title: Anmälan mot Polismyndigheten i Jönköpings län och Åklagarmyndigheten i Linköping för långsam handläggning av en förundersökning om arbetsmiljöbrott

text: I en anmälan till JO framförde AA m.fl. – i egenskap av företrädare för industrifackklubbarna Trio Norra och Trio Södra – klagomål mot Polismyndigheten i Jönköpings län och Åklagarmyndigheten i Linköping (åklagarkammaren i Jönköping) med anledning av handläggningen av tre ärenden gällande misstänkta arbetsmiljöbrott begångna i maj 1999. Av anmälan framgick bl.a. att dåvarande Yrkesinspektionen i Växjö hade gjort en åtalsanmälan den 22 oktober 1999 och att förundersökningen lagts ned den 25 oktober 2001 på grund av att preskription hade inträtt.

text: Till anmälan fogades bl.a. en redogörelse från numera vice chefsåklagaren BB, åklagarkammaren i Jönköping, beträffande beslutet att lägga ned förundersökningen.

text: Utredning

text: Polismyndighetens handlingar i ärendena K9744-99, K10509-99 och K1562-00 och diarieblad i åklagarkammarens ärende C-2-2882-99 granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Den 2, den 7 och den 21 maj 1999 inträffade arbetsolyckor vid fabriken Trioplast i Smålandsstenar. I samband med de två första tillbuden upprättades polisanmälningar i vilka det antecknades att det var frågan om arbetsolycka utan misstanke om brott. Ingen polisanmälan gjordes i samband med olyckan den 21 maj 1999; yrkesinspektionen i Växjö genomförde emellertid en utredning och gjorde därefter en åtalsanmälan om misstanke om arbetsmiljöbrott innefattande vållande till kroppsskada som kom in till åklagarkammaren den 22 oktober 1999. Åtalsanmälan avsåg samtliga tre arbetsolyckor. Kompletterande handlingar lämnades in den 4 november 1999. Med anledning av åtalsanmälan beslutade BB den 23 december 1999 att inleda förundersökning för arbetsmiljöbrott innefattande vållande till kroppsskada. Samtidigt skickade han utförliga utredningsdirektiv till polisen i Värnamo. Direktiven, som ställdes till chefen för brottsutredningsroteln (BUR), innehöll bl.a. att förhör skulle hållas med en yrkesinspektör och två av

text: målsägandena samt att visst skriftligt material skulle inhämtas. I direktiven begärde BB att polisen skulle redovisa vidtagna åtgärder till honom för hans vidare ställningstagande.

text: Några utredningsåtgärder vidtogs inte hos polisen. Den 5 oktober 2001 skickade BB en förfrågan till polisen om varför – trots detaljerade direktiv – de aktuella ärendena handlagts på ett sådant sätt att de blivit preskriberade. I brevet uppgav BB att de misstänkta arbetsmiljöbrotten hade preskriberats den 29 maj 2001.

text: Den 25 oktober 2001 beslutade BB att lägga ned förundersökningarna med hänvisning till preskription.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendena.

text: Polismyndigheten kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från chefen för kriminalavdelningen CC. Vidare hade upplysningar från kriminalinspektören DD och kommissarien EE, som lämnats i oktober 2001 med anledning av BB:s ovan nämnda förfrågan, fogats till remissvaret.

text: EE: Hon var ansvarig chef på BUR i Värnamo fram till den 31 december 2000. Under tiden den 26 november 1999 till den 1 september 2000 var hon sjukskriven; vikarie var DD. Då hon återkom från sjukskrivningen låg de aktuella ärendena i balans och lades med tanke på preskriptionstiden ut på handläggare den 24 september 2000. I samband med att hon lämnade sin chefstjänst gjorde hon inte någon kontroll av de ärenden som var utlagda på handläggare. Hon gjorde ett överlämnande till efterträdaren DD rörande enhetens ärenden men inte något ingående sådant eftersom han genom sitt vikarierande på enheten var insatt i förhållandena. Diskussioner har förekommit på enheten om arbetsmiljöbrottens korta preskriptionstid och vikten av att de kommer ut på handläggare för utredning.

text: DD: De aktuella ärendena var utlagda på handläggare när han tillträdde. Handläggaren hade under våren en mycket hög arbetsbelastning med bl.a. häktade personer och ansvaret för ett större rånärende. Medarbetaren var även sjukskriven till och från. På grund av arbetsbelastningen på enheten kunde ärendena inte läggas på någon annan handläggare. Ärenden med frihetsberövade personer prioriterades. Handläggaren upplyste vid flera tillfällen om att han hade flera gamla ärenden som han inte hann utreda. DD har vid någon genomgång sagt till personalen på roteln att de måste se till att arbetsmiljöbrotten handläggs innan preskription (2 år) inträder.

text: CC uppgav bl.a. följande. Mot bakgrund av rådande arbetssituation har det inte varit möjligt att också handlägga dessa ärenden. Ärenden med frihetsberövade personer har prioriterats. En bidragande orsak är de korta preskriptionstider som gäller för denna typ av ärenden och att myndighetens uppföljningssystem inte har fungerat på ett tillfredsställande sätt.

text: Polismyndigheten uppgav följande.

text: Upplysningar

text: Jag fick i början av året genom ett telefonsamtal från en personalföreträdare vid berört företag kännedom om att ärendena om misstänkta arbetsmiljöbrott preskriberats. Sedan jag bett chefen för kriminalavdelningen undersöka vad som förevarit, erhöll jag hans skriftliga redovisning, – – – (CC:s upplysningar; JO:s anmärkning). Inom polismyndigheten och med åklagarkammaren har överläggningar ägt rum hur dessa ärenden bättre skall uppmärksammas och hanteras. Dessa överläggningar har även lett till sammanträffanden med arbetsmiljöinspektionen i Växjö för att förbättra den samverkan som sker i ärenden av denna art, – – –

text: Yttrande och bedömning

text: Vad gäller utredningsverksamheten har sedan något år pågått en grundlig översyn av rutiner, kompetens och ärendebevakning i syfte att effektivisera och kvalitetssäkra verksamheten. Resultatet av detta arbete i förening med den särskilda uppmärksamhet som arbetsmiljöbrotten ägnas bör innebära att dessa brott inte leder till preskription så som skett i nu angivna fall. Jag anser det oacceptabelt att preskription skett utan att frågan dessförinnan förts upp till högre chef. Det har ankommit på mig som myndighetschef att upprätthålla goda rutiner. Detta har brustit vilket jag beklagar.

text: Ärendet remitterades därefter till åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande om ärendets handläggning och särskilt angående vilka åtgärder som vidtagits för att driva ärendet framåt.

text: Åklagarmyndigheten kom in med ett remissvar och skriftliga upplysningar från BB och chefsåklagaren FF i vilka anfördes bl.a. följande.

text: BB

text: I huvudsak hänvisas till mitt särskilt motiverade beslut av 2001-10-25 och därtill bifogade av mig begärda förklaringar av vederbörande polisiära chefer. Som framgår av handlingarna har jag då jag inledde förundersökningarna upprättat och skickat noggranna och tämligen omfattande skriftliga direktiv till polisen i Värnamo, varvid jag också begärt biträde med förundersökningarna. Trots detta har de av mig önskade åtgärderna inte blivit utförda, vilket lett till preskription. Av

text: 23 kap. 3 §

text: RB följer att jag som åklagare har direktivrätt när jag anlitar polisen för biträde med förundersökningen. Jag har emellertid ingen befälsrätt. Sannolikt borde jag också skickat påminnelse till polisen i Värnamo. Emellertid har min arbetssituation under långa perioder inneburit att jag varit förundersökningsledare i 80-85 ärenden samtidigt. Därtill kommer att jag skickat nästan tre sidor långa skriftliga direktiv i ärendet. Därtill tolkar jag de polisiära rotelchefernas svar – i vart fall DD:s – så att det sannolikt inte hade påverkat den polisiära handläggningen om jag hade skickat påminnelse. För att undvika preskription i framtiden i dylika ärenden – vilka har kort preskriptionstid – har flera åtgärder vidtagits. För det första pekar jag redan i de initiala direktiven på den korta preskriptionstiden. Jag anger också en senaste redovisningstid för när eventuell förundersökning skall vara färdig. Denna sätts med god marginal i förhållande till preskriptionstiden. Därtill kommer att samtliga arbetsmiljöbrott fr.o.m. polisens i Jönköpings län omorganisation den 1 oktober 2001 handläggs enbart vid länets BUR enhet. Det har dessutom vid sammanträffande den 3 juni i år mellan undertecknad, ansvariga ”polischefer” och avdelningsdirektören GG från Arbetsmiljöinspektionen från mig framförts önskemål om att ett mindre antal utredningsmän vid Bur skall handlägga alla dylika brottsutredningar. Detta för att uppnå ökad kompetens och specialisering, men också för att det skall vara lättare att ha kontroll över de aktuella ärendena då de samlas på färre utredningsmän.

text: FF

text: BB har inte skickat påminnelse till polisen i det aktuella ärendet, vilket han borde ha gjort. Arbetssituationen på kammaren har emellertid under 2000 och 2001 varit mycket ansträngd, vilket jag påpekat vid ledningsgruppsmöten vid ett antal tillfällen och skriftligen redogjort för i juni 2001. Det är riktigt att BB, liksom flera andra åklagare, har varit förundersökningsledare i ett 80-tal förundersökningar. Vid den inventering som gjorts har ca hälften av dessa ärenden varit omfattande och krävt en förundersökningsledning som beräknats till mer än en ½ dag arbetsinsats och i vissa fall uppgått till flera dagars arbete. BB har prioriterat andra angelägna arbetsuppgifter istället för att skicka påminnelse till polisen. Rutinerna är numera uppstramade såvitt gäller utredning av arbetsmiljöbrott, vilket framgår av BB:s yttrande. Samtliga åklagare är väl medvetna om det ansvar som ligger i förundersökningsledarskapet och att åklagare regelbundet skall gå genom sina ärenden och skriftligen påminna polisen i ej redovisade utredningar. Enligt de rutiner som finns på kammaren och som lagts fast på arbetsplatsträffar skall sådana påminnelser skickas två gånger per år och ställas till rotelchefen. Senast denna fråga behandlades var med anledning av inspektion på kammaren 28-29 januari 2002.

text: Åklagarmyndigheten

text: Åklagaren har lämnat utförliga direktiv till polisen som skall tjäna som vägledning för polisens utredningsarbete. Detta borde egentligen vara tillräckligt för att polisen skall kunna prestera vad som kan förväntas, nämligen ett seriöst utredningsarbete. Om oklarhet råder för polisen kan de alltid vända sig till åklagaren för att få ytterligare anvisningar. Enligt min mening är detta emellertid inte tillräckligt. All erfarenhet visar detta. Mitt krav på åklagarna är att de minst en gång i kvartalet skall påminna polisen angående oredovisade utredningar, vilket också framförts i samband med tillsynsbesök vid myndighetens olika kammare. En ansträngd arbetssituation kan i och för sig utgöra en förklaring till att åklagaren inte lämnat påminnelser till polisen, men det är inte acceptabelt att sådant inträffar. Vederbörande åklagare och kammarchef har uppmärksammats på kraven på aktivitet genom att myndigheten infordrat yttrande i saken sommaren 2002. Jag har därvid uppmärksammat kammarchefen på att mitt krav är att påminnelser skall skickas kvartalsvis och inte halvårsvis.

text: Anmälarna bereddes tillfälle att yttra sig över myndigheternas remissvar och kom in med yttrande med anledning av polismyndighetens remissvar.

text: Från åklagarmyndigheten kom därefter in ett beslut i tillsynsärende dnr 2002/ 0427. Av beslutet framgick att åklagarmyndigheten, sedan handlingarna i målet genomgåtts och yttrande inhämtats från chefen för åklagarkammaren i Jönköping, inte fann anledning att vidta någon ytterligare åtgärd i ärendet.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: [RB]).

text: Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att de enskildas rättssäkerhetsintressen tas tillvara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom de direktiv som behövs för arbetet (1 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]).

text: När en förundersökning leds av en åklagare får denne enligt

text: 23 kap. 3 § andra stycket

text: RB anlita biträde av polismyndighet för att verkställa förundersökningen.

text: Han får också uppdra åt en polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet.

text: Av utredningen framgår att polisen inte vidtog några utredningsåtgärder med anledning av BB:s direktiv i december 1999. Som förklaring har anförts bl.a. att arbetsbelastningen på den enskilde handläggaren och roteln var mycket hög och att man var tvungen att prioritera andra ärenden.

text: Jag är väl medveten om att arbetssituationen vid flera polismyndigheter under senare år varit ansträngd och att det därför blivit nödvändigt att prioritera vissa ärenden framför andra. I det aktuella fallet var det emellertid frågan om brott med kort preskriptionstid. Detta förhållande borde ha medfört att man vid polismyndigheten gav ärendet högre prioritet än vad som gjordes. Det är självfallet helt oacceptabelt att ärenden ligger så länge att de preskriberas.

text: Det åligger i första hand respektive handläggare att se till att ärendena handläggs så skyndsamt som omständigheterna medger. Det ankommer även på rotelchefen eller motsvarande befattningshavare och ytterst på avdelningschefen att som en del av sitt ledningsansvar bevaka att handläggningen av ärendena inte avstannar. En sådan bevakning har inte förekommit i det aktuella fallet.

text: När det sedan gäller BB:s handläggning ger utredningen vid handen att han efter sitt direktiv till polisen i december 1999 inte vidtog någon åtgärd förrän i oktober 2001 då han begärde en förklaring från polisen varför ärendena hade handlagts på ett sådant sätt att de blivit preskriberade.

text: Som förklaring till sin underlåtenhet att påminna polisen i saken har BB anfört att han haft en stor arbetsbelastning. Han har även ifrågasatt om eventuella påminnelser skulle ha fått någon reell effekt.

text: Som sagts ovan är det förundersökningsledaren som har det övergripande ansvaret för förundersökningen. Jag delar åklagarmyndighetens uppfattning att det inte är tillräckligt att utfärda direktiv utan att åklagaren som förundersökningsledare också måste följa upp och bevaka att direktiven följs. HH har upplyst att hans krav på åklagarna är att påminnelser skall skickas kvartalsvis till polisen. Jag vill med anledning av detta och BB:s ifrågasättande av en påminnelses reella effekt understryka att undersökningsledaren har ansvar för att utredningen bedrivs effektivt. För det fall att en eller ett par påminnelser inte får den effekt som önskas måste förundersökningsledaren vidta andra åtgärder i syfte att driva utredningen framåt. Vilka åtgärder som i så fall blir aktuella varierar självfallet beroende på vad saken gäller. I vissa fall kan personliga kontakter med utredningsmannen eller dennes chef bli aktuella och i andra fall bör problemet föras upp på en högre nivå inom åklagarväsendet.

text: Med anledning av BB:s påpekande att han saknar befälsrätt över polisen kan nämnas att jag i ett annat ärende (dnr 2970-2001, som finns publicerat under JObeslut på JO:s hemsida) har behandlat frågan om hur man lämpligen bör förfara när polisen inte har möjlighet att bifalla en begäran från åklagaren om utredningshjälp.

text: Jag noterar att såväl polismyndigheten som åklagarmyndigheten har sett över sina rutiner och vidtagit åtgärder för att förhindra att liknande situationer uppstår. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda.


publisher: Justitieombudsmannen

title: En arbetslöshetskassa har inte ansetts ha stöd för att i en kompletteringsbegäran kräva visst slags intyg som bevisning

org: jo

text: AA klagade i en anmälan till JO på Arbetslöshetskassan Alfa (Alfa-kassan). Hon ifrågasatte bl.a. de frågor Alfa-kassan ställt i kompletteringsanmodanden. Hon ansåg att frågorna var för personliga.

type: stycke

text: Av handlingarna framgick att kassan hade anmodat AA att komplettera sin anmälan i olika avseenden, bl.a. enligt följande. ”Om … [sambons namn här utelämnat, JO:s anmärkning] är hemma med föräldrapenning måste du sända intyg om detta från försäkringskassan …”

text: Från kassan uppgavs att frågor om barnomsorgen hade ställts eftersom den måste vara ordnad för att ersättning skall kunna beviljas. Eftersom AA påstått att det var barnets far som skötte barnomsorgen måste AA styrka detta. Om fadern uppbar arbetslöshetsersättning kunde det ifrågasättas vem som tog hand om barnet.

text: I ett beslut den 19 oktober 2007 anförde JO Berggren följande.

text: Det kan i en utredning om rätten till arbetslöshetsersättning behöva inhämtas uppgifter som den sökande upplever som mycket personliga eller uppgifter som rör någon annan än den sökande. När sådana uppgifter inhämtas är det särskilt viktigt att kassan uttrycker sig och agerar sakligt.

text: Beträffande anmaningarna till AA att lämna kompletterande uppgifter vill jag särskilt lyfta fram den om intyget från Försäkringskassan. Syftet med begäran var att låta AA visa att barnomsorgen var ordnad.

text: Ett villkor för rätt till arbetslöshetsersättning är att den sökande är oförhindrad att åta sig arbete. En sökande med minderårigt barn är som regel förhindrad att åta sig arbete om barntillsyn saknas. Kassan kan därför behöva utreda om sökanden har barnomsorgen ordnad. En sådan utredning kan ske genom att kassan anmodar sökanden att komma in med handlingar som visar detta. Det finns emellertid i de aktuella författningarna inte något krav på ett visst slags intyg som bevisning. Enligt min mening borde kassan ha formulerat sin kompletteringsbegäran som en anmodan att inkomma med handlingar som styrkte påståendet om en ordnad

text: barnomsorg. Naturligtvis kan kassan i en sådan skrivelse ge exempel på handlingar som kan visa detta. Det saknas emellertid stöd för att, på sätt kassan gjort här, kräva viss bevisning

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

title: Kritik mot Socialnämnden i Huddinge kommun för att nämnden inte inledde en utredning i samband med att en person avhystes från sin bostad

sammanfattning: En socialnämnd fick under våren 2015 vid flera tillfällen information från en kvinnas hyresvärd om att kvinnan blivit uppsagd från sin bostad med anledning av obetalda hyror. Familjeenheten i kommunen kontaktade därefter nämnden med anledning av oro över att de inte lyckades få kontakt med kvinnan. I samband med detta gjorde nämnden vissa försök att komma i kontakt med kvinnan. I oktober 2015 hörde familjeenheten på nytt av sig till nämnden eftersom den fortfarande inte lyckats få kontakt med kvinnan. I december 2015 fick nämnden information om att kvinnan skulle bli avhyst från sin bostad den 13 januari 2016. Detta ledde inte till någon annan åtgärd från nämndens sida än att nämnden den 15 januari 2016 kontaktade Kronofogdemyndigheten. Nämnden fick då veta att avhysningen verkställts. På natten den 21 januari 2016 sökte kvinnan med polisens hjälp upp socialjouren, och hon beviljades hjälp i form av boende en natt på hotell. Hon fick även information om var hon dagen efter kunde ansöka om ytterligare hjälp. Kvinnan återkom dock inte, och nämnden vidtog inte heller någon åtgärd. Därefter levde kvinnan under närmare ett års tid som hemlös. I beslutet konstaterar JO att nämnden uppenbarligen haft information om kvinnans problematik och att nämnden fått tydliga indikationer om att hon var i behov av stöd och hjälp. Trots detta vidtog nämnden inga åtgärder för att utreda kvinnans situation och hennes hjälpbehov. I beslutet kritiseras nämnden för att den inte inledde en utredning enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453).

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO klagade AA, med hjälp av kuratorn BB, på Socialnämnden i Huddinge kommun. I anmälan framfördes bl.a. följande. AA avhystes från sin bostad i januari 2016 på grund av hyresskulder. I samband med att hon avhystes var hennes barn placerade på ett jourhem i avvaktan på en familjehemsplacering. Med tanke på att socialnämnden kände till hennes situation borde socialnämnden ha hjälpt henne och ansvarat för situationen efter avhysningen. I stället lämnades hon att klara sig själv, vilket hon inte mäktade med, utan hon hamnade på gatan och levde som hemlös under stora delar av

text: 2016. I november 2016 hamnade hon på sjukhus, och läkarna konstaterade bl.a. att hon gått in i en svältprocess.

text: Utredning

text: Socialnämndens handlingar i ärendet hämtades in och granskades. Därefter hämtade JO in muntliga upplysningar från nämnden. En tjänsteman vid nämndens förvaltning upplyste då bl.a. om följande. Den 21 januari 2016 kom AA till socialtjänsten där hon fick information om vart hon dagen efter kunde vända sig för att ansöka om ekonomiskt bistånd. AA hörde dock inte av sig igen förrän i januari 2017 då hon ansökte om ekonomiskt bistånd. Vid avhysningar av barnfamiljer är alltid en handläggare från socialtjänsten närvarande. Om det inte finns barn i hemmet är handläggare närvarande vid en avhysning endast om det finns särskilda indikationer på att det är nödvändigt, t.ex. om hyresvärden eller Kronofogdemyndigheten lämnar sådan information. Några sådana indikationer fanns inte i AA:s fall, och socialtjänsten var därför inte närvarande vid avhysningen.

text: JO begärde därefter att Socialnämnden i Huddinge kommun skulle yttra sig över AA:s anmälan.

text: Socialnämnden i Huddinge kommun uppgav i sitt remissvar i huvudsak följande.

