title: Anspråk på ränta med anledning av att Försäkringskassan utan författningsstöd har tagit ut ränta på återkrävda bostadsbidrag

text: Justitiekanslern avslår TMS:s och KS:s begäran om ränta.

text: Ärendet

text: Kort bakgrund

text: Dåvarande Jönköpings läns allmänna försäkringskassa (sedan den 1 januari 2005 ingår samtliga försäkringskassor i den nya myndigheten Försäkringskassan) beslutade den 6 mars 2002 att TMS och KS skulle få bostadsbidrag för år 2000 med 11 468 kr. Beslutet ändrades två gånger under år 2002 och fick till följd att en viss del av bostadsbidraget skulle betalas tillbaka. TMS och KS krävdes också på ränta på det belopp som skulle återbetalas. I maj 2005 kom beslutet om återbetalning att ändras på nytt.

text: Den 6 maj 2004 fann Regeringsrätten i en dom (mål nr

text: ) att försäkringskassorna saknade författningsstöd för att ta ut ränta på återkrav enligt lagen (

text: ) om allmän försäkring eller någon motsvarande bestämmelse.

text: TMS och KS fick tillbaka den ränta de hade betalat in den 26 maj resp. den 16 november 2005.

text: Anspråket

text: TMS och KS har – genom ombudet TA – i en skrivelse till Justitiekanslern i första hand begärt att staten skall betala skadestånd med 190 kr avseende ränta motsvarande

text: 6 § räntelagen

text: på de räntebelopp som de har betalat från 30 dagar efter Regeringsrättens dom den 6 maj 2004 till och med de dagar när räntebeloppen kom att återbetalas. I andra hand har de begärt skadestånd med 77 kr avseende ränta på de räntebelopp som de har betalat från tidpunkten för deras första uttryckliga begäran om återbetalning, den 29 mars 2005, till och med de dagar när räntebeloppen kom att återbetalas. De har också begärt ersättning för ombudskostnader med 1 000 kr.

text: Till stöd för begäran om skadestånd har de bl.a. åberopat att staten bör ersätta dem för den ränteförlust de gjorde efter Regeringsrättens dom fram till dess att räntebeloppen återbetalades. De anser därvid att Försäkringskassan med råge passerade den tid som kan anses vara skälig för att återbetala räntebeloppen.

text: Av de handlingar som Försäkringskassan har fogat till ett yttrande hit framgår att TMS och KS i en skrivelse den 26 maj 2005 till kassan framställde en begäran om ränta bl.a. enligt

text: räntelagen

text: . Kassan tycks inte ha fattat något formellt beslut i denna del. I en skrivelse den 15 november 2005 har kassan dock besvarat en hemställan från TMS och KS och därvid angett att ”Försäkringskassan ser dock ingen laglig möjlighet att erlägga ränta på det belopp som återbetalas”.

text: Utredningen här

text: Yttrandet från Försäkringskassan

text: Ett yttrande har hämtats in från Försäkringskassan. I yttrandet har utförligt redogjorts för kassans överväganden och beslut efter att Regeringsrätten hade meddelat domen den 6 maj 2004. Beträffande övervägandena i direkt anslutning till den meddelade domen sägs i yttrandet följande.

text: ”Med anledning av regeringsrättsdomen uttalade Riksförsäkringsverket den 15 juni 2004 i en rekommendation till de allmänna försäkringskassorna att räntor för perioden 1994 – 2004 inte skulle återbetalas. I anslutning till rekommendationen uttalade Riksförsäkringsverket följande. Vid den tidpunkt då ränta togs ut hade försäkringskassorna starka skäl att anta att ränta skulle tas ut i kravärendena. Såväl länsrätten som kammarrätten gav i de domar som föregick regeringsrättsdomen stöd för den uppfattningen.”

text: Vidare sades i rekommendationen bl.a. att när krav på återbetalning ställdes till försäkringskassorna var det mest närliggande att se kravet som en begäran om omprövning enligt

text: 27 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL. En begäran från en enskild som hänvisade till ett bestämt beslut fick avslås med motiveringen att kassan inte var skyldig att ompröva beslutet eftersom det inte var fel att kräva ränta före den 6 maj 2004. Regeringsrättens dom, som innebar att rättsläget klarlades, hade verkan endast från och med domsdatum. I rekommendationen angavs också att Justitiekanslern i ett beslut 1998 hade utgått från att försäkringskassorna hade rätt att ta ut ränta med stöd av förordningen (

text: ) om hantering av statliga fordringar.

text: Regeringsrätten meddelade den 3 och 9 juni 2005 flera beslut som rörde räntefrågan. I besluten konstaterade Regeringsrätten att Försäkringskassan hade saknat laglig grund att ta ut ränta och uttalade att det inte fanns något hinder mot att Försäkringskassan omprövade besluten att ta ut ränta med stöd av reglerna i

text: 27 § förvaltningslagen

text: . Det ansågs stå klart att omprövningsbeslut där Försäkringskassan nekade återbetalning inte stod sig i förvaltningsdomstol. Försäkringskassans ledning beslutade därefter att myndigheten skulle återbetala de räntor som felaktigt hade tagits ut under perioden 1994 – 2004. Efter detta principbeslut den 23 juni 2005 påbörjade myndigheten arbetet med hur återbetalningarna rent faktiskt skulle genomföras.

text: Försäkringskassan medgav talan i de överklagade mål angående ränta som pågick i länsrätter resp. kammarrätter. Efter att dom hade meddelats i dessa mål verkställde Försäkringskassan omgående återbetalning. I de fall när en enskild vände sig direkt till Försäkringskassan med en begäran om att få tillbaka felaktigt uttagen ränta informerades denne om kassans beslut om att återbetalning skulle ske, att återbetalningsrutinerna utreddes samt att det kunde dröja några månader innan återbetalningen skedde. I några fall där en stämning mot staten aviserades gjorde Försäkringskassan återbetalningar av räntan.

text: En förstudie om hur återbetalningarna skulle gå till presenterades i början av oktober 2005. Enligt denna skulle återbetalning ske i ca 800 000 ärenden och ca 188 miljoner kr fördelas. Ränteuppgifterna avseende åren 1994 – 1997 behövde delvis hämtas in manuellt. Detta gällde också ränteuppgifter beträffande vissa socialförsäkringsförmåner för åren 1997 – 2001. Även andra komplikationer förelåg, t.ex. att vissa akter hade gallrats och att lokala försäkringskassor hade använt olika bokföringsprinciper. Återbetalning skulle ske på Försäkringskassans eget initiativ. För hanteringen av återbetalningarna behövde ett IT-system tas fram.

text: Försäkringskassan beslutade den 11 oktober 2005 i enlighet med förstudiens förslag att ett IT-stöd skulle tas fram för maskinell bearbetning och återbetalning av räntor samt att återbetalningarna skulle vara avklarade senast den 30 juni 2006.

text: Försäkringskassan har i yttrandet som sin bedömning angett följande.

text: ”Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Enligt 3 kap. 2 § jämförd med

text: 2 kap. 3 § 1 skadeståndslagen

text: kan skadestånd för ideell skada utgå endast om den skadelidande utsatts för vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Tiden fram t.o.m. den 23 juni 2005

text: Grunden för TMS:s och KS:s skadeståndsanspråk måste till en del förstås som ett påstående om felaktigt beslutsfattande först av de allmänna försäkringskassorna och därefter av Försäkringskassan i vad avser ställningstagandet att den aktuella regeringsrättsdomen den 6 maj 2004 endast gällde framåt i tiden och att de inblandade myndigheterna inte ansett att de med stöd av

text: 27 §

text: FL var skyldiga att återbetala de räntor som debiterats och betalats in före nyss nämnda datum.

text: För att ha rätt till skadestånd för felaktigt beslut är det inte tillräckligt att en myndighet gjort en bedömning som kan ifrågasättas. Uppfattningen i t.ex. rätts- och bevisfrågor kan växla i sådan grad att det mer sällan kan talas om fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vid myndighetsutövning som innefattar rättstillämpning är statens skadeståndsansvar inskränkt till sådana fall där det varit fråga om uppenbara fel eller grava felbedömningar (jfr

text: NJA 1994 s. 654

text: Mot bakgrund av den redogörelse som görs under rubriken ”Bakgrund” anser Försäkringskassan att det är visat att det förelåg en betydande osäkerhet om myndigheten var skyldig att med stöd av

text: 27 §

text: FL återbetala räntor som tagits ut före den 6 maj 2004. Som exempel på den osäkerheten kan bl.a. ges de ovan åberopade domar som meddelades av Länsrätten i Jönköpings län den 20 juni 2005. Därtill kommer de fall där länsrätter avvisat enskildas yrkanden om återbetalning av ränta med hänvisning till att anspråken närmast måste anses vara av civilrättslig karaktär och uppfattas som anspråk om skadestånd. Försäkringskassan vill också framhålla att Regeringsrätten uttalat att en begäran om återbetalning av ränta förvisso kan göras med stöd av

text: 27 §

text: FL men Regeringsrätten har aldrig prövat materiellt om förutsättning att återbetala ränta i de nu aktuella situationerna är möjlig med stöd av detta lagrum. Det saknas överhuvudtaget vägledande praxis för hur

text: 27 §

text: FL skall tillämpas.

text: Försäkringskassan anser därför att det initiala ställningstagandet att inte ändra besluten att ta ut ränta inte utgör någon felaktig rättstillämpning – eller i vart fall inte någon sådan kvalificerat felaktig rättstillämpning – att staten på den grunden ådragits skadeståndsskyldighet.

text: Tiden efter den 23 juni 2005

text: Vad därefter avser tid efter den 23 juni 2005 – då Försäkringskassan beslutade att återbetalning av felaktigt uttagen ränta skulle ske – är frågan om myndighetens handläggning innefattar sådant dröjsmål att skadeståndsskyldighet för staten inträtt. I lagens förarbeten uttalas att om förseningen beror på en oförsvarligt långsam arbetstakt, en påtagligt bristfällig organisation eller en klar felbedömning av vilka ärenden som bör ges förtur, bör det allmänna svara för uppkommen skada (jfr

text: prop. 1972:5 s. 518

text: och

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: ). Av JK:s praxis framgår också att en förutsättning för att ett dröjsmål med handläggningen skall kunna föranleda skadeståndsskyldighet för staten [är att det] måste kunna påvisas att just det aktuella ärendets handläggning avviker från vad som kan anses normalt och godtagbart med beaktande av tillgängliga resurser.

text: Det mycket stora antalet ärenden samt det sätt på vilket uppgifter om räntor finns bevarade hos Försäkringskassan gjorde det nödvändigt att inleda arbetet med återbetalningar med att genomföra den refererade förstudien. Förstudiens resultat visar på rationaliteten att återbetalningarna bör ske på ett automatiserat och systematiskt sätt samt att såväl resurs- som rättviseskäl talar för att samtliga personer som har rätt till återbetalning skall behandlas på ett så likartat sätt som möjligt. Av redovisade skäl anser Försäkringskassan att myndigheten haft fog för att inte omedelbart i sak behandla enskildas ansökningar att återfå felaktigt uttagen ränta.

text: Försäkringskassan vill även åberopa Justitieombudsmannens (JO) beslut den 9 november 2005 (Dnr 2664-2004) som avsåg handläggningen av ett ärende om återkrav av bostadsbidrag och som innefattade frågan om återbetalning av ränta. Dåvarande Stockholms läns allmänna försäkringskassa hade i juni 2004 anmälts till JO med anledning av att kassan inte ville återbetala ränta som tagits ut under tiden 2000 – 2003 i ett ärende som rörde återbetalning av för högt utgett bostadsbidrag. Under handläggningstidens gång hos JO hann Försäkringskassan fatta sitt principiella beslut den 23 juni 2005 att återbetalning skulle ske av ränta som felaktigt tagits ut. I anmälarens fall hade dock ännu inte återbetalning av räntan verkställts. JO fann ingen anledning att rikta kritik mot Försäkringskassan för handläggningstiden utan konstaterade i sin bedömning att de dröjsmålsräntor som försäkringskassorna tagit ut i samband med att en försäkrad återbetalat för mycket uppburen ersättning från en socialförsäkring med automatik skulle komma att betalas tillbaka till den försäkrade. De problem som berörts i anmälan hade därför fått sin lösning och JO fann inte att det i ärendet framkommit något som motiverade någon ytterligare åtgärd från JO:s sida.

