är avsevärt mindre betänkligt än processledning till förmån för åklagaren, särskilt som rätten ändå kan frikänna den tilltalade på en grund som denne inte åberopat. Med hänsyn till att rätten har det slutliga ansvaret för att ett brottmål blir tillräckligt utrett kan det inte heller undvikas att rätten tar initiativ för att undanröja någon oklarhet utan att i förväg säkert kunna bedöma till vilken parts förmån eller nackdel initiativet visar sig bli. (s. 109 f.)”

text: Kritikerna har menat att projektgruppen drar alltför långtgående slutsatser av dessa och andra uttalanden. Och man har framhållit att det i dag, med den arbetsbelastning som domstolarna har, är i praktiken omöjligt att lägga något ansvar för utredningarnas kvalitet och fullständighet på domstolarna. Om detta har domare, åklagare och advokater varit så gott som eniga under höstens beredningsprocess.

text: I rapporten har man pekat på det rättssäkerhetsproblem som ligger i att domstolarna har bortsett från utredningsbrister och varit benägna att tolka sådana till åklagarnas fördel. Denna observation har inte mött några invändningar i och för sig. Men många har häremot uttalat att utredningsbrister egentligen inte är något rättssäkerhetsproblem, eftersom de i princip skall leda till att åtalet ogillas. Och flera har menat att just detta är lösningen på problemet.

text: För min del har jag svårt att tycka att detta kan vara en godtagbar lösning. Dels möter den, tror jag, alltför stort psykologiskt motstånd för att verkligen kunna fungera, och dels leder den alltför ofta till oriktiga friande domar. Antag t.ex. att en domare observerar i förundersökningsprotokollet att ett vittne har sagt något som kan tala till den tilltalades favör. Hur agerar då domaren om vittnet inte hörs vid huvudförhandlingen och om uttalandet under förundersökningen inte alls berörs? Skall den tilltalade frikännas på grund av den lilla osäkerhet som kan finnas på grund av luckan i utredningen? Det är knappast en acceptabel utväg.

text: Till detta kommer att det inte är möjligt att låta en utredningsbrist leda till frikännande dom om utredningsbristen är dold, vilket inte sällan är fallet. Åklagaren presenterar materialet ur sin synvinkel, och om domstolen inte tar del av förundersökningsprotokollet kan det finnas motsägelser och brister som aldrig kommer fram.

text: Det står klart att lagstiftaren så sent som 1986 uttalade sig om domstolarnas ansvar för brottsutredningarna på ett sätt som dagens domare inte är beredda att acceptera. Det innebär enligt min mening att saken måste utredas på nytt. För min del lutar jag – till skillnad från rapporten – närmast åt att det är praktiskt ogörligt att ge domstolarna det ansvar för brottsutredningarna som lagstiftaren synes ha tänkt sig. Men i så fall måste det klargöras hur domstolarna skall förhålla sig till utredningsbrister. En tänkbar möjlighet är att domstolarna åläggs att reagera när de upptäcker någon brist, men inte annars. Möjligt vore kanske också att på något sätt ålägga domstolarna att i sina domskäl överväga andra möjliga scenarion än det som åklagarens har presenterat. I så fall kunde man kanske förstärka domstolens granskning av utredningen utan att domstolen för den skull behöver ta ett eget ansvar för dess kvalitet.

text: I alla händelser måste enligt min mening rapportens observation, att domstolarna ibland har en tendens att fylla i utredningsluckor till åklagarens fördel, föranleda lagstiftaren att överväga hur en sådan fara för rättssäkerheten kan åtgärdas.

text: Justitiekanslern föreslår att regeringen, på grundval av den genomgång som görs i rapporten, låter utreda frågan hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas och – för det fall domstolarnas ansvar bedöms böra förändras jämfört med vad som uttalades i

text: prop. 1986/87:89

text: – hur rättssäkerheten i dömandet skall garanteras i sådana fall där det finns luckor i utredningen.

text: 4.5 Bevisvärderingen

text: I rapporten har man funnit problem när det gäller bevisvärderingen. Och det föreslås att en diskussion förs om den fria bevisvärderingens princip och hur väl den svarar mot rättssäkerhetens krav. Det sägs också att Högsta domstolen bör förtydliga de krav som bör ställas på bevisvärderingen i trovärdighetsmål. Enligt den bedömning som görs i rapporten är risken för fler felaktiga domar påtaglig om inte sättet att utföra bevisvärderingen stramas upp.

text: I rapporten föreslås också att lagstiftaren skall överväga om samma beviskrav skall ställas i alla brottmål, eller om det skall accepteras att beviskraven ibland sänks för att tillmötesgå anspråk på att vissa slags brott skall kunna beivras i större grad än som annars skulle kunna ske.

text: Enligt Justitiekanslerns mening bör det överlämnas åt domstolarna att vidta de åtgärder som de bedömer motiverade med anledning av det som sägs i rapporten. Det är knappast en acceptabel väg att genom lagstiftning sänka beviskraven i vissa mål. I praktiken tycks detta vara vad som i viss mån har skett, fast i rättstillämpningen. Det är förståeligt med hänsyn till det dilemma som domstolen kan stå inför när den är övertygad om den tilltalades skuld men bevisningen inte räcker. Men icke desto mindre är det oacceptabelt. Vägen till godtagbara fällande domar går inte över sänkta beviskrav utan över en högre kvalitet i brottsutredningarna.

text: 4.6 Särskilda regler i mål om grova brott

text: I rapporten sägs att det bör övervägas att införa regler som innebär att grova brott skall handläggas i särskilt kvalificerade former, där särskilda krav ställs på förfarandets grundlighet och den tilltalades rättigheter. Det konstateras därvid att lagstiftaren har gjort en del för att rationalisera handläggningen av enklare brottmål under utredningsstadiet men just inget för att åstadkomma en till målets svårighetsgrad anpassad hantering i domstolen. Man menar att det finns anledning att framhålla och synliggöra sambandet mellan å ena sidan långa straff och höga anspråk på lagföring – som gäller för de grova brotten – och å andra sidan kostnaderna för rättssäkerheten.

text: Vad man tänker sig är att det för mål om grova brott uppställs särskilda krav i form av exempelvis obligatorisk förberedelse med kvalitetssäkring av utredningsmaterialet, förstärkt sammansättning av domstolen, tillgodoseende av den tilltalades yrkanden i olika avseenden och särskild advokatkompetens.

text: Denna fråga har knappast alls berörts under den beredning som skett under hösten, och det kan därför inte hävdas att förslaget har blivit granskat. Det har å andra sidan inte väckt några protester. Min bedömning är att det bör övervägas som ett av flera möjliga sätt att stärka rättssäkerheten i de mål där det får anses särskilt angeläget.

text: Justitiekanslern föreslår sålunda, med hänvisning till det resonemang som förs i rapporten (avsnitt 20.5), att regeringen låter utreda frågan om mål angående grova brott bör handläggas i särskilt kvalificerade former med särskilda krav på förfarandets grundlighet och den tilltalades rättigheter.

text: 4.7 Resningsförfarandet

text: I rapporten föreslås att resningsförfarandet reformeras. Det bör enligt projektgruppen införas ett system där en fristående instans tar ställning till resningsansökan och i första hand avgör om ansökan bör föranleda utredningsåtgärder eller inte. Eventuella utredningsåtgärder bör, sägs det, vidtas av en annan polismyndighet än den som har varit engagerad i den ursprungliga förundersökningen.

text: Enligt förslaget i rapporten bör beslut om resning även fortsättningsvis fattas av domstol, och riksåklagaren bör ha ställning av part i resningsprocessen.

text: Andra länder har infört system av ungefär detta slag. Det gäller t.ex. Norge, England och Skottland. I Norge har man gått så långt att man har tillagt den särskilda ”resningskommissionen” makt att besluta om resning. Omprövningen av målet sker i domstol, men ofta blir den dömde frikänd efter ett mycket kort domstolsförfarande där åklagaren ger upp sin talan sedan resning beviljats.

text: Tanken på ett särskilt resningsorgan har inte väckt något motstånd att tala om vid höstens seminarier. Tvärtom har många – inkl. flera åklagare – uttalat sig positivt om förslaget. Vad som därvid framför allt bedömts tala för en förändring är att det är svårt för Åklagarmyndigheten att på ett för alla förtroendeingivande sätt fylla den roll som myndigheten har enligt gällande lag. När åklagaren en gång har fått framgång med sitt åtal är det inte lätt att se objektivt på frågan om nya omständigheter som den dömde för fram borde leda till en ny prövning.