text: Beskrivning av ärendet

text: – – – AA blev avhyst från sin bostad i Huddinge den 13 januari 2016 på grund av obetalda hyror. Inför avhysningen försökte förvaltningen vid upprepade tillfällen få kontakt med AA, men utan framgång. Förvaltningen hade även kontakt med Kronofogden. AA var inte heller närvarande vid avhysningstillfället. Några dagar efter avhysningen kom AA till bostaden, men då avhysningen redan var verkställd fick hon genom polisen kontakt med socialjouren och beviljades bistånd till tillfälligt boende. AA var i övrigt självförsörjande genom inkomster från Försäkringskassan och ansökte inte om ytterligare kostnader för tillfälligt boende i samband med detta. AA har två barn f. 97 och 99. De var vid avhysningstillfället inte längre boende i bostaden utan var placerade i familjehem. AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Om en hyresgäst som hyr en bostadslägenhet dröjer med att betala hyran i mer än en vecka efter förfallodagen förverkas hyresrätten enligt reglerna i

text: 12 kap. 42 § första stycket 1 jordabalken

text: , och hyresvärden kan då säga upp hyresavtalet. I dessa fall måste hyresvärden, enligt 12 kap. 44 § första stycket 1 samma balk, lämna socialnämnden i den kommun där lägenheten är belägen ett meddelande om uppsägningen och anledningen till denna. Avsikten med meddelandeskyldigheten är att ge socialnämnden en möjlighet att undersöka om det finns behov av socialtjänstens insatser. En utgångspunkt här är även att avhysningar ska kunna undvikas om kommunala organ kopplas in.

text: När en ansökan har gjorts om avhysning från en bostad ska Kronofogdemyndigheten enligt

text: 16 kap. 2 § utsökningsförordningen (1981:981)

text: underrätta socialnämnden i den kommun där bostaden finns. Nämnden ska även underrättas om tiden för avhysningsförrättningen. Enligt

text: 5 kap. 4 § socialtjänstförordningen (2001:937)

text: ska socialnämnden, när nämnden fått en underrättelse enligt

text: 16 kap. 2 § utsökningsförordningen

text: , samma dag sända en bekräftelse av att underrättelsen tagits emot till Kronofogdemyndigheten och i bekräftelsen ska det anges vem som är ansvarig handläggare vid socialnämnden. Vidare ska vid avhysning en kopia av bekräftelsen sändas till den som avhysningen gäller.

text: Enligt

text: , SoL, ska socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden.

text: En utredning behöver dock inte inledas om det redan från början står klart att nämnden inte kan eller bör vidta några åtgärder. I motiven betonas dock särskilt kommunens yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Blir det känt att någon kan vara i behov av stöd eller hjälp, är alltså socialnämnden skyldig att också utreda hur behovet ska kunna avhjälpas (se

text: prop. 1979/80:1

text: Del A s. 562).

text: Enligt

text: 2 kap. 1 §

text: SoL svarar varje kommun för socialtjänsten inom sitt område, och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att socialnämnden under våren 2015 vid flera tillfällen fick underrättelser om uppsägning från AA:s hyresvärd med anledning av att AA hade obetalda hyresskulder. I juli 2015 placerades hennes barn i jourhem i avvaktan på en familjehemsplacering, och barnen var fortfarande placerade i jourhem vid tidpunkten för avhysningen i januari 2016. Det finns uppgifter i utredningen från sommaren 2015 om att AA:s barn och familjeenheten vid kommunen var oroliga över AA eftersom det inte gått att nå henne under hela sommaren. Samtidigt gjorde socialförvaltningen vissa försök att komma i kontakt med AA. I oktober 2015 hörde familjeenheten vid kommunen återigen av sig till nämnden eftersom den fortfarande inte lyckats få kontakt med AA.

text: Den 16 december 2015 fick socialnämnden underrättelse om att AA skulle bli avhyst från bostaden den 13 januari 2016. Underrättelsen ledde inte till någon annan åtgärd från nämndens sida än att den lämnade informationen vidare till kommunens familjeenhet. Den 15 januari 2016 kontaktade nämnden Kronofogdemyndigheten och fick då information om att avhysningen verkställts och att AA inte varit på plats vid avhysningen. Nämnden vidtog därefter inte några som helst åtgärder beträffande AA.

text: På natten den 21 januari 2016 sökte AA med polisens hjälp upp socialjouren, och hon beviljades då hjälp med boende en natt på hotell. AA fick vid det tillfället även information om var hon kunde ansöka om ytterligare hjälp dagen efter. AA återkom dock aldrig, och socialnämnden vidtog inte heller någon åtgärd efter denna händelse.

text: Utifrån nämndens kännedom om AA står det enligt min mening klart att nämnden i vart fall i december 2015 borde ha inlett en utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL för att närmare undersöka om det fanns behov att vidta åtgärder med anledning av den förestående avhysningen. I stället lämnade nämnden över ansvaret till AA att själv ta kontakt. Det framstår vidare som anmärkningsvärt att socialnämnden inte heller tog någon kontakt med henne efter den 21 januari 2016 när hon mitt i natten med polisens hjälp kom till socialjouren och då hade ett påtagligt hjälpbehov. Av handlingarna framgår att nämnden trots det förhöll sig passiv och att det dröjde fram till januari 2017 innan AA själv återigen sökte upp socialtjänsten. Under denna period, dvs. under närmare ett år, levde AA som hemlös och under svåra förhållanden, vilket sannolikt hade kunnat undvikas om socialnämnden tidigare utrett hennes förhållanden. Jag vill här framhålla att en utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL ska inledas utan dröjsmål. Skäl för nämnden att i AA:s fall underlåta det kan inte anses ha framkommit i utredningen.

text: Trots att socialnämnden uppenbarligen haft information om AA:s problematik och fått tydliga indikationer om att hon var i behov av stöd och hjälp har socialnämnden inte inlett någon utredning. Socialnämnden i Huddinge kommun förtjänar kritik för sin underlåtenhet i detta avseende.

text: Det som har kommit fram i övrigt ger inte anledning till något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Förvar Verkställighet

title: Anmälan mot Migrationsverket beträffande verkets samarbete med polisen i ett ärende om verkställighet av ett utvisningsbeslut

text: Anmälan

text: AA begärde i en anmälan att JO skulle granska Migrationsverkets agerande i ett ärende om verkställighet av ett avvisningsbeslut. Han framförde bl.a. följande. När en kosovoalbansk flykting kom till flyktingförläggningen i Alvesta den 27 april

text: 2001 för att kvittera ut sin dagersättning kontaktade handläggaren polisen som arresterade honom.

text: Utredning

text: Migrationsverket anmodades att göra en utredning och yttra sig över anmälan. Verket uttalade följande.

text: Bakgrund

text: BB kom till Sverige den 2 november 1998 och ansökte om asyl. BB beviljades av Migrationsverket (tidigare Statens invandrarverk) den 19 maj 1999 ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för tiden 19 maj 1999-19 april 2000 enligt 2 kap 4a §

text: utlänningslagen (1989:529)

text: . Den 16 juni 2000 fattade verket beslut om utvisning med återreseförbud. BB överklagade detta beslut till Utlänningsnämnden som den 30 januari 2001 fastställde Migrationsverkets beslut. Utlänningsnämnden överlämnade sitt beslut till Migrationsverket som den 7 februari 2001 delgav BB beslutet. I samband med delgivningen av beslutet kallades BB till verkets mottagningsenhet i Alvesta för ett samtal med handläggaren om återvändande den 12 mars 2001. BB dök vid detta tillfälle inte upp. Den 16 mars 2001 beslutade mottagningsenheten enligt

text: 8 kap 17 §

text: UtlL att överlämna verkställighetsärendet till polismyndigheten då det fanns anledning att anta att tvång skulle komma att behövas för att genomföra verkställigheten. Den 26 april 2001 registrerades att BB:s adress var okänd sedan enheten konstaterat att han höll sig undan för att hindra verkställighet av avlägsnandebeslutet. Därmed upphörde hans rätt till bistånd enligt lagen (

text: ) om mottagande av asylsökande m.fl., LMA; se

text: 12 §

text: . Den 27 april 2001 blev BB hämtad för verkställighet av polismyndigheten. Polismyndigheten beslutade samma dag om förvarstagande av BB, som skrevs in vid förvarsenheten i Malmö. Den 30 april 2001 lämnade BB en ny ansökan om uppehållstillstånd till Utlänningsnämnden, som avslog ansökan den 7 maj 2001.

text: Utredningen från region syd

text: Remissen från JO har lämnats till Migrationsverkets region syd för utredning och yttrande.

text: Enligt regionens utredning besökte personal den 20 mars 2001 BB:s lägenhet och fann då att den var tömd på tillhörigheter. Dagen efter uppsökte BB sin handläggare och han uppgav då att han fortfarande var boende på mottagningsenheten. I samband med detta besök upplyste handläggaren BB om att hans ärende överlämnats till polismyndigheten. Han fick även information om vad detta innebär. Den 17 april 2001 fick mottagningsenheten sådana upplysningar från ägaren till den lägenhet vilken BB disponerade som gjorde att enheten antog att BB avvikit. Samma dag blev mottagningsenheten kontaktad av polismyndigheten och på fråga från polisen uppgav enheten att BB förmodligen avvikit. På fråga från polisen uppgav enheten också vid vilken tidpunkt nästa dagbidrag skulle komma att utbetalas. När sedan dagbidraget skulle betalas ut infann sig polisen vid mottagningsenheten. BB kom emellertid till enheten först efter det att polisen lämnat den. Han fick vid besöket en veckas dagersättning och informerades ånyo om polisens roll i hans ärende, vikten av att hålla sig tillgänglig samt förutsättningarna för att kunna erhålla dagersättning. Bostadsbolaget bytte låskolv till BB:s lägenhet den 24 april 2001 eftersom han inte återlämnat nyckeln. Samma dag diskuterades situationen på enheten och i samband härmed beslutade enhetschefen dels att ingen ytterligare ersättning skulle utbetalas, dels att polismyndigheten skulle kontaktas i händelse av att BB skulle infinna sig vid enheten. Den 27 april 2001 infann sig BB vid mottagningsenheten, vilket polismyndigheten blev informerad om. Av regionens yttrande framgår att det för mottagningsenheten varit oklart om BB förstått att polismyndigheten skulle komma att kontaktas om han valde att återigen uppsöka enheten. Detta kunde ha tydliggjorts för honom när han uppsökte enheten den 17 april 2001. Att man vid mottagningsenheten inte varit tydligare mot BB kan dock enbart hänföras till den brist på rutiner som fanns vid detta tillfälle.

text: Kommentar

text: Migrationsverkets och polismyndighetens samverkan har på den senaste tiden uppmärksammats av medierna med anledning av några fall där polismyndigheten haft att verkställa avvisnings-/utvisningsbeslut. De händelser som har inträffat har tydliggjort att det inom verksamheten funnits ett behov av klara och tydliga rutiner för arbetet med återvändandeärenden. Migrationsverket har med anledning härav gjort en översyn av verkställighetsärenden samt gått igenom de problem och svårigheter som är förknippade med den här typen av ärenden. Översynen, som Migrationsverket gjort i samarbete med Rikspolisstyrelsen, har för verkets del resulterat i riktlinjer i form av ett meddelande om ansvarsfördelningen mellan Migrationsverket och polismyndigheterna vid verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut (GDM nr 8/01, bifogas detta yttrande). Denna GDM behandlar inte enbart situationer där personer fått lagakraftvunna avlägsnandebeslut utan även andra situationer där verket behöver polisiär kompetens. Migrationsverket konstaterar att det trots all den information BB fått inte stått klart för honom vilken ansvarsfördelningen varit mellan Migrationsverket och polismyndigheten. Av regionens yttrande framgår vidare att det förmodligen inte heller varit klart för BB på vilket sätt Migrationsverket och polismyndigheten skulle komma att samarbeta om han kontaktade mottagningsenheten. Enligt Migrationsverket är det mycket viktigt med öppenhet och tydlighet mot den enskilde och det är därför beklagligt att förevarande situation uppstått. Emellertid har nu tydligare och klarare instruktioner för personalen utfärdats varför liknande händelser i framtiden skall kunna undvikas. En utlänning vars rätt till bistånd upphört enligt 12 § LMA kan erhålla sådant bistånd på nytt, om han eller hon inte längre håller sig undan verkställighet. I avlägsnandeärenden där polismyndigheten skall verkställa beslutet om avvisning eller utvisning, måste verket i biståndsärendet inhämta upplysning om polismyndighetens bedömning i fråga om utlänningens undanhållande. Det framgår inte av regionens yttrande om det för BB varit klart att hans rätt till bistånd upphört. Det nu aktuella ärendet ger dock vid handen att Migrationsverket

text: kan komma att behöva se över rutinerna även avseende hanteringen av bistånd när ifrågavarande person blivit registrerad som avviken.

text: I Migrationsverkets meddelande GDM 8/01, daterat den 25 juni 2001 (numera ersatt av GDM 14/03, den 19 mars 2003), sägs såvitt nu är av intresse följande.

text: När ett verkställighetsärende har lämnats över till pmynd är Migrationsverket skyldigt att fortlöpande informera pmynd om uppgifter som kan ha betydelse för verkställigheten. Det ligger i sakens natur att pmynd i och med att den har tagit emot verkställighetsärendet får anses ha begärt sådana upplysningar. En särskild begäran behöver således inte göras i varje enskilt fall. Myndigheterna bör dessutom lokalt och regionalt ha kontinuerliga kontakter och sammanträffanden, där man går igenom situationen i aktuella verkställighetsärenden. Det kan komma till verkets kännedom att utlänningen inte längre finns i landet, eftersom han eller hon har lämnat in en ansökan från utlandet. En sådan upplysning från verket medför att pmynd inte längre behöver eftersöka utlänningen utan kan avsluta ärendet. I många andra situationer, medan utlänningen fortfarande är kvar i landet, kan verket också få upplysningar av betydelse för verkställigheten. Det kan röra sig om muntliga och skriftliga upplysningar. De kan komma från anhöriga, andra myndigheter m.fl. Det kan vara tips från enskilda, också anonymt. Det kan också inträffa att utlänningen själv kontaktar verket av någon anledning, t.ex. för att på nytt bli inskriven. Utlänningen kan bli iakttagen på en förläggning utan att vara inskriven där eller på nytt ansöka om tillstånd men i en annan identitet än den tidigare uppgivna. Självfallet bör verket underrätta pmynd i sådana och liknande fall. Här kan också noteras att den som håller sig undan ett beslut om avvisning eller utvisning inte har rätt till bistånd enligt lagen om mottagande av asylsökande m.fl. Verket måste därför kontakta pmynd, när en utlänning på nytt vill skriva in sig hos verket, för att få besked om han eller hon är efterlyst. Det får bedömas i varje enskilt fall om pmynd bäst underrättas genom telefonsamtal, skriftligen eller på annat sätt. Ibland kan det räcka med att hänvisa utlänningen eller en uppgiftslämnare till pmynd. Om verket vid direktkontakt med utlänningen, bestämmer sig för att informera pmynd är det oftast lämpligt att utlänningen underrättas om detta. Mot bakgrund av den information om samarbetet mellan verket och pmynd som utlänningen tidigare har fått, lär detta inte heller bli någon överraskning. Har utlänningen bara iakttagits på t.ex. en mottagningsenhet är verket dock oförhindrat att informera pmynd utan att utlänningen har fått kännedom om detta. Det är olämpligt att Migrationsverket och pmynd i samverkan kallar en utlänning till ett samtal eller möte, där syftet är annat än det uppgivna. Pmynd bör informera Migrationsverket när en verkställighet av ett överlämnat ärende är planerad att ske, framför allt om utlänningen är förvarstagen i verkets lokaler.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: Vid ett informationsbesök hos Migrationsverket den 6 september 2001 inhämtades verkets allmänna synpunkter på samarbetet med polisen (se protokoll i ärendet 2946-2001).

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 8 kap. 11 § utlänningslagen (1989:529)

text: framgår att beslut om avvisning eller utvisning som huvudregel skall verkställas av Migrationsverket. I vissa i paragrafen angivna fall skall besluten verkställas av polismyndigheten. Enligt

text: 8 kap. 17 § samma lag

text: får Migrationsverket lämna över ett avvisnings- eller utvisningsärende

text: för verkställighet till polismyndigheten, om den som skall avvisas eller utvisas håller sig undan och inte kan anträffas utan polismyndighetens medverkan eller om det kan antas att tvång kommer att behövas för att genomföra verkställigheten.

text: I

text: 8 kap. 12 § utlänningslagen

text: föreskrivs följande. En polismyndighets beslut om avvisning, Migrationsverkets beslut om avvisning med förordnande om omedelbar verkställighet samt domstols dom eller beslut om utvisning skall verkställas snarast möjligt. I andra fall än som avses i första stycket, skall en utlänning som har avvisats lämna landet inom två veckor och en utlänning som har utvisats lämna landet inom fyra veckor efter det att beslutet vann laga kraft, om inte annat bestäms i beslutet. Om utlänningen inte lämnar landet inom den föreskrivna tiden eller det med säkerhet måste antas att han inte har för avsikt att frivilligt lämna landet inom denna tid, skall beslutet verkställas så snart det kan ske av den myndighet som enligt 11 § är ansvarig för verkställigheten. Enligt

text: 6 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , som har rubriken Samverkan mellan myndigheter, skall varje myndighet lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. I

text: 7 § 2 verksförordningen (1995:1322)

text: , som tillämpas på Migrationsverket, sägs att myndighetens chef skall verka för att myndigheten genom samarbete med andra myndigheter och på annat sätt tar till vara de fördelar som kan vinnas för staten som helhet.

text: Av

text: 15 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: framgår att en myndighet på begäran av en annan myndighet skall lämna uppgift som den förfogar över i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång.

text: Bedömning

text: Av den ovan redovisade rättsliga regleringen framgår att en utlänning, som genom ett beslut av Migrationsverket om utvisning inte får stanna i Sverige, som huvudregel skall lämna landet inom fyra veckor efter det att beslutet vann laga kraft. Det krävs inte att utlänningen har delgetts beslutet för att fristen skall börja löpa, men det har givetvis förutsatts att utlänningen snarast underrättas om beslutet (

text: prop. 1988/89:86 s. 116

text: ). Utlänningen har i dessa fall sålunda en viss tid på sig för att självmant lämna landet. Väljer han att inte frivilligt efterkomma beslutet och håller sig undan, skall beslutet verkställas av Migrationsverket eller polismyndighet.

text: Med hänsyn till det trauma det kan innebära för en utlänning att bli gripen av polis, är det, som också framhållits av Migrationsverket, av yttersta vikt att utlänningen på ett så tidigt stadium som möjligt får information om konsekvenserna av att han inte medverkar till att lämna landet så snart han fått kännedom om ett lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning. Han bör således klart och tydligt underrättas om, att det är hans skyldighet att lämna landet inom den tidrymd som gäller och att verkställigheten i annat fall kan komma att ske genom polisens försorg. Han bör också upplysas om att Migrationsverket, i det senare fallet, kommer att samarbeta med polisen för att möjliggöra verkställigheten.

text: Migrationsverkets beslut om utvisning av BB vann laga kraft genom Utlänningsnämndens beslut den 30 januari 2001. BB kallades i samband med delgivningen av beslutet den 7 februari 2001 till mottagningsenheten i Alvesta för ett samtal den 12 mars om återvändande. Då BB inte infann sig vid enheten nämnda dag, beslutade Migrationsverket att överlämna verkställighetsärendet till polismyndigheten. I och med att BB således inte accepterat utvisningsbeslutet och medverkat för att möjliggöra ett frivilligt återvändande, har han hamnat i en situation då avlägsnandet måste ske genom polisens försorg. Frågan blir då, om BB tillräckligt tydligt informerats om denna möjlighet i förväg.

text: Av utredningen framgår att det för mottagningsenheten varit oklart om BB förstått att polismyndigheten skulle komma att kontaktas om han valde att återigen uppsöka enheten. Jag delar Migrationsverkets uppfattning att detta kunde ha tydliggjorts för honom när han uppsökte enheten den 17 april 2001 och godtar verkets förklaring att den bristande handläggningen i detta avseende varit att hänföra till den brist på rutiner som fanns vid detta tillfälle.

text: Jag stannar vid detta och med konstaterandet att Migrationsverket utarbetat anvisningar och rutiner för handläggning av situationer av denna art.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Delgivning
Långsam handläggning
Preskription

title: Kritik mot Gotlands tingsrätt för att inte ha uppmärksammat en fråga om åtalspreskription

sammanfattning: En åklagare väckte åtal för brott som skulle preskriberas en dryg månad senare. Trots det utfärdades inte stämning utan dröjsmål och tingsrätten skickade stämning och kallelse till den tilltalade i ett vanligt brev med delgivningskvitto. JO kritiserar tingsrätten för sin inledande hantering av stämningsansökan och för att försöken att delge den tilltalade fortsatte efter att brotten preskriberats.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 27 februari 2020 framförde AA klagomål mot Gotlands tingsrätt och uppgav i huvudsak följande.

text: Hon utsattes under nyårsafton 2017 för brott och fick under hösten 2019 uppgift om att förhandling i saken skulle äga rum i februari 2020. Tiden efter brottstillfället hade varit mycket påfrestande för henne och hon såg fram emot att saken snart skulle vara avgjord. På förhandlingsdagen informerades hon av åklagaren, fem minuter innan målet skulle ropas på, om att förhandlingen skulle ställas in på grund av preskription. Ingen från tingsrätten talade med henne eller förklarade det inträffade. Dagen efter fick hon en kopia av tingsrättens beslut att skriva av målet.

text: Utredning

text: Handlingar i tingsrättens mål B 1381-17 begärdes in och granskades.

text: I en remiss den 31 augusti 2020 uppmanade JO tingsrätten att lämna upplysningar om och yttra sig över det som AA hade fört fram i sin anmälan. Tingsrätten skulle särskilt beröra bl.a. frågorna om tiden för utfärdandet av stämning och det valda delgivningssättet.

text: Tingsrätten (lagmannen BB) gav in ett remissvar med följande innehåll:

text: Målet inleddes hos tingsrätten den 2 januari 2018 med en framställan om förordnande av offentlig försvarare. Stämningsansökan kom in torsdagen den 21 november 2019. Dessförinnan hade åklagaren vid ett flertal tillfällen tillfrågats av tingsrätten om målets status.

text: När stämningsansökan kom in handlades målet av dåvarande lagmannen CC som tisdagen den 26 november 2019 beslutade bl.a. om att stämning med kallelse till huvudförhandling skulle utfärdas och att yttrande från frivården skulle inhämtas. Detta noterades på ett åtgärdsblad som finns i akten. Stämning med kallelse skickades i vanligt brev med delgivningskvitto till den tilltalade på dennes folkbokföringsadress tisdagen den 3 december 2019. Eftersom delgivningskvitto inte kom in har man skickat påminnelser med vanlig post den 16 december och den 27 december 2020 [rätteligen 2019, JO:s anm.]. Det framgår inte att tingsrätten försökt nå den tilltalade på annat sätt, t.ex. per telefon, för att få en bekräftelse på att han hade fått del av handlingarna. Den 3 januari 2020 uppdrogs åt stämningsman att delge den tilltalade. Innan stämningsmannen hunnit delge den tilltalade kom delgivningskvitto in till tingsrätten, med delgivningsdatum den 3 januari 2020. De åtalade gärningarna hände den 31 december 2017. Med hänsyn till straffskalan för de åtalade gärningarna inträdde preskription den 1 januari 2020. CC har uppgett att målet handlagts enligt gängse rutiner. När huvudförhandlingen hade ropats på påpekade den tjänstgörande åklagaren (som var en annan åklagare än den som upprättat stämningsansökan) att preskription hade inträtt. Detta hade inte uppmärksammats tidigare. Det har nu gått en tid sedan händelsen men enligt CCs minnesbild tog han med målsägandebiträdet upp frågan om följden för det enskilda anspråket av att brottmålet skulle skrivas av på grund av preskription. Tingsrätten avkunnade sedan beslutet om att skriva av målet. Mer än så kunde han inte erinra sig nu. Tingsrätten har ett internt rutindokument ”Beredning av brottmål” som upprättades den 24 juni 2019. I dokumentet anges bl.a. att vid kontroll av stämningsansökan ska den som handlägger målet alltid börja med att kontrollera bl.a. preskription. Så här uttrycks det i dokumentet: ”Preskription (

text: 35 kap.

text: brottsbalken

text: ”), Huvudregel: Tidsfristen styrs av brottets straffskala. Det är datumet för brottet som är utgångspunkten, om inte tilltalad/misstänkt delgetts stämning eller häktats.” I dokumentet finns också ett avsnitt om delgivning där det redogörs för två former för delgivning av stämningsansökan: delgivning med delgivningskvitto och förenklad delgivning. Rutindokumentet har reviderats i februari 2020 men inte i de nämnda delarna. Tingsrättens bedömningar: – Det borde ha uppmärksammats när stämningsansökan kom in att det var kort tid kvar till preskription. Det finns ingen notering i akten om att det gjorts. Det finns inte heller någon notering i stämningsansökan om att preskription var nära förestående. Sådana och andra påpekanden från åklagaren i handläggningsfrågor är till stor nytta för tingsrätten vid beredningen av ett mål. – Att det var kort tid kvar till preskription borde ha lett till att stämning utfärdats skyndsamt. – Särskilda åtgärder för att säkerställa delgivning borde ha vidtagits, t.ex. genom att söka den tilltalade per telefon när delgivningskvitto inte kom in eller att skicka stämningen med stämningsman tidigare. – Tingsrätten kommer att uppdatera sitt rutindokument med en tydlig anvisning om att risken för preskription ska uppmärksammas särskilt, inte minst när det gäller brott med lägre straffskala. Sådan risk ska leda till skyndsam handläggning med utfärdande av stämning. Vidare ska tydliggöras att särskilda åtgärder ska vidtas för att säkerställa delgivning i sådana fall. Dessa anvisningar har redan tagits upp vid möten med all personal på tingsrätten. – Det hade varit gott bemötande om någon från tingsrätten hade upplyst målsäganden om och förklarat det inträffade för henne på dagen för huvudförhandlingen. – Tingsrätten beklagar det inträffade.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering m.m.

text: I

text: 35 kap. 1 § brottsbalken

text: , BrB, finns bestämmelser om s.k. åtalspreskription. Regleringen innebär att påföljd inte får dömas ut för ett brott när det har gått en viss tid efter brottet. Om den misstänkte häktas eller delges åtal för brottet sker ett preskriptionsavbrott och preskriptionstiden upphör därmed att löpa. När det som i detta fall är fråga om brott med som högst ett års fängelse i straffskalan inträder preskription två år efter gärningstillfället (

text: 35 kap. 1 § första stycket 1

text: BrB).

text: När ett åtal väcks ska tingsrätten granska att stämningsansökan uppfyller de formella kraven och annars förelägga åklagaren om komplettering. Om det föreligger ett rättegångshinder ska ansökan avvisas. (Se bl.a.

text: 45 kap.

text: och

text: 8 §§

text: rättegångsbalken

text: , RB.) Som Gotlands tingsrätt framhållit bör även preskriptionsfrågan uppmärksammas vid den inledande kontrollen. Det kan dock noteras att ett preskriberat brott inte ska avvisas utan lämnas utan bifall. De inledande åtgärderna bör enligt min mening vidtas snarast, i allmänhet i anslutning till att stämningsansökan kommer in till rätten. Det är av vikt att en tingsrätt har fungerande rutiner för dessa kontroller (se t.ex. JO:s beslut den 9 september 2021, dnr

text: och

text: Om en stämningsansökan inte avvisas ska rätten utfärda stämning på den tilltalade att svara på åtalet (

text: 45 kap. 9 §

text: RB). Det har inte angetts någon tidsfrist för att göra detta, men bestämmelsen förutsätter att stämning utfärdas utan dröjsmål. JO har tidigare uttalat att anstånd med utfärdande av stämning i upp till ett par veckor efter det att stämningsansökan kommit in till rätten kan vara befogat om det är påkallat av mer praktiskt betonade skäl, t.ex. därför att kallelse till huvudförhandlingen ska ske i stämningen och en tingsdag är under planering. Om det inte finns några sådana skäl bör däremot stämning utfärdas utan dröjsmål, eftersom vissa rättsverkningar – däribland frågan om preskription – är knutna till den tidpunkt då den tilltalade delges stämning. (Se bl.a. JO 1989/90 s. 30, dnr

text: , JO 2007/08 s. 53, dnr

text: , och protokoll från JO:s inspektion av Södertörns tingsrätt den 14–16 december 2015, dnr 6685-2015.)

text: Enligt

text: 7 § delgivningslagen (2010:1932)

text: ska den myndighet som handlägger ett mål eller ett ärende se till att delgivning sker. Myndighetens ansvar för delgivning innefattar även valet av delgivningssätt. Delgivningssätt ska enligt

text: 4 § första stycket delgivningslagen

text: väljas med utgångspunkt från att det ska vara ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och medföra så lite kostnader och besvär som möjligt. I detta ligger att myndigheten ska göra en proportionalitetsbedömning och använda det sätt som bedöms vara effektivt i det enskilda fallet utan att i onödan orsaka kostnader eller andra negativa konsekvenser (

text: prop. 2009/10:237 s. 231

text: ). Vid all delgivning gäller att

text: den inte får ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet, se 4 § andra stycket. De närmare övervägandena beror på vilket delgivningssätt som är aktuellt att använda i det enskilda fallet. I fråga om stämningsmannadelgivning innebär bestämmelsen att det alternativet inte ska användas i onödan med hänsyn till bl.a. mottagarens integritet och kostnaderna för myndigheten. Det finns inte något krav på att stämningsmannadelgivning ska ha föregåtts av något försök med annat delgivningssätt. När ett ärende t.ex. är särskilt brådskande kan stämningsmannadelgivning användas direkt (a.a. s. 171).

text: Bedömning

text: I likhet med tingsrätten anser jag att den ansvarige domaren borde ha uppmärksammat risken för preskription redan när stämningsansökan kom in till rätten och då vidtagit särskilda åtgärder för att säkerställa att den tilltalade delgavs stämning. En fördröjning med åtta arbetsdagar för att utfärda stämning kan, mot bakgrund av den risk för preskription som fanns i detta fall, inte anses uppfylla kravet på att stämning ska utfärdas utan dröjsmål. Det finns anledning att ännu en gång inskärpa vikten av att behovet av brådskande åtgärder uppmärksammas tidigt vid den inledande kontrollen av ett mål. Jag välkomnar att tingsrätten kommer att förtydliga sina rutiner i detta avseende.

text: Det är vidare anmärkningsvärt att tingsrätten vid beslutet om stämningsmannadelgivning inte noterade att preskription inträtt och inte gjorde det på förhandlingsdagen heller. Rätten har en skyldighet att självmant beakta reglerna om preskription, och det är därför en grundläggande åtgärd för den ansvarige domaren att förvissa sig om att ett åtal inte avser ett preskriberat brott. Utöver att det kan vara besvärligt att behöva inställa sig vid en domstol i onödan kan givetvis hela den rättsliga processen uppfattas som betungande för den som på något sätt är inblandad i den. Var och en som har en roll i en rättegång har därför ett befogat intresse av att genast underrättas när saken inte längre rör dem eller när det av någon annan anledning inte längre finns förutsättningar att pröva den.

text: Sammanfattningsvis ska tingsrätten och dåvarande lagmannen CC kritiseras för sin inledande hantering av stämningsansökan liksom för beslutet att ge en stämningsman i uppdrag att delge den tilltalade trots att gärningen vid det laget var preskriberad. Vidare borde CC under alla förhållanden ha uppmärksammat att preskription inträtt inför huvudförhandlingen i målet och kontaktat parterna om detta förhållande.

text: Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte anledning till några ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Anstalt
Bild- och ljudupptagning
Grundläggande fri- och rättigheter
Integritet
Visitation

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Hällby, om kameraövervakning av intagna

sammanfattning: I anstalten Hällby, som är en anstalt för manliga intagna, finns en kamera i det rum där de intagna byter kläder, kroppsvisiteras och genomgår ytlig kroppsbesiktning inför besök. I anmälan anfördes att de intagna känner sig kränkta av att stå nakna inför en kamera och inte veta vem som sitter vid skärmen i anstaltens centralvakt. ChefsJO uttalar i beslutet bl.a. att hon anser att det som Kriminalvården angett som syfte med kameraövervakningen utgör sådana berättigade ändamål som avses i 23 § kameraövervakningslagen och att dessa ändamål väger över den enskildes intresse av att inte bli övervakad. ChefsJO anser dock att det så långt möjligt bör vara endast manlig personal som bevittnar undersökningarna av de intagna via en monitor.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 9 mars 2016 klagade AA på att Kriminalvården, anstalten Hällby, kameraövervakar det rum där de intagna byter kläder inför ett besök. Han anförde bl.a. följande: De intagna känner sig kränkta av att stå nakna inför en kamera och inte veta vem som sitter vid skärmen i centralvakten. Anstaltens personal säger att kameran inte är aktiv, men i så fall borde kameran inte ens finnas där. Det skulle räcka med att två anställda visiterar den intagne inför ett besök.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården, huvudkontoret, för yttrande. I sitt remissvar anförde ställföreträdande chefen för rättsenheten BB följande:

text: Anmälan

text: AA har i anmälan till JO framfört klagomål mot Kriminalvården, anstalten Hällby, om att det finns en kamera som filmar intagna när de visiteras nakna i ett omklädningsrum inför och efter besök. AA upplever att det är jobbigt att stå naken framför någon och särskilt framför en kamera; att inte veta vem som sitter i andra änden och om det är en kvinna. AA menar att detta borde strida mot de mänskliga rättigheterna.

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från region Mitt, som i sin tur hämtat in uppgifter från anstalten Hällby. Det stämmer att det finns en kamera i omklädningsrummet. Kameran är placerad i takhöjd och övervakar omklädningsrummet samt en observationscell som ligger mitt emot omklädningsrummet. I omklädningsrummet sker kroppsvisitationer samt ytliga kroppsbesiktningar. I den mån det behövs och är möjligt så erbjuds intagna morgonrockar att skyla sig med. Övervakningen sker i syfte att ge såväl den som undersöks som den undersökande personalen ett skydd mot t.ex. otillbörlig behandling eller oriktiga anklagelser. Kamerabilden visas på en s.k. multiskärm i bevakningscentralen. Det är endast säkerhetsarbetslaget som har tillträde till bevakningscentralen. Bevakningscentralen är uppdelad i två rum och rummet där multiskärmen är placerad bemannas endast av en personal i taget. I nuläget finns det en kvinna som arbetar i den grupp som bemannar bevakningscentralen. Kameran har en inspelningsfunktion och materialet lagras i fyra dagar varefter det automatisk raderas från Kriminalvårdens servrar. Det är endast anstaltschefen samt kriminalvårdsinspektören för säkerhet som får besluta om granskning av inspelat material. Den aktuella kameran har tidigare berörts i ett ärende hos JO (dnr 6075-2014). JO beslutade den 14 november 2014 att inte vidta någon ytterligare åtgärd i ärendet efter att information inhämtats från anstalten Hällby. Av vad som framgår av en tjänsteanteckning i ärendet synes omständigheterna ha varit desamma med det undantag att tjänstemannen som JO hade kontakt med uppgav att han inte trodde att den aktuella kameran hade någon inspelningsfunktion.

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: 2 kap. 20 § regeringsformen

text: framgår att skyddet mot bl.a. kroppsligt ingrepp och mot intrång som innebär övervakning och kartläggning av den enskildes personliga förhållanden får, i den utsträckning som medges i 21-24 §§, begränsas genom lag. Enligt

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, ska varje intagen mötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. I 6 § andra stycket i samma kapitel anges att en kontroll- eller tvångsåtgärd endast får användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt 8 kap. 4 § FäL får en intagen kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas för bl.a. eftersökande av otillåtna föremål om det finns anledning att anta att ett sådant föremål kommer att anträffas på honom eller henne. Enligt 8 kap. 7 § FäL får kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inte utföras eller bevittnas av någon av motsatt kön som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska. Detta gäller dock inte en kroppsvisitation som avses i 5 §, en kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks, en kroppsvisitation med metalldetektor eller liknande teknisk anordning, eller en kroppsbesiktning som enbart innebär att andra prov än urinprov tas enligt 6 §. Om det är nödvändigt får en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning av en man utföras eller bevittnas av en kvinna även i andra fall än som avses i första stycket. Av

text: 23 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: följer att vid kroppsvisitation eller kroppsbesiktning ska den som kontrolleras visas all den hänsyn som omständigheterna medger. Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning ska, om möjligt, utföras i närvaro av en annan person än den som genomför kontrollen. I lagen (

text: ) om allmän kameraövervakning finns bestämmelser om användningen av övervakningsutrustning (allmän kameraövervakning). Enligt

text: 1 §

text: ska allmän kameraövervakning ske med tillbörlig hänsyn till enskildas personliga integritet.

text: Av

text: 5 a § personuppgiftslagen (1998:204)

text: , PuL, framgår att behandling av personuppgifter, som inte har bearbetats eller strukturerats på ett sätt som påtagligt underlättar sökningar eller sammanställningar i princip får utföras, om den inte innebär en kränkning av den övervakades personliga integritet. Av 8 § Kriminalvårdens föreskrifter (

text: KVFS 2012:5

text: ) om behandling av personuppgifter inom Kriminalvården (FARK KV-PuL) följer att bild- eller ljudmaterial från allmän kameraövervakning får bevaras under en tid av högst en månad. Första stycket gäller inte om materialet har betydelse för incidentutredning inom Kriminalvården enligt Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS [SÄK] 2010:1) om rapportering, utredning och vidtagande av åtgärder i samband med incidenter, utredning av brottslig verksamhet, utredning i ärende om personalansvar, eller utbildningen inom Kriminalvården. Material som enligt andra stycket får bevaras ska snarast lämnas över till den myndighet eller den enhet inom Kriminalvården som ansvarar för utredningen eller utbildningen. Material som används i utbildningssyfte ska avidentifieras.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: En kroppsvisitation eller en ytlig kroppsbesiktning är känslig ur integritetssynpunkt, varför det är viktigt att en intagen visas all den hänsyn som omständigheterna medger. Att kameraövervaka åtgärden innebär i sig ett intrång i den personliga integriteten. Utredningen i ärendet har visat att anstalten Hällby har en kamera som bl.a. övervakar omklädningsrummet som intagna använder i samband med besök. Kameran är placerad i takhöjd med ett perspektiv ovanifrån vilket bidrar till att bilden som syns i bevakningscentralen inte är detaljerad. Endast ett fåtal personer har tillträde till bevakningscentralen och det vistas inte mer än en person åt gången i utrymmet där kamerabilden visas. Materialet som spelas in från övervakningskameran sparas en väldigt kort tid, fyra dygn, varefter det raderas automatiskt för att säkerställa att materialet inte oavsiktligt sparas. Materialet kan endast granskas efter beslut från anstaltschefen eller kriminalvårdsinspektören för säkerhet. Den personuppgiftsbehandling som aktuell kameraövervakning innebär är att betrakta som ostrukturerad i den mening som avses i 5 a § PuL. Enligt förarbetena till 5 a § PuL innebär tillämpningen av bestämmelsen en intresseavvägning där den övervakades intresse av en fredad privat sfär vägs mot andra motstående intressen i det enskilda fallet (

text: prop. 2005/06:173 s. 26

text: f). I beslut den 10 september 2013, dnr 6743-2012, har JO uttalat att det krävs mycket starka skäl för att godta kameraövervakning av en kroppsvisitation där en intagen klär av sig naken. I beslut den 8 mars 2012, dnr 4632-2010 m.fl. rörande kameraövervakning i samband med urinprovstagning har JO inte motsatt sig kameraövervakning, bl.a. mot bakgrund av vikten att proven inte manipuleras, att den intagne under alla omständigheter står under noggrann uppsikt vid provtagningarna samt att kameran kan vara ett komplement till vittnesfunktionen. Anstalten Hällby är en anstalt av högsta säkerhetsklass och tillgången på tekniska skyddsanordningar, såsom övervakningskameror, är god och möjliggör en hög grad av kontroll av intagna. Kameraövervakningen av det aktuella utrymmet sker för att trygga säkerheten för den personal som närvarar vid klädbytet men utgör även ett skydd för den intagne mot otillbörlig behandling. Genomförandet av visitationer utgör en viktig del i Kriminalvårdens arbete med att se till att miljön för intagna och personal är drogfri och säker. Tillfällen då intagna ombeds klä om inför personal eller underkasta sig kroppsvisitationer är sådana situationer där det finns en risk för att konflikter uppstår. Kriminalvården anser därför att det föreligger så pass starka skäl att det är motiverat att kameraövervaka det aktuella utrymmet. Kriminalvården anser vidare att kameraövervakningen sker med tillbörlig hänsyn till de intagnas personliga integritet. Den behandling av personuppgifter som kameraövervakningen medför begränsas både vad gäller åtkomst och lagringstid. Den automatiska gallringen säkerställer vidare att inget kameramaterial oavsiktligt sparas.

text: Klagomålet aktualiserar även frågan om en kriminalvårdstjänsteman som bevakar en övervakningskamera när det sker en kroppsvisitation eller en ytlig kroppsbesiktning av en intagen bevittnar åtgärden i den mening som avses i 8 kap. 7 § FäL, vilket skulle innebära att den som bevakar övervakningskameran, med vissa undantag, ska vara av samma kön som den som undersöks. Kriminalvården har inte uppfattat regleringen på så sätt, utan att regleringen tar sikte på det vittne som normalt ska vara fysiskt närvarande vid en visitation eller besiktning (jfr t.ex.

text: prop. 1978/79:62 s. 33

text: ). Frågan synes dock inte alldeles självklar. Anstalten Hällby kommer därför under alla förhållanden tillse att det i normalfallet är en man som sköter bevakningsuppdraget under den tid det pågår en kroppsvisitation eller en ytlig kroppsbesiktning av en intagen i det aktuella utrymmet.

text: Kriminalvården fick den 2 augusti 2016 möjlighet att komplettera sitt yttrande. Chefen för sektionen för verksjuridik BB anförde följande:

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: 23 § kameraövervakningslagen (2013:460)

text: framgår att kameraövervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde får bedrivas utan samtycke om 1. övervakningen behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra berättigade ändamål, och 2. övervakningsintresset väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad, med särskilt beaktande av hur övervakningen ska utföras, om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet används och vilket område som ska övervakas. Av

text: 24 § samma lag

text: följer att den som bedriver kameraövervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde ska se till att 1. övervakningen sker endast för särskilda och berättigade ändamål, 2. ändamålen med övervakningen dokumenteras, och 3. övervakningen inte sker i större omfattning än vad som behövs för att tillgodose ändamålen med övervakningen. Av

text: 29 § samma lag

text: följer att tillgång till bild- och ljudmaterial från kameraövervakning inte får ges till fler personer än vad som behövs för att övervakningen ska kunna bedrivas. Av

text: 32 § andra

text: och

text: tredje stycket

text: samma lag följer att bild- och ljudmaterial från kameraövervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde inte får bevaras under längre tid än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med övervakningen. När bild- eller ljudmaterial från kameraövervakningen inte längre får bevaras ska det omedelbart förstöras.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Kriminalvården har i sitt yttrande av den 2 augusti 2016 av förbiseende inte hänvisat till 2013 års kameraövervakningslag. Kriminalvården vidhåller dock vad som tidigare anförts med följande tillägg och förtydligande. Kriminalvården har tidigare redogjort för behovet av och syftet med övervakning av det aktuella utrymmet. Kriminalvårdens uppfattning är att det föreligger ett sådant berättigat ändamål som avses i

text: kameraövervakningslagen

text: . Kameraövervakningen sker med tillbörlig hänsyn till de intagnas integritet. Vidare menar Kriminalvården att vad som tidigare anförts angående omfattningen av kameraövervakningen, övervakningskamerans placering, den mycket begränsade tillgången till bildmaterialet och den korta tid som materialet sparas sammantaget att

text: kameraövervakningslagen

text: uppfyller de krav som ställs i

text: kameraövervakningslagen

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaren.

text: Bedömning

text: Bestämmelserna om kameraövervakning av platser dit allmänheten inte har tillträde finns sedan den 1 juli 2013 i

text: kameraövervakningslagen

text: . Kriminalvården har i sitt första remissyttrande hänvisat till bestämmelserna i den tidigare gällande lagen om allmän kameraövervakning och

text: personuppgiftslagen

text: . Lagen om allmän kameraövervakning upphörde emellertid att gälla den 1 juli 2013, och i

text: kameraövervakningslagen

text: anges uttryckligen att lagen gäller i stället för

text: personuppgiftslagen

text: . Utöver de bestämmelser som Kriminalvården har redogjort för vill jag nämna att det i

text: 25 § första stycket kameraövervakningslagen

text: anges att upplysning om kameraövervakning ska lämnas genom tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt.

text: Kriminalvården har anfört att kameraövervakningen sker för att trygga säkerheten för den personal som är närvarande vid klädbytet och att övervakningen även är ett skydd för den intagne mot otillbörlig behandling. Enligt min mening är det fråga om sådana berättigade ändamål som avses i

text: kameraövervakningslagen

text: (jfr även JO:s beslut den 8 mars 2012 i dnr 4632-2010 m.fl.). Kriminalvården anser att intresset av att övervakning sker väger över den enskildes intresse av att inte bli övervakad och hänvisar till kamerans placering, den begränsade tid som inspelat material sparas samt att det är ett fåtal personer som har tillträde till bevakningscentralen där bildskärmen finns. Jag finner inte skäl att ifrågasätta den bedömning som myndigheten har gjort i denna del. Mot bakgrund av det uppgivna övervakningsintresset anser jag emellertid att

text: 8 kap. 7 § fängelselagen

text: bör tillämpas även för den som bevittnar en kroppsvisitation eller en ytlig kroppsbesiktning via en monitor. Det bör alltså även i dessa fall så långt möjligt vara främst manlig personal som bevittnar de kroppsvisitationer som genomförs i omklädningsrummet.

text: Kriminalvården har inte bemött AA:s uppgift om att anstaltens personal har uppgett att kameran i omklädningsrummet inte är på. Det är givetvis oacceptabelt om personalen vilseleder de intagna i fråga om kameraövervakningen eller att personalen underlåter att upplysa de intagna om kameraövervakningen på det sätt som föreskrivs i

text: 25 § kameraövervakningslagen

text: . Jag nöjer mig med detta påpekande.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Kritik mot Kronofogdemyndigheten för att efterforskningsåtgärder i utmätningsärende inte dokumenterats

text: Bakgrund

text: Den 30 januari 2009 erhöll Kronofogdemyndigheten ett anonymt tips i vilket uppgavs att AA bedrev näringsverksamhet i form av hästhandel. AA hade tidigare varit föremål för handläggning hos Kronofogdemyndigheten. Den anonyma tipsaren hänvisade bl.a. till annonser på Internet.

text: I anledning av tipset påbörjade kronoinspektören BB en utredning. Lördagen den 14 mars 2009 bad BB kronoassistenten CC att ringa AA i anledning av en försäljningsannons på en häst. CC, som ringde från skyddat nummer och som inte presenterade sig som representant för Kronofogdemyndigheten, ställde frågor om hästen. Den information som CC inhämtade genom telefonsamtalet vidarebefordrades till BB, vilken dokumenterade informationen som ett anonymt tips inkommet den 16 mars 2009. Den 19 mars 2009 utmättes hästen med stöd av

text: 4 kap. 18 § utsökningsbalken

text: för AA:s skulder.

text: AA överklagade Kronofogdemyndighetens beslut till Göteborgs tingsrätt, som den 23 april 2009 fann att hon hade styrkt att hon inte var hästens ägare. Tingsrätten upphävde därför Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning samt ett efterföljande beslut om försäljning av hästen.

text: Anmälan

text: I tre olika anmälningar inkomna till JO den 24 mars samt den 2 och 3 april 2009 framförde AA klagomål mot Kronofogdemyndigheten, Göteborgskontoret samt BB och CC. Hon anförde att en representant för Kronofogdemyndigheten (CC), som låtsades vara intresserad av att köpa en häst som hon hade ute till försäljning, lördagen den 14 mars 2009 ringde upp henne utan att presentera sig och ställde ett flertal frågor angående hästen. När hon efterfrågade namn och telefonnummer ville den som ringde inte lämna något svar. Några dagar senare beslutade Kronofogdemyndigheten att utmäta hästen, som ägdes av en man i Danmark, för hennes skulder utan att någon kontakt dessförinnan hade tagits med henne. När hon därefter kontaktade BB och bl.a. frågade om telefonsamtalet den 14 mars 2009

text: hade kommit från Kronofogdemyndigheten förnekade BB att så varit fallet; hon påstod att myndigheten hade mottagit ett anonymt tips.

text: Utredning

text: Kronofogdemyndighetens handlingar i ärendet lånades in och granskades. Myndighetens huvudkontor anmodades därefter att göra en utredning och yttra sig angående vad AA framfört om att hon fått ett anonymt telefonsamtal som enligt uppgift visat sig komma från en tjänsteman hos Kronofogdemyndigheten.

text: I sitt remissvar, till vilket ett yttrande från västra indrivningsavdelningen samt kronofogden DD och enhetschefen EE hade fogats, anförde Kronofogdemyndigheten (KFM), genom biträdande processägaren FF, huvudsakligen följande.

text: Kronofogdemyndighetens bedömning

text: AA har under ett antal år förekommit hos KFM. Med anledning av skulderna har KFM vidtagit verkställighetsåtgärder i form av utmätning. I det aktuella fallet genomförde KFM en tillgångsundersökning efter ett anonymt tips om att AA handlar med hästar mm. KFM förhörde sig hos AA om den påstådda handeln men fick beskedet att verksamheten var under avveckling. KFM fick efter detta besked in flera anonyma tips om att AA bedrev handel med hästar och att det pågick försäljning på Internetsidan hästnet.se. Kronoinspektören BB bad en mer hästkunnig kollega, kronoassistenten CC, att skaffa fram fler fakta om den pågående försäljningen av hästen Zefir. CC hörde sig därför närmare för per telefon om hästens värde, besittningsförhållanden och ställde några allmänna frågor. Utifrån de motstridiga uppgifter som lämnats av AA och de tips som inkommit till KFM fanns anledning att närmare undersöka denna tillgång. Att genom telefonförfrågningar mer formlöst efterforska tillgångar står inte i strid med hur tillgångar får efterforskas enligt

text: utsökningsbalken

text: , se

text: Utsökningsbalken

text: – En kommentar, Walin m.fl. 4:e uppl. s. 150. CC uppgav under telefonsamtalet aldrig att hon ringde från KFM. I vissa situationer kan det vara befogat att underlåta att presentera sig som tjänsteman från KFM. Telefonförfrågningen handlar i det här läget om att förbereda en kommande utmätningsförrättning. Att på detta sätt skaffa sig allmän information om egendomen har accepterats som rimliga åtgärder inför en utmätningsförrättning, jfr. JO om moderna efterforskningsmetoder i Skatte- och Kronofogdemyndigheternas verksamhet, 1984:1, s. 34. Någon provokation har inte förekommit från KFM:s sida. Situationen kan liknas vid möjligheten för KFM att i vissa lägen verkställa utmätning utan föregående underrättelse till gäldenären,

text: 4 kap. 12 § andra stycket

text: UB. Detta kan t.ex. ske om KFM bedömer att det finns risk att gäldenären skaffar undan egendomen. Enligt

text: 4 kap. 9 §

text: UB ska KFM i den utsträckning som behövs med hänsyn till ansökans innehåll, tillkommande uppgifter, gäldenärens förhållanden och omständigheterna i övrigt utreda gäldenärens anställnings- och inkomstförhållanden samt undersöka om gäldenären har utmätningsbar egendom. KFM ska se till att en förrättning inte väcker onödig uppmärksamhet eller annars orsakar svaranden eller annan enskild större olägenhet än som är nödvändigt, 3 kap. 1 § utsökningsförordningen. Vid en tillgångsundersökning måste bedömas allmänt om den metod som används är försvarlig med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Därvid måste göras en avvägning mellan å ena sidan den skada och det intrång som metoden medför eller riskerar att medföra och å andra behovet av att genomföra tillgångsundersökningen och de fördelar som står att vinna vid ett säkerställande av en eventuell utmätning. Med tanke på de motstridiga uppgifter som lämnats av AA och den information om tillgångar som kommit från annat håll anser KFM att åtgärderna varit befogade och att handläggningen har gått rätt till.

text: CC:s telefonsamtal dokumenterades av BB som ett anonymt tips. Anledningen till detta har uppgetts vara osäkerhet kring förfarandets riktighet. KFM:s dokumentation ska vara saklig, jfr

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: . Beslut och åtgärder som påverkar målet måste framgå av dokumentationen och vara väl motiverade. Andra uppgifter som behövs för att kunna följa ärendet ska också dokumenteras. Enligt

text: 15 § förvaltningslagen

text: är en myndighet skyldig att dokumentera information som den får muntligt. Bestämmelsen är inte tillämplig i KFM:s verksamhet men bör ändå ligga till grund för dokumentationsrutinerna. Vad som sagts ovan om KFM:s dokumentation finns återgivet i handboken Utmätning samt i dokumentet ”System för dokumentation – en riktlinje”. Dokumentationen av telefonsamtalet har inte gett en korrekt bild av de utredningsåtgärder som vidtagits, vilket KFM beklagar. Givetvis är det av vikt att kravet på en korrekt dokumentation över handläggningen upprätthålls. Händelsen har föranlett åtgärder för att förbättra handläggningen i denna del. Inom KFM pågår f.n. ett arbete med att förnya och förbättra dokumentationsrutinerna. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. Hon uppgav bl.a. att hästen hade skadat sig mycket svårt under den tid Kronofogdemyndigheten hade den i sin vård, vilket hade lett till stora kostnader för henne.

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och utgör främst en kontroll av att myndigheterna har följt de förfaranderegler som gäller. JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är heller inte avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Den som är missnöjd med Kronofogdemyndighetens beslut kan överklaga det till tingsrätten, vilket AA även har gjort. Utmätningsbeslutet kommer därför inte att göras till föremål för någon bedömning från min sida.

text: Bedömningen i det följande inriktas i stället på telefonsamtalet den 14 mars 2009 mellan CC och AA.

text: Enligt

text: 4 kap. 9 § utsökningsbalken

text: ska Kronofogdemyndigheten i den utsträckning som behövs med hänsyn till bl.a. ansökans innehåll, tillkommande uppgifter och omständigheterna i övrigt undersöka om gäldenären har utmätningsbar egendom. Bestämmelsen föreskriver en undersökningsplikt för Kronofogdemyndigheten, men ger myndigheten ett betydande utrymme att anpassa sina insatser till förhållandena i det enskilda målet.

text: När Kronofogdemyndigheten undersöker en gäldenärs tillgångar kan myndigheten använda sig av olika källor, såsom upplysningar från borgenären, gäldenären själv, tredje man samt metoder, såsom efterforskning i olika register eller förrättning i gäldenärens bostad eller lokal.

text: En gäldenär är enligt

text: 4 kap. 14 § utsökningsbalken

text: skyldig att till Kronofogdemyndigheten lämna de uppgifter om sina tillgångar som behövs i målet och kan åläggas att under straffansvar bekräfta den information som han har lämnat. Det finns inget hinder mot att Kronofogdemyndigheten mer formlöst, exempelvis genom telefonsamtal, inhämtar uppgifter från gäldenären angående dennes tillgångar.

text: JO har tidigare gjort uttalanden om principerna för och metoderna i bl.a. Kronofogdemyndighetens efterforskande verksamhet (se JO om moderna efterforskningsmetoder i Skatte- och Kronofogdemyndigheternas verksamhet – en undersökning av laglighet och lämplighet, 1984:1 [fortsättningsvis benämnd JO 1984:1]). JO uttalade bl.a. att beslut om känsliga eller ovanliga insatser bör fattas på chefsnivå samt att åtgärder som vidtas ska dokumenteras. Kravet på opartiskhet och saklighet i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: måste givetvis iakttas. Utgångspunkten är att åtgärderna ska präglas av ändamålsenlighet, urskillning och måtta (se JO 1984:1 s. 32). Det borde, uttalade JO vidare, finnas ett utrymme för att med utgångspunkt i annonser om viss näringsverksamhet, genom exempelvis enkla telefonförfrågningar, skaffa sig allmän information om verksamheten. En tjänsteman som går längre och exempelvis ställer frågor av provokativ natur eller agerar under falskt namn har däremot i de allra flesta situationer passerat gränsen för det lämpliga (se JO 1984:1 s. 34).

text: I frågan om den i detta ärende genomförda åtgärdens lämplighet noterar jag att det har rört sig om ett telefonsamtal där vissa frågor ställts om en häst, som av gäldenären salufördes via en annons på Internet. Det har inte förekommit någon provokation utan, såvitt framkommit, endast allmänna frågor med utgångspunkt från annonsen. Det kan visserligen, mot bakgrund av de övriga medel som stod till Kronofogdemyndighetens förfogande, ifrågasättas huruvida det verkligen förelåg ett behov av att genomföra utredningen på detta sätt. Åtgärden har emellertid enligt min mening inte varit av ett så ingripande slag att det finns grund för kritik mot dess genomförande.

text: Kronofogdemyndigheten har vid sin utredning av klagomålen kommit fram till att myndigheten är skyldig att dokumentera åtgärder som påverkar målet eller som behövs för att kunna följa dess gång. Jag kan, i likhet med myndigheten, konstatera att telefonsamtalet mellan CC och AA inte dokumenterats på ett korrekt sätt. Av Kronofogdemyndighetens remissvar framgår att skälet till den bristfälliga dokumentationen synes ha varit en osäkerhet om huruvida den genomförda åtgärden var tillåten eller inte. Det är naturligtvis inte tillåtet för en tjänsteman att försöka dölja felaktiga eller tveksamma åtgärder genom att redovisa dem på ett oriktigt sätt.

text: Kronofogdemyndigheten ska därför kritiseras för den bristfälliga dokumentationen och särskilt för att underlåtenheten varit avsedd att dölja åtgärder som myndighetens tjänstemän själva synes ha betraktat som tvivelaktiga.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Serviceskyldighet

title: En myndighet bör om det är möjligt och lämpligt tillgodose en enskilds önskemål om att få allmänna handlingar skickade via telefax

text: Anmälan

text: I en anmälan mot Kommunstyrelsen i Orsa kommun framförde AA klagomål i olika avseenden beträffande handläggningen av ett ärende om handlingsutlämnande. AA uppgav bl.a. följande. Torsdagen den 15 april 2004 kontaktade hon kommunens upphandlingsenhet och begärde att få ta del av tilldelningsbeslutet och det vinnande anbudet m.m. i ett upphandlingsärende rörande inhyrning av grävmaskiner. Hon begärde att handlingarna skulle skickas till henne via telefax. Hon fick beskedet att det var omöjligt att efterkomma hennes begäran eftersom den tjänsteman som hade handlagt upphandlingsärendet inte var i tjänst den dagen och hon uppmanades att återkomma påföljande dag. När hon nästa dag framförde sin begäran vägrade tjänstemannen att lämna ut handlingarna och hänvisade till att uppgifterna i dessa omfattades av sekretess till dess att avtal hade tecknats. Detta besked stämde enligt AA:s mening inte överens med hur den berörda sekretessbestämmelsen skall tillämpas. Kommunen kunde inte meddela något överklagbart beslut i saken eftersom den tjänsteman som hade befogenhet att fatta ett sådant beslut var ledig. På måndagen den 19 april 2004 ändrade kommunen uppfattning i sekretessfrågan och ansåg att handlingarna kunde lämnas ut. Kommunen vägrade dock att skicka handlingarna med telefax och avsåg att skicka dem med post mot postförskott. Som ett alternativ uppmanades AA att i stället hämta kopiorna vid kommunkansliet. Kommunens vägran att expediera de begärda handlingarna via telefax medförde att hon behövde skicka en begäran om interimistiskt beslut till den länsrätt som handlade frågan om överprövning av upphandlingen.

text: AA ansåg att kommunens rutiner för handläggning av ärenden om handlingsutlämnande var bristfälliga.

text: Utredning

text: Kommunstyrelsen anmodades att göra en utredning och yttra sig över anmälan.

text: Kommunstyrelsens arbetsutskott beslutade att avge yttrande i enlighet med ett av kommunledningskontoret upprättat förslag till yttrande, vari anfördes bl.a. följande.

text: AA kontaktade BB på upphandlingsenheten fredag 2004-04-16 och krävde att begärda handlingar skulle skickas nu, dvs. omedelbart. Efter diverse diskussioner om handlingars eventuella sekretess enades BB och AA om att handlingarna inte omfattades av någon sekretess. Eftersom sista leveransen av post redan gått för dagen upplystes om att handlingarna skulle skickas följande måndag 2004-04-19, alternativt vara tillgängliga för hämtning. Det normala sättet att skicka handlingar på för upphandlingsenheten är per post. AA valde att hämta handlingarna. AA kommenterade remissvaret och vidhöll vad hon hade anfört i sin anmälan. Hon framförde också ytterligare klagomål mot kommunen.

text: I beslut den 21 juni 2005 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Allmänt angående JO:s granskning och föreskrifterna om handlingsutlämnande JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. Det är däremot normalt inte en uppgift för JO att ta ställning till om handlingar som har begärts utlämnade hos en myndighet är allmänna och offentliga handlingar. Sådana frågor får i stället prövas i den ordinarie ordning som föreskrivs i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: sekretesslagen (1980:100)

text: Enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: skall en allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran ”genast eller så snart det är möjligt” på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Av

text: 2 kap. 13 § tryckfrihetsförordningen

text: framgår vidare att den som önskar ta del av en allmän handling även har rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt. Besked i en utlämnandefråga bör normalt lämnas redan samma dag som en begäran har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten skall kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material.

text: Av det anförda följer att myndigheter måste ha beredskap för att skyndsamt kunna pröva framställningar om handlingsutlämnande. Angående kommunens handläggning av ärendet När AA framställde sin begäran om handlingsutlämnande vid telefonsamtalet torsdagen den 15 april 2004 lämnade kommunen beskedet att det var omöjligt att efterkomma hennes framställning eftersom den som hade handlagt upphandlingsärendet inte var i tjänst den dagen och kommunen bad henne därför att återkomma påföljande dag. Detta var enligt min mening inte ett tillfredsställande sätt att bemöta hennes begäran. Kommunen skulle i stället redan till följd av vad AA uppgav vid telefonsamtalet ha påbörjat handläggningen av framställningen.

text: AA och kommunen har i andra avseenden olika uppfattningar om vad som förekom i samband med hennes begäran om handlingsutlämnande. Det är inte troligt att ytterligare utredning från min sida skulle kunna ge klarhet i detta. Jag gör därför inte någon prövning beträffande de delarna av handläggningen. Av utredningen framgår dock att AA:s önskemål om att handlingarna skulle skickas till henne via telefax inte tillgodosågs av kommunen, som i stället avsåg att skicka handlingarna med post. Kommunen har inte i remissyttrandet lämnat några särskilda upplysningar om varför handlingarna inte kunde skickas via telefax utan endast anfört att det normala sättet för upphandlingsenheten att skicka handlingar är med post.

text: I

text: och

text: 5 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: finns bestämmelser om myndigheternas serviceskyldighet. Enligt 5 § andra stycket skall myndigheterna se till att det är möjligt för enskilda att kontakta dem med hjälp av bl.a. telefax och att svar kan lämnas på samma sätt. Av motiven till bestämmelsen framgår att det är myndigheten som i det enskilda fallet avgör på vilket sätt ett svar skall lämnas (

text: prop. 2002/03:62 s. 20

text: ). Det kan således av

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser om serviceskyldigheten inte dras slutsatsen att myndigheterna är skyldiga att själva använda telefax i sin kommunikation med enskilda. Det finns inte heller några andra föreskrifter som i det nu aktuella hänseendet medförde längre gående förpliktelser för kommunen (jfr dock vad som föreskrivs beträffande statliga myndigheter i

text: 10 §

text: förordningen [2003:234] om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. och JO:s uttalanden i ämbetsberättelsen 1997/98 s. 75). Jag kan således inte hävda att kommunen skulle ha skickat handlingarna till AA via telefax. Det framstår dock som naturligt att myndigheterna i sin strävan efter att ge god service försöker att så långt det är möjligt och lämpligt tillgodose enskildas önskemål om att handlingar skall skickas via telefax. Med dessa uttalanden lämnar jag saken.

text: Ärendet avslutas.