title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av återförvisning av ett mål p.g.a. jäv vid en mark- och miljödomstol

text: Justitiekanslern tillerkänner L.L ersättning med 355 037 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: på beloppet från den 12 april 2014 till dess betalning sker.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att betala ut ersättningen till L.L.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Mål nr M 4379-11 anhängiggjordes vid Mark- och miljödomstolen, Växjö tingsrätt (i fortsättningen benämnd Mark- och miljödomstolen) genom ansökan om stämning den 7 november 2011. Tvisten gällde skadestånd på grund av översvämning på kärandens, L.L, fastighet. Skadan påstods ha orsakats av bristande underhåll av dikessystem på grannfastigheten, vilken ägdes av svaranden.

text: Käromålet ogillades genom Mark- och miljödomstolens dom den 5 oktober 2012. L.L överklagade domen till Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen, och yrkade i första hand att domstolen, på grund av jäv, skulle undanröja Mark- och miljödomstolens dom och återförvisa målet dit för ny handläggning. Till stöd för sitt yrkande gjorde han gällande att en av rättens sakkunniga ledamöter och ett av motparten åberopat vittne intill ganska nyligen hade arbetat tillsammans i en liten organisation under många år och att de fortfarande hade en viss såväl yrkesmässig som social relation.

text: Mark- och miljööverdomstolen biföll L.L förstahandsyrkande och undanröjde, genom beslut den 13 december 2012, Mark- och miljödomstolens dom och återförvisade målet dit för förnyad handläggning. Som skäl för beslutet angavs sammanfattningsvis att det förelåg sådana särskilda omständigheter som var ägnade att rubba förtroende för en av rättens ledamöter (jäv).Efter förnyad prövning meddelade Mark- och miljödomstolen den 19 december 2013 dom varigenom L.L talan ogillades (mål nr M 11-13). Domen har vunnit laga kraft.

text: Anspråket

text: L.L har begärt skadestånd av staten med 431 676 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 12 april 2014 till dess full betalning sker. Som skäl för sin begäran har L.L angett följande.

text: Mark- och miljödomstolen borde redan i ett tidigt skede ha insett att det förelåg en stor risk för jäv med anledning av den särskilde ledamoten LM:s relation till det sakkunniga vittne som motparten hade åberopat. Tingsrätten var medveten om att det var en begränsad krets som hade den efterfrågade kompetensen. Ordföranden i målet borde således ha förvissat sig om att jäv inte förelåg. Detta hade kunnat ske genom en enkel fråga till ledamoten, men så skedde inte.

text: Frågan om eventuellt jäv inför domstol hade ungefär samtidigt aktualiserats vid ett antal andra domstolar. Mot bakgrund av frågans aktualitet i bl.a. massmedia borde tingsrätten ha gjort en särskilt omsorgsfull kontroll av ledamöterna för att undvika jäv. Såväl domstolens ordförande som den jävige ledamoten har grovt avvikit från vad som har ålegat dem i detta avseende. Han fick kännedom om de omständigheter som han åberopade till grund för att jäv förelåg först efter att huvudförhandlingen i Mark- och miljödomstolen hade avslutats. Till följd av tingsrättens försummelse har han orsakats onödiga och oförutsedda rättegångskostnader beroende på att målet återförvisades till tingsrätten för förnyad handläggning.

text: Mark- och miljödomstolen beslutade genom domen den 19 december 2013 att han skulle ersätta motparten för rättegångskostnader med 547 871 kr. Av det beloppet hänför sig 244 176 kr (547 871 kr – 303 695 kr) till arbete i mål nr M 11-13. Utöver dessa kostnader ska staten ersätta honom för de rättegångskostnader han ålades att ersätta motparten för avseende ombudsarvode i överrättsprocessen. Han begär vidare ersättning för egna kostnader för att en andra gång få prövat sin talan vid tingsrätten och egna kostnader vid Mark- och miljööverdomstolen om totalt 165 000 kr, varav 132 537 kr avser ombudsarvode (285 162 kr – 152 625 kr) och 32 463 kr utlägg för sakkunnigbevisning.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Mark- och miljödomstolen. Lagmannen L.O har anfört i huvudsak följande.

text: Tingsrätten finner inte skäl att ifrågasätta Svea hovrätts bedömning av jävsfrågan. Jag finner heller inte skäl att ifrågasätta ordförandens agerande. Den särskilde ledamoten, som är en del av rätten, borde däremot själv ha förstått det olämpliga i att delta i avgörandet och anmält detta till rättens ordförande. Vid sådant förhållande utgår jag från att rättens sammansättning hade förändrats och en ny särskild ledamot utsetts. Den försummelse som den särskilde ledamoten visat har givit upphov till skada för L.L och är så pass allvarlig att skadan bör ersättas […].

text: Vad gäller skäligheten av yrkat belopp konstaterar jag att mark- och miljödomstolen har prövat skäligheten av kostnaderna hänförliga till överrättsprocess. Det finns därför inte skäl att ifrågasätta beloppet om 22 500 kr. Vad gäller de två övriga delbeloppen har mark- och miljödomstolen inte vid aktuell utgång haft anledning att pröva skäligheten av L.L kostnader vid mark- och miljödomstolen. Det är därför svårt för mig att uttala om detta delbelopp är skäligt. Jag konstaterar dock att L.L kostnader varit betydligt lägre än motpartens. Vad gäller beloppet 244 176 kr framgår av mark- och miljödomstolens avgörande att beloppet vitsordats och att domstolen därför inte prövat skäligheten. Jag har därför även svårt att uttala mig i skälighetsfrågan angående detta delbelopp.

text: Lagmannen har vidare hänvisat till ett yttrande från den ansvariga rådmannen i målet, i vilket anges bl.a. följande.

text: Efter skriftlig förberedelse sattes målet ut till huvudförhandling, till vilken parterna kallades den 2 juli 2012. I samråd med det tjänstgörande tekniska rådet [BN] utsåg jag som särskilda ledamöter [BS], anställd vid Jordbruksverket, samt [LM], tidigare anställd vid Jordbruksverket. Eftersom målet gällde markavvattning fann jag det lämpligt att utse två särskilda ledamöter med särskilda kunskaper inom detta område. De båda ledamöterna erhöll tillsammans med kallelsen kopia av handlingarna i målet som brukligt är i mål av detta slag.

text: I en inlaga som inkom till domstolen den 18 juli 2012 uppgavs att svaranden åberopade ny bevisning i form av en teknisk promemoria samt vittnesförhör med [GJ], anställd vid Jordbruksverket. Det framstod då som uppenbart att den särskilda ledamoten [BS] på grund av sin anställning vid Jordbruksverket inte var lämplig att tjänstgöra i målet, varför han ersattes av en annan särskild ledamot. Vad som i det skedet var känt för mig beträffande [LM] tjänstgöringsförhållanden var att han avgått med pension från sin anställning på Jordbruksverket den 31 mars 2009 och att han redan 2007 lämnat sin befattning som chef för Jordbruksverkets Vattenenhet. Jag bedömde då att [LM] inte behövde bedömas som jävig eftersom det förflutit drygt tre år sedan han avslutat sin tjänstgöring på Jordbruksverket och det fanns inget som tydde på att han på något sätt skulle ha varit involverad i den åberopade utredningen. Det kompletterande materialet tillställdes [LM]. Då jag inte fick någon reaktion från [LM] kvarstod jag i min bedömning att det inte var något hinder mot att låta honom medverka i målet.

text: Vid Växjö tingsrätt, mark- och miljödomstolen tillämpas en generell tvåårig ”karenstid” för såväl domstolens anställda personal som för särskilda ledamöter. Detta innebär att man inte tar befattning med mål som har anknytning till en tidigare arbetsplats förrän två år efter det att man lämnat den anställningen. Detta gäller naturligtvis under förutsättning att man inte har varit direkt engagerad i det fall som prövas i domstolen. Vid sådant förhållande kvarstår givetvis jävsförhållandet även efter utgången av tvåårsfristen.

