avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

title: Kritik mot Älvsjö stadsdelsnämnd i Stockholms kommun för handläggningen av ett ärende om ett ensamkommande barn; fråga om det fanns förutsättningar för ett beslut om omedelbart omhändertagande enligt 6 § LVU

sammanfattning: Ett ensamkommande barn hade placerats i ett familjehem med stöd av bestämmelserna i socialtjänstlagen. På grund av att boendet där barnet vistades skulle renoveras behövde barnet flytta. Barnet vägrade att flytta från familjehemmet och uttalade att han skulle bli gatubarn vid ett möte med förvaltningen där saken diskuterades. Därefter lämnade han mötet. Nämndens ordförande fattade då ett beslut om omedelbart omhändertagande av barnet med stöd av 6 § LVU. Enligt beslutet var omhändertagandet nödvändigt eftersom det var sannolikt att barnet behövde ges vård med stöd av 1 och 3 §§ LVU. Ett beslut om omedelbart omhändertagande på grund av den unges eget beteende ska grundas på att det finns sannolika skäl för att barnet behöver ges vård genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. Enligt JO kan inte enbart uttalandet om att barnet skulle bli gatubarn anses utgöra ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i bestämmelsen. Det var därmed inte sannolikt att barnet behövde ges vård enligt LVU. Stadsdelsnämnden får kritik för att ha fattat ett beslut om omedelbart omhändertagande av barnet utan att det fanns förutsättningar för det.

text: Bakgrund

text: I samband med en inspektion av Älvsjö stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun den 9 och 10 november 2016 (JO:s ärende med dnr 6570-2016) uppmärksammades ett ärende som gällde barnet AA, född 1999. Vid granskningen av ärendet kom bl.a. följande fram:

text: Migrationsverket anvisade AA till Älvsjö stadsdelsnämnd i december 2015, och AA placerades i ett familjehem i Skärholmen. I februari 2016 uppstod det ett behov av att flytta AA på grund av att man hade upptäckt fuktskador i boendet där han vistades. Boendet skulle därför renoveras. AA samtyckte inte till erbjudandet om en ny placering, och han lämnade ett möte då saken diskuterades vid förvaltningen. Nämndens ordförande fattade då ett beslut om omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, eftersom det fanns sannolika skäl för att

text: AA behövde vård på grund av sådana omständigheter som avses i

text: 3 §

text: LVU. Man begärde även hjälp av Polismyndigheten för att genomföra beslutet. Efter fem dagar upphävde nämndens ordförande beslutet om omhändertagande. AA hade då flyttat till det nya boendet.

text: Initiativ

text: Jag beslutade att inleda en särskild utredning med anledning av det som hade kommit fram om att nämnden hade fattat beslut om omedelbart omhändertagande av AA i samband med att nämnden ville flytta honom.

text: Utredning

text: JO begärde att Älvsjö stadsdelsnämnd i Stockholms kommun skulle yttra sig över frågan om det fanns förutsättningar för att besluta om omedelbart omhändertagande av AA.

text: Som sitt yttrande lämnade stadsdelsnämnden en tjänsteskrivelse som hade upprättats vid förvaltningen. I yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: 2016-03-04 begärde Älvsjö stadsdelsnämnd polishandräckning mot bakgrund av att det fanns en stark oro för AA:s hälsa. AA hade en längre period bott i ett familjehem där det förekom fukt och mögelskador. I samband med att detta uppmärksammades valde Älvsjö stadsdelsnämnd att vidta åtgärder. AA fick information om oron kring boendets brister varav AA vägrade att flytta från familjehemmet. AA uttryckte att han tänkte bo på gatan och bli gatubarn, vilket skapade ytterligare oro kring hans hälsa. I samband med polisens handräckning kunde polisen bekräfta att familjehemmets bostad inte var lämplig. I efterhand kan Älvsjö stadsdelsnämnd konstatera att situationen hade kunnat handläggas annorlunda utan att vidta tvångsåtgärder. AA:s inställning till flytt kunde ha främjats av motiverande samtal för ett godare samarbete.

text: Rättslig reglering

text: Allmänt om LVU Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdomar ska göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: . Under vissa förutsättningar kan barn och ungdomar ges vård utan samtycke med stöd av LVU. Sådan vård kan beslutas på grund av brister i barnets hemmiljö (

text: 2 §

text: LVU) eller den unges eget beteende (

text: 3 §

text: LVU).

text: Den unge ska ges vård med stöd av LVU om det är fråga om någon av de situationer som anges i 2 § eller 3 § LVU, och det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt 15 år, av honom eller henne själv (

text: 1 §

text: LVU).

text: Beslut om vård med stöd av LVU fattas av förvaltningsrätten efter en ansökan av socialnämnden (

text: 4 §

text: LVU). Socialnämnden får under vissa förutsättningar

text: besluta att den unge omedelbart ska omhändertas i väntan på rättens prövning av frågan om vård (

text: 6 §

text: LVU).

text: Vård enligt LVU på grund av den unges eget beteende Vård ska beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (

text: 3 §

text: LVU).

text: En så allvarlig åtgärd som tvångsomhändertagande får inte vidtas utan tungt vägande skäl. Vård enligt LVU på grund av den unges eget beteende kräver att det finns en påtaglig risk för skada genom något av de förhållanden som anges i bestämmelsen. Det innebär att det måste finnas klara och konkreta omständigheter som ger stöd för att det finns en risk för skada. Subjektiva antaganden om risk för skada är inte tillräckligt. Inte heller får ovidkommande omständigheter såsom allmänna samhällsvärderingar ligga till grund för ett tvångsomhändertagande (

text: prop. 1989/90:28 s. 62

text: och

text: Vidare är det bara den unges eget vårdbehov som får ligga till grund för ett beslut om vård. Intresset av att skydda omgivningen eller skyddet för den unges familj är inte i sig tillräckliga skäl för vård enligt LVU (jämför

text: prop. 1979/80:1

text: Del A s. 583,

text: prop. 1989/90:28 s. 63

text: SOU 2015:71 s. 359

text: och Socialstyrelsens allmänna råd om tillämpningen av lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga,

text: SOSFS 1997:15

text: s. 45).

text: Med socialt nedbrytande beteende i

text: 3 §

text: LVU menas att den unge beter sig på ett sätt som avviker från samhällets grundläggande normer och som innebär en påtaglig risk för den unges hälsa eller utveckling. Som exempel på sådant beteende anges att den unge begår något eller några enstaka allvarliga brott utan att man för den skull kan tala om brottslig verksamhet. Det kan också vara fråga om att den unge mer än tillfälligt vistas i en s.k. knarkarkvart eller någon annan missbruksmiljö eller att den unge prostituerar sig eller uppträder på en sexklubb (

text: prop. 1989/90:28 s. 66

text: och s. 109). Högsta förvaltningsdomstolen har i ett avgörande uttalat att även andra situationer än de som nämns i förarbetena kan falla under uttrycket socialt nedbrytande beteende (

text: RÅ 2000 ref. 33

text: ). I avgörandet

text: HFD 2015 ref. 7

text: konstaterade Högsta förvaltningsdomstolen att ett obetänksamt handlande av en ung människa inte var ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i LVU.

text: Vid prövningen av om förutsättningar för vård är uppfyllda ska en sammantagen bedömning göras av de olika beteenden som den unge visar upp (jämför RÅ 84 2:31 och

text: RÅ 2000 ref. 33

text: Även om LVU är en skyddslagstiftning för unga är ett tvångsomhändertagande enligt lagen en ingripande åtgärd. Det är därför angeläget att tillämpningen av

text: 3 §

text: LVU inte sträcker sig utöver vad som kan betraktas som en rimlig tolkning av bestämmelsens ordalydelse. Enbart det faktum att den unge utsätter sig för en

text: risk innebär inte att det föreligger ett beteende som kan betecknas som socialt nedbrytande (jämför

text: HFD 2015 ref. 42

text: Omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU Socialnämnden får besluta att den som är under 20 år omedelbart ska omhändertas om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av lagen och det inte går att avvakta rättens beslut om vård med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. Om det inte går att avvakta socialnämndens beslut om omhändertagande, får nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har utsett besluta om omhändertagande (

text: 6 §

text: LVU).

