avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga om det förelegat förutsättningar för beslut om omedelbart omhändertagande med stöd av 13 § LVM

text: Ordföranden i Socialnämnden i Ekerö kommun beslutade den 14 april 2000 att med stöd av

text: 13 §

text: LVM omedelbart omhänderta AA Länsrätten i Stockholms län upphävde omhändertagandebeslutet den 17 april 2000. Som skäl härför anförde länsrätten bl.a. följande. Såvitt kan utläsas av den utredning som förebragts i målet förefaller det inte som om socialnämnden erbjudit AA frivilliga vårdinsatser eller om man diskuterat med honom om ett eventuellt samtycke till vård. Vidare förefaller det inte som om det förelåg en sådan akut fara för att AA:s hälsotillstånd skulle försämras att ett omedelbart omhändertagande var påkallat. Nämndens ordförande fattade den 21 juni 2000 på nytt ett beslut om att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: 13 §

text: LVM. Den 28 juni 2000 upphävde länsrätten beslutet. Länsrätten anförde därvid bl.a. att det inte förelegat en sådan akut fara för AA:s hälsotillstånd att ett omedelbart omhändertagande var påkallat.

text: I en anmälan till JO begärde advokaten BB, som ombud för AA, att JO skulle granska Ekerö kommuns agerande vid de två tillfällen då AA omhändertagits enligt LVM. Hon hänvisade därvid till en skrivelse till kommunen i vilken hon för AA:s räkning framställt ett yrkande om skadestånd. I skrivelsen anförde hon bl.a. följande. Båda besluten var helt ogrundade; de förutsättningar som anges i

text: 13 §

text: LVM förelåg uppenbarligen inte. Länsrätten upphävde båda besluten. – – – AA har lidit skada genom att hans mänskliga rättighet att inte utan stöd i lag bli frihetsberövad kränkts och genom att han lidit psykiskt under de båda frihetsberövandena. BB fogade till anmälan bl.a. besluten om omedelbart omhändertagande av AA.

text: Socialnämnden i Ekerö kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som anförts i BB:s anmälan.

text: I sitt yttrande anförde socialnämnden följande.

text: Socialtjänstens kontakt med AA

text: Socialtjänstens första kontakt med AA inleddes 1996 då han var sjutton år m a a bilstöld och problem i skolan. I kontakten med AA och hans föräldrar framkom att han rökt hasch i sina tidiga tonår. Vid kontakt med Maria Ungdom vägrade AA samarbete för att utreda drogmissbruk. Socialsekreterare försökte etablera fortsatt kontakt med AA för att stödja hans vidare skolgång och utreda ev drogmissbruk. I dessa kontakter uppgav han att han rökt hasch och tagit lugnande tabletter men inte provat andra droger. Beträffande hans familj hade föräldrarna nyligen skilt sig och mamman flyttat till Hallstavik. Föräldrarna uttryckte oro för att AA höll på med droger men han förnekade det. Enligt mamman hade AA visat ett avvikande beteende vid något tillfälle varvid han ringt till henne och varit hysterisk och sett ”skuggor” som han var rädd skulle ta sig in i huset. Mamman uppfattade att AA hallucinerade till följd av drogpåverkan. I kontakten med soc sekr berättade AA att han druckit 16 starköl i samband med sin 18-årsdag. Socialtjänstens kontakt med AA avslutades juni 1997 då AA fått sommarjobb och hans sociala situation bedömdes förbättrad. I september 1998 fick AA förnyad kontakt med socialtjänsten m a a bilstöld, smitning samt grov vårdslöshet i trafik. I kontakten med soc sekr berättade AA att han avbrutit sina gymnasiestudier på fordonsteknisk linje. Han sade att han rökt hasch första gången som 13-åring. Han provade inte droger under högstadiet men kom i kontakt med det igen första året på gymnasiet då han rökte hasch ofta och kände sig beroende. Under några månader tog han amfetamin ca tre gånger per vecka. Hans dåvarande flickvän fick honom att lägga av. När det blev slut med flickvännen började han ta droger igen, vilket innebar att han rökte hasch ca fem gram dagligen samt tog amfetamin och rohypnol vid några tillfällen. Hans kamratumgänge höll på med brott och droger enligt hans egna uppgifter. AA såg inte sitt haschrökande som ett problem. Han uppgav att han kunde ta droger både i sociala sammanhang och även ensam. Han orkade inte bry sig vilka följder det kunde få för honom. Soc sekr försökte motivera och stödja AA till att ta hjälp för att sluta med sitt missbruk. AA uteblev från fem inbokade samtal. Kontakten avslutades när AA påbörjade militärtjänstgöring på Gotland i nov 1998. Han blev hemförlovad efter tre månaders tjänstgöring och påbörjade en utbildning som inte fullföljdes.

text: Aktuell kontakt med AA

text: Mamman kontaktade socialtjänsten mars 2000 m a a att hon misstänkte att AA är inne i ett aktivt och omfattande drogmissbruk. AA som var dömd till skyddstillsyn hade misskött kontakten med frivården och blivit häktad. Mamman erbjöd sitt stöd i form av boende och sysselsättning hos henne i Hallstavik. AA hade sedan skilsmässan bott hos sin pappa i Ekerö. En ligt mamman hade AA långa tider fått klara sig ensam då pappan varit på tjänsteresor. Under utredningstiden har möjligheterna att få kontakt med AA varit obefintliga på grund av att han ej vistades på fast adress. Han bodde hos olika kompisar och ibland någon dag hos sin mamma i Hallstavik. Under april månad bytte AA:s pappa lås i sitt hus så att AA inte kunde bo där. Så gott som all kommunikation, när det gäller bokning av tider med AA, har skett via mamman. AA flyttade till sin mamma i Hallstavik mars/april 2000. Mamman önskade att AA skulle lämna urinprov kontinuerligt under den tid han skulle bo hos henne. AA fullföljde inte den planering som han kommit överens om med henne.

text: Beslut om omedelbart omhändertagande enligt

text: 13 §

text: LVM 2000-04-l4

text: I polisens LVM-anmälan 2000-04-13 framkom att AA under tiden 991126–000330 vid åtta olika tillfällen misstänkts för sammanlagt 12 olika brott. De aktuella brotten avsåg narkotikabrott (innehav, brukande samt överlåtelse), rattfylleri, tillgrepp av fortskaffningsmedel, olaga hot samt olaga vapeninnehav.

text: Samma dag skrev AA:s föräldrar till socialtjänsten och frivården och berättade att AA sedan våren 1995 regelbundet missbrukat hasch och även provat andra droger. Det är AA:s förändrade beteende som föräldrarna grundar sin bedömning på. De har sett hur AA blivit alltmer kriminell, att han stjäl pengar av föräldrarna, att han inte klarat av skola och/eller arbete sedan 1995. Föräldrarna uppfattade att AA genomgått en mycket märkbar personlighetsförändring som yttrade sig i aggressivitet och hotfullhet. När föräldrarna försökt tala med AA om deras starka oro har han bagatelliserat och försvarat haschrökning. Föräldrarna bedömde att AA haft svåra hallucinationer – – –.

text: Utredaren hade kontakt med frivårdsinspektör CC, polisinspektör DD (Ekeröpolisen) samt AA:s föräldrar för att ta ställning till vad som lämpligen skulle göras för att hjälpa AA- Bedömningen som ledde till omedelbart LVM 2000-04-l4 grundade sig på följande förhållanden: 1. Föräldrarnas anmälan 2000-04-13. 2. I polisrapporter framkom att AA innehaft och rökt cannabis ett flertal tillfällen samt överlåtit cannabis under perioden nov 1999–mars 2000. 3. Vid husrannsakan 2000-03-26 påträffades AA med tydliga tecken på narkotikapåverkan, röda ögon och förstorade pupiller, enligt polisen. AA uppgav intag av cannabis samma dag. Rester som cigarettpapper, sönderrivna cigaretter, rullade pappersfilter m.m. fanns i AA:s rum. 4. 2000-03-28 påträffades AA i en stulen bil med 0,61 promille alkohol i blodet. AA uppgav att han även intagit narkotiska preparat samma dag. Analyssvar 2000-04-28 på urinprov visade positivt på cannabis och flunitrazepan (rohypnol). 5. 2000-03-31 påträffades AA av polispatrull i Hallstavik då han gav ett förvirrat intryck och påvisade tydliga tecken på narkotikapåverkan. AA uppgav att han ”tagit en pipa” samt även LSD.

text: Utifrån socialtjänstens tidigare kontakter med AA där mycket intensiva försök gjorts att motivera honom att ta hjälp för sitt missbruk bedömdes det vid det aktuella tillfället utsiktslöst att få AA att medverka till att avbryta sitt missbruk på frivillig väg. AA misskötte sin kontakt med frivården och häktades som en följd av det. Frivårdsinspektören CC bedömde att AA var inne i ett aktivt narkotikamissbruk Senare analyssvar har visat att AA vid ovan angivna tillfällen visade positivt på LSD och cannabis.

text: Beslut om omedelbart omhändertagande enl

text: 13 §

text: LVM 2000-06-21

text: Efter att länsrätten upphävt det omedelbara LVM-omhändertagandet 2000-04-l7 erbjöds AA vård i frivilliga former. Möten med AA kom till stånd vid fyra tillfällen under april–juni varvid AA inte ansåg att han behövde hjälp för sitt missbruk. AA häktades under två veckor i maj/juni 2000 för övergrepp i rättssak. Under häktningstiden fördes han till Mariakliniken för LVM-bedömning m a a pågående LVM-utredning. Se bifogat läkarintyg 2000-06-08. AA släpptes ur häkte i samband med tingsrättens dom 2000-06-09 då han dömdes till fem månaders fängelse för narkotikabrott, rattfylleri, vapenbrott och tillgrepp av fortskaffningsmedel. AA överklagade domen. AA kom inte på avtalad tid till frivården 2000-06-l5. Soc sekr talade med AA i telefon samma dag, varvid AA uppgav att han inte hade något skäl till att samarbeta med socialtjänsten om frivillig vård då han väntade på ett fängelsestraff. Utifrån bedömningen att AA var inne i ett aktivt narkotikamissbruk, tydliggjordes än en gång att LVM-utredning pågick och vad det kunde innebära för AA. 2000-06-21 ringde AA:s mamma till soc sekr och berättade att AA sovit hos henne. Mamman bedömde att AA var påverkad utifrån hans oprovocerat aggressiva beteende och att hon hittade haschtillbehör såsom cigarettpapper rullat som en s.k. joint på hans rum samt att rummet luktade hasch. Mamman gav uttryck för en

text: mycket stark oro vari hon bedömde att AA:s vårdbehov inte kunde avvaktas. Utifrån mammans anmälan och den sammantagna bedömningen, bedömde handläggaren att ett omedelbart omhändertagande enligt LVM var nödvändigt.