text: Huvudförhandling hölls den 13 augusti 2012. Dom meddelades den 5 oktober 2012. Sedan L.L överklagat mark- och miljödomstolens dom samt i hovrätten anmält jäv mot den särskilde ledamoten [LM] beslutade Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen, den 2 januari 2013 att undanröja mark- och miljödomstolens dom på grund av att [LM] befunnits jävig samt att återförvisa målet till domstolen för ny handläggning. Målet har därefter handlagts och avgjorts av annan ordförande.

text: Efter det att L.L väckt jävsfrågan i hovrätten har det framkommit att [LM] efter sin pensionering fortsatt att som konsult bedriva verksamhet i anslutning till Jordbruksverkets lokaler i Alnarp där [GJ] är verksam. Dessa omständigheter var för mig helt okända när målet handlades och avgjordes i mark- och miljödomstolen.

text: L.L har beretts tillfälle att lämna synpunkter på Mark- och miljödomstolens yttranden.

text: Justitiekanslern har tagit del av Mark- och miljödomstolens domar den 5 oktober 2012 i mål nr M 4379-11 och den 19 december 2013 i mål nr M 11-13 samt dagboksbladen och kostnadsräkningarna från motpartsombudet i nämnda mål.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: är staten skyldig att ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande, ett s.k. culpaansvar. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Bedömningen bör ta sin utgångspunkt i vad den enskilde har rätt att förvänta sig vid en verksamhet av det aktuella slaget. Hänsyn bör tas även till felets art (se t.ex. Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2 uppl., s. 65 f.). Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en domstol eller myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: När det gäller domstolarnas verksamhet finns det skäl att ställa höga anspråk på noggrannhet. Justitiekanslern har i tidigare skadeståndsärenden funnit att om en domstol åsidosätter en processuell bestämmelse får detta normalt anses innebära att domstolen har gjort sig skyldig till ett skadeståndsgrundande fel (se t.ex. beslut den 23 mars 2005 i ärende nr

text: och beslut den 21 november 2007 i ärende nr

text: och

text: ). Vid rättegångsfel som innebär att en domstol har försummat att iaktta klara och uttryckliga processbestämmelser, t.ex. tvingande forumregler, har Justitiekanslern regelmässigt funnit att skadeståndsansvar för staten har uppkommit.

text: Bedömningen i detta fall

text: Justitiekanslern utgår vid sin prövning från Mark- och miljööverdomstolens bedömning att jäv har förekommit vid Mark- och miljödomstolen vilket medförde att underrättsdomen undanröjdes och målet återförvisades till Mark- och miljödomstolen för förnyad handläggning.

text: Mark- och miljödomstolens ställningstagande i fråga om rättens sammansättning och i frågan om vilka kontrollåtgärder som borde ha vidtagits i samband därmed innehöll visserligen moment av bedömningskaraktär. Den omständigheten att det förekom jäv vid Mark- och miljödomstolen som enligt Mark- och miljööverdomstolen var ägnat att rubba förtroendet för domstolen är emellertid ett sådant fel som bör medföra att staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är skyldig att ersätta L.L för den skada felet orsakat honom.

text: L.L har begärt ersättning för egna onödiga och oförutsedda rättegångskostnader samt för de merkostnader han haft för motpartens rättegångskostnader till följd av processen i Mark- och miljööverdomstolen och med anledning av att en ny huvudförhandling måst hållas i Mark- och miljödomstolen. Staten är skyldig att ersätta L.L för dessa ökade processkostnader. Ersättningen ska avse de merkostnader som uppkommit men inte sådana kostnader som han under alla omständigheter skulle ha haft.

text: När det gäller L.L egna ombudskostnader uppgår den merkostnad som drabbat honom, som han själv angett, till 132 537 kr (285 162 - 152 625 kr). Han kan däremot inte tillerkännas någon ersättning för de kostnader han har haft på grund av att han vid målets förnyade handläggning vid Mark- och miljödomstolen har åberopat ny bevisning. Dessa kostnader har inte uppkommit som en följd av att målet måste tas om utan har orsakats av att L.L har gjort ett förnyat övervägande i fråga om vilken bevisning han ville åberopa i målet. När det gäller kostnaden för sakkunnigutlåtanden är det en kostnad som han under alla förhållanden skulle ha haft. Någon ersättning kan därför inte heller utgå i den delen.

text: L.L har vidare begärt ersättning för de merkostnader han har haft för motpartens rättegångskostnader med anledning av den nya huvudförhandlingen i Mark- och miljödomstolen. Han har som underlag för sitt anspråk i den delen endast gett in kopior av domsluten i Mark- och miljödomstolens domar där det framgår att han har förpliktats att betala motpartens rättegångskostnader med visst belopp. Av domskälen framgår emellertid att någon prövning av beloppens skälighet, såvitt avser processen i underrätten, inte har gjorts av domstolen, eftersom L.L hade vitsordat det av motparten yrkade beloppet. Av de kostnadsräkningar från motpartsombudet som Justitiekanslern har inhämtat från Mark- och miljödomstolen framgår att dessa inte innehåller någon arbetsredogörelse.

text: Mot den bakgrunden föreligger svårigheter att bedöma skäligheten av anspråket såvitt avser motpartens rättegångskostnader i underrättsprocessen och, i förlängningen, att avgöra om det är fråga om sådana merkostnader som staten är skyldig att ersätta L.L för. Som Justitiekanslern har uppfattat kostnadsräkningarna har motpartsombudet lagt ner 90 av totalt 217,75 timmars arbete i tiden efter den första domen. Det framstår som anmärkningsvärt mycket tid, särskilt i ljuset av att L.L eget ombud under samma period tycks ha lagt ner endast drygt 50 timmar.

text: Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer ankommer det på den skadelidande att begränsa sin skada. Att L.L genom sitt ombud, trots bristen på ett fullgott underlag, har vitsordat motpartens rättegångskostnader innebär att han inte har begränsat sin skada på det sätt som kan krävas av honom. Med hänsyn till det anförda bör L.L skada i denna del, vid en rimligt generös bedömning, uppskattas till skäliga 200 000 kr.

text: Skyldigheten att ersätta motpartens kostnader i överrättsprocessen får anses ha ett sådant samband med rättegångsfelet att L.L bör vara berättigad till ersättning för dessa. Justitiekanslern har i den delen inte anledning att ifrågasätta skäligheten av kostnaderna.

text: Sammanfattningsvis leder det anförda till att L.L ska tillerkännas ersättning med 355 037 kr (132 537 + 200 000 + 22 500 kr) jämte begärd ränta på beloppet


publisher: Justitiekanslern

title: Initiativärende med anledning av Transportstyrelsens rutiner beträffande betalningsuppmaningar för skatter och avgifter

org: jk

text: Beslutets huvudsakliga innehåll

type: rubrik

text: Justitiekanslern gör i beslutet vissa uttalanden om Transportstyrelsens rutin att underlåta utskick av betalningsuppmaningar för skatter och avgifter till personer från vilka tidigare postförsändelser kommit i retur.

type: stycke

text: Transportstyrelsen förutsätts utreda huruvida påminnelseavgifter tas ut utan författningsstöd och om så är fallet se till att så inte sker fortsättningsvis.

text: Vidare förutsätts Transportstyrelsen skyndsamt införa rutiner som tillgodoser de krav på kontroll av adressuppgifter som måste göras innan ett ärende överlämnas för indrivning.

text: Dessutom har Justitiekanslern invändningar mot underlåtenheten att skicka ut betalningsuppmaningar i ärenden om felparkeringsavgift och hur ärenden handläggs när sådan uppmaning underlåtits eller kommit i retur. Transportstyrelsen förutsätts bl.a. se till så att förhöjd avgift inte tas ut utan att förutsättningar för sådan avgift är uppfyllda. Transportstyrelsen måste även skyndsamt komma till rätta med det systemfel som i vissa fall orsakar att indrivning söks för felparkeringsavgifter utan att förutsättningarna för det är uppfyllda.