text: I TMS:s och KS:s fall hade dessa i beslut den 5 juli 2005 om återbetalning av bostadsbidrag informerats om att räntor som felaktigt tagits ut åren 1994 – 2004 skulle återbetalas men att utredning pågick om hur detta skulle ske. Efter att de inkommit med ytterligare en begäran om att återfå ränta angav Försäkringskassan i skrivelse den 18 augusti 2005 att återbetalning skulle ske, att det återstod att lösa vissa praktiska frågor, att det berör ett mycket stort antal ärenden samt att återbetalningar därför inte skulle kunna ske förrän tidigast under hösten 2005. I november 2005 aviserade TMS och KS att de avsåg att stämma in Försäkringskassan hos tingsrätten för att få återbetalning av erlagd ränta men att de innan ingivande av stämningen ville höra Försäkringskassans inställning till deras krav på återbetalning. Av ovan redovisade praktiska hänsyn skulle Försäkringskassan naturligtvis ha medgett ett sådant hos tingsrätten framställt yrkande om återbetalning varför Försäkringskassan återbetalade den felaktigt uttagna räntan.

text: TMS:s och KS:s ärende har inte handlagts långsammare än andra liknande ärenden. Såsom redan anförts var det nödvändigt att inleda arbetet med återbetalning av räntorna [med] att genomföra en förstudie. Skälet till detta var den mycket stora mängden återbetalningsärenden och det sätt på vilket uppgifter om räntor finns bevarade hos Försäkringskassan. Förstudiens resultat visade på rationaliteten att återbetalningarna bör ske på ett automatiserat och systematiskt sätt samt att såväl resurs- som rättviseskäl talar för att samtliga personer som har rätt till återbetalning skall behandlas på ett så likartat sätt som möjligt.

text: Försäkringskassans ställningstagande att inte omedelbart i juli 2005 eller därefter i augusti 2005 i sak behandla TMS:s och KS:s begäran att återfå felaktigt uttagen ränta innefattar enligt Försäkringskassans mening inte någon skadeståndsgrundande felaktighet.”

text: Synpunkter från sökandena

text: TMS och KS har fått del av Försäkringskassans yttrande och har därefter kommit in med synpunkter. De har därvid vidhållit sina yrkanden och ytterligare utvecklat grunderna för anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Genom Regeringsrättens dom den 6 maj 2004 stod det klart att Försäkringskassan hade saknat författningsstöd för att ta ut ränta på exempelvis återkrävda bostadsbidrag. TMS och KS hade betalat ränta utan att vara skyldiga till det och fick tillbaka utläggen i maj respektive november 2005. Frågan i ärendet är om de har rätt till ränta på de belopp som de har legat ute med.

text: TMS och KS har visserligen här begärt ränta på skadeståndsrättslig grund. Men de har tidigare hos Försäkringskassan begärt ränta enligt

text: räntelagens

text: bestämmelser.

text: Det bör nämnas att tillämpliga socialförsäkringsbestämmelser inte innehåller någon regel om att ränta skall utgå i ett fall som detta. Jag prövar TMS:s och KS:s anspråk enligt både

text: räntelagen (1975:635)

text: och

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: Ränta med stöd av

text: räntelagen

text: Räntelagen

text: är tillämplig på penningfordringar inom förmögenhetsrättens område, se

text: 1 §

text: . Enligt förarbetena bör en analog tillämpning av bestämmelserna i viss utsträckning kunna förekomma på andra områden, t.ex. inom familjerätten (se

text: prop. 1975:102 s. 96

text: TMS:s och KS:s fordran har sitt ursprung i att de fick bostadsbidrag med stöd av lagen (

text: ) om bostadsbidrag, dvs. en offentligrättslig bestämmelse. Försäkringskassans återkrav har skett inom ramen för dess myndighetsutövning. Som det visade sig hade Försäkringskassan utan lagstöd debiterat ränta på återkravsbeloppet. TMS och KS hade därför rätt att återfå räntan. Detta förhållande bör inte i sig medföra att deras fordran mot Försäkringskassan anses som annat än offentligrättslig.

text: Räntelagen

text: är därmed inte direkt tillämplig på deras fordran.

text: Räntelagen

text: har visserligen ansetts tillämplig på områden av offentligrättslig karaktär. Det gäller exempelvis rättsfallet

text: NJA 1988 s. 457

text: . I sin dom kom Högsta domstolen fram till att ränta enligt

text: 2 § andra stycket räntelagen

text: (avkastningsränta) skulle utges i ett fall där omständigheterna hade vissa likheter med detta ärende. I målet hade en kommun blivit återbetalningsskyldig mot en fastighetsägare (en förening) för vissa vatten- och avloppsavgifter. Den taxa som hade legat till grund för kommunens debiteringar av brukningsavgifter hade befunnits ogiltig i förhållandet mellan parterna till den del den hade lett till högre avgiftsuttag än som var medgivet enligt en bestämmelse i lagen (

text: ) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar. Domstolen konstaterade följande.

text: ”Att under motsvarande förhållanden avkastningsränta hade skolat utgå för det fall fråga varit om ett privaträttsligt avtal och detta oberoende av om betalningsmottagaren varit i god tro får anses följa av grunderna för den berörda bestämmelsen i

text: räntelagen

text: . Det förhållandet att i förevarande fall den ursprungliga betalningen inte grundat sig på avtal utan på ett i offentligrättslig ordning fattat beslut kan ej föranleda en för den återbetalningsberättigade mindre gynnsam bedömning.

text: Den ränta vartill föreningen är berättigad skall alltså i enlighet med dess yrkande utgå som avkastningsränta.”

text: Men det finns flera omständigheter som var annorlunda i målet jämfört med detta ärende. Att

text: räntelagen

text: skulle tillämpas var i sig inte tvistigt. Statens va-nämnd (som var första instans i målet) konstaterade att skyldigheten att vid återbetalning av obehörigen uttagna avgifter också utge ränta på återbetalade belopp var fastlagd i rättspraxis redan före tillkomsten av

text: räntelagen

text: . Nämnden hänvisade härvid som en jämförelse till bl.a. rättsfallet

text: NJA 1935 s. 507

text: . Någon motsvarande praxis finns inte på socialförsäkringens område. Det kan också noteras att

text: 27 § tredje stycket

text: lagen om allmänna vatten- och avloppsanläggningar innehåller en hänvisning till

text: räntelagens

text: bestämmelser, låt vara att den tar sikte på obetalda avgifter. Vidare bör det nämnas att va-avgifter visserligen tas ut enligt offentligrättsliga bestämmelser. Men ordningen liknar i viss mån ett civilrättsligt avtalsförhållande, jfr Högsta domstolens uttalande i ovan citerad del.

text: Det står klart att 1988 års rättsfall inte utgör grund för att det skulle föreligga någon allmän princip om analogivis tillämpning av

text: räntelagen

text: på det offentligrättsliga området. Och enligt min mening finns det inte några sådana särskilda omständigheter när det gäller de nu aktuella återbetalningarna att det finns skäl att i detta fall tillämpa

text: räntelagens

text: bestämmelser analogt.

text: Sammanfattningsvis anser jag alltså att förhållandena i detta ärende inte är sådana att

text: räntelagens

text: bestämmelser om avkastningsränta skall tillämpas.

text: Ersättning för utebliven ränta på skadeståndsrättslig grund

text: Enligt gällande principer inom skadeståndsrätten kan förlust av ränta ersättas i form av skadestånd. För att skadestånd skall kunna utgå krävs emellertid att det kan konstateras att det från försäkringskassans sida har förekommit fel eller försummelse vid myndighetsutövning.

text: Genom Regeringsrättens dom den 6 maj 2004 stod det klart att Försäkringskassan hade saknat författningsstöd för att ta ut ränta på exempelvis återkrävda bostadsbidrag. TMS och KS fick tillbaka den ränta de hade betalat i maj respektive november 2005. Frågan är då om den tid återbetalningen tog medför att staten är skyldig att utge skadestånd.

text: Jag har först att ta ställning till om Försäkringskassan borde ha tagit initiativ till återbetalning av räntebeloppen direkt efter Regeringsrättens dom i maj 2004. Kortfattat innebar Försäkringskassans ställningstagande efter domen att rättsläget hade klarlagts först genom domen och att det inte dessförinnan hade varit fel att ta ut ränta samt att det inte förelåg någon skyldighet till återbetalning med stöd av

text: 27 §

text: FL.

text: Genom Regeringsrättens dom i maj 2004 hade otvivelaktigt lagts fast att det var fel av Försäkringskassan att ta ut ränta på de återbetalade beloppen. De räntepengar som enskilda hade betalat till Försäkringskassan tillhörde därför inte kassan, utan de enskilda. Det gällde, enligt min mening, oavsett vilka beslut som hade fattats av kassorna, och oavsett om dessa beslut omprövades eller inte. I den mån krav framställdes, måste pengarna därför återbetalas. Varje annan bedömning måste anses så felaktig att den i och för sig grundade ett skadeståndskrav mot staten.

text: I det läge som Försäkringskassan befann sig efter Regeringsrättens dom var det dock rimligt av kassan att överväga om alla personer som hade gjort felaktiga räntebetalningar skulle behandlas lika, och sålunda återbetalningar göras till alla i ett sammanhang. Det betyder att det inte kan anses ha varit fel att avböja återbetalning – ens till dem som framställde krav – i avvaktan på dessa överväganden.

text: Vid kassans bedömning av om återbetalning skulle ske till samtliga, dvs. även till personer som inte framställde något krav, var bestämmelsen i

text: 27 § förvaltningslagen

text: tillämplig. Där stadgas:

text: ”Finner en myndighet att ett beslut, som den har meddelat som första instans, är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, skall myndigheten ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part.”

text: Rättsläget i fråga om kassornas rätt att kräva ränta får anses ha varit oklart fram till Regeringsrättens dom i maj 2004, och besluten att ta ut ränta kan därför knappast anses ha varit ”uppenbart oriktiga”. Det betyder att det inte fanns någon skyldighet att företa omprövning av alla besluten. Det kan i varje fall inte anses ha inneburit något skadeståndsgrundande fel när man först bestämde sig för att inte betala tillbaka räntepengarna till samtliga.

text: Däremot var det fel att efter de inledande övervägandena inte betala tillbaka pengarna inom rimlig tid till de personer som krävde det. Som sagts ovan hade dessa personer rätt till sina pengar.

text: TMS och KS krävde tillbaka sina räntepengar den 29 mars 2005 och fick dem den 26 maj resp. den 16 november. Tiden fram till den 26 maj kan inte anses orimligt lång. Frågan är då om det var ett skadeståndsgrundande fel att dröja till den 16 november med den andra återbetalningen

text: Efter att Regeringsrätten hade meddelat ytterligare beslut i början av juni 2005 kom Försäkringskassan i ett principbeslut i juni 2005 fram till att återbetalning skulle ske på kassans eget initiativ. Av Försäkringskassans redogörelse framgår att det rörde sig om ett mycket stort antal ärenden – ca 800 000 – där återbetalning skulle komma att ske. En viktig princip inom offentlig förvaltning är att enskilda i jämförliga situationer skall behandlas lika. Kanske hade det gått att dela in de återkravsberättigade i undergrupper. Jag anser emellertid inte att Försäkringskassan kan klandras för beslutet att behandla alla ärenden i ett sammanhang. Det kan dock konstateras att Försäkringskassan i vissa fall gjorde undantag från denna princip. TMS och KS tillhörde den grupp som fick en tidigare återbetalning genom att de underrättade kassan om att en stämningsansökan kunde komma att ges in. Jag kan inte finna att Försäkringskassan på grund av TMS:s och KS:s krav borde ha prioriterat deras återbetalningsärenden ytterligare. Och inte heller i övrigt kan återbetalningen i november – mot bakgrund av det omfattande utredningsarbete som krävdes hos Försäkringskassan – anses ha skett så sent att det rörde sig om ett skadeståndsgrundande dröjsmål.

text: Sammanfattningsvis är min bedömning att TMS och KS inte har rätt till skadestånd av staten till följd av Försäkringskassans handläggning av ränteåterbetalningen. Deras begäran om skadestånd skall således avslås.


publisher: Justitiekanslern

title: Kritik mot Lantmäteriet för långsam handläggning

org: jk

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Lantmäteriet för att handläggningen av ett ärende om fastighetsbildning har dragit ut alltför långt på tiden.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: JW är ägare av fastigheten SK 2:3. Den 13 maj 2014 gjorde han en ansökan om fastighetsbestämning och efterföljande fastighetsreglering rörande fastigheterna SK 2:3, 2:12 m.fl. hos Lantmäteriet. Ansökan kom in till Lantmäteriet den 14 maj 2014. Samma dag skickades bekräftelse av ansökan och underrättelse om begärd förrättning. Ärendet fördelades till en förrättningslantmätare i september 2015 och denne påbörjade handläggningen i februari 2016. Utredning, sakägarkontakter, fältbesök och förberedelser utfördes och ett sammanträde hölls den 13 juni 2016. Därefter gick förrättningslantmätaren i pension och ärendet fördelades till en ny förrättningslantmätare i oktober 2016. Såvitt framgår är ärendet ännu inte avslutat.