text: I dag är den dömde hänvisad till att antingen själv ansöka om resning eller få riksåklagaren att göra det. Många gånger innebär detta att omständigheter och bevis som kan skapa tvivel om domens riktighet förblir outredda. Åklagarmyndigheten är – fullt begripligt – sällan särskilt benägen att finna tillräckliga skäl för nya utredningsåtgärder. Det innebär ofta att Högsta domstolen måste konstatera att det saknas skäl för resning utan att ha fått eventuella nya frågetecken uträtade. Detta framstår inte sällan som otillfredsställande.

text: Men även bortsett från detta måste det anses rimligt att den dömde inte skall behöva vara beroende av åklagaren för att få nya omständigheter och bevis utredda. Från dennes perspektiv måste det uppfattas som en stor fördel att i stället en oberoende instans kan ta sig an detta. Särskilt om man föreställer sig en person som faktiskt är felaktigt dömd är det lätt att förstå vikten av att ta hänsyn till dennes perspektiv.

text: Jag instämmer i denna del i allt väsentligt i rapportens överväganden.

text: Justitiekanslern föreslår att regeringen låter utreda frågan om inrättande av en särskild ”resningsnämnd”.

text: 4.8 Övrigt

text: I rapporten noteras att det saknas statistik över resningsansökningar och beviljade resningar. Det konstateras att detta avsevärt försvårar uppföljningen av mål som kan ha hanterats felaktigt. Och det sägs att sådan statistik i fortsättningen måste föras på något sätt.

text: Justitiekanslern instämmer i detta. Det måste anses mycket angeläget att det görs möjligt att någorlunda enkelt följa upp i varje fall de mål där resning har beviljats.

text: 5 Avslutning

text: Som har framgått fäster Justitiekanslern mycket stor vikt vid de resultat som har presenterats i rapporten Felaktigt dömda. Resultaten visar på tydliga brister i rättssäkerheten i vissa typer av brottmål. Det är brister som man inte kan slå sig till ro med om man månar om rättsstaten.

text: Justitiekanslern avser att även fortsättningsvis granska rättssäkerheten i brottmålsprocessen genom att på olika sätt följa Polisens och åklagarnas arbete, liksom domstolarnas dömande i den mån det kan ske utan att deras självständighet träds för när. Detta räcker dock inte. Åklagarna och domstolarna måste förstärka sitt arbete för rättssäkerheten. Lagstiftaren har sitt ansvar.


title: Skadestånd på grund av Pensionsmyndighetens långsamma handläggning av ett ärende om bostadstillägg

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 21 januari 2019 ansökte makarna AA och BB gemensamt om bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd från och med januari 2019. I maj samma år meddelade de ändrade uppgifter bestående i att de sedan den 7 maj levde åtskilda. Den 25 juni 2019 påbörjade Pensionsmyndigheten handläggningen av ärendet. Den 5 juli 2019 uppmärksammade myndigheten att AA inte tog ut sin premiepension, vilket är en förutsättning för bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd. AA meddelades detta i ett brev. Den 15 juli 2019 ansökte hon om att ta ut sin premiepension, vilket den 17 juli beviljades från och med juli 2019. Samma dag beslutade Pensionsmyndigheten att avslå den gemensamma ansökan om bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd för tiden fram till och med juni 2019 eftersom AA inte tagit ut sin premiepension under den tiden. Beslutet var bara ställt till AA men avsåg makarnas gemensamma ansökan. Samma dag beslutade Pensionsmyndigheten att AA hade rätt till bostadstillägg från och med juli 2019 med 4 180 kr per månad. Hennes ansökan om äldreförsörjningsstöd avslogs eftersom hon hade för höga inkomster. Dagen efter beslutade Pensionsmyndigheten att BB hade rätt till bostadstillägg från och med juni 2019 med 932 kr per månad. Även han fick avslag på ansökan om äldreförsörjningsstöd. Efter begäran om omprövning beslutade Pensionsmyndigheten den 3 september 2019 att BB även hade rätt till bostadstillägg för maj 2019. För perioden januari – april 2019 avslogs ansökan på grund av att hans inkomster var för höga.

text: Anspråket m.m.

text: AA och BB har begärt skadestånd av staten för bostadstillägg som de skulle haft rätt till, utan att ange något belopp. Som grund har de anfört att det tog 22 veckor från det att de ansökte till dess de fick besked att AA inte hade rätt till ersättning för att hon inte tog ut sin premiepension på 106 kr i månaden. Hade hon fått det beskedet tidigare hade hon naturligtvis tagit ut premiepensionen tidigare och därmed också haft rätt till bostadstillägg.

text: Pensionsmyndigheten har med ett eget yttrande lämnat över anspråket hit. Myndigheten har uppgett att AA hade haft rätt till bostadstillägg om 4 180 kr per månad för maj och juni om hon hade tagit ut sin premiepension under dessa månader.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Pensionsmyndighetens handläggning av och beslut i frågor om bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd är sådan verksamhet.

text: Oacceptabelt dröjsmål vid handläggningen av ett ärende kan vara att bedöma som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. För att det ska röra sig om ett oacceptabelt dröjsmål krävs att handläggningstiden klart överstigit vad som kan anses vara en normal handläggningstid för ärenden av aktuellt slag eller att en i lag föreskriven tidsfrist har överskridits. I de fall där det inte finns en föreskriven tidsfrist krävs som huvudregel att det har förekommit längre perioder när hanteringen, utan att den skadelidande kan lastas för det, har präglats av inaktivitet.

text: Det finns inte någon föreskriven tidsfrist eller något särskilt lagstadgat skyndsamhetskrav för ärenden om bostadstillägg. Ett förvaltningsärende ska emellertid alltid handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts (

text: 9 § förvaltningslagen

text: Riksdagens ombudsmän (JO) har i två beslut den 3 oktober 2019 kritiserat Pensionsmyndigheten för långsam handläggning av ärenden som rörde bostadstillägg (dnr 686-2019 och 1833-2019). I de båda ärendena hade det tagit fyra och en halv månad för Pensionsmyndigheten att påbörja handläggningen. JO uttalade att socialförsäkringsersättningar, som t.ex. bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd, är av stor betydelse för försörjningen för en stor del av landets befolkning och att det därför är angeläget att handläggningen sker effektivt och rättssäkert.

text: Handläggningen har varit skadeståndsgrundande långsam

text: När det gäller ärenden där en enskild ansöker om ersättning för sitt dagliga uppehälle ligger det i sakens natur att viss skyndsamhet måste krävas vid handläggningen. Pensionsmyndigheten har trots det inte påbörjat handläggningen av ärendet förrän efter drygt fem månader. Den totala handläggningstiden uppgick till nästan sex månader.

text: Att ett ärende som rör bostadstillägg blir liggande fem månader utan att någon åtgärd vidtas är oacceptabelt. Den långa handläggningstiden beror i princip uteslutande på den initiala inaktiviteten från myndighetens sida. Pensionsmyndigheten har i sitt svar till JO i ärendena ovan anfört att myndigheten har en målsättning att fatta beslut inom sextio dagar i ärenden som rör förstagångsansökningar och inom en månad vid ändringar. Även om dessa tider inte är bindande så ger de viss ledning i vad som är rimligt för en sökande att förvänta sig från myndigheten. Den långa inaktivitetsperioden och den handläggningstid som den medfört får anses avvika från vad som är normalt för ärenden som rör socialförsäkringsersättningar.

text: Pensionsmyndigheten har anfört att myndigheten under en längre tid haft problem med långa handläggningstider i ärenden om bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd. Myndigheten har dock inte lämnat någon egentlig förklaring till varför handläggningstiderna är så långa. Justitiekanslern kan mot den bakgrunden inte komma till någon annan slutsats än att den långa handläggningstiden utgjort fel och försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Frågan är om den långsamma handläggningen orsakat förmögenhetsskada för någon av sökandena.

text: Den långsamma handläggningen har orsakat viss förmögenhetsskada

text: BB har efter omprövning fått rätt till bostadstillägg från maj 2019 och framåt. För tiden från ansökan till och med april har avslaget berott på att han hade för höga inkomster. En snabbare handläggning hade inte medfört att han hade haft rätt till ytterligare ersättning. Även om det var fel av Pensionsmyndigheten att inte skicka beslutet beträffande den gemensamma ansökan till honom och att inte redan i det första beslutet bevilja honom ersättning för maj månad, har dessa fel inte heller orsakat honom någon ekonomisk skada.

text: BB:s ansökan om skadestånd ska därmed avslås.

text: AA har däremot för tiden från ansökan till och med juni 2019 fått avslag med motiveringen att hon inte tagit ut sin premiepension under den tiden. Hon har inte någon möjlighet att retroaktivt ta ut sin premiepension och därmed ingen möjlighet att få bostadstillägg för tiden innan juli 2019. Frågan är om den långsamma hadläggningen därmed har orsakat att AA fått mindre bostadstillägg än hon hade fått vid en korrekt handläggning.