text: Justitiekanslern har för avsikt att följa upp ett flertal av dessa frågor i det kommande tillsynsarbetet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Justitiekanslern har i sin skadereglering noterat att Transportstyrelsen i vissa fall underlåter att skicka ut beslut och inbetalningskort avseende skatter och avgifter till de betalningsskyldiga personerna. Anledningen till detta är att det i vägtrafikregistret under vissa förutsättningar införs en notering om ”okänd adress” för registrerade personer. Noteringen förs automatiskt in i registret när två försändelser till en person kommit i retur med ett mellanrum om minst två månader och ingen adressändring skett under den tiden. Justitiekanslern har även kunnat konstatera att påminnelse- och tilläggsavgifter tas ut trots att inga utskick avseende den ursprungliga avgiften gjorts och trots att inga påminnelser skickats. Det förekommer även att ärenden överlämnas till Kronofogdemyndigheten för indrivning utan att någon betalningsuppmaning skickats till den betalningsskyldige.

text: Justitiekanslern beslutade att inleda ett särskilt tillsynsärende för att undersöka hur Transportstyrelsen hanterar sin skyldighet att registrera folkbokföringsadress och skicka betalningsuppmaningar i form av beslut, fakturor, inbetalningskort och påminnelser.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Transportstyrelsen. I yttrandet har bl.a. följande anförts.

text: Vägtrafikregistret är en av Sveriges största databaser och varje månad skickar Transportstyrelsen miljontals försändelser gällande bl.a. skatter och avgifter. Som en följd av mängden utskick hanterar Transportstyrelsen stora mängder returnerad post. Under 2018 kom det närmare 220 000 försändelser i retur. Returnerad post skannas in i något av flera ärendehanteringssystem, beroende på vilken typ av ärende som kommit i retur, och en notering görs i samband med detta i vägtrafikregistret. Handläggningen skiljer sig därefter beroende på vilken ärendetyp det rör sig om. En automatisk eller manuell kontroll görs av om en ny adress registrerats i vägtrafikregistret. En sådan ny adress kommer i så fall som huvudregel från en automatisk överföring från folkbokföringen. Om en ny adress finns fortsätter handläggningen med nytt utskick. Om ingen ny adress finns fortsätter antingen handläggningen av ärendet och går slutligen vidare till indrivning eller så stoppas betalningsuppföljningen. Transportstyrelsen har vidare redogjort för under vilka förutsättningar utskick underlåts. En redogörelse för detta finns under rubriken Allmänt om rutinen ”okänd adress” . Transportstyrelsen har noga redovisat de olika ärendetyper som rör uttag av skatter eller avgifter inom fordonsområdet. En sammanfattning av den redogörelsen återfinns under rubriken De berörda ärendetyperna och i bilaga till detta beslut.

text: På begäran av Justitiekanslern har Transportstyrelsen lämnat ett kompletterande yttrande beträffande ärenden som avser felparkeringsavgifter. I det yttrandet har bl.a. följande anförts.

text: I genomsnitt kommer 1 022 försändelser i retur gällande felparkeringsavgifter varje månad. Dessutom underlåts utskick på grund av rutinen ”okänd adress” i genomsnitt i 15 fall per månad. När betalningsuppmaningar kommer i retur eller utskick underlåts införs en spärr som medför att ärendet inte går vidare till indrivning. I vissa fall orsakar ett systemfel att ärenden om felparkeringsavgifter skickas för indrivning utan att någon betalningsuppmaning skickats. Transportstyrelsen har förtydligat sina rutiner och där anges nu tydligt att Transportstyrelsens handläggare självmant ska begära rättelse och återkalla ett ärende hos Kronofogdemyndigheten när systemfelet har orsakat felaktig indrivning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Innehållsförteckning

text: Justitiekanslerns bedömning görs under följande rubriker:

text: Rättsliga utgångspunkter

text: De berörda ärendetyperna

text: Allmänt om rutinen ”okänd adress”

text: Skyldigheten att skicka betalningsuppmaningar

text: Allmänna förutsättningar för en rutin där utskick underlåts

text: Särskilt om skyldigheten att erinra om och ålägga felparkeringsavgift

text: Allmänt om förutsättningarna för att påföra extra avgifter

text: Förhöjd avgift i ärenden om felparkeringsavgift när utskick underlåtits

text: Förhöjd avgift i ärenden om felparkeringsavgift när utskick kommit i retur

text: Allmänt om förutsättningarna för indrivning

text: Särskilt om indrivning av felparkeringsavgifter

text: Särskilt om indrivning av vägtrafikregisteravgift

text: Sammanfattande slutsatser och kommande tillsyn

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Transportstyrelsen är enligt

text: 2 kap. 2 § vägtrafikdatalagen (2019:369)

text: personuppgiftsansvarig för behandling av personuppgifter i registret. Bestämmelser om vad som ska registreras i vägtrafikregistret finns sedan den 1 juli 2019 i

text: vägtrafikdataförordningen (2019:382)

text: och dess bilagor.

text: Av 2 kap. 1 § förordningen tillsammans med bilagorna framgår följande. För en fordonsägare som är fysisk person ska folkbokföringsadressen registreras eller, om personen inte är folkbokförd i Sverige, en annan adress i landet. För juridisk person ska en adress i landet registreras. Innan den 1 juli 2019 gällde motsvarande bestämmelse enligt

text: 2 kap. 1 § förordningen (2001:650)

text: om vägtrafikregister tillsammans med dess bilagor.

text: Adressuppgifterna avseende folkbokförda personer hämtas med automatik från Skatteverkets folkbokföringsregister. Skatteverket har en skyldighet att meddela ändringar av uppgifter i folkbokföringsdatabasen eller beskattningsdatabasen som är av betydelse för vägtrafikregistreringen (se 7 kap. 6 § i förordningen [2019:383] om fordons registrering och användning). Överföringen sker genom automatisk avisering till vägtrafikregistret natten efter varje vardag. Som huvudregel ändras inga adresser för folkbokförda personer utan avisering från Skatteverket.

text: I

text: indrivningsförordningen (1993:1229)

text: finns bestämmelser om indrivning av statliga fordringar. Innan en ansökan om indrivning görs hos Kronofogdemyndigheten ska den sökande myndigheten, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och inte särskilda skäl talar emot det, uppmana gäldenären att betala fordringen (

text: 3 §

text: ). Har gäldenärens betalningsskyldighet fallit bort eller satts ned, ska sökanden skyndsamt underrätta Kronofogdemyndigheten om detta (

text: 8 §

text: ). Detsamma gäller enligt samma bestämmelse om gäldenären har beviljats anstånd med betalningen eller om det kommit fram att indrivning inte borde ha begärts. Även om sökanden får betalt för en fordran som överlämnats för indrivning ska sökanden skyndsamt underrätta Kronofogdemyndigheten (

text: 9 §

text: Allmänna bestämmelser om förvaltningsmyndigheters beslut finns i

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: . En myndighet som meddelar ett beslut i ett ärende ska så snart som möjligt underrätta den som är part om det fullständiga innehållet i beslutet, om det inte är uppenbart obehövligt. En sådan underrättelse får delges (

text: 33 §

text: ). En myndighet får även delge en part material av betydelse för ett beslut (

text: 25 §

text: De berörda ärendetyperna

text: Transportstyrelsen handlägger ett antal olika ärendetyper som avser uttag av skatter eller avgifter inom fordonsområdet. Merparten av handläggningen sker automatiserat och en stor del av de beslut som fattas är helt automatiserade. I bilaga till detta beslut finns en genomgång av de ärendetyper som avser skatter och avgifter inom fordonsområdet.