text: Båda de nämnda förutsättningarna måste vara uppfyllda. Eftersom ett omedelbart omhändertagande är en tillfällig åtgärd är det naturligt att man måste göra en preliminär bedömning av om LVU är tillämplig. Vid den bedömningen ska det framstå som sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU. Det ligger i sakens natur att ett fullständigt beslutsunderlag inte finns i situationer där ett omedelbart omhändertagande blir aktuellt (Socialstyrelsens allmänna råd om tillämpningen av lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga,

text: SOSFS 1997:15

text: s. 43 och 44).

text: Bedömning

text: Beslutet om omedelbart omhändertagande av AA dokumenterades i en för ändamålet särskild blankett. Enligt beslutet omhändertogs AA därför att det var sannolikt att han behövde vård med stöd av 1 och 3 §§ LVU och att rättens beslut om vård inte kunde avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa och utveckling och att utredningen allvarligt försvåras. Nämnden begärde hjälp av Polismyndigheten för att genomföra beslutet. Av journalanteckningarna och en särskild promemoria framgår det att AA vid ett möte med förvaltningen samma dag hade uttryckt att han vägrade att flytta från familjehemmet där han vistades och att han skulle bli gatubarn. Därefter hade han lämnat mötet.

text: Ett beslut om omedelbart omhändertagande på grund av den unges eget beteende ska grundas på att det finns sannolika skäl för vård enligt LVU på grund av något av de förhållanden som anges i

text: 3 §

text: LVU, dvs. genom den unges missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende.

text: Det som nämnden har anfört om grunden för omhändertagandet av AA kan inte tolkas på annat sätt än att AA:s agerande enligt nämndens synsätt utgjorde ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i

text: 3 §

text: LVU och att det alltså fanns en påtaglig risk för att AA:s hälsa eller utveckling skulle skadas.

text: Ensamkommande barn är en utsatt grupp som ofta saknar stöd och andra kontakter i Sverige. De befinner sig därmed i en särskilt utsatt situation. Om det är nödvändigt att flytta ett ensamkommande barn som är placerat enligt

text: bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen

text: och barnet inte samtycker till ett erbjudande om en ny placering kan det uppstå situationer då barnet inte har någonstans att bo. I en sådan situation finns det naturligtvis en risk för att barnets hälsa eller utveckling kan skadas.

text: Uttalandet om att AA skulle bli gatubarn skedde i samband med att socialnämnden ville att han skulle byta boende. Uttalandet kan naturligtvis inge oro för AA:s hälsa och utveckling eftersom en vagabonderande livsstil ofta leder till att barnet vistas i oskyddade och olämpliga miljöer. Enbart ett uttalande från en ung person om att han eller hon ska bli gatubarn eller den omständigheten att den unge i samband med ett sådant uttalande avviker från ett möte kan dock enligt min mening varken utgöra ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i lagen eller nå upp till den nivå som krävs för att risken för skada ska vara påtaglig. Det var därför inte sannolikt att AA vid tidpunkten för beslutet behövde ges vård enligt LVU. Förutsättningarna för ett omedelbart omhändertagande av AA med stöd av

text: 6 §

text: LVU var alltså inte uppfyllda.

text: Det sagda innebär givetvis inte att en socialnämnd kan förhålla sig passiv om en ung person avviker eller utsätter sig för en risk att skadas. Med hänsyn till ansvaret för att se till att barnet får det skydd och stöd som det behöver måste nämnden på lämpligt sätt försöka motivera barnet till nödvändiga insatser.

text: Mot bakgrund av det som har kommit fram i ärendet är jag kritisk till det beslut som fattades om omedelbart omhändertagande av AA.

text: Ärendet avslutas.


publisher: Justitieombudsmannen

org: jo

sammanfattning: Vid en inspektion av Älvsjö stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun kom det fram att stadsdelsnämndens ordförande hade fattat ett beslut om omedelbart omhändertagande med stöd av 6 § LVU av ett ensamkommande barn. Avgörande för beslutet var enligt nämnden att barnet hade kommit i konflikt med boendepersonal där barnet använde fysiskt våld, och beslutet bedömdes som en akut säkerhetsåtgärd för att säkerställa att barnet och personal på boendet inte for illa. Ett beslut om omedelbart omhändertagande på grund av den unges eget beteende ska grundas på att det finns sannolika skäl för att barnet behöver ges vård genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. I beslutet konstaterar JO att nämnden inte påstod att den unge hade missbrukat beroendeframkallande medel och att agerandet inte utgjorde sådan brottslig verksamhet som avses i 3 § LVU. Enligt JO var det vidare uteslutet att uppträdandet från den unges sida kunde betecknas som ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i bestämmelsen. Utifrån de omständigheter som nämnden redovisade finns det enligt JO inte underlag för antagandet att det var sannolikt att barnet behövde ges vård enligt LVU. Stadsdelsnämnden får kritik för att ha fattat ett beslut om omedelbart omhändertagande av barnet utan att det fanns förutsättningar för det.

text: Initiativ

type: rubrik

text: I samband med en inspektion av Älvsjö stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun den 9 och 10 november 2016 (JO:s ärende med dnr 6570-2016) uppmärksammades ett ärende som gällde det ensamkommande barnet AA, född 2000. Vid granskningen kom det fram att nämndens ordförande hade fattat ett beslut om omedelbart omhändertagande av AA enligt

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Handlingarna i ärendet gav intryck av att beslutet hade fattats för att flytta AA från ett boende till ett annat. Det framgick inte av beslutet vilken grund som gjorde beslutet nödvändigt.

type: stycke

text: Jag beslutade att inleda en särskild utredning med anledning av det som hade kommit fram vid granskningen av ärendet.

text: Utredning

text: JO begärde att Älvsjö stadsdelsnämnd i Stockholms kommun skulle yttra sig över frågan om det fanns förutsättningar för att besluta om omedelbart omhändertagande av AA och om grunden för omhändertagandet framgick tillräckligt tydligt av beslutet.

text: Som sitt yttrande lämnade nämnden en tjänsteskrivelse som hade upprättats vid förvaltningen. I yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: 2016-06-20 begärde Älvsjö stadsdelsnämnd polishandräckning mot bakgrund av att det fanns en stark oro för AA:s och boendepersonalens säkerhet. AA hamnade i konflikt med boendepersonalen och valde att använda fysiskt våld. Händelsen skapade en hotfull situation där AA:s sociala uppträdande kunde ses som en fara för sig själv och andra. Situationen eskalerade till den nivån att personal på boendet var rädda att agera på egen hand. Nämnden ansåg, efter kontakt med boendepersonal, att det fanns en stor risk att AA kunde utgöra fara för sig själv eller andra i och med hans agerande. Det fanns även en stark oro över att situationen skulle eskalera, mot bakgrund av att AA tidigare hade varit hotfull. Grund för nämndens beslut för omedelbart omhändertagande och agerande var därmed i första hand att säkerställa att AA och personal på boendet inte far illa och sågs som en akut säkerhetsåtgärd. Att AA vägrade att flytta från boendet har därför inte varit avgörande i bedömningen. l efterhand kan nämnden konstatera att beskrivningen i handräckningsbegäran inte tydliggjordes tillräckligt för att klargöra ovanstående grund till beslutet att omhänderta AA.

text: Rättslig reglering

text: Allmänt om LVU Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdomar ska göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: . Under vissa förutsättningar kan barn och ungdomar ges vård utan samtycke med stöd av LVU.