text: För sammanboende makar beräknas bostadstillägget utifrån hälften av deras respektive inkomster (se

text: 102 kap. 6 § socialförsäkringsbalken

text: [2010:110]). Pensionsmyndigheten har kommit fram till att BB hade för hög inkomst för att få bostadstillägg under januari – april 2019, alltså när makarna levde tillsammans. Hade AA tagit ut sin premiepension under den tiden hade en beräkning resulterat i att även hon hade haft för hög inkomst för att få bostadstillägg. Under den tiden har hon alltså inte lidit någon förmögenhetsskada.

text: För maj och juni 2019 förhåller det sig dock annorlunda. Under dessa månader var makarna inte sammanboende, vilket innebär att de vid beräkningen anses som ogifta (se

text: 100 kap. 4 § socialförsäkringsbalken

text: ). Hade AA tagit ut sin premiepension under dessa två månader hade hon enligt Pensionsmyndighetens beräkningar haft rätt till bostadstillägg med 4 180 kr per månad. Frågan är då om den uteblivna ersättningen för dessa månader kan sägas ha orsakats av den långsamma handläggningen.

text: AA har ansökt om en socialförsäkringsersättning utan att uppfylla villkoren för att få ersättningen. Den som söker en ersättning står normalt sett risken för att ansökan gjorts utan att samtliga förutsättningar för ersättningen är uppfyllda. Det innebär att en ansökan kommer att avslås om förutsättningarna inte är uppfyllda, alternativt att sökanden kommer informeras om bristen och få möjlighet att rätta till den. Den sökande har emellertid rätt att vänta sig att ett sådant avslag eller möjlighet till rättelse lämnas inom rimlig tid. Om handläggningen i stället varit så långsam att den är skadeståndsgrundande får det anses vara den långsamma handläggningen som orsakat förlusten av ersättningen. Kan ersättningen betalas ut efter ny ansökan eller efter att bristen rättats uppstår ingen skada. Om det däremot, som i det här fallet, inte finns möjlighet att i efterhand rätta till bristen och få ut ersättningen kan den uteblivna ersättningen utgöra en ren förmögenhetsskada.

text: Statens skadeståndsskyldighet i ett fall som detta begränsas alltså i tiden av när handläggningen övergått till att bli skadeståndsgrundande långsam handläggning . Det kan vara en svår avvägning när i tiden den gränsen går. I det här fallet räcker det att konstatera att AA med en acceptabel handläggningstid skulle ha fått ett besked i ärendet – och därmed en möjlighet att rätta till bristen – i vart fall senast i maj 2019.

text: En ytterligare förutsättning för skadestånd är att sökanden med tillräcklig styrka bevisar att bristen som orsakade avslaget hade rättats till om handläggningen inte varit för långsam. Det är i det närmaste omöjligt att som sökande styrka att man hade agerat på ett visst sätt om handläggningstiden varit kortare. I ett fall som detta får det anses tillräckligt att sökanden gör sannolikt att bristen hade avhjälpts, och rätten till ersättning därmed funnits, vid en acceptabel handläggningstid.

text: Det innebär att den avslutande frågan som måste besvaras är huruvida AA gjort sannolikt att hon skulle ha tagit ut sin premiepension redan i maj om hon senast då fått Pensionsmyndighetens beslut att hon inte skulle få bostadstillägg. Ingenting annat har framkommit än att det rört sig om ett mycket lågt belopp som hon skulle ha fått i premiepension. AA har ansökt om att få ta ut sin premiepension i omedelbar anslutning till att hon i juli 2019 fick beskedet om att hon inte hade rätt till bostadstillägg. Ingenting talar mot att hon hade agerat på samma sätt om beskedet kommit tidigare. AA får därigenom anses ha gjort sannolikt att hon hade haft rätt till bostadstillägg i maj och juni om hon hade fått besked från Pensionsmyndigheten tidigare om att hon inte uppfyllde förutsättningarna för ersättningen.

text: Hennes begäran om skadestånd ska därmed bifallas på så sätt att hon tillerkänns ersättning med 8 360 kr.

text: Tillsyn

text: Pensionsmyndigheten förtjänar kritik för den långsamma handläggningen.

text: Justitiekanslern noterar att JO i nämnda beslut meddelat en avsikt att följa utvecklingen kring Pensionsmyndighetens handläggningstider. Justitiekanslern finner mot den bakgrunden inte anledning att vidta ytterligare åtgärder i tillsynsfrågan.

type: avgorande


title: Skadeståndsanspråk p.g.a. kränkning av rätten till tillgång till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i Europakonventionen genom en myndighets dröjsmål att fatta beslut som kan överklagas

text: Justitiekanslern avslår EF:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: EF framförde i en skrivelse till Justitiekanslern den 19 augusti 1999 klagomål mot Stockholms läns allmänna försäkringskassa för att försäkringskassan, trots att han den 28 oktober 1987 hade gett in en ansökan om ersättning för en arbetsskada enligt lagen (

text: ) om arbetsskadeförsäkring (LAF), ännu inte hade fattat beslut i ärendet. Arbetsskadeanmälan grundades på ett olycksfall som inträffade den 12 oktober 1987.

text: I ett beslut den 27 oktober 1999 fann försäkringskassan att orsakssamband inte förelåg mellan olyckfallet den 12 oktober 1987 och EF:s sjukskrivning efter samordningstidens utgång. Efter att EF hade begärt omprövning fann försäkringskassan i ett beslut den 25 november 1999 att han inte var berättigad till livränta och avslog således hans ansökan.

text: Justitiekanslern uttalade i ett beslut den 26 januari 2000 allvarlig kritik mot försäkringskassan på grund av den långa handläggningstiden av EF:s arbetsskadeanmälan (dnr

text: Anspråket

text: EF har nu begärt skadestånd av staten med 55 000 kr jämte ränta enligt

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 5 §

text: räntelagen (1975:635)

text: samt yrkat ersättning för ombudskostnader med 6 756 kr.

text: Som grund för sitt anspråk har EF anfört att han enligt grunderna för

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: är berättigad till skadestånd eftersom han inte inom skälig tid har fått sin sak prövad av försäkringskassan, vilket indirekt har lett till att han har betagits rätten att inom skälig tid få sin sak prövad i domstol. Han har inte överklagat försäkringskassans avslagsbeslut. Skälet till detta var huvudsakligen att han på grund av tidsutdräkten och problemen vid hanteringen av arbetsskadeärendet helt enkelt inte orkade driva processen vidare. Han har inte kunnat föra någon s.k. passivitetstalan och har således inte haft tillgång till ett effektivt rättsmedel för att komma till rätta med dröjsmålet under den tid som det har förelegat. Med beaktande av de rättigheter som följer av artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen kan han därför på rimliga grunder sägas ha blivit utsatt för en konventionskränkning. Det görs inte gällande att den långsamma handläggningen har lett till någon påvisbar ekonomisk skada för EF. Däremot har han som en följd av tidsutdräkten tvingats leva i en långvarig osäkerhet avseende sin begäran om ersättning enligt LAF. Även om han sedermera fick avslag på sin ansökan och till följd av vad man kan beteckna som procesströtthet inte överklagade beslutet måste han i viss utsträckning anses ha berövats möjligheterna att planera sitt liv och utsatts för psykiska påfrestningar till följd av dröjsmålet.

text: När det gäller omständigheterna i övrigt har EF hänvisat till vad som framgår av Justitiekanslerns beslut den 26 januari 2000. I beslutet anges följande.

text: ”Riksförsäkringsverket, som uppfattat EF:s skrivelse som en framställan om anspråk på skadestånd av staten, har yttrat sig i ärendet. Till verkets remissvar har fogats ett yttrande av Stockholms läns allmänna försäkringskassa.

text: Kassan har i sitt yttrande anfört i huvudsak följande.

text: Bakgrund

text: EF har den 28 oktober (Justitiekanslerns anmärkning) 1987 lämnat in en arbetsskadeanmälan till lokalkontoret i Solna. I samband med att arbetsskadeanmälan gjordes lämnades även in försäkran för sjukpenning och läkarintyg. EF anmälde på sjukanmälan att han råkat ut för en arbetsskada. Av intyg i ärendet framgår att EF var sjukskriven från den 12 oktober(Justitiekanslerns anmärkning) 1987 till och med den 31 mars 1988.

text: Den 28 februari 1996 besökte EF lokalkontoret vid Odenplan med avsikt att diskutera sin arbetsskadeanmälan. EF förevisade vid sitt besök en kopia av den arbetsskadeanmälan han lämnat in 1987. Originalanmälan hade tillsammans med pensionsakten förkommit på lokalkontoret.