text: Allmänt kan sägas att Transportstyrelsens roll inom det här området främst är att för annan myndighets räkning fatta automatiska beslut om skatter eller avgifter med stöd av uppgifterna i vägtrafikregistret. Det är den i vägtrafikregistret registrerade ägaren som normalt sett är betalningsskyldig. Betalningsskyldigheten inträder antingen vid en viss händelse – som passage av betalstation vid trängselskatt eller infrastrukturavgift – eller vid en viss i förväg bestämd tidpunkt, som vid vägtrafikskatt (fordonsskatt och saluvagnsskatt).

text: I samtliga ärendetyper skickar Transportstyrelsen någon form av betalningsuppmaning. Antingen görs uppmaningen i form av ett beslut eller fakturering, som vid trängselskatt, infrastrukturavgift, skyltavgift och vägtrafikregisteravgift när sådan inte tas ut i samband med fordonsskatten. Eller så görs den genom ett inbetalningskort, som vid vägtrafikskatt och vägavgift för tunga fordon. Vid felparkeringsavgift sker den första betalningsanmaningen genom parkeringsanmärkningen som utfärdas av annan, medan Transportstyrelsen skickar en erinran för det fall betalning uteblir.

text: Transportstyrelsen tar som regel ut en extra avgift om betalning inte sker i tid och lämnar därefter över skulden till Kronofogdemyndigheten för indrivning. De extra avgifterna är av två olika slag. Det finns vad som närmast kan beskrivas som rena påtryckningsavgifter som tilläggsavgift om 500 kr vid sen betalning av trängselskatt, försenings- och tilläggsavgift om 300 respektive 500 kr vid sen betalning av infrastrukturavgift samt dröjsmålsavgift enligt lagen (

text: ) om dröjsmålsavgift, vid sen betalning av vägtrafikskatt eller vägavgift. Det finns också extra avgifter av mer administrativ karaktär som har till syfte att ge myndigheten ersättning för de ökade kostnader som sen betalning medför. Exempel på sådana avgifter är den förhöjda avgiften vid sen betalning av felparkeringsavgift om 150 kr och den påminnelseavgift om 50 kr som tas ut enligt Transportstyrelsens föreskrifter (

text: TSFS 2016:105

text: ) vid sen betalning av bl.a. skyltavgift och vägtrafikregisteravgift. Samtliga extra avgifter vid sen betalning medför som huvudregel ett utskick av en ny betalningsuppmaning (påminnelse).

text: Utebliven betalning leder som huvudregel till restföring och ett indrivningsärende hos Kronofogdemyndigheten. Även låga belopp kan bli föremål för indrivning efter ett nytt ställningstagande från Transportstyrelsen under 2019. Transportstyrelsen har tidigare fått kritik från Riksdagens ombudsmän (JO) för att fordringar överlämnats till Kronofogdemyndigheten för indrivning utan att någon betalningsuppmaning skickats till den betalningsskyldige (se JO-beslut den 10 januari 2018 i ärende 7713-2016, den 25 juni 2014 i ärendena 3822-2013 och 2732-2013 samt den 20 juni 2013 i ärende 5445-2012). I samtliga beslut fanns rätt adress lätt tillgänglig i folkbokföringen men på grund av fel i den automatiska överföringen eller lagringen hade adressen i vägtrafikregistret blivit felaktig.

text: Allmänt om rutinen ”okänd adress”

text: Som Transportstyrelsen beskrivit i sitt yttrande registreras en postretur manuellt eller automatiskt i vägtrafikregistret. Den andra gången en sådan registrering görs, minst två månader efter den första, inför systemet automatiskt en spärr för vidare utskick och i vägtrafikregistret markeras denna spärr med noteringen ”okänd adress”. Spärren gäller generellt för personen och hindrar utskrift och utskick av i princip samtliga handlingar som annars skulle ha skickats till personen. Om folkbokföringsadressen ändrats mellan postreturerna införs inte spärren. Inkommer det en uppgift från Skatteverket om en ny adress tas noteringen och därmed spärren bort. För det fall den registrerade kontaktar Transportstyrelsen om sin adress görs manuella kontroller och spärren kan tas bort manuellt.

text: Rutinen med att underlåta utskick till personer där adress saknas har uppkommit till följd av ett praktiskt behov att begränsa mängden returnerad post. Det är svårt att generellt ha invändningar mot en underlåtenhet att göra utskick om resultatet av utskicket endast blir att det kommer i retur. Ett sådant förfarande framstår som både kostnadssparande och hållbart. Eftersom det inte framstår som befogat att begära att Transportstyrelsen fortsätter att göra utskick till en adress från vilken upprepade returer kommit kan rutinen ”okänd adress” som utgångspunkt accepteras. Därmed inte sagt att utskick alltid kan eller bör underlåtas. Huruvida det i de olika ärendetyperna är möjligt eller lämpligt att underlåta utskick av olika slag behandlas under kommande rubriker.

text: Det är dessutom viktigt att de utskick som underlåts faktiskt är sådana som annars skulle ha kommit i retur. Rutinen måste därför vara utformad på ett sådant sätt och med sådana kontrollfunktioner att grundläggande rättssäkerhetskrav uppfylls och att risken för att utskick underlåts till personer som har fungerande adresser i folkbokföringen minimeras.

text: Transportstyrelsen har redovisat att det problem som orsakat mest felaktigheter är att begränsningar i vägtrafikregistret och Transportstyrelsens ärendehanteringssystem har medfört att långa adresser inte kunnat skrivas ut i sin helhet utan avslutats efter ett visst antal tecken. Sådana ”avklippta” adresser i ärendehanteringssystemen riskerar naturligtvis att medföra att försändelser kommer i retur trots att vägtrafikregistret innehåller rätt adressuppgift. Det förekommer även att adressuppgifter som inhämtats för länge sedan är ”avklippta” i själva vägtrafikregistret. I sådana fall finns en risk för returer trots att folkbokföringen innehåller korrekta uppgifter. Uppgifter som Transportstyrelsen alltså har en skyldighet att registrera i vägtrafikregistret.

text: Transportstyrelsen har under de senaste åren gjort systemanpassningar som gör att fullständiga adresser numera skrivs ut i samtliga ärendetyper. Sannolikt kommer dessa åtgärder att medföra en klar minskning av antalet fall där spärren för utskick tillämpas när en fungerande adress finns.

text: Justitiekanslern har denna dag i ett skaderegleringsbeslut prövat frågan om en notering om ”okänd adress” utgjorde en felaktig personuppgift när den korrekta adressen, i förkortad form, fanns i vägtrafikregistret (dnr 703-19-4.2). I beslutet konstaterar Justitiekanslern att noteringen ”okänd adress” utgör ett ställningstagande från Transportstyrelsens sida med innebörden att inga fler utskick ska göras och att den noteringen inte kan anses vara en oriktig personuppgift. I det aktuella fallet var inte heller den adress som fanns i vägtrafikregistret att anse som en felaktig personuppgift. Vidare konstaterar Justitiekanslern i beslutet att Transportstyrelsens införande av spärren och den följande underlåtenheten att göra vissa utskick om skatter och avgifter, trots att myndigheten hade tillgång till rätt adress, utgjorde fel och försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Regleringen för skyldigheten att skicka ut betalningsuppmaningar beror på vilken slags uppmaning det är fråga om och alltså vilken ärendetyp det gäller.

text: För beslut om exempelvis trängselskatt eller infrastrukturavgift gäller bestämmelserna i

text: förvaltningslagen

text: om skyldigheten att underrätta en part om innehållet i ett beslut. Frågan vilken utredning en myndighet måste göra för att nå en part med en beslutsunderrättelse har inte varit föremål för någon större praxisbildning (jfr

text: SOU 2010:29 s. 519

text: ff.). En efterforskning av en persons adress när ett beslut inte ska delges är närmast att ses som en serviceåtgärd (jfr Lundmark och Säfsten,

text: Förvaltningslagen

text: – en kommentar, JUNO version 1, kommentaren till

text: 33 § tredje stycket

text: ). I ett beslut anför JO att även när det inte finns något krav på att ett beslut ska delges en part bör berörd myndighet göra viss enklare efterforskning av partens adress, t.ex. att kontakta posten eller folkbokföringsregistret (se beslut den 12 juni 1996 med dnr 3831-1995, återgivet i FT 1996 s. 156).