text: AA:s nuvarande situation

text: LVM-utredningen fortlöpte t.o.m. den 13 juli 2000 då AA samtyckte till frivillig vård på Brake HB i Knivsta. AA vistas sedan 18 juli 2000 på behandlingshemmet Brake HB. AA är nöjd med behandlingen och har som mål att stanna i behandling under ett år.

text: Bedömning

text: Individutskottet och dess ordförande hade i ett mycket svårbedömt läge att ta ställning till ansökan om omedelbar vård på förslag av handläggaren. Den sammanlagda bedömningen om AA:s behov av omedelbar vård grundades på mammans uppgifter som bedömdes som mycket trovärdiga samt på att han tydligt och klart sagt att han inte medverkade till frivillig vård. Det innebär att flera svåra skälighetsbedömningar har gjorts i ett ärende som rör en ung vuxen som med all tydlighet under lång tid befunnit sig i riskzonen för ett omfattande narkotikamissbruk samt vid det aktuella omhändertagandet bedömdes vara inne i ett pågående narkotikamissbruk som allvarligt skulle komma att skada hans fysiska och psykiska hälsa. Mot bakgrund av ovan beskrivna svåra skälighetsbedömningar samt lagstiftarens intentioner fattades besluten om omedelbart omhändertagande.

text: 11 §

text: SoL föreskriver socialnämndens skyldighet att särskilt uppmärksamma unga missbrukare samt att tillämpningen av LVM när det gäller unga skall bedömas strängare enligt lagstiftarens intentioner.

text: I det läkarintyg, daterat den 8 juni 2000, som nämnden åberopade i sitt yttrande anfördes under rubriken sammanfattande bedömning följande (intyget är utfärdat av dr EE vid ”Beroendecentrum Syd, Maria”).

text: Labbmässigt kan verifieras cannabismissbruk likväl konsumtion utav BZD. Fortsatt cannabismissbruk innebär ökad risk för personlighetsförändringar och amotivationssyndrom. Anamnetiskt verifierat amfetaminmissbruk som dock är mycket sporadiskt men som i.v. innebär risker för blodburen smitta och vid överdosering psykotiska symptom. Fortsatt missbruk innebär ökad risk för allvarlig psykisk ohälsa och social utslagenhet. Något behov av avgiftning på sjukhus föreligger ej. Vård enl LPT ej aktuellt.

text: Socialnämnden fogade till sitt yttrande vissa handlingar ur sin personakt beträffande AA.

text: BB yttrade sig över socialnämndens remissvar.

text: AA väckte i oktober 2000 talan mot Ekerö kommun vid Solna tingsrätt. Han yrkade därvid att kommunen skulle förpliktas att till honom utge visst skadestånd. Kravet grundades på att han hade blivit omedelbart omhändertagen enligt LVM vid två tillfällen under år 2000 utan att det hade förelegat lagliga förutsättningar för ingripandena. Parterna träffade sommaren 2001 en förlikning i målet. JO hade vid beslutet tillgång till tingsrättens akt i målet mellan AA och Ekerö kommun.

text: I ett beslut den 22 oktober 2002 anförde JO André följande.

text: Den rättsliga regleringen

text: Socialnämnden skall enligt

text: 5 kap. 9 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , som motsvarar 11 § tredje stycket i 1980 års socialtjänstlag, aktivt sörja för att en missbrukare får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Socialtjänstens insatser bygger på frivillighet från den enskilde missbrukarens sida. Under vissa förutsättningar kan det dock bli fråga om att bereda en missbrukare vård utan samtycke. Bestämmelser härom finns i LVM.

text: Tvångsvård skall enligt

text: 4 §

text: LVM beslutas, om någon till följd av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt

text: socialtjänstlagen

text: eller på något annat sätt och han till följd av missbruket

text: 1. utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara, 2. löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv eller 3. kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

text: Beslut om vård enligt LVM fattas av länsrätten efter ansökan av socialnämnden.

text: Socialnämnden eller polismyndigheten får enligt

text: 13 §

text: LVM besluta att en missbrukare omedelbart skall omhändertas, om

text: 4. det är sannolikt att han kan beredas vård med stöd av LVM, och 5. rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att han kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han inte får omedelbar vård, eller på grund av att det föreligger en överhängande risk för att han till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

text: Kan socialnämndens beslut om omhändertagande inte avvaktas, får beslut fattas av nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat.

text: Har socialnämnden eller polismyndigheten beslutat om omedelbart omhändertagande skall beslutet genast underställas länsrätten eller, om beslutet har fattats efter det att nämnden har ansökt om tvångsvård, den rätt som prövar frågan om vård (

text: 15 §

text: LVM).

text: Bedömning

text: Beslutet den 14 april 2000

text: Allmänt

text: Den 14 april 2000 kom till socialnämnden i Ekerö kommun in en anmälan enligt

text: 6 §

text: LVM från en polisinspektör i Ekerö närpolisområde som hör till Västerorts polismästardistrikt i Stockholms län. Av anmälan framgick att AA var misstänkt för tolv olika brott, bl.a. narkotikabrott, under tiden från den 26 november 1999 till den 31 mars 2000. Enligt anmälarens bedömning utsatte AA genom missbruk och kriminellt leverne sin fysiska och psykiska hälsa för allvarlig fara, vilket innebar att han borde bli föremål för en utredning enligt LVM.

text: Samtidigt med att anmälan från polisen inkom till socialnämnden erhöll nämnden en skrivelse från AA:s föräldrar. Den hade föregåtts av en kontakt mellan

text: socialförvaltningen och AA:s mor några dagar tidigare. I skrivelsen uttryckte föräldrarna stor oro för sonens förhållanden. De uppgav att AA dagligen missbrukade hasch och begärde att han skulle beredas vård enligt LVM. De anförde vidare bl.a. följande. Det är helt klart att AA:s narkotikamissbruk ligger till grund för alla brott. Han har dessutom genomgått en personlighetsförändring. Under sitt senaste narkotikarus hade han dessutom svåra hallucinationer - - -. Som hans föräldrar önskar vi därför att AA så snart som möjligt omhändertas enligt LVM och får genomgå en lämplig behandling i stället för ett fängelsestraff som förmodligen kommer att få honom än mer beroende av droger och i förlängningen kriminalitet. Med anledning av föräldrarnas skrivelse och polisens anmälan till nämnden hade handläggaren vid socialförvaltningen vissa kontakter med dem. Handläggaren talade även med en tjänsteman vid frivårdsmyndigheten. Enligt denne var AA inne i en period av aktivt missbruk av narkotika.

text: Ordföranden i socialnämnden beslutade den 14 april 2000 att med stöd av

text: 13 §

text: LVM omedelbart omhänderta AA. Som skäl för beslutet anfördes att det var sannolikt att AA kunde beredas vård enligt LVM och att rättens beslut om vård inte kunde avvaktas på grund av att AA kunde antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om han inte fick omedelbar vård och att det förelåg en överhängande risk för att han till följd av sitt tillstånd kunde komma att allvarligt skada sig själv eller någon honom närstående. Som redan framgått under rubriken Bakgrund upphävdes omhändertagandebeslutet av länsrätten.

text: Den omständigheten att ett omhändertagandebeslut upphävs av länsrätten behöver givetvis inte innebära att beslutet, när det fattades, var ogrundat i den meningen att det saknade lagstöd. Det finns självfallet ett utrymme för att göra olika bedömningar i det enskilda fallet. Detta innebär för övrigt att JO som regel är återhållsam med att uttala sig i sådana frågor. I förevarande fall finns det emellertid skäl att på flera punkter ställa sig frågande till det sätt på vilket nämnden tillämpat

text: 13 §

text: LVM, dvs. om det över huvud taget fanns förutsättningar för en tillämpning av den bestämmelsen med hänsyn till de rekvisit som där uppställs för att ett omedelbart omhändertagande skall få ske. I det följande skall jag särskilt behandla frågan om vilket underlag som fanns för beslutet vad gällde bedömningen av omfattningen av AA:s missbruk, hans inställning till vård och om han genom sitt missbruk utsatte sin hälsa för allvarlig fara. I ett avslutande avsnitt kommer jag att gå in på frågan huruvida nämnden borde ha tagit kontakt med AA innan ett beslut om omedelbart omhändertagande fattades.

text: Missbrukade AA fortgående narkotika?

text: Det första rekvisitet som måste vara uppfyllt för en tillämpning av

text: 13 §

text: LVM är att det är sannolikt att missbrukaren kan beredas vård enligt LVM. Som framgår av

text: 4 §

text: LVM måste det vara fråga om ett fortgående missbruk för att vård enligt lagen skall kunna bli aktuell. I förarbetena till lagstiftningen har uttalats att med fortgående missbruk av narkotika avses i princip allt injektionsmissbruk samt dagligt eller så gott som dagligt missbruk oberoende av intagningssätt och medel.

text: Missbruket bör ses i ett längre tidsperspektiv och hänsyn måste tas till vilken drog det är fråga om (

text: prop. 1987/88:147 s. 44

text: Utredningen gav vid handen att man kunde misstänka att AA missbrukade narkotika, i första hand hasch. Om ett sådant missbruk är fortgående kan vård enligt

text: 4 §

text: LVM i allvarliga fall bli aktuell. Enligt föräldrarna rökte AA hasch dagligen. Påståendet att AA missbrukade hasch vann stöd av anmälan från polisen och frivårdsmyndigheten. Såvitt framgick av föräldrarnas skrivelse till nämnden hade de emellertid inte någon fullständig kännedom om sonens förhållanden, och uppgifterna i brevet kunde således inte läggas till grund för några säkra slutsatser rörande AA:s missbruk. Några egentliga slutsatser om missbrukets omfattning kunde inte heller dras av uppgifterna från polisen och frivårdsmyndigheten.

text: När en fråga om omedelbart omhändertagande av en missbrukare aktualiseras ligger det i sakens natur att den bedömning som då görs angående förutsättningarna för ingripandet med nödvändighet måste tillåtas vara rätt summarisk. Detta innebär å andra sidan inte att det kan accepteras att nämnden utan vidare godtar uppgifter som lämnas angående t.ex. omfattningen av en persons narkotikamissbruk. Särskilt när det gäller uppgifter som lämnas av enskilda personer måste nämnden kritiskt bedöma vilket värde som bör tillmätas påståendena om missbrukets omfattning och om behovet av olika insatser från socialtjänstens sida.

text: Enligt min uppfattning var det tveksamt om de uppgifter som lämnats till nämnden, i första hand från föräldrarna, var sådana att nämnden utan vidare kunde utgå från att AA använde hasch i sådan omfattning att det var fråga om ett fortgående missbruk. Jag vill dock inte gå så långt att jag vill uttala någon kritik när det gäller bedömningen i denna del.