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: JW har genom sitt ombud begärt att Justitiekanslern ska granska Lantmäteriets handläggning av det aktuella ärendet.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har remitterat ärendet till Lantmäteriet som i ett yttrande den 8 december 2016 sammanfattningsvis har anfört följande.

text: Det aktuella ärendet har varit komplicerat och det har därför varit svårt att hitta en tillräckligt rutinerad förrättningslantmätare. Grunden för den långa handläggningstiden är sammanfattningsvis en pensionsavgång och att Lantmäteriet har brist på rutinerade förrättningslantmätare. Lantmäteriet är medvetet om problematiken och arbetar på flera olika sätt för att förkorta de långa handläggningstiderna.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Bestämmelser om handläggningen av ärenden, som bl.a. ska tillämpas av Lantmäteriet, finns i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: . Där anges i

text: 7 §

text: att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Av utredningen framgår att det tog ca ett år och nio månader från det att JWs ansökan kom in till Lantmäteriet till dess att en förrättningslantmätare påbörjade handläggningen av ärendet. Även i tiden därefter har det förekommit en period av inaktivitet om ca fyra månader, i väntan på att ärendet skulle fördelas till en ny förrättningslantmätare.

text: Lantmäteriet har förklarat att den långa handläggningstiden beror på brist på rutinerade förrättningslantmätare. Även om denna förklaring är riktig i sak kan särskilt den långa perioden av inaktivitet från det att ansökan kom in till myndigheten och till dess att handläggningen påbörjades inte accepteras. Lantmäteriet kan därför inte undgå kritik för att ärendets handläggning har dragit ut alltför långt på tiden.

text: Av Lantmäteriets yttrande framgår att man inom myndigheten är väl medveten om problemet med långa handläggningstider. Detta har bl.a. även uppmärksammats vid en inspektion av Lantmäteriet som Justitieombudsmannen (JO) genomfört den 14 och 19-21 april 2016 (se JO:s dnr 1965-2016). Lantmäteriet har uppgett att myndigheten arbetar aktivt för att åtgärda ärendebalanserna. Jag förutsätter att Lantmäteriet ser till att det aktuella ärendet kan avslutas och att myndigheten fortsätter och intensifierar arbetet för att säkerställa rimliga handläggningstider och undvika perioder av inaktivitet. Det finns skäl att påminna om att allvarliga brister bl.a. när det gäller handläggningstider hos en myndighet kan stå i strid med Sveriges konventionsrättsliga åtaganden.

text: Jag finner inte skäl att nu vidta någon ytterligare åtgärd utan avslutar ärendet med den kritik som ligger i det ovan anförda.

type: avgorande


title: Inget skadestånd men väl kritik mot Migrationsverket för handläggning av asylansökan avseende två bröder

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Bröderna AA och BB, födda 2001 respektive 1999, kom från Afghanistan och ansökte om uppehållstillstånd i Sverige på grund av skyddsskäl i november 2015. Bröderna reste in i landet vid olika tillfällen och placerades inledningsvis på olika boenden.

text: I samtal med BB framkom bl.a. att han hade en kraftig synnedsättning och att han ville bo i närheten av brodern, AA. Bröderna placerades därefter i samma familjehem.

text: AA påbörjade skolgång relativt omgående medan BB:s synskada medförde att han inte kunde gå i vanlig skola. BB började i skola i augusti 2016.

text: BB:s boende efter sin 18-årsdag

text: Den 21 december 2016 beslutade Ale kommun att inte bevilja BB fortsatt placering enligt

text: socialtjänstlagen

text: efter 18-årsdagen med motiveringen att han inte hade ett sådant omfattande vård- och behandlingsbehov att placering enligt

text: socialtjänstlagen

text: var nödvändig. Ansvaret för BB skulle därmed övergå till Migrationsverket när han fyllt 18 år. BB överklagade kommunens beslut och anförde som skäl bl.a. att det inte tagits tillräcklig hänsyn till det omfattande vård- och behandlingsbehov som han hade på grund av sin kraftiga synnedsättning och psykiska ohälsa. Förvaltningsrätten i Göteborg avslog BB:s överklagande genom en dom den 10 mars 2017 (mål 382-17). Som skäl angavs att det inte var visat annat än att BB:s behov kunde tillgodoses genom placering genom Migrationsverkets försorg och att en fortsatt familjehemsplacering med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: därför inte var nödvändig för att tillförsäkra BB en skälig levnadsnivå.

text: Den 8 februari 2017 besökte BB en mottagningsenhet och var då orolig eftersom han inte längre skulle vara placerad i familjehemmet. Det framkom även att han sprungit ut framför en lastbil. BB stannade på mottagningsenheten. Det framkom att BB led av självskadebeteende och att han önskade att få bo kvar i närheten av brodern samt att han var i stort behov av en IBO-placering (institutionsboende).

text: BB erhöll den 22 februari 2017 en IBO-placering i Vimmerby, till vilken han flyttade den 20 mars 2017. Efter en incident på boendet i Vimmerby i juni gjordes bedömningen att det vore bättre med en annan placering. Den 14 augusti 2017 flyttades BB till ett boende i Mölndal, närmare brodern.

text: Migrationsverkets beslut

text: Asylutredningar gjordes avseende båda bröderna under våren och sommaren 2017. Den 23 augusti 2017 beslutade Migrationsverket att avslå båda brödernas ansökningar om uppehållstillstånd och utvisa dem till Afghanistan.

text: När det gäller BB bedömde Migrationsverket att det inte framkommit sådana omständigheter som gjorde sannolikt att han skulle riskera förföljelse i

text: utlänningslagens

text: mening eller att det fanns en hotbild kopplad till den väpnade konflikten. Migrationsverket ansåg därför att BB inte var flykting eller alternativt skyddsbehövande. Migrationsverket gjorde även en bedömning av om det skulle strida mot Sveriges internationella åtaganden att neka BB uppehållstillstånd och kom till slutsatsen att det inte framkommit några omständigheter som enskilt eller sammantaget var synnerligen ömmande enligt

text: utlänningslagen

text: När det gäller AA gjorde Migrationsverket samma bedömning avseende risken för förföljelse. Migrationsverket anförde vidare att barn var särskilt utsatta för våld i Afghanistan men ansåg dock att AA genom sin bror BB hade ett nätverk i Afghanistan. Det saknades därför grundad anledning att anta att han i egenskap av barn skulle löpa en individuell risk att utsättas för våld och andra övergrepp som utgör sådan omänsklig och förnedrande behandling som avses i

text: utlänningslagen

text: . Migrationsverket bedömde därför att AA inte var alternativt skyddsbehövande eller i övrigt skyddsbehövande. Inte heller ansåg Migrationsverket att det framkommit några omständigheter som var synnerligen ömmande enligt

text: utlänningslagen

text: Den 18 september 2017 underrättades BB om beslutet. Den 20 september 2017 tog BB sitt liv.

text: AA överklagade Migrationsverkets beslut. Migrationsverket fann då att det tidigare beslutet var uppenbart oriktigt och omprövade den 26 september 2017 beslutet och beviljade AA permanent uppehållstillstånd. Migrationsverket skrev bl.a. att den omständigheten att AA hade en bror som var myndig och som kunde utgöra ett nätverk för honom vid återvändande till Afghanistan var en väsentlig del av det underlag som låg till grund för bedömningen i det tidigare beslutet. Eftersom brodern hade avlidit och AA inte hade någon annan släkt i Afghanistan gjorde Migrationsverket bedömningen att han var att anse som alternativt skyddsbehövande och han beviljades därför permanent uppehållstillstånd i Sverige.

text: Migrationsverkets internutredning

text: Efter händelsen har Migrationsverkets rättsavdelning gjort en ärendegenomgång och en rättslig analys av handläggningen i brödernas ärenden. Genomgången resulterade i en rapport den 5 oktober 2017. I rapporten angavs bl.a. att det noterats brister framförallt avseende utredningsdjup och framåtsyftande bedömning. Det bedömdes inte rimligt att hänvisa till den äldre brodern som manligt nätverk på det sätt som skett i den yngre broderns ärende. Utredningen bedömdes ha sådana brister att det på tillgängligt material inte fanns tillräckligt grund för avslagsbeslut.

text: AA:s skadeståndsanspråk

text: Begärt belopp

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med 300 000 kr, avseende ideell skada, samt ränta enligt

text: räntelagen

text: . Han har även begärt ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här.

text: Grunder för anspråket

text: AA har som grund för sitt anspråk anfört i huvudsak följande.

text: Staten, genom Migrationsverket och Förvaltningsrätten i Göteborg, har genom att inte bevilja BB att bo kvar i familjehemmet efter sin 18-årsdag och genom att placera honom i Vimmerby kränkt brödernas rätt till respekt för privat- och familjeliv enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: , vilket orsakat ideell skada.

text: Staten har även genom Migrationsverkets beslut att utvisa bröderna till Afghanistan, vilket ledde till att BB tog sitt liv, orsakat ideell skada. Migrationsverkets agerande utgör fel eller försummelse vid myndighetsutövning enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: . Agerandet utgör även tjänstefel och staten är skadeståndsskyldig för ideell skada enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: Migrationsverket har även brustit i sina processuella skyldigheter, sin skyldighet att skydda liv och överträtt förbudet mot omänsklig och förnedrande behandling och bestraffning enligt artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen.

text: Av det begärda beloppet avser 250 000 kr ersättning för ideell skada till följd av Migrationsverkets beslut om utvisning och 50 000 kr ideell skada till följd av Migrationsverkets och förvaltningsrättens beslut att inte låta BB bo kvar i familjehemmet efter sin 18-årsdag.

text: BB:s fysiska och psykiska hälsa

text: AA har som närmare omständigheter anfört bl.a. följande. BB hade en medfödd synskada. Våren 2016 diagnostiserades synskadan och det stod klart att någon möjlighet till förbättring inte fanns utan att det tvärtom fanns en risk för försämring. BB:s synnedsättning var kraftig och han fick mycket hjälp med sina dagliga behov av AA. När BB bodde i Vimmerby fick han hjälp med bl.a. måltider, hygien, toalettbesök, städning m.m. BB var vidare psykiskt instabil och hade ett självskadebeteende. Han var även självmordsbenägen och försökte ta sitt liv vid ett tillfälle när han inte längre fick bo kvar i familjehemmet med sin bror. BB:s självmordsrisk var dokumenterad och välkänd. Barn, personer med funktionsnedsättningar, personer med psykiska besvär, konvertiter, ateister och vissa etniska minoriteter är särskilt utsatta grupper i Afghanistan.