text: Beträffande trängselskatt och infrastrukturavgift gäller att Transportstyrelsens uppdrag är att besluta för annan myndighets räkning med stöd av uppgifterna i vägtrafikregistret . Transportstyrelsens roll är begränsad och det är just tillgången till vägtrafikregistret som gör att Transportstyrelsen har uppdraget att besluta om dessa skatter och avgifter.

text: Att i dessa fall ålägga Transportstyrelsen ett ansvar – utöver att använda de uppgifter som ska finnas i vägtrafikregistret – för att efterforska en betalningsskyldig persons adress när post kommit i retur framstår inte som ett rimligt krav att ställa. Uppgifter som motsvarar de som JO ansett att en myndighet i vissa fall bör inhämta ska dessutom redan finnas i vägtrafikregistret.

text: Som anförts ovan framstår det inte som befogat att begära att Transportstyrelsen fortsätter att göra utskick till en adress från vilken upprepade returer kommit. Eftersom det inte heller kan anses finnas en skyldighet att efterforska en annan adress än den som finns i folkbokföringen och därmed i vägtrafikregistret bör rådande ordning, där utskick av beslut underlåts till personer som inte nås på sin folkbokföringsadress, kunna accepteras (se även Kammarrätten i Stockholms dom i mål nr 6903-19 som redogörs för nedan).

text: Beträffande vägtrafikskatt och vägavgift för tunga fordon finns särskilt föreskriven skyldighet för Transportstyrelsen att skicka ut inbetalningskort till den betalningsskyldige. Även för dessa ärendetyper gäller dock att Transportstyrelsen beslutar för annan myndighets räkning med stöd av uppgifterna i vägtrafikregistret. Dessutom följer betalningstidpunkten direkt av författningstexten och det finns särskilt reglerat att den betalningsskyldige ska agera om inbetalningskort inte kommit fram. Även beträffande vägtrafikskatt och vägavgift framstår det mot den bakgrunden som acceptabelt med ett system där upprepade postreturer medför att framtida utskick underlåts.

text: Beslut om skyltavgift och vägtrafikregisteravgift beslutas inte för annan myndighets räkning men båda ärendetyperna har en omedelbar koppling till vägtrafikregistret. Följden av att betalningsuppmaning inte skickas ut får förutsättas vara att betalning i normalfallet uteblir. Det ligger nära till hands att anse att betalningsskyldighet inte föreligger för det fall utskick underlåts. Till skillnad från övriga ärendetyper framgår nämligen inte när betalningsskyldighet inträder utan när avgiften ska tas ut. Det kan diskuteras om Transportstyrelsen kan anses ha tagit ut någon avgift när faktura på vägtrafikregisteravgift eller beslut om skyltavgift inte skickats ut (se vidare nedan). En underlåtenhet att göra utskick som medför att den enskilde inte blir betalningsskyldig utgör inte något egentligt problem ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Justitiekanslern har mot den bakgrunden inte någon generell invändning mot fortsatt tillämpning av en rutin där utskick som annars skulle ha kommit i retur underlåts. Vad gäller påminnelseavgifter och indrivning i dessa ärendetyper uppstår dock problem, något som behandlas närmare nedan.

text: Även frågor om felparkeringsavgifter behandlas särskilt nedan.

text: En förutsättning för att tillämpningen av rutinen om ”okänd adress” kan accepteras i de flesta fall, i enlighet med vad som anförts ovan, är naturligtvis att rutinen inte är så osäker att utskick som inte skulle ha kommit i retur underlåts i någon större omfattning. Felaktigheter i enstaka fall kan naturligtvis fortfarande förekomma och får då hanteras som felaktig myndighetsutövning, exempelvis med att den drabbade begär skadestånd. Felaktiga adressuppgifter i vägtrafikregistret får generellt anses medföra ett skadeståndsansvar enligt bestämmelserna i EU:s dataskyddsförordning (se t.ex. beslut den 26 mars 2019 i ärende 7462-18-4.2 beträffande äldre lagstiftning). För det fall utskick underlåts trots att rätt adress finns i registret kan skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: bli aktuellt (se ovan om JK 703-19-4.2).

text: Transportstyrelsen har som anförts ovan redogjort för att den vanligaste felkällan historiskt varit att adresser klippts av i ärendehanteringssystemen. Efter att Transportstyrelsen nu rättat till problemet i samtliga ärendehanteringssystem framstår risken för fel av den anledningen begränsad. I sitt remissvar till JO i ärende 7713-2016 har Transportstyrelsen även anfört att myndigheten efter driftstörningar i systemen framöver kommer att följa upp och säkerställa att uppgifterna i registret är riktiga.

text: Sammantaget, mot bakgrund av vad som framkommit i detta ärende och i de ärenden som Justitiekanslern har hanterat inom ramen för statens frivilliga skadereglering, framstår risken för felaktigheter av någon större omfattning inte som överhängande. Utöver de uttalanden som gjorts finns i den här delen inte anledning att vidta ytterligare åtgärder. Om Justitiekanslern i den framtida skaderegleringen eller i tillsynsarbetet får indikationer på att rutinen ”okänd adress” medför att utskick underlåts på felaktiga grunder kan frågan bli föremål för fortsatt tillsyn.

text: För felparkeringsavgifter föreskrivs en skyldighet för Transportstyrelsen att erinra om obetalda parkeringsanmärkningar och uppmana till betalning (6 § första stycket lagen [1976:206] om felparkeringsavgift). Av förarbetena till lagen framgår bl.a. att avgiftssystemet bör utformas på ett sådant sätt att man med tillräcklig grad av säkerhet kan räkna med att åläggande av felparkeringsavgift kommer fordonsägaren tillhanda och att det ger tillräckliga garantier för att ägaren får kännedom om parkeringsanmärkningen innan indrivningsåtgärder vidtas (se

text: prop. 1975/76:106 s. 24

text: f. och 40 f.).

text: Ärendetypen har inte samma tydliga koppling till vägtrafikregistret som övriga ärendetyper. Redan i lagen föreskrivs dessutom alltså en skyldighet att erinra om och uppmana till betalning. Att skicka betalningsuppmaning är därmed en tydlig del av det uppdrag som Transportstyrelsen har att se till att felparkeringsavgifter betalas. För de övriga ärendetyperna gäller vidare att frågan om extra avgifter ska tas ut och om ärendet ska lämnas för indrivning är kopplat till sen inbetalning av skatten eller avgiften. För felparkeringsavgifter gäller i stället att förhöjd avgift ska åläggas om betalning inte sker efter uppmaning (6 §). Även beträffande åläggandet är det alltså en tydlig del av Transportstyrelsens uppdrag att skicka ut detta och det följer av lag att åläggandet ska göras först efter att en betalningsuppmaning skickats. Indrivning ska enligt samma bestämmelse ske först om åläggande inte följs .

text: Av förarbetena kan dessutom utläsas att utgångspunkten varit att uppmaning och åläggande inte bara skulle skickas utan dessutom med tillräcklig grad av säkerhet komma fram till den betalningsskyldige.

text: En tillämpning av rutinen om ”okänd adress” – alltså en underlåtenhet att skicka erinran eller åläggande – får anses innebära att förfarandet att se till att felparkeringsavgiften betalas de facto avbryts eller i vart fall avstannar till dess utskicket görs. Lagtexten anger nämligen att respektive led för att få in betalningen måste utföras innan nästa kan inledas.