text: Kassan påbörjade, efter EF:s besök, att utreda rätten till ersättning enligt LAF. Handläggaren gjorde då en felbedömning och meddelade den 9 april 1996 EF att han inte kan vara berättigad till livränta eftersom den förtidspension som EF uppbar, vilken var grunden till EF:s inkomstförlust, grundade sig på en annan diagnos än den som anmälts som arbetsskada. Handläggaren meddelade felaktigt att kassan inte avsåg att pröva hans yrkande av livränta.

text: Den 7 maj 1996 begärde EF omprövning av kassans avslagsbeslut gällande rätten till livränta.

text: Den 8 maj 1996 meddelade handläggaren att han insett att han gått händelserna i förväg och att kassan skulle pröva EF:s yrkande av livränta.

text: Den fortsatta utredningen blev dock av okänd anledning avbruten. Av journalanteckning den 4 februari 1997 framgår att akten återfanns, vilket tyder på att akten varit försvunnen under en längre tid. Om journalanteckningen avser den ursprungliga arbetsskadeakten, den pågående utredningen av rätten till LAF-ersättning eller den förkomna pensionsakten framgår tyvärr inte. Vad som inträffat under den tid akten var försvunnen går tyvärr inte att utreda. De återfunna handlingarna sändes till lokalkontoret i Hässelby, eftersom EF efter den 1 januari 1997 tillhörde detta kontor.

text: När akten ankom till lokalkontoret i Hässelby sorterades den av misstag in i arkivet, troligen uppstod en missuppfattning och ansvarig handläggare uppfattade inte att akten rörde ett pågående ärende. Dessvärre blev akten dessutom felsorterad i arkivet.

text: Den 19 maj 1999 besökte EF kontoret i Hässelby. Han begärde då att få kopior ur sin arbetsskadeakt. Det visade sig då att akten inte gick att finna i arkivet. Handläggaren som tog emot begäran började omedelbart en omfattande efterforskning av akten, samt rekonstruktion av de handlingar som ingått i akten. Trots omfattande sökning återfanns inte EF:s pensionsakt.

text: Den 23 september 1999 återfanns de handlingar som översänts från lokalkontoret vid Odenplan i arkivet i Hässelby. Det visade sig då att akten stått felsorterad. Handläggaren vidtog omgående åtgärder för att pröva rätten till ersättning enligt LAF.

text: Den 27 september 1999 fattade kassan beslut rörande EF:s rätt till LAF-sjukpenning. Samma dag har kassan upprättat en promemoria avseende prövningen av rätten till livränta. Livränteärendet är anmält till socialförsäkringsnämndens sammanträde den 24 november 1999.

text: Yttrande

text: Kassan kan konstatera att handläggningen av EF:s arbetsskadeärende uppvisar flera allvarliga brister.

text: När EF lämnade in sin arbetsskadeanmälan 1987 skulle kassan ha bevakat hans sjukfall enligt då gällande rutiner. När sjukfallet överskridit samordningstiden på 90 dagar skulle kassan ha lämnat besked till EF huruvida han var berättigad till LAF-sjukpenning. Orsaken till att detta inte gjordes kan i efterhand inte förklaras. Handläggningen av arbetsskadeärenden var vid den aktuella tidpunkten placerad vid en enhet på centralkontoret. Ansvaret för att bevaka när sjukfallet gick över samordningstiden låg på lokalkontoret. När den försäkrade varit sjukskriven över 90 dagar skulle ärendet översändas till en arbetsskadehandläggare. Huruvida EF:s ärende översändes till centralkontoret går inte att vidare utreda.

text: Under 1988 decentraliserades arbetsskadehandläggningen. Det är möjligt att de förändrade rutinerna har bidragit till att handlingarna i EF:s ärende har förkommit. Det går inte närmare att utreda vart handlingarna kan ha tagit vägen. Kassan kan endast beklaga att EF:s arbetsskadeanmälan förkommit.

text: När EF själv åter aktualiserade ärendet 1996 inträffade flera oförklarliga misstag. Dessa misstag kan endast hänföras till den mänskliga faktorn. Kassan beklagar att utredningen inte sköttes på ett mer effektivt sätt.

text: När ärendet översändes till lokalkontoret i Hässelby inträffade ytterligare ett misstag som inte heller det kan förklaras med annat än att det är hänförligt till den mänskliga faktorn. EF:s akt förkom återigen för att återfinnas först när handläggaren påbörjat en nogsam genomgång av hela arkivet. Först efter det att ärendet hamnat hos den handläggare som nu utreder EF:s rätt till ersättning enligt LAF har handläggningen av ärendet skötts på ett tillfredsställande sätt.

text: Kassan ser mycket allvarligt på den stundom mycket försumliga handläggningen av EF:s ärende. I det fall EF förorsakats några kostnader till följd av handläggningen bedömer kassan att han bör vara berättigad till ersättning i form av skadestånd. Kassan vill i sammanhanget påpeka att det idag inte finns något i utredningen som visar att EF är berättigad till ersättning enligt LAF. Detta förtar dock inte den omständigheten att EF varit berättigad till ett beslut från kassan betydligt tidigare än vad som nu kommer att ske.

text: Vad gäller EF:s ursprungliga arbetsskadeanmälan samt de handlingar i pensionsakten som legat till grund för kassans beslut att bevilja sjukbidrag 1993 så saknas dessa fortfarande.”

text: Riksförsäkringsverket har anfört i huvudsak följande.

text: ”Försäkringskassan fann i beslut den 27 oktober 1999 att orsakssamband inte förelåg mellan olycksfallet den 12 oktober 1987 och sjukskrivningen efter samordningstidens utgång. EF:s har begärt omprövning av beslutet. I beslut den 25 november 1999 fann kassan att han inte var berättigad till livränta enligt LAF.

text: Riksförsäkringsverket anser att kassan varit försumlig vid handläggningen av EF:s arbetsskadeärende och att han på grund härav är berättigad till skadestånd om han drabbats av någon ekonomisk skada. Av handlingarna framgår dock inte vilken ersättning han yrkar eller vilken ekonomisk skada som han drabbats av. Vid sådant förhållande är han, enligt verkets mening, på nu föreliggande handlingar inte berättigad till skadestånd.”

text: Riksförsäkringsverkets och försäkringskassans yttranden har översänts till EF:s för kännedom och eventuella synpunkter. Därvid har han även beretts tillfälle att uppge om hans skrivelse hit skulle uppfattas som ett klagomål mot kassans handläggning av hans arbetsskadeärende eller som en begäran om skadestånd av staten.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Principerna för statens skadeståndsansvar

text: De lagfästa reglerna om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt samma bestämmelses andra punkt ska staten också ersätta skada som uppkommer på grund av att någon kränks på det sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada utan samband med person- eller sakskada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: (respektive enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: i tiden före den 1 januari 2002) endast när den skadelidande har utsatts för brott mot sin person, frihet, frid eller ära. Tjänstefel kan enligt praxis under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott om det framstår som en allvarlig kränkning av en viss person.

text: På senare tid har i praxis dessutom vissa ytterligare principer utvecklats när det gäller det allmännas skadeståndsansvar på grund av överträdelser av Europakonventionen. Dessa principer framgår främst av

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2007 s. 295

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: och kan i korthet sammanfattas enligt följande.

text: I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av Europakonventionen genom skadestånd ska detta i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Bestämmelsen ska härvid tolkas konformt med Europakonventionen, vilket innebär att vissa i lagmotiv, praxis eller doktrin antagna begränsningar inte kan upprätthållas. Detta medför bl.a. att den begränsning som framgår av praxis när det gäller oriktig rättstillämpning och som innebär att endast uppenbart oriktiga bedömningar anses medföra skadeståndsskyldighet (se

text: NJA 2003 s. 285

text: med där angivna hänvisningar till tidigare praxis) inte kan tillämpas om ett konstaterat fel också innefattar en överträdelse av Europakonventionen.

text: Om

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser inte kan tolkas så att skadestånd kan utgå med stöd av dessa, får Sveriges förpliktelse i stället uppfyllas genom att skadestånd döms ut utan särskilt lagstöd. När det gäller ersättning för ideell skada har i praxis ansetts att de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte tolkningsvis kan bortfalla avseende anspråk på skadestånd som grundas på en överträdelse av Europakonventionen. Ersättning för ideell skada vid sådana överträdelser kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan alltså utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt Europakonventionen.

text: EF:s anspråk avser ekonomisk kompensation för den rättsosäkerhet och de obehagskänslor som har uppkommit för honom genom att handläggningen av ärendet om arbetsskadeersättning drog ut på tiden. Det rör sig alltså om ett anspråk på ersättning för ideell skada. EF:s har inte gjort gällande, och omständigheterna är här inte heller sådana, att den påstådda skadan kan antas ha uppkommit på grund av något sådant typiskt sett integritetskränkande brott som alltså är en förutsättning för att ersättning ska utgå med stöd av