text: Den unge ska ges vård med stöd av LVU om det är fråga om någon av de situationer som anges i 2 § (brister i barnets hemmiljö) eller 3 § (den unges eget beteende) LVU, och det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt 15 år, av honom eller henne själv (

text: 1 §

text: LVU).

text: Beslut om vård med stöd av LVU fattas av förvaltningsrätten efter en ansökan av socialnämnden (

text: 4 §

text: LVU). Socialnämnden får under vissa förutsättningar besluta att den unge omedelbart ska omhändertas i väntan på rättens prövning av frågan om vård (

text: 6 §

text: LVU).

text: Vård enligt LVU på grund av den unges eget beteende Vård ska beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (

text: 3 §

text: LVU).

text: En så allvarlig åtgärd som tvångsomhändertagande får inte vidtas utan tungt vägande skäl. Vård enligt LVU på grund av den unges eget beteende kräver att det finns en påtaglig risk för skada genom något av de förhållanden som anges i bestämmelsen. Det innebär att det måste finnas klara och konkreta omständigheter som ger stöd för att det finns en risk för skada. Subjektiva antaganden om risk för skada är inte tillräckligt (

text: prop. 1989/90:28 s. 62

text: och

text: Vidare är det bara den unges eget vårdbehov som får ligga till grund för ett beslut om vård. Intresset av att skydda omgivningen eller skyddet för den unges familj är inte i sig tillräckliga skäl för vård enligt LVU. Inte heller får ovidkommande omständigheter såsom allmänna samhällsvärderingar ligga till grund för ett tvångsomhändertagande (jämför

text: prop. 1979/80:1

text: Del A s. 583,

text: prop. 1989/90:28 s. 63

text: SOU 2015:71 s. 359

text: och Socialstyrelsens allmänna råd om tillämpningen av lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga,

text: SOSFS 1997:15

text: s. 45).

text: Med brottslig verksamhet avses inte rena bagatellförseelser och inte heller enstaka andra brott som inte är av allvarlig art. Först vid en brottslighet som ger uttryck för en sådan bristande anpassning till samhällslivet att det kan sägas finnas ett vård- och behandlingsbehov kan det bli fråga om vård med stöd av LVU (

text: prop. 1979/80:1 s. 583

text: och

text: prop. 1989/90:28 s. 108

text: Med socialt nedbrytande beteende i

text: 3 §

text: LVU menas att den unge beter sig på ett sätt som avviker från samhällets grundläggande normer och som innebär en påtaglig risk för den unges hälsa eller utveckling. Som exempel på sådant beteende anges att den unge begår något eller några enstaka allvarliga brott utan att man för den skull kan tala om brottslig verksamhet. Det kan också vara fråga om att den unge mer än tillfälligt vistas i en s.k. knarkarkvart eller någon annan missbruksmiljö eller att den unge prostituerar sig eller uppträder på en sexklubb (

text: prop. 1989/90:28 s. 66

text: och s. 109).

text: Högsta förvaltningsdomstolen har i ett avgörande uttalat att även andra situationer än de som nämns i förarbetena kan falla under uttrycket socialt nedbrytande beteende (

text: RÅ 2000 ref. 33

text: ). I avgörandet

text: HFD 2015 ref. 7

text: konstaterade Högsta förvaltningsdomstolen att ett obetänksamt handlande av en ung människa inte var ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i LVU.

text: RÅ 2000 ref. 33

text: ). Omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU Socialnämnden får besluta att den som är under 20 år omedelbart ska omhändertas om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av lagen och det inte går att avvakta rättens beslut om vård med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. Om det inte går att avvakta

text: socialnämndens beslut om omhändertagande, får nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har utsett besluta om omhändertagande (

text: 6 §

text: LVU).

text: SOSFS 1997:15

text: s. 43 och 44).

text: Det finns inte någon bestämmelse i LVU om hur ett beslut om omedelbart omhändertagande ska utformas. Det bör dock framgå av beslutet om det grundar sig på omständigheter som anges i 2 § och/eller

text: 3 §

text: LVU (jämför

text: prop. 1979/80:1

text: Del A s. 590 och

text: SOU 2015:71 s. 361

text: och

text: Polismyndigheten ska på begäran av bl.a. socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har utsett hjälpa till att genomföra ett beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU (

text: 43 §

text: LVU).

text: Bedömning

text: Dokumentationen i ärendet om AA ger intryck av att beslutet om omedelbart omhändertagande fattades för att tillgodose nämndens önskemål om att AA skulle flytta till ett nytt boende och för att få Polismyndighetens hjälp med att genomföra åtgärden.

text: I remissvaret har nämnden uppgett att avgörande för beslutet var att AA hamnade i en konflikt med boendepersonal där han använde fysiskt våld och att AA:s uppträdande utgjorde en fara för honom själv och andra. Grunden för nämndens beslut om omhändertagande var därmed i första hand att säkerställa att AA och personal på boendet där han vistades inte for illa och sågs som en akut säkerhetsåtgärd.

text: Mot bakgrund av det som har kommit fram i utredningen har jag inte underlag för att hävda att beslutet om omhändertagande av AA enbart fattades i syfte att tillgodose nämndens önskemål om att flytta honom till ett annat boende. Frågan är dock om de omständigheter som nämnden har hänvisat till var sådana att det fanns skäl för ett ingripande med stöd av

text: 6 §

text: LVU.

text: AA:s agerande som föregick beslutet om omhändertagande var enligt nämnden att han hade hamnat i en konflikt med personal på boendet där han vistades. Han hade uppträtt hotfullt och använt våld, och personalen vågade inte agera på egen hand.

text: Ett beslut om omedelbart omhändertagande ska grundas på att det finns sannolika skäl för att den unge behöver vård enligt LVU. Det måste alltså på goda grunder kunna antas att vård enligt LVU är nödvändig. Det som nämnden har anfört om de omständigheter som gjorde beslutet om omhändertagande av AA nödvändigt kan inte uppfattas på annat sätt än att nämnden ansåg att ingripandet motiverades av AA:s eget beteende, dvs. att omhändertagandet grundades på sådana förhållanden som avses i

text: 3 §

text: LVU.

text: För att AA skulle kunna ges vård med anledning av sitt eget beteende krävdes alltså att han utsatte sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. Endast AA:s eget vårdbehov kunde ligga till grund för ett tvångsomhändertagande av honom. Hänsyn till boendepersonalens säkerhet kunde alltså inte utan vidare tas med i bedömningen.

text: Det har inte påståtts att AA skulle ha missbrukat beroendeframkallande medel. Agerandet från AA utgjorde inte heller sådan brottslig verksamhet som avses i

text: 3 §

text: LVU. Det framstår vidare som uteslutet att uppträdandet från AA:s sida som ledde till beslutet om omhändertagande skulle kunna betecknas som ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i bestämmelsen. Utifrån det som nämnden har redovisat i sitt remissvar finns det enligt min mening inte underlag för antagandet att det var sannolikt att AA behövde ges vård enligt LVU. Det fanns alltså inte förutsättningar att fatta ett beslut om omedelbart omhändertagande av honom.

text: Av beslutet om omedelbart omhändertagande framgick inte om AA var omhändertagen på grund av sådana omständigheter som anges i

text: 2 §

text: LVU (brister i hemmiljön) och/eller

text: 3 §

text: LVU (den unges eget beteende). Ett beslut om omedelbart omhändertagande är en mycket ingripande åtgärd. Det får därför inte råda någon tvekan om grunden för ett sådant beslut. Utformningen av beslutet var bristfällig eftersom det inte gick att läsa ut av beslutet vilken som var grunden för omhändertagandet. För bristerna förtjänar stadsdelsnämnden kritik.

text: Med de kritiska uttalanden som jag har gjort avslutas ärendet.