text: Justitiekanslern anser inte att det finns tillräckligt underlag för att bedöma huruvida Transportstyrelsen kan underlåta att driva ärenden vidare bara för att en person har noteringen ”okänd adress” och alltså inte nås på sin folkbokföringsadress eller om ytterligare åtgärder för att nå personen ska vidtas i sådana fall.

text: Transportstyrelsen bör utreda huruvida det anses förenligt med myndighetens uppdrag att underlåta att försöka få in betalning i de fall en person inte går att nå på sin folkbokföringsadress alternativt passivt avvakta med sådana försök till dess en ny adress kommer in i registret. Justitiekanslern kommer att följa upp frågan i det kommande tillsynsarbetet.

text: Förutsättningarna att besluta om förhöjd avgift i dessa fall behandlas nedan.

text: De extra avgifter som ovan beskrivits som påtryckningsavgifter, där syftet primärt är att förmå den enskilde att betala i tid, tas ut i ärenden där betalningsskyldigheten uppkommit vid en tidigare tidpunkt än betalningsanmaningen och oberoende av den. Att dessa avgifter ska tas ut framgår av lag. Det framstår inte som felaktigt att ta ut sådana extra avgifter även när utskick av betalningsanmaningen underlåtits.

text: Om utskick underlåts felaktigt kan det naturligtvis orsaka problem för den enskilda. Som anförts ovan får sådana felaktigheter hanteras som felaktig myndighetsutövning. Det ska dock påtalas att Justitiekanslern har bedömt att en utebliven betalning av fordonsskatt – och därigenom uppkommen dröjsmålsavgift – inte kan anses vara orsakad av att Transportstyrelsen felaktigt underlåtit att skicka ut ett inbetalningskort. Detta eftersom det framgår direkt av förordningstext när skatten ska betalas och dröjsmålsavgiften är därmed inte orsakad av Transportstyrelsens underlåtenhet (se JK-beslut den 9 april 2019 i ärende 1456-19-4.2). I beslut denna dag har Justitiekanslern gjort motsvarande bedömning avseende tilläggsavgift och förseningsavgift för obetald trängselskatt respektive infrastrukturavgift bl.a. eftersom regleringen i de fallen är utformad utifrån förutsättningen att den betalningsskyldige, genom passage av en betalstation, vet om när skatten eller avgiften ska betalas och har ett personligt ansvar för att betalningen sker i tid (dnr 4926-19-4.2 och 4009-20-4.2).

text: När det gäller den påminnelseavgift om 50 kr som tas ut enligt Transportstyrelsens föreskrifter (

text: TSFS 2016:105

text: ) vid sen betalning av bl.a. skyltavgift och vägtrafikregisteravgift är läget annorlunda. Det framgår direkt av föreskriften att avgiften tas ut för administrativa kostnader vid skriftlig betalningspåminnelse.

text: Justitiekanslern har denna dag funnit att påminnelseavgift enligt tidigare lydelse av Transportstyrelsens föreskrifter inte fick tas ut i ett ärende som rörde avgift för tillverkning av körkort när påminnelse underlåtits (se ovan nämnda 4926-19-4.2).

text: Transportstyrelsen har anfört att det inte gått att klarlägga om skriftlig påminnelse faktiskt skickas till någon som har noteringen ”okänd adress” och att rutinerna behöver ses över.

text: Det är otillfredsställande att Transportstyrelsen inte vet eller kan ta reda på om påminnelse skickas i dessa fall. Det kan konstateras att det saknas författningsstöd för att ta ut en påminnelseavgift för de fall någon påminnelse inte skickats. Transportstyrelsen måste se till att påminnelseavgift inte påförs i de fall påminnelse inte skickas ut. Inte heller kan det finnas förutsättningar för en betalningspåminnelse med påminnelseavgift när den ursprungliga betalningsuppmaningen inte har skickats. Tillämpningen av rutinen om ”okänd adress” får i dessa fall inte innebära att någon åläggs en extra kostnad utan att det finns författningsstöd för det.

text: Justitiekanslern kommer att återkomma till den här frågan i det framtida tillsynsarbetet och förutsätter att Transportstyrelsen utreder huruvida påminnelseavgifter tas ut trots att förutsättningarna för detta inte är uppfyllda och om så är fallet ser till att så inte sker fortsättningsvis.

text: Den förhöjda avgiften vid utebliven betalning av felparkeringsavgift infördes genom en lagändring 1981.

text: Av förarbetena framgår att avgiftshöjningen tillkom med anledning av att en stor andel felparkeringsavgifter inte betalades inom föreskriven tid. En lämplig åtgärd för att komma till rätta med det ansågs vara att införa bestämmelser om en avgiftsförhöjning för dem som dröjer med betalningen ”utöver den tidsfrist som anges i erinran om betalningsskyldighet”. Föredraganden underströk att det var ”fullt rimligt att de betalningsskyldiga i sådana fall åläggs att betala en – med nödvändighet schabloniserad – ersättning för de extra kostnader som uppstår”. (

text: Prop. 1980/81:21 s. 5

text: ff.)

text: Redan av lagtexten framgår att en förutsättning för att ålägga förhöjd avgift är att den enskilde erinrats om betalningsskyldigheten och uppmanats att betala. När uppmaningen inte skickats finns således ingen förutsättning för att skicka ett åläggande och ingen förutsättning att ta ut en förhöjd avgift.

text: Av Transportstyrelsens yttrande framgår att även när uppmaningen inte skickas ut på grund av att det finns en notering om ”okänd adress” så skapas ett åläggande och det fattas därmed ett beslut om förhöjd avgift. Därefter stoppas emellertid ärendet och ingen vidare åtgärd vidtas om inte en ny adress införs i vägtrafikregistret. Det framstår som svårbegripligt varför inte ärendet stoppas redan i samband med att erinran upprättats. Om en ny adress inkommer eller Transportstyrelsen på annat sätt söker rätt på den betalningsskyldige bör nämligen rätteligen erinran med uppmaning skickas ut som första åtgärd och inte åläggande med förhöjd avgift.

text: Transportstyrelsen har i den här frågan medgett att hanteringen kan ifrågasättas men anfört att det finns en komplexitet vid genomförande av förändringar i de automatiserade processerna. Under hösten 2020 avser Transportstyrelsen genomföra en behovsanalys med syfte att belysa olika lösningsalternativ.

text: Justitiekanslern förutsätter att Transportstyrelsen vid sin behovsanalys fäster stor vikt vid den självklarheten att avgifter inte får tas ut utan författningsstöd och att myndigheten skyndsamt får till en ändring som innebär att åläggande med förhöjd avgift inte skickas ut utan att en erinran med betalningsuppmaning först skickats.

text: Det som nu har behandlats rör situationen att erinran inte skickas ut. Frågan är om det finns anledning att se annorlunda på fall där erinran kommer i retur. Transportstyrelsens rutin är för närvarande att registrera postreturen i vägtrafikregistret och därefter gå vidare med ett åläggande och förhöjd avgift trots vetskap om att den betalningsskyldige inte nåtts av erinran.

text: Som redogjorts för ovan var en utgångspunkt vid lagens tillkomst att erinran inte bara skulle skickas, utan dessutom med tillräcklig grad av säkerhet komma fram till ägaren. Det förutsattes i den inledande departementspromemorian att delgivning skulle tillgripas för det fall brevet med betalningsuppmaning kom i retur (se

text: prop. 1975/76:106 s. 25

text: ). Ett förslag i promemorian om att rekommenderat brev skulle skickas förkastades av föredraganden i enlighet med ett yttrande från Rikspolisstyrelsen, med hänvisning till att möjligheten till bestridande fanns även efter betalningsfristens utgång (se

text: a. prop. s. 40

text: f.). I övrigt ansåg föredraganden dock att det i promemorian gjorts ”en i allt väsentligt rimlig avvägning mellan rättssäkerhetskraven och intresset att förfarandet blir snabbt och smidigt” (

text: a. prop. s. 41

text: Det kan mot bakgrund av förarbetena och lagtextens utformning ifrågasättas om inte Transportstyrelsens skyldigheter att försöka nå den betalningsskyldige sträcker sig längre än till att endast göra ett utskick på personens folkbokföringsadress, när utskicket kommer i retur. Det kan också ifrågasättas om den betalningsskyldige verkligen kan sägas ha uppmanats att betala när uppmaningen kommit i retur. Om den betalningsskyldige inte kan anses ha uppmanats att betala finns inte förutsättningar för förhöjd avgift eftersom sådan ska åläggas om avgiften inte betalas ”efter uppmaning”.

text: Det får anses framgå av såväl lagens uppbyggnad som av förarbetena att det är uppmaningen i betalningserinran och inte uppmaningen i den ursprungliga parkeringsanmärkningen som avses med skrivningen ”efter uppmaning” (se

text: prop.1980/81:21 s. 5

text: citerad ovan). Detta framgår även uttryckligen i den ursprungliga lydelsen av bestämmelsen och ingenting talar för att en ändring i sak varit avsedd när den direkta hänvisningen till erinran togs bort (se a. prop.). Utfärdandet av ett åläggande knyts också i Transportstyrelsens föreskrifter (12 a §

text: TSFS 2012:115

text: ) till den tidsfrist som följer av erinran (21 dagar efter utfärdande) och inte till tidsfristen i betalningsanmärkningen (8 dagar efter utfärdande). Detta gäller även när utskicket kommit i retur.

text: Även i de här fallen är det svårbegripligt varför ärendet ska fortsätta genom att ett åläggande med förhöjd avgift skickas ut för att därefter, om ingen fungerande adress registreras, stoppas innan ärendet skickas för indrivning. Om en fungerande adress registreras, eller problemet med den registrerade adressen försvinner, framstår det som naturligt att erinran skickas på nytt, till den fungerande adressen. En sådan ordning stämmer överens med lagens ordalydelse. Ett alternativ till det förfarandesättet är att Transportstyrelsen försöker nå den betalningsskyldige med erinran på annat sätt än genom att skicka till registeradressen, så som förutsatts i förarbetena. Möjlighet att tillgripa delgivning torde även finnas (se

text: och

text: 33 §§

text: förvaltningslagen

text: och

text: prop. 2009/10:237 s. 94

text: med hänvisning till övergångsbestämmelserna till gamla

text: förvaltningslagen

text: [1986:223] tillsammans med

text: prop. 1975/76:106 s. 25

text: och

text: f.).

text: Justitiekanslern förutsätter att Transportstyrelsen vid den kommande genomgången av förändringsbehov även tar med frågan om hur den här ärendetypen ska handläggas när uppmaningen kommer i retur och utifrån de synpunkter som framförts här skyndsamt ser över frågan om det finns stöd för att besluta om förhöjd avgift när erinran med betalningsuppmaning kommit i retur.

text: Som anförts ovan är huvudregeln att den sökande myndigheten ska uppmana gäldenären att betala fordringen innan en ansökan om indrivning görs hos Kronofogdemyndigheten. Betalningsuppmaning kan underlåtas bara om sådan inte kan ske utan väsentlig olägenhet eller om särskilda skäl talar emot att sådan skickas (

text: 3 § indrivningsförordningen

text: Kammarrätten i Stockholm har i en dom den 6 mars 2020 ansett att förutsättningarna i

text: 3 § indrivningsförordningen

text: för att lämna ett ärende till indrivning varit uppfyllda när Transportstyrelsen följt sin rutin om ”okänd adress” och begärt indrivning av trängselskatt och tilläggsavgift utan att någon betalningsuppmaning skickats (mål nr 6903-19).

text: JO har i flera beslut kritiserat Transportstyrelsen för att fordringar överlämnats till Kronofogdemyndigheten för indrivning utan att någon betalningsanmaning skickats till den betalningsskyldige (se ovan). Det har i samtliga fall varit fråga om felaktig tillämpning av rutinen ”okänd adress”, alltså fall där rätt uppgift funnits i folkbokföringsregistret. Kritiken från JO kan således inte uppfattas som att uteblivna utskick när en person faktiskt inte går att nå på sin folkbokföringsadress utgör hinder för indrivning.

text: Justitiekanslern ser inte att

text: 3 § indrivningsförordningen

text: utgör ett generellt hinder för att ansöka om indrivning när betalningsuppmaning underlåtits på grund av att den betalningsskyldige har en notering om ”okänd adress”. Transportstyrelsen måste emellertid säkerställa att villkoren för indrivning faktiskt är uppfyllda, alltså att väsentlig olägenhet föreligger. Att överlämnande till Kronofogdemyndigheten sker utan att förutsättningarna är uppfyllda är – som JO konstaterat – med tanke på de konsekvenser som detta kan medföra för en enskild, inte tillfredsställande.

text: Transportstyrelsen anförde i sitt remissvar till JO i ärende 5445-2012 att myndigheten gjort fel som inte kontrollerat om det fanns en ny adress innan ärendet lämnades för indrivning. I sitt remissvar till JO i ärende 2732-2013 anförde Transportstyrelsen att de helt automatiserade rutinerna medförde att adressuppdateringar där aviseringar inte inkommit från Skatteverket inte uppmärksammades och att myndigheten i ärendet begått ett fel som inte gjort en extra kontroll av adressuppgifterna innan ärendet gick till indrivning.

text: Av Transportstyrelsens yttrande i detta ärende framgår att det inte införts någon rutin för extra kontroll av adressuppgifter innan ett ärende där utskick underlåtits överlämnas för indrivning. Transportstyrelsen anför dock i yttrandet att det finns ett behov att se över hur rutinerna kan förbättras och att myndigheten har en skyldighet att i vart fall kontrollera de adressuppgifter som finns tillgängliga.

text: Transportstyrelsen har alltså sedan i vart fall 2013 känt till att det saknas rutiner för en tillräcklig kontroll av tillgängliga adresser innan ansökan om indrivning görs. Trots det, och trots upprepad kritik från JO, har myndigheten inte agerat.

text: Justitiekanslern förutsätter att Transportstyrelsen skyndsamt inför rutiner som tillgodoser de krav på kontroll av adressuppgifter som måste göras innan ett ärende överlämnas för indrivning. Justitiekanslern kommer inom kort att följa upp frågan.

text: När det gäller felparkeringsavgifter finns som redogjorts för ovan en spärr mot indrivning när åläggandet kommit i retur eller inte skickats ut på grund av att den betalningsskyldige har noteringen ”okänd adress”.

text: Transportstyrelsen har upplyst Justitiekanslern om ett systemfel som innebär att när en handläggare manuellt tar bort en notering om ”okänd adress” efter att ett åläggande upprättats – och antingen kommit i retur eller inte skickats ut – så lyfts spärren och ärendet skickas för indrivning.

text: Transportstyrelsen angav i sitt första yttrande att ambitionen var att lösa problemet under 2019. I det kompletterande yttrandet har myndigheten meddelat att felet kvarstår. Transportstyrelsen har i stället infört eller förtydligat en rutin att självmant begära rättelse hos Kronofogdemyndigheten för det fall systemfelet orsakat indrivning. Av rutindokumentet framgår dock att Transportstyrelsen inte begär rättelse förrän betalning har skett. Att Transportstyrelsen skyndsamt ska underrätta Kronofogdemyndigheten om att indrivning inte borde ha begärts följer av

text: 8 § indrivningsförordningen

text: . En rutin om att så ska ske är bra men rutinen måste naturligtvis vara korrekt och får således inte förutsätta att betalning sker innan återkallelse. Med rutinen som den nu är utformad utnyttjar Transportstyrelsen den felaktigt begärda indrivningen för att få betalt.

