avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Uttalanden om Polismyndighetens möjligheter att vidta tvångsåtgärder vid verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut enligt 12 kap. 14 § utlänningslagen

sammanfattning: Efter att Migrationsverket fattat beslut om att avvisa en asylsökande kvinna och hennes minderåriga barn överlämnades ärendet till dåvarande Polismyndigheten i Stockholms län för verkställighet. På avresedagens morgon genomförde polismyndigheten en husrannsakan och hämtade kvinnan och barnen i deras bostad. De kördes till polisstationen och därefter till flygplatsen. Som grund för beslutet om hämtning angavs 9 kap. 9 § utlänningslagen. I beslutet konstateras att den bestämmelse som polismyndigheten grundade sitt hämtningsbeslut på inte var tillämplig i det aktuella fallet. Eftersom det inte heller finns något annat lagstöd för ingripandet kritiseras polismyndigheten för att ha genomfört åtgärderna. I beslutet uttalar JO att utlänningslagen bör förtydligas så att det klart framgår vilka tvångsåtgärder polisen har rätt att vidta för att verkställa ett avvisningseller utvisningsbeslut. Beslutet överlämnas därför till Justitiedepartementet.

text: Bakgrund

text: AA, som är medborgare i Kirgizistan, ansökte i juni 2011 om asyl i Sverige tillsammans med sin make och deras minderåriga barn. Migrationsverket beslutade i augusti 2011 att avslå ansökningarna och avvisa familjen till Kirgizistan. Besluten vann laga kraft i augusti 2012.

text: Eftersom Migrationsverket bedömde att tvång var nödvändigt för att genomföra avvisningen överlämnades ärendet i oktober 2012 till gränspolisen vid dåvarande Polismyndigheten i Stockholms län med stöd av

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: . Polismyndigheten planerade att verkställa familjens avvisningsbeslut den 4 november 2014 genom en eskorterad flygresa till Kirgizistan. Genomförandet av verkställigheten inleddes också på morgonen den 4 november 2014, men avbröts med anledning av AA:s hälsotillstånd.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på polisens agerande när avvisningsbeslutet skulle verkställas. Hon uppgav bl.a. följande.

text: På morgonen den 4 november 2014 stormade en grupp civilklädda poliser in i familjens bostad. Eftersom ingen i familjen kände till vad som var på gång blev AA mycket rädd. Hon förstod först långt senare att det var fråga om att verkställa beslutet om avvisning.

text: AA berättade att hon var gravid i åttonde månaden, men polisen tog inte hänsyn till detta utan körde henne och hennes två minderåriga barn till Arlanda. Trots att hon hade ett läkarintyg som visade att det var farligt att flyga i hennes tillstånd vidhöll polisen att avvisningsbeslutet skulle verkställas. Hon blev så chockad av behandlingen att värkarbetet satte igång. Till slut kördes hon till Danderyds sjukhus där hennes son föddes en månad för tidigt.

text: Utredning

text: Handlingar hämtades in från myndigheten. Polismyndigheten (chefen för rättsavdelningen BB) yttrade sig över anmälan. På JO:s begäran avsåg yttrandet särskilt frågan om vilken rättslig reglering som legat till grund för besluten om husrannsakan och hämtning samt hur genomförandet av åtgärderna hade dokumenterats. Genomförandet av verkställigheten m.m. Av utredningen framgick bl.a. följande.

text: I samband med att polisen beställde flygresan till Kirgizistan kallades AA och hennes familj till ett verkställighetssamtal. Samtalet genomfördes den 8 oktober 2014 av handläggaren CC. Vid samtalet kom det fram att familjen inte ville samarbeta för att genomföra verkställigheten. AA berättade inte att hon var gravid, och CC kunde inte heller se det på AA.

text: Inför avresan kom det fram att familjen inte bodde på den adress som de hade uppgett. Genom spaning lyckades polisen hitta familjens faktiska bostadsadress. Den 3 november 2014 fattade polismyndigheten ett beslut om att hämta familjen utan föregående kallelse och angav

text: 9 kap. 9 § utlänningslagen

text: som grund för beslutet. Samtidigt beslutades om husrannsakan enligt

text: 20 § polislagen

text: . Det angavs att besluten fattades för att avvisningsbesluten skulle kunna verkställas.

text: På morgonen den 4 november 2014 verkställdes besluten av bl.a. inspektörerna DD och EE. I samband med detta uppgav AA att hon var gravid. CC tog omedelbart kontakt med AA:s barnmorska och fick information om att AA var gravid i vecka 31–32. Barnmorskan upplyste även om att det är flygbolaget som bestämmer hur sent i graviditeten som en flygning får genomföras och att de flesta flygbolag tillåter gravida kvinnor att flyga fram till graviditetsvecka 36. CC kontaktade därefter en förlossningsavdelning som bekräftade barnmorskans uppgifter men påpekade att många flygbolag endast låter gravida flyga fram till graviditetsvecka 32.

text: Med anledning av de uppgifter som lämnats beslutades att verkställighetsarbetet

text: skulle fortsätta. AA och hennes två barn fördes till gränspolisens lokaler på Kungsholmen i avvaktan på transport till flygplatsen. AA:s make var inte hemma när övriga familjemedlemmar hämtades.

text: På eftermiddagen kördes AA och hennes barn till Arlanda. AA hölls under observation av en läkare som skulle följa med på flygresan. På flygplatsen fick polisen besked om att AA:s ombud hade lämnat in en anmälan om verkställighetshinder till Migrationsverket tillsammans med ett läkarintyg där AA:s barnmorska avrådde från flygresor. Senare samma eftermiddag beslutade Migrationsverket att inte avbryta verkställigheten.

text: På kvällen, när avresan närmade sig, började AA visa tecken på illamående. På inrådan från en läkare på plats fördes AA till sjukhus för en läkarbedömning. Efter att läkare beslutat att hon skulle stanna kvar på sjukhuset avbröts verkställigheten. Sju dagar senare födde AA sitt barn.

text: DD upplyste att han upprättade ett protokoll över husrannsakan samma dag som den genomfördes och att han lade det på CC:s skrivbord men att det därefter hade kommit bort. Han upprättade även en spaningspromemoria, men inte heller den gick att återfinna i akten. Polismyndighetens bedömning I de delar Polismyndigheten ombetts att yttra sig särskilt redovisade myndigheten följande bedömning.

text: Beslut om hämtning och husrannsakan

text: Polisens möjligheter att göra husrannsakan utanför det straffprocessuella området regleras i

text: 20 § polislagen

text: . En förutsättning för att en husrannsakan ska få genomföras är att polisen med stöd av lag eller författning ska omhänderta den person som eftersöks. Enligt Polismyndigheten är bestämmelserna om hämtning i

text: 9 kap. 9 § utlänningslagen

text: och om förvar i

text: 10 kap.

text: utlänningslagen

text: att anse som sådana omhändertaganden som kan ligga till grund för ett beslut om husrannsakan.

text: I det aktuella fallet låg bestämmelsen om hämtning enligt

text: 9 kap. 9 § utlänningslagen

text: till grund för beslutet om husrannsakan. Eftersom den faktiska grunden för omhändertagandet var att verkställa avvisningsbeslutet anser Polismyndigheten att det saknades rättsliga förutsättningar för att tillämpa bestämmelsen om hämtning. Mot den bakgrunden bedömer Polismyndigheten att beslutet om husrannsakan vilat på felaktig grund.

text: Dokumentation

text: Polismyndigheten konstaterar att bl.a. spaningspromemorian samt protokoll över omhändertagandet och husrannsakan saknas i ärendet. Vidare saknas fullständig dokumentation över vilka åtgärder som vidtagits vid verkställigheten i övrigt, t.ex. kallelser till AA, och över hennes besök hos polisen.

text: Enligt Polismyndigheten medför detta sammanfattningsvis att handläggningen inte står i överenstämmelse med de krav på dokumentation som gäller enligt bl.a.

text: 27 § polislagen

text: . Gränspolisenheten kommer att informera berörd personal om vikten av dokumentation, och enheten ska också genomföra en översyn av sina rutiner.

text: Rättslig reglering

text: Allmänna utgångspunkter Ett beslut om avvisning eller utvisning som meddelas av Migrationsverket, en migrationsdomstol eller Migrationsöverdomstolen ska verkställas genom att utlänningen sänds till det land eller, om flera länder angetts, något av de länder som anges i beslutet (se

text: 12 kap. 4 § utlänningslagen

text: Migrationsverket har huvudansvaret för verkställighet av beslut om avvisning och utvisning. Om den som ska avvisas eller utvisas håller sig undan och inte kan anträffas utan Polismyndighetens medverkan eller om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet får Migrationsverket lämna över avvisnings- eller utvisningsärendet till Polismyndigheten för verkställighet. (Se

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: .) Ett av syftena med regleringen är att Polismyndigheten ska få ansvar för de ärenden där det kan befaras bli nödvändigt att tillgripa tvång av det slag som polisen har förmåga och behörighet att använda (se

text: prop. 1997/98:173 s. 63

text: Hämtning och husrannsakan m.m. Av

text: 2 kap.

text: och

text: 8 §§

text: regeringsformen

text: (RF) framgår att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. husrannsakan och frihetsberövanden. Begränsningar av dessa grundläggande fri- och rättigheter får enligt 2 kap. 20 och 25 §§ RF göras genom lag.

text: Bestämmelser om husrannsakan utanför det straffprocessuella området finns i

text: 20 § polislagen

text: . Av bestämmelsen framgår att polisen för att söka efter en person som med laga stöd ska omhändertas får bereda sig tillträde till bl.a. den eftersöktes bostad. En förutsättning för husrannsakan är alltså att polisen med stöd av lag eller annan författning ska omhänderta den som eftersöks. Uttrycket ”omhänderta” omfattar även polisingripanden som rubriceras på annat sätt (se bl.a.

text: SOU 1995:47 s. 466

text: ). Bestämmelserna om hämtning i

text: 9 kap. 9 § utlänningslagen

text: och tagande i förvar anses vara sådana omhändertaganden (se

text: Polislagen

text: – En kommentar, Berggren & Munck, nionde upplagan, s. 146 f.).

text: Av

text: 9 kap. 9 § utlänningslagen

text: framgår att en utlänning som vistas i Sverige är skyldig att efter kallelse komma till Polismyndigheten och lämna uppgifter om sin vistelse här i landet. Den som inte gör det får hämtas genom Polismyndighetens försorg. Under vissa förhållanden kan hämtning ske utan föregående kallelse.

text: I

text: 10 kap.

text: utlänningslagen

text: finns bestämmelser om förvar av den som ska avvisas eller utvisas. De närmare förutsättningarna för ett sådant frihetsberövande finns

text: bl.a. i 10 kap. 1 §. Av den bestämmelsen framgår att en utlänning som fyllt 18 år får tas i förvar för att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning (s.k. verkställighetsförvar). Beslut om verkställighetsförvar får bl.a. fattas om det annars finns en risk att utlänningen avviker, håller sig undan eller på annat sätt hindrar verkställigheten. För barn gäller särskilda, mer restriktiva, bestämmelser (se

text: 10 kap.