type: avgorande


title: Rättsmedicinalverkets och Polismyndighetens handläggning av ett ärende om handräckning

sammanfattning: Till följd av en domstols beslut om att en person skulle tas in på en rättspsykiatrisk undersökningsenhet, framställde en tjänsteman vid Rättsmedicinalverket (RMV) en begäran om polishandräckning för verkställighet av intagningsbeslutet. Till begäran bifogades de underliggande domstolsbesluten. Tjänstemannen vid RMV saknade dock behörighet att begära handräckning. Vidare angavs i handräckningsbegäran att omhändertagandet för inställelsen fick ske från ett visst datum. Intagningsbeslutet hade dock inte fått laga kraft det angivna datumet. Trots dessa omständigheter verkställde Polismyndigheten handräckningen innan intagningsbeslutet hade fått laga kraft. Till följd av detta kom personen i fråga att felaktigt frihetsberövas under uppskattningsvis en timme. När det gäller handläggningen vid RMV konstaterar JO att regleringen på området – liksom myndighetens skriftliga handledning – ger tydliga besked om när ett beslut får verkställas och vem som får begära handräckning. Eftersom RMV:s personalansvarsnämnd har tilldelat den berörde tjänstemannen en varning för det inträffade finner JO dock inte skäl att ytterligare kommentera handläggningen vid RMV. När det gäller handläggningen vid Polismyndigheten konstaterar JO att det av myndighetens handbok om handräckningar framgår att det ska kontrolleras att den som begär handräckning är behörig. I detta fall framgick det inte av handräckningsbegäran att så var fallet. Berörd befattningshavare vid Polismyndigheten borde därför ha vidtagit åtgärder för att kontrollera behörigheten. Berörd befattningshavare borde i detta fall inte heller ha förlitat sig på den uppgift om tidpunkten för verkställbarhet som lämnades i handräckningsbegäran. Enligt JO kan Polismyndigheten inte undgå kritik för bristerna i den formella kontrollen i handräckningsärendet. JO förutsätter att myndigheten följer upp det inträffade och vidtar åtgärder så att liknande incidenter inte inträffar i framtiden.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 28 augusti 2017 framförde AA klagomål mot Polismyndigheten. Han anförde i huvudsak följande:

text: Den 14 juni 2017 frihetsberövades han vid sin båt i Göteborg av poliser som avsåg att föra honom till den rättspsykiatriska undersökningsenheten i Göteborg. Han informerade poliserna om att tingsrättens beslut om intagning för rättspsykiatrisk undersökning inte hade fått laga kraft och av den anledningen

text: inte fick verkställas. Han ringde även till de domstolar som beslutat om intagningen och räckte telefonen till poliserna som fick tala med domstolspersonal. Därefter kontaktade poliserna handräckningsgruppen som hade beviljat Rättsmedicinalverkets (RMV) begäran om polishandräckning. Efter cirka trettio minuter anlände personal från handräckningsgruppen och talade om för honom att intagningsbeslutet fick verkställas. Under färden till den rättspsykiatriska undersökningsenheten ringde han flera samtal till bl.a. hovrätten. Han fick tala med en domare som uppgav att intagningsbeslutet inte fick verkställas. Poliserna uttalade att de inte brydde sig om detta. När de anlände till undersökningsenheten förklarade enhetschefen vid RMV att intagningsbeslutet inte fick verkställas samt bad om ursäkt för det inträffade. Därefter skjutsade poliserna tillbaka honom till hans båt. Även poliserna bad om ursäkt för det inträffade.

text: Initiativet

text: Med anledning av det som kom fram i AA:s anmälan och inhämtade handlingar från Polismyndigheten inledde jag ett initiativärende i syfte att utreda även RMV:s hantering av ärendet avseende AA.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet begärdes in från Polismyndigheten och därefter bad JO Polismyndigheten och RMV att yttra sig. Senare begärde JO in ytterligare upplysningar från RMV via telefon. Sedan det kommit fram att den tjänsteman vid RMV som framställde begäran om polishandräckning inte var läkare, hämtades ytterligare handlingar in från RMV.

text: Polismyndighetens yttrande Till sitt remissvar bifogade Polismyndigheten ett yttrande från polisområdeschefen vid Polisområde Storgöteborg och upplysningar från berörda tjänstemän. Vidare bifogades Polismyndighetens handbok för polishandräckningar (”Polishandräckningar – Handbok för stöd i beslutsfattandet”).

text: I remissvaret anfördes följande:

text: Bakgrund och redogörelse för handläggningen Göteborgs tingsrätt beslutade den 26 januari 2017, i samband med en huvudförhandling gällande åtal mot AA avseende olaga hot och misshandel, att AA skulle genomgå rättspsykiatrisk undersökning. Beslutet fattades med stöd av lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk undersökning (

text: 1 §

text: ). Detta beslut benämns nedan för ”beslutet om att genomgå undersökning”. Ett sådant beslut gäller omedelbart (se

text: 15 § andra stycket a.

text: lag). RMV förelades att senast inom fyra veckor lämna utlåtandet över undersökningen till domstolen. Efter att AA inte hörsammat kallelser till RMV begärde RMV att tingsrätten skulle fatta beslut om att AA skulle tas in på Rättspsykiatriska undersökningsenheten i Göteborg under en tid om högst två veckor i enlighet med lagen om rättspsykiatrisk undersökning (

text: 10 §

text: ). Tingsrätten meddelade beslut enligt RMV:s begäran den 21 april 2017. Som skäl för beslutet angavs att AA inte hade hörsammat RMV:s kallelser och att AA uppgett att han inte hade för avsikt att delta i någon undersökning eller att inställa sig frivilligt till RMV. Detta beslut benämns nedan för ”beslutet om att AA skulle tas in på

text: undersökningsenheten”. Ett sådant beslut får överklagas särskilt (se 15 § första stycket a. lag). AA överklagade beslutet om att han skulle tas in på undersökningsenheten till hovrätten. Som skäl anfördes att tingsrättens beslut om att han skulle genomgå en rättspsykiatrisk undersökning var felaktigt. Hovrätten avslog överklagandet i ett beslut den 19 maj 2017. Hovrätten anförde att den inte hade att pröva beslutet om rättspsykiatrisk undersökning beträffande AA. AA överklagade hovrättens beslut i frågan om att han skulle tas in på undersökningsenheten till Högsta domstolen, som i beslut av den 26 juni 2017 meddelade att det inte kommit fram något skäl att meddela prövningstillstånd. RMV begärde den 23 maj 2017 att Polismyndigheten skulle omhänderta AA för inställelse vid Rättspsykiatriska avdelningen i Göteborg från och med vecka 22 (d.v.s. från och med den 29 maj 2017). I begäran hänvisades till Göteborgs tingsrätts beslut enligt 10 § lagen om rättspsykiatrisk undersökning. Hovrättens protokoll daterat den 19 maj bifogades begäran. Av begäran framgick att telefonkontakt skulle tas med berörd avdelning hos RMV när vederbörande hade gripits. RMV:s begäran om polishandräckning var undertecknad av BB, enhetschef. Gruppchef och kommissarie CC vid polisens regionala handräckningsgrupp biföll begäran om handräckning den 26 maj 2017 sedan de formella förutsättningarna för begäran hade kontrollerats. Eftersom AA inte kunde påträffas registrerade kommissarie CC en efterlysning i polisens efterlysningssystem NEPU den 2 juni 2017. I samband med att AA den 14 juni 2017 kontaktade polisen med anledning av att han hotades av två personer vid sin båt, beordrades en polispatrull (52-2210) till aktuell plats. Av polisens händelserapport framgår att polispatrullen uppmärksammades på att AA var efterlyst. Enligt ärendeanteckning daterad samma dag beordrades ytterligare två polispatruller (51-2660 och 51-2780) till platsen. Enhetschefen vid RMV ringde och frågade hur det gick med genomförandet av handräckningsbegäran. CC meddelade att polisen höll på att verkställa handräckningen. AA omhändertogs och transporterades till RMV:s avdelning i Göteborg. Även den civila polispatrullen följde med. Enhetschefen vid RMV meddelade då att beslutet hade verkställts en dag för tidigt. AA kördes därefter tillbaka av polispatrull till sin båt. Avlysning av tidigare efterlysning skedde. Av promemoria upprättad den 22 januari 2018 framgår att AA varit omhändertagen i knappt två timmar från påbörjad till avslutad transport.