text: Motsatte sig AA vård?

text: Socialtjänstens insatser när det gäller missbrukare skall, även vid ett allvarligt missbruk, i första hand grundas på frivillighet. I

text: 4 §

text: LVM anges som en förutsättning för vård enligt LVM att vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt

text: socialtjänstlagen

text: . För att ett beslut om ett omedelbart omhändertagande skall kunna fattas måste det vara sannolikt att missbrukaren kan beredas vård enligt LVM. Följaktligen måste ett omhändertagandebeslut grundas bl.a. på att det finns sannolikhet för att missbrukaren inte är beredd att frivilligt underkasta sig vård.

text: Nämnden utgick från att AA inte skulle acceptera ett erbjudande om vård. Den uppfattningen synes ha grundats på bl.a. kontakter som nämnden tidigare hade haft med honom. Det finns självfallet situationer när socialnämnden kan beakta hur en missbrukare tidigare ställt sig till förslag om vård m.m. när man bedömer förutsättningarna för att bereda honom vård. Nämndens kontakt med AA låg dock ett år tillbaka i tiden. Under det sista året före beslutet om omhändertagande synes nämnden inte ha haft någon kontakt med honom. Att då lägga AA:s tidigare inställning till sitt missbruk och vårdbehov till grund för ett omhändertagandebeslut inger, även med beaktande av vad som i övrigt hade kommit fram, allvarliga betänkligheter.

text: Utsatte AA sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara m.m.? Ett beslut om omedelbart omhändertagande kan grundas på bl.a. den s.k. medicinska indikationen (

text: 4 § första stycket 1

text: LVM). Den medicinska indikationen tar sikte närmast på den situation då det föreligger en medicinskt påvisbar hälsorisk för missbrukaren eller att missbrukaren utsätter sin hälsa för allvarlig fara genom hjälplöshet eller med flit. Han underlåter t.ex. att äta eller löper risk att förolyckas eller frysa ihjäl. Ett beslut om vård kan även bli aktuellt om missbrukaren kan befaras att allvarligt skada sig själv eller någon närstående (

text: 4 § första stycket 3

text: LVM). Det kan tilläggas att den s.k. sociala indikationen (4 § första stycket 2) inte har någon motsvarighet i bestämmelsen om omedelbart omhändertagande. Ett omedelbart omhändertagande kan således inte ske på grund av att missbrukaren riskerar att förstöra sitt liv.

text: För att ett omedelbart omhändertagande skall få ske krävs vidare att situationen är sådan att rättens beslut om tvångsvård inte kan avvaktas.

text: Enligt min mening var de uppgifter som socialförvaltningen erhöll från föräldrarna och polisen inte sådana att nämnden, utan att vidta några utredningsåtgärder, kunde dra några egentliga slutsatser i frågan om det förelåg någon allvarlig fara för AA:s fysiska eller psykiska hälsa. Inte heller förefaller nämnden ha haft någon uppgift som tydde på ett det fanns anledning befara att AA kunde komma att skada sig själv eller någon närstående. Under alla förhållanden saknades underlag som utvisade att det förelåg någon akut fara för AA:s hälsa eller konkret risk för att han allvarligt skulle skada sig själv eller någon annan. I sammanhanget kan nämnas att polismyndigheten för sin del inte funnit skäl att omedelbart omhänderta AA, utan valt att göra en anmälan enligt

text: 6 §

text: LVM.

text: Det är oklart hur beslutsfattaren och handläggarna såg på saken. Som jag tidigare anfört måste det i och för sig tillåtas att bedömningen tillåts bli ganska summarisk i samband med ett beslut om omedelbart omhändertagande. Jag har likväl svårt att av utredningen dra någon annan slutsats än att det ställts ett alltför lågt krav på det underlag som måste föreligga för att ett sådant beslut över huvud taget skall kunna övervägas.

text: Jag vill i denna del tillägga följande.

text: När ett beslut om ingripande skall fattas på medicinska grunder framstår det som ganska givet att det finns tillgång till någon form av medicinskt utredningsmaterial. Om inte sådant av tillräckligt färskt datum föreligger, ligger det närmast till hands att inhämta ett utlåtande från läkare.

text: Frågan om läkarundersökning före ett beslut om omedelbart omhändertagande har behandlats av JO i ett beslut som refererats i JO:s ämbetsberättelse JO 1998/99 s. 304. JO återgav i beslutet ett uttalande i förarbetena till 1982 års lagstiftning om tvångsvård av missbrukare. JO anförde därefter bl.a. följande. Enligt det citerade motivuttalandet bör missbrukaren om möjligt undersökas av läkare innan definitiv ställning tas om ett omedelbart omhändertagande. Jag kan inte tolka uttalandet på annat sätt än att läkarundersökning bör vara huvudregel och att

text: undantag från detta krav kan göras – så som också anges i motivuttalandet – endast om ärendet är så brådskande att utrymme inte finns för en undersökning. Jag kan också tänka mig ytterligare något fall där en undersökning inte behövs, t.ex. därför att missbrukaren och hans medicinska situation redan är väl känd av polisen. Det är viktigt att ha i minnet att tillämpningen av

text: 13 §

text: LVM innebär att man med stöd av en social lagstiftning i vårdsyfte berövar någon friheten. Att göra detta på grund av allmänna lekmannamisstankar om en persons hälsotillstånd inger allvarliga betänkligheter. JO:s beslut rörde ett omedelbart omhändertagande som hade fattats av en polismyndighet. Resonemanget gör sig dock gällande även beträffande ett beslut om omedelbart omhändertagande som fattas inom socialtjänsten.

text: Inför beslutet om omedelbart omhändertagande förelåg inte något uttalande från läkare eller annan medicinsk utredning beträffande AA:s hälsotillstånd. Om nämnden hyst allvarlig oro för hans situation hade det på grund av nämndens ringa kunskap om de aktuella förhållandena legat nära till hands att få till stånd en läkarundersökning. Jag vill i detta sammanhang erinra om att nämnden enligt

text: 45 § 1

text: LVM har möjlighet att begära biträde av polis för att föra en missbrukare till en läkarundersökning. Ett beslut om polishandräckning för att genomföra en läkarundersökning utgör i och för sig ett intrång i den enskildes integritet. Det intrånget torde dock vara avsevärt mindre än det frihetsberövande som följer av ett beslut om omedelbart omhändertagande. Såvitt framgår av utredningen i ärendet här synes frågan om läkarundersökning inte närmare ha övervägts före beslutet om omedelbart omhändertagande. Detta framstår i sig som anmärkningsvärt.

text: Hur borde socialnämnden ha handlat?

text: På grundval av de uppgifter som föräldrarna och polisen lämnat hade socialnämnden anledning att hysa oro för AA:s förhållanden, och det fanns omständigheter som tydde på att det kunde bli aktuellt att bereda honom tvångsvård. Mycket talar därför för att nämnden enligt

text: 7 §

text: LVM hade att inleda en utredning. En sådan utredning förutsätter en noggrann belysning av missbrukarens situation. Den bör omfatta den tid som missbruket har pågått, vilka insatser som har gjorts för att avbryta missbruket, resultatet av dessa och vilken sannolikhet som föreligger för fortsatt allvarligt missbruk och konsekvenserna av detta. Om det finns risk för fortsatt missbruk men det framstår som meningslöst med frivilliga insatser uppkommer fråga om vilka risker det fortsatta missbruket kan få för bl.a. missbrukarens hälsa. En väsentlig del av nämndens utredning utgörs av missbrukarens egna uppgifter om sitt missbruk och sin inställning till vård.

text: De uppgifter som nämnden erhöll från föräldrarna och polisen föranledde att det närmast omgående fattades ett beslut enligt vilket AA omhändertogs med stöd av

text: 13 §

text: LVM. Nämnden hade inte haft någon kontakt med AA under det senaste året före beslutet, och beslutet om omhändertagande fattades utan att AA hade konfronterats med uppgifterna i polisens anmälan och föräldrarnas skrivelse. Nämnden har i sitt yttrande anfört bl.a. att det under utredningstiden fanns obefintliga möjligheter att få kontakt med AA eftersom han inte vistades på fast adress utan bodde hos olika kamrater och ibland någon dag hos sin mor i Hallstavik. Vilken tid som nämnden syftar på i yttrandet är inte helt klart, men såvitt jag har förstått avser nämnden tiden närmast före omhändertagandet. Av

text: remissvaret framgår inte närmare på vilket underlag nämnden grundar uppgifterna om svårigheten att få kontakt med AA. Nämnden har inte heller närmare redogjort för om någon handläggare försökte eller i vilken utsträckning försök gjordes att komma i kontakt med honom.

text: I vissa situationer kan förhållandena vara så brådskande att det inte finns utrymme för att försöka kontakta missbrukaren. Så kan vara fallet t.ex. om det till nämnden kommer in en uppgift om att en heroinmissbrukare avvikit från ett sjukhus där han vårdats på grund av en överdos av narkotika. När det gällde AA fanns emellertid inte någon uppgift om att han t.ex. påträffats medvetslös eller någon annan uppgift som tydde på att saken var så brådskande att nämnden var tvingad att handla utan att först höra honom.

text: Beslutet den 21 juni 2000 Efter länsrättens beslut i april 2000 hade socialförvaltningen under tiden fram till i juni 2000 några möten med AA. Såvitt framgår av utredningen tillbakavisade AA socialförvaltningens erbjudanden om olika insatser. Nämndens ordförande fattade den 21 juni 2000 ett nytt beslut om att omedelbart omhänderta honom med stöd av

text: 13 §

text: LVM. Som skäl för det beslutet anfördes att det var sannolikt att AA kunde beredas vård enligt LVM och att rättens beslut om sådan vård inte kunde avvaktas därför att AA kunde antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om han inte fick omedelbar vård. Länsrätten upphävde beslutet då länsrätten inte ansåg att det förelegat en sådan akut fara för AA att ett omedelbart omhändertagande var påkallat.

text: Till skillnad från vad som var fallet inför beslutet i april 2000 hade socialnämnden anledning anta att AA inte var villig att frivilligt underkasta sig någon vård för sitt missbruk. Jag finner inte anledning att här närmare gå in på frågan om det i juni 2000 förelåg sannolika skäl för att AA behövde beredas tvångsvård. Däremot vill jag något uppehålla mig vid frågan huruvida det var nödvändigt att omedelbart omhänderta honom på den grunden att rättens beslut om vård inte kunde avvaktas.