text: Närmare om Migrationsverkets utvisningsbeslut

text: Migrationsverkets brister i utvisningsbesluten består framförallt av följande.

text: En korrekt handläggning hade resulterat i att båda bröderna hade beviljats uppehållstillstånd och BB:s agerande att ta sitt liv hade kunnat undvikas. Felen är så många och i konflikt med de mest grundläggande normerna i Europakonventionen att de vid en sammanvägd bedömning ska bedömas som grovt oaktsamma. Dessa fel innebär även att rekvisiten för tjänstefel är uppfyllda.

text: Det var känt eller borde ha varit känt för Migrationsverket att det fanns en verklig och omedelbar risk att BB skulle skada sig själv vid ett utvisningsbeslut. Migrationsverket vidtog dock inga åtgärder för att utreda och minimera risken att han skulle skada sig själv vid ett avslagsbeslut. Migrationsverket har därför inte vidtagit de åtgärder som kan förväntas. Staten har därmed brustit i sin förpliktelse att vidta ändamålsenliga åtgärder för att skydda BB:s liv enligt

text: artikel 2 i Europakonventionen

text: . Felen är så pass allvarliga att de föranleder ett ansvar enligt

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: . Avslagsbesluten innebar att BB var skälet till att även AA utvisades.

text: Utredningen

text: AA har skickat in ett stort antal handlingar framförallt avseende BB:s och AA:s ärenden hos Migrationsverket men även läkarintyg och andra intyg.

text: Justitiekanslern har inhämtat yttranden från Förvaltningsrätten i Göteborg och Migrationsverket. Justitiekanslern har även inhämtat viss kompletterande information från Migrationsverket.

text: Både förvaltningsrätten och Migrationsverket har motsatt sig begäran om skadestånd. AA har yttrat sig över Migrationsverkets yttrande.

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Med stöd av dessa regler är staten normalt inte skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern konstaterar att det förhållandet att BB tog sitt liv är en mycket tragisk och djupt beklaglig händelse.

text: Sökanden har enbart begärt ersättning för ideell skada. Som redogjorts för under rubriken ”Skadeståndsrättsliga utgångspunkter” kan ersättning för ideell skada utgå utan särskilt lagstöd i de fall en överträdelse av Europakonventionen föreligger. Justitiekanslern gör därför först en bedömning av huruvida någon av rättigheterna i Europakonventionen har åsidosatts och i så fall om ersättning ska utgå på den grunden. Därefter prövar Justitiekanslern om ersättning för ideell skada ska utgå med stöd av

text: skadeståndslagen

text: Skadestånd enligt Europakonventionen

text: Migrationsverkets och förvaltningsrättens ansvar för BB:s boende

text: Av

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: följer att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Rättigheten kan dock enligt artikel 8.2 begränsas med stöd av lag med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Vidare ska ingreppet vara nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose det intresset. Det sistnämnda kravet ger uttryck för en så kallad proportionalitetsprincip.

text: Kravet på nödvändighet ska inte ses som ett krav på oundgänglighet utan vad som fordras är ett angeläget samhälleligt behov. De enskilda staterna har därutöver en viss frihet att själva avgöra om en inskränkning är nödvändig men inskränkningarna måste vara proportionerliga (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5:e uppl., 2015, s. 370, nedan Danelius).

text: Förvaltningsrättens beslut att avslå BB:s överklagande och därmed inte låta BB bo kvar i familjehemmet innebar att BB och AA inte längre kunde bo tillsammans. Migrationsverkets beslut att först placera BB i ett boende i Vimmerby bidrog vidare till att bröderna under en period placerades långt ifrån varandra. Dessa beslut får sammantaget anses utgöra ett ingrepp i brödernas rätt till respekt för familjeliv enligt artikel 8.

text: Besluten har dock, som sökanden vidgått, haft stöd i lag och uppfyllt ett legitimt ändamål, nämligen att utifrån en given ansvarsfördelning mellan Migrationsverket och kommunen tillgodose att ett asylsökande barn, som under asylprocessen blir myndigt, garanteras ett fortsatt boende där hänsyn i möjligaste mån tas till individens särskilda behov.

text: När det gäller frågan om besluten kan anses proportionerliga konstaterar Justitiekanslern att både förvaltningsrätten och Migrationsverket följde det regelverk som innebär att huvudansvaret för ett ensamkommande asylsökande barn övergår från kommunen till Migrationsverket vid den tidpunkt då barnet blir myndigt. Förvaltningsrätten prövade också med hänsyn till BB:s allvarliga synnedsättning om det fanns skäl att frångå huvudregeln för att tillförsäkra honom en skälig levnadsnivå vilket inte ansågs vara fallet. Av den utredning som har åberopats i ärendet framgår det att Migrationsverket gjorde en utförlig social utredning för att identifiera BB:s särskilda behov av stöd och för att finna en lämplig boendeplacering för honom. Det faktum att BB en period kom att placeras i ett boende långt ifrån sin bror är naturligtvis olyckligt men tycks i första hand ha berott på svårigheterna i att hitta en placering som kunde tillgodose dessa behov. BB hade vidare tackat ja till platsen. Vistelsens längd var begränsad till ca fem månader vartefter Migrationsverket lyckades flytta BB till ett boende närmare brodern. Under den perioden borde bröderna ha haft goda möjligheter att hålla kontakt genom telefon och genom att ibland besöka varandra.

text: Vid en avvägning mellan de skäl som låg till grund för besluten och det intresse som sökande hade att få fortsätta vara nära sin bror anser Justitiekanslern att ingreppet har uppfyllt de krav som ställs i artikel 8.2 och att någon ersättning på den här grunden inte ska utgå.

text: Migrationsverkets ansvar för BB:s självmord

text: Sökanden har gjort gällande att staten har ett skadeståndsansvar enligt artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen för Migrationsverkets underlåtenhet att vidta åtgärder som kunde minimera risken för att BB skadade sig själv då han delgavs utvisningsbeslutet. Det är för Justitiekanslern något oklart om sökanden också gör gällande att Migrationsverkets framåtsyftande bedömning i utvisningsbesluten ska prövas utifrån artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen. Frågan om utvisning till Afghanistan är inte längre aktuell. Justitiekanslern anser därför att det saknas skäl att pröva statens ansvar utifrån Migrationsverkets bedömning av brödernas skyddsbehov och landförhållandena i Afghanistan.

text: I

text: artikel 2 i Europakonventionen

text: föreskrivs bl.a. att envars rätt till livet ska skyddas genom lag. Enligt artikeln krävs det också att staten skyddar rätten till liv genom positiva åtgärder, t.ex. genom att utfärda lagbestämmelser som skyddar människors liv och genom att vidta skyddsåtgärder i enskilda fall (se Danelius, s. 61).

text: Enligt

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: får ingen utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. I konventionsstaternas förpliktelser enligt artikel 3 ingår också en positiv skyldighet att i rimlig mån ge enskilda människor rättsligt skydd mot sådan behandling som strider mot denna artikel (se Danelius, s. 89).

text: Staten har ett särskilt ansvar för tillsyn av dem som är berövade friheten (se

text: Salman mot Turkiet

text: , no. 21986/93, dom [stor kammare] den 27 juni 2000). När det gäller personer som har tagit sitt liv medan de har befunnit sig i häkte eller anstalt har Europadomstolen slagit fast att den avgörande frågan i bedömningen av om det har varit fråga om ett brott mot artikel 2 har varit om myndigheterna hade insett eller borde ha insett att det fanns en risk för självmord och om de i så fall försummat den särskilda övervakning som varit motiverad med hänsyn till denna risk. (Se bl.a.

text: Keenan mot Förenade kungariket

text: , no. 27229/95, dom den 3 april 2001 och

text: Trubnikov mot Ryssland

text: , no. 49790/99, dom den 5 juli 2005.)

text: Det finns även avgöranden från Europadomstolen som avser personer som tagit sitt liv medan de vårdats på psykiatriska kliniker, frivilligt eller genom tvångsvård. Även i de fallen har det avgörande för frågan om staten uppfyllt sin positiva förpliktelse att skydda liv varit om myndigheterna insett eller bort inse att det fanns en verklig och omedelbar risk att personen skulle försöka skada sig själv och att myndigheterna trots det inte vidtagit de åtgärder som rimligen kunde förväntas. (Se t.ex. Fernandes de Oliveira mot Portugal, no. 78103/14, dom [stor kammare] den 31 januari 2019, och

text: Hiller mot Österrike

text: , no. 1967/14, dom den 22 februari 2017.) Vid bedömningen av vilka åtgärder som rimligen kan förväntas har Europadomstolen förtydligat att myndigheten ska ha ” failed to take measures within the scope of their powers which, judged reasonably, might have been expected to avoid that risk ” (

text: Perevedentsevy mot Ryssland

text: , no. 39583/05 , dom den 13 oktober 2014). Av Europadomstolens avgöranden följer att omfattningen av statens skyldighet att vidta åtgärder är avhängigt omfattningen av statens kontroll över individen.

text: BB var vid tidpunkten då han tog sitt liv placerad vid ett korttidsboende i kommunens försorg. Det var fråga om ett skyddat boende för personer i behov av stöd. Han hade alltså tillgång till vård och omsorg dygnet runt. Det var dock inte fråga om någon tvingande eller specialiserad vårdform och, såvitt framkommit, saknades det personal med psykiatrisk kompetens. Boendet tycks alltså inte ha varit anpassat till att hantera personer med allvarliga psykiska problem, som personer med suicidalrisk. Det har inte heller framkommit huruvida personal vid boendet hade vetskap om hur BB mådde vid tillfället. Staten hade alltså en begränsad kontroll över BB. I förhållande till Europadomstolens praxis kan det därför ifrågasättas om staten i det här fallet hade en skyldighet att vidta åtgärder för att minimera risken för att BB skulle skada sig själv.

text: Justitiekanslern väljer ändå att pröva frågan om Migrationsverkets val av vårdform var adekvat för BB:s behov eller om det funnits skäl att från myndighetens sida tillse att han fick exempelvis akut psykiatrisk vård. Genom utredningen har det visats att BB hade haft psykiska problem under en längre tid och att han inte hade haft kontakt med den psykiatriska vården. Hans familjekonsulent hade också uppgett att BB hade försökt ta sitt liv vid ett tidigare tillfälle efter det att hans familjehemsplacering hade upphört. Under asylutredningen hade BB vid flera tillfällen hotat med att ta sitt liv för det fall han inte skulle få uppehållstillstånd i Sverige. Migrationsverket hade alltså vetskap om att det fanns en risk att BB skulle kunna skada sig själv vid ett negativt besked om hans rätt till uppehållstillstånd.

text: BB hade placerats i korttidsboendet som en temporär lösning efter det att han själv hade uttryckt att han önskade flytta ifrån det tidigare institutionsboendet, närmare sin bror. Han hade förklarat sig nöjd med placeringen. Det tycks alltså inte ha funnits skäl för Migrationsverket att utgå ifrån att det fanns någon verklig och omedelbar risk att BB i det läget skulle försöka skada sig själv utifrån hans allmänna situation. Av inhämtad utredning har det framkommit att BB delgavs avslagsbeslutet i asylprocessen vid ett personligt möte under vilket Migrationsverkets handläggare förklarade innebörden av beslutet i närvaro av tolk. Handläggaren förklarade även fortsättningen på asylprocessen och informerade om rätten att överklaga beslutet. Enligt protokollet från mötet bekräftade BB att han förstod tolken bra och visade att han förstod informationen genom att ställa frågor till handläggaren. Han ska även ha uppgett att han avsåg att överklaga beslutet. Det saknas helt information om att BB vid mötet, som var det sista mötet med Migrationsverket före det att han tog sitt liv, hade tankar om att ta sitt liv eller att hans psykiska mående ska ha varit sådant att han var i omedelbart behov av stöd. Det har inte heller framkommit att BB eller AA därefter kontaktade myndigheter för hjälp eller för att uttrycka oro över BB:s mående.

text: Även om det vid en efterhandsgranskning är tydligt att det mest lämpliga hade varit att Migrationsverket hade tillsett att BB fått psykologiskt stöd, möjligtvis även psykiatrisk tvångsvård, efter det att han hade delgetts myndighetens avslagsbeslut anser Justitiekanslern det inte visat att Migrationsverket vid tillfället hade bort inse att det fanns en verklig och omedelbar risk att BB skulle skada sig själv.

text: Det har inte heller visats att Migrationsverket har agerat eller underlåtit att agera på ett sådant sätt att det skulle kunna strida mot artikel 3 i konventionen. (Jfr med

text: Keenan mot Förenade kungariket

text: , som gällde en frihetsberövad suicidal person som led av en personlighetsstörning och som bl.a. utsattes för ett mycket kännbart disciplinärt straff samtidigt som den medicinska vården av honom hade uppenbara brister.) Någon ersättning på den här grunden ska därför inte heller utgå.

text: Sammantaget finns det alltså inte någon grund för ideellt skadestånd på grund av överträdelse av Europakonventionen.

text: Skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: För att ersättning för ideell skada ska utgå enligt

text: skadeståndslagen

text: krävs att den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott (se

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ). Bestämmelsen gäller alltså bara brott som angriper den skadelidandes personliga integritet. Tjänstefel kan grunda skadeståndsansvar om det framstår som en allvarlig kränkning av en viss person. Det räcker alltså inte med att tjänstefel föreligger, inte ens om handlandet kan uppfattas som obehagligt eller nedsättande. (Se Bengtsson m.fl.,

text: Skadeståndslagen

text: [1 maj 2019, Version 6A, JUNO], kommentaren till

text: 2 kap. 3 §

text: under rubriken 2:3.2 Begränsningen till vissa brott och kommentaren till

text: 3 kap. 2 §

text: under rubriken 3:2.8 Kränkning.) Det är således tveksamt om ersättning för ideell skada kan utgå även om tjänstefel kan anses föreligga i aktuellt fall. Justitiekanslern prövar ändå om brottet tjänstefel har begåtts.

text: Av

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: följer att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften ska dömas för tjänstefel. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, ska inte dömas till ansvar.

text: Av Migrationsverkets rapport den 5 oktober 2017 framgår att handläggningen av AA:s och BB:s ärenden varit bristfällig i flera delar. Migrationsverket har bl.a. i efterhand bedömt att det inte var rimligt att hänvisa till den äldre brodern som manligt nätverk på det sätt som skett i den yngre broderns ärende. Migrationsverket har även anfört att handläggningen inte följt de krav som myndigheten ställer på hur hanteringen av ansökningar om uppehållstillstånd på grund av skyddsskäl ska ske, i synnerhet med beaktande av myndighetens långtgående utredningsskyldighet i asylärenden.

text: Justitiekanslern instämmer i Migrationsverkets analys och slutsatser, se närmare under rubriken ”Tillsyn”. Det är således klart att ärendena borde ha utretts ytterligare innan beslut fattades och att bedömningen i utvisningsbesluten kan ifrågasättas. Frågan är då om dessa brister innebär att rekvisiten för brottet tjänstefel är uppfyllda.

text: Uttrycket ”vad som gäller för uppgiften” avser regler som mera konkret tar sikte på hur en viss uppgift ska handläggas, t.ex.

text: rättegångsbalkens

text: regler, förfarandereglerna i

text: förvaltningslagen

text: eller en myndighets föreskrifter, som direkt angår myndighetsutövningen. Däremot avses inte allmänna anvisningar om hur standarden i olika hänseenden bör vara, exempelvis regler av innebörd att myndighetens verksamhet bör vara så effektiv och billig som möjligt (se

text: prop. 1988/89:113 s. 24

text: ). Kravet på uppsåt eller oaktsamhet innebär att en gärningsman måste insett eller bort inse att handlandet var felaktigt för att kunna drabbas av straffansvar (se

text: a. prop. s. 15

text: ). Vid tolknings- och tillämpningsfrågor bör det vidare finnas en betydande marginal innan en felbedömning kan anses innefatta straffbar oaktsamhet (jfr bl.a.

text: NJA 1997 s. 368

text: Det finns inget i utredningen som tyder på att någon handläggare eller beslutsfattare på Migrationsverket uppsåtligen skulle ha åsidosatt vad som gäller för uppgiften. Det synes snarare vara en fråga om bristande kunskap och kompetens samt avsaknad av rättsligt stöd. Av Migrationsverkets internutredning framgår t.ex. att det rättsliga ställningstagandet angående säkerhetsläget i Afghanistan som var aktuellt vid beslutstillfället inte angav att funktionsnedsatta var särskilt utsatta. Det framgår även att det fanns ytterligare relevant landinformation som inte åberopats. Det är givetvis otillfredsställande att Migrationsverket inte har tillsett att handläggarna och beslutsfattarna haft kännedom om och tillgång till uppdaterad och relevant information. Denna brist kan dock inte läggas den enskilde tjänstemannen till last.

text: Även om Migrationsverkets handläggning och beslut varit behäftade med flera brister är det inte fråga om att Migrationsverkets utredningsansvar enligt

text: förvaltningslagen

text: eller någon annan bestämmelse helt har förbisetts eller att beslut har meddelats i strid med tillämpliga bestämmelser. Det är snarare i huvudsak fråga om olika bedömningar som kan ifrågasättas. Justitiekanslern anser inte att det är fråga om så allvarliga felbedömningar att det kan anses vara fråga om straffbar oaktsamhet av någon handläggare eller beslutsfattare på Migrationsverket.

text: Sammanfattningsvis saknas grund för ideell ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: Långsam handläggning

text: Sökanden har anfört att handläggningstiden i brödernas ärenden varit för lång. Det är för Justitiekanslern något oklart om sökanden gör gällande handläggningstiden som självständig grund för skadeståndsskyldighet eller enbart som en del av bedömningen av frågan om fel eller försummelse enligt

text: skadeståndslagen

text: föreligger. Med anledning av vad AA anfört gör Justitiekanslern dock följande tillägg.

text: Förfaranden som gäller uppehållstillstånd och andra utlänningsrättsliga frågor faller utanför tillämpningsområdet för

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: om rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid (se Danelius, s. 171, och Justitiekanslerns beslut i ärende med dnr

text: ). Artikel 6 kan alltså inte utgöra någon grund för ersättning för lång handläggningstid i aktuellt fall.

text: Sökanden har i sin utveckling av talan hänfört sig till att en handläggningstid enligt unionsrätten inte har följts. Justitiekanslern har dock inte uppfattat att sökanden gör gällande överträdelse av unionsrätten som en grund för begäran om ideellt skadestånd. Det kan nämnas att Justitiekanslern i ett beslut den 25 april 2019 har behandlat frågan om ideell ersättning vid överträdelse av en enligt unionsrätten angiven tidsfrist i ett annat ärende på migrationsrättens område och då kommit till slutsatsen att någon sådan ersättning inte kan ges ut (se dnr 191-18-4.3).

text: Tillsyn

text: Jag har tagit del av Migrationsverkets rapport från den 5 oktober 2017 och den rättsliga analys som verket har gjort av handläggningen i AA:s och BB:s ärenden. Av rapporten framgår att handläggningen har haft flera brister, bl.a. följande. Migrationsverket har inte i tillräcklig utsträckning utrett ärendena, framförallt när det gäller BB:s funktionsnedsättning och dess betydelse vid ett återvändande till Afghanistan. Trots att landinformation om personer med funktionsnedsättning, synskada eller psykisk ohälsa fanns tillgänglig har denna inte åberopats. När det gäller AA har verket prövat ansökan utifrån att han tillhör folkgruppen hazarer, trots att AA anfört att hans föräldrar tillhörde olika folkgrupper och att han därför inte accepteras av någon folkgrupp. AA har fått ett avslagsbeslut med hänvisning till att han hade ett nätverk i Afghanistan i form av sin äldre bror utan att broderns funktionsnedsättning beaktats eller någon bedömning gjorts av broderns möjlighet att fungera som ett nätverk. Migrationsverket har i AA:s beslut slutligen prövat om det förelåg synnerligen ömmande omständigheter för att ge honom uppehållstillstånd, istället för rätteligen särskilt ömmande omständigheter.

text: Jag ser allvarligt på de brister som framkommit. Beslut i ärenden om uppehållstillstånd är mycket ingripande och får långtgående konsekvenser för de enskilda. Det är därför mycket viktigt att Migrationsverket noggrant utreder ärendena och tar ställning till samtliga omständigheter som åberopas. Migrationsverket har uppenbarligen inte säkerställt att handläggarna och beslutsfattarna haft tillgång till uppdaterad information eller tillräcklig kunskap och kännedom om den relevanta landinformation som fanns. Migrationsverket ansvarar för att tillhandahålla den utbildning och det stöd som behövs för att ärenden ska kunna handläggas på ett rättssäkert sätt.

text: Jag ser positivt på att Migrationsverket i nära anslutning till utvisningsbesluten och BB:s bortgång gjort en genomgång av ärendena för att dra lärdom och förbättra kvaliteten på framtida utredningar och beslut. De brister som framkommit är dock så allvarliga att Migrationsverket ska kritiseras för handläggningen av AA:s och BB:s ärenden.

text: Ombudskostnader

text: Eftersom sökandens begäran om skadestånd avslås ska även hans begäran om ombudskostnader avslås.


title: Inspektion vid Förvaltningsrätten i Karlstad den 13-14 november 2013

text: 1. Protokollets huvudsakliga innehåll

text: Förvaltningsrätten i Karlstad är enligt Justitiekanslerns mening en väl fungerande domstol.

text: Förvaltningsrätten har under 2012, genom en omfattande arbetsinsats, kunnat komma till rätta med de alltför långa handläggningstider som uppkom i samband med förvaltningsrättsreformen 2010. Förvaltningsrätten uppfyller för 2012 i stort sett de av regeringen fastställda verksamhetsmålen. Statistik för januari – september 2013 visar dessutom att domstolen under den perioden uppfyllde regeringens verksamhetsmål. Vid granskningen har inte framkommit något som talar för att resultatet vid årets slut inte skulle ligga i linje med det som förvaltningsrätten hittills åstadkommit under året.

text: Såvitt granskningen har visat är förvaltningsrättens handläggning av mål och ärenden i allt väsentligt rättssäker och effektiv. Insatserna för att komma till rätta med överbalanserna har, såvitt Justitiekanslern kunnat bedöma, inte inneburit att rimliga kvalitetskrav har fått stryka på foten.

text: Förvaltningsrätten och Värmlands tingsrätt har sedan några månader tillbaka inrättat en gemensam administrativ enhet. Den organisationsmodellen synes inte i egentlig mening inverka på den dömande verksamheten och det finns därför inte skäl för Justitiekanslern att inom ramen för denna inspektion uttala sig närmare om de rutiner som gäller för den administrativa enhetens arbete.

text: Justitiekanslern har funnit skäl att rikta viss kritik mot förvaltningsrätten för främst bristande dokumentation och motivering av beslut i några fall.

text: 2. Bakgrund

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Justitiekanslerns tillsyn omfattar bl.a. domstolarna.

text: Under hösten 2013 beslutade Justitiekanslern att inspektera bl.a. Förvaltningsrätten i Karlstad.

text: Förvaltningsrätten underrättades om inspektionen den 4 november 2013. Förvaltningsrätten tillskrevs samma dag angående bl.a. inspektionens inriktning och vissa önskemål som Justitiekanslern hade när det gällde underlaget för inspektionen.

text: Den 13 och 14 november 2013 inspekterade Justitiekanslern förvaltningsrätten. Inspektionen började kl. 09.00 den 13 november och avslutades cirka kl. 15.00 den 14 november. Från Justitiekanslerns sida närvarade byråchefen Karin Wistrand, hovrättsassessorerna Ralf Järtelius och David Löfgren, kammarrättsassessorn Fredrik Vogel, föredraganden Nedim Salcic och arkivarien Mathias Nyström. Därtill var justitiekanslern Anna Skarhed närvarande under del av dagen den 13 november.

text: Förvaltningsrättens domkrets omfattar Karlstad och Örebro län.

text: 3. Inspektionen

text: 3.1 Inspektionens syfte och inriktning

text: Det övergripande syftet med inspektionen var att kontrollera att kraven på lagenlighet och rättsäkerhet iakttas vid förvaltningsrätten. Inspektionen var också särskilt inriktad på frågor som rör målens handläggningstid utifrån kraven i artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen och de skyndsamhetskrav som uttrycks i lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård (LRV) samt handläggningen i allmänhet av mål enligt LVU, LVM, LPT och LRV. Vidare granskades särskilt hanteringen av ansökningar om förtursförklaring enligt lagen (

text: ) om förtursförklaring i domstol.

text: 3.2 Inspektionens genomförande

text: Under sitt besök på förvaltningsrätten gick Justitiekanslern igenom akterna i de fem äldsta ännu inte avgjorda målen rörande skatt, socialförsäkring, bistånd enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , laglighetsprövning enligt kommun

text: allagen (1991:900)

text: , offentlig upphandling, körkortsingripanden, LVU, LVM, LPT och LRV. Vidare granskades vissa mål enligt LVU, LVM, LPT och LRV som hade avgjorts under två slumpmässigt utvalda månader (januari och april 2013). Justitiekanslern granskade även samtliga mål i vilka ansökan hade gjorts enligt lagen om förtursförklaring i domstol och samtliga mål som hade avgjorts och hunnit expedierats under veckan före inspektionen.

text: Vid genomgång av akterna riktade Justitiekanslern, i enlighet med vad som angetts ovan under 3.1, särskild uppmärksamhet mot handläggningstider och processuella frågor.

text: Inför inspektionen efterfrågade Justitiekanslern dessutom akterna i mål avgjorda under 2012 i vilka en begäran om muntlig förhandling hade avslagits, under förutsättning att dessa kunde urskiljas utan en alltför omfattande arbetsinsats. Från domstolens sida informerade man om att denna information inte hade tagits fram då det inte var möjligt att enkelt få fram den i domstolens datasystem.

text: 3.3 Samtal med lagmannen Anders Österlin m.fl.

text: Inspektionen inleddes med ett samtal med lagmannen Anders Österlin, varvid han berättade om förvaltningsrätten och dess verksamhet. Vid detta samtal närvarade även stabschefen Kenneth Johansson, informatören Nina Lagerkvist, arkivarien Sofia Andersson Werselius och administrativa chefen Christina Lövgren. De informerade om domstolens organisation m.m. i enlighet med vad som framgår av bl.a. domstolens arbetsordning samt enligt följande.

text: Efter sammanslagningen 2010 av Länsrätten i Örebro län med Länsrätten i Värmlands län kom den nybildade Förvaltningsrätten i Karlstad att ha många mål i balans. I detta läge beslutade de sig för att införa en ny organisation där man övergav rotelsystemet. När det gäller handläggningen av mål infördes ett system med en stor beredningsorganisation, bemannad av beredningsjurister, som är specialister inom olika rättsområden, samt en dömande enhet bestående av rådmän, lagmannen samt en fiskal. Utöver dessa två enheter finns en administrativ enhet som är gemensam med Värmlands tingsrätt sedan september 2013.

text: Den beredande enheten består av fem beredningsgrupper, en för skattemål, en för socialförsäkringsmål, en för förtursmål (LVU/LVM samt psykiatrimål), en för trafik- och biståndsmål samt en för allmänna förvaltningsmål. Varje beredningsenhet består av 4–7 personer som bereder målen. Den beredande enheten leds av två beredningschefer. De som arbetar på beredningsenheterna är inte uteslutande jurister utan kan ha en annan bakgrund och har i vissa fall erfarenhet av arbete på Skatteverket, Försäkringskassan och Transportstyrelsen.

text: Inkomna mål fördelas på de fem beredningsenheterna där målen bereds. Handläggare på enheten sätter upp doms- eller beslutsförslag varefter målet lottas över på den domare som ska döma i målet. Till varje beredningsenhet är knuten en domare som är ansvarig för målen under handläggningen, denne domare är sakområdesansvarig (SAD). Målen inom beredningsgruppen förtursmål lottas dock direkt på domare i stället för på aktuell beredningsenhet.

text: Den dömande enheten består av lagmannen, sex ordinarie rådmän, en förstärkningsdomare och en fiskal.

text: Förvaltningsrätten har ställt upp tydliga verksamhetsmål som beredningsenheterna ska följa. Beredningssamordnare inom beredningsenheterna ansvarar för att de målsättningar som har ställts upp i arbetsordningen gällande bl.a. hur många mål i varje målkategori som maximalt ska finnas klara för avgörande uppfylls och att målen inte blir för gamla.

text: Förvaltningsrätten har gott om resurser på grund av den effektiva organisa-tionen. De arbetar mycket med värdegrundsfrågor och lägger mycket tid på att utarbeta de planer m.m. som styr verksamheten. Domstolen har haft många sökande till de föredragandetjänster som har annonserats ut. När det gäller domartjänster har det bara kommit två nya domare sedan sammanslagningen av länsrätterna. I augusti kommer dock en rådman att sluta. De senaste åren har domstolen arbetat ned stora balanser. Under en period hade de extraresurser på beredningssidan och de har haft, och har fortfarande, en förstärkningsdomare. Tidigare har beredningsjurister med notariemeritering dömt i notariemål. Numera har dock domstolens fiskal övertagit dömandet i dessa mål.

text: Förvaltningsrätten och tingsrätten samarbetar nära med varandra i admini-strativa frågor och det pågår ett arbete med att få gemensamma styrdokument. Just nu pågår ett sådant arbete kring säkerhetsfrågor.

text: 3.4 Samtal med arkivarien Sofia Andersson Werselius

text: Under inspektionens första dag ägde ett samtal rum mellan arkivarien Mathias Nyström från Justitiekanslern och förvaltningsrättens arkivarie, Sofia Andersson Werselius, i syfte att diskutera instruktioner och rutiner för bl.a. hantering av tolkars begäran att få ta del av handlingar i målet innan domstolens sammanträden (jfr Justitiekanslerns beslut i dnr

text: ). Från samtalet antecknas följande. Tolkar får i regel ta del av de handlingar som begärs innan muntlig förhandling ska hållas i målen. Handlingarna skickas i rekommenderat brev. Arbete pågår för att kunna skicka dessa handlingar digitalt via krypterad e-post, men än finns inte den möjligheten.

text: 4. Iakttagelser vid inspektionen

text: 4.1 Inledning

text: Efter det inledande samtalet med Anders Österlin övergick Justitiekanslern till en granskning av mål och ärenden i enlighet med vad som framgår av avsnitten 4.2 – 4.8. Justitiekanslern gjorde då de iakttagelser som finns antecknade i avsnitten. I avsnitt 4.9 finns Justitiekanslerns iakttagelser i fråga om några av förvaltningsrättens styrdokument antecknade. Vid det avslutande samtalet, som i lagmannens bortavaro, fördes med dennes ställföreträdare rådmannen Marie-Jeanette Axelius Friberg (se avsnitt 5) redogjorde Justitiekanslern för huvuddelen av dessa iakttagelser.

text: 4.2 LVU-, LVM-, LPT- och LRV-mål

text: Vid granskningen av de öppna och avslutade LPT- och LRV-målen konstaterades att förvaltningsrätten regelmässigt meddelar formella och dokumenterade beslut om att inte hålla muntlig förhandling och att inte förordna offentligt biträde först i samband med målens avgörande i sak. Att ett reellt ställningstagande till frågorna om det är uppenbart obehövligt med muntlig förhandling eller att det måste antas att det inte finns något behov av offentligt biträde måste göras (och i de aktuella fallen också har gjorts) i ett tidigare skede än så är uppenbart och bekräftades också vid samtal med rådmannen Olle Sundberg, sakområdesansvarig för psykiatrimålen. Eftersom den ansvarige domarens ställningstaganden i dessa frågor, såvitt framkommit, inte på något sätt dokumenteras i akten (annat än genom att de tas in i domen när målet avgörs) skulle det dock kunna uppstå situationer, t.ex. vid sjukfrånvaro, där det framstår som oklart om förhandling ska hållas eller biträde förordnas. För att motverka risken för sådan osäkerhet kunde det övervägas om inte beslut i frågorna om muntlig förhandling och offentligt biträde alltid i ett tidigt skede borde dokumenteras på t.ex. ett åtgärdsblad eller liknande.

text: I övrigt kunde konstateras att förvaltningsrätten i samtliga granskade LRV-mål som hade avgjorts efter muntlig förhandling hade hållit sådan förhandling inom den frist som följer av

text: 21 a § andra stycket

text: LRV. När det gäller LPT-målen hade motsvarande frist (se

text: 35 § andra stycket

text: LPT) överskridits i en handfull fall (mål nr 5321-12, 5343-12, 5378-12, 5408-12 och 1672-13). Bland de fall där förhandling inte hade hållits inom åtta dagar från den dag då ansökan eller överklagandet kom in till förvaltningsrätten återfanns de flesta i mål där förhandlingen skulle äga rum i anslutning till jul- och nyårshelgerna kring årsskiftet 2011/2012. Att det – med hänsyn till helgerna – var nödvändigt att i ett fåtal fall förlänga fristen med någon eller några dagar finns det inte anledning att ifrågasätta eller kritisera. Däremot kunde konstateras att det, med undantag för ett fall (mål nr 5378-12), inte fanns något formellt beslut i frågan om förlängning dokumenterat i akten. Eftersom en förlängning av fristen får ske endast om det behövs ytterligare utredning eller om någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt ligger det i sakens natur att ett uttryckligt beslut med angivande av de skäl som motiverar förlängningen bör fattas och på något sätt dokumenteras.

text: Det kan beträffande de genomgångna LVM-målen konstateras att motsvarande frist i den lagen (

text: 38 §

text: LVM) i något fall (mål 61-13) överskridits med ett par dagar, men att skälet för detta – att det offentliga biträdet annars inte skulle kunna medverka – då dokumenterats i en tjänsteanteckning hos domstolen. I ett fall hade fyradagarsfristen för prövning av ett omedelbart omhändertagande (

text: 17 §

text: LVM) dock överskridits med en dag utan att något beslut om detta hade dokumenterats (mål 5443-12).

text: I ett inte obetydligt antal av de granskade LPT- och LRV-målen hade förvaltningsrätten, sannolikt av förbiseende, underlåtit att diarieföra protokollet från den muntliga förhandlingen. I samtliga dessa fall fanns ett ut- och underskrivet protokoll i akten, men handlingen hade alltså inte diarieförts i VERA. Justitiekanslern vill med anledning av dessa observationer understryka vikten av att löpande diarieföring sker i enlighet med vad som anges i förordningen (

text: ) om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarna.

text: I flera av de akter som gåtts igenom, även i sådana mål som avgjorts redan under inledningen av 2013, har minnesanteckningar och memorial förda av ordföranden och protokollföraren vid muntliga förhandlingar funnits kvar.

text: 4.3 De äldsta ännu inte avgjorda målen angående offentlig upphandling

text: Granskningen av de fem äldsta ännu inte avgjorda målen om offentlig upphandling (mål nr 1557-13, 1560-13, 2766-13, 3711-13 och 3729-13) vilka samtliga avsett överklagande av tilldelningsbeslut, gav vid handen att förvaltningsrätten synes väl förtrogen med de frister som gäller för bl.a. avtalsspärr och också sammantaget sett har vidtagit adekvata handläggningsåtgärder.

text: I målen 1557-13, 2505-13 och 2766-13 har förvaltningsrätten prövat editionsyrkanden avseende vinnande anbudsgivares anbudshandlingar, dvs. handlingar som i de aktuella fallen har givits in till kommun respektive landsting. Förvaltningsrätten har i samtliga fall avslagit editionsyrkandena. Avslagsbesluten är knapphändigt motiverade. Justitiekanslern finner mot den bakgrunden skäl att understryka följande. Enligt 20 § förvaltningsprocesslagen (

text: ), FPL, tillämpas i fråga om edition av skriftlig handling

text: 38 kap.

text: och

text: 9 §§

text: rättegångsbalken

text: (RB). För edition avseende allmän handling gäller särskilda regler. Enligt

text: 38 kap. 8 §

text: första stycket RB får rätten således, om en allmän handling kan antas ha betydelse som bevis, besluta att handlingen ska tillhandahållas rätten. Detta gäller oavsett om handlingen är offentlig eller sekretessbelagd. Ett sådant förordnande riktas mot den myndighet som förvarar handlingen och innebär ett avsteg från den i tryckfrihetsförordningen stadgade ordningen för prövningen av utlämnande av allmänna handlingar.

text: Myndigheten har inte rätt att överklaga ett beslut att en allmän handling ska tillhandahållas (se

text: NJA 1981 s. 982

text: och jfr såvitt avser övriga parter och intressenters möjlighet att överklaga

text: NJA 1987 s. 742

text: samt

text: NJA 2000 s. 648

text: ). Det finns mot den bakgrunden visserligen skäl för rätten att avvakta prövningen av om parten kan få ut handlingen med hänvisning till offentlighetsprincipen och då själv tillhandahålla den. Att den prövningen utfaller så att handlingen med hänvisning till sekretess inte lämnas ut till parten innebär emellertid inte att rätten kan avstå från att självständigt pröva om den allmänna handlingen ska tillhandahållas enligt

text: 38 kap. 8 § första stycket

text: RB.

text: Enligt 38 kap. 8 § andra stycket 3 RB gäller inte första stycket handling genom vars företeende yrkeshemlighet skulle uppenbaras, med mindre än att synnerlig anledning förekommer. Förvaltningsrätten har i avslagsbesluten inte angivit vilken editionsbestämmelse som rätten har tillämpat vid prövningen. Förvaltningsrätten har i övrigt inte anfört några skäl för beslutet utöver att förvaltningsrätten har hänvisat till kammarrättens bedömning av frågan om sekretess för uppgifterna vid överklagande av kommunens respektive landstingets avslagsbeslut enligt offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. Justitiekanslern kan av besluten inte utläsa om förvaltningsrätten har tagit ställning till om det förekommit synnerlig anledning för att handlingarna skulle företes. Bestämmelsen i

text: 30 §

text: FPL om skyldigheten att motivera beslut gäller visserligen formellt sett endast slutliga beslut. Att beslut under beredningen enligt denna bestämmelse inte måste motiveras innebär emellertid inte att sådana beslut inte ska eller får motiveras. Motiveringsskyldigheten är central i rättsskyddssystemet och utgör en av de grundläggande rättssäkerhetsgarantierna enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Motiveringsskyldigheten har därför ansetts tillämplig på t.ex. interimistiska beslut även om sådana beslut inte är slutliga. (För en närmare genomgång härav se t.ex.

text: SOU 2010:29

text: En ny förvaltningslag, avsnitt 26.) Företeendet av den vinnande anbudsgivarens anbud kan många gånger ha väsentlig betydelse för den klagande partens möjligheter att få framgång.

text: Ett beslut att avslå ett editionsyrkande kan inte överklagas särskilt. Om överinstansen i samband med överklagande i huvudsaken finner att handlingen ska företes kan fråga uppkomma om målet enligt instansordningens princip bör återförvisas för ny prövning. Bland annat mot denna bakgrund talar vägande skäl för att beslut av ifrågavarande slag ska motiveras. Förvaltningsrätten kan inte undgå kritik för i vart fall bristande motivering av ifrågavarande avslagsbeslut.

text: I mål nr 2766-13 har förvaltningsrätten avslagit klagandens uttryckliga begäran att muntlig förhandling ska hållas. Målet rör upphandling av ambulanshelikopter med ett fastställt maximipris om 60 000 000 kr. Mål angående överklagande av tilldelningsbeslut torde röra anbudsgivares civila rättigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen och en klagande anbudsgivare omfattas därmed av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1, däri inbegripet enskild parts rätt att som huvudregel i åtminstone en instans lägga fram sin sak muntligen.

text: 9 § tredje stycket

text: FPL ska tolkas mot bakgrund av Sverige åtaganden enligt konventionen. Den omständigheten att partens skriftliga inlagor är omfattande kan knappast ensamt föranleda slutsatsen att muntlig förhandling är obehövlig, när parten uttryckligen har begärt förhandling och målet rör stora värden. En underlåtenhet att hålla muntlig förhandling i första instans när sådan skyldighet har förelegat kan medföra att målet vid överklagande återförvisas för förnyad handläggning.

text: 4.4 Mål i vilka ansökan har gjorts enligt lagen om förtursförklaring i domstol

text: Förvaltningsrätten har sedan lagen om förtursförklaring i domstol trädde i kraft den 1 januari 2010 prövat knapp 30 ansökningar om förtursförklaring. Justitiekanslern har i ett tidigare ärende (dnr

text: ) konstaterat att förvaltningsrätten har en fastlagd och i skrift dokumenterad rutin för hur sådana ansökningar ska handläggas, dock att rutinerna inte hade åtföljts i det då aktuella ärendet.

text: Granskningen av de ärenden som har handlagts enligt lagen om förtursförklaring ger inte anledning till någon anmärkning från Justitiekanslerns sida. Det kan konstateras att i de fall förtur har beviljats (fem fall), målet också har avgjort inom någon månad från beslutet.

text: Som Justitiekanslerns anmärkte i den ovan nämnda ärendet bygger rutinen på att lagmannen, som är den som tar ställning till ansökan om förtursförklaring, uppmärksammas av beredningsorganisationen på ansökan. Justitiekanslern har vid sin granskning av övriga mål inte funnit att detta har förbisetts. Granskningen har således inte förändrat Justitiekanslerns ställningstagande i ärendet med dnr

text: , dvs. att det där var fråga om ett förbiseende av engångskaraktär att begäran inte handlades enligt gällande rutiner.

text: 4.5 Socialförsäkringsmål

text: I två av de äldsta öppna socialförsäkringsmålen som granskades, mål nr 87-13 (gällande sjukpenning) och 465-13 (gällande sjukersättning) hade domstolen först nio respektive åtta månader efter det att målen kom in fattat beslut att förelägga Försäkringskassan att svara på överklagandena.

text: Socialförsäkringsmålen vid förvaltningsrätten har över lag relativt korta omlopptider i dagsläget. Ovan nämnda måls handläggning kommer dock att onödigen fördröjas genom de sent vidtagna kommuniceringsåtgärderna. Det finns därför anledning att understryka vikten av att det i anslutning till att ärendet kommer in görs en noggrann prövning om kommunicering enligt

text: 10 §

text: FPL är nödvändig.

text: Mål nr 118-13 kom in till domstolen den 11 januari 2013. Målet gällde ett överklagande av Försäkringskassans beslut om sjukpenninggrundande inkomst. I överklagandet framförde klaganden att han önskade att hans ärende skulle avgöras av skiljemän om inte Försäkringskassan ändrade sitt beslut. Förvaltningsrätten förelade Försäkringskassan att yttra sig över överklagandet. Det yttrande som kom in från Försäkringskassan kommunicerades med klaganden som den 6 februari 2013 kom in med ett yttrande till domstolen.

text: Förvaltningsrätten beslutade den 12 september 2013 att avslå klagandens yrkande att ärendet skulle avgöras av skiljemän. I beslutet angavs också att förvaltningsrätten senare skulle pröva klagandens överklagande, om han inte inom en månad (senast 14 oktober 2013) anmälde till rätten att han inte ville ha någon sådan prövning. Av en anteckning på dagboksbladet framgår att klaganden skulle delges domstolens beslut. I en till beslutet fogad överklagandehänvisning angavs att beslutet kunde överklagas till kammarrätten inom två månader från det att klaganden fick del av beslutet. Klaganden delgavs beslutet den 24 september 2013 men hördes inte av. Förvaltningsrätten avgjorde målet slutligt den 12 november 2013 genom att avslå överklagandet.

text: Justitiekanslern konstaterar först att klagandens talan, som i och för sig får betecknas som något udda för måltypen ifråga, får anses innefatta ett ifrågasättande av domstolens behörighet att befatta sig med överklagandet. Förvaltningsrätten borde därför ha tagit ställning till klagandens yrkanden vid ett mycket tidigare skede under handläggningen än som nu skedde.

text: Vidare ska anmärkas att förvaltningsrätten har försett beslutet den 12 september 2013 med en överklagandehänvisning vilket indikerar att domstolen har ansett att beslutet hade sådana rättsverkningar att det utgjorde ett sådant beslut under handläggningen som kunde överklagas särskilt (jfr.

text: 34 § första stycket

text: FPL). Överklagandetiden var angiven till två månader från delgivning av domstolens beslut. Eftersom klaganden delgavs beslutet den 24 september 2013 kan konstateras att förvaltningsrätten avgjorde målet slutligt innan överklagandetiden hade gått ut. Vid tidpunkten för det slutliga avgörandet hade således klaganden alltjämt haft rätt att överklaga domstolens ställningstaganden. Förvaltningsrätten borde ha avvaktat med att avgöra målet slutligt till dess att besvärstiden för beslutet hade gått ut.

text: Det ska också noteras att beslutet i en del har formen av ett föreläggande riktat till klaganden att lämna besked i en viss fråga senast vid ett bestämt datum annars tar domstolen upp ärendet till prövning. Justitiekanslern vill härvid påpeka att när ett föreläggande ska delges bör sista dag för svar bestämmas till en viss tid efter delgivning och inte, som nu har skett, till ett bestämt datum. Den som ska delges har annars ingen möjlighet att undvika den i föreläggandet föreskrivna följden om det skulle vara så att han delgavs föreläggandet först efter det svarsdatum som har satts ut.

text: 4.6 Övriga granskade mål

text: Såvitt gäller övriga granskade öppna mål, främst skattemål, mål om laglighetsprövning enligt

text: kommunallagen

text: och mål enligt socialtjänstlagen konstaterades att handläggningstiden hade blivit något längre än önskvärt men att det sammantaget sett inte fanns skäl att rikta någon kritik mot handläggningen i övrigt.

text: 4.7 Tolkars möjligheter att ta del av handlingar innan muntliga förhandlingar

text: Justitiekanslern har i ett beslut den 23 oktober 2013 (dnr

text: ) gjort vissa uttalanden angående tolkars rätt att före domstolsförhandlingar få ta del av handlingar som kan vara sekretessbelagda. I ärendet framhöll Justitiekanslern att även den part som är i behov av tolk ska garanteras rätten till en rättvis rättegång och att en domstol därför så långt det är möjligt bör tillmötesgå en tolks begäran om att före förhandlingen få ta del av relevanta handlingar i målet.

text: Vad som har framkommit vid Justitiekanslerns inspektionen av förvaltningsrätten föranleder endast slutsatsen att förvaltningsrättens hantering av frågan om tolkars möjligheter att ta del av domstolens handlingar ligger i linje med de uttalanden som gjordes av Justitiekanslern i ärendet med dnr

text: 4.8 Förenklad delgivning

text: Vid genomgången av målen konstaterades att förvaltningsrätten inte använder sig av den möjlighet som erbjuds enligt 25 § andra stycket delgivningslagen (

text: ) (jfr

text: 3 a § andra stycket

text: i 1970 års delgivningslag) att i nära anslutning till t.ex. att ett överklagande kommit in lämna information om förenklad delgivning till den som har givit in handlingen. Iakttagelsen bekräftades av rådmannen Marie-Jeanette Axelius Friberg som förklarade att det för närvarande pågår ett arbete för att utreda om förvaltningsrätten borde använda sig av den möjligheten och i så fall inrätta en rutin för detta.

text: Justitiekanslern framhåller att korrekt tillämpad kan 25 § andra stycket delgivningslagen medföra effektivitetsvinster i handläggningen. I den nya delgivningslagen har införts en möjlighet för bl.a. kammarrätt och Högsta förvaltningsdomstolen att utan någon egen informationsåtgärd använda sig av förenklad delgivning när underinsatsen har informerat den enskilde om att den delgivningsformen kan komma att tillämpas (se

text: 47 §

text: FPL och

text: prop. 2009/10:237 s. 142

text: ff.). Att förvaltningsrättens inte använder sig av denna möjlighet påverkar således handläggningen i överinstanserna. Mot denna bakgrund är det positivt att förvaltningsrätten nu har påbörjat ett arbete med att undersöka frågan om förenklad delgivning. Enligt Justitiekanslerns mening bör detta arbete ges prioritet så att i vart fall möjligheten i 25 § andra stycket

text: delgivningslagen

text: kan komma till tillämpning.

text: 4.9 Granskning av förvaltningsrättens styrdokument

text: Förvaltningsrättens styrdokument är omfattande och i och för sig välformulerade. Justitiekanslern har dock funnit skäl att fundera kring vissa formuleringar i dem som inte förefaller överensstämma med domstolens praktiska tillämpning eller riskerar att framstå som mindre väl förenliga med gällande regler. Exempelvis anges i Verksamhetsplan 2013 (s. 9) att ”Avsikten är att samtliga psykiatriförhandlingar ska hållas via videolänk”. Efter samtal med den sakområdesansvarige domaren, Olle Sundberg, framkom dock att frågan om personlig inställelse till sådan förhandling hanterades i enlighet med föreskrifterna i LPT/LRV och

text: 14 §

text: FPL. Det kan mot den bakgrunden finnas anledning att förtydliga skrivningen i verksamhetsplanen.

text: Vidare konstateras att det i domstolens arbetsordning, under rubriken Särskilt om LVU/LVM/LPT/LRV (s. 9) anges följande.

text: Särskilt i mål enligt LVM ska uppmärksammas att domarna ska avkunna i samband med den muntliga förhandlingen. Detta gäller även i LVU-mål där vården ska upphöra. I vart fall ska socialnämnden underrättas omedelbart (exempelvis med fax) om att vården upphört. Det är ordföranden i målet som ansvarar för att detta sker. Samma förhållande gäller i LRV- och LPT-mål.

text: Högsta förvaltningsdomstolen har i

text: HFD 2011 ref. 5

text: prövat frågan om förutsättningar för den domstol som prövar vårdfrågan att fatta ett interimistiskt beslut enligt FPL om upphörande av vård enligt LVU sedan domstolen vid överläggning har kommit fram till att vården ska upphöra. Högsta förvaltningsdomstolen uttalade att det bara kan komma ifråga att avbryta en redan inledd vård genom ett interimistiskt beslut innan dom har meddelats i LVU-målet om det står klart att en sådan åtgärd är nödvändig av hänsyn till barnets bästa och att fara är i dröjsmål, dvs. att åtgärden inte kan anstå utan behöver genomföras omedelbart innan målet har slutligt avgjorts. Domstolen konstaterade att det säger sig självt att sådana situationer får antas vara mycket sällsynt förekommande.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning kan ovan redovisade skrivningar i arbetsordningen uppfattas som en uppmaning till ansvarig domare att denne, redan innan rätten har meddelat dom eller beslut, ska underrätta socialnämnden om att vården har upphört i de fall då domstolen vid överläggning har kommit fram till att vården enligt LVU ska upphöra. Justitiekanslern utgår från att ett sådant meddelande som uppmanas till har föregåtts av någon typ av interimistiskt beslut eftersom meddelandet annars klart skulle stå i strid med förbudet i

text: 43 kap. 6 §

text: OSL att röja innehållet i en ännu inte meddelad dom eller beslut m.m. Mot bakgrund av de principer som har slagits fast i

text: HFD 2011 ref. 5

text: kan ifrågasättas om det är lämpligt att i arbetsordningen ha denna typ av instruktioner till den domare som ansvarar för målet.

text: Några exempel på att interimistiska beslut har fattats omedelbart efter muntlig förhandling och överläggning i LVU- eller LVM-mål har dock inte observerats vid Justitiekanslerns granskning av målen, varför föreskriften i arbetsordningen – såvitt Justitiekanslern kunnat iaktta – inte synes ha fått någon praktisk tillämpning. Oavsett detta bör förvaltningsrätten förtydliga vad som avses med de nu aktuella skrivningarna i arbetsordningen alternativt låta dem utgå.

text: 5. Avslutande samtal

text: Justitiekanslern fick vid ett avslutande samtal möjlighet att för lagmannens ställföreträdare Marie-Jeanette Axelius Friberg redogöra övergripande för de iakttagelser som gjorts vid inspektionen. Närvarande från förvaltningsrättens sida var även arkivarien Sofia Andersson Werselius. Från samtalet antecknas bl.a. följande.

text: Med hänsyn till vad som framkommit vid granskningen främst av målen om offentlig upphandling i fråga om motivering av beslut och förutsättningar för att avslå en begäran om muntlig förhandling underströk Justitiekanslern vikten av kontinuerligt samråd mellan de specialiserade beredande enheterna i allmänna rättssäkerhetsfrågor och frågor som berör rätten till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . När det gäller dokumentation och motivering av beslut framhöll Justitiekanslern också att det i främst psykiatrimålen inte vid varje tidpunkt gick att följa de överväganden som den ansvarige domaren gjort, även om dessa sedermera kom att dokumenteras i domen i målet. Även om den ansvarige domaren har god kontroll över handläggningen framstår ett sådant system som sårbart om något oförutsebart inträffar.

text: Ifråga om förvaltningsrättens användning av möjligheten att låta parter i målen närvara vid muntliga förhandlingar genom ljud- och bildöverföring enligt

text: 14 §

text: FPL och

text: 5 kap. 10 §

text: RB framhöll Marie-Jeanette Axelius Friberg att det i varje enskilt ärende görs en prövning av om förutsättningarna för att låta parten närvara på detta sätt är uppfyllda.

text: Med anledning av att Justitiekanslern uppmärksammat att minnesanteckningar m.m. låg kvar i akterna i mål som hade avgjorts slutligt (jfr

text: RÅ 1999 ref. 36

text: ) upplyste arkivarien att de aktuella akterna, i avvaktan på laga kraft, ännu inte hade omhändertagits för arkivering och att minnesanteckningarna m.m. således skulle rensas ur akterna vid arkiveringen.

text: Samtalet avslutades med att Justitiekanslern tackade för ett mycket gott och vänligt bemötande från förvaltningsrättens personal under inspektionen.


title: Remissvar över betänkandet Privat införsel av alkoholdrycker (SOU 2014:58)

text: (Departementets diarienummer S2014/5406/FST)

text: Justitiekanslern lämnar sina synpunkter på de förslag som har lagts fram i betänkandet med beaktande av de överväganden som har gjorts tidigare i liknande frågor och med utgångspunkt i de intressen som Justitiekanslern främst har att beakta.

text: Inledningsvis vill Justitiekanslern därför beröra tidigare ställningstaganden.

text: Justitiekanslern var en av de remissinstanser som efter genomgång av betänkandet En väg till ökad tillsyn (

text: SOU 2013:50

text: ) påpekade att det inte stod klart var gränserna gick för den lagliga kommersiella e-handelsverksamheten beträffande hemleverans av alkohol. Enligt Justitiekanslerns bedömning krävdes ett klargörande i detta hänseende innan en effektiv och verkningsfull tillsyn av samma handel skulle kunna utarbetas.

text: Justitiekanslern framhöll även i remissyttrandet över delbetänkandet Gårdsförsäljning (

text: SOU 2010:98

text: ) vikten av att detaljhandelsmonopolet inte undergrävdes på ett sådant sätt att det i praktiken inte längre var den enda försäljningskanalen i detaljhandelsledet. Detta kunde innebära att monopolet på sikt förlorade sitt alkoholpolitiska syfte och inte längre kunde anses EU-rättsligt legitimt.

text: Justitiekanslern övergår nu till att lämna synpunkter på aktuella förslag.

text: Justitiekanslern konstaterar att utredningen själv har lyft vissa gränsdragningsfrågor i förhållande till fri rörlighet av tjänster och det s.k. tjänstedirektivet . I detta sammanhang har utredningen pekat på att förslagen kan komma att behöva notifieras enligt 98/34-direktivet eller tjänstedirektivet. Justitiekanslern ansluter sig i allt väsentligt till dessa bedömningar även om Justitiekanslern inte är övertygad om att undantaget för transporttjänster i tjänstedirektivet ska tolkas så vitt som utredningen har framhållit. Det som undantas är sannolikt föreskrifterna inom EU-rätten kring transportsektorn som sådan. Justitiekanslern stannar vid att göra bedömningen att dessa frågor kan behöva belysas mer.

text: Utredningens förslag tydliggör det tillåtna området för privatinförsel av alkohol med hjälp av en oberoende transportör. Ett tydliggörande i detta avseende är enligt utredningen bl.a. nödvändigt för att tillsyn ska kunna utövas och att detaljhandelsmonopolet inte på sikt ska kunna urholkas på ett sådant sätt att det blir svårt att legitimera monopolet utifrån folkhälsoskäl. Såvitt Justitiekanslern kan bedöma vilar utredningens förslag – i allt väsentligt – på en riktig avvägning mellan de båda intressena att å ena sidan upprätthålla detaljhandelsmonopolet och å andra sidan anpassa detta till de krav som ställs utifrån unionsrätten, även om gränsdragningen mot tjänster bör beaktas mer.

text: Justitiekanslern ser vissa svårigheter med det förbud mot kommersiellt främjande av privatinförsel av alkohol som utredningen föreslår. Utredningen ger inga klara besked om vilka åtgärder som kan tänkas träffas av förbudet. Förslaget utgår från att förbudet inte kommer att träffa någon gränsöverskridande verksamhet. Justitiekanslern ställer sig tveksam till denna analys. Det är fullt möjligt att även utländska aktörer kan tänkas vilja ta del i verksamhet som potentiellt kan träffas av förbudet. Utredningen tycks vidare analysera förbudet såsom främst ett förbud mot vissa marknadsföringsåtgärder. De sanktioner som ska gälla i anledning av förbudet finns emellertid i 11 kap. alkohollagen, där de straffrättsliga sanktionerna tas upp, inte i 7 kap. samma lag, där sanktionerna mot otillbörlig marknadsföring avseende alkohol m.m. tas upp.

text: Det föreslagna förbudet kommer också, som utredningen framhåller, att ge upphov till gränsdragningsproblem, bl.a. när det gäller vad som ska bedömas utgöra redaktionellt material och således omfattas av tryck- och yttrandefrihetsgrundlagarna. Det ska även anmärkas att lagtextens ordalydelse ger intryck av att samtliga främjandeåtgärder är förbjudna. Av betänkandet framgår dock att förbudet inte är tänkt att omfatta de säljfrämjande åtgärder som företas av säljaren av alkoholen. Det vore önskvärt om denna till synes viktiga avgränsning tydligare framgick direkt av lagtexten, inte minst mot bakgrund av att regeln är straffsanktionerad samt att detta undantag torde vara en grundläggande förutsättning för bestämmelsens förenlighet med EU-rätten.

text: När de gäller tjänsteaspekten och främjandeförbudet menar Justitiekanslern sammanfattningsvis att ytterligare utredningsåtgärder behöver vidtas för att närmare analysera avgränsningsfrågor och förslagens förenlighet med EU-rätten.