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Fråga är i stället om dröjsmålet i handläggningen i detta fall innefattar en överträdelse av Europakonventionen för vilken ersättning i så fall kan utgå utan särskilt stöd i lag.

text: Rätten till domstolsprövning enligt Europakonventionen

text: Av

text: artikel 1 i Europakonventionen

text: följer att konventionsstaterna är förpliktade att se till att var och en kommer i åtnjutande av de rättigheter som den enskilde tillförsäkras i konventionen.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har en person, vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse mot honom eller henne för brott, rätt till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som har upprättats enligt lag.

text: Av

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: följer vidare att konventionsstaterna är skyldiga att tillse att var och en, vars i konventionen angivna fri- och rättigheter har kränkts, har tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet för att komma till rätta med kränkningen.

text: Förhållandet mellan artikel 6.1 och

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: är i vissa avseenden något komplicerat. När det gäller den grundläggande rätten till domstolsprövning är emellertid artikel 6.1 att uppfatta som lex specialis i förhållande till artikel 13 (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, s. 432). Fråga är således om det i detta fall ha förekommit någon kränkning av den rätt till domstolsprövning som följer av artikel 6.1 i konventionen.

text: I de fall

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: är tillämplig ska den enskilde tillförsäkras tillgång till domstolstolsprövning i en rättssäker process. Bestämmelsen uppställer en rad olika specifika krav på hur domstolsprövningen ska vara utformad för att den ska anses innefatta tillfredsställande rättssäkerhetsgarantier. Den primära rätt som följer av artikeln avser dock själva tillgången till domstolsprövning som sådan (access to court).

text: Av Europadomstolens fasta praxis framgår att de rättigheter som följer av Europakonventionen, bl.a. rätten till domstolsprövning, ska garanteras på ett effektivt sätt. Bedömningen av om den enskildes rätt till domstolsprövning har upprätthållits ska därmed göras mot bakgrund av samtliga de omständigheter som präglar det enskilda fallet. Även om det nationella systemet i princip tillhandahåller en möjlighet till domstolsprövning kan det därför bli fråga om en överträdelse av konventionen om den enskildes rätt i det konkreta fallet trots detta har blivit illusorisk.

text: Rätten till arbetsskadeersättning enligt LAF är en rättighet av civil karaktär i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . I en tvist om en sådan rättighet ska den enskilde alltså ha tillgång till domstolsprövning. Artikel 6.1 i konventionen innefattar dessutom den specifika rätten att få sin sak prövad av domstol inom skälig tid. För att rätten till domstolprövning ska aktualiseras krävs enligt Europadomstolens praxis att den enskildes anspråk prima facie är rimligen grundat samt att det föreligger en reell och seriös tvist avseende anspråket.

text: Rätten till domstolsprövning avseende anspråk på arbetsskadeersättning följer av 8 kap. 12 § LAF varav framgår att bestämmelserna i

text: 20 kap.

text: 13 §§

text: lagen (

text: ) om allmän försäkring (AFL) om omprövning och ändring av försäkringskassans beslut samt överklagande av försäkringskassans och domstols beslut har motsvarande tillämpning i ärenden enligt LAF. Enligt 20 kap. 11 § AFL får beslut av försäkringskassan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I bestämmelsen föreskrivs också att den enskilde inte får överklaga innan beslutet har omprövats enligt 10 §.

text: Innan ett försäkringsärende avgörs slutligt förekommer det ofta att myndigheten meddelar ett antal olika delbeslut som var för sig kan överklagas. Den grundläggande förutsättningen för överklagande är dock att i vart fall något beslut har fattats. Enligt fast svensk förvaltningspraxis kan ren passivitet från en myndighets sida inte, annat än i de fall det är särskilt föreskrivet, angripas genom ett överklagande (se

text: Förvaltningslagen

text: , Hellners/ Malmqvist, s. 265 samt där angivna hänvisningar). Det ska dock anmärkas att beslutets form inte är av avgörande betydelse för bedömningen av om ett beslut anses fattat eller inte (se t.ex.

text: RÅ 1999 ref. 51

text: Som EF:s själv har framhållit tillhandahålls i den svenska förvaltningsrätten inte någon möjlighet för den enskilde att föra någon form av passivitetstalan mot en myndighet som underlåter att fatta beslut inom rimlig tid. Frågan om införande av en rätt till passivitetstalan har visserligen övervägts vid ett antal olika tillfällen men utfallet har hittills alltså blivit att det inte har ansetts föreligga något direkt behov av en sådan taleform. Härvid har i regel framhållits att den enskilde, genom den tillsyn över den offentliga verksamheten som utövas av Riksdagens Ombudsmän (JO) respektive Justitiekanslern, det tjänstefelsansvar som enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: kan åläggas den ansvarige tjänstemannen och möjligheten att föra skadeståndstalan, indirekt garanteras ett beslut som kan bli föremål för domstolsprövning.

text: Även om den enskilde genom LAF:s överklagandebestämmelser i princip är tillförsäkrad en rätt till domstolsprövning avseende anspråk på arbetsskadeersättning skulle alltså en underlåtenhet från försäkringskassans sida att fatta beslut i ett sådant ärende – åtminstone i teorin – kunna medföra att den enskilde de facto betas möjligheten till domstolsprövning på ett sådant sätt att dennes rätt enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: kränks. Med detta sagt konstaterar emellertid Justitiekanslern att frågan om den enskilde i ett konkret fall kan anses ha betagits rätten till domstolsprövning genom en myndighets dröjsmål att fatta beslut måste bedömas med utgångspunkt i samtliga de rättsliga och faktiska omständigheter som präglar den specifika situationen.

text: Det ligger i sakens natur att det i ärenden där en enskild söker få tillgång till en förmån från de allmänna försäkringssystemen måste kunna ställas vissa krav på aktiv medverkan från den enskildes sida. Sålunda uppställs i LAF t.ex. ett krav på skriftlig ansökan för att ett ärende om arbetsskadeersättning ska inledas (8 kap. 2 § LAF). Frågor som rör t.ex. den medicinska invaliditetsgraden och orsakssambandet låter sig i regel inte bedömas med mindre än att den enskilde deltar aktivt i utredningen. Det är också den enskilde som avgör om ansökan vidhålls eller inte. Den enskildes eget agerande måste därför tillmätas förhållandevis stor betydelse vid bedömningen av om myndigheten kan anses vara i dröjsmål med att fatta beslut i ärendet. I ärenden av denna typ kan någon reell och seriös tvist om rätten till förmånen inte anses föreligga innan myndigheten har tillgång till ett tillräckligt beslutsunderlag. Det är tydligt att denna typ av ärende skiljer sig väsentligt från den situation som uppkommer vid t.ex. anklagelser om brott.

text: I detta fall är det klarlagt att EF:s genom en skriftlig ansökan i oktober 1987 inledde ett ärende om arbetsskadeersättning hos försäkringskassan och att anmälan av oklar anledning tappades bort där. Försäkringskassan vidtog därför inte några åtgärder i saken och kom således inte heller att fatta något beslut med anledning av anmälan. Av utredningen framgår emellertid inte annat än att EF:s först drygt åtta år efter att han inledde ärendet kontaktade försäkringskassan för att diskutera sin anmälan.

text: EF:s kan självfallet inte lastas för försäkringskassans försumlighet vid hanteringen av de handlingar som han hade gett in dit, men det framstår ändå som ett rimligt krav att den enskilde mer frekvent än vad som har skett här håller kontakten med myndigheten för det fall anspråket på ersättning vidhålls. Det saknas anledning att anta att försäkringskassan hade underlåtit att vidta åtgärder i saken om EF:s hade tagit en sådan kontakt. Justitiekanslern bedömer därför att passiviteten från försäkringskassans sida under perioden fram till det att EF:s i februari 1996 återkom i ärendet inte kan anses medföra att EF:s möjligheter att få sin sak prövad i domstol har blivit illusorisk.

text: Från det att EF kontaktade försäkringskassan 1996 har det tagit drygt tre år innan det slutliga beslutet i ärendet fattades. Även denna handläggning har varit präglad av perioder av inaktivitet och viss försumlighet från försäkringskassans sida. Utredningstiden är, som framgår av den kritik som Justitiekanslern tidigare har uttalat i saken, alltför lång även med beaktande av att arbetsskadeärenden typiskt sett inte kan betraktas som okomplicerade. Det har enligt Justitiekanslerns bedömning emellertid inte rört sig om något sådant kvalificerat dröjsmål som måste krävas för att den enskilde ska anses ha betagits sina möjligheter att överklaga och därmed få sin sak prövad i domstol.

text: Även om handläggningen av EF:s ärende hos försäkringskassan har präglats av allvarliga brister bedömer Justitiekanslern sammanfattningsvis att någon kränkning av rätten till tillgång till domstolsprövning enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: inte har förekommit i detta fall. EF:s anspråk på skadestånd ska därför avslås. Med hänsyn till utgången avslår Justitiekanslern också begäran om ersättning för ombudskostnader.


title: Tillsynsbesök hos Polismyndigheten i Kalmar

text: 1. Inledning

text: Jag besökte Polismyndigheten den 23 september och talade med tf länspolismästaren LGC i ca en halvtimme. Avsikten var framför allt att ta reda på något om

text: – läget i stort på myndigheten

text: – eventuella problem

text: – brottsligheten i Kalmar län

text: – två frågor som hade väckts vid samtal med åklagare.

text: 2. Läget i stort, problem m.m.

text: Vid samtalet framförde LGC bl.a. följande.

text: Han blev tillförordnad länspolismästare i juni och kom från en tjänst hos Rikspolisstyrelsen. Dessförinnan hade han varit länspolismästare i Västerås i nio år och Gävleborg i tre år. Hans förordnande i Kalmar är en tillfällig lösning och han kommer att återgå till RPS.

text: Läget på myndigheten är enligt hans uppfattning i huvudsak gott. Det finns dock en del problem. Dessa är den huvudsakliga anledningen till att han tillfälligt har placerats i Kalmar. Åtgärdsbehoven avser framför allt

text: – ärendebalanserna

text: – utredningsverksamheten

text: – ekonomin

text: – samverkan med Polismyndigheten i Kronobergs län.

text: Bedömningen är att ärendebalanserna bör ligga på 2 000 – 2 500 för att arbetsläget ska vara fullt hanterligt. Den 17 augusti fanns dock 5 200 ärenden i balans. Den 17 september hade man kommit ner till 4 788, men även detta är en mycket dålig siffra. Arbetet sker inom ramen för ett särskilt avarbetningsprojekt och ett tjugotal personer är verksamma med enbart detta. Avsikten är att avarbetningen inte ska ske på bekostnad av lagföringen.

text: Orsakerna till de höga balanserna är flera. Utredningsverksamheten under sommaren är begränsad p.g.a. arbetsbelastningen, Polisens nationella utredningskoncept (PNU) tillämpas inte fullt ut, verksamheten följs inte upp på individnivå så att en korrekt återkoppling av arbetsresultat kan göras i tid och verksamheten samordnas inte på ett optimalt sätt i myndigheten.

text: När det gäller ekonomin är situationen bekymmersam med betydande underskott i verksamheten. Myndigheten har i uppdrag att senast den 16 oktober redovisa hur balans i ekonomin ska uppnås senast år 2011.

text: Beträffande brottsligheten i länet finns inget särskilt anmärkningsvärt att notera förutom att det alltid sker en stark uppgång på sommaren. Särskilt på Öland ökar invånarantalet och aktivitetsnivån mycket starkt under den delen av året.

text: Aktiviteterna på sommaren gör att det är svårt att hinna med något annat än yttre tjänst då. Det betyder att utredningsverksamheten i stor utsträckning ligger nere och att balanserna växer. Här kan man vässa verksamheten en hel del. Det handlar bl.a. om att ledningen måste styra semesterperioderna hårdare. Mot detta finns ett fackligt motstånd som i och för sig är begripligt men som påverkar verksamheten negativt.

text: 3. Långsamma utredningar i relationsmål

text: Jag nämnde för LGC att det från åklagarhåll hade framförts att polisutredningarna i relationsmål, inkl. sexuella övergrepp, ofta går för långsamt och att detta påverkar möjligheterna att få till stånd en fällande dom. Han sade sig medveten om detta och att det torde få ses som en följd av att stora balanser tenderar att leda till långa handläggningstider.

text: 4. Åklagardirektiv som inte hade följts

text: Jag berättade att åklagaren i ett aktuellt ärende om försök till dråp, MJ, var missnöjd med att man från Polisens sida inte hade följt hennes direktiv. Hon hade gett anvisningar om att frågan skulle ställas till rättsläkaren om det kunde uteslutas att den misstänkta kvinnans berättelse om det inträffade var riktig. Denna fråga hade inte blivit ställd trots att hon tydligt hade framhållit att svaret behövdes för utredningen. Den ansvarige polismannen hade invänt att svaret gav sig självt och att frågan därför inte behövdes. Sedermera ställdes frågan, och ett svar har nyligen inkommit. Det inträffade har dock, enligt åklagaren, fördröjt utredningen med ett par månader.

text: Jag nämnde också att det fanns uppgifter om att problem av liknande art har förekommit tidigare.

text: LGC sa sig inte känna till det inträffade, inte heller att det skulle ha funnits liknande problem tidigare. Han menade att chefsåklagaren borde ta kontakt med honom angående eventuella klagomål i angivet hänseende. Enligt honom är det helt klart att Polisen har att följa förundersökningsledarens direktiv.

text: 5. Min bedömning

text: 1. Det finns inte någon anledning för mig att kommentera de problem som LGC redogjorde för. Myndigheten har, så långt jag kan bedöma, vidtagit relevanta åtgärder för att komma till rätta med problemen.

text: 2. Självklart är det viktigt att utredningarna i relationsmål inte sinkas på ett sätt som innebär att förutsättningarna för en fällande dom försämras. Jag förutsätter att polismyndigheten vidtar åtgärder för att undvika onödigt dröjsmål framöver.

text: 3. Polisen har att följa åklagarens direktiv om exempelvis vilka frågor som ska ställas till en sakkunnig. Det är naturligt att en diskussion ibland kommer till stånd om direktivens innehåll. Men när åklagaren har fattat beslut och preciserat vad som ska göras får det inte förekomma någon obstruktion e.d. mot beslutet. I det aktuella fallet synes underlåtenheten att framställa frågan ha föranlett en inte obetydlig försening av utredningen.

text: Jag utgår från att problemet tas om hand i en dialog mellan polismyndigheten och åklagarkammaren.


title: Anspråk på skadestånd av staten med hänvisning till handläggningen av en begäran om kvarstad från en utländsk förundersökningsledare

text: Justitiekanslern avslår AE:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en framställning om rättslig hjälp från en åklagare i kantonen Genève i Schweiz, som inkom till Justitiedepartementet den 4 mars 2004, hemställdes med hänvisning till att en utredning pågick mot AE angående misstanke om bedrägeri, häleri och penningtvätt att så mycket av AE:s egendom skulle tas om hand som motsvarade 700 000 euro som kunde komma att bli förverkat från honom i Schweiz. Framställningen överlämnades till Internationella åklagarkammaren i Stockholm.

text: Efter ansökan av åklagaren förordnade Stockholms tingsrätt den 17 mars 2004 interimistiskt om kvarstad på så mycket av AE:s egendom att en fordran på 700 000 euro kunde antas bli täckt vid utmätning (Ä 2105-04). I beslutet angav tingsrätten att AE var skäligen misstänkt för grovt bedrägeri och att det skäligen kunde befaras att han genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom eller på annat sätt skulle komma att undandra sig att betala 700 000 euro.

text: Beslutet fastställdes av tingsrätten efter förhandling den 19 mars 2004. AE, som inte inställdes sig till förhandlingen, företräddes av en offentlig försvarare. I beslutet hänvisade tingsrätten till att AE var skäligen misstänkt för brott enligt svensk lag, däribland grovt bedrägeri. Tingsrätten fann vidare att det skäligen kunde antas att det på grund av brotten kunde förväntas att ett förverkande beslutades i Schweiz till ett värde om 700 000 kr. Kvarstaden fick enligt tingsrättens förordnande bestå längst till den 18 juni 2004.

text: Efter begäran om förlängning från åklagaren beslutade tingsrätten den 21 juni 2004 att kvarstaden alltjämt skulle bestå, dock längst till den 20 september 2004.

text: Svea hovrätt avslog i beslut den 23 augusti 2004 AE:s överklagande av tingsrättens beslut om kvarstad (ÖÄ 6675-04).

text: AE överklagade hovrättens beslut till Högsta domstolen, som förordnade att Riksåklagaren skulle komma in med en svarsskrivelse i målet. Sedan Riksåklagaren hade avgett sin svarsskrivelse beslutade Högsta domstolen den 17 september 2004 att inte meddela prövningstillstånd (Ö 3628-04).

text: Sedan den schweiziske undersökningsdomaren hade begärt att beslutet om kvarstad skulle bestå ytterligare en tid, eftersom förundersökningen där alltjämt pågick, framställde den svenske åklagaren den 16 september 2004 en begäran till tingsrätten om att beslutet om kvarstad skulle bestå ytterligare tre månader. AE motsatte sig yrkandet. I ett beslut den 21 september 2004 förordnade tingsrätten att kvarstaden skulle bestå längst till den 20 december 2004.

text: Frågan prövades på nytt av tingsrätten den 5 oktober 2004 varvid det tidigare beslutet om kvarstad kom att bestå. Svea hovrätt lämnade i ett beslut den 14 oktober 2004 AE:s överklagande utan bifall (Ä 2105-04). Högsta domstolen meddelade i ett beslut den 18 november inte prövningstillstånd till AE:s överklagande (Ö 4604-04).

text: Den 21 december 2004 upphävde tingsrätten kvarstaden eftersom någon begäran om förlängning inte hade inkommit från åklagaren.

text: Anspråket m.m.

text: AE har, genom advokaten JL, vänt sig till Justitiekanslern och begärt skadestånd av staten med 403 300 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från dagen för skadans uppkomst till dess betalning sker. Anspråket avser ersättning för ren förmögenhetsskada. Han har till stöd för sitt anspråk åberopat i huvudsak följande.

text: Under den tid som hans egendom var tagen i kvarstad försökte de schweiziska myndigheterna inte komma i kontakt med honom för att hålla förhör. Någon sådan begäran kom inte heller in till de svenska myndigheterna från Schweiz, trots att denna åtgärd var möjlig enligt bestämmelserna i lagen (

text: ) om internationell rättslig hjälp i brottmål (internationella

text: rättshjälpslagen

text: ). Vid förhandlingen i tingsrätten den 5 oktober 2004 framkom vidare att åklagarkammaren inte sedan den inledande framställningen från Schweiz hade fått någon kompletterande information därifrån. Den svenske åklagaren saknade därigenom kunskap om mot vem eller vilka brott hade begåtts samt vem som kunde ha lidit skada av det brott som han misstänktes för. Åklagaren ansåg för sin del att det inte fanns anledning att lägga fram något eget underlag för kvarstadsprövningen eftersom lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål bygger på ömsesidigt förtroende. Åklagarens inställning grundades vidare på uppfattningen att den schweiziske åklagaren gjorde vad som ankom på honom enligt förundersökningsreglerna där. Internationella

text: rättshjälpslagen

text: utgår emellertid från att rättslig hjälp ska lämnas enligt de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd i en svensk förundersökning. Härav följer rimligen att svensk rätt ska gälla vad avser såväl beslutet om kvarstad som kraven på en förundersöknings genomförande sedan ett beslut om kvarstad har meddelats. Domstolarna har inte heller haft något underlag för att bedöma om den schweiziske åklagarens brottsmisstankar var sådana att det förelåg skälig misstanke. Eftersom den svenske åklagaren inte hade någon som helst bevisning för att kriterierna för kvarstad var uppfyllda borde domstolarna ha avslagit ansökan om förlängd tid för kvarstaden. AE har vidare angett på vilket sätt han till följd av kvarstaden menar sig ha drabbats av skada.

text: Åklagarmyndigheten, Riksåklagarens kansli (vice riksåklagaren CBL), har avgett ett yttrande över ersättningsanspråket. I yttrandet anförs bl.a. följande.

text: Uppgifter från kammaråklagare HI

text: Ärendet har handlagts av kammaråklagare HI vid den internationella åklagarkammaren i Stockholm. Av upplysningar som har inhämtats från honom framgår följande. Från den 17 mars 2004 då Stockholms tingsrätt beslutade om kvarstad hade HI kontakt med Undersökningsdomaren i Genève, Schweiz, vid upprepade tillfällen, varvid denne förklarade att det var av största vikt för utredningen att det svenska kvarstadsbeslutet skulle bestå ytterligare tid eftersom förundersökning pågick.

text: Omständigheterna som låg till grund för Stockholms tingsrätts olika beslut om förlängd tid beträffande kvarstadsbeslutets giltighet var oförändrade i förhållande till det underlag som presenterades inför domstolen den 17 mars 2004. HI hade därför ingen anledning att ompröva grunden för begärd rättslig hjälp vilket inte heller Stockholms tingsrätt fann anledning till.

text: Anledningen till att kvarstadsbeslutet upphävdes den 21 december 2004 var att schweiziska myndigheter inte längre önskade att det skulle bestå. Skälen för detta redovisades inte för HI. Ärendets status i Schweiz idag känner HI inte till.

text: Enligt uppgift som HI inhämtat från kronofogdemyndigheten den 16 september 2004 genomfördes den 18 mars 2004 en tillgångsundersökning för kvarstadsfordringen som resulterade i att man inte kunde anträffa några utmätningsbara tillgångar. HI har ingen kännedom om att några tillgångar tillhörande AE kunnat säkerställas av kronofogdemyndigheten i anledning av kvarstaden.

text: Utmätningar av drygt 200 000 kr har däremot skett hos AE i december 2003 och i januari 2004 för skattefordringar. Kronofogdemyndigheten har vid upprepade tillfällen försökt att nå AE personligen utan att lyckas.

text: Uppgifter från ett ärende om internationell rättslig hjälp 2005

text: Den 10 juni 2005 inkom till riksåklagarens kansli via Justitiedepartementet en ansökan från Schweiz om att AE skulle förhöras som misstänkt beträffande den brottslighet som föranlett ansökan om kvarstad. I ansökan anges att anledningen till att kvarstaden i Sverige kom att hävas var att det inte hade kunnat omhändertas några pengar på de berörda bankkontona. Däremot hade pengar kunnat omhändertas i både Schweiz och Finland. Av ansökan framgår också att det utfärdats ett internationellt häktningsbeslut i Schweiz avseende AE den 13 november 2004.

text: Från HI har inhämtats att förhör med AE genomfördes den 25-26 juli 2005 i Stockholm i närvaro av den schweiziska undersökningsdomaren.

text: Yttrande

text: Jag noterar att det i ärendet inte finns någon konkret uppgift om att egendom fråntagits AE med anledning av kvarstadsbeslutet. Istället talar all tillgänglig information för att så inte varit fallet.

text: Jag har i en svarsskrivelse till Högsta domstolen den 16 september 2004 – vilken ingår i Justitiekanslerns akt – redogjort för min syn på handläggningen av detta ärende. Yrkandet om skadestånd och kritiken beträffande åklagarhanteringen föranleder följande kommentarer från min sida beträffande åklagarens roll i ärendet.

text: Det framgår av

text: 4 kap. 24 § lagen (2000:562)

text: om internationell rättslig hjälp i brottmål (LIRB) att det är domstolen som beslutar om kvarstad och dessutom har ansvaret för den fortsatta bevakningen av frågan (se prop. 1999/ 2000:61 sid. 201 och

text: prop. 1989/90:82

text: sid. 25f och 49f). I nämnda lagrum anges att rätten i sitt beslut om kvarstad skall bestämma hur länge åtgärden längst får bestå och att kvarstaden skall hävas om det inte längre finns skäl för den. Innan kvarstaden hävs skall rätten ge den ansökande staten tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart att det inte behövs. I annat fall skall åtgärden bestå till dess att ansökan om verkställighet prövas.

text: Åklagaren har till uppgift att handlägga ärendet, vilket innebär att åklagaren är den som tar emot ansökan och gör den första bedömningen av om det finns förutsättningar för åtgärden och i sådant fall har att överlämna frågan till rätten för beslut (se 4 kap. 15 § LIRB). I det fortsatta förfarandet har åklagaren inte någon av lagstiftaren direkt utpekad roll. Det faller sig emellertid naturligt att åklagaren har en roll även här och utvecklingen de senaste åren beträffande det internationella straffrättsliga samarbetet över huvud taget där åklagaren ges en alltmer central roll har i praktiken lett till att åklagaren även i ett ärende om kvarstad tagit på sig att stå för kontakterna med ansökande stat och därmed bistå rätten med att införskaffa nödvändig information. Jag vill dock betona att det handlar om just en serviceåtgärd från åklagarens sida och att detta inte ändrar på det faktum att det är domstolen som har ansvaret för bevakningen av kvarstaden.

text: Som framgått av mitt ovan nämnda yttrande till högsta domstolen har det enligt min mening funnits ett tillräckligt underlag från Schweiz för att HI skulle överlämna frågan om kvarstad till rätten för prövning. Vidare har sedan kvarstad meddelats HI haft flera kontakter med undersökningsdomaren i Schweiz under ärendets gång och det har då stått klart att det funnits ett fortsatt starkt behov av att kvarstaden bestod.

text: Sammantaget anser jag att ärendet har handlagts på ett korrekt sätt.”

text: AE har beretts tillfälle att komma in med synpunkter på yttrandet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättslig reglering

text: Enligt 1 kap. 2 § första stycket 5 internationella rättshjälpsagen kan rättslig hjälp omfatta bl.a. kvarstad. Rättslig hjälp ska enligt 2 kap. 1 § lämnas under de förutsättningar som gäller för motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång enligt

text: rättegångsbalken

text: . Det svenska förfarandet ska också tillämpas, se

text: 2 kap. 10 §

text: internationella

text: rättshjälpslagen

text: . Det innebär bl.a. att bestämmelserna om kvarstad i

text: 26 kap. 1 § rättegångsbalken

text: gäller vid förfarandet.

text: Rättslig hjälp för kvarstad får enligt 2 kap. 2 § internationella

text: rättshjälpslagen

text: lämnas endast om den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott enligt svensk lag. Kravet på dubbel straffbarhet innebär inte ett krav på att gärningen direkt faller in under någon motsvarande straffbestämmelse. Det är tillräckligt att gärningstypen som sådan är kriminaliserad här.

text: Kvarstad för att säkerställa ett utländskt beslut om förverkande förutsätter enligt 4 kap. 23 § internationella

text: rättshjälpslagen

text: bl.a. att ett utländskt förverkandebeslut kan verkställas i Sverige. Ett utländskt förverkande får enligt

text: 1 § första stycket lagen (1972:260)

text: om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom verkställas i Sverige om det påkallas av en överenskommelse som har ingåtts av Sverige med den främmande staten. Både Sverige och Schweiz har tillträtt den europeiska konventionen den 8 november 1990 om förverkande m.m.

text: Enligt

text: 26 kap. 1 § rättegångsbalken

text: får rätten förordna om kvarstad om någon skäligen är misstänkt för brott och det skäligen kan befaras att han genom att avvika eller undanskaffa egendom eller på annat sätt undandrar sig att betala bl.a. ersättning till det allmänna eller skadestånd till någon målsägande som kan antas ådömas honom på grund av brottet. Kvarstad får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.

text: Väcks frågan om kvarstad ska så snart det kan ske förhandling äga rum inför rätten, se

text: 26 kap. 2 § rättegångsbalken

text: . Bestämmelserna i

text: 24 kap. 17 § rättegångsbalken

text: angående häktning gäller då i tillämpliga delar. Är det fara i dröjsmål får rätten omedelbart bevilja åtgärden att gälla till dess annat förordnas. Förhandling ska hållas så snart det går. Har den misstänkte kallats till förhandlingen eller finns det anledning att anta att han har avvikit eller på något annat sätt håller sig undan, utgör dock hans frånvaro inte något hinder för förhandlingen. När rätten, i ett ärende angående internationell rättslig hjälp, har beslutat om kvarstad ska den bestämma hur länge åtgärden längst får bestå, se 4 kap. 24 § internationella

text: rättshjälpslagen

text: . Den bestämda tiden får förlängas om det finns skäl för det.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Skadeståndsansvar förutsätter att det kan anses utrett att den myndighet mot vilken anspråket riktas har gjort fel eller varit försumlig. För skadeståndsansvar är det när det gäller frågor om rättstillämpning och bevisvärdering inte tillräckligt att en myndighet har gjort en bedömning som har ändrats efter omprövning eller överklagande till högre instans eller som annars kan ifrågasättas. Vid oriktig rättstillämpning krävs en mera påtaglig felbedömning för att oaktsamhet ska anses föreligga, se

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285. Detta gäller i den utsträckning ett konstaterat fel inte också innefattar en överträdelse av Europakonventionens regler, se t.ex.

text: NJA 2005 s. 462

text: Överväganden

text: Som jag uppfattar AE menar han inte att reglerna om kvarstad i internationella

text: rättshjälpslagen

text: inte i och för sig skulle ha varit tillämpliga i hans fall, men att en riktig tillämpning av bestämmelserna skulle ha inneburit att kvarstaden mot honom inte skulle ha beviljats eller i vart fall skulle ha hävts tidigare än vad som nu kom att ske.

text: I den ansökan från den schweiziske undersökningsdomaren som gavs in till Justitiedepartementet angavs i korthet det tillvägagångssätt med tid och plats som utgjorde underlaget för brottsmisstankarna mot AE. Innehållet i ansökan utgjorde i allt väsentligt den enda utredning som fanns tillgänglig vid rättens prövning av kvarstadsfrågan.

text: I förararbetena till internationella

text: rättshjälpslagen

text: anges inte uttryckligen vilket underlag rörande brottsmisstankens innehåll som krävs för att en utländsk begäran om tvångsmedel ska kunna bifallas av svensk domstol. Av förarbetena till den tidigare gällande lagen (

text: ) om användning av tvångsmedel på begäran av främmande stat gällde som grundförutsättning vid beslag eller kvarstad att någon var misstänkt, tilltalad eller dömd för en där straffbelagd gärning. I förarbetena till ändringar i den lagen framgår att det inte skulle göras någon egen materiell prövning av misstanken än att den skulle motsvara den misstankegrad som gällde enligt svenska regler för att ett beslut om kvarstad skulle kunna beviljas (

text: prop. 1989/90:82 s. 23

text: f.). Om någon dom inte hade meddelats skulle, enligt 5 § tvångsmedelslagen, uppgift om de omständigheter som åberopades till stöd för misstanken presenteras. Någon direkt motsvarande bestämmelse finns inte i internationella

text: rättshjälpslagen

text: . Enligt

text: 2 kap. 4 § första stycket

text: den lagen ska det i en ansökan däremot finnas uppgift om den aktuella gärningen med tid och plats för denna samt de bestämmelser som är tillämpliga i den ansökande staten. Det finns således inte något krav på att det i ansökan ska finnas någon närmare redogörelse för de omständigheter som konstituerar brottsmisstanken. I princip betyder detta att den ansökande statens uppgifter får godtas.

text: Sett mot den angivna bakgrunden kan den omständigheten att åklagaren i samband med domstolsbehandlingen av den schweiziska ansökan inte själv lade fram någon utredning i saken inte ge underlag för bedömningen att regelverket har åsidosatts. Utredningen ger inte heller stöd för uppfattningen att besluten om kvarstad skulle ha fattats på oriktig grund eller att de på något annat sätt var felaktiga i den mening som avses i

text: skadeståndslagen

text: Kvarstaden mot AE kom att bestå under en tid av nio månader. Av hans framställning får anses framgå att han menar att kvarstaden under alla omständigheter skulle ha hävts tidigare än som nu blev fallet.

text: Enligt

text: 26 kap. 5 § rättegångsbalken

text: ska rätten när den förordnar om kvarstad sätta ut den tid inom vilken åtal senast ska väckas. Denna får inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen erforderligt. Är tiden otillräcklig får rätten medge förlängning av tiden. Av lämplighetsskäl kan en svensk domstol inte ålägga en utländsk brottsutredande myndighet att väcka åtal inom viss tid. Eftersom det är angeläget att svensk domstol likväl har kontrollen av en här i landet beviljad kvarstad har rätten när den beslutar om kvarstad med stöd av internationella

text: rättshjälpslagen

text: att i stället bestämma hur länge åtgärden längst får bestå. Någon särskild tumregel finns inte, utan tiden torde i allt väsentligt få bestämmas med utgångspunkt från de behov som kan finnas hos den främmande staten med beaktande bl.a. av den proportionalitetsprincip som har uttryckts i

text: 26 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken

text: . Om till följd av försummelser i utredningsarbetet en förundersökning i den främmande staten drar ut onödigt länge bör det kunna beaktas när frågan om förlängning uppkommer, även om det från flera aspekter kan diskuteras om en kvarstad i en sådan situation bör hävas om förutsättningar ändå föreligger för åtgärden.

text: Eftersom en svensk åklagare inte har något inflytande över den utländska förundersökningen kan rätten i ett kvartstadsärende inte heller ålägga åklagaren att vidta någon åtgärd i förhållande till handläggningen av den utländska statens brottsutredning. Som Åklagarmyndigheten har anfört i sitt yttrande hit faller det sig ändå naturligt att åklagaren påtar sig ett ansvar för kontakterna med den ansökande staten och dessutom bistår rätten med att införskaffa relevant information. Enligt min mening är detta också rimligt av det skälet att åklagarna enligt internationella

text: rättshjälpslagen

text: har getts uppdraget att kontrollera och bereda en ansökan om rättslig hjälp innan den överlämnas till rätten. Såvitt framgår av utredningen synes åklagaren i detta fall också ha upprätthållit kontakten med den schweiziske förundersökningsledaren i den utsträckning som det har varit erforderligt.

text: Enligt min mening kan vad som har kommit fram i ärendet angående rättens och åklagarens hantering av kvarstadsfrågan i nu aktuellt hänseende inte heller sägas innefatta någon avvikelse från de regler som har gällt för åtgärden. Det finns således inte grund för AE:s anspråk, som därför ska avslås.

text: Jag vill avslutningsvis utrycka mitt beklagande över att handläggningen har dragit ut på tiden.