text: När beslutet i juni månad fattades hade AA undersökts av läkare inom ramen för en pågående LVM-utredning. Enligt det utlåtande som upprättades efter undersökningen angavs i och för sig att AA:s missbruk rent allmänt innebar en risk för hans hälsa. Det fanns dock inte något som talade för att faran var överhängande. Mot bakgrund av innehållet i utlåtandet får det anses minst sagt förvånande att nämnden en kort tid efter undersökningen ansåg att det fanns en sådan risk för AA:s hälsotillstånd att rättens beslut om vård inte kunde avvaktas. Nämndens redogörelse i remissyttrandet rörande de överväganden som gjordes i denna del framstår som oklar. Jag kan av utredningen här inte dra annan slutsats än att beslutet fattades på alltför lösa antaganden om vilken risk missbruket innebar för AA:s hälsa. Någon grund för att omedelbart omhänderta AA kan, som även länsrätten konstaterade, inte anses ha förelegat.

text: LVM ger en socialnämnd betydande tvångsbefogenheter mot en enskild missbrukare. Lagstiftningen är tänkt att tillämpas med försiktighet och avser fall då det är fråga om ett allvarligt missbruk. Det ligger i sakens natur att bestämmelserna om omedelbart omhändertagande och läkarundersökning måste tillämpas med stort omdöme.

text: Den som fattar ett beslut angående omedelbart omhändertagande skall se till att beslutet grundas på ett tillfredsställande underlag. En ledamot i en socialnämnd är dock ofta lekman och det finns gränser för vilka krav som kan ställas på denne när det gäller kunskap om lagstiftning och de medicinska och sociala bedömningar som behöver göras i ett ärende angående vård enligt LVM. Därför har den tjänsteman som föredrar ärendet för en nämndledamot ett ansvar för att belysa ärendet utifrån olika aspekter och ge upplysningar om innehållet i lagstiftning och rättspraxis. När det gäller ett beslut angående ett frihetsberövande har dock en nämndledamot ett betydande ansvar för att bilda sig en egen uppfattning om huruvida det finns lagliga förutsättningar för ett ingripande.

text: Kritiken i förevarande fall måste riktas både mot ordföranden som fattade besluten om omedelbart omhändertagande och den tjänsteman som hade huvudansvaret för beredningen av ärendet vid nämndens förvaltning. Det kan diskuteras om någon av dem kan ha gjort sig skyldig till tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . Enligt stadgandet skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften dömas för tjänstefel. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgifternas samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar.

text: Jag har inte anledning misstänka att någon befattninghavare vid nämnden eller dess förvaltning medvetet har handlat i strid med reglerna i LVM eller avsett att skada AA. Utredningen ger fastmer vid handen att de beslutsfattare och handläggare som befattat sig med ärendet handlat efter vad de bedömt vara AA:s bästa och att de utgått från att besluten stått i överensstämmelse med lagstiftningen. Deras ställningstaganden beträffande besluten att omedelbart omhänderta AA bygger i första hand på värderingar av beslutsunderlaget och på tolkningen av innebörden av bestämmelserna i LVM om vård och omedelbart omhändertagande. I ett sådant fall bör varje felbedömning inte föranleda ett straffansvar för den som fattat ett beslut. Jag har därför inte funnit att det finns skäl för mig att gå vidare i saken utan jag låter saken bero med den allvarliga kritik som innefattas i det ovan anförda.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord: Anmälan Serviceskyldighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: Allvarlig kritik mot Polismyndigheten för att en polisanmälan upprättades först närmare tio månader efter att anmälan gjordes

org: jo

sammanfattning: En person besökte närpolisstationen i Gävle för att anmäla brott och lämnade in ett skriftligt underlag för sin anmälan. Det tog dock närmare tio månader innan Polismyndigheten upprättade en anmälan. Under den tiden hade en kriminalinspektör kontaktat anmälaren och ifrågasatt om det anmälda var brottsligt och fört en diskussion om enskilda delar av brottsbeskrivningen. JO konstaterar att inspektören istället skyndsamt borde ha sett till att anmälan togs upp och låtit en förundersökningsledare ta ställning till eventuella frågor vid en efterföljande granskning. Polismyndigheten får allvarlig kritik för att anmälan initialt inte togs om hand med tillräcklig skyndsamhet och för att det tog oacceptabelt lång tid innan en polisanmälan upprättades. Även kriminalinspektören kritiseras för sitt agerande. Genom utredningen har det också kommit fram att möjligheterna att göra en anmälan på plats vid den aktuella polisstationen var mycket begränsade. JO betonar vad han uttalat i andra sammanhang om att bristande tillgänglighet kan skada allmänhetens förtroende för Polismyndigheten och minska villigheten att anmäla brott. JO gör, på förekommen anledning, också uttalanden om skyldigheten för en myndighet att biträda JO i en granskning.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 27 mars 2023 förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten. Han var kritisk till att myndigheten inte hade upprättat en polisanmälan trots att han flera månader tidigare hade anmält brott.

type: stycke

text: AA bifogade omfattande mejlkorrespondens med kriminalinspektören BB.

text: Utredning

text: JO informerades om att en åklagare hade inlett förundersökning om tjänstefel avseende det anmälda. Förundersökningen lades ned den 13 april 2023 och JO tog del av utredningen.

text: Polismyndigheten uppmanades att yttra sig över AA:s klagomål och över myndighetens hantering i övrigt av hans önskemål om att anmäla brott.

text: Myndigheten skulle också redogöra för de rutiner för anmälningsupptagning och upprättande av anmälan som tillämpas i lokalpolisområde Gästrikland samt hur rutinerna förhåller sig till bestämmelsen i

text: 9 § första stycket polislagen

text: om en polismans skyldighet att rapportera brott.

text: Polismyndigheten (juristen CC) yttrade sig den 12 september 2023 efter att ha hämtat in upplysningar från DD som är gruppchef för stöd och service vid lokalpolisområdet. Polismyndigheten uppgav att BB hade fått tillfälle att yttra sig men valt att avstå.

text: Av Polismyndighetens yttrande och den övriga utredningen hos JO framgår i huvudsak följande.

text: AA besökte receptionen vid närpolisstationen i Gävle den 11 november 2022 för att göra en anmälan om tjänstefel, fakturabedrägeri och förtal. Vid besöket lämnade han in ett skriftligt underlag för sin anmälan. Handlingarna vidarebefordrades till BB för upprättande av anmälan. Det finns inte någon uppgift om när det skedde.

text: I slutet av december 2022 skickade BB ett mejl till AA med information om att någon anmälan ännu inte hade upprättats, att det för närvarande var extra lång väntetid för skrivelser som lämnats in fysiskt eller via polisens e-tjänst samt att de låg efter ungefär 1,5 månad. Hon uppgav vidare att en anmälan förhoppningsvis skulle upprättas i början av 2023.

text: AA svarade samma dag att en polisanmälan skulle upprättas omgående och efterfrågade diarienumret. Under den mejlväxling som följde uppgav BB bl.a. att hon ansåg att de förhållanden som AA ville anmäla kunde vara av civilrättslig natur och inte innefattade något brott. Hon uppgav också att en anmälan kunde upprättas först efter kontakt med förundersökningsledare.

text: Dagen därpå skickade BB ett nytt mejl till AA och ifrågasatte var ärendet skulle handläggas och uppmanade honom att komma in med kompletterande uppgifter, eftersom de uppgifter han hade lämnat vid besöket på polisstationen inte bedömdes vara tillräckliga för att upprätta en anmälan. Hon refererade till lagtexten i en viss bestämmelse och ifrågasatte att rekvisiten för det brottet var uppfyllda.

text: AA hörde av sig i mars 2023 med frågor om sin anmälan. BB vidhöll att han behövde komplettera sin skrivelse med ytterligare uppgifter och påtalade att hon hade tydliggjort vilka kriterier som gäller för brottet i fråga. AA besvarade de frågor som BB hade ställt i mejlet från december, varpå BB förklarade att hon nu hade andra arbetsuppgifter och hänvisade honom till att istället skicka en tydlig beskrivning av vad han ville anmäla till registratorns e-postadress. Hon uppgav i ett senare mejl till AA att hon inte avsåg att besvara fler mejl från honom. AA svarade då att han tolkade det som att BB vägrade att upprätta en anmälan.

text: Under förundersökningen om tjänstefel hölls i april 2023 förhör med gruppchefen DD och den biträdande chefen för lokalpolisområdet, EE. Av deras uppgifter framgick bl.a. följande om lokalpolisområdets rutiner för anmälningsupptagning och upprättande av anmälan.

text: Receptionen på polisstationen i Gävle är bemannad mellan kl. 8.00 och 16.00 och en kväll i veckan. Det är möjligt att boka tid för att anmäla brott på onsdagar mellan kl. 12.00 och 16.00. Därutöver hanteras anmälningar som behöver tas upp skyndsamt. I receptionen hanteras också anmälningar som kommer in genom skrivelser eller mejl. Det har på grund av resursbrist uppstått en kö för sådana anmälningar. DD uppgav att kötiden för tillfället var omkring två månader.

text: När förundersökningen om tjänstefel lades ner i april 2023 konstaterade åklagaren att det hade gått ett antal månader sedan AA kontaktade Polismyndigheten för att göra en anmälan om brott och att någon anmälan ännu inte hade upprättats. Det fick, enligt åklagaren, anses stå i strid med den rapporteringsskyldighet som följer av

text: 9 § första stycket polislagen

text: . Åklagaren konstaterade dock att det i lokalpolisområdet synes finnas en acceptans för en arbetsmetodik som tillåter en sådan fördröjning. Mot den bakgrunden kunde det inte visas att BB gjort sig skyldig till brott.

text: DD lämnade inför Polismyndighetens yttrande till JO följande upplysningar om rutinerna för arbetet i receptionen och hanteringen av AA:s ärende.

text: Då en medborgare kommer till receptionen med en skrivelse som underlag för en polisanmälan ska det kontrolleras att skrivelsen innehåller anmälarens person- och kontaktuppgifter. Skrivelsen ska datumstämplas och läggas i ett särskilt dokumentfack. Därefter ska skrivelsen skyndsamt tas om hand av en anmälningsupptagare i enlighet med

text: 9 § första stycket polislagen

text: . I det här fallet har rutinen inte följts på grund av resursbrist och den mänskliga faktorn. Detta kommer inte att upprepas.

text: Den l september 2023 upprättades en anmälan med AA som målsägande.

text: Polismyndigheten redogjorde för rättslig reglering och redovisade följande bedömning.

text: Enligt de uppgifter som lämnats av DD angående den rutin som gäller för anmälningsupptagning i lokalpolisområde Gästrikland ska anmälningar som enskilda gör på en polisstation hanteras skyndsamt av en anmälningsupptagare i enlighet med

text: 9 § polislagen

text: . Av utredningen i ärendet framgår emellertid att det i det här fallet dröjde cirka en och en halv månad innan en anmälningsupptagare kontaktade AA beträffande anmälan och då för att informera om att någon anmälan ännu inte hade upprättats på grund av hög arbetsbelastning. Vidare framgår av den mejlväxling som följde, dels att AA uppmanades att komplettera sin anmälan med ytterligare uppgifter, dels att BB förde en diskussion om var ärendet egentligen borde handläggas och om det som AA ville anmäla var att anse som brottsligt. Någon anmälan upprättades inte förrän den l september 2023.

text: Av utredningen framgår att lokalpolisområde Gästrikland i det här fallet inte har hanterat AA:s anmälan i enlighet med gällande rutin. Enligt Polismyndighetens bedömning borde en anmälan ha upprättats i nära anslutning till AA:s besök på polisstationen i Gävle den 11 november 2022. Eventuella överväganden om brottsrubricering m.m. borde ha fått anstå till efter det att anmälan hade upprättats. Enligt Polismyndighetens bedömning har polisens hantering av AA:s anmälan sammantaget inte varit i överensstämmelse med

text: 9 § första stycket polislagen

text: Rättslig reglering

text: Till polisens uppgifter hör bl.a. att utreda och beivra brott som hör under allmänt åtal (se

text: 2 § 3 polislagen

text: En polis som får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal ska lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske (se

text: 9 § första stycket polislagen

text: En myndighet ska se till att kontakterna med enskilda blir smidiga och enkla. Myndigheten ska lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen. Hjälpen ska ges i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Den ska ges utan onödigt dröjsmål. (Se

text: 6 § förvaltningslagen

text: .) Vidare ska en myndighet vara tillgänglig för kontakter med enskilda och informera allmänheten om hur och när sådana kan tas (se

text: 7 § förvaltningslagen

text: Uttrycket tillgänglighet i

text: 7 § förvaltningslagen

text: tar sikte på myndighetens nåbarhet. Det ska vara möjligt att komma i kontakt med myndigheten, vilket kan ske på olika sätt. Kravet innebär att myndigheten ska vara nåbar genom kontakter som tas genom t.ex. besök och telefonsamtal eller skriftligen via digitala kanaler som används i myndighetens verksamhet i så stor utsträckning som möjligt. En bedömning av vad som är godtagbar tillgänglighet får göras utifrån ett medborgarperspektiv och med beaktande av vad som är lämpligt för den aktuella myndighetens verksamhet. (Se

text: prop. 2016/17:180 s. 68

text: och s. 292 samt Lundmark och Säfsten,

text: Förvaltningslagen

text: , 26 augusti 2024, version 1 C, JUNO, kommentaren till

text: 7 §

text: Bedömning

text: Utgångspunkter för bedömningen JO har tidigare framhållit att det finns en principiell skyldighet för polisen att ta emot såväl skriftliga som muntliga anmälningar om brott och att huvudregeln är att polisen utan uppskov ska ta emot en sådan anmälan (se t.ex. JO:s beslut den 17 maj 2006, dnr

text: och JO 2010/11 s.126, dnr 3818-2008).

text: Någon prövning av det inträffade ska inte ske i samband med upprättandet av anmälan. Den prövningen ska i stället göras vid den efterföljande bedömningen av om förundersökning ska inledas eller inte. Polisen bör också i det initiala skedet i princip godta de påståenden om brottsrubricering som anmälaren anger (se JO 2010/11 s. 126, dnr

text: Handläggningen av AA:s ärende Av utredningen framgår att det tog närmare tio månader från det att AA besökte polisstationen för att anmäla brott till dess att Polismyndigheten upprättade en anmälan utifrån det underlag han hade lämnat in. Det är naturligtvis helt oacceptabelt.

text: Gruppchefen DD har uppgett att det vid lokalpolisområdet fanns en rutin som innebar att skrivelser som lämnades in som underlag för en polisanmälan efter en inledande kontroll och datumstämpling skyndsamt skulle tas om hand av en anmälningsupptagare, men att resursbrist och den mänskliga faktorn gjort att rutinen inte följts i AA:s fall. Av uppgifterna i tjänstefelsärendet framgår emellertid att inkomna skrivelser regelmässigt placerades i kö och att väntetiden för att få en anmälan upprättad under våren 2023 generellt uppgick till två månader.

text: Omständigheten att AA:s anmälan initialt inte togs om hand med tillräcklig skyndsamhet tycks alltså inte kunna läggas någon enskild befattningshavare till last utan verkar främst ha berott på otillräckliga resurser och ett arbetssätt som tillät en sådan fördröjning.

text: Det framgår dock av utredningen att kriminalinspektören BB efter en tid kontaktade AA och informerade honom bl.a. om att någon anmälan ännu inte hade upprättats och att väntetiden för tillfället var extra lång. Hon uppmanade honom också att komplettera sin anmälan och ifrågasatte att det han ville anmäla var brottsligt och förde en diskussion om huruvida rekvisiten för ett visst brott var uppfyllda.

text: BB borde inte ha agerat på det sättet. Istället för att uttrycka tvivel om det anmälda var brottsligt borde hon skyndsamt ha sett till att AA:s anmälan togs upp och låtit en förundersökningsledare ta ställning till eventuella frågor vid en efterföljande granskning.

text: Polismyndigheten förtjänar allvarlig kritik för att AA:s anmälan inte togs om hand med tillräcklig skyndsamhet och för att det tog oacceptabelt lång tid innan en polisanmälan upprättades efter det att myndigheten fått kännedom om den bristande handläggningen. BB:s agerande i ärendet har inte varit godtagbart och hon ska kritiseras för det.

text: Polismyndighetens bristande tillgänglighet Det framstår alltså som att anmälningar som lämnats in vid den aktuella polisstationen inte har tagits om hand med den skyndsamhet som kan krävas. Vidare framgår det av uppgifterna i ärendet om tjänstefel att möjligheterna att göra en anmälan om brott på plats vid polisstationen var mycket begränsade.

text: Klagomål på bristande tillgänglighet hos Polismyndigheten för att anmäla brott har varit återkommande i min tillsynsverksamhet.

text: Jag har nyligen granskat ett ärende där en person som besökte en polisstation i Uppsala för att anmäla ett brott hänvisades till att komma tillbaka några timmar senare eftersom anmälningsmottagningen vid tillfället var stängd. Jag uttalade då att det framstår som otillfredsställande att möjligheten att göra en anmälan om brott på en öppen polisstation är begränsad till en viss tid på dagen. Även om undantag görs för brådskande fall kan det ge intrycket att Polismyndigheten inte i tillräcklig grad prioriterar sitt uppdrag att utreda och beivra brott som hör under allmänt åtal. (Se mitt beslut den 27 juni 2024, dnr 2683-2023.) Jag har tidigare också kritiserat Polismyndigheten för bristande tillgänglighet via telefonnumret 114 14 (se JO 2023 s. 310, dnr 9929-2022 m.fl.).

text: Jag vill därför åter understryka att det är ett angeläget samhällsintresse att en enskild snabbt och enkelt kan komma i kontakt med polisen för att t.ex. göra en anmälan om brott. Bristande tillgänglighet riskerar att skada allmänhetens förtroende för myndigheten och kan minska villigheten att anmäla brott.

text: Skyldigheten att biträda JO i en utredning Slutligen kan jag konstatera att min granskning har påverkats av brister i utredningen. Det har inte klarlagts när BB tog emot AA:s anmälan. Polismyndigheten har inte heller lämnat några närmare upplysningar om varför det dröjde så länge innan AA:s anmälan slutligen upprättades. Jag ställer mig frågande till att Polismyndigheten inte utrett dessa omständigheter närmare.

text: I sitt yttrande till JO har Polismyndigheten uppgett att BB hade fått tillfälle att yttra sig men valt att avstå. Detta ger mig anledning att erinra om skyldigheten i

text: 13 kap. 6 § regeringsformen

text: för domstolar och förvaltningsmyndigheter samt anställda hos staten eller kommuner att lämna de upplysningar och yttranden som en ombudsman begär. En befattningshavare kan inte avstå från att lämna upplysningar om dessa har betydelse för JO:s utredning. Den granskade myndigheten ska utföra en egen utredning och göra det som är möjligt för att klarlägga de sakförhållanden som är aktuella. (Se vidare mitt beslut den 10 juni 2024, dnr 5614-2023.)

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Per Lennerbrant. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Johanna Nilsson har föredragit ärendet och byråchefen Nils Västberg har deltagit i beredningen.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

title: En rådmans åtgärd att med anledning av ett upplevt hotfullt agerande inte tillåta åhörare att bära viss klädsel under en rättegång

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Hässleholms tingsrätt och framförde följande. Han är medlem i den ideella föreningen Brödraskapet. Han och några andra medlemmar i föreningen hade för avsikt att vara åhörare vid en huvudförhandling vid tingsrätten. De bar västar och tröjor med föreningens märken och färger men blev tillsagda av rättens ordförande att ta av sig dem.

text: Utredning

text: Handlingar i tingsrättens mål B 588-08 fordrades in och granskades.

text: Muntliga upplysningar hämtades in från rådmannen BB, varvid i huvudsak följande framkom. Det var känt för tingsrätten att den tilltalade i målet var medlem i Brödraskapet, och såväl målsäganden som ett vittne hade uttryckt stor rädsla inför huvudförhandlingen. Tingsrätten hade därför beslutat att polis skulle närvara vid förhandlingen. Innan målet ropades på noterade han att det satt fem, sex personer i väntsalen iförda västar med Brödraskapets klubbemblem. När målet ropades på gick de nyssnämnda in i salen, vilket BB uppfattade som ett förtäckt hot mot såväl förhörspersoner som rätten. Han sa därför till dem att de inte var välkomna i rättssalen om de inte tog av sig västarna. Detta åtlyddes. Målsäganden hade begärt att få höras utan att den tilltalade var närvarande, s.k. medhörning, vilket tingsrätten beviljade. I samband med att den tilltalade fördes till medhörningsrummet kom en till person iförd väst med Brödraskapets klubbemblem in i rättssalen. Personen ställde sig först intill målsäganden och satte sig därefter på den bänk som var närmast denne. BB sa till även denna person att han måste ta av sig västen om han ville närvara vid förhandlingen. Även denna tillsägelse åtlyddes.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande angående vad som förevar vid huvudförhandlingen i aktuellt avseende. Av upplysningarna skulle särskilt framgå vilka rättsliga överväganden som föregick beslutet att förbjuda åhörarna att bära vissa kläder.

text: Tingsrätten (lagmannen CC) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från BB.

text: BB uppgav i huvudsak följande.

text: Huvudförhandlingen föregicks av att stor möda fick läggas ner på att förmåvittnet och målsäganden att delta i förhandlingen. Båda uttryckte rädsla och obehag inför att uppträda i rättssalen eftersom den tilltalade var medlem i Brödraskapet, och att man också kunde förvänta sig att kamrater till honom skulle komma att närvara vid förhandlingen. När målet påropades kom ett antal personer iförda tröjor med stora och tydliga emblem på brösten, utvisande tillhörigheten till Brödraskapet, in i rättssalen. De ställde sig i ”samlad tropp” framför åhörarbänkarna, svängde på sig så att emblemen tydligt syntes för alla närvarande. Jag uppfattade deras beteende såsom en klar hot demonstration mot tingsrättens ledamöter och mot övriga närvarande och därigenom som ett otillbörligt beteende i rättssalen. Med anledning härav ansåg jag det vara min skyldighet såsom ordförande i rätten att meddela den föreskriften att de skulle avlägsna demonstrationsobjekten, varefter de fick närvara vid huvudförhandlingen. Så skedde också. Ingen förvägrades rätten att närvara i rättssalen. När förhöret med målsäganden just skulle inledas inträdde ytterligare en person, iförd samma typ av tröja som nämnts ovan, i rättssalen. Han gick bort till den del av åhörarbänkarna som vetter närmast mot åklagar-/målsägandebänken. Där ställde han sig med bröstet vänt mot nämnda bänk, stodstilla i några sekunder och tittade skarpt på målsäganden, varefter han satte sig ner på bänken. Även detta beteende uppfattade jag som en klar hotdemonstration, riktad mot målsäganden, varför jag även för den här personen meddelade föreskriften att han skulle ta av sig tröjan. Så skedde och han var närvarande vid återstoden av huvudförhandlingen. Det vittnesförhör som åklagaren påkallat kunde inte genomföras eftersom vittnet av rädsla för Brödraskapet inte vågade deltaga i huvudförhandlingen. Avsikten var att han skulle hörts per telefon. Enligt

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid huvudförhandlingen och att meddela de föreskrifter som behövs härför. De närvarande medlemmarnas i Brödraskapet uppträdande i rättssalen uppfattade jag som en uppenbar demonstrations handling, riktad såväl mot rättens ledamöter som mot övriga deltagare i huvudförhandlingen, inte minst mot målsäganden, och därigenom som ett otillbörligt beteende. Med beaktande av rättssäkerhetsaspekten är det av väsentlig betydelse att det i rättssalen inte förekommer ovidkommande eller störande moment under en huvudförhandling. Det är viktigt att deltagarna får lämna sina berättelser utan att otillbörligt påverkas, t.ex. av en demonstration. På grund härav var det min skyldighet som rättens ordförande att meddela en föreskrift för att undanröja detta inslag. Föreskriften var tillräcklig för att uppnå syftet och dessutom med bibehållandet av offentligheten – ingen nödgades avvisas från rättssalen. Eftersom den som skulle höras inledningsvis var målsägande och inte ett vittne, var

text: 36 kap. 18 § rättegångsbalken

text: inte tillämplig. Om det åberopade vittnet inställt sig eller varit hörbart per telefon är det emellertid möjligt att detta lagrum kunnat komma i tillämpning. Avslutningsvis kan jag bara konstatera att min föreskrift inte hade sin grund i att beröva berörda personer rätten att välja klädsel eller att genom sin klädsel visa sin tillhörighet till visst sällskap utan fastmer att deras beteende var att bedöma som en hotdemonstration och därigenom framstod som uppenbart otillbörligt i rättssalen.

text: CC

text: I yttrandet anför BB att han nödgades meddela några av åhörarna den föreskriften att de inte fick bära klädesplagg, på vilka fanns Brödraskapets klubbemblem. Han redovisar i yttrandet sina skäl för åtgärden. Avyttrandet framgår också att han stödde sig på stadgandet i

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: Tingsrätten finner att BB synes ha haft mycket goda skäl för att vidta de aktuella åtgärderna.

text: I ett beslut den 21 oktober 2009 anförde chefsJO Melin följande.

text: Rättslig reglering

text: Domstolsförhandlingar är som huvudregel offentliga, vilket innebär att allmänheten har fritt tillträde till dem (se bl.a.

text: 2 kap. 11 § regeringsformen

text: och artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna).

text: Frågor om upprätthållande av ordningen vid förhandlingar i allmän domstol regleras i

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: (RB). Enligt bestämmelsen ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de ordningsregler som behövs. Ordföranden får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt.

text: Rätten får besluta att en part eller en åhörare inte får vara närvarande vid ett vittnesförhör om det finns anledning att anta att vittnet av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens eller åhörarens närvaro,

text: 36 kap. 18 § första stycket 1

text: RB. Bestämmelsen ska tillämpas även vid förhör i bevissyfte med part eller med målsägande som inte för talan,

text: 37 kap. 3 § första stycket

text: RB.

text: Bedömning

text: Av utredningen har framgått att BB vid en huvudförhandling beslutade att inte tillåta åhörare att bära västar eller tröjor med föreningen Brödraskapets emblem på, att beslutet grundade sig på reglerna i

text: 5 kap. 9 §

text: RB och slutligen att syftet med åtgärderna var att undanröja ett beteende som enligt BB:s uppfattning var att bedöma som en ”hotdemonstration” och därmed otillbörligt.

text: Min företrädare, chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh, har i ett tidigare beslut (JO 1998/99 s. 53) angående tillämpningen av

text: 5 kap. 9 §

text: RB i en liknande situation som den förevarande uttalat bl.a. följande. Att en förhandling är offentlig innebär att allmänheten har fritt tillträde till den lokal där förhandlingen hålls. Häri ligger att envar har rätt att övervaraförhandlingen utan att behöva undergå identitetskontroll eller förklara varför han önskar närvara. Åhörarna kan vidare självfallet i princip vara klädda som de själva önskar. Som har sagts i det föregående ankommer det enligt

text: 5 kap. 9 §

text: RB på ordföranden att upprätthålla ordningen vid en domstolsförhandling. Med stöd av denna bestämmelse har ordföranden möjlighet att meddela de föreskrifter som behövs för att rättegången ska kunna genomföras utan störande inslag. [– – –]

text: [B]estämmelsen bör kunna tillämpas även i sådana fall där en åhörare är klädd – eller oklädd – på sådant sätt att det med fog kan göras gällande att han därigenom stör ordningen i rättssalen. Det bör emellertid framhållas att det här inte kan vara fråga om annat än fall av ren undantagskaraktär. Det kan exempelvis bli aktuellt att visa ut en åhörare ur rättssalen om hans klädsel är av sådant slag att den skulle kunna medföra ansvar för förargelseväckandebeteende eller hets mot folkgrupp (jfr

text: NJA 1996 s. 577

text: ). Det finns däremot enligt min mening inte rättsligt stöd för att vid en offentlig domstolsförhandling i andra fall visa ut eller förbjuda en åhörare att komma in i rättssalen endast på den grunden att han genom sin klädsel visar att han tillhör en viss förening eller annan sammanslutning, även om denna skulle förknippas med värderingar som står i strid med vad som är gängse i samhället. Jag delar denna uppfattning. Det är således, med de undantag som nämns ovan, inte möjligt att med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB förbjuda en åhörare att bära en väst eller annan klädsel som visar tillhörighet till en viss förening.

text: I förevarande fall har emellertid BB uppgett att hans beslut inte grundade sig enbart på åhörarnas klädsel utan att han uppfattade deras klädsel och beteende i övrigt som en hotdemonstration och att denna framstod som uppenbart otillbörlig i rättssalen. Enligt BB:s uppfattning var den av honom meddelade föreskriften, dvs. att åhörarna skulle ta av sig västarna, tillräcklig för att uppnå syftet, dvs. att undanröja hotdemonstrationen.

text: Att i en rättssal uppträda på ett sätt som kan uppfattas som en hotelse mot rätten eller övriga närvarande i rättssalen måste naturligtvis anses utgöra ett otillbörligt beteende och därmed föranleda rättens ordförande att vidta åtgärder med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Det förtjänar att anmärkas att ett sådant beteende självfallet också kan utgöra ett brott, närmast övergrepp i rättssak (

text: 17 kap. 10 § brottsbalken

text: De senaste årtiondena har det, inte minst i brottsutredningar med kopplingar till den organiserade brottsligheten, blivit allt vanligare att målsägande och vittnen inte vill medverka i det rättsliga förfarandet. Detta beror sannolikt både på att det blivit vanligare med hot – öppna eller förtäckta – om repressalier av olika slag och på att allmänhetens medvetande om vissa gruppers våldsbenägenhet generellt torde ha ökat. Det är därför av stor vikt att bl.a. domstolarna har en beredskap för att hot kan förekomma och att väl genomtänkta åtgärder vidtas när så sker.

text: Jag har således inget att invända mot att BB ansåg sig föranlåten att vidta åtgärder med anledning av vad han upplevde som en hotdemonstration. Emellertid har jag för egen del svårt att se att den åtgärd som han beslutade om var ändamålsenlig. Det förefaller osannolikt att det obehag som en förhörsperson känner inför att yttra sig minskas av att personer som anses ha uppträtt hotfullt, och kan tänkas ogilla innehållet i förhörspersonens utsaga, tvingas ta av sig särskilda kännetecken men ges tillfälle att stanna kvar i rättssalen.

text: Eftersom jag själv inte var närvarande vid huvudförhandlingen är det svårt för mig att ha synpunkter på vilken eller vilka åtgärder som i stället borde ha vidtagits. Jag vill dock framhålla att

text: 5 kap. 9 §

text: RB ger rättens ordförande en möjlighet att visa ut personer från rättssalen. Enligt min uppfattning torde det ofta vara befogat att vidta en sådan åtgärd mot den som uppträder hotfullt i rättssalen. Vidare har rätten, om

text: det finns anledning att anta att en målsägande av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av t.ex. en åhörares närvaro, möjlighet att förordna om att åhöraren inte får vara närvarande i rättssalen under förhöret, 36 kap. 18 § och 37 kap. 3 § RB.

text: Sammanfattningsvis är det således min uppfattning att BB i den uppkomna situationen, mot bakgrund av hur han själv beskrivit den, i stället för att förbjuda de personer som genomförde hotdemonstrationen att bära vissa kläder, borde ha övervägt att vidta någon av de nyss nämnda åtgärderna.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Anmälan mot att Skatteverket har fattat beslut om taxering innan tidsfrist för yttrande har löpt ut

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO anförde AA att Skatteverket den 29 maj 2007 hade fattat ett grundläggande beslut om årlig taxering för taxeringsåret 2007 trots att han på sig till och med den 30 maj 2007 att yttra sig över ett övervägande till beslut.

text: Utredning

text: Sedan Skatteverkets akt i ärendet lånats in och granskats här anmodades verket att yttra sig över anmälan. I ett svar anförde Skatteverket – verksjuristen BB – följande.

text: Utredning

text: Skatteverket, huvudkontoret, har hämtat in yttrande från Skatteverket, Västra regionen. I yttrandet har regionen lämnat i huvudsak följande redogörelse för händelseförloppet. (.) Skattekontoret Halmstad har i yttrande redogjort för vad som förevarit i de anmälda avseendena. (.) Av skattekontorets yttrande och övriga handlingar framgår följande. I övervägande om grundläggande beslut om årlig taxering den 15 maj 2007 övervägde Skatteverket att påföra AA inkomst från Skandia med 16 802 kr. Han inkom med synpunkter per telefon dagen efter och beslut fattades den 29 maj 2007 i enlighet med övervägandet. Den 7 juni 2007 inkom en begäran från AA om ”frivillig ändring av belopp” att ta upp till beskattning. Till denna begäran var fogat kopior av försäkringsbrev och skriftväxling med Skandia. Han överklagade beslutet den 15 juni 2007. Den 28 augusti 2007 fattade Skatteverket ett obligatoriskt omprövningsbeslut där ingen ändring gjordes av det omprövade beslutet. Av utredningen i ärendet framgår att AA och Skandia har olika uppfattning angående en försäkring som han har hos bolaget. Länsrätten och kammarrätten har prövat samma fråga för tidigare taxeringsår och då konstaterat följande. Den årliga utbetalningen från Skandia avser en av AA tecknad livförsäkring. Beloppet sätts in på ett förräntningskonto i hans namn och det kan lyftas så snart han företett försäkringsbrevet för Skandia. Beloppet har enligt domstolarna varit disponibelt för AA och den omständigheten att han har valt att inte lyfta beloppet har inte medfört någon annan bedömning. Skatteverket, Västra regionen konstaterar att AA:s ärende har handlagts i enlighet med gällande regler. Kammarrätten och även länsrätten delar Skatteverkets uppfattning att det aktuella beloppet har varit disponibelt för AA. Huruvida

text: försäkringsbolagets villkor för lyftning av det aktuella beloppet utgör ett ”moment 22” för AA kan regionen inte bedöma eftersom detta är en fråga mellan honom och Skandia.

text: Utredning i taxeringsärenden

text: Skatteverkets utredningsskyldighet regleras i

text: 3 kap.

text: taxeringslagen (1990:324)

text: , TL. I 3 kap. 1 § TL anges att Skatteverket ska se till att ärenden blir tillräckligt utredda. Av 3 kap. 2 § första stycket TL framgår att den skattskyldige ska ges tillfälle att yttra sig innan hans ärende avgörs, om det inte är onödigt. Bestämmelsen omfattar till sin ordalydelse alla taxeringsärenden och kommunikationsskyldigheten innebär att den skattskyldige ska beredas tillfälle att yttra sig över ett tilltänkt beslut. Syftet med den i 3 kap. 2 § första stycket TL föreskrivna kommunikationsplikten är naturligtvis dels att frågan ska vara tillräckligt utredd innan Skatteverket fattar beslut, dels att den skattskyldige ska ha en möjlighet att ta till vara sin rätt innan beslutet fattas. Någon svarsfrist anges inte i TL. Enligt Skatteverkets Handledning för taxeringsförfarandet (SKV 615) bör svarsfristen anpassas efter omständigheterna men minst uppgå till fem dagar från det att mottagaren fått del av materialet. Vill den skattskyldige lämna uppgifter muntligt i ett pågående taxeringsärende har han rätt till det. Det framgår av

text: 14 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, vari stadgas att om en sökande, klagande eller annan part vill lämna uppgifter muntligt i ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild, ska han få tillfälle till det, om det kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. Det ligger i sakens natur att arbetets behöriga gång mera sällan lägger hinder i vägen för en tjänsteman att tillåta ett sammanträffande eller en telefonkontakt med den skattskyldige. Enligt

text: 15 §

text: FL ska uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången av ärendet antecknas av myndigheten. Dokumentationsskyldigheten omfattar såväl muntliga uppgifter från den skattskyldige som muntliga uppgifter från andra personer och myndigheter. Något krav på att uppgifterna ska vara ordagrant återgivna finns inte. Det räcker med att tjänstemannen gör ett sammandrag av uppgifterna. Anteckningarna bör dateras och undertecknas av den tjänsteman som gjort dem. Vidare bör anges vem som tagit initiativet till samtalet eller besöket och, i förekommande fall, skälet till att initiativet togs. En särskild blankett finns för ändamålet (RSV 2662).

text: Bedömning

text: Av Skatteverkets, Västra regionen, yttrande framgår att AA:s synpunkter på övervägandet skulle lämnas senast den 30 maj 2007. Han ringde till skattekontoret med anledning av övervägandet redan den 16 maj 2007 och framförde invändningar. Det som framfördes uppfattades som ett muntligt svar på övervägandet. Handläggaren har fört tjänsteanteckningar över samtalet. Ärendet har härefter av handläggaren ansetts färdigutrett och därmed klart för beslut. Skattekontoret har i övervägandet angett svarsfristen till 14 dagar. Den tiden är normal i taxeringsärenden och i enlighet med Skatteverkets riktlinjer. Fristen måste självfallet respekteras från skattekontorets sida. Den kan inte ensidigt förkortas. Emellertid finns det inte något som hindrar Skatteverket från att fatta ett beslut före den angivna svarstidens utgång under förutsättning att den skattskyldige har hört av sig dessförinnan. Handläggaren har uppfattat att det som framfördes av AA vid telefonsamtalet var de synpunkter som slutligt skulle komma att lämnas i ärendet. AA har dock uppenbarligen inte ansett sig ha lämnat sina slutliga synpunkter på övervägandet genom det telefonsamtal han förde med handläggaren på Skatteverket. Skatteverket beklagar det uppkomna missförståndet. – – –

text: Skatteverkets yttrande skickades till AA, som inkom med en skrivelse i vilken han kommenterade Skatteverkets ställningstagande i sak.

text: Bedömning

text: Som framgår av utredningen beredde Skatteverket AA i ett övervägande den 15 maj 2007 tillfälle att yttra sig över förslaget till taxering senast den 30 maj. Enligt en tjänsteanteckning ringde han den 16 maj till Skatteverkets handläggare och framförde vissa synpunkter. Den 29 maj beslutade verket att taxera AA i enlighet med vad som hade angivits i övervägandet. Skatteverket har således fattat sitt beslut dagen innan tidsfristen för yttrande gick ut.

text: Även om den enskilde har yttrat sig i ett ärende bör myndigheten iaktta försiktighet när det gäller att fatta beslut innan en utsatt frist har löpt ut. Endast om det av omständigheterna framgår att den enskilde inte har för avsikt att komplettera sitt yttrande behöver kommuniceringsfristens utgång inte avvaktas (jfr

text: JO 2001/02 s. 174

text: och 347).

text: Enligt Skatteverket hade handläggaren vid telefonsamtalet den 16 maj 2007 bibringats uppfattningen att AA inte hade för avsikt att lämna ytterligare synpunkter. Något kompletterande yttrande tycks inte heller ha kommit in från AA före eller under de aktuella dagarna i slutet av maj 2007, vilket kan tyda på att handläggaren hade uppfattat saken rätt. Jag vill därför inte rikta någon kritik mot handläggningen av ärendet i denna del, utan stannar vid att erinra om det jag sagt ovan.

text: I övrigt har inget kommit fram som motiverar ett uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord: Behörighet Bistånd Fullmakt

title: Kritik mot Hägersten-Liljeholmens stadsdelsnämnd i Stockholms kommun för att nämnden i ett ärende om bistånd inte godtog en s.k. generell fullmakt

sammanfattning: Hägersten-Liljeholmens stadsdelsnämnd i Stockholms kommun godtog i ett ärende om bistånd inte en s.k. generell fullmakt. Stadsdelsnämnden kritiseras för att inte ha godtagit fullmakten då det inte finns något krav i lag på att en fullmakt ska vara begränsad till viss tid eller till ett visst ärende.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på att Hägersten-Liljeholmens stadsdelsnämnd i Stockholms kommun vägrat godkänna en fullmakt som hans bror BB utfärdat med hänvisning till att den var för generellt hållen och att den inte avsåg ett specifikt ärende eller en specifik tidsperiod. Till anmälan fogade AA en kopia av den aktuella fullmakten.

text: Utredning

text: JO anmodade stadsdelsnämnden att inkomma med yttrande över det som AA hade framfört.

text: Stadsdelsnämnden lämnade som sitt remissvar en skrivelse som upprättats vid nämndens förvaltning. I skrivelsen anfördes bl.a. följande.

text: JO har begärt att stadsdelsnämnden ska yttra sig om ett klagomål över handläggningen av ett ärende som rör ekonomiskt bistånd till BB. Förvaltningen menar att BB fått det bistånd som han varit berättigad till. Däremot har en fullmakt dessvärre avvisats på felaktiga grunder. När fullmakten inkom till förvaltningen i augusti 2011 informerades AA om att den inte kunde godkännas därför att den inte uppfyllde stadens krav på fullmakter vad gällde tidsbegränsning, tydligt ändamål samt underskrift av fullmaktsgivare och fullmaktstagare. I maj 2012 skickade bröderna in en ny fullmakt, som var underskriven, men inte tidsbegränsad och utan specificerat ändamål. Denna fullmakt ansågs vara för generellt skriven och borde tidsbegränsas, vilket handläggaren meddelade både BB och hans bror. Brodern skrev då till Socialstyrelsen som den 23 maj 2012 uttalade att förvaltningen inte kunde vägra att godta den aktuella fullmakten. Förvaltningen rättade sig givetvis efter detta och har informerat all myndighetsutövande personal om innebörden av Socialstyrelsens beslut.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Av

text: 9 § förvaltningslagen (1986:223)

text: följer att den som ansöker om bistånd enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: får anlita ombud eller biträde. Några närmare bestämmelser om fullmakt finns inte i

text: förvaltningslagen

text: eller

text: socialtjänstlagen

text: . Det ligger därför nära till hands att analogt tillämpa bestämmelserna om ombud i

text: 49 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: . I denna del kan jag hänvisa till bl.a. Förvaltningslagsutredningens betänkande En ny förvaltningslag (

text: SOU 2010:29

text: ) s. 319 ff.

text: Förenklat uttryckt ska den som är ombud i ett ärende angående bistånd kunna styrka sin befogenhet genom en fullmakt. Av en skriftlig fullmakt ska framgå vem som är ombud. Om denne får sätta annan i sitt ställe ska detta anges. Något krav på att en fullmakt ska vara begränsad till ett visst ärende eller till viss tid finns inte. En myndighet kan därför inte utan vidare underkänna en sådan generell fullmakt.

text: Stadsdelsförvaltningen har således inte haft rätt att vägra hantera ansökan om bistånd med hänvisning till att den aktuella fullmakten var för generellt hållen och att den inte avsåg ett specifikt ändamål eller en specifik tidsperiod.

text: Efter att förvaltningen tog del av de synpunkter som Socialstyrelsen lämnade till AA godtog förvaltningen fullmakten. Mot den bakgrunden finner jag inte skäl att ytterligare uppehålla mig vid saken.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda.


title: Anmälan mot Byggnadsnämnden och Tekniska nämnden i Karlstads kommun angående handläggningen av ett bygglovsärende

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 23 juni 2004 klagade BRF Målaren (föreningen) genom AA på Karlstads kommun med anledning av handläggningen av ett ärende om bygglov för en återvinningsstation. Av anmälan framgick i huvudsak följande.

text: Efter en ansökan från Tekniska verken i Karlstads kommun beviljade Byggnadsnämnden i Karlstads kommun i april 2002 bygglov för en återvinningsstation på en fastighet i Karlstad. Återvinningsstationen uppfördes under våren 2002 på en plats som enligt detaljplanen var avsedd för allmän plats, park eller plantering. Föreningen överklagade beslutet till länsstyrelsen, som upphävde bygglovet den 29 september 2003 på grund av bristande kommunicering i ärendet. Byggnadsnämnden överklagade till länsrätten som den 28 november 2003 avvisade överklagandet. Länsrättens beslut vann laga kraft.

text: Föreningen hade i en skrivelse den 16 oktober 2003 begärt att stadsbyggnadskontoret som tillsynsmyndighet enligt plan- och bygglagen skulle agera i anledning av det upphävda bygglovet. Vid tiden för anmälan till JO stod återvinningsstationen ännu kvar. Varken stadsbyggnadskontoret eller byggnadsnämnden vidtog några åtgärder trots förfrågningar. Påminnelser med begäran om svar sändes utan att annan information om handläggningen lämnades än en upplysning om att stadsbyggnadskontoret och tekniska verken hade haft täta kontakter i ärendet. Föreningen ansåg att då bygglovet var upphävt, var det inte möjligt för stadsbyggnadskontoret att ändra uppfattning och anse att återvinningsstationen inte var bygglovspliktig och därmed legitimera att den fick stå kvar.

text: Föreningen skrev också till tekniska verken om placeringen av återvinningsstationen. I en tjänstemannaskrivelse daterad den 4 april 2003 med förslag till beslut i tekniska nämnden anfördes att tekniska verken inte såg skäl att flytta återvinningsstationen. Tekniska nämnden beslutade utan motivering att föreningens skrivelse inte föranledde någon åtgärd. Det finns ingen dokumentation som visar att

text: föreningens skäl för en avveckling eller flyttning av stationen har prövats eller att behovet av en återvinningsstation har utretts. Föreningen fick del av beslutsförslaget först efter särskild begäran. Föreningen fick därefter besked att tekniska nämnden skulle behandla frågan om det upphävda bygglovet den 17 mars 2004. Föreningen fick även denna gång först efter särskild begäran ta del av beslutsförslaget. En skrivelse från föreningen kom inte ledamöterna tillhanda förrän dagen före sammanträdesdagen och då först efter föreningens påpekande. Tekniska nämndens beslut den 17 mars 2004 om återremittering av ärendet motiverades inte. Nämnden beslutade den 19 maj 2004 att ignorera det upphävda bygglovet och låta stationen stå kvar utan bygglov.

text: Föreningen ifrågasatte vidare om det var korrekt att tekniska nämnden fattade beslut i en fråga som redan avgjorts genom lagakraftvunnet beslut av länsstyrelsen och länsrätten.

text: Utredning

text: Byggnadsnämnden i Karlstads kommun anmodades att göra en utredning och yttra sig beträffande nämndens handläggning av ärendet efter länsstyrelsens beslut den

text: 29 september 2003. Remissvaret innehöll bl.a. följande.

text: – – – Eftersom byggnadsnämnden av länsstyrelsen uppenbarligen bedömts som besvärsberättigad får stadsbyggnadskontoret i uppdrag av byggnadsnämnden att överklaga beslutet. Så sker 2003-10-16 med begäran att senast 2003-10-31 få komma in med de skäl som anförs mot beslutet. Länsrätten beviljar stadsbyggnadskontorets begäran. 2003-10-17 diarieförs ett brev från Brf Målaren till stadsbyggnadschefen, där föreningen bl.a. yrkar att återvinningsstationen omedelbart avvecklas. – – – 2003-11-28 beslutar länsrätten att avvisa överklagandet med motivering att byggnadsnämnden inte är besvärsberättigad. I beslutet anges att tekniska verken, den egentliga sakägaren i målet, har avstått från att ge stadsbyggnadskontoret i uppdrag att föra dess talan i länsrätten. Enligt uppgift var anledningen till detta att tekniska verken avsåg att själv föra samtal med föreningen i ärendet. Eftersom länsrätten avvisat överklagandet står alltså länsstyrelsens beslut att upphäva bygglovet fast. 2003-10-17 diarieförs en skrivelse (mail) från Brf Målaren med begäran att återvinningscentralen avvecklas. 2003-12-11 diarieförs en skrivelse (mail) från Brf Målaren med yrkandet att återvinningscentralen avvecklas. 2004-01-21 diarieförs en skrivelse (mail) från Brf Målaren med begäran om svar på vissa frågor. 2004-01-30 Byggnadsnämndens ordförande besvarar skrivelsen från 2003-12-11 (diariefört 2004-02-04). 2004-02-09 diarieförs en skrivelse från Brf Målaren till byggnadsnämnden (mail daterat 2004-02-05) med begäran om svar på frågor om återvinningsstationen. 2004-02-09 diarieförs en skrivelse från Brf Målaren med begäran om svar på frågor om återvinningsstationen. Med anledning av skrivelser från Brf Målaren hålls 2004-07-05 ett möte på stadsbyggnadskontoret mellan Brf Målarens ordförande AA, förste stadsjuristen BB,

text: tekniske chefen CC och stadsbyggnadschefen DD. Avsikten med mötet var att om möjligt ena parterna i frågan. Någon enighet var inte möjlig att uppnå. I

text: PBL 8:1

text: -2 finns uppräknat de åtgärder som kräver bygglov. Återvinningsstationer finns inte bland de uppräknade åtgärder som kräver bygglov. Meningen är att PBL skall vara tydlig och inte medge tolkningar. Det som inte är uppräknat kräver således inte bygglov. I

text: PBL 8:21

text: anges att ”även om en åtgärd inte kräver lov enligt 1-9 §§, skall byggnadsnämnden, om det begärs, pröva frågan om lov till åtgärden. Bestämmelserna i denna lag om lov skall tillämpas i ärenden enligt första stycket.” Tekniska verken har begärt sådan prövning om lov för ett stort antal återvinningsstationer. Prövningen resulterade i bygglov för samtliga stationer. Byggnadsnämndens bedömningsgrunder för att bevilja bygglov finns redovisade i nämndens överklagande av länsstyrelsens beslut. Bygglovet för återvinningsstationen är upphävt. Alltså finns inget bygglov längre. Ärendet är upphävt men inte återförvisat till byggnadsnämnden för ny handläggning. Punkt och slut. Tekniska verken har inte lämnat in någon ny ansökan om bygglov. Återvinningsstationer kräver inte bygglov. Byggnadsnämnden kan inte tvinga tekniska verken att söka bygglov för en åtgärd som inte kräver bygglov. Byggnadsnämnden kan inte heller tvinga tekniska verken att ta bort en prydligt anordnad återvinningsstation som enligt tekniska verken behövs i området. Det kan noteras att återvinningsstationen – – – är anordnad på samma planmässiga förutsättningar som personbilsparkeringen i parken (på område för allmän plats, park eller plantering) och som utnyttjas av bl.a. Brf Målarens bostadsrättshavare. Brf Målaren har angett tre alternativa lägen för återvinningsstationen, samtliga också belägna på parkmark, men med placering så att inte Brf Målarens bostadsrättshavare skulle kunna se den. Invid dessa platser finns emellertid andra bostadsrättshavare som har sina bostäder. Brf Målaren hävdar att återvinningsstationen uppförts på annan plats än den som markerats på karta i bygglovet. På den markerade platsen för återvinningsstationen, på kartan som hör till bygglovet, finns ingen återvinningsstation uppförd och man kan därför se det så, att bygglovet i detta stycke inte har utnyttjats. Den utvidgning som skett av den sedan ett antal år befintliga återvinningsstationen är, i analogi med tidigare ställningstagande om vad som kräver bygglov, inte bygglovpliktig. – – –

text: Föreningen kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Den 29 september 2003 upphävde Länsstyrelsen i Värmlands län på grund av bristande kommunicering det av byggnadsnämnden tidigare meddelade bygglovet. I länsstyrelsens beslut angavs inte att ärendet återförvisades till byggnadsnämnden. Det kan emellertid konstateras att beslutet inte gav uttryck för något ställningstagande i själva sakfrågan. Länsstyrelsens beslut kan därför inte förstås på annat sätt än att byggnadsnämnden haft att handlägga tekniska verkens ansökan på nytt. Enligt

text: 8 kap. 21 § första stycket plan- och bygglagen (1987:10)

text: , PBL, gäller att byggnadsnämnden om det begärs skall pröva frågan om lov även om åtgärden inte kräver lov. Byggnadsnämnden skulle alltså, efter att länsstyrelsens beslut hade vunnit laga kraft, utan dröjsmål ha återupptagit handläggningen av ansökningen. Nämnden hade då att iaktta bestämmelserna om kommunicering i

text: 8 kap. 22 §

text: PBL och därefter fatta beslut i frågan om bygglov.

text: Efter länsstyrelsens beslut begärde föreningen hos byggnadsnämnden att återvinningsstationen skulle avvecklas med hänvisning till att bygglov saknades. Föreningens framställan måste anses innefatta en begäran om ingripande enligt bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: PBL. Byggnadsnämnden skall, enligt

text: 10 kap. 1 § första stycket

text: PBL, ta upp frågan om påföljd eller ingripande enligt det kapitlet så snart det finns anledning att anta att en överträdelse har skett av bestämmelserna om byggande i lagen eller av någon föreskrift eller något beslut som har meddelats med stöd av dessa bestämmelser. Enligt praxis bör emellertid frågan om bygglov klarläggas innan en byggnadsnämnd beslutar om ett föreläggande att riva eller rätta något som olovligen uppförts (jfr

text: RÅ 1995 ref 36

text: Jag är sammanfattningsvis kritisk till byggnadsnämndens handläggning av ärendet och förutsätter att nämnden snarast meddelar beslut i ärendet.

text: Jag har inte funnit anledning att vidta någon åtgärd med anledning av anmälan i övriga delar.

text: Ärendet avslutas.