text: Synpunkter från berörda befattningshavare

text: Synpunkter från gruppchef, kommissarie CC

text: Innan bifall lämnas till en handräckningsbegäran ska lagstöd för begäran kontrolleras och att den som begär handräckning har rätt att begära handräckning. Aktuell begäran om handräckning bifölls och registrerades den 26 maj 2017 i polisens ärendesystem. Av RMV:s underlag framgick att AA skulle inställas till rättspsykiatrisk undersökning och att inställelse inte fick ske förrän vecka 22 (29 maj 2017). Angiven vecka tolkades som att ärendet hade vunnit laga kraft då. Av de medföljande besluten från tingsrätt respektive hovrätt fanns olika hänvisningar till överklagande. Det var svårt att utläsa vad som prövats av domstolsinstanserna och när överklagandetid passerats. Eftersom RMV ingett en begäran om handräckning till polisen så framstod det som att verket ansåg att överklagandetiden passerats den 12 maj 2017 då det var sista dag för överklagande av tingsrättens beslut. Det framkom ingen anledning att betvivla riktigheten i verkets begäran. Det angavs inte någon adress till AA i underlaget till RMV:s handräckningsbegäran. Eftersom AA var känd av polisen sedan tidigare och vetskap fanns om

text: att AA vistades i Göteborgs skärgård eller kunde anträffas på sin båt togs kontakt med sjöpolisen först måndag den 29 maj 2017. Efter att sjöpolisen återkopplade med beskedet att AA inte kunde hittas, lades AA in i polisens efterlysningssystem NEPU den 2 juni 2017. Vid något tillfälle under perioden 29 maj–14 juni 2017 kontaktades polisen av RMV via telefon där den som tog kontakt var angelägen om att AA snarast skulle omhändertas och föras till angiven plats under angiven tid enligt handräckningsbegäran. AA anträffades i sin båt förtöjd vid en brygga. Efter cirka en halvtimmes övertalning följde AA med polisen och kördes till den adress som RMV angivit i begäran. Bilfärden tog cirka tjugo minuter varvid AA ringde samtal från sin mobiltelefon. AA uppgav att han ringde till domare i antingen tingsrätten eller hovrätten. Framme visades polisen och AA in i en korridor och efter fem till tio minuters väntan kom en person och meddelade att beslutet om intagning för rättspsykiatrisk undersökning ännu inte hade vunnit laga kraft. AA kördes då tillbaka till sin båt av polispatrullen. Påbörjad och avslutad transport översteg inte två timmar.

text: Synpunkter från de polismän som genomförde handräckningsåtgärden Av polisassistenterna DD och EE framgår bl.a. följande. De beordrades till aktuell plats med anledning av att AA förtöjt sin segelbåt i gästhamn utan att betala hyra för båtplats. Under framkörningen till platsen fick polisassistenterna information från den regionala ledningscentralen om att AA var efterlyst och skulle omhändertas för rättspsykiatrisk undersökning. AA blev upprörd och började skrika på polisassistenterna när han ombads gå iland från båten. AA uppgav att han hade överklagat beslutet till hovrätten och att han inte kunde omhändertas innan hans överklagande hade granskats. DD kontaktade då den jourhavande kommissarien på telefon för att efterhöra om efterlysningen var aktuell. Denne bekräftade att AA var efterlyst men bad polisassistenterna att ringa handräckningsgruppen för mer information. Vid kontakt med befälet CC på handräckningsgruppen konstaterade denne att efterlysningen var aktuell och att AA skulle föras till Rättspsykiatrin i Backa. Befälet bestämde sig för att komma till platsen med två kollegor för att vara polisassistenterna behjälpliga. AA hade under tiden ringt tingsrätt eller hovrätt för att visa att han har överklagat beslutet och gav DD telefonen för att hon skulle tala med person vid domstolen. Hon talade med någon som hon uppfattade vara en receptionist eller liknande och som verkade vara oförstående kring AA:s ärende. Även befälet CC hade telefonkontakt med domstolen. Då personal från handräckningsgruppen anlänt till platsen följde en lång diskussion med AA där han till slut gick iland från sin båt. Polisassistenterna transporterade AA till RMV. Innan transporten påbörjades togs kontakt med verket om att polis var på väg med AA enligt instruktion i myndighetens begäran. CC körde i bilen bakom. Väl på plats lämnades AA över till personal på RMV och CC med kollega stannade kvar på platsen. Polisassistenterna lämnade platsen. Uppgifterna stöds av polisassistent EE:s uppgifter som tillägger att handräckningsgruppen med befälet CC i princip tog över ärendet sedan gruppen anlänt till AA:s båt. Han och hans kollega transporterade AA till RMV där handräckningsgruppen tog över igen. Vid ingripandet gjordes mer av polisassistenterna än vad rutinen för efterlysta personer fordrar. Kontroll gjordes med ledningscentral och jourkommissarie samt därefter med handräckningsgruppen.

text: Synpunkter från polisområdeschefen FF

text: Polisområdeschefen anser att i detta ärende har de delar som avser dokumentation samt formell och materiell prövning enligt myndighetens handbok för handräckning i stort utförts på ett fullt godtagbart sätt. Avseende frågan om bifall av handräckningsbegäran i förhållande till tidpunkten för rättskraft/lagligheten förelåg ett antal omständigheter i handräckningsbegäran och hovrättens protokoll vilka tillsammans gav sken av att handräckningsbegäran borde bifallas. Varje år inkommer cirka 3 500 ärenden till handräckningsgruppen. Ett misstag som i förevarande fall får anses ursäktligt då begäran bifölls före överklagandetidens utgång med hänsyn till gruppchefens uppgifter som lämnats samt det stora antal

text: ärenden som varje år inkommer till gruppen. Fallet torde vara ytterst ovanligt varför det inte går att skapa särskilda rutiner. Samtidigt vill polisområdet understryka att det som inträffat är beklagligt.

text: Synpunkter från sektionschef GG

text: Av yttrande från sektionschefen vid Utredningsjour sektion 1 framgår att i Storgöteborg finns en handräckningsgrupp med uppgift att ta ställning till ärenden avseende begäran om handräckning. Det aktuella fallet är ovanligt eftersom det handlar om en pågående rättsprocess där domstol har beslutat om rättspsykiatrisk undersökning. Ansvariga personer i handräckningsgruppen är mycket måna om att kontrollera legaliteten i inkomna handlingar avseende handräckning. Gruppchefen CC har vid flera tillfällen utbildat andra inom polisen i detaljerna kring en handräckningsbegäran. Gruppen är mån om att följa de riktlinjer som finns angivna i handboken ”Polishandräckningar”. Polisen har sällan anledning att överpröva skälen till en handräckningsbegäran. Om den som begär handräckning har delegation att begära handräckning och de övriga kriterierna kring behovet av en eventuell polisiär våldsanvändning är uppfyllda så tillstyrks handräckningsbegäran.