text: Det framstår vidare som svårbegripligt att Transportstyrelsen tillåter att ärenden felaktigt skickas för indrivning när detta orsakas av en manuell åtgärd att ta bort noteringen ”okänd adress”. Handläggaren som tar bort noteringen borde i stället utreda om det finns felparkeringsavgifter som felaktigt kommer skickas för indrivning och i så fall omedelbart se till att så inte sker – eller att återkallelse i vart fall sker innan Kronofogdemyndigheten hinner vidta indrivningsåtgärder.

text: Inte heller får en rutin att återkalla en begäran om indrivning medföra att Transportstyrelsen underlåter att skyndsamt komma till rätta med systemfelet som orsakar de felaktiga indrivningsåtgärderna.

text: Justitiekanslern kommer inom kort att följa upp även den här frågan.

text: Justitiekanslern har ovan anfört att det vad gäller vägtrafikregisteravgift ligger nära till hands att anse att betalningsskyldigheten uppkommer först när Transportstyrelsen faktiskt tar ut avgiften. Det är nämligen föreskrivet i

text: 2 kap. 3 § vägtrafikdataförordningen

text: att för varje fordon som registrerats i vägtrafikregistret ” ska en årlig vägtrafikregisteravgift tas ut ”. Detta gäller dock inte om avgiften tas ut i samband med fordonsskatten. I sådana fall framgår betalningstiden av

text: vägtrafikskattelagen

text: och vägtrafikskatteförordningen genom hänvisningen i

text: 2 kap. 4 § vägtrafikdataförordningen

text: När betalning däremot ska ske efter fakturering och fakturering inte sker på grund av en notering om ”okänd adress” är det svårt att se vid vilken tidpunkt en betalningsskyldighet uppstår. Innan frågan om betalningsuppmaning kan underlåtas enligt

text: 3 § indrivningsförordningen

text: aktualiseras måste alltså frågan om betalningsskyldighet överhuvudtaget föreligger besvaras.

text: Det finns inte någon för alla fall gällande princip för att bestämma när en fordran ska anses ha uppkommit (se bl.a.

text: NJA 2009 s. 291

text: ). Det gäller också för avgiftsfordringar (se Skatteverkets rättsliga vägledning Skattebetalning & borgenärsarbete med hänvisningar). I

text: 2 kap. 4 § vägtrafikdataförordningen

text: anges att det är den som är antecknad som ägare till fordonet i vägtrafikregistret när avgiften ska tas ut som är skyldig att betala avgiften. Bestämmelsen ger inte besked om när betalningsskyldighet inträder utan bara om vem som är betalningsskyldig. Liksom i 2 kap. 3 § används uttrycket ”ska tas ut”. På samma sätt som uttrycket ”får tas ut”, som används beträffande vissa andra avgifter, måste det anses ligga i uttrycket ”ska tas ut” att ytterligare åtgärd krävs för att avgiften faktiskt ska ha tagits ut och betalningsskyldighet därmed uppkommit.

text: Enligt Transportstyrelsens egna föreskrifter gäller också att avgiften ska betalas efter fakturering av myndigheten (2 kap. 13 §

text: TSFS 2016:105

text: ). Av samma bestämmelse framgår vidare att betalning ska ha skett senast den dag som anges på fakturan. För det fall en avgiftsfordran uppkommit är det därmed tveksamt när fordran ska anses förfallen till betalning om ingen faktura skickats.

text: Det är möjligt att anse att betalningsskyldighet uppkommer när en faktura skapas i Transportstyrelsens system och att betalningsdröjsmål infaller när den där angivna betalningsdagen passerats. Det framstår emellertid som otillfredsställande ur rättssäkerhetssynpunkt att betalningsskyldighet och betalningsdröjsmål för en enskild ska uppkomma genom en automatisk transaktion i en myndighets interna system utan att denna på något sätt manifesteras utåt.

text: Justitiekanslern har inte för avsikt att inom ramen för det här tillsynsärendet närmare utreda frågan utan nöjer sig med att konstatera att det inte får förekomma att indrivning söks innan någon betalningsskyldighet uppkommit.

text: Transportstyrelsen har nyligen börjat lämna den här ärendetypen för indrivning. Justitiekanslern förutsätter att Transportstyrelsen ser över förutsättningarna för att begära indrivning när betalningsuppmaning inte skickats ut och ser till att förutsättningarna för indrivning är uppfyllda när sådan söks. Justitiekanslern kommer även beträffande denna fråga återkomma inom ramen för det fortsatta tillsynsarbetet.

text: Justitiekanslern har ingen generell invändning mot att Transportstyrelsen inför en spärr för utskick av betalningsuppmaningar när en person inte nås på sin folkbokföringsadress. Systemet måste dock uppfylla grundläggande rättssäkerhetskrav och utskick får inte underlåtas till personer som har en fungerande adress registrerad. Transportstyrelsen måste se över sina rutiner så inte ärenden lämnas för indrivning utan att förutsättningarna för detta är uppfyllda och så att påminnelseavgifter inte tas ut utan författningsstöd. Beträffande felparkeringsavgifter måste Transportstyrelsen se till så att ärendehanteringen följer den i lagen föreskrivna ordningen och inte besluta om förhöjd avgift utan att först ha uppmanat till betalning.

text: Justitiekanslern kommer i det kommande tillsynsarbetet att följa upp de olika delar som angetts ovan. Transportstyrelsen kommer att anmodas att beskriva vilka överväganden som gjorts och åtgärder som vidtagits beträffande de olika frågorna. Även andra tillsynsåtgärder kan komma i fråga för att följa upp det som framkommit i det här ärendet.

text: BILAGA

text: Ärendetyper för uttag av skatter och avgifter inom fordonsområdet

text: Trängselskatt

text: Bestämmelserna finns främst i lagen (

text: ) om trängselskatt. Transportstyrelsen beslutar för Skatteverkets räkning om trängselskatt och tilläggsavgifter genom automatiserad behandling med stöd av uppgifter i vägtrafikregistret (

text: 2 §

text: ). Det är bilens ägare som är skattskyldig (

text: 8 §

text: ) och skattskyldigheten inträder när en bil brukas vid passage av en betalstation (

text: 9 §

text: ). Trängselskatt ska betalas senast den sista dagen i andra kalendermånaden efter den månad som beslutet avser (

text: 12 §

text: ). Om trängselskatt inte betalas i tid ska en särskild avgift (tilläggsavgift) påföras den skattskyldige med 500 kronor (

text: 14 §

text: ). Syftet med tilläggsavgiften är att skapa ett effektivt påtryckningsmedel att förmå de skattskyldiga att betala (se

text: prop. 2003/04:145 s. 56

text: ff.). Om skatt eller avgift inte betalas i rätt tid, ska Transportstyrelsen lämna den för indrivning (

text: 23 §

text: lagen och

text: 4 §

text: förordningen [2004:987] om trängselskatt). Skatteverket ska ompröva beslut om trängselskatt eller tilläggsavgift, om den skattskyldige begär det eller det finns andra skäl (

text: 15 a §

text: ). Skatteverket får besluta att trängselskatt eller tilläggsavgift helt eller delvis inte ska tas ut, eller ska återbetalas, om det skulle framstå som uppenbart oskäligt att ta ut skatten eller avgiften (

text: 18 §

text: Infrastrukturavgift

text: Bestämmelserna finns främst i förordningen (

text: ) om infrastrukturavgifter på väg. Transportstyrelsen beslutar för Trafikverkets räkning om infrastrukturavgift, förseningsavgift och tilläggsavgift genom automatiserad behandling med stöd av uppgifter i vägtrafikregistret (

text: 3 §

text: ). Det är bilens ägare som är betalningsskyldig (

text: 7 §

text: ) och avgiftsskyldigheten inträder när en bil passerar en betalstation (

text: 8 §

text: ). Varje avgiftsbeslut avser en bils passager under en kalendermånad och avgiