nyckelord: Barn/ungdom Förhör Hembesök Samtycke Sekretess

title: Uttalanden om den s.k. Linköpingsmodellen som används vid Polismyndigheten när en ung person misstänks ha använt narkotika

sammanfattning: I en förundersökning om ringa narkotikabrott beslutade polisen att som första utredningsåtgärd hålla ett förhör med en 16-åring i hemmet enligt en arbetsmetod som inom Polismyndigheten kallas Linköpingsmodellen. Linköpingsmodellen går ut på att förhör genomförs i hemmet med personer mellan 15 och 18 år som misstänks ha använt narkotika men där misstanken inte når upp till skälig misstanke. I det aktuella fallet var 16-åringen inte hemma när polisen kom till bostaden utan befann sig i en matbutik. Polisen åkte till butiken och höll förhöret där. JO konstaterar att platsen och formerna för förhöret var i direkt strid med den s.k. hänsynsprincipen och bestämmelserna om förhör i förundersökningskungörelsen. Polismyndigheten kritiseras för det. I beslutet gör JO uttalanden om Linköpingsmodellens förenlighet med gällande lagstiftning och pekar på vissa risker i rättssäkerhetshänseende med arbetsmetoden.

text: Granskningens bakgrund och inriktning

text: I en anmälan till JO den 5 december 2019 förde AA fram klagomål mot ett polisingripande mot hennes dotter BB den 16 november 2019.

text: Av utredningen framgår sammanfattningsvis följande om händelseförloppet.

text: Den 6 november 2019 fick Polismyndigheten ett underrättelseuppslag om att BB som var 16 år vid tidpunkten hade anordnat en fest en vecka tidigare. Enligt uppslaget hade det funnits gott om narkotika på festen, och bl.a. BB hade brukat narkotika på festen.

text: Polisen bedömde uppslaget som trovärdigt och att det fanns anledning att anta att det hade förövats brott som hör under allmänt åtal. En förundersökning om ringa narkotikabrott i form av eget bruk inleddes. Det fanns dock enligt polisen inte tillräckligt med konkreta omständigheter för att bedöma BB som skäligen misstänkt för brottet.

text: Polisen beslutade att som första utredningsåtgärd hålla ett förhör med BB i hemmet i enlighet med en arbetsmetod som kallas Linköpingsmodellen. På kvällen den 16 november 2019 åkte polisen till BB:s bostad. BB var dock inte hemma.

text: Polisen kunde med hjälp av AA konstatera var BB befann sig. Polisen åkte dit och ställde frågor till BB om bl.a. narkotika. Med anledning av bl.a. sina iakttagelser av BB gjorde polisen bedömningen att BB var skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott och beslutade om kroppsbesiktning. BB togs med till en lokal där hon fick lämna urinprov.

text: I sin anmälan till JO förde AA fram bl.a. följande. När hon fick tag på BB befann sig dottern på en bensinmack. I stället för att vänta på polisen utomhus i kylan gick dottern och en kompis till ett café i en matbutik. När hon och polisen träffade BB i matbutiken nekade dottern till att hon var påverkad av narkotika. AA kunde inte se några tecken på att dottern skulle ha varit påverkad. Polisen var alldeles för enveten och fattade utan grund beslutet att BB med tvång skulle lämna urinprov. BB blev också bryskt tilltalad med hånflin och förolämpande ord av polisen. Både AA och dottern mådde dåligt av polisens agerande.

text: Enligt Polismyndighetens handbok för narkotikabekämpning (PM 2019:14) förutsätter Linköpingsmodellen att en förundersökning inletts, och den går ut på att förhör genomförs i hemmet med ungdomar mellan 15 och 18 år som misstänks ha använt narkotika men där misstanken inte når upp till skälig misstanke. Jag kommer att göra uttalanden om arbetsmetodens förenlighet med gällande lagstiftning och peka på vissa risker i rättssäkerhetshänseende som jag noterat. Några av dessa uttalanden har bäring även på åtgärder som vidtogs i BB:s fall, men jag har begränsat min granskning av AA:s klagomål till åtgärder som polisen vidtog sedan BB påträffats i matbutiken.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (juristen CC) yttrade sig den 4 juni 2020 efter att berörda befattningshavare fått tillfälle att lämna upplysningar. Yttrandet finns tillgängligt hos JO.

text: I sin bedömning förde Polismyndigheten fram i huvudsak följande när det gäller polisens agerande efter besöket i BB:s hem.

text: Genom utredningen har det kommit fram att polisen efter att de fått information om att BB inte fanns i bostaden, begav sig ut för att tillsammans med BB:s mamma söka efter och tala med BB. Polisen påträffade BB vid ett bord inne i en matbutik och ställde där frågor till BB. Mot bakgrund av BB:s låga ålder finns det anledning att ifrågasätta ett sådant tillvägagångssätt. En rimlig åtgärd skulle i stället ha varit att ta med BB till en mer avskild plats för att fortsätta diskussionen.

text: Av dokumentationen framgår att polisen lade bl.a. följande omständigheter till grund för bedömningen att BB var skäligen misstänkt för narkotikabrott. Hon hade försökt undvika ett möte med polisen trots att hon visste att polisen sökte henne. Hon var glansig och rödsprängd i ögonen och undvek att möta polisen med blicken. När polisen började ställa frågor om narkotika blev hon märkbart nervös och började darra på rösten, blev torr i munnen och svarade undvikande och forcerat.

text: I efterhand kan det diskuteras om det fanns tillräckligt konkreta omständigheter för att anse att BB var skäligen misstänkt för narkotikabrott. Men mot bakgrund av det bedömningsutrymme som måste finnas i frågan saknas det anledning att ifrågasätta att det fanns fog för misstanken.

text: Efter att ha gjort bedömningen att BB var skäligen misstänkt för narkotikabrott fattade polisen ett beslut om kroppsbesiktning i form av urinprov.

text: Polisen har tillbakavisat påståendena om kränkande uppträdande mot BB.

text: Sammantaget ansåg Polismyndigheten att det inte finns någonting i utredningen som tyder på att kroppsbesiktningen inte skulle ha gått till på lagenligt sätt.

text: Rättslig reglering

text: Förhör Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (se

text: 23 kap. 6 § rättegångsbalken

text: , RB). En person kan förhöras som misstänkt, målsägande, vittne eller annan. I det sistnämnda fallet brukar man säga att personen hörs upplysningsvis. Även en person mot vilken det finns en svag misstanke, som inte når upp till nivån skälig misstanke, kan höras upplysningsvis.

text: Ett förhör ska, såvida inte därigenom förundersökningens behöriga gång motverkas eller polisens eller åklagarens arbete avsevärt försvåras, hållas på tid och plats som kan antas medföra minsta olägenhet för den som ska höras. Den som ska höras bör, där så kan ske och det inte bedöms olämpligt med hänsyn till utredningen, i god tid kallas till förhöret. (Se 5 § förundersökningskungörelsen, FUK.)

text: Förhör med någon som är under 18 år och som är misstänkt för brott, målsägande eller vittne, ska planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada. Det bör noga tillses att uppseende inte väcks kring förhöret. Detta får inte göras mer ingående än omständigheterna kräver. Förhör får inte äga rum fler gånger än som är nödvändigt med hänsyn till utredningens art och barnets bästa. (Se 17 § FUK.) Hänsynsprincipen I en förundersökning ska den s.k. hänsynsprincipen beaktas. Den kommer till uttryck i

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB där det anges att en förundersökning ska

text: bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet.

text: Bedömning

text: Förhöret med BB och kroppsbesiktningen Av utredningen framgår att BB skulle höras upplysningsvis och inte som misstänkt i utredningen om ringa narkotikabrott. Polismyndigheten har beskrivit det som utspelade sig i matbutiken som att polisen hade ett samtal eller en diskussion med BB. Samtalet rörde bl.a. narkotika. Med anledning av det vill jag erinra om att det enligt bestämmelserna om förundersökning i

text: rättegångsbalken

text: och i förundersökningskungörelsen inte finns några andra former för samtal än förhör. Om ett ”samtal” rör den sak som förundersökningen avser är det alltså att betrakta som ett förhör. (Se JO 2007/08 s. 149.)

text: Det som utspelade sig i matbutiken kan inte betraktas som något annat än ett förhör inom ramen för den tidigare inledda förundersökningen om ringa narkotikabrott. Platsen och formerna för förhöret var dock i direkt strid med hänsynsprincipen och bestämmelserna om förhör i förundersökningskungörelsen. Jag återkommer längre fram i beslutet med generella synpunkter på att en ung person som misstänks för brott hörs upplysningsvis.

text: I fråga om kroppsbesiktningen anser jag i likhet med Polismyndigheten att det kan diskuteras om BB var skäligen misstänkt för narkotikabrott. Det finns dock ett bedömningsutrymme i denna typ av frågor, och polisernas bedömning framstår inte som direkt felaktig. Den som skäligen kan misstänkas för ett brott som det kan följa fängelse på får kroppsbesiktigas (se

text: 28 kap. 12 §

text: RB). Mot den bakgrunden har jag inte anledning att kritisera Polismyndigheten för kroppsbesiktningen.

text: När det gäller påståendena om att poliserna skulle ha uppträtt på ett kränkande och otrevligt sätt mot BB står ord mot ord, och jag har inte underlag för att rikta någon kritik mot Polismyndigheten i den delen. Linköpingsmodellen

text: Beskrivning av arbetsmetoden

text: Såvitt jag förstått har den s.k. Linköpingsmodellen tillämpats inom Polismyndigheten i flera år. Den finns numera beskriven i Polismyndighetens handbok för narkotikabekämpning där flera arbetsmetoder finns samlade för att kunna spridas nationellt.

text: I handboken redogörs i avsnitt 2.2. för en arbetsmetod vars syfte är att polisen genom hembesök i ett tidigt skede ska avbryta ett begynnande narkotikamissbruk bland ungdomar mellan 15 och 18 år. Metoden ska tillämpas

text: avseende den som inte tidigare rapporterats för narkotikabrott och innan misstanken når upp till skälig misstanke.

text: När det gäller den praktiska tillämpningen av metoden anges bl.a. följande i handboken. Polisen får kännedom om att en ung person misstänks bruka narkotika och en förundersökning inleds om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts. Polisen planerar in ett hembesök hos den unge som ska höras. Ett sådant förhör genomförs endast om misstanken inte når upp till skälig misstanke. När polisen är på plats vid den unges hem informeras vårdnadshavarna om att polisen avser att genomföra ett förhör med deras barn. Om vårdnadshavarna samtycker kan förhöret genomföras i hemmet. Om polisen nekas att genomföra förhöret bör polisen lämna platsen och i stället kalla till förhör på polisstationen.

text: Arbetet enligt Linköpingsmodellen är brottsutredning

text: Polismyndigheten har i sitt yttrande till JO angett att arbetsmetoden Linköpingsmodellen utgör en del av myndighetens brottsförebyggande arbete enligt

text: 2 § polislagen

text: Det bakomliggande syftet med polisens arbete enligt Linköpingsmodellen är att förhindra att unga personer brukar narkotika och avbryta ett begynnande missbruk. Det är i den meningen ett brottsförebyggande arbete. Arbetsmetoden förutsätter dock, enligt vad som sägs i handboken, att en förundersökning inletts. Ändamålet med en förundersökning är att utreda en konkret brottslig gärning samt vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om det finns tillräckliga skäl för åtal mot honom eller henne (se

text: 23 kap. 2 §

text: RB). Jag kan därför inte se annat än att det handlar om ett brottsutredande arbete (se

text: 2 § 3 polislagen

text: Det finns skäl att betona att en förundersökning inte kan inledas för att polisen har en allmän misstanke om att en ung person brukar narkotika och i brottsförebyggande syfte vill prata med den unge och dennes vårdnadshavare om narkotika och riskbeteenden. Det skulle inte vara förenligt med förundersökningsinstitutet. Enligt min mening kan det också sättas ifråga om polisen bör inleda en förundersökning när det redan före förhöret framstår som utsiktslöst att utreda en viss konkret brottslig gärning, exempelvis om det gått lång tid efter det misstänkta bruket av narkotika (se

text: 23 kap. 1 § andra stycket

text: RB).

text: I detta sammanhang finns det också anledning att nämna Polismyndighetens skyldighet att samarbeta med myndigheterna inom socialtjänsten och snarast underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. Polismyndigheten har även en skyldighet att genast anmäla till socialnämnden om den i sin verksamhet får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa, t.ex. på grund av eget missbruk. (Se

text: 6 § polislagen

text: och

text: 14 kap. 1 § första stycket 2 socialtjänstlagen

text: Förhör i den unges hem

text: I Polismyndighetens handbok anges att förhöret med den unge kan genomföras i hemmet om vårdnadshavaren samtycker. Det nämns dock inget om att den unge ska tillfrågas om sin åsikt till att förhöret genomförs på det sättet. Med anledning av det vill jag framhålla barnets rätt att komma till tals enligt

text: artikel 12 i barnkonventionen

text: . Den rätten omfattar både en mer allmän rätt för barnet att uttrycka sina åsikter och en rätt för barnet att höras och göras delaktig i ärenden vid domstolar och myndigheter. Barnets åsikter ska tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad.

text: Av Polismyndighetens handbok framgår vidare att Linköpingsmodellen ska användas på så sätt att polisen utan föregående underrättelse besöker bostaden och frågar om samtycke till ett förhör med den unge i hemmet. Utan någon underrättelse i förväg kan det dock vara svårt för den unge och vårdnadshavaren att göra ett välöverlagt val om huruvida förhöret ska hållas i bostaden. Det framstår som tveksamt om det i ett sådant läge finns möjlighet att lämna ett reellt samtycke.

text: Oavsett frågan om samtycke bör det inte hållas förhör med den unge i närvaro av vårdnadshavaren om det skulle strida mot den unges bästa eller om det finns andra särskilda skäl (se 5 § tredje stycket lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL). Den unge bör tillfrågas om sin inställning till att vårdnadshavaren är närvarande vid förhöret (se

text: prop. 1994/95:12 s. 64

text: f.).

text: Det finns risker med att höra den unge upplysningsvis

text: Enligt arbetsmetoden ska den unge höras upplysningsvis. Om misstanken förstärks under förhöret och når upp till skälig misstanke ska förhöret avslutas och den unge ska bl.a. underrättas om misstanken och om rätten till försvarare vid förhör på polisstationen vid ett senare tillfälle (se

text: 23 kap. 18 §

text: RB och 12 § FUK).

text: De rättssäkerhetsgarantier som är knutna till underrättelse om brottsmisstanke får givetvis inte sättas ur spel genom att en person hörs upplysningsvis i stället för som skäligen misstänkt. När någon hörs upplysningsvis finns det en risk för att den hörde medvetet eller omedvetet lämnar oförmånliga uppgifter, vilka sedan används mot honom eller henne vid en straffrättslig prövning, utan att den hörde har fått tillfälle att ta ställning till t.ex. frågan om försvarare. Det förhållandet att ett förhör ska avbrytas om skälig misstanke uppstår förändrar inte situationen. (Se JO 2000/01 s. 100,

text: JO 2008/09 s. 92

text: och JO 2011/12 s. 130.)

text: Det finns alltså en risk att rättssäkerhetsintressen inte beaktas fullt ut när den unge hörs upplysningsvis. Det kan därför finnas anledning att inför förhöret upplysa den unge och vårdnadshavaren om att det i utredningsmaterialet finns uppgifter som är besvärande men att misstanken inte når upp till nivån skälig misstanke samt vad som händer om misstanken stärks under förhöret och vad

text: graden av misstanke har för betydelse för den unges rättigheter i förundersökningen (se JO 2000/01 s. 100 och

text: JO 2008/09 s. 92

text: Jag vill också peka på att även den som ska höras upplysningsvis under en förundersökning utan att vara skäligen misstänkt som regel bör kunna låta sig biträdas av en privat försvarare (se

text: NJA 2021 s. 286

text: p. 11).

text: Sekretess

text: Ett syfte med Linköpingsmodellen är att informera vårdnadshavaren om misstanken mot den unge samt generellt om narkotika och missbruksbeteende. Vårdnadshavaren ska också närvara vid förhöret med den unge.

text: En uppgift om att någon är misstänkt för brott anses i normalfallet vara så känslig att uppgiften omfattas av sekretess enligt

text: 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: (OSL).

text: En vårdnadshavare har inte alltid möjlighet att utan den unges medgivande ta del av uppgifter där sekretess gäller till skydd för den unge. När barnet kommit upp i tonåren får det många gånger anses ha nått en sådan mognad att det bör åtnjuta ett visst skydd för sin integritet gentemot sina föräldrar. (Se

text: 12 kap. 3 §

text: OSL samt

text: prop. 1979/80:2 s. 330

text: prop. 1988/89:67 s. 35

text: f. och

text: prop. 2008/09:150 s. 370

text: Om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för brott ska som huvudregel vårdnadshavaren omedelbart underrättas och kallas till förhör som hålls med den unge (se 5 § LUL). Underrättelseskyldighet har ansetts innebära en reglering av utlämnande av uppgifter till enskild som i vissa situationer kan vara sekretessbelagda enligt

text: 35 kap. 1 §

text: OSL. Av den anledningen har det i

text: 35 kap. 10 § första stycket 1

text: OSL gjorts ett undantag från sekretessen för att vårdnadshavaren ska kunna underrättas. (Se

text: prop. 1987/88:135 s. 33

text: f.)

text: Den nu aktuella arbetsmetoden ska tillämpas avseende ungdomar mellan 15 och 18 år där misstanken inte når upp till skälig misstanke. I en sådan situation gäller inte undantaget för sekretess i

text: 35 kap. 10 § första stycket 1

text: OSL.

text: Det framstår inte som i alla lägen givet att det finns stöd i offentlighets- och sekretesslagen att lämna uppgifter till vårdnadshavaren enligt vad som förutsätts i Linköpingsmodellen. Jag har noterat att frågan om sekretess över huvud taget inte berörs i Polismyndighetens handbok. Kritik och avslutande kommentarer Polismyndigheten kritiseras för förhöret som hölls med BB i en matbutik.

text: Arbetet med att begränsa bruket av narkotika bland ungdomar är viktigt, och det finns stora fördelar för både individen och samhället att avbryta ett begynnande narkotikamissbruk i ett tidigt skede. Jag ser därför positivt på att Polismyndigheten sätter fokus på arbetet med det.

text: Polismyndighetens arbetsmetoder måste dock vara förenliga med gällande lagstiftning. Jag är tveksam till om Linköpingsmodellen är det i alla avseenden. Jag har också kunnat se vissa risker i rättssäkerhetshänseende med arbetsmetoden.

text: Med anledning av det som kommit fram genom klagomålet till JO har Polismyndigheten uppgett att den avser att uppdatera handboken genom att ytterligare tydliggöra att Linköpingsmodellen ska användas vid hembesök och inte på allmän plats. Jag utgår från att Polismyndigheten också kommer att göra en översyn av arbetsmetoden med anledning av mina uttalanden i beslutet. Vid den översynen bör myndigheten även analysera arbetsmetodens förenlighet med barnkonventionen. Jag har tidigare nämnt barnets rätt enligt artikel 12 att komma till tals. Vidare är det viktigt att beakta bl.a. de garantier som varje barn som misstänks eller åtalas för att ha begått brott ska tillförsäkras enligt artikel 40 punkten 2 (b). Det gäller exempelvis att barnet snarast och direkt ska underrättas om vilka anklagelser som riktas mot honom eller henne och få juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp samt att barnet inte ska tvingas att avge vittnesmål eller erkänna sig skyldigt.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Bild- och ljudupptagning
Förhandling/ sammanträde
Förhandlingsoffentlighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: En tingsrätt har utan grund förbjudit ljudupptagning vid muntliga förberedelser i tvistemål

org: jo

sammanfattning: En tingsrätt förbjöd ljudupptagning vid två muntliga förberedelser i tvistemål. I det ena fallet fattades beslutet i förväg. Besluten dokumenterades inte i protokollen från sammanträdena. JO konstaterar att det inte finns något lagligt stöd för att rent allmänt förbjuda ljudupptagningar vid muntliga förberedelser i tvistemål och uttalar att ett förbud mot ljudupptagning med stöd av 5 kap. 9 § RB förutsätter att ordföranden i det enskilda fallet bedömer att förbudet behövs för att upprätthålla ordningen. Mot det behovet måste ställas offentlighetsprincipen och den enskildes intresse av att kunna göra ljudupptagningen. Enligt JO bör försiktighet visas med att meddela parter och ombud ett förbud. Det kan dessutom endast i undantagsfall bli aktuellt att fatta ett sådant beslut i förväg. JO noterar att tingsrätten inte tycks ha gjort någon egentlig bedömning i de enskilda fallen utan snarare haft inställningen att det rent generellt är olämpligt med ljudupptagningar vid muntliga förberedelser i tvistemål. Tingsrätten kritiseras för handläggningen. JO uttalar vidare att frågan att inte tillåta ljudupptagningar är av sådan vikt att tingsrätten i båda fallen borde gjort ställningstagandet tydligt för parterna och nedtecknat beslutet i respektive protokoll.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I anmälningar till JO klagade AA på Varbergs tingsrätt med anledning av handläggningen av två tvistemål. Han anförde i huvudsak följande.

type: stycke

text: Han var styrelseledamot i en bostadsrättsförening som var part i två tvistemål vid tingsrätten. Vid den muntliga förberedelsen i respektive mål blev han tillsagd att han inte fick spela in ljud från sammanträdet. Det var inte samma ordförande i de båda målen.

text: Till anmälningarna hade AA fogat brevkorrespondens han haft med tingsrätten med anledning av den muntliga förberedelsen i det första målet och en ljudinspelning från den muntliga förberedelsen i det andra målet.

text: Utredning

text: JO inhämtade och granskade dagboksblad och protokoll från de muntliga förberedelserna i tingsrättens mål. I samband med det noterade JO att det inte vare sig i protokollen eller dagboksbladen var antecknat att tingsrätten hade fattat något beslut om förbud mot ljudupptagning. I ett av protokollen var det inte heller antecknat att någon ställföreträdare varit närvarande.

text: Därefter uppmanade JO Varbergs tingsrätt att lämna upplysningar om handläggningen och yttra sig över det som anförts i anmälningarna.

text: Tingsrätten lämnade genom lagmannen BB sammanfattningsvis följande remissvar:

text: Yttrande från rådmannen CC Målet tillhörde en kollegas rotel men jag tog den muntliga förberedelsen eftersom min kollega hade förhinder. Det var en del komplicerade frågor så notarien DD och jag hade förberett oss mycket väl och hade en del frågor som vi behövde få förtydligat. AA var tydligt irriterad vid förhandlingen och såg, som jag förstod saken, mina frågor som okunskap. Möjligen hade han fel förväntningar på vad en muntlig förberedelse syftar till. Mitt intryck var att han trodde att han skulle komma till tingsrätten och få medhåll om att han och föreningen hade rätt. En bit in i förhandlingen observerade jag att AA hade lagt en mobiltelefon på kanten av bordet och jag frågade om han spelade in. Han sade att han gjorde det och att han också hade rätt till det och att han hade kontrollerat detta med sin advokat. Jag förklarade att i salen bestämmer jag och att man frågar innan man spelar in andra. AA blev väldigt arg men stängde av inspelningen. Jag tog inte in incidenten i protokollet eftersom jag inte ansåg att det var en fråga av sådan art att det var nödvändigt att fatta ett beslut i frågan. Snarare rörde det sig om en vanlig ordningsfråga. Hade AA begärt att få ett beslut hade han fått det. I kommentaren till

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: står följande: "Det går inte att ställa upp några allmängiltiga regler för i vilka fall det bör ske ett ingripande. Vad som ska anses vara ordningsstörande eller innebära ett olämpligt beteende i rättssalen är nämligen ytterst beroende av bedömningar som ordföranden måste göra i varje enskilt fall. Några riktlinjer för i vilka situationer som en ordförande bör agera kan dock anges. En viktig aspekt gäller givetvis rättssäkerheten. Den är betjänt av att det råder ett avspänt arbetsklimat i rättssalen och att det inte i den förekommer några ovidkommande eller störande moment som distraherar de personer som medverkar". Just inspelning vid muntliga förberedelser är olämpligt eftersom det under sådana bland annat förs förlikningsdiskussioner löpande under sammanträdets gång. Tingsrätten har som mål att försöka nå en lösning som alla kan vara nöjda med. Just i detta fall var det mycket olika saker som kom upp från båda parter och som var av den arten att dessa inte togs in i protokollet och inte heller hade med målets formella karaktär att göra. Det krävs ett ömsesidigt förtroende vid den typen av möten och att parter spelar in de diskussioner som förs och kanske delar med sig av dessa till vänner och bekanta undergräver att alla inblandade kan föra en öppen och konstruktiv diskussion. Vid ett sådant sammanträde blir en inspelning därmed ordningsstörande och distraherande för de medverkande personerna och försvårar målets klarläggande. En helt annan sak är en huvudförhandling. Då är målet utrett och klart och jag ser inte att det som utgångspunkt skulle vara ordningsstörande att en part då spelar in förhandlingen.

text: Skälet till att notarien EE vid den senare muntliga förberedelsen sade till att mobiltelefoner skulle vara avstängda var att DD var protokollförare även då och att de hade bestämt att säga till AA i förväg om de ordningsregler som gällde för den muntliga förberedelsen och den ordningsstörande karaktären av en ljudinspelning vid en muntlig förberedelse. De ansåg att en ljudinspelning vid den muntliga förberedelsen då skulle störa själva ordningen i rättssalen. Att det i protokollet saknas att även ställföreträdare var närvarande är ett förbiseende från min sida.

text: Yttrande från numera hovrättsfiskalen EE Vid sammanträdet för muntlig förberedelse den 20 november 2020, i mål nr […], informerade jag parterna om att mobiltelefoner skulle vara avstängda och att inspelning av sammanträdet inte var tillåten. Jag betraktade det som en ordningsfråga och tog beslutet inom ramen för det ansvar som ordföranden har enligt

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: . Av bestämmelsen följer bland annat att ordföranden ska verka för att skapa en lugn och avspänd atmosfär i rättssalen. Detta är viktigt inte minst vid muntliga förberedelser, vid vilka rätten vanligtvis verkar för att få parterna att komma överens. Det riskerar att motverkas om ena parten spelar in vad som sägs. Jag hade före sammanträdet fått information från en av mina kollegor att käranden i det aktuella målet tidigare hade uppträtt som part vid en muntlig förberedelse, och att det då hade uppstått en situation som gällde inspelning med mobiltelefon. Jag gjorde därför, på förhand, bedömningen att en liknande inspelning vid sammanträdet den 20 november 2020 skulle verka ordningsstörande och få en hämmande effekt i relation till möjligheterna för parterna att prata och uppträda avspänt, vilket jag bedömde som ett överordnat intresse i den aktuella situationen. Vid sammanträdet nådde parterna en förlikning och begärde att få denna stadfäst i dom. Domen avkunnades i anslutning till sammanträdet och målet var därmed avslutat. Mitt beslut om inspelning togs inte med i protokollet. Jag gjorde bedömningen att det var en ordningsfråga som inte var sådan att den enligt

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser ska antecknas (jfr

text: 6 kap.

text: och

text: 4 §§

text: rättegångsbalken

text: Tingsrättens upplysningar över handläggningen Såväl rådmannen CC som numera hovrättsfiskalen EE har i sina respektive yttranden redogjort för vad som inträffade vid respektive förhandling i de avseenden som är relevanta i sammanhanget. Beträffande det som JO noterat och begärt upplysningar om, dvs. utebliven anteckning av ställföreträdare och att besluten att neka inspelning inte dokumenterats finns följande att anföra.

text: Utebliven anteckning av ställföreträdares närvaro [första målet] Den omständigheten att ställföreträdaren inte i protokollet antecknades som närvarande (se

text: 6 kap. 3 §

text: RB) är givetvis en brist. Denna brist har emellertid inte inneburit någon vare sig processuell eller materiel skada för parten eller påverkat handläggning av målet eller dess utgång. En lärdom av det inträffade är givetvis att fortsättningsvis tillse att alla vid en förhandling närvarande också korrekt redovisas i protokollet. Det är min fulla övertygelse att så sker redan nu och att det som skedde i aktuellt fall var ett undantag.

text: Utebliven dokumentation av förbudet att spela in [båda målen] Bestämmelser om vad ett protokoll från ett sammanträde för muntlig förberedelse ska innehålla finns reglerat i 6 kap. 3 och 4 §§ RB (se även 15 § förordningen [1996:271] om mål och ärenden i allmän domstol). Den del av nu nämnda bestämmelser som ligger närmast till hands att studera är

text: 6 kap. 3 § första stycket 9

text: RB som har följande lydelse. Vid ett sammanträde skall följande antecknas:

text: 1–8. (...) 9. det som i övrigt förekommer vid ett sammanträde, i den mån det kan ha betydelse för parterna eller för högre rätt att det antecknas. Det förhållandet att tingsrätten beslutar att en inspelning inte får ske är en ordningsfråga. Någon annan betydelse för parten än att denne måste upphöra med inspelningen har beslutet inte. Beslutet kan inte heller överklagas varför det inte har någon betydelse för högre rätt. Det finns inte någon annan bestämmelse än den nu anförda som reglerar huruvida någon anteckning av beslut som nu är ifråga ska antecknas. Jag delar därför den bedömning som gjorts av EE dvs. att beslutet att med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB neka en part att spela inte behöver antecknas i protokollet. Sedan är det givetvis så att det inte är felaktigt att anteckning därom görs, men formellt sett är det inte nödvändigt eftersom det saknas någon betydelse i de avseenden som anges i

text: 5 kap. 9 § första stycket 9

text: RB. – – – Tingsrättens yttrande – – – När det gäller besluten som sådana vid respektive förhandling är det som jag tidigare svarat klaganden den 10 november 2020 […] så att när det gäller frågan om beslut under en förberedelse som tar sikte på ordningen så är det ordföranden som fattar dessa. Ordförandens vid respektive förhandling bedömning att inspelningen och sättet dessa gjordes på störde förhandlingen kan jag inte överpröva. Någon anledning att rikta kritik mot det beslut CC fattade under den muntliga förberedelsen finns således inte. När det gäller EE har han väl redogjort för hur han resonerade inför sitt beslut. Ska någon kritik riktas mot honom är det i så fall för att han fattade sitt beslut före förhandlingen eftersom beslutet, som bestämmelsen är utformad, torde skola grundas på vad som förekommer vid förhandlingen, dvs. en bedömning ad hoc av en inträffad händelse.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Ljudupptagning En förhandling vid domstol ska enligt huvudregeln vara offentlig (

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: , RF, och

text: 5 kap. 1 § rättegångsbalken

text: , RB). Begränsningar i det avseendet får göras genom lag (

text: 2 kap. 20 § första stycket 4

text: RF). Fler bestämmelser om offentligheten – inskränkningar i denna – och ordningen vid domstolens sammanträden finns i

text: 5 kap.

text: RB. Rätten har enligt dessa regler bl.a. möjlighet att under vissa förutsättningar besluta om stängda dörrar eller att utvisa den som stör ett sammanträde eller på något annat sätt uppträder olämpligt.

text: Det finns inte någon allmän regel om förbud mot ljudupptagning eller ljudöverföring under ett sammanträde motsvarande den som gäller för fotografering och annan bildupptagning (se

text: 5 kap. 9 b §

text: RB). Ljudupptagning eller ljudöverföring vid sammanträden är som utgångspunkt tillåtet. Rättens ordförande har dock möjlighet att besluta om förbud.

text: Ordföranden får förbjuda ljudupptagning eller ljudöverföring som görs av någon annan än rätten under ett förhör, om det kan antas att upptagningen eller överföringen besvärar den som hörs i sådan grad att det påverkar utredningen negativt (

text: 5 kap. 9 c §

text: RB). Paragrafen infördes 2019 och motsvarar den tidigare

text: regleringen i

text: 5 kap. 9 § andra stycket andra meningen

text: RB med den ändringen att det numera är rättens ordförande och inte rätten som fattar beslut. Enligt de tidigare motiven som fortfarande är vägledande får bestämmelsen inte ges större räckvidd än som påkallas av dess syfte, och särskild försiktighet bör visas när det är fråga om att förbjuda en inspelning som görs av en part eller ett ombud för part (se

text: prop. 1979/80:87 s. 10

text: Ordföranden ska enligt en allmän regel upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och besluta de ordningsregler som behövs (

text: 5 kap. 9 §

text: RB). Han eller hon kan också med stöd av den bestämmelsen besluta om förbud att ta upp eller överföra ljud från sammanträdet t.ex. om själva upptagningstekniken i sig stör ordningen. (Se

text: a. prop. s. 5

text: f. och

text: JO 2007/08 s. 33

text: Nämnas bör även den allmänna bestämmelsen beträffande åhörare – den gäller alltså inte parter och ombud – enligt vilken elektronisk utrustning som kan störa ordningen eller användas för att ta upp bild (t.ex. mobiltelefon) ska vara avstängd och undanstoppad (

text: 5 kap. 9 d §

text: RB). Ordföranden får besluta om undantag om det finns skäl för det. Bestämmelsen infördes 2019 i samband med andra ändringar i 5 kapitlet. Anteckningar vid domstolssammanträde I

text: 6 kap. 3 § första stycket

text: RB finns en uppräkning av uppgifter vid ett sammanträde som ska antecknas. Det är t.ex. vilka som deltar i sammanträdet samt när det hålls inom stängda dörrar och anledningen till det. Utöver det som särskilt räknas upp ska även, enligt sista punkten, övrigt som förekommer vid sammanträdet antecknas, i den mån det kan ha betydelse för parterna eller för högre rätt att det görs. Anteckningarna ska göras i anslutning till sammanträdet och – när det är fråga om en muntlig förberedelse – som huvudregel i ett protokoll (15 § förordningen [1996:271] om mål och ärenden i allmän domstol).

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA vid den muntliga förberedelsen i det första målet lade en mobiltelefon på bordet och spelade in ljudet från sammanträdet. Upptagningen fortsatte till dess att rådmannen CC upptäckte mobiltelefonen och, som det får förstås, uppmanade AA att stoppa den. Ordföranden har förklarat att hon såg det som en vanlig ordningsfråga, att det inte var nödvändigt att fatta ett beslut och att det därför inte antecknades i protokollet. Hon har också anfört att det enligt hennes uppfattning är olämpligt att ta upp ljud vid muntliga förberedelser. Under sådana förs nämligen bl.a. förlikningsdiskussioner löpande, vilket kräver ett ömsesidigt förtroende och att parterna kan föra en öppen och konstruktiv diskussion. En inspelning blir därmed enligt CC:s mening ordningsstörande och distraherande för de medverkande personerna och försvårar målets klarläggande.

text: Av utredningen framgår vidare att AA redan vid inledningen av den muntliga förberedelsen i det andra målet blev tillsagd att det råder strikt mobilförbud och

text: att det enligt

text: rättegångsbalken

text: inte är tillåtet att spela in ljud eller ta bilder med mobiltelefon. Dåvarande tingsnotarien EE har förklarat att han betraktade det som en ordningsfråga och att han hade tagit beslutet i förväg inom ramen för det ansvar som ordföranden har att verka för att skapa en lugn och avspänd atmosfär i rättssalen (

text: 5 kap. 9 §

text: RB).

text: Så som tingsrätten också konstaterat är den särskilda bestämmelsen i

text: 5 kap. 9 c §

text: RB, enligt vilken ordföranden under vissa förutsättningar får förbjuda ljudupptagning i samband med ett förhör, inte tillämplig i det här fallet. Detsamma gäller för den specifika ordningsregeln för elektronisk utrustning i

text: 5 kap. 9 d §

text: RB. CC och EE har uppgett att de grundat sina ställningstaganden på den allmänna regeln i

text: 5 kap. 9 §

text: RB om att rättens ordförande ska upprätthålla ordningen och besluta de ordningsregler som behövs.

text: Det går inte att ställa upp några allmängiltiga regler för i vilka fall det får ske ett ingripande enligt

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Vad som anses vara ordningsstörande eller innebära ett olämpligt beteende i rättssalen är ytterst beroende av bedömningar som ordföranden måste göra i varje enskilt fall (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: [3 juni 2022, version 92, JUNO], kommentaren till

text: 5 kap. 9 §

text: RB). Offentlighetsprincipen är emellertid en grundläggande princip i den svenska rättegångsordningen. I det nu aktuella avseendet innebär denna princip att ljudupptagningar vid sammanträden generellt bör tillåtas i största möjliga utsträckning och att det måste finnas starka skäl för att göra inskränkningar. För en part och dennes ombud kan dessutom en ljudupptagning vara värdefull under sakens fortsatta handläggning eller inför ett eventuellt överklagande. Därför bör särskild försiktighet visas med att meddela sådana personer förbud. (Se

text: prop. 1979/80:87 s. 8

text: f.)

text: Det finns alltså inte något lagligt stöd för att rent allmänt förbjuda ljudupptagningar vid muntliga förberedelser i tvistemål. Dessa är liksom andra sammanträden vid domstolen enligt huvudregeln offentliga. I sammanhanget förtjänar det att framhållas att ett beslut om stängda dörrar inte heller innebär en inskränkning i en enskilds rätt att göra en ljudupptagning, även om det då kan finnas anledning att också särskilt förbjuda detta (se

text: a. prop. s. 11

text: Ett förbud mot ljudupptagning vid ett sammanträde med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB förutsätter att ordföranden i det enskilda fallet bedömer att förbudet behövs för att upprätthålla ordningen. Mot det behovet måste ställas offentlighetsprincipen och den enskildes intresse av att kunna göra ljudupptagningen. Det kan endast i undantagsfall bli aktuellt att fatta ett sådant beslut i förväg.

text: Av utredningen i det här ärendet har inte framkommit några omständigheter som talar för att AA:s ljudupptagningar skulle ha varit störande för ordningen under sammanträdena. Tingsrätten tycks inte heller egentligen ha gjort någon bedömning i frågan kopplat till de specifika situationerna, utan snarare haft inställningen att det rent generellt är olämpligt med ljudupptagningar vid muntliga förberedelser i tvistemål. Ordförandena har pekat på de

text: förlikningsdiskussioner som ofta förs i samband med dessa sammanträden. Det är visserligen så att rätten har en skyldighet att verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter (

text: 42 kap. 17 § första stycket

text: RB). De närmare formerna för hur förlikningsdiskussioner ska genomföras regleras inte i

text: rättegångsbalken

text: , men utgångspunkten torde vara att tvistefrågorna och parternas inställningar i olika delar först klarläggs (

text: 42 kap. 6 §

text: RB). Under alla förhållanden riskerar enligt min mening tingsrättens förhållningssätt och resonemang i det här avseendet att sätta offentlighetsprincipen ur spel på ett sätt som lagstiftaren inte har avsett. Jag är kritisk till handläggningen.

text: Jag anser slutligen att frågan om att inte tillåta ljudupptagningar är av sådan vikt att de båda ordförandena borde gjort sina ställningstaganden tydliga för parterna och nedtecknat besluten i respektive protokoll. Precis som ett beslut om stängda dörrar inskränker offentligheten gör även ett beslut om att förbjuda en ljudupptagning det. Det får också anses ha betydelse för parterna och kan vara av intresse för överrätten (se

text: 6 kap. 3 § första stycket 9

text: RB). Detta oberoende av att beslutet inte kan överklagas.

text: I protokollet ska naturligtvis också noteras vilka företrädare för parterna som är närvarande. Att detta inte gjordes vid den muntliga förberedelsen i det första målet synes ha berott på ett förbiseende.

text: Det som i övrigt har förekommit i ärendet ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Avslutningsvis kan nämnas att jag i dag har gett beslut i ett ärende som rör bl.a. ljudupptagning och ordförandens ansvar för ordningen vid en huvudförhandling i ett brottmål (se JO:s dnr 4039-2021).

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


title: Kritik mot Attunda tingsrätt för dröjsmål med att avgöra ett tvistemål utan att utfärda stämning

sammanfattning: ChefsJO har granskat handläggningen av ett tvistemål vid Attunda tingsrätt. Av utredningen framgår att tingsrätten har bedömt käromålet som uppenbart ogrundat och avslagit det utan att utfärda stämning. ChefsJO uttalar att eftersom stämning bör utfärdas utan dröjsmål ligger det i sakens natur att en domstol så snart som möjligt bör bedöma om det finns förutsättningar att genast meddela dom i ett mål utan att stämning utfärdas. Även om detta ibland kan vara en svårbedömd fråga som kan kräva erfarenhet bör något längre dröjsmål med att avgöra målet på detta sätt inte kunna godtas. Handläggningen av målet pågick under cirka ett års tid och inga aktiva handläggningsåtgärder vidtogs under drygt tio månader. ChefsJO konstaterar att en så långsam och passiv handläggning givetvis inte är acceptabel och kritiserar tingsrätten för dröjsmålet. Under större delen av handläggningen var det en tingsfiskal som ansvarade för målet. ChefsJO gör vissa uttalanden rörande fördelningen av lednings- och arbetsuppgifter inom domstolen och understryker att det är av särskild vikt att domare under utbildning får det stöd och den hjälp som arbetsuppgifterna kräver och att arbetsuppgifterna alltid anpassas till den enskilde domarens erfarenhet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 4 augusti 2025 framförde AA, genom BB, klagomål mot Attunda tingsrätt för långsam och bristfällig handläggning av ett tvistemål. Av anmälan med bilagor framgick i huvudsak följande. Målet inleddes genom stämningsansökan den 20 augusti 2024, men sedan september 2024 har inga åtgärder vidtagits i målet. Anmälaren påpekade dröjsmålet för tingsrätten i en skrivelse i mars 2025, men denna har inte registrerats i målet.

text: Utredning

text: Tingsrätten yttrade sig genom lagmannen CC och anförde i huvudsak följande.

text: Handläggningen av målet

text: Stämningsansökan kom in till tingsrätten den 20 augusti 2024. Där yrkade käranden att svaranden skulle betala skadestånd med 5 200 000 kr. Yrkandet avsåg ”ersättning för ekonomisk skada, medicinsk skada, företagsskada och

text: moralisk skada”. Som skäl för talan gjorde käranden gällande att svaranden, genom att bl.a. framföra påståenden och klagomål mot honom på felaktiga grunder, flyga drönare över hans fastighet samt beljuga honom i polisförhör, orsakat honom skada. Den 29 augusti 2024 förelades käranden att betala ansökningsavgift. Den kom att betalas den 4 september 2024. Samma dag lottades målet till en rotel på tingsrättens avdelning 1 (1:10). Ansvarig domare för den aktuella roteln var en tingsfiskal. Den första handläggningsåtgärd som vidtogs var att tingsrätten förelade käranden att komplettera ansökan. Ett sådant föreläggande – vid äventyr av avvisning av talan – utfärdades den 6 september 2024. Den 16 september 2024 begärde käranden anstånd med att besvara föreläggandet. Anstånd begärdes till och med den 30 september. Tingsrätten beviljade anståndet. Den 30 september 2024 inkom sedan ett yttrande med en komplettering från käranden. Någon dagboksförd åtgärd kom därefter inte att vidtas i målet förrän den 22 maj 2025. Chefsrådmannen på avdelningen beslutade då att lotta om målet till en annan rotel med en rådman som ansvarig domare. Den ansvarige rådmannen meddelade dom i målet den 22 augusti 2025. Domen meddelades på handlingarna och utan att stämning utfärdades. Kärandens talan avslogs således som uppenbart ogrundad enligt bestämmelsen i

text: 42 kap. 5 § rättegångsbalken

text: . Käranden överklagade domen. Den 26 september 2025 beslutade Svea hovrätt att inte meddela prövningstillstånd … I sitt klagomål till Justitieombudsmannen gör käranden gällande att dennes ombud den 4 mars 2025 påtalat dröjsmål med handläggningen genom en skrift till tingsrätten. Någon sådan skrift har emellertid inte registrerats i målet. En motsvarande skrift har dock den 4 mars 2025 registrerats i ett annat liknande mål med samma kärande …

text: Utredningen

text: Chefsrådmannen för den avdelning där målet handlagts har yttrat sig. Det har även den tingsfiskal som hade målet lottat på sig från den 1 oktober 2024 till den 22 maj 2025. Även den rådman som därefter hade ansvar för målet och sedermera avgjorde det har yttrat sig. Yttrandena bifogas … Samtliga tre har fått del av detta yttrande. Tingsrätten har vidare efterforskat den skrift som käranden uppger att ombudet gav in den 4 mars 2025.

text: Tingsrätten redogjorde för den rättsliga regleringen och redovisade därefter följande bedömning.

text: Handläggningen av målet

text: Redan inledningsvis vill jag vara tydlig med att klaganden har rätt i att handläggningstiden – liksom inaktiva tiden – vid tingsrätten naturligtvis har blivit för lång. Bestämmelsen i

text: 42 kap. 5 § rättegångsbalken

text: är fakultativ och innebär att rätten omedelbart kan meddela en dom och avslå käromålet (se

text: Rättegångsbalken

text: , JUNO version:98 2025-06-11). Högsta domstolen har uttalat att bestämmelsen ska tillämpas restriktivt och att begreppet uppenbart ogrundat ska ges en tolkning som svarar mot de låga krav som gäller för att en tvist ska anses seriös och reell i den mening som avses i artikel 6:1 i Europakonventionen (se rättsfallet

text: NJA 2013 s. 813

text: med hänvisningar).

text: Bestämmelsen tar således enligt min mening sikte på tämligen klara fall. Det hindrar dock inte att det ändå ibland kan vara en svårbedömd fråga om den aktuella bestämmelsen kan tillämpas eller inte. Det är också en fråga som enligt min bedömning kan kräva erfarenhet. Som framgår av chefsrådmannens yttrande var målet inledningsvis lottat på en tingsfiskal. Från den 1 oktober 2024 var det dessutom en ny tingsfiskal på tingsrätten som fick ansvar för målet. Av den utredning som genomförts framgår att tingsfiskalen under hösten 2024 diskuterade målet med sin handledare och chef, varvid frågan om en tillämpning av 42 kap. 5 § var uppe. Målet borde enligt min mening redan kring denna tidpunkt ha lottats över på en ordinarie domare. Att det kom att dröja åtta månader innan så skedde är beklagligt. Det är också beklagligt att domen kom att dröja ytterligare några månader. Tingsrätten har vissa väl inarbetade rutiner för att säkerställa att tingsfiskaler inte ska behöva handlägga mål som bör hanteras av ordinarie domare. Tingsrätten har även rutiner för att mål avgörs i rimlig tid och att det sker bevakningar så att mål inte blir liggande utan åtgärder längre tider. Denna händelse har dock visat att vissa av dessa rutiner behöver skärpas och utökas. Jag avser att vid tingsrätten foga prövningar enligt

text: 42 kap. 5 § andra meningen rättegångsbalken

text: till sådana frågor som fiskaler ska anmäla till sin chef och att utgångspunkten ska vara att de inte behöver pröva dessa. En otydlighet har tidigare funnits här. Tingsrätten skärper också sina rutiner för bevakning av mål där inga dagboksförda åtgärder vidtas under viss tid. Som framgår av tingsfiskalens egna yttrade upplevde denne också en mycket tung arbetssituation och ansåg sig inte få tillräckligt stöd. Jag ser allvarligt på det och kommer att följa upp frågorna. Helt klart är att tingsfiskalen under den aktuella tiden hade ett omfattande målansvar som denne egentligen inte borde ha. Det har nu på den aktuella avdelningen säkerställts att så inte kommer bli fallet framöver.

text: Skriften från käranden

text: Som nämnts har tingsrätten inte registrerat någon sådan skrift som käranden enligt sitt klagomål gav in till tingsrätten den 4 mars 2025. En liknande skrift har dock samma dag registrerats i ett annat liknande mål med samma kärande […]. I det målet finns en anteckning från den handläggare som registrerade handlingen om att en felaktig registrering först skett och en rättelse därefter skett genom att ett dokument bytts ut. Det har inte kunnat klarläggas vad som närmre skedde vid registreringen. Eftersom e-postloggar endast sparas i 90 dagar har det inte heller varit möjligt att få fram dessa från tillfället. Anteckningen från handläggaren kan dock tyda på att något gick fel i samband med registreringen. Eftersom käranden samtidigt gav in två närmast likalydande handlingar i två olika mål kan en handling av misstag ha förblivit oregistrerad. Normalt sett är tingsrättens befattningshavare dock uppmärksammade på sådana risker.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Vissa bestämmelser om en domstols handläggning av tvistemål I

text: 42 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns bestämmelser om stämning i tvistemål och vilka åtgärder som rätten ska vidta när en ansökan om stämning kommer in till domstolen.

text: I 5 § föreskrivs att rätten ska utfärda stämning på svaranden, om ansökningen inte avvisas. Om kärandens framställning inte innefattar laga skäl för käromålet

text: eller om det annars är uppenbart ogrundat får rätten dock genast meddela dom i målet utan att stämning utfärdas.

text: I

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: finns ett uttryckligt krav på att en rättegång ska genomföras inom skälig tid. Vidare framgår av

text: 42 kap. 6 § tredje stycket

text: RB att rätten ska driva förberedelsen i ett tvistemål med inriktning på ett snabbt avgörande av målet.

text: Fördelningen av lednings- och arbetsuppgifter inom domstolen Av

text: 1 § första stycket förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion (tingsrättsinstruktionen) framgår att lagmannen ansvarar för tingsrättens verksamhet och ska se till att den bedrivs effektivt och enligt gällande rätt. Av detta följer att lagmannen är den som är ytterst ansvarig för att mål och ärenden drivs fram mot ett avgörande inom skälig tid. I det ansvaret ligger en skyldighet att agera och vidta åtgärder när ett mål inte kan avgöras inom rimlig tid. (Se bl.a. mitt beslut den 3 december 2025, dnr 9421-2024 m.fl., och

text: NJA 2021 s. 83

text: p. 11-13.) Om domstolen är indelad i avdelningar som leds av en chefsrådman har även han eller hon ett ansvar för verksamheten på sin avdelning (se bl.a. 2 §). Grunderna för fördelningen av arbetsuppgifterna och de övriga bestämmelser som behövs för verksamheten i tingsrätten ska framgå av arbetsordningen (se 8 §).

text: Enligt 15 § första stycket tingsrättsinstruktionen ska det för varje mål och vid varje tidpunkt finnas en ansvarig domare. Det innebär att det i första hand är denna domare som ansvarar för att handläggningen av ett mål står i överensstämmelse med gällande rätt. JO har tidigare uttalat att det i den enskilda domarens ansvar också ligger att domaren ska underrätta domstolens chef om handläggningen av de mål han eller hon ansvarar för inte fortskrider på ett acceptabelt sätt. (Se bl.a. JO 2024 s. 39, dnr 4254-2023.) Om domstolen är indelad i avdelningar som leds av en chefsrådman bör domaren dock i första hand vända sig till chefsrådmannen.

text: Om lagmannen, eller i förekommande fall chefsrådmannen, får information om att ett mål inte har avgjorts inom skälig tid eller inte fortskrider på ett acceptabelt sätt kan, och bör, denne utöva sitt chefskap genom att diskutera den uppkomna situationen med den ansvariga domaren. Lagmannen eller chefsrådmannen bör också vara skyldig att vid behov vidta lämpliga åtgärder. Detta kan t.ex. innefatta att erbjuda domaren en lättnad i arbetsbördan antingen genom en begränsning i tilldelningen av nya mål eller genom en möjlighet att lämna över mål till en annan domare. (Jfr bl.a. JO 2008/09 s. 42, dnr 1677- 2006, JO 2015/16 s. 57, dnr

text: , och

text: NJA 2021 s. 83

text: p. 12-13.)

text: Av 5 § tredje stycket tingsrättsinstruktionen framgår att det för varje tingsfiskal ska utses en ordinarie domare som handledare. Av 11 § första stycket framgår vidare att en tingsfiskal inte får tilldelas arbetsuppgifter i större omfattning än vad som är lämpligt med hänsyn till fiskalens erfarenhet av arbete i domstol. En fiskal får inte heller tilldelas arbetsuppgifter som kräver särskild erfarenhet. Vid

text: tilldelningen av arbetsuppgifter ska fiskalens behov av att delta i utbildning beaktas. Vid sidan av lagmannen ansvarar handledaren för att fördelningen av arbetsuppgifter till fiskalen sker på det sätt som anges i första stycket.

text: Enligt den arbetsordning som gällde för Attunda tingsrätt under det aktuella målets handläggning skulle chefsrådmännen verka för att arbetsbelastningen var jämnt fördelad inom och mellan tingsrättens avdelningar och vid behov göra omfördelningar av mål och ärenden. Chefsrådmännen skulle även med hänsyn till bestämmelserna i 11 § tingsrättsinstruktionen hålla sig underrättade om de mål och ärenden som handlades av tingsfiskaler. Chefsrådmännen fick även besluta om tillfälliga avvikelser från lottningsordningen, varvid särskilt bl.a. bestämmelserna i 11 § skulle beaktas.

text: Registrering av handlingar Under handläggningen av ett mål ska det fortlöpande registreras vilka handlingar som kommer in till domstolen, vilka åtgärder som domstolen utför i målet och vad som i övrigt förekommer i det (se 5 § förordningen [1996:271] om mål och ärenden i allmän domstol).

text: Bedömning

text: Det aktuella målet inleddes genom en stämningsansökan som kom in till tingsrätten den 20 augusti 2024. Målet lottades till en rotel som en tingsfiskal ansvarade för. Efter föreläggande från tingsrätten kompletterade käranden ansökan den 30 september. Någon dagboksförd åtgärd vidtogs därefter inte i målet förrän den 22 maj 2025 då chefsrådmannen på avdelningen lottade om målet till en annan rotel med en rådman som ansvarig domare. Rådmannen meddelade en dom i målet den 22 augusti 2025 där käromålet bedömdes som uppenbart ogrundat och avslogs utan att stämning utfärdades med stöd av

text: 42 kap. 5 § första stycket andra meningen rättegångsbalken

text: Tingsrätten har redogjort för att det från den 1 oktober 2024 var en ny tingsfiskal på tingsrätten som fick ansvar för målet. Tingsfiskalen övervägde redan inledningsvis om stämningsansökan och kompletteringen var tillräckliga för att lägga till grund för rättegång, men ansåg att bedömningen var svår och att den höga arbetsbelastningen på avdelningen gjorde det svårt att hitta utrymme för mer tidskrävande arbetsuppgifter. Hon vände sig även till andra rådmän på avdelningen, men upplevde att det var svårt att få den hjälp hon behövde av andra domare. Tingsfiskalen diskuterade målet med sin handledare och chef under hösten 2024, varvid frågan om en tillämpning av

text: 42 kap. 5 §

text: RB var uppe. Lagmannen har i remissyttrandet anfört att målet redan kring denna tidpunkt borde ha lottats över på en ordinarie domare. Han har även anfört att det är beklagligt att det kom att dröja åtta månader innan så skedde och att det dessutom tog ytterligare några månader innan dom meddelades. Chefsrådmannen på avdelningen har vidare konstaterat att tingsfiskalen tog ansvar för målet genom att vända sig till honom och att han borde ha lottat över målet till en rådmansrotel tidigare på grund av att det kunde ifrågasättas om det

text: var lämpligt för en tingsfiskal. Även den rådman som sedermera avgjorde målet har anfört att målet krävde en del överväganden.

text: Som JO tidigare har uttalat bör stämning utfärdas utan dröjsmål. Så snart en stämningsansökan har kommit in bör således rätten ta ställning till om den behöver kompletteras eller om stämning kan utfärdas. Givetvis kan i vissa fall viss tid fordras för överväganden av rättslig art innan beslut kan fattas. I de fall där ställningstagandet innebär att ansökan behöver kompletteras bör ett föreläggande snarast utfärdas. Att ställningstagandet ska ske skyndsamt har betydelse bl.a. ur den synpunkten att en svarande inte under någon längre tid bör hållas ovetande om att talan har väckts mot honom eller henne. (Se bl.a. JO 1982/83 s. 24, dnr

text: , och JO 2005/06 s. 52, dnr

text: Eftersom stämning bör utfärdas utan dröjsmål ligger det i sakens natur att en domstol så snart som möjligt bör bedöma om det finns förutsättningar att med stöd av

text: RB genast meddela dom i ett mål utan att stämning utfärdas. Bestämmelsen, som är fakultativ, ska dessutom tillämpas restriktivt (se bl.a.

text: prop. 1983/84:78 s. 43

text: NJA 1998 s. 278

text: och Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: [10 december 2025, Version 99, JUNO], kommentaren till

text: 42 kap. 5 §

text: ). Den torde således i likhet med vad tingsrätten anfört endast bli tillämplig i tämligen klara fall. Jag instämmer visserligen med tingsrätten att detta inte hindrar att det ändå ibland kan vara en svårbedömd fråga om den aktuella bestämmelsen kan tillämpas och att denna bedömning kan kräva erfarenhet. Mot bakgrund av det ovan sagda bör något längre dröjsmål med att tillämpa bestämmelsen dock inte kunna godtas.

text: I det aktuella målet skickade tingsrätten ett kompletteringsföreläggande till käranden i ett tidigt skede. Efter att kompletteringen inkom i september 2024 vidtog tingsrätten dock inga aktiva handläggningsåtgärder förrän domen meddelades i augusti 2025. En så långsam och passiv handläggning är givetvis inte acceptabel. Tingsrätten kritiseras för dröjsmålet.

text: Attunda tingsrätts arbetsordning innehöll vissa rutiner om bl.a. måluppföljning, omfördelning av mål och tingsfiskalers handläggning av mål. Tingsrätten har i remissyttrandet anfört att domstolen har rutiner för att säkerställa att tingsfiskaler inte ska behöva handlägga mål som bör hanteras av ordinarie domare, samt för att mål avgörs i rimlig tid och att det sker bevakningar så att mål inte blir liggande utan åtgärder längre tider. Tingsrätten har dock konstaterat att denna händelse visat att vissa av dessa rutiner behöver skärpas och utökas. Jag ser därför positivt på att tingsrätten avser att vidta åtgärder i dessa avseenden.

text: Lagmannen har konstaterat att tingsfiskalen under den aktuella tiden hade ett omfattande målansvar som hon egentligen inte borde haft. Enligt honom har det dock på den aktuella avdelningen säkerställts att så inte kommer bli fallet framöver. Lagmannen har även anfört att han kommer att följa upp tingsfiskalens upplevelse av en tung arbetssituation och bristande stöd. Detta är

text: positivt och jag vill i sammanhanget understryka att det är av särskild vikt att domare under utbildning får det stöd och den hjälp som arbetsuppgifterna kräver och att arbetsuppgifterna alltid anpassas till den enskilde domarens erfarenhet (jfr bl.a. 5 och 11 §§ tingsrättsinstruktionen).

text: Av utredningen framgår att AA, genom BB, gav in en skrift till tingsrätten den 4 mars 2025 där han bl.a. klagade på långsam handläggning. Skriften kom dock inte att registreras i målet och enligt tingsrätten har det inte kunnat klarläggas vad som närmare skedde vid registreringen. Inlagan borde naturligtvis ha registrerats och tingsrätten kan därför inte undgå kritik för denna brist.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av chefsJO Erik Nymansson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Erik Thilén har föredragit ärendet och byråchefen Stefan Nyman har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Inhibition Överklagande

title: Anmälan mot Kronofogdemyndigheten, Göteborgskontoret, om handläggningen av ärenden om utmätning av lön, dröjsmål med att överlämna överklaganden, som även innehöll yrkanden om inhibition, till tingsrätt m.m.

text: Anmälan

text: Anmälarna (i fortsättningen kallade AA och BB) klagade på Kronofogdemyndighetens, Göteborgskontoret, och tjänstemannen CC:s handläggning av deras ärenden rörande utmätning av lön. AA och BB anförde därvid bl.a. följande. Myndigheten fattade beslut om utmätning av AA:s lön utan föregående kommunicering och utredning av de ekonomiska förhållandena. Dessutom vägrade CC att svara i telefon när de ringde till henne. Utmätningsbeloppet är felaktigt beräknat, vilket medför att utmätning sker med ett för stort belopp. Deras överklagandeskrifter, vilka skickades till Kronofogde-myndigheten den 5 februari 2007 och ankomststämplades där den 7 februari 2007, hade vid tidpunkten för anmälan till JO den 21 februari 2007 ännu inte inkommit till tingsrätten, trots att de innehöll yrkanden om inhibition. Handlingarna kunde heller inte återfinnas vid Kronofogdemyndigheten. Vidare fortgick utmätning trots att överklagande hade skett.

text: Utredning

text: Handlingar ur Kronofogdemyndighetens akter rörande AA och BB togs in och granskades.

text: Anmälningarna remitterades därefter till Kronofogdemyndigheten för yttrande över vad anmälarna hade anfört om hanteringen av överklagandena.

text: Av Kronofogdemyndighetens, huvudkontoret, genom biträdande processägaren DD, remissvar framgår i remitterade delar i huvudsak följande. Kronofogdemyndigheten beslutade den 31 januari 2007 om utmätning i AA:s lön. Beslutet överklagades av AA och hennes överklagande kom, enligt vad västra indrivningsavdelningen upplyst, in till myndigheten den 7 februari 2007 men vidarebefordrades till tingsrätten först den 21 februari 2007. Enligt

text: 18 kap. 10 § utsökningsbalken

text: skall ett överklagande skickas till tingsrätten så snart som möjligt. Av kommentaren till

text: Utsökningsbalken

text: , 3 uppl., sid. 673, framgår att ett

text: överklagande skall skickas över så snart som möjligt men att det har förutsatts att Kronofogdemyndigheten kan dröja något med översändandet om det behövs med hänsyn till ifrågasatt självrättelse. Har klaganden begärt inhibition bör dock Kronofogdemyndigheten genast sända handlingarna till tingsrätten, såvida inte förhållandena är sådana att någon ytterligare verkställighetsåtgärd inte är aktuell. Ett överklagande skall alltså handläggas skyndsamt och detta är, enligt huvudkontorets uppfattning och som JO tidigare påtalat, särskilt viktigt när det i överklagandet finns ett yrkande om inhibition. Kronofogdemyndighetens västra indrivningsavdelning har tillstått att myndigheten inte i tid har överlämnat vare sig AA:s eller BB:s överklagande till tingsrätten och att detta berodde på ett förbiseende. Västra indrivningsavdelningen skall, enligt vad framgår av avdelningens yttranden, nu ha vidtagit åtgärder för att förhindra att samma misstag upprepas. Kronofogde-myndighetens huvudkontor är av den uppfattningen att överklagandena borde ha överlämnats till tingsrätten genast, dvs. inom en eller ett par dagar efter det att överklagandet kom in till Kronofogdemyndigheten och att det i detta fall har dröjt för lång tid. Hade Kronofogdemyndigheten behövt ytterligare tid för att yttra sig borde överklagandet ändå ha skickats över inom nu angivna tid men med uppgift om att yttrande skulle inkomma inom ytterligare några dagar.

text: Av de till remissvaren bifogade yttrandena från Kronofogdemyndigheten, västra indrivningsavdelningen, framgår vidare bl.a. följande. Tingsrätten avslog i beslut den 22 februari 2007 AA:s begäran om inhibition. Hennes överklagande föranledde Kronofogdemyndigheten att den 21 februari 2007 ändra löneutmätningsbeslutet och mellanskillnaden har återbetalats till AA. – Av förbiseende kom inte heller BB:s överklagande att överlämnas till Göteborgs tingsrätt förrän den 21 februari 2007. Tingsrätten meddelade i beslut den 23 februari 2007 att målet tills vidare inte fick verkställas. BB:s överklagande lämnades slutligen utan bifall i beslut av Göteborgs tingsrätt den 11 april 2007. Kronofogdemyndigheten hade vid tiden för BB:s överklagande inte fattat beslut om utmätning av lön eller egendom beträffande honom.

text: AA och BB kommenterade remissvaren. De tillade bl.a. att Kronofogdemyndigheten till tingsrätten hade utlämnat sekretessbelagda uppgifter, vilka därefter blivit offentliga. Vidare framställde de yrkanden om skadestånd.

text: Bedömning

text: Jag har i ett beslut den 21 april 2006 anfört bl.a. att när inhibition begärs bör överklagandet genast sändas till tingsrätten (JO:s ämbetsberättelse 2006/07 s. 160). Som Kronofogdemyndigheten har anfört har myndigheten dröjt för lång tid med att sända AA:s och BB:s överklaganden jämte yrkanden om inhibition till tingsrätten. För detta förtjänar Kronofogdemyndigheten kritik. Jag noterar att den berörda enheten har vidtagit åtgärder för att säkerställa att en begäran om inhibition överlämnas till tingsrätten i rätt tid.

text: Frågan om utlämnande av sekretessbelagda uppgifter rörande AA har behandlats av mig rörande Kronofogdemyndigheten (dnr 2367-2007) och av

text: chefsjustitieombudsmannen Mats Melin rörande Göteborgs tingsrätt (dnr 3940- 2007). Jag finner inte anledning att vidta någon ytterligare åtgärd i denna del. JO är inte behörig att pröva skadeståndsanspråk. Det som i övrigt har förekommit i ärendet ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

title: Uttag av avgifter inom äldreomsorgen; fråga om socialnämndensbeslut om en ändring i den kommunala taxan stod i strid med det s.k. retroaktivitetsförbudet i 2 kap. 3 § kommunallagen (1991:900). Även fråga om skyldighet att lämna en underrättelse

text: Uttag av avgifter inom äldreomsorgen; fråga om socialnämndens beslut om en ändring i den kommunala taxan stod i strid med det s.k. retroaktivitetsförbudet i

text: 2 kap. 3 § kommunallagen (1991:900)

text: . Även fråga om skyldighet att lämna en underrättelse om att ett beslut i ett enskilt avgiftsärende kunde överklagas

text: Kommunfullmäktige i Melleruds kommun beslutade den 19 juni 2002 att fastställa ett nytt taxesystem inom äldre- och handikappomsorgen att tillämpas från den 1 juli 2002. I underlaget, som bestod av ett tjänsteutlåtande av den 4 april 2002, angavs de nya nivåerna för avgifter inom äldre- och handikappomsorgen. Avgiften för mat i särskilda boendeformer höjdes från 2 000 kr till 2 525 kr per månad för den som utnyttjade samtliga måltider. I utlåtandet gavs även anvisningar bl.a. i fråga om hur den enskildes inkomst skulle beräknas samt i fråga om när jämkning av avgifter, däribland avgiften för mat, skulle ske.

text: Socialnämnden i Melleruds kommun beslutade den 2 september 2002 att den enskilde skulle tillförsäkras ett ”särskilt förbehållsbelopp” för ”personliga behov utöver livsmedel” med 2 512 kronor per månad för boende i särskilda boendeformer och för personer i ordinärt boende med 2 887 kronor per månad.

text: Den 16 september 2002 fattade socialnämnden ett nytt beslut som innebar att en enskild som förfogade över ett kapital överstigande ett basbeslopp (37 900 kr år 2002) inte skulle tillförsäkras det särskilda förbehållsbeloppet och inte heller kunde få avgiften för mat jämkad.

text: I en anmälan som kom in till JO den 8 januari 2003 framförde AA klagomål mot Socialnämnden i Melleruds kommun. Han anförde i huvudsak följande. Hans svärmor, som förfogade över kapital överstigande ett basbelopp, hade fått en höjning av avgifter på över 18 000 kr om året. Den 23 oktober 2002 sände Melleruds kommun ut fakturor för ålderdomshemsavgiften för månaderna juli– september. I dessa var den höga matkostnaden debiterad och förbehållsbeloppet inte beaktat. AA ifrågasatte om kommunen hade rätt att debitera den högre avgiften redan från den 1 juli 2002, trots att beslutet om att införa den kompletterande regeln om nekad jämkning av matavgiften m.m. fattades först den 16 september 2002. Han ifrågasatte också om det var rätt av Melleruds kommun att först den 23

text: oktober 2002 tillkännage för omsorgstagarna vilka konsekvenser de fattade besluten skulle få, eftersom överklagandetiden då hade gått ut.

text: Inledningsvis inhämtades från Melleruds kommun kopior av kommunfullmäktiges och socialnämndens aktuella beslut i fråga om äldreomsorgsavgifter samt beslutsunderlagen. Därvid framkom bl.a. följande. Kommunfullmäktiges i Melleruds kommun beslut, § 40, den 19 juni 2002 I tjänsteutlåtandet av den 4 april 2002, till vilket kommunfullmäktige hänvisade i sitt beslut, redogjordes under rubriken ”Tillämpningsanvisningar för handläggningen av avgifter inom äldre- och handikappomsorgen” bl.a. för vilka inkomster som skulle ligga till grund för avgiftsberäkningen. Det angavs därvid bl.a. att förmögenhet inte skulle påverka beräkningen av inkomst annat än som kapitalinkomst.

text: Av anvisningarna framgick härutöver bl.a. följande. Om inkomsten var så låg att den enskilde inte uppnådde den i lagen fastställda miniminivån hade kommunen ingen skyldighet att betala ut medel till den enskilde för att kompensera detta. Kommunen hade däremot en skyldighet att informera om rätten att söka socialbidrag. Om kommunen fann att den enskilde inte hade det förbehållsbelopp han eller hon hade rätt till, skulle avgiften sättas ned.

text: För den enskilde som köpte färdiglagad mat skulle det i förbehållsbeloppet ingående minimibeloppet höjas med ett belopp motsvarande skillnaden mellan 1 200 kr och den faktiska kostnaden för den färdiglagade maten.

text: I de fall den enskildes inkomst var så låg att beslut om avgiftsbefrielse hade fattats skulle den del av matkostnaden som medel saknades för jämkas. Med jämkning avsågs att den enskilde befriades från denna kostnad. Socialnämndens i Melleruds kommun beslut, § 175, den 2 september 2002 Socialnämnden i Melleruds kommun beslutade vid sammanträde den 2 september 2002 att den enskilde skulle tillförsäkras ett särskilt förbehållsbelopp för personliga behov utöver livsmedel med 2 512 kr per månad för boende i särskilda boendeformer och för personer i ordinärt boende med 2 887 kr per månad. Detta särskilda förbehållsbelopp skulle utgå då den enskildes inkomst understeg förbehållsbelopp och faktisk boendekostnad. Förvaltningen skulle i övrigt hantera frågan på sätt som angavs i tjänsteutlåtande daterat den 27 augusti 2002.

text: I tjänsteutlåtandet anfördes bl.a. följande. Under arbetet med att konstruera ett administrativt system för beräkning av de nya avgifterna hade frågan om utfallet för enskilda med de lägsta inkomsterna aktualiserats. De personer som hade en mycket låg inkomst och ofta även saknade BTP (kommunalt bostadstillägg) riskerade att förlora även det förbehållsbelopp de tidigare hade garanterats – 1 449 kr per månad. I ett kompletterande meddelandeblad hade Socialstyrelsen uppmärksammat denna fråga (Socialstyrelsens meddelandeblad 9/02, JO:s anmärkning). [...] Frågan som nu var aktuell var om ett särskilt förbehållsbelopp

text: skulle tillförsäkras den enskilde med minst 2 512 kr per månad. Finansieringen av detta särskilda förbehållsbelopp skulle i så fall ske genom reducering av matkostnaden helt eller delvis, i enlighet med kommunfullmäktiges beslut § 40/2002. De personer som trots hel reducering av matkostnaden ändå inte hade kvar 2 512 kr av den egna inkomsten skulle tillförsäkras det särskilda förbehållsbeloppet i särskild ordning. Som krav för att tillförsäkras det särskilda förbehållsbeloppet måste den enskilde ha ansökt om BTP. Socialnämndens beslut, § 196, den 16 september 2002 Vid nytt sammanträde den 16 september 2002 beslutade socialnämnden att när den enskilde förfogade över ett kapital som översteg ett basbelopp (37 900 kr år 2002) jämkades inte matkostnaden. Inte heller tillförsäkrades den enskilde i detta fall det särskilda förbehållsbeloppet 2 512 kr.

text: Av det underliggande tjänsteutlåtandet framgick bl.a. följande. I kommunfullmäktiges beslut § 40 om avgifter för äldre- och handikappomsorg ingick att den enskilde som enligt lagstiftningen befriades från att betala egenavgift på grund av för låg inkomst även kunde få matkostnaden jämkad. Detta gällde då den enskilde saknade medel för att betala maten på ett särskilt boende eller mat som distribuerats genom hemvården. Jämkningen kunde vara del av kostnaden eller hela kostnaden. [...]. Vid de beräkningar som hade genomförts hade en särskild fråga aktualiserats. Det gällde personer som har låga pensioner och relativt höga ränteinkomster. När avgiftsunderlaget räknats fram blev deras aktuella nettoinkomst så låg att de blev befriade från avgift. [...] När det gällde avgiftsberäkningen var lagen tydlig. Innehav av förmögenhet påverkade inte avgiften. Däremot skulle ränteinkomsten räknas in i avgiftsunderlaget. I de lokala besluten om jämkning av matkostnad och ett särskilt förbehållsbelopp hade innehav av kapital inte särskilt beaktats. Det var inte förenligt med

text: kommunallagens

text: likställighetsprincip att en person med ränteinkomst av kapital skulle ha jämkning av matkostnad. Inte heller skulle den personen tillförsäkras det särskilda förbehållsbeloppet. Om sparande skulle liknas vid uppskjuten konsumtion kunde inte kommunala medel användas för att subventionera fortsatt sparande. Remiss till Socialnämnden i Melleruds kommun AA:s anmälan remitterades till Socialnämnden i Melleruds kommun för utredning och yttrande. Socialnämnden skulle även yttra sig över sin behörighet att fatta besluten den 2 och 16 september 2002.

text: Socialnämnden anförde i remissvaret i huvudsak följande. AA har i ärende avseende bestämmande av avgift för BB inlämnat en anmälan till Riksdagens ombudsmän. I yttrandet som följer berörs endast hanteringen av ärendet i form av kommunens införande av nya avgifter samt i det enskilda ärendet. Den 19 juni 2002 beslutade kommunfullmäktige i Mellerud att införa ett nytt avgiftssystem inom äldre- och handikappomsorgen. Beslutet var en konsekvens av förändringar i bland annat

text: socialtjänstlagen

text: från och med 1 juli 2002. Den stora förändringen var att man bestämde ett nationellt förbehållsbelopp och en maxavgift

text: för vård och omsorg. Avgiften för vård och omsorg omfattar inte bostadskostnad och avgift för mat. I kommunfullmäktiges beslut från den 19 juni, som relaterar till tjänsteutlåtande 2002-04-04 av CC, framgår bland annat att om inkomsten är så låg att den enskilde inte uppnår den i lagen fastställda miniminivån har kommunen ingen skyldighet att betala ut medel till den enskilde för att kompensera detta. Om den enskilde inte har det förbehållsbelopp han eller hon har rätt till ska avgiften sättas ned. Enligt kommunens beräkning var BB:s avgiftsutrymme negativt. Avgiften för vård och omsorg bestämdes av den anledningen till 0 kronor. Någon ytterligare reducering av avgiften för vård och omsorg var därför inte möjlig. Under arbetets gång med att beräkna vårdavgifter upptäcktes att ett flertal personer fick i likhet med BB ett negativt avgiftsutrymme. Socialnämnden upplevde det inte rimligt att den förhållandevis stora gruppen med negativt avgiftsutrymme skulle tvingas att ansöka om ekonomiskt bistånd samtidigt som nämnden har ansvar även för detta område. Förvaltningen och nämnden fann det då rimligt att skapa ett instrument för att kunna reducera övriga avgifter som kommunen debiterar den enskilde. Utformningen av ett sådant system beslutades av socialnämnden den 2 och 16 september 2002. Besluten ansågs vara ett förtydligande av den praktiska hanteringen av avgiftsberäkningen till följd av kommunfullmäktiges beslut om införande av nya avgifter inom äldre- och handikappomsorgen. Av den anledningen underställdes inte ärendet kommunfullmäktige för beslut. De kriterier nämnden ställde upp för jämkning av övriga avgifter följer i princip samma krav som skulle prövas vid ansökan om ekonomiskt bistånd. BB:s förmögenhet överstiger ett basbelopp. Av den anledningen prövas inte eventuell jämkning av mat- och bostadskostnad. Mot den bakgrund som anförts anser socialnämnden i Mellerud att BB debiterats rätt vård- och omsorgsavgift både från 1 juli och senare datum. På grund av BB:s förmögenhet kan hon inte komma i fråga om jämkning av övriga avgifter som debiteras av socialnämnden. Socialnämnden beklagar däremot den långa tid som dröjde innan avgiftsbesluten meddelades och fick samtidigt till följd att räkningar för tre månader anhopades till ett betalningstillfälle. Orsaken till detta var den korta förberedelsetiden kommunen fick för att anpassa regelsystemet och datastöd till de nya förutsättningarna som riksdagen beslutat om. Påståendet i anmälan att tillkännagivandet av avgiftsbesluten skulle ske så sent att det inte fanns möjlighet att överklaga dem tolkar vi som ett missförstånd. Den enskilde har tre veckor på sig att överklaga beslutet från den dag han/hon tog del av beslutet. En brist i vår hantering har dock varit att vi inte bifogat någon besvärshänvisning tillsammans med besluten i den första omgången avgiftsbeslut. Socialförvaltningen har däremot löpande varit öppen för ytterligare information och omprövning av avgiftsbeslut om den enskilde så begärt detta. Det nya systemet är trots allt inte bara nytt för den enskilde utan även för kommunen.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I ett beslut den 20 april 2004 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: Den 1 juli 2002 infördes nya bestämmelser i

text: 8 kap.

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: om avgifter inom äldre- och handikappomsorgen. Bestämmelserna innebär bl.a. att ett högkostnadsskydd gäller för avgifterna för hemtjänst, dagverksamhet och kommunal hälso- och sjukvård samt för bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av bestämmelserna i

text: 12 kap.

text: jordabalken

text: om hyra (

text: 8 kap. 5 § socialtjänstlagen

text: ). Avgifter för mat omfattas inte av högkostnadsskyddet.

text: Den enskilde skall tillförsäkras ett förbehållsbelopp, dvs. ett belopp som den enskilde har rätt att behålla av sina egna medel innan avgifter får tas ut för de insatser som omfattas av högkostnadsskyddet (

text: 8 kap. 6 § socialtjänstlagen

text: Förbehållsbeloppet består dels av ett schabloniserat minimibelopp, innefattande vissa kostnadsposter, dels den faktiska boendekostnaden (

text: 8 kap. 7 § socialtjänstlagen

text: ). Kommunen skall alltid göra en individuell bedömning av den enskildes minimibelopp (jfr

text: 8 kap. 8 § socialtjänstlagen

text: ) och i vissa fall höja eller sänka nivån på detta. Det schabloniserade minimibeloppet uppgick år 2002 till 4 087 kr per månad för en ensamstående person, varav kostnadsposten för livsmedel beräknades uppgå till 1 200 kr.

text: Enligt den grundläggande uppgiftsfördelningen inom en kommun har fullmäktige beslutanderätten i allmänhet. Principen kommer till uttryck i

text: 3 kap. 9 § kommunallagen (1991:900)

text: , KL. I paragrafen föreskrivs i första stycket att fullmäktige beslutar i ärenden av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt för kommunen. I lagtexten ges i punktform en exemplifierande uppräkning av vilka slags ärenden som åsyftas i första stycket. I punkten 2 av uppräkningen anges att fullmäktige skall besluta om ”budget, skatt och andra viktiga ekonomiska frågor”.

text: Enligt

text: 3 kap. 10 §

text: KL får fullmäktige delegera viss beslutanderätt till en nämnd. De ärendegrupper som anges i 9 § första stycket faller dock utanför möjligheten att delegera.

text: Enligt

text: 2 kap. 3 §

text: KL får kommuner och landsting inte fatta beslut med tillbakaverkande kraft som är till nackdel för medlemmarna, om det inte finns synnerliga skäl för det.

text: Bedömning

text: Socialnämndens beslut den 2 september 2002 Såvitt jag kan bedöma har socialnämnden genom att besluta om ett ”särskilt förbehållsbelopp” anvisat en alternativ beräkningsmodell, i förhållande till kommunfullmäktiges beslut, för i vilka fall och med hur stort belopp jämkning av matavgiften i det enskilda fallet skulle ske. När den enskilde betalade matavgift skulle, enligt kommunfullmäktiges beslut, det schabloniserade minimibeloppet höjas. Om beräkningen ledde till underskott skulle matavgiften jämkas. Som socialnämndens beslut får förstås skulle minimibeloppet inte höjas, men om beräkningen ledde till underskott skulle den enskilde efter en ny beräkning tillförsäkras det särskilda förbehållsbeloppet genom jämkning av matavgiften. De båda modellerna synes ge samma slutresultat i det enskilda fallet. Socialnämndens beslut är då, liksom nämnden har anfört i sitt remissvar, närmast att se som ett förtydligande av den praktiska hanteringen av avgiftsberäkningen till följd av kommunfullmäktiges beslut.

text: Socialnämnden uttalade härutöver att om den enskilde, trots hel reducering av matavgiften, ändå inte hade kvar medel motsvarande det särskilda

text: förbehållsbeloppet skulle denne tillförsäkras beloppet ”i särskild ordning”. Det är oklart om nämnden med detta menade att den enskilde i ett sådant fall skulle hänvisas till att söka försörjningsstöd enligt

text: 4 kap.

text: socialtjänstlagen

text: eller att den enskilde, utan att behöva göra sådan ansökan, skulle ha rätt till ekonomiskt bidrag upp till i nivå med det särskilda förbehållsbeloppet. Jag har emellertid inte haft anledning att inom ramen för detta ärende gå närmare in på denna fråga.

text: Socialnämndens beslut den 16 september 2002 Underlaget till fullmäktiges beslut den 19 juni 2002, i form av tjänsteutlåtandet av den 4 april 2002, kom att omfattas av fullmäktigebeslutet genom en hänvisning i detta. Av beslutet framgår således att vid en beräkning av den enskildes inkomst skulle förmögenhet inte påverka beräkningen annat än som kapitalinkomst samt att i de fall den enskildes inkomst var så låg att beslut om avgiftsbefrielse hade fattats skulle den del av matkostnaden som medel saknades för jämkas. Med jämkning avsågs att den enskilde befriades från denna kostnad.

text: Socialnämndens beslut den 16 september 2002 innebar att enskilda som förfogade över kapital överstigande ett basbelopp inte längre omfattades av den möjlighet till jämkning av matavgiften som de varit berättigade till enligt kommunfullmäktiges beslut. Beslutet innebar således i praktiken en höjning av avgiftsuttaget från denna grupp av enskilda.

text: Redan det förhållandet att socialnämnden genom sitt beslut till viss del synes ha gått emot kommunfullmäktiges beslut är skäl att ifrågasätta om beslutet innebär att nämnden har överskridit sin befogenhet.

text: Socialnämndens beslut är vidare, i vart fall indirekt, ett avgiftsbeslut. Av förarbetena till bestämmelserna om fullmäktiges uppgifter i 3 kap. 9 och 10 §§ KL framgår att avgiftsbeslut generellt sett innefattar sådana viktiga ekonomiska frågor som avses i

text: 3 kap. 9 § första stycket 2

text: KL och således inte är möjliga att delegera från fullmäktige till en nämnd. Emellertid framgår att lagstiftarens intentioner inte har varit att fullmäktige måste avgöra avgiftssättningen i varje enskilt fall. Om fullmäktige har antagit riktlinjer för avgiftsuttagen bör det vara möjligt att delegera till en nämnd att bestämma avgiften. Utanför gruppen ”viktiga ekonomiska frågor” kan också falla avgiftsuttag som inte har någon direkt betydelse för kommunalekonomin i stort (jfr

text: prop. 1990/91:117 s. 158

text: f).

text: Regeringsrätten har i ett avgörande,

text: RÅ 1994 ref. 72

text: , funnit att en trafiknämnd var behörig att fatta beslut angående en kollektivtrafiktaxa inom ramen för riktlinjer som kommunfullmäktige tidigare hade fattat beslut om. Stöd för nämndens behörighet att fatta beslut angående taxan fanns även i reglementet för nämnden.

text: I förevarande fall måste enligt min mening ifrågasättas om socialnämndens beslut kan anses hålla sig inom ramen för de riktlinjer som har beslutats av fullmäktige.

text: Ytterligare en fråga, som uppkommer i anledning av socialnämndens beslut, är om beslutet strider mot det s.k. retroaktivitetsförbudet i

text: 2 kap. 3 §

text: KL. Det har inte

text: gjorts gällande annat än att beslutet gällde med verkan på avgiftsuttag m.m. från och med juli 2002. Av vad nämnden har anfört framgår att ingen enskild vid beslutstillfället hade fått räkningar för tjänster erhållna från juli och framåt. Inte desto mindre innebar socialnämndens beslut att de enskilda som nu inte längre kunde få matavgiften jämkad kom i ett sämre läge jämfört med vad som hade gällt för dem när tjänsterna erhölls. Det är således möjligt att socialnämndens beslut stred mot retroaktivitetsförbudet. I förarbetena (

text: prop. 1990/91:117 s. 150

text: ) anges om retroaktivitetsförbudet att principen – som dessförinnan hade utbildats i praxis – har aktualitet främst i fråga om taxebeslut och att möjligheten att göra undantag från förbudet skall tillämpas med mycket stor försiktighet. En viss retroaktivitet har dock godtagits i praxis av praktiska skäl, åtminstone om det rör sig om en kortare tid (jfr rättsfallen RÅ85 2:19 och

text: RÅ 1987 ref. 41

text: Det förefaller mig sammanfattningsvis tveksamt om socialnämndens beslut den 16 september 2002 ligger inom ramen för nämndens befogenhet. Det är också möjligt att beslutet strider mot retroaktivitetsförbudet. Dessa båda frågor har dock kunnat prövas av domstol i ett mål angående laglighetsprövning. JO är återhållsam med att uttala sig i frågor som kan eller har kunnat prövas av domstol. Mot denna bakgrund finner jag inte skäl att göra några ytterligare uttalanden i denna del.

text: Underlåten överklagandehänvisning Samtidigt med de nya bestämmelserna i

text: 8 kap.

text: socialtjänstlagen

text: infördes genom en ändring av

text: 16 kap. 3 § samma lag

text: en möjlighet att överklaga beslut om avgifter eller förbehållsbelopp enligt 8 kap. 4–9 §§ hos allmän förvaltningsdomstol.

text: Av

text: 21 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, framgår att den som erhåller ett beslut som går honom emot, i ett ärende som avser myndighetsutövning mot enskild, skall underrättas om hur han kan överklaga det. Av

text: 23 § andra stycket

text: FL framgår att överklagandet skall ha kommit in till beslutsmyndigheten inom tre veckor från den dag klaganden fick del av beslutet.

text: Av vad socialnämnden har anfört framgår att någon överklagandehänvisning inte bifogades den första omgången avgiftsbeslut enligt den nya taxan, som enligt vad AA har uppgett utsändes i oktober 2002.

text: En förutsättning för att socialnämndens skyldighet att lämna överklagandehänvisning skall inträda är att beslutet har gått den enskilde emot. I det aktuella fallet har socialnämnden beslutat om avgiftsuttag och debitering med ledning av inkomstuppgifter m.m. som de enskilda har lämnat på formulär. Det kan naturligtvis vara vanskligt att avgöra i varje enskilt fall om ett sådant beslut har gått den enskilde emot. Här kan emellertid erinras om

text: förvaltningslagens

text: förarbeten där det anges att myndigheten i tveksamma fall i allmänhet bör lämna överklagandehänvisning (

text: prop. 1985/86:80 s. 72

text: ). En avgiftsdebitering är vidare till sin karaktär ett betungande beslut. Enligt min mening talar inte minst rättssäkerhetsskäl för att socialnämnden bör presumera att ett sådant beslut går den enskilde emot och därmed bifoga en överklagandehänvisning. Detta gäller särskilt

text: när, som i detta fall, avgifterna debiteras för första gången efter helt nya beräkningsgrunder. Det framgår att besluten i denna ”första omgång” avsåg avgifter för flera månader, nämligen juli–september 2002. Ett eventuellt fel i beräkningen av en enskilds avgifter kan således ha påverkat avgiftsuttaget felaktigt för flera månader och ha fått stora ekonomiska konsekvenser för denne. Att överklagandehänvisning inte lämnades innebär en ökad risk för att ett sådant fel inte har rättats till. Socialnämnden kan inte undgå kritik i denna del.


title: Parkeringsövervakning är en förvaltningsuppgift som innefattar myndighetsutövning - meddelande av parkeringsanmärkning (påförande av felparkeringsavgift) - och i lag finns stöd för att överlämna den till personal hos bevakningsföretag

text: Parkeringsövervakning är en förvaltningsuppgift som innefattar myndighetsutövning – meddelande av parkeringsanmärkning (påförande av felparkeringsavgift) – och i lag finns stöd för att överlämna den till personal hos bevakningsföretag

text: Anmälan

text: Med hänvisning till uppgifter om att Stockholms kommun hade beslutat, att parkeringsövervakningen i vissa områden skulle skötas av bevakningsföretaget Securitas, begärde AA utredning om huruvida parkeringsvakter utövade myndighet, när de meddelade parkeringsanmärkning. Han utgick från att myndighetsutövning var förbehållen personal hos myndigheter.

text: Bedömning

text: I ett beslut den 19 mars 2001 anförde JO Berggren följande.

text: I parkeringsövervakning ingår att meddela parkeringsanmärkningar. Detta sker genom en i viss form framförd uppmaning att betala en avgift. Redan en sådan uppmaning ger upphov till ett ”betalningsansvar” för fordonsägaren, en verkan som normalt kan upphävas bara genom att denne eller föraren påkallar prövning hos polismyndighet. (Se bl.a. 5–9 §§ lagen, 1976:206, om felparkeringsavgift.)

text: Med hänsyn till det angivna innefattar parkeringsövervakning myndighetsutövning. Enligt

text: 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen

text: kan förvaltningsuppgift överlämnas till bl.a. bolag eller en enskild individ; innefattar uppgiften myndighetsutövning, skall det ske med stöd av lag.

text: På det nu aktuella rättsområdet finns föreskrifter i detta hänseende i lagen (

text: ) om kommunal parkeringsövervakning m.m. Enligt

text: 6 § andra stycket

text: får sålunda till parkeringsvakter förordnas arbetstagare hos, förutom kommunen, bl.a. sådana bevakningsföretag som omfattas av lagen (

text: ) om bevakningsföretag. Securitas är ett sådant företag, såvitt framgår av ett av Länsstyrelsen i Stockholms län meddelat beslut om auktorisation (dnr 41.0542-17-82).

text: Beträffande lagstiftarens överväganden kan här återges följande av vad vederbörande statsråd anförde i propositionen till parkeringsövervakningslagen (

text: prop. 1986/87:51 s. 7

text: f.).

text: Parkeringsvakterna har visserligen i sin tjänsteutövning förvaltningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning. – – – Parkeringsövervakning är emellertid en uppgift som är väl lämpad att utövas exempelvis av personal hos bevakningsföretag. Så sker ju redan i dag i betydande omfattning, när det gäller parkering på tomtmark. – – – Jag anser därför att man bör – – – öppna en möjlighet för kommunerna att utöka parkeringsövervakningen även med personal som är anställd hos enskilda företag. Med hänsyn till rättssäkerheten bör denna möjlighet dock begränsas till att gälla sådan personal som är anställd hos bevakningsföretag. Dessa företags verksamhet står enligt lagen (

text: ) om bevakningsföretag – – – under offentlig kontroll.