text: Polismyndighetens rutiner för kontroll av formella förutsättningar När det gäller de rutiner Polismyndigheten har för att kontrollera att de formella förutsättningarna för en begäran om handräckning från en annan myndighet kan följande konstateras. Enligt polisområdeschefen sker en prövning av handräckningsbegäran där det kontrolleras om det finns lagstöd för begäran och att den som begär handräckning har rätt att begära den. Enligt sektionschefen är de ansvariga på handräckningsgruppen mycket måna om att kontrollera de rättsliga förutsättningarna gällande inkomna handlingar och man följer de riktlinjer som finns angivna i myndighetens handbok ”Polishandräckningar – Handbok för stöd i beslutsfattandet”. Det är bara i undantagsfall som polisen har anledning att överpröva skälen till en handräckningsbegäran. Av polisens handbok: Handräckningar – Handbok för stöd i beslutsfattandet, 2015, framgår bl.a. följande. En begäran om handräckning ska prövas utifrån formella grunder. Prövningen ska omfatta lagligheten och i huvudsak avse frågan om sökanden enligt en särskild bestämmelse har befogenhet att ansöka om handräckning för den åtgärd som begärs. I denna prövning ingår att kontrollera följande. 1. Att det finns en handräckningsbestämmelse till vilken den som begär handräckning hänvisar. 2. Att den som begär handräckning, enligt delegation eller författning, har behörighet att hos Polisen begära detta. Behörigheten för den som begär handräckning kan framgå direkt av aktuell handräckningsbestämmelse. Det krävs att det står klart att den som begär handräckning faktiskt är verksam i en sådan befattning. I annat fall kan det finnas anledning att begära in delegationsbeslut. 3. Att den som begär handräckning på ett tydligt sätt har beskrivit vad handräckningen ska omfatta. 4. Att de åtgärder som den begärande myndigheten vill ha utförda verkligen omfattas av vad den myndigheten har rätt att göra. En materiell prövning av begäran, d.v.s. om en begäran överhuvudtaget bör göras eller inte, ska inte polisen göra. Den prövningen ansvarar den begärande myndigheten för.

text: Om Polismyndigheten anser att behovet eller lämpligheten av den begärda åtgärden kan ifrågasättas, är det lämpligt att den myndighet som gjort framställningen uppmärksammas på detta så att frågan kan tas upp till omprövning I övrigt har det inte varit möjligt att inom ramen för denna utredning få fram ytterligare underlag som närmare beskriver vilka rutiner som gäller för kontroll av de formella förutsättningarna för en begäran om handräckning vid myndigheten.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 2 § 5 punkten polislagen (1984:387)

text: framgår att polisen vid sidan av sina huvuduppgifter ska fullgöra den verksamhet som ankommer på polisen enligt särskilda bestämmelser. Denna bestämmelse är grunden för att polisen ska bistå andra myndigheter med handräckning, vilket har sin grund i polisens särskilda befogenhet och kompetens till våldsanvändning (jfr

text: 10 § polislagen

text: ). I brottmål får rätten besluta om rättspsykiatrisk undersökning i enligt med

text: 1 § lagen (1991:1137)

text: om rättspsykiatrisk undersökning. Om den misstänkte är på fri fot ska Polismyndigheten på begäran av den läkare som ska avge utlåtandet lämna biträde för att inställa den misstänkte till undersökningen (13 § a. lag). Rätten får även besluta om att den misstänkte ska tas in på undersökningsenheten (10 § a. lag). Beslut om att en misstänkt ska genomgå rättspsykiatrisk undersökning gäller omedelbart. Beslut om att någon ska tas in på undersökningsenhet (och som inte avser förordnande om fortsatt kvarhållande för undersökning) gäller dock inte omedelbart och kan således överklagas (15 § a. lag). En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift ska ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, ska detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås (

text: 8 § polislagen

text: ). Polisanställda ska i kontakter med allmänheten med beaktande av omständigheterna och situationen agera så hänsynsfullt som möjligt, visa behärskning och uppträda på ett sätt som inger förtroende (10 § polisförordningen [2014:1104]).

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndigheten är skyldig att lämna biträde för att inställa en misstänkt till en rättspsykiatrisk undersökning (13 § i lagen om rättspsykiatrisk undersökning). RMV:s begäran kan enligt sin ordalydelse visserligen anses innefatta en begäran om sådant biträde. Av bilagorna till RMV:s begäran framgick att det fanns ett i vederbörlig ordning fattat beslut om att AA skulle genomgå rättspsykiatrisk undersökning. Det beslutet gällde omedelbart och var alltså inte möjligt att överklaga. Enligt detta resonemang fanns det en skyldighet för Polismyndigheten att lämna det biträde som RMV begärde. Av handräckningsbegäran framgick dock att RMV begärt och erhållit beslut från domstol om att AA skulle tas in på undersökningsenheten i Göteborg under en tid av högst två veckor och att det beslutet inte hade vunnit laga kraft. I skälen till tingsrättens beslut angavs att AA, alltsedan beslutet om rättspsykiatrisk undersökning fattats, uppgett att han inte hade för avsikt att delta i någon undersökning och att han inte ville ha någon kontakt med vården. Även om det inte nämndes uttryckligen i RMV:s handräckningsbegäran fanns således skäl att anta att undersökningen av AA inte kunde genomföras med mindre än att han togs in på enheten. Det fanns därmed anledning att ifrågasätta om det var behövligt eller lämpligt med biträde från Polismyndigheten innan det beslutet hade vunnit laga kraft. Det hade därför varit önskvärt om Polismyndigheten vid beredningen av aktuell begäran om polishandräckning hade uppmärk-

text: sammat RMV på nämnda förhållanden så att den nu aktuella händelsen hade kunnat undvikas. Det fanns även skäl för Polismyndigheten att kontakta RMV vid den formella prövningen av begäran om polishandräckning, eftersom det i begäran hänvisades till 10 § i lagen om rättspsykiatrisk undersökning. Den aktuella handräckningsbestämmelsen (13 §) hänvisar dock inte till 10 § utan till

text: 7 § i nämnda lag

text: och det torde därför inte finnas någon skyldighet för Polismyndigheten att biträda med handräckningsåtgärder utöver själva inställelsen till undersökningen. Polismyndigheten har förståelse för att RMV:s begäran och de bifogade dokumenten har framstått som svårförståeliga för berörda befattningshavare. Som redovisats ovan fanns det författningsstöd för Polismyndighetens ingripande, eftersom beslutet om att AA skulle genomgå aktuell undersökning gällde omedelbart och inte var föremål för prövning i domstol. Även om det övergripande ansvaret för den som omfattas av ett ingripande av nu aktuellt slag ligger på den begärande myndigheten och orsaken till den aktuella händelsen i allt väsentligt inte kan hänföras till Polismyndigheten, kan myndigheten inte annat än att beklaga det inträffade och det obehag som AA har utsatts för. Polismyndigheten instämmer avslutningsvis i polisområdeschefens bedömning att de polismän som utförde aktuell handräckningsåtgärd har agerat på ett föredömligt sätt. De har kontaktat RMV i enlighet med givna instruktioner och har även gjort erforderliga kontroller när AA ifrågasatte ingripandet.

text: Rättsmedicinalverkets yttrande Till sitt remissvar bifogade RMV bl.a. ”Handledning – rättspsykiatrisk undersökning och avgivande av utlåtande enligt lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk undersökning” och ett protokoll från ett sammanträde i RMV:s personalansvarsnämnd.

text: I sitt remissvar anförde RMV i huvudsak följande (de bilagor som nämns har utelämnats):

text: Omständigheter

text: Den 23 maj 2017 framställde berörd befattningshavare begäran om handräckning av AA till Polismyndigheten. AA befann sig då på fri fot och skulle enligt beslut av domstol genomgå en rättspsykiatrisk undersökning vid den rättspsykiatriska undersökningsenheten i Göteborg. Begäran om handräckning framställdes av berörd befattningshavare till Polismyndigheten innan beslutet från domstol om att AA skulle tas in vunnit laga kraft. Den 14 juni 2017 informerade kriminaljourens handräckningsenhet rättspsykiatriska undersökningsenheten i Göteborg om att AA eftersöktes av polis. Polisen informerade kort därefter enheten om att de var på väg in med AA. Polisen angav att AA uppgett att han överklagat beslutet om intagning. Berörd befattningshavare gick igenom handlingslistan i ärendet där beslut från Högsta domstolen saknades. Befattningshavaren kontaktade registrator på hovrätten för att efterhöra ärendets status och fick då reda på att beslutet om att ta in AA inte vunnit laga kraft. Behörig befattningshavare försökte kontakta centralvakten på enheten för att förhindra verkställigheten. Så snart AA anlände till enheten försattes han på fri fot. AA hade då varit frihetsberövad utan laga grund från det att han omhändertogs av polis.

text: Gällande regelverk

text: I RMV:s rättspsykiatriska verksamhet tillämpas bl.a. lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk undersökning (LRU). RMV har också gett ut föreskrifter (

text: HSLF-FS 2015:31

text: ) om rättspsykiatrisk undersökning, se bilaga 1. Vid RMV tillämpas också Handledning – rättspsykiatrisk undersökning och avgivande av utlåtande enligt lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk undersökning, se bilaga 2. Av

text: 10 §

text: LRU följer att om en misstänkt som inte är häktad eller annars berövad friheten underlåter att inställa sig till en rättspsykiatrisk undersökning eller om det finns något annat skäl att anta att han inte kommer att frivilligt medverka till undersökningen, får rätten besluta att han ska tas in på undersökningsenheten. Av RMV:s Handledning – rättspsykiatrisk undersökning och avgivande av utlåtande enligt lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk undersökning, avsnitt 1.6.2, framgår bl.a. att om en misstänkt som inte är häktad eller annars berövad friheten underlåter att inställa sig till en rättspsykiatrisk undersökning eller om det finns något annat skäl att anta att personen inte kommer att frivilligt medverka till undersökningen, får domstol besluta att han eller hon ska tas in på undersökningsenheten. Domstolens beslut om intagning eller kvarhållande med stöd av

text: 10 §

text: LRU får överklagas särskilt. Beslutet om intagning får inte verkställas förrän det har vunnit laga kraft, det vill säga tre veckor räknat från den dag den misstänkte fick del av beslutet och under förutsättning att den misstänkte inte har överklagat beslutet.

text: Vidtagna åtgärder

text: Berörd befattningshavare har med anledning av det inträffade beretts tillfälle att yttra sig och har härvid anfört bl.a. följande: Han känner till att begäran om handräckning kräver lagakraftvunnen dom. Det var ett misstag att inte kontrollera status för hovrättens beslut och att begära handräckning innan beslutet vunnit laga kraft. En förklaring är att den här typen av ärenden inte förekommer så ofta. Händelsen har föranlett ett disciplinärende vid RMV:s personalansvarsnämnd. Berörd befattningshavare har därvid, med hänsyn till omständigheterna i ärendet och den oaktsamhet som han vid en sammantagen bedömning visat, åsidosatt sina skyldigheter i anställningen i sådan omfattning att en disciplinpåföljd ansetts motiverad. Berörd befattningshavare har därför tilldelats en varning, se bilaga 3.

text: AA fick möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Rättslig reglering Polismyndigheten och RMV har i sina remissvar redogjort för bestämmelser som har betydelse i ärendena. Som anförts ska Polismyndigheten enligt 13 § LRU, på begäran av den läkare som ska avge det rättspsykiatriska utlåtandet, lämna biträde för att inställa den misstänkte till undersökningen om denne är på fri fot. I det sammanhanget vill jag även nämna följande bestämmelser. Av

text: 5 kap. 6 § första stycket Socialstyrelsens föreskrifter (

text: SOSFS 2005:29

text: ) om utfärdande av intyg inom hälso- och sjukvården m.m., framgår att utlåtandet om den rättspsykiatriska undersökningen får avges av läkare som har specialistkompetens i rättspsykiatri och läkare med erfarenhet från rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet som har specialistkompetens i allmän psykiatri eller barn- och ungdomspsykiatri och som av RMV förordnats att avge rättspsykia-

text: triska utlåtanden. Enligt bestämmelsens andra stycke får Socialstyrelsen, efter samråd med RMV, medge undantag från kravet på specialistkompetens. Verksamhetschefen ska ansöka hos Socialstyrelsen om att läkare med annan kompetens får avge rättspsykiatriska utlåtanden m.m. Av 2 kap. 2 § första stycket i de av RMV nämnda föreskrifterna om rättspsykiatrisk undersökning, framgår att utlåtandet om den rättspsykiatriska undersökningen enligt 7 § LRU ska avges av en specialist i rättspsykiatri (rättspsykiater) vid undersökningsenheten eller av en annan rättspsykiater som RMV bestämmer.

text: Omständigheter Göteborgs tingsrätt beslutade i januari 2017 att AA skulle genomgå en rättspsykiatrisk undersökning. I april samma år beslutade tingsrätten, på begäran av RMV, att AA skulle tas in på undersökningsenheten. Hovrätten för Västra Sverige fastställde intagningsbeslutet den 19 maj 2017. Hovrättens beslut fick överklagas senast den 16 juni 2017.

text: RMV:s enhetschef BB, som är legitimerad psykolog, framställde den 23 maj 2017 en begäran om polishandräckning av AA för verkställighet av intagningsbeslutet. I handräckningsbegäran angavs att omhändertagandet för inställelsen fick ske fr.o.m. vecka 22, dvs. den 29 maj 2017. Till begäran bifogades det ovan nämnda hovrättsbeslutet. Polismyndigheten verkställde begäran om handräckning den 14 juni 2017, varvid AA kom att felaktigt frihetsberövas under uppskattningsvis en timmes tid.

text: Handläggningen vid Rättsmedicinalverket Det har kommit fram att BB, som inte var läkare, saknade behörighet att begära polishandräckning av intagningsbeslutet. Det har även kommit fram att intagningsbeslutet inte hade fått laga kraft och därför inte fick verkställas.

text: Jag kan konstatera att regleringen på området – liksom RMV:s skriftliga handledning – ger tydliga besked om när ett beslut om intagning enligt 10 § LRU får verkställas och vem som får begära handräckning. Den omständigheten att BB framställde begäran om handräckning innan intagningsbeslutet fick verkställas tycks ha berott på ett enskilt misstag. Det finns dock skäl att se allvarligt på BB:s agerande eftersom det resulterade i att en person felaktigt frihetsberövades.

text: Frågan om BB:s behörighet uppmärksammades först i slutskedet av JO:s handläggning. Av handlingarna i ansvarsnämndens disciplinärende, som JO begärde in, framgår att beslutet om varning grundades även på den omständigheten att BB saknade behörighet att framställa handräckningsbegäran. Jag finner det anmärkningsvärt att RMV inte berörde behörighetsfrågan i sitt remissvar.

text: Jag noterar att BB inom ramen för disciplinärendet har tilldelats en varning för det inträffade och finner därför inte anledning att ytterligare kommentera handläggningen av AA:s ärende vid RMV.

text: Handläggningen vid Polismyndigheten När det gäller Polismyndigheten är den centrala frågan om handräckningsgruppen har brustit vid kontrollen av de formella förutsättningarna för den aktuella handräckningen.

text: Behörighetsfrågan

text: Av Polismyndighetens remissvar framgår att det i myndighetens handbok om handräckning anges att det inom ramen för den formella prövningen av en handräckningsbegäran ska kontrolleras bl.a. att den som begär åtgärden har behörighet för det enligt delegation eller författning. Som framgått ovan är lagstiftningen tydlig i frågan om att enbart vissa läkare får begära polishandräckning enligt 13 § LRU. I detta fall var handräckningsbegäran undertecknad av en enhetschef. Det framgick inte att denne var läkare. Det har inte heller kommit fram att berörd befattningshavare vid handräckningsgruppen vidtog någon åtgärd för att kontrollera om BB var behörig att begära handräckning. En sådan kontroll – som hade kunnat ske utan betydande arbetsinsatser, t.ex. genom telefonkontakt med RMV – borde ha gjorts.

text: Verkställbarhetsfrågan

text: Den myndighet som verkställer handräckningar måste kunna utläsa av författningar och domstolsbeslut när ett visst beslut får verkställas. Till handräckningsbegäran bifogades i detta fall hovrättens intagningsbeslut, där sista dag för överklagande framgick. Frågan är om berörd befattningshavare vid handräckningsgruppen borde ha förlitat sig på de uppgifter om verkställbarhet som fanns i handräckningsbegäran. Jag kan ha förståelse för Polismyndighetens synpunkt att handräckningsbegäran i förhållande till hovrättens beslut framstod som tvetydig i fråga om tidpunkten för intagningsbeslutets verkställbarhet. Vid dessa förhållanden borde dock berörd befattningshavare vid handräckningsgruppen inte ha förlitat sig på uppgifterna i handräckningsbegäran. Denne borde i stället lämpligen ha tagit kontakt med RMV för att reda ut frågan. Jag vill dock framhålla att Polismyndigheten måste förvissa sig om att rättens beslut om intagning på undersökningsenheten har fått laga kraft.

text: Sammanfattande bedömning

text: Sammanfattningsvis kan Polismyndigheten, handräckningsgruppen, polisregion Väst, inte undgå kritik för de ovan nämnda bristerna i den formella kontrollen i handräckningsärendet. Den omständigheten att handräckningsgruppen årligen hanterar ett stort antal handräckningsärenden medför inte att det inträffade framstår som ursäktligt. Jag förutsätter att Polismyndigheten följer upp det inträffade och vidtar lämpliga åtgärder så att liknande incidenter inte inträffar i framtiden. En sådan åtgärd skulle kunna vara att införa tydliga rutiner för kontroll av laga kraft i de fall då beslut inte får verkställas omedelbart.

text: Ärendena avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Kritik mot att tjänstemän vid Försäkringskassan har underlåtit att bifoga två läkarutlåtanden till ett beslutsunderlag i ett ärende om livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 19 februari 2007, klagade AA på handläggningen av BB:s ärende om livränta. AA anförde i korthet följande. Den 1 februari 2005 avslog Försäkringskassan genom socialförsäkringsnämnden BB:s ansökan om livränta med motiveringen att det inte var styrkt att BB hade varit utsatt för det påstådda olycksfallet. I den utredning som låg till grund för beslutet ingick emellertid inte två i ärendet ingivna läkarutlåtanden, vilka talade för att aktuella sjukdomsbesvär hade orsakats av det angivna olycksfallet.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Försäkringskassan för yttrande. Försäkringskassan, genom tf. länsdirektören CC, anförde bl.a. följande.

text: När Försäkringskassans utredning av ärendet påbörjades bedömde handläggaren att det av BB åberopade olycksfallet hade inträffat i arbetet och utredningen av ärendet gjordes utifrån denna bedömning. När handläggaren sammanställt materialet i ärendet och lämnat det till föredragande för kvalitetskontroll har föredragande efter en genomgång av materialet i ärendet ifrågasatt om olycksfallet verkligen var styrkt. Ärendet lämnades därför åter till handläggaren för ny utredning med utgångspunkt i att olycksfallet inte kunde anses vara styrkt. (…) Med anledning av att Försäkringskassan inte ansåg att olycksfallet var styrkt saknade de medicinska underlag som styrker orsakssambandet mellan det åberopade olycksfallet och BB:s sjukdomsbesvär relevans för Försäkringskassans beslut av den 1 februari 2005. Medicinskt underlag i form av yttranden från DD och försäkringsläkare EE har därför inte bifogats som bilaga och handlingarna har inte legat till grund för Försäkringskassans beslut. Anledningen till att medicinskt underlag i form av läkarjournaler, röntgenutlåtanden och läkarintyg (…) har bifogats som bilagor i ärendet är att dessa handlingar har legat till grund för Försäkringskassans bedömning av att det inte fanns något som styrkte att BB varit utsatt för ett olycksfall i arbetet. De handlingarna har ansetts ha ett bevisvärde för frågan om BB varit utsatt för ett olycksfall i arbetet, eftersom de har ett tidsmässigt samband med det åberopade olycksfallet. Handlingarna utgör primärkällor, eftersom de är från de första läkarkontakterna som BB hade efter det åberopade olycksfallet. Senare medicinskt underlag i form av yttrande från DD där olycksfallet finns beskrivet har inte något tidsmässigt samband med olycksfallet och

text: är baserade på BB:s egna uppgifter om olycksfallet. Yttrande från försäkringsläkare EE baserades felaktigt på utgångspunkten att ett olycksfall i arbetet ansågs ha inträffat. De aktuella handlingarna ansågs inte styrka att olycksfallet hade inträffat och bedömdes därför sakna relevans för Försäkringskassans bedömning av ärendet. Upplysningsvis vill Försäkringskassan klargöra att anledningen till att Försäkringskassan i länsrätten senare medgav att BB varit med om ett olycksfall i arbetet den 20 december 1996 på så sätt som tidigare beskrivits är att det i länsrätten presenterats nya uppgifter som ansågs styrka att olycksfallet inträffat. Med anledning av ovanstående anser Försäkringskassan inte att det begåtts något fel i föreliggande ärende. AA har kommenterat remissvaret.

text: Bedömning

text: Ärenden om livränta skall enligt

text: 8 kap. 4 § lagen (1976:380)

text: om arbetsskadeförsäkring avgöras av socialförsäkringsnämnd .

text: Av utredningen framgår att Försäkringskassan inför socialförsäkringsnämndens beslut i det aktuella ärendet avstod från att till nämnden bifoga två läkarutlåtanden, vilka således inte kom att ingå i nämndens beslutsunderlag. Av remissvaret framgår att den huvudsakliga orsaken till det var att enskilda tjänstemän på förhand gjort bedömningen att det inte förekommit något olycksfall och därför underlåtit att bifoga läkarutlåtanden som talade i motsatt riktning.

text: Det inträffade är allvarligt. Förtroendet för en myndighets verksamhet kräver att befattningshavare inom myndigheten handlar på ett sådant sätt att det inte uppkommer sakligt grundade misstankar om bristande objektivitet vid utförandet av arbetsuppgifterna. Ett beslut skall grundas på det utredningsmaterial och de omständigheter som har förekommit i ärendet. För att denna skyldighet skall kunna fullgöras på ett rättssäkert sätt måste socialförsäkringsnämnden inför sina beslut givetvis få ta del av allt utredningsmaterial som är av betydelse i ärendet. Det ankommer inte på enskilda tjänstemän att inför nämndens beslut sortera bort utredningsmaterial som inte talar för deras enskilda uppfattning. Om den medicinska utredningen inte talar i en entydig riktning, skall i stället motstridiga läkarutlåtanden redovisas för nämnden, som har att väga dessa mot varandra.

text: Jag är förvånad över att Försäkringskassan anser att det inte har begåtts något fel i förevarande fall, när Försäkringskassan i stället förtjänar allvarlig kritik. Jag noterar dock att den försäkrade, efter det att ärendet prövats av länsrätten, har fått sin ansökan beviljad.

text: Jag förutsätter att Försäkringskassan genom lämpliga utbildningsinsatser förhindrar en upprepning av det inträffade.

text: Upphävd fr.o.m. den 1 januari 2008 (SFS 2007:1001), här anmärkt.

text: Med den allvarliga kritik som ligger i det sagda avslutas ärendet.