text: och

text: 5 §§

text: utlänningslagen

text: Det är den myndighet som handlägger ärendet som fattar beslut om förvar (se

text: 10 kap. 12 § första stycket utlänningslagen

text: ). Dokumentation Av

text: 27 § polislagen

text: framgår att protokoll ska föras över ett ingripande som innebär att någon avvisas, avlägsnas, omhändertas eller grips. Protokoll ska också föras över husrannsakan och liknande åtgärder enligt

text: polislagen

text: samt vid omhändertagande av föremål. Av protokollet ska det framgå vem som har fattat beslutet om ingripandet, tidpunkten och grunden för beslutet, vem eller vilka som har deltagit i ingripandet, vem eller vilka ingripandet har riktat sig mot, tiden för ingripandet samt vad som har förekommit i övrigt vid ingripandet. Med vad som har förekommit i övrigt vid ingripandet avses enligt förarbetena t.ex. tecken på skador och sjukdomar, tidpunkter för måltider och förhör, uppgifter om underrättelser till anhöriga och advokatkontakter (

text: prop. 1996/97:175 s. 83

text: JO har tidigare uttalat att vidtagna åtgärder bör dokumenteras utförligt när polisen ingriper för att verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut som rör en barnfamilj (se JO 2009/10 s. 241, dnr

text: ). Genomförandet av verkställigheten Rikspolisstyrelsen har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om verkställighet av beslut om avvisning och utvisning (

text: RPSFS 2014:8

text: , FAP 638-1).

text: Enligt 1 kap. 6 § i föreskrifterna ska verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning genomföras på ett humant och värdigt sätt. Utlänningens grundläggande rättigheter ska tillgodoses, och särskild hänsyn ska tas till utlänningens ålder, kön och såväl fysiska som psykiska hälsotillstånd samt till andra omständigheter som kan påverka utlänningen.

text: Av 4 kap. 19 § framgår att Polismyndigheten ska överväga om det finns behov av att medicinsk personal medverkar vid verkställighetsresan. Övervägandena ska dokumenteras i ärendet. Vid verkställighet som kan påverka utlänningens hälsa ska Polismyndigheten rådgöra med sjukvårdspersonal innan en verkställighetsresa påbörjas (se 5 kap. 3 §). Enligt 10 kap. 2 § ska verkställigheten avbrytas om det finns skäl att anta att utlänningens hälsa allvarligt kan äventyras.

text: Bedömning

text: Hämtning och husrannsakan Av utredningen framgår bl.a. att polisen hämtade AA och hennes barn i bostaden på avresedagens morgon och i samband med detta genomförde en husrannsakan i familjens bostad. Därefter kördes AA och barnen till gränspolisens lokaler på polishuset där de fick stanna kvar fram till eftermiddagen, då de transporterades till flygplatsen.

text: AA:s anmälan ger bl.a. upphov till frågan om vilket lagstöd som funnits för de tvångsåtgärder som vidtagits.

text: Polismyndigheten har grundat sitt hämtningsbeslut av AA och barnen på bestämmelsen i

text: 9 kap. 9 § utlänningslagen

text: . Som myndigheten själv konstaterat är den bestämmelsen emellertid inte tillämplig eftersom familjen inte hämtades för att höras om sin vistelse i landet. Efter vad som framkommit har polismyndigheten inte heller fattat något beslut om att ta AA eller barnen i förvar inför utresan.

text: Polismyndigheten har uppgett att den faktiska grunden för omhändertagandet var att verkställa avvisningsbeslutet. Det ligger mot den bakgrunden närmast till hands att pröva grunden för beslutet om husrannsakan och behörigheten att omhänderta AA och barnen med utgångspunkt i bestämmelsen i

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: . Jag har noterat att polisen i det praktiska arbetet anser att bestämmelsen ger stöd för sådana åtgärder (se protokoll från inspektioner av Polismyndighetens gränspolissektioner, dnr 5380-2015 m.fl.).

text: Inledningsvis kan konstateras att ordalydelsen i

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: inte i sig ger någon rätt för polisen att använda tvång eller våld. Där anges endast att ett ärende kan lämnas över till Polismyndigheten bl.a. om det kan antas att tvång kommer att behöva användas för att verkställa ett beslut.

text: Av bestämmelsens förarbeten framgår att den infördes eftersom det ansågs finnas ett behov av polisiär kompetens vid verkställigheten av vissa avvisningsoch utvisningsbeslut (se

text: prop. 1997/98:173 s. 41

text: f.). Med polisiär kompetens avsågs förmågan att bedriva spanings- och eftersökningsarbete samt förmågan och behörigheten att tillgripa tvångsmedel. Det angavs särskilt att möjligheten till husrannsakan enligt

text: 20 § polislagen

text: sannolikt skulle behöva användas.

text: Det är alltså klart att syftet med bestämmelsen är att polisen ska kunna tillgripa tvångsmedel för att verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut. Det är vidare en självklarhet att det kan vara nödvändigt att inskränka en persons rörelsefrihet för att sådana beslut ska kunna verkställas. Det kan t.ex. handla om att hämta en person som inte vill inställa sig frivilligt för en utresa eller att hålla kvar en person i avvaktan på utresan.

text: Mot den bakgrunden skulle det kunna framstå som naturligt att se dessa åtgärder som ett nödvändigt led i verkställigheten av ett avvisnings- eller

text: utvisningsbeslut. Jag kan dock inte se att bestämmelsen i

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: utgör det stöd i lag som måste krävas för sådana åtgärder, oavsett vilket syftet med dess införande varit.

text: Om Polismyndigheten har fattat ett beslut om förvar är förutsättningarna däremot annorlunda. I ett sådant fall har Polismyndigheten enligt

text: 20 § polislagen

text: stöd för husrannsakan liksom för ett omhändertagande. Även om förvarsinstitutet inte primärt är avsett för denna situation finns det såvitt jag kan bedöma inte något hinder mot att besluta att ta en person i förvar enligt

text: 10 kap. 1 § utlänningslagen

text: för att säkerställa att en nära förestående verkställighet går att genomföra. Att vissa begränsningar finns när det gäller personer under 18 år är en annan fråga.

text: Utredningen i ärendet och det jag nyss anfört visar att det är oklart hur det är tänkt att de aktuella bestämmelserna i

text: utlänningslagen

text: ska tillämpas och vilka tvångsåtgärder som kan vidtas vid verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut. Detta är naturligtvis olyckligt. Eftersom varje inskränkning av en persons rörelsefrihet innebär en begränsning av de grundlagsskyddade frioch rättigheterna måste det vara klart vilket författningsstöd det finns för sådana åtgärder.

text: Enligt min mening bör

text: utlänningslagen

text: förtydligas så att stödet för de tvångsåtgärder Polismyndigheten har rätt att vidta för att verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut som överlämnats till myndigheten med stöd av

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: klart framgår. Mot den bakgrunden överlämnar jag beslutet till Justitiedepartementet.

text: I det aktuella ärendet grundade polismyndigheten beslutet om hämtning av AA den 4 november 2014 på

text: 9 kap. 9 § utlänningslagen

text: och beslutet om husrannsakan på detta omhändertagande. Detta var felaktigt, vilket Polismyndigheten också angett i sitt yttrande. Dåvarande Polismyndigheten i Stockholms län ska kritiseras för besluten och för att åtgärderna genomfördes utan det lagstöd som krävs. Genomförandet av verkställigheten Enligt AA tog polisen inte hänsyn till att hon var gravid utan fortsatte verkställighetsarbetet trots att hon uppgav att det fanns risker med att genomföra en flygresa i hennes tillstånd. Hon anser att polisen därigenom äventyrade hennes och barnets hälsa.

text: Efter vad som framgår av utredningen fick polisen kännedom om AA:s graviditet först på den planerade avresedagen. När verkställighetshandläggaren nåddes av den informationen tog hon kontakt med sjukvården för att kontrollera om graviditeten var ett hinder mot att verkställa avvisningsbeslutet. Kontakterna dokumenterades i en tjänsteanteckning.

text: Det har vidare kommit fram att det fanns sjukvårdspersonal tillgänglig på flygplatsen och att läkare skulle följa med på flygresan. När AA:s hälsotillstånd försämrades fördes hon till sjukhus, och verkställighetsresan avbröts vilket också dokumenterades i ärendet.

text: Sammanfattningsvis ger inte utredningen underlag för att polisen vid genomförandet av verkställigheten har brutit mot de föreskrifter som finns eller på annat sätt agerat felaktigt. Dokumentation Det har genom utredningen kommit fram att det funnits brister i dokumentationen av ärendet. Som Polismyndigheten själv konstaterat saknas t.ex. protokoll över de tvångsåtgärder som genomfördes, och det har även i övrigt utifrån handlingarna varit svårt att följa ärendets gång. Dåvarande Polismyndigheten i Stockholms län ska kritiseras för dessa brister.

text: Polismyndigheten har uppgett att man kommer att genomföra en översyn av rutinerna på området. Jag välkomnar detta.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord: Barn/ungdom Beslut Vårdnad

publisher: Justitieombudsmannen

title: Social- och omsorgsnämnden i Linköpings kommun får kritik för hur den hanterat ett ärende om en flicka som bodde i ett annat hem än det egna

org: jo

sammanfattning: Barnet AA bodde från att hon var två år gammal till dess att hon var 12 år tillsammans med sin pappa och hans hustru BB. Under den tiden hade AA ett begränsat umgänge med sin mamma. I mars 2024 separerade pappan och BB och i juni samma år började AA bo hos BB på heltid. BB gjorde i samband med det en orosanmälan och nämnden inledde en utredning om AA:s boendesituation. Utredningen avslutades i oktober 2024 utan åtgärd. Av beslutet framgick att nämnden hade föreslagit en nätverksplacering hos BB vilket AA:s mamma inte samtyckte till. Under november och december 2024 kom det in flera orosanmälningar avseende AA. Det framkom att AA bodde kvar hos BB och att AA:s mamma fortfarande inte samtyckte till en placering där. Nämnden inledde inte någon utredning. I april 2025 samtyckte AA:s båda vårdnadshavare till att AA bodde hos BB och nämnden beslutade om en tillfällig placering där. Nämnden påbörjade även en utredning avseende BB som familjehem för AA. Vid den tidpunkten hade AA bott hos BB i nästan ett år. I beslutet konstaterar JO att det ställs långtgående krav på socialnämnden att utreda orsakerna till att ett barn inte kan bo kvar hos sina föräldrar och att klargöra vilket behov av skydd och stöd som barnet har. Om barnet, som i AA:s fall, bor tillfälligt i ett annat hem än det egna måste nämnden göra en bedömning av om placeringen kan förväntas bli begränsad i tid eller stadigvarande. Nämnden kan inte förhålla sig passiv eller avvakta föräldrarnas eventuella åtgärder för att lösa boendefrågan. När nämnden kommer fram till att placeringen inte kan begränsas tidsmässigt saknas de rättsliga förutsättningarna för att låta barnet vara fortsatt placerad hos t.ex. en nära anhörig eller annan närstående. Tidsperspektivet är alltså av avgörande betydelse för hur nämnden ska agera. JO konstaterar att det redan i oktober 2024 borde ha stått klart för nämnden att AA:s vistelse hos BB skulle bli annat än tillfällig. Enligt JO borde nämnden redan då ha inlett en utredning för att klarlägga hemförhållandena hos BB och förutsättningarna för att placera AA där stadigvarande. Nämnden förtjänar kritik för att den inte gjorde det. Avslutningsvis konstaterar JO att nämndens hantering har fått till följd att BB i onödan stått utan ersättning under en mycket lång tid. Även det är JO kritisk mot.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO klagade BB på socialtjänsten i Linköpings kommun och uppgav bl.a. följande. Hennes före detta makes dotter, AA, bor hos henne på heltid. Under sommaren 2024 kontaktade hon socialtjänsten som inledde en utredning om AA:s boendesituation. Utredningen avslutades dock utan att socialtjänsten vidtog några åtgärder.

type: stycke

text: Utredning

text: JO hämtade in handlingar från socialtjänsten i Linköpings kommun. Därefter begärde JO att Social- och omsorgsnämnden i Linköpings kommun skulle yttra sig över anmälan och besvara vissa frågor.

text: I sitt yttrande uppgav nämnden i huvudsak följande. Nämnden bedömde att en tillfällig placering hos BB var det lämpligaste för AA. Beslut om det kunde emellertid inte fattas eftersom inte båda vårdnadshavarna lämnade sitt samtycke till placeringen. Det saknades därför förutsättningar för nämnden att besluta om att AA skulle vara tillfällig placerad i BB:s hem. I det sammanhanget gjorde nämnden bedömningen att förutsättningarna för vård enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, inte var uppfyllda. Nämnden påtalade även för AA:s vårdnadshavare att de behövde agera i frågan om vårdnad och boende och hänvisade dem därför till familjerätten.

text: BB fick möjlighet att kommentera nämndens yttrande.

text: Bedömning

text: Frågan i det här ärendet är om Social- och omsorgsnämnden i Linköpings kommun kan anses ha fullgjort sin skyldighet att säkerställa att AA fick den vård och fostran som den bedömde att hon hade behov av på grund av att hon inte kunde bo hemma hos sina vårdnadshavare.

text: Rättsliga utgångspunkter Den 1 juli 2025 trädde en ny socialtjänstlag (

text: ) i kraft och ersatte den tidigare gällande

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Bedömningen i det här fallet ska dock göras med tillämpning av de regler som gällde vid tiden för den anmälda handläggningen, och därför redovisas i det följande bestämmelserna i 2001 års socialtjänstlag. Även vad gäller

text: socialtjänstförordningen (2001:937)

text: , SoF, redovisas bestämmelserna som gällde innan den 1 juli 2025.

text: Ett barns vårdnadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Har barnet två vårdnadshavare ska de som utgångspunkt tillsammans utöva bestämmanderätten. Det krävs alltså normalt gemensamma beslut i frågor som rör vårdnaden. (Se

text: 6 kap.

text: och

text: 13 §§

text: föräldrabalken

text: Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver (se

text: 2 kap. 1 §

text: SoL). Vid åtgärder som rör barn ska barnets bästa särskilt beaktas.

text: Som en allmän utgångspunkt gäller att en socialnämnd ska verka för att barn och unga växer upp under trygga och goda förhållanden. Nämnden ska i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och unga som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om barnet eller den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet (se

text: 5 kap. 1 § 8

text: SoL). I det ligger att om behövlig vård inte kan ges i det egna hemmet, så ska socialnämnden i samråd med vårdnadshavarna besluta om placering av barnet i ett annat hem än det egna.

text: Om vårdnadshavare inte lämnar sitt samtycke till det och placering i annat hem bedöms som nödvändigt för att ge barnet behövlig vård, kan det bli aktuellt att nämnden ansöker om omhändertagande med stöd av LVU. I sådana situationer ska vad som är bäst för barnet vara avgörande. (Se

text: 1 kap. 2 §

text: SoL.)

text: Det är angeläget att socialnämnden inte utan vidare släpper kontakten med barn och unga som har visat tecken på en ogynnsam utveckling i situationer när förutsättningarna för vård enligt LVU inte är uppfyllda och samtycke till insatser inte lämnas av en vårdnadshavare. Socialnämnden är vidare skyldig att vidta erforderliga åtgärder när en vårdnadshavare, som i det här fallet, inte är i stånd att själv tillgodose viktiga behov hos barnet. Vilka insatser som barnet behöver bör bedömas i samråd med vårdnadshavaren. Stort avseende måste fästas vid att åtgärderna utformas så att vårdnadshavaren inte endast ger sitt samtycke utan även uppmuntras till att medverka aktivt och till att själv ta ansvar för att åtgärderna genomförs. Om vårdnadshavaren inte samtycker till den vård som barnet är i behov av, följer det av socialnämndens nu angivna ansvar för underåriga som befinner sig i en risksituation att nämnden tvingas överväga frågan om vård enligt LVU. Socialnämnden kan således aldrig underlåta att arbeta för att ge ett barn det skydd eller stöd som han eller hon behöver, även om vårdnadshavaren avböjt socialnämndens erbjudanden om hjälp.

text: Socialnämnden ska utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan, anmälan, eller på något annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden (se

text: 11 kap. 1 §

text: SoL).

text: Nämnden har ett långtgående utredningsansvar när det gäller barn som kan vara i behov av skydd och stöd, och sådana utredningar bör ha högsta prioritet inom socialtjänsten. Syftet med utredningen är att nämnden ska klarlägga barnets situation och behov samt föreslå insatser för att tillgodose behoven. När det gäller barnets boende ska socialnämnden utreda vilken boendeform som passar bäst för att tillgodose behoven. (Se JO 2021/22 s. 523, dnr

text: ). I det sammanhanget kan påpekas att nämndens ansvar för barnet oftast inte upphör i och med att utredningen avslutas utan att nämnden beslutar om att vidta några åtgärder.

text: Socialnämnden ska se till att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i t.ex. ett familjehem. Socialnämnden ansvarar för att den som

text: genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. (Se

text: 6 kap. 1 §

text: SoL.)

text: När ett barn placeras ska nämnden i första hand överväga om barnet kan tas emot av någon nära anhörig eller annan närstående. I vissa fall kan en socialnämnd akut behöva placera ett barn utanför det egna hemmet för en kortare period. Barnet kan då placeras tillfälligt i en familj, t.ex. i ett jourhem (se

text: 6 kap. 6 § tredje stycket

text: SoL). Jourhem ska vara utredda och godkända hem som står redo att ta emot barn i avvaktan på att barnet ska kunna flytta tillbaka till vårdnadshavaren eller i väntan på en mer varaktig lösning (se

text: prop. 2006/07:129 s. 60

text: f.).

text: Ett barn får inte utan socialnämndens medgivande eller beslut om vård tas emot för stadigvarande vård och fostran i ett enskilt hem som inte tillhör föräldrarna eller någon annan som har vårdnaden om barnet. Socialnämnden får inte lämna medgivande eller fatta beslut om vård utan att förhållandena i det enskilda hemmet och förutsättningarna för vård i hemmet är utredda. (Se

text: 6 kap. 6 §

text: SoL första och andra stycket SoL.)

text: Ordet medgivande avser fall av s.k. privatplaceringar, medan beslut om vård gäller för de situationer då placering ska sker efter socialnämndens beslut om vård, t.ex. när det är fråga om en nätverks- eller anhörigplacering. Det kan alltså finnas fall när socialnämnden beslutar att placera ett barn akut för en kortare tid hos en anhörig eller annan närstående. En sådan placering benämns då nätverkseller anhörigplacering, och barnet placeras i sådana fall med stöd av

text: 4 kap. 1 §

text: SoL. Enskilda hem i barnets nätverk som tar emot ett och samma barn för en eller flera kortare perioder omfattas inte av bestämmelserna om jourhem. Socialnämnden ansvarar även för att ett tillfälligt hem är lämpligt för det enskilda barnet (se

text: prop. 2006/07:129 s. 61

text: ). För en närmare beskrivning av vilka placeringsformer som kan aktualiseras, se JO:s beslut den 11 oktober 2023, dnr

text: Som angetts ovan ansvarar socialnämnden för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. I förpliktelsen ingår även ett kostnadsansvar för nämnden (se t.ex. JO 2019/20 s. 486, dnr

text: ). Nämnden har alltså även vid kortare placeringar som inte kan anses stadigvarande ett ansvar för att lösa frågor om ersättning genom att träffa avtal med dem som nämnden placerat barnet hos. Detta ansvar gäller även när ett barn placeras av nämnden hos en nära anhörig eller annan närstående. Utredningen i ärendet AA är född 2012. Hennes föräldrar har gemensam vårdnad om henne. Från det att hon var ca två år gammal till dess att hon var 12 år bodde hon tillsammans med sin pappa och BB. Under den perioden hade hon ett visst, men mycket begränsat, umgänge med sin mamma.

text: I mars 2024 separerade AA:s pappa och BB. Inledningsvis bodde AA växelvis hos sin pappa och BB. I juni 2024 började dock AA att bo på heltid hos BB. I samband med det gjorde BB en orosanmälan till socialtjänsten avseende AA:s pappas omsorgsförmåga. I juli 2024 inledde socialtjänsten en utredning och under sommaren genomfördes flera samtal med AA, hennes vårdnadshavare och BB.

text: Den 11 oktober 2024 avslutades utredningen utan åtgärd. Av beslutet framgår bl.a. att AA vid den tidpunkten bodde med BB och att socialtjänsten föreslagit en nätverksplacering hos henne., men att AA:s mamma inte hade samtyckt till detta. Socialtjänsten bedömde i det sammanhanget att kriterierna för LVU inte var uppfyllda. AA:s föräldrar uppmanades därför att ta sitt ta föräldraansvar och ordna AA:s boendesituation.

text: Under november och december 2024 kom det in flera orosanmälningar till socialtjänsten avseende AA:s situation. Vid förhandsbedömningen avseende en av dessa kom det fram att AA fortfarande bodde på heltid hos BB. Nämnden försökte igen att hämta in AA:s mammas samtycke avseende en placering hos BB, men fick inget sådant. I stället uppmanades AA:s vårdnadshavare att ta hjälp av familjerätten för att lösa AA:s boendesituation. Inte någon av de orosanmälningar som gjordes under hösten 2024 resulterade i att nämnden inledde en utredning avseende AA:s situation.

text: Under våren 2025 tog AA:s båda vårdnadshavare kontakt med familjerätten. Familjerätten genomförde flera möten med både vårdnadshavarna och med BB.

text: I slutet av mars 2025 tog socialtjänsten emot en ny orosanmälan från BB. Även familjerätten gjorde vid samma tid en orosanmälan om AA:s situation. I april 2025 inledde nämnden en ny utredning. AA:s båda vårdnadshavare samtyckte under våren 2025 till att AA bodde hos BB. Den 16 maj 2025 beslutade nämnden om en tillfällig placering för AA hos BB. Nämnden påbörjade därefter en utredning avseende BB som familjehem i syfte att möjliggöra en långsiktig placering för AA hos henne. AA hade då bott hos BB i nästan ett år. Nämndens ansvar i den aktuella situationen I en situation när ett barn inte kan bo kvar hos sina föräldrar eller någon annan som har vårdnaden om honom eller henne ställs det, som redovisats ovan, långtgående krav på socialnämnden att utreda orsakerna till barnets situation och klarlägga vilket behov av skydd och stöd som barnet har.

text: En placering av ett barn hos en nära anhörig eller annan närstående för en kortare period förutsätter att placeringen är just tillfällig och att den pågår under en begränsad tid. Det kan t.ex. vara aktuellt med en sådan placering i avvaktan på att barnet kan flytta tillbaka till sina föräldrar eller i väntan på en mer varaktig lösning. Om barnet, som i AA:s fall, redan bor tillfälligt i ett annat hem än det egna är dock situationen en annan. Här finns det alltså en tidsaspekt att beakta som innebär att nämnden måste göra en bedömning av om placeringen

text: kan förväntas bli begränsad i tid eller stadigvarande. Nämnden kan därför inte förhålla sig passiv till barnets situation eller avvakta föräldrarnas eventuella åtgärder för att lösa boendefrågan. När den bedömningen kan göras av nämnden att placeringen inte kan begränsas tidsmässigt saknas de rättsliga förutsättningarna för att låta barnet vara fortsatt placerad hos t.ex. en nära anhöriga eller annan närstående. Barnets tillvaro måste vara förutsebar och barnet behöver få veta vad som ska hända. En alltför lång väntan på en permanent lösning kan påverka barnet negativt.

text: Även om det inte finns någon lagstadgad tidsgräns för när en placering övergår till att anses vara stadigvarande är tidsperspektivet alltså av avgörande betydelse för hur nämnden ska agera. Vid en stadigvarande placering finns även krav på t.ex. familjehemsutredning, vård- och genomförandeplan och en särskilt utsedd socialsekreterare (se 6 kap. 6 och 7 c §§ och 11 kap. 3 § SoL).

text: JO har i tidigare beslut kritiserat en tillfällig placering som varade i mer än sex månader (se JO 1998/99 s. 235, dnr

text: ) och en placering som varade i nio månader (se

text: JO 2019/20 s. 486

text: ). Eftersom det inte finns någon exakt tidsgräns för när en placering övergår till att bli stadigvarande måste en bedömning alltid göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. (Se även JO 2021/22 s. 510, dnr

text: I detta sammanhang vill jag jämförelsevis framhålla att ett barn, som huvudregel, får vårdas i ett jourhem i högst två månader efter det att socialnämndens utredning enligt

text: 11 kap. 2 §

text: SoL om ingripande till barnets skydd och stöd har avslutats.

text: Som jag uppfattar nämndens yttrande bedömde den under hösten 2024 att AA inte hade tagits emot för stadigvarande vård och fostran hos BB. AA hade vid den tidpunkten bott hos BB i ungefär fyra månader. Alldeles oavsett att samtycke från AA:s vårdnadshavare krävdes för att placera AA hos BB måste det då ha stått klart för nämnden att AA inte skulle komma att vistas hos BB endast under en kortare tid. Trots det valde nämnden inte att inleda en familjehemsutredning för att klarlägga hemförhållandena hos BB och förutsättningarna för att placera AA där stadigvarande. Nämnden hade inte heller någon planering för AA på längre sikt. Jag kan inte förstå det på annat sätt än att nämnden i det läget förväntade sig att ansvaret för AA:s boendesituation skulle behöva hanteras av hennes föräldrar, och att utredningen därför avslutades i oktober 2024 utan insats.

text: Nämnden har uppgett att det fanns möjlighet att ansöka om särskilt förordnad vårdnadshavare för AA samt att besluta om uppföljning när en utredning avslutas utan insats (se 5 kap. 2 § SoF respektive

text: 11 kap. 4 a §

text: SoL). Jag uttalar mig inte om det förelåg rättsliga förutsättningar för dessa åtgärder i det nu aktuella fallet, men kan konstatera att nämnden själv identifierat alternativa vägar gällande AA:s situation som den inte uttömde innan ärendet avslutades. I det sammanhanget vill jag också beröra nämndens bedömning att det inte fanns

text: skäl för vård med stöd av LVU. Om det föreligger förutsättningar för vård enligt den lagen är förstås ytterst upp till domstolen att pröva efter en ansökan från nämnden. Nämnden har dock att göra en noggrann bedömning av om det finns förutsättningar för att ansöka om vård. Utifrån den situation som förelåg har jag svårt att förstå varför nämnden inte utredde om det förelåg förutsättningar för att ansöka om vård enligt LVU för att kunna utesluta det alternativet.

text: AA bodde hos BB i nästan ett år innan nämnden den 16 maj 2025 beslutade om hennes situation. Annat har inte framkommit än att det vid den tidpunkten ännu inte hade inletts någon familjehemsutredning för att klarlägga hemförhållandena hos BB och förutsättningarna för att placera AA där stadigvarande. Nämnden har emellertid i sitt yttrande, som kom in till JO den 24 juni 2025, uppgett att utredningen om E.L. som familjehem pågår. Trots det saknar jag kännedom om när den utredningen inleddes men jag kan konstatera att det redan i oktober 2024 borde ha stått klart för nämnden att AA:s vistelse hos BB skulle bli annat än tillfällig. Nämnden förtjänar kritik för att den inte redan då inledde en familjehemsutredning för att klarlägga hemförhållandena hos BB och förutsättningarna för att placera AA där stadigvarande.

text: Avslutningsvis vill jag ta upp frågan om nämnden hade något kostnadsansvar i förhållande till BB under den tid som AA vistades i hennes hem. I sitt yttrande har nämnden endast konstaterat att BB saknade tillräckliga rättsliga förutsättningar för att tillgodose AA:s behov eftersom AA inte formellt var placerad där och BB inte heller var särskilt förordnad vårdnadshavare för AA. Nämnden ifrågasätter därför inte att BB hade begränsade ekonomiska förutsättningar för att ha AA boende hos sig. Jag kan konstatera att trots att BB vid flera tillfällen tagit upp frågan har nämnden inte gått in närmare på om den anser sig ha haft något kostnadsansvar under den tiden. Givet den kritik som jag anser att nämnden förtjänar för att AA:s boendesituation inte hanterades tidigare än vad som skedde, anser jag att nämndens hantering av ärendet har fått till följd att BB i onödan stått utan ersättning under en mycket lång tid. Även detta är jag kritisk mot. Det ger intrycket av att nämnden helt överlåtit ansvaret för AA på BB i stället för att tidigare vidta de åtgärder som hade kunnat resultera i att AA blev stadigvarande placerad hos BB.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Anna Överby har föredragit ärendet och tf. byråchefen Maria Karlströms har deltagit i beredningen.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Anstalt
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Dokumentation
Drogtest
Sjukvård

title: Med utgångspunkt i situationen för två intagna gör JO uttalanden om Kriminalvårdens överväganden kring intagnas hälsotillstånd och dubbelbeläggning

sammanfattning: Under 2024 genomförde JO ett antal inspektioner av häkten och anstalter för att undersöka vilka följder och risker dubbelbeläggningen kan få för de intagna. Inspektionsserien ägde rum inom det s.k. Opcat-uppdraget, som i korthet syftar till att förebygga att frihetsberövade utsätts för grym eller omänsklig behandling. Ett av de verksamhetsställen som besöktes var anstalten Hällby. JO:s medarbetare uppmärksammade då situationen för en intagen med vissa hälsobesvär. Samtidigt anmälde en annan intagen med viss hälsoproblematik anstalten. Båda fallen behandlas i detta beslut. Under handläggningen av ärendena publicerades rapporterna från inspektionsserien. I det nu aktuella beslutet vidareutvecklar JO vissa av rekommendationerna i anstaltsrapporten och gör uttalanden om Kriminalvårdens överväganden kring intagnas fysiska och psykiska hälsotillstånd samt dubbelbeläggning. Enligt henne bör myndigheten i riktlinjer identifiera vilka medicinska skäl som kan utgöra hinder mot att dela cell. JO framhåller att hälsotillstånd kan ha betydelse för såväl den enskilde som en potentiell cellkamrat. Hon tar även upp placeringssektionens uppgifter och roll vid beslut om placering. Slutligen anser JO att det är otillfredsställande att Kriminalvårdens anvisningar fortfarande helt saknar riktlinjer om dokumentation och uppföljning av dubbelbeläggning av intagna i anstalt.

text: Bakgrund, anmälan och beslut om initiativ

text: JO granskar återkommande Kriminalvårdens hantering av överbeläggningar och de konsekvenser som förhållandena kan få för de frihetsberövade. Bristen på platser i häkte och anstalt har nu varit påtaglig under en längre tid och till följd av detta dubbelbelägger myndigheten celler i större omfattning än tidigare.

text: Under 2024 genomfördes på mitt uppdrag ett antal inspektioner av häkten och anstalter för att undersöka vilka följder och risker dubbelbeläggningen kan få för de intagna. Anstalten Hällby var ett av de verksamhetsställen som inspekterades och besöket där ägde rum i september (dnr O 24-2024). Inspektionerna gjordes inom ramen för JO:s särskilda uppdrag som nationellt besöksorgan, enligt protokollet till FN:s konvention mot tortyr och annan

text: omänsklig behandling (Opcat). Våren 2025 publicerades en rapport om förhållandena i anstalt med de iakttagelser och uppgifter som hämtades in, bl.a. genom samtal med frihetsberövade, samt mina rekommendationer till Kriminalvården.

text: Vid inspektionen av anstalten Hällby uppmärksammades situationen för den intagne AA, som har stomi. Han var placerad i enkelrum. Samtliga rum på hans avdelning skulle emellertid snart dubbelbeläggas vilket han, mot bakgrund av sitt hälsotillstånd, hade uttryckt oro för.

text: Under tiden som inspektionen pågick tog JO emot en anmälan från den intagne BB i samma anstalt (dnr 8380-2024), som gjorde gällande bl.a. följande. Han tvingas att lämna urinprov trots att han lider av en kronisk tarmsjukdom (IBS) med svåra besvär och att en läkare i anstalten där han tidigare var placerad hade bedömt att han i stället för urinprov ska få lämna blodprov. Anstalten Hällby har inte heller hörsammat den läkarens rekommendation om att han till följd av sin sjukdom ska placeras i egen cell.

text: BB bifogade kopior av några anteckningar i sin patientjournal, blanketter med önskemål om sjukvårdskontakt och sjukvårdens svar på dessa samt utdrag från ett informationshäfte i anstalten Hällby.

text: I samband med inspektionen inhämtades delar av såväl AA:s som BB:s patientjournal och registerutdrag från kriminalvårdsregistret (KVR) för vissa perioder.

text: Mot bakgrund av det som hade kommit fram beträffande AA beslutade jag att i ett särskilt ärende utreda anstaltens placering och behandling av honom (dnr 1010-2025).

text: Båda de aktuella ärendena behandlas i detta beslut.

text: Utredning

text: JO uppmanade Kriminalvården att yttra sig om AA:s situation och redogöra för vilka överväganden som anstalten Hällby hade gjort beträffande honom inför den stundande dubbelbeläggningen på den avdelning där han var placerad. Samtidigt begärde JO yttrande från myndigheten över det som BB hade fört fram i redovisade delar. I de två remisserna ställdes ett antal riktade frågor till

text: Riksdagens ombudsmän fullgör de uppgifter som ett nationellt besöksorgan har enligt FN:s tilläggsprotokoll till konventionen mot tortyr (Opcat). Syftet med uppdraget är att förebygga tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning av människor som hålls frihetsberövade.

text: Kriminalvården, vilka framgår av redogörelsen för myndighetens yttranden nedan.

text: I sina remissvar anförde Kriminalvården, genom chefen för enheten för myndighetsjuridik vid rättsavdelningen, bl.a. följande:

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från region Mitt, som i sin tur hämtat in uppgifter från verksamhetsområdet Hällby. Uppgifter har även hämtats in från avdelningen för verksamhetsinnehåll, som i sin tur hämtat in synpunkter från myndighetens sjukvårdsexperter och medicinske rådgivare.

text: Sakförhållanden

text: AA var placerad i enkelrum på den aktuella avdelningen till och med vecka tre år 2025. Rummen på avdelningen skulle utifrån nationella beslut succesivt göras om till dubbelbeläggningsrum. I nuläget utgör samtliga rum på avdelningen dubbelbeläggningsrum. AA uttryckte under hösten 2024 viss oro inför den stundande dubbelbeläggningen med tanke på sitt hälsotillstånd. Anstalten hade därför löpande en dialog om dubbelbeläggningsfrågan med honom. AA ansökte i augusti 2024 om omplacering med anledning av den förestående dubbelbeläggningen. Som skäl för omplacering angav han sin sjukdomsproblematik och sitt hälsotillstånd och att han behövde ha egen toalett och därför inte ville dela rum med andra. Vid tiden för ansökan var AA placerad i enkelrum och anstalten avstyrkte därför ansökan. Kriminalvården bedömde att det inte fanns skäl för omplacering och avslog i september 2024 AA:s ansökan. Inför dubbelbeläggning beaktar anstalten, i enlighet med Kriminalvårdens anvisningar för beläggning av fler än en intagen i samma utrymme (

text: ), den intagnes individuella förutsättningar och lämplighet att bli placerad i dubbelbeläggning. Den intagnes psykiska och fysiska hälsotillstånd är därvid en omständighet som särskilt beaktas. Anstalten hörsammar således de intagnas svårigheter eller problem med att bo i dubbelbelagt rum och försöker hitta lösningar för att de intagna ska få en fungerande vardag. Samtidigt gör rådande beläggningssituation och platstillgång att det inte alltid fullt ut går att ta hänsyn till angivna problem eller svårigheter med att placeras i ett dubbelbelagt rum. Anstalten måste alltid göra en avvägning mellan svårigheternas karaktär och beläggningssituationen och platstillgången. När det gäller de intagnas individuella förutsättningar att placeras i dubbelrum utifrån den psykiska eller fysiska hälsan samverkar anstalten med anstaltens sjukvård, och sjukvårdens synpunkter och rekommendationer vägs in i de bedömningar som görs. Detta är dock under förutsättning att den intagne har eftergett sjukvårdssekretessen mot Kriminalvården. Det är ytterst kriminalvårdsinspektören på den aktuella avdelningen som bestämmer om en intagen på grund av speciella omständigheter inte ska placeras i dubbelbeläggning. I förevarande fall har AA inte tagit upp frågan om dubbelbeläggning med anstaltens sjukvård och anstaltens sjukvård har inte varit involverad vid anstaltens överväganden inför att AA skulle placeras i dubbelrum. Anstalten hade, som nämnts ovan, flera samtal med AA i dubbelbeläggningsfrågan. Vid samtalen erbjöds AA möjlighet att placeras i enkelrum, men utan toalett, på en annan avdelning. Detta eftersom samtliga bostadsrum som har toalett är rustade för dubbelbeläggning. AA avböjde dock att placeras i ett sådant rum, eftersom han ville ha toalett på rummet samt trivdes väldigt bra på avdelningen och ville vara kvar där. Anstalten diskuterade därför vidare möjligheten för AA att vara kvar på avdelningen. AA erbjöds bl.a. möjlighet att

text: själv få välja vem han ville dela rum med. Vid samtal i oktober 2024 berättade AA att han och en annan intagen hade kommit överens om att de ville dela rum. När anstalten tillfrågade den andre intagne framkom att denne såg positivt på detta. AA framförde vid ett senare samtal att det underlättade för honom att han fick välja sin rumskamrat. Anstalten kom därför vid sina överväganden fram till att det var lämpligt att AA var placerad i ett dubbelbelagt rum. AA har efter att han blivit placerad i ett dubbelbelagt rum uttryckt att det fungerar, men att det är lite jobbigt med tanke på hälsotillståndet.

text: Anser Kriminalvården att det ska finnas möjlighet att göra undantag från dubbelbeläggning på grund av en intagnes hälsotillstånd? I vilka situationer anser myndigheten i så fall att det kan bli aktuellt? Finns det några framtagna riktlinjer inom Kriminalvården som rör detta? Kriminalvården anser att det ska kunna göras undantag från dubbelbeläggning i anstalt med hänsyn tagen till den intagnes hälsotillstånd. Enligt gällande anvisningar ska den intagnes hälsotillstånd beaktas innan dubbelbeläggning sker. Vidare framgår av Kriminalvårdens handbok för placering i anstalt (

text: ) att en intagens psykiska och fysiska hälsotillstånd samt omvårdnadsbehov måste utredas och beaktas inför initialt beslut om anstaltsplacering. Kriminalvården har psykiatriska och somatiska omvårdnadsplatser för intagna som är i behov av särskild omvårdnad och tillsyn, utöver vad som kan erbjudas på annan anstaltsplats. Även för frågan om omplacering till en annan anstalt eller avdelning kan hälsotillståndet vara avgörande, för det fall att det finns ett omvårdnadsbehov som motiverar en omplacering. Företrädare för hälso- och sjukvården inom Kriminalvården gör gällande att det inte är lämpligt att definiera vilka medicinska skäl som utgör hinder mot dubbelbeläggning. Utöver ett fåtal sjukdomar som faller under smittskyddslagstiftningen innebär de flesta diagnoser inte någon absolut indikation för undantag från dubbelbeläggning. Flera diagnoser, t.ex. psykiatriska eller gastroenterologiska sjukdomstillstånd, innebär i stället relativa medicinska indikationer för undantag. För dessa tillstånd går det endast undantagsvis att enbart utifrån diagnosen avgöra om det finns en medicinsk indikation mot placering i dubbelbelagt bostadsrum. Under covid-19-pandemin fanns framtagna riktlinjer för placering av intagna som insjuknat i covid-19, en sjukdom som initialt klassades som allmänfarlig. Enligt experter inom hälso- och sjukvården krävs dock att en sammanvägd individuell bedömning görs med beaktande av sjukdomsgrad, andra sjukdomar, medicinering, mobilitet m.m. Praktiskt användbara riktlinjer i detta avseende anses därför svårt att ta fram för andra typer av medicinska tillstånd än exempelvis allmänfarliga sjukdomar, givet komplexiteten.

text: Är sjukvården på verksamhetsstället delaktig i bedömningen av om en intagens hälsotillstånd är sådant att han eller hon bör undantas från dubbelbeläggning? Vem fattar beslut om undantag? Finns det några framtagna riktlinjer inom myndigheten angående detta? Hälso- och sjukvården inom Kriminalvården skiljer sig från den övriga verksamheten. Ur sekretessynpunkt betraktas hälso- och sjukvården som en särskild verksamhetsgren inom myndigheten. Hälso- och sjukvården kan lämna information till övrig kriminalvård med medgivande från den intagne eller grundat i t.ex.

text: smittskyddslagen (2004:168)

text: . Enligt Kriminalvårdens anvisningar för hälso- och sjukvårdspersonal (

text: ) inhämtas eventuellt samtycke till att relevant information om hälsotillstånd delas mellan sjukvårdspersonal och klientnära personal i samband med den initiala hälsoundersökningen. Vidare gör anstalten Hällby gällande att det finns upparbetade arbetsformer som möjliggör regelbundna avstämningar om de intagnas hälsotillstånd. För placering på somatisk omvårdnadsplats ska

text: bedömning ske i samråd med verksamhetsexperter för hälso- och sjukvård vid aktuell region. I anstalt fattas inga beslut om placering i bostadsrum utan den intagne anvisas avdelning och bostadsrum. Det är således inte fråga om något formaliserat beslutsfattande avseende dubbelbeläggning i anstalt motsvarande det som gäller för placering av intagna i häkte, där beslut om dubbelbeläggning fattas av vakthavande befäl eller klienthandläggare som lägsta beslutsnivå. Hur frågan hanteras kan skilja sig åt på de olika anstalterna, t.ex. finns en placeringssamordnare vid vissa anstalter och vid andra sker anvisningen av vakthavande befäl.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Som framgått anser Kriminalvården att det ska vara möjligt att göra undantag från dubbelbeläggning i anstalt på grund av en intagens hälsotillstånd. Några framtagna riktlinjer som konkretiserar hur avvägningen ska gå till finns dock inte, utöver gällande anvisningar. Kriminalvården bedömer att en närmare beskrivning av kriterier och omständigheter som generellt gör placering i dubbelbelagt rum olämplig kan försvåra möjligheten att ta hänsyn till individuella förutsättningar. Exempelvis innebär en diagnos som schizofreni inte nödvändigtvis ett hinder mot dubbelbeläggning. Detta eftersom personen med rätt medicinering kan fungera normalt. Kriminalvården anser därför att bedömningen av en intagens hälsotillstånd och placering i dubbelbeläggning bör ske med utgångspunkt i en sådan individuell bedömning som anvisningarna ger utrymme för. Ett lämnat samtycke till att information om en intagnes hälsotillstånd delas är enligt Kriminalvårdens mening en förutsättning för att en fungerande samverkan mellan sjukvården och Kriminalvården ska kunna komma till stånd. Som framgått ska ett sådant medgivande inhämtas av hälso- och sjukvårdspersonal i samband med den initiala hälsoundersökningen. Om ett medgivande från den intagne eller annan sekretessbrytande bestämmelse saknas är dock uppfattningen att hälso- och sjukvården kan bistå med generella råd och rekommendationer. Det finns därutöver arbetsformer som möjliggör regelbundna avstämningar mellan hälso- och sjukvårdspersonal och kriminalvårdspersonal om de intagnas hälsotillstånd under anstaltsvistelsen. Eftersom beläggningsläget är fortsatt ansträngt, minskar möjligheterna att undanta från dubbelbeläggning vid relativa medicinska indikationer. Detta tillgodoses dock ändå, om omständigheterna i det enskilda fallet motiverar att så sker. Anstalten Hällby har vid sin bedömning kommit fram till att det var lämpligt att AA, utifrån omständigheterna, var placerad i dubbelbelagt rum. Eftersom AA inte har tagit upp frågan om dubbelbeläggning med anstaltens sjukvård, var sjukvården inte involverad i de överväganden som gjordes. Kriminalvården kan dock avslutningsvis konstatera att den lösning som ordnades för AA föll väl ut.

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från Kriminalvårdens region Mitt, som i sin tur hämtat in uppgifter från anstalten Hällby och det klientadministrativa systemet, KVR. Uppgifter om beläggningssituationen har hämtats in från avdelningen för anstalt, häkte och frivård vid Kriminalvårdens huvudkontor. Kriminalvården har gett berörd befattningshavare möjlighet att lämna synpunkter på anmälan. Hans synpunkter har inte kunnat inhämtas, eftersom att han inte längre arbetar inom Kriminalvården.

text: Vilka överväganden gör anstalten Hällby när det gäller formen av prov för drogkontroll för intagna som till följd av sjukdom har svårigheter att lämna urinprov? Är sjukvården involverad i den bedömningen och i så fall i vilka situationer? Anstalten Hällby använder som utgångspunkt urinprov som prov för drogkontroll. Om en intagen anför medicinska skäl som hinder för att kunna lämna urinprov, uppmanas den intagne att kontakta anstaltens sjukvård i syfte att få fram t.ex. journalanteckningar som kan styrka förhållandet. Anstalten för även en dialog med sjukvården, under förutsättning att den intagne har hävt sekretessen mellan Kriminalvården och sjukvården. Sjukvårdens bedömning beaktas i avvägningen av om någon annan form av prov för drogkontroll bör användas av medicinska skäl. Övriga överväganden som görs är huruvida den intagne tidigare har lämnat urinprov för drogkontroll och vad som framgår av dokumentationen i KVR.

text: Vilka överväganden har anstalten gjort och vilka eventuella åtgärder har vidtagits när det gäller BB:s situation? Har sjukvården involverats? Varför/varför inte? Vilken betydelse anser anstalten att det har att en läkare i en annan anstalt bedömt att BB bör få lämna blodprov? BB lämnade under perioden oktober 2023–februari 2024 urinprov för drogkontroll vid fem tillfällen på anstalten Skänninge. I samband med ankomsten till anstalten Hällby lämnade BB den 28 augusti 2024 ett urinprov för drogkontroll. Provtagningen genomfördes utan problem. En läkare på anstalten Hällby har bedömt att det inte föreligger några medicinska hinder för BB att lämna urinprov och anstalten har efter dialog med anstaltens sjukvård bedömt att BB kan lämna prov för drogkontroll genom urinprov. Efter ankomsten till anstalten Hällby har personal på avdelningen haft en löpande dialog med BB om hans hälsoproblem. Personalen har varit tillmötesgående angående den problematik som BB har beskrivit och lagt ner stor omsorg för att underlätta för honom. Det har bl.a. funnits åtgärdsplaner för att snabbt kunna ta BB till en ledig toalett, om det skulle uppstå ett akut behov under t.ex. sysselsättningstid. Åtgärdsplanerna har aldrig realiserats, eftersom det inte har uppstått några akuta situationer. Efter en tid har anstalten därför valt att inte längre ha några speciella arrangemang och det har därefter inte heller uppstått några akuta behov. Även vid urinprovtagning har det funnits en medvetenhet om BB:s problematik. Personal har i samband med provtagning varit beredd att skyndsamt hantera akuta situationer. Någon sådan incident har dock inte inträffat och BB har på anstalten, efter ankomstprovet i augusti 2024, även lämnat urinprov den 12 november 2024 och den 21 januari 2025, komplikationsfritt. En läkare vid en annan anstalt har gjort en annan bedömning av BB:s problematik kopplat till möjligheterna att lämna urinprov. Anstalten Hällby har dock värderat sin egen läkares bedömning högre. Detta med beaktande av omständigheten att de urinprov som BB lämnat i anstalten har genomförts utan problem.

text: Vilka överväganden har anstalten Hällby gjort och vilka eventuella åtgärder har vidtagits när det gäller frågan om dubbelbeläggning för BB:s del? Har sjukvården varit involverad i den bedömningen? Varför/varför inte? Har övervägandena dokumenterats och i så fall hur? Vilken betydelse har det att en annan anstalt bedömt det som motiverat att överväga att låta BB bo i egen cell? BB har inledningsvis varit placerad i ett enkelrum på anstalten Hällby. Bostadsrummen på hans avdelning har dock enligt nationella beslut successivt gjorts om till dubbelbeläggningsrum. Den avdelning där BB är placerad har också enkelrum, men för närvarande pågår en renovering av avdelningen. Med anledning av renoveringen är BB numera placerad i ett dubbelbeläggningsrum.

text: Inför dubbelbeläggning beaktar anstalten alltid, i enlighet med Kriminalvårdens anvisningar för beläggning av fler än en intagen i samma utrymme (

text: ), den intagnes individuella förutsättningar och lämplighet att bli placerad tillsammans med en annan intagen. Detta bl.a. genom att sjukvården involveras i frågor som rör de intagnas hälsa, så även gällande dubbelbeläggningsfrågor, under förutsättning att sekretessen är hävd mellan sjukvården och Kriminalvården. Anstalten hörsammar således de intagnas svårigheter eller problem med att bo i dubbelrum och försöker hitta lösningar för att de intagna ska få en fungerande vardag. Samtidigt innebär rådande beläggningssituation och platstillgång att det inte alltid fullt ut går att ta hänsyn till angivna problem eller svårigheter med att bo i dubbelrum, utan anstalten måste göra en avvägning mellan svårigheternas karaktär och beläggningssituationen och platstillgången. Anstalten har till följd härav, och de nationella beslut som meddelats med anledning av myndighetens platskapacitetsbrist, inte haft möjlighet att fortsatt erbjuda BB ett enkelrum. Det finns ingen dokumentation över de överväganden som gjorts i samband med frågan om dubbelbeläggning av BB.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Anstalten Hällby har beaktat BB:s hälsoproblematik såväl vid frågan om formen av prov för drogkontroll som vid frågan om att placera honom tillsammans med en annan intagen. Efter en sammanvägd individuell bedömning av BB:s situation – så som den såg ut på anstalten Hällby under aktuell tidsperiod – har anstalten dock inte ansett att BB:s problematik motiverat avsteg från gällande rutin för drogkontroll eller från anvisad plats i dubbelbelagt bostadsrum. Enligt gällande anvisningar inhämtas eventuellt samtycke till att relevant information om hälsotillstånd delas mellan sjukvårdspersonal och klientnära personal i samband med den initiala hälsoundersökningen. BB:s lämnade medgivande är enligt Kriminalvårdens bedömning en förutsättning för att en fungerande samverkan mellan sjukvård och Kriminalvård ska kunna komma till stånd. Om ett medgivande från den intagne eller annan sekretessbrytande bestämmelse saknas är dock uppfattningen att hälso- och sjukvården kan bistå med generella råd och rekommendationer. Av utredningen framgår att sjukvårdspersonal på anstalten Hällby involverats i frågan om formen av prov för drogkontroll. Sjukvården har dock inte involverats på motsvarande sätt avseende frågan om dubbelbeläggning. Så som BB:s situation kom till uttryck på anstalten har en sådan kontakt helt enkelt inte ansetts nödvändig när BB väl anvisades plats i ett dubbelbelagt bostadsrum. Kriminalvården anser att det är naturligt att varje anstalt utgår från sin egen hälso- och sjukvårdspersonals bedömning. Det innebär inte att bedömningar som t.ex. andra anstalters läkare gjort saknar betydelse. Kriminalvården vill dock framhäva att en sådan uppgift behöver vara aktuell även för den bedömning som den nya anstalten ska göra. Detta särskilt eftersom de flesta diagnoser, enligt företrädare för hälso- och sjukvården inom Kriminalvården, inte innebär någon absolut indikation för undantag från dubbelbeläggning, med undantag från vissa sjukdomar som faller inom smittskyddslagstiftningen. För t.ex. gastroenterologiska sjukdomstillstånd går det endast undantagsvis att enbart utifrån diagnosen avgöra om det finns en medicinsk indikation mot dubbelbeläggning. I stället rekommenderas att en sammanvägd individuell bedömning görs, i vilken bl.a. aktuell besvärsgrad beaktas. De journalanteckningar som JO relaterar till är daterade i november 2023 respektive mars 2024, dvs. drygt nio respektive fem månader innan BB anlände till anstalten Hällby. Eftersom beläggningsläget är ansträngt, minskar möjligheterna att undanta från dubbelbeläggning vid relativa medicinska indikationer. Detta tillgodoses dock ändå, om omständigheterna i det enskilda fallet motiverar att så sker.

text: BB kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. följande. Det stämmer inte att samtliga urinprovtagningar i anstalten Skänninge genomfördes utan problem. Alla hans ansökningar om att få bo i egen cell har avslagits. Vid ett tillfälle pratade både han och hans cellkamrat med en kriminalvårdsinspektör om svårigheterna med att dela cell men enda reaktionen blev att han i så fall kunde byta cellkamrat.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Kriminalvården har i sina remissvar redogjort för relevant rättslig reglering. Jag har emellertid denna gång valt att utelämna dessa redogörelser i citaten av myndighetens yttranden och återkommer i min bedömning till den reglering som är av närmast intresse för mina uttalanden.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter De två ärenden som det här beslutet gäller innehåller flera gemensamma frågor. Som nämnts aktualiserades båda under den period som jag inom ramen för mitt Opcat-uppdrag inspekterade ett antal häkten och anstalter – däribland anstalten Hällby – för att särskilt undersöka vilka följer och risker dubbelbeläggningen kan medföra för de frihetsberövade. Inspektionsserien resulterade i två rapporter och den som handlar om anstalt publicerades i maj 2025.

text: En central uppgift under inspektionsserien var att undersöka hälso- och sjukvårdens roll när intagna i allt större utsträckning placeras tillsammans i samma cell, dvs. något som är av väsentlig betydelse även i detta beslut.

text: Genom inspektionsserien stod det klart att hälso- och sjukvården inte hade någon särskilt identifierad roll i frågor om dubbelbeläggning och att de intagna själva förväntades ta upp hälsoskäl som kunde utgöra hinder mot att dela cell. Det noterades också att det inte förekom någon regelbunden dialog eller strukturerad uppföljning mellan hälso- och sjukvårdspersonal och kriminalvårdspersonal. Som framgår av rapporten kan bristande informationsinhämtning från de intagna och otillräcklig samverkan mellan personalkategorierna bl.a. innebära risk för att placeringar som hälso- och sjukvårdspersonal skulle ha avrått ifrån ändå genomförs.

text: I rapporten rekommenderade jag Kriminalvården att tydliggöra hälso- och sjukvårdens roll samt involvera dess personal i planering, genomförande och uppföljning av dubbelbeläggningen samt definiera vilka medicinska skäl som kan utgöra hinder mot dubbelbeläggning. Ytterligare en rekommendation var att myndigheten ska säkerställa att hälso- och sjukvården vid en hälsoundersökning

text: Rapport från Opcat-enheten, Dubbelbeläggningens konsekvenser för intagna i anstalt, dnr O 14-2024.

text: efterfrågar eventuellt samtycke till att överlämna nödvändiga uppgifter till kriminalvårdspersonal samt tydliggöra möjligheterna för informationsförmedling utan att röja sekretesskyddade uppgifter.

text: Jag kommer i det följande avsnittet att utveckla min syn på möjligheten att göra undantag från dubbelbeläggning på grund av en intagens hälsotillstånd samt den funktion som hälso- och sjukvården bör ha i den bedömningen. Det efterföljande avsnittet kommer att beröra Kriminalvårdens ställningstaganden avseende dubbelbeläggning samt dokumentation och uppföljning. Därefter kommer jag att redogöra för min syn på anstaltens hantering av AA respektive BB.

text: Det har kommit till min kännedom att Kriminalvården nyligen genomfört en intern analys och bedömning av Opcat-rapporten gällande anstalt. Jag kommer inte att behandla den uppföljningen närmare i detta beslut. Undantag från dubbelbeläggning på grund av en intagens hälsotillstånd samt hälso- och sjukvårdens roll i bedömningen Enligt Kriminalvården ska det vara möjligt att göra undantag från dubbelbeläggning i anstalt med hänsyn tagen till en intagens hälsotillstånd. Jag är av samma uppfattning. Det anges även i myndighetens egna anvisningar att bl.a. den intagnes individuella förutsättningar och lämplighet att anvisas en dubbelbelagd cell, särskilt när det gäller hans eller hennes psykiska och fysiska hälsotillstånd, ska beaktas innan dubbelbeläggning får ske (se Kriminalvårdens anvisningar för beläggning av fler än en intagen i samma utrymme [2024:4]). Här kan anmärkas, vilket jag också påpekade i Opcat-rapporten, att det i den tidigare versionen av anvisningarna uttryckligen angavs att det kan vara lämpligt att vid behov låta hälso- och sjukvårdspersonal bedöma den intagnes lämplighet för sådan placering. I den senare versionen finns inte någon motsvarande instruktion. Det är förvånande och jag ställer mig fortfarande frågande till varför den ändringen har gjorts.

text: Som lyfts fram i remissvaret ska en intagens psykiska och fysiska hälsotillstånd inte bara beaktas i den situationen när ett häkte eller en anstalt tar ställning till frågan om han eller hon ska placeras i en dubbelbelagd cell. Det följer dessutom av

text: 2 kap. 1 § andra stycket fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, att Kriminalvården redan vid det initiala beslutet om placering i anstalt ska beakta den intagnes behov av bl.a. omvårdnad, i den utsträckning det är möjligt. Detsamma gäller vid fråga om omplacering av en intagen till en annan anstalt. För intagna som har behov av omvårdnad och tillsyn av det slaget har Kriminalvården särskilda psykiatriska och somatiska omvårdnadsplatser. Det här beslutet tar dock inte sikte på intagna som har ett sådant särskilt omvårdnadsbehov utan på den kategori intagna som i och för sig kan sköta sina dagliga aktiviteter och därmed placeras på en s.k. normalplats i anstalt, men vars hälsotillstånd likväl kan utgöra hinder mot att dela cell.

text: I vilken mån Kriminalvårdens placeringssektion vid beslutet om placering i en viss anstalt eller i samband med ett omplaceringsbeslut kan bestämma att en intagen inte ska placeras i en dubbelbelagd cell är för mig okänt. Men det måste rimligen finnas situationer där det redan inför det initiala beslutet om anstaltsplacering står klart att en intagen bör placeras i en egen cell, antingen till följd av dennes behov eller integritet eller att omständigheterna skulle innebära en alltför stor påfrestning för en cellkamrat. Jag kan inte heller se att regleringen uppställer något direkt hinder mot att placeringssektionen tar sådana hänsyn. Enligt min mening bör Kriminalvården överväga om och i så fall i vilken mån placeringssektionen redan vid ett initialt beslut om placering eller vid omplacering kan bestämma att en viss intagen på grund av hälsoskäl ska undantas från dubbelbeläggning.

text: En av mina rekommendationer i de båda rapporterna efter inspektionsserien var att myndigheten identifierar vilka medicinska skäl som kan utgöra hinder mot dubbelbeläggning. Företrädare för hälso- och sjukvården inom Kriminalvården anser enligt remissvaret att det inte är lämpligt, eftersom de flesta diagnoser inte innebär någon absolut indikation för undantag. Jag är emellertid fortsatt av uppfattningen att myndigheten bör identifiera de medicinska skäl som kan utgöra hinder mot att en intagen delar cell. Det innebär inte att detta måste begränsas till en uppräkning av diagnoser. I stället kan det lämpligen göras bredare och ta sikte på t.ex. vilka faktiska omständigheter och konsekvenser av en diagnos som kan hindra dubbelbeläggning utifrån både den som är sjuk och en potentiell cellkamrat. Syftet med att närmare ange vad som i det här avseendet kan tala mot att dela cell skulle inte vara att peka ut medicinska skäl som ett absolut hinder mot dubbelbeläggning utan att en sådan konkretion skulle kunna tjäna som stöd för såväl kriminalvårdspersonal som hälso- och sjukvårdspersonal. Givetvis måste det likväl ske en individuell prövning av förhållandena i varje enskilt fall. Jag har förståelse för att det är en svår uppgift men när graden av dubbelbeläggning är hög och kan förväntas vara det framöver är det enligt min mening nödvändigt att Kriminalvården tar fram tydligare riktlinjer i aktuellt hänseende.

text: Hälso- och sjukvården betraktas som en särskild verksamhetsgren inom myndigheten. Det innebär att intagna måste samtycka till att hälso- och sjukvårdsuppgifter överlämnas till kriminalvårdspersonal för att de ska kunna ta del av uppgifterna. (Se

text: 25 kap. 1 §

text: 8 kap. 2 §

text: 10 kap. 1 §

text: och

text: 12 kap. 2 §

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL.) Enligt myndighetens egna anvisningar för hälso- och sjukvårdspersonal (

text: ) ska intagna redan vid den initiala hälsoundersökningen tillfrågas om sådant samtycke. Som jag konstaterade i Opcat-rapporten hindrar sekretesslagstiftningen inte att viss samverkan eller informationsutbyte ändå sker. Jag noterar att Kriminalvården bedömer rättsläget på samma sätt och att det i remissvaret anförts att anstalten Hällby har upparbetade arbetsformer som möjliggör regelbundna avstämningar mellan hälso- och sjukvårdspersonal samt kriminalvårdspersonal om intagnas hälsotillstånd. Det sistnämnda är naturligtvis positivt, särskilt mot bakgrund av

text: att det vid tidpunkten för inspektionsserien uppmärksammades att det inte förekom någon regelbunden dialog eller strukturerad uppföljning alls mellan personalkategorierna vid någon av de undersökta verksamhetsställena. Som redan har anmärkts var anstalten Hällby ett av de ställen som besöktes inom ramen för inspektionsserien. Olika beslut om dubbelbeläggning samt dokumentation av överväganden och åtgärder Kriminalvården har anfört att det i dag inte finns något formaliserat beslutsfattande om dubbelbeläggning i anstalt, dvs. vid placering av en enskild intagen i en sådan cell. Intagna i anstalt anvisas i stället avdelning och bostadsrum.

text: Anledningen till att häkte och anstalt skiljer sig åt i detta avseende är att det finns en lagstadgad rätt för en intagen i häkte att placeras i enrum. Den rätten är dock inte utan undantag. Det finns möjlighet att göra avsteg från huvudregeln, bl.a. om det är nödvändigt av utrymmesskäl. Det här framgår av

text: 2 kap. 1 § häkteslagen (2010:611)

text: . I ett sådant fall ska Kriminalvården enligt sina egna anvisningar fatta ett skriftligt överklagbart beslut i saken samt följa upp det vid behov och minst en gång per månad.

text: Någon motsvarande regel som ger intagna rätt till placering i enrum finns inte i

text: fängelselagen

text: , jfr

text: 6 kap. 3 §

text: . Det innebär att

text: fängelselagen

text: ger större utrymme för dubbelbeläggning än

text: häkteslagen

text: . Det finns inte heller något krav på Kriminalvården att fatta ett skriftligt överklagbart beslut för varje intagen i anstalt som blir aktuell för att dela cell.

text: Frågan om en intagen i anstalt är lämplig för dubbelbeläggning eller inte kan emellertid innehålla svåra överväganden, framför allt beträffande den intagnes individuella förutsättningar och lämplighet att dela cell. Enligt min mening är det otillfredsställande att Kriminalvårdens anvisningar fortfarande helt saknar riktlinjer om dokumentation och uppföljning av dubbelbeläggning av intagna i anstalt.

text: JO har vid upprepade tillfällen framhållit vikten av att Kriminalvården dokumenterar sina beslut, åtgärder och ställningstaganden. Detta är av stor betydelse för den enskilde som är föremål för åtgärderna, dels för att säkerställa att han eller hon får tillgång till det stöd eller de insatser som är motiverade, dels för att en korrekt dokumentation främjar rättssäkerheten i ställningstaganden som rör den enskilde. Vidare är dokumentation en förutsättning för insyn och såväl intern som extern kontroll samt uppföljning av verksamheten. En korrekt och noggrann dokumentation är således ett viktigt verktyg vid en systematisk och fortlöpande utveckling av verksamheten och dess kvalitet. Slutligen är dokumentationen vid en tillsyn i efterhand, som min egen, central för att kunna utreda vad som hänt och bedöma myndighetens agerande (se t.ex. JO:s beslut den 28 augusti 2025, dnr

text: , och mitt beslut den 26 maj 2020, dnr 5243-2018). Även med beaktande av den nyss redovisade

text: skillnaden mellan

text: häkteslagen

text: och

text: fängelselagen

text: gör sig dessa uttalanden i allra högsta grad gällande också i de här behandlade frågorna.

text: En av mina viktigaste rekommendationer i Opcat-rapporten om anstaltsförhållandena var att Kriminalvården skulle säkerställa att det sker en strukturerad uppföljning av hur dubbelbeläggningen fungerar och att sådana uppföljningar dokumenteras. Det är givetvis särskilt angeläget då en intagen redan inför dubbelbeläggningen har framfört omständigheter och underlag – såvitt nu är av intresse beträffande sitt hälsotillstånd – för varför han eller hon bör undantas, men trots det anvisas plats i en delad cell. Det aktualiseras också när ett verksamhetsställe på eget bevåg identifierar medicinska skäl som kan motivera att undanta en intagen från dubbelbeläggning, men där det inledningsvis bedöms att den intagne ska dela cell. I en sådan situation anser jag att det är rimligt att den enskilda anstalten redan inför bedömningen dokumenterar de skäl som kan utgöra hinder. Vidare bör det dokumenteras om man har funnit anledning att involvera anstaltens hälso- och sjukvård, eventuellt utfall av den kontakten samt ställningstagandet till frågan om dubbelbeläggning. På det här sättet säkerställs att den intagnes hälsotillstånd verkligen beaktas i bedömningen, att dialog med hälso- och sjukvården sker när det föreligger behov av det samt att det finns ett relevant underlag för den strukturerade uppföljning som enligt min mening alltså bör genomföras.

text: Avslutningsvis vill jag i det här avsnittet säga något om prövningen av ett eventuellt undantag från dubbelbeläggning i en enskild anstalt. Kriminalvården har beskrivit att det inte sker något formaliserat beslutsfattande och att det kan variera mellan de olika verksamhetsställena vilken personalkategori som ansvarar för anvisning av bostadsrum. Mot bakgrund av hur lagstiftningen är utformad har inte jag någon synpunkt på detta utöver att det från mitt perspektiv framstår som rimligt om ansvaret i vart fall ligger hos en och samma funktion inom en anstalt. Därtill utgår jag ifrån att det bör ha avgörande betydelse för en beslutsfattare om anstaltens hälso- och sjukvård är av uppfattningen att en viss intagen bör undantas från dubbelbeläggning. Ett sådant synsätt ligger väl i linje med JO:s tidigare uttalanden om att kriminalvårdspersonal utan medicinsk utbildning måste vara försiktiga med att självständigt bedöma intagnas hälsotillstånd (se bl.a. JO 2010/11 s. 238, dnr

text: m.fl.). Anstaltens hantering av AA respektive BB

text: AA har anvisats plats i en dubbelbelagd cell

text: Enligt remissvaret samverkar anstalten Hällby med hälso- och sjukvården där och väger in dess synpunkter och rekommendationer i de bedömningar som görs av en intagens individuella förutsättningar, med avseende på det psykiska och fysiska hälsotillståndet, att placeras i en dubbelbelagd cell. En förutsättning för samverkan är dock att den intagne har eftergett hälso- och sjukvårdssekretessen.

text: Det framgår av AA:s patientjournal att han i september 2022 i samband med en uppföljning i anstalten av den initiala hälsoundersökningen lämnade ett skriftligt samtycke till hävande av hälso- och sjukvårdssekretessen. Utgångspunkten måste därmed vara att det har funnits förutsättningar för kriminalvårdspersonal och anstaltens hälso- och sjukvårdspersonal att utbyta information om hans hälsotillstånd. Jag uppfattar myndighetens yttrande som att skälet till att något sådant informationsutbyte inte initierades var att AA själv inte hade tagit upp frågan om dubbelbeläggning med anstaltens sjukvård. Det framstår följaktligen som om anstalten har lagt ansvaret för kontakten med sjukvården helt på AA. Enligt min uppfattning är ett sådant förhållningssätt inte förenligt med Kriminalvårdens egna anvisningar som alltså anger att ett verksamhetsställe inför dubbelbeläggning ska beakta bl.a. den intagnes psykiska och fysiska hälsotillstånd. För det fall det har varit oklart om AA alls ville att kriminalvårdspersonal skulle ta initiativ till kontakt med anstaltens hälso- och sjukvård borde personalen förstås ha tagit upp frågan med honom. Detta har emellertid inte påståtts från Kriminalvårdens sida. I AA:s fall har det i stället stått klart för anstalten att han på grund av sitt medicinska tillstånd var orolig inför den stundande dubbelbeläggningen och han ansökte om omplacering till en annan anstalt. Mot den bakgrunden är det min bedömning att anstalten inte har vidtagit tillräckliga åtgärder för att AA:s hälsotillstånd till fullo skulle beaktas inför ställningstagandet i frågan om dubbelbeläggning. Anstalten Hällby ska kritiseras för denna brist.

text: Jag vill därtill lyfta fram att det framgår av AA:s patientjournal att en sjuksköterska i anstalten i oktober 2022 har bedömt att AA vid den tidpunkten var i behov av egen toalett och eget rum med anledning av sin stomi. Det hade förvisso förflutit ganska lång tid från att den anteckningen gjordes till dess det blev tal om att han skulle få dela cell med en annan intagen. Att legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal har gjort den bedömningen utifrån AA:s hälsotillstånd kan, trots den tid som har gått, dock inte anses sakna betydelse. Enligt min uppfattning visar anteckningen i stället på att det kan ha funnits medicinska skäl för att undanta honom ifrån dubbelbeläggning. Med detta sagt kan konstateras att den lösning som blev fallet för AA tycks ha fallit väl ut. Det är givetvis tillfredsställande men jag menar samtidigt att anstalten kunde ha hanterat hans situation betydligt bättre.

text: Som jag har redogjort för i det föregående avsnittet är det min uppfattning att Kriminalvården bör dokumentera sina inledande överväganden och åtgärder i frågan om dubbelbeläggning samt på ett strukturerat sätt följa upp utfallet och dokumentera detta. AA:s ärende är ett bra exempel på där sådana åtgärder borde ha vidtagits. Eftersom Kriminalvården inte fick några särskilda frågor om det här i remissen riktar jag inte någon kritik mot anstalten. Jag noterar också att det framgår av remissvaret att anstalten har haft en löpande dialog med AA inför dubbelbeläggningen och att en viss uppföljning skett sedan han fick dela cell. Det här är naturligtvis positivt även om alla de åtgärder som påstås ha vidtagits alltså inte fullt ut har dokumenterats.

text: BB har anvisats plats i en dubbelbelagd cell

text: BB har i sin anmälan till JO kortfattat framfört att anstalten inte hörsammat en rekommendation som en annan läkare verksam inom Kriminalvården hade lämnat om hans förhållanden, vilken innebar att han med anledning av sin sjukdom borde placeras i egen cell. Jag kommer inte att uttala mig om huruvida det var rätt eller fel med dubbelbeläggning i hans fall utan begränsar mina uttalanden till frågan om hur saken har handlagts.

text: Av de patientjournalanteckningar som JO har hämtat in framgår att BB i nära anslutning till att han kom till anstalten Hällby begärde att få kopia av den tidigare läkarens rekommendation om att bl.a. överväga enkelcell samt att sådana kopior lämnades ut till honom. Även om det inte går att utläsa uttryckligen av Kriminalvårdens remissvar uppfattar jag att detta underlag också gjordes känt för kriminalvårdspersonal. Jag noterar att det i BB:s patientjournal den 29 augusti 2024 har antecknats att han lämnat sitt samtycke för att häva hälso- och sjukvårdssekretessen.

text: Kriminalvården har redogjort för att sjukvårdspersonal i anstalten Hällby involverades i frågan om formen av prov för drogkontroll av BB men däremot inte i dubbelbeläggningsfrågan. Det är anmärkningsvärt att anstalten inte tog motsvarande kontakt med sjukvården inför att BB skulle anvisas plats i en dubbelbelagd cell när det fanns en rekommendation från en tidigare läkare inom Kriminalvården om att överväga enkelcell för honom med tanke på hans sjukdomsbild. Det spelar i det här avseendet inte någon roll att anstalten, såvitt jag uppfattar saken, i efterhand har bedömt att detta inte var nödvändigt med tanke på hur BB:s situation kom till uttryck när dubbelbeläggningen var ett faktum. Kriminalvården har anfört att anstalten har beaktat BB:s hälsoproblematik inom ramen för dubbelbeläggningsfrågan. Jag håller inte med om det utan anser att anstalten borde ha samverkat med sjukvården för att få ett fullgott underlag inför sitt ställningstagande. Anstalten Hällby kritiseras för att någon sådan kontakt inte togs med sjukvården i BB:s fall.

text: Enligt remissvaret finns det inte någon dokumentation över de överväganden som gjorts i samband med att BB placerades i en dubbelbelagd cell. Också detta fall är ett bra exempel på där inledande överväganden och åtgärder samt uppföljning i frågan om dubbelbeläggning borde ha genomförts och dokumenterats. Jag är kritisk till de uppenbara bristerna i denna del och kan tänka mig att dessa bidragit till BB:s upplevelse av att inte ha blivit hörd.

text: Formen av prov för drogkontroll av BB

text: Utrymmet för Kriminalvården att bestämma om vissa prover för drogkontroll finns i 8 kap. 6 § FäL. Av bestämmelsen framgår att om inte annat motiveras av medicinska eller liknande skäl så är en intagen skyldig att på begäran lämna urin-, utandnings-, saliv-, svett-, blod- eller hårprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av alkohol, narkotika, något annat berusningsmedel, något sådant medel som avses i

text: 1 § lagen (1991:1969)

text: om förbud mot vissa

text: dopningsmedel eller någon sådan vara som omfattas av lagen (

text: ) om förbud mot vissa hälsofarliga varor.

text: Av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse följer vidare att det är myndigheten som bestämmer vilken form av prov för drogkontroll en intagen ska lämna.

text: Kriminalvården har lämnat en redogörelse för de överväganden som anstalten Hällby gör när det gäller formen av prov för drogkontroll för intagna som till följd av sjukdom har svårigheter med att lämna urinprov. Vidare har myndigheten beskrivit på vilka sätt sjukvården kan involveras i den bedömningen. Jag har inte några synpunkter på det som kommit fram om anstaltens rutin och kan konstatera att man har agerat i enlighet med denna i BB:s fall.

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de lagar och regler som gäller för förfarandet, dvs. att deras agerande har varit korrekt i formellt hänseende. JO brukar därför inte uttala sig om eller ta ställning till de bedömningar som en myndighet har gjort i ett enskilt fall. Anstalten Hällbys ställningstagande vad gäller formen av prov för drogkontroll har blivit föremål för domstolsprövning. Jag kommer därför inte att uttala mig om anstaltens bedömning.

text: Jag har emellertid förståelse för att det för en intagen kan framstå som märkligt att olika verksamhetsställen inom samma myndighet kommer till olika slutsatser i den här typen av fråga. Med det sagt är det inte uteslutet att så kan bli fallet, exempelvis om det har förflutit lång tid sedan den tidigare bedömningen gjordes eller att någon annan omständighet motiverar ett nytt ställningstagande. Under sådana förhållanden är det naturligtvis angeläget att det nya verksamhetsstället noggrant motiverar för den enskilde och i eventuella beslut varför det finns skäl att ändra den tidigare bedömningen.

text: När det gäller BB kan jag konstatera att formuleringar i såväl läkarens journalanteckning den 5 september 2024 (”Inget undantag görs här på anstalten.”) som kriminalvårdsinspektörens daganteckning nästkommande dag (”I anstalten Hällby tillämpas urinprov.”) ger intryck av att anstalten kategoriskt och undantagslöst tillämpar urinprov som form av prov för drogkontroll. Här kan nämnas att jag tidigare har uttalat mig om hur jag ser på liknande frågor i anstalt (se JO 2025 s. 152, dnr 4268-2024). Jag noterar att det enligt remissvaret finns utrymme för att i vissa fall välja någon annan form av prov för drogkontroll i Hällbyanstalten. Vidare anges det i daganteckningen att det i kontakt med sjukvården inte har framkommit några medicinska skäl som talar för att BB inte skulle kunna lämna urinprov. Hur sjukvården har kommit fram till den slutsatsen utvecklas dock inte och svaret finns inte heller i de journalanteckningar som JO har hämtat in. Det är mot den bakgrunden min uppfattning att anstalten har brustit i motiveringen av sitt ställningstagande och för detta kan anstalten inte undgå kritik.

text: Avslutning Jag är medveten om att Kriminalvårdens yttranden i de nu aktuella ärendena kom in till JO endast några dagar efter att Opcat-rapporten om förhållandena i anstalt hade publicerats. Som redan uppmärksammats har myndigheten nyligen genomfört en analys och bedömning av mina rekommendationer. I detta beslut har jag gjort fördjupade uttalanden om intagnas hälsotillstånd och Kriminalvårdens överväganden kring dubbelbeläggningsfrågor. Jag utgår från att myndigheten kommer att beakta dessa i sitt fortsatta arbete på området.

text: Det som i övrigt har kommit fram motiverar inte några ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Ärendena avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Sanna Ekman har föredragit ärendena samt byråchefen Catrine Björkman och den medicinske experten Ingemar Engström har deltagit i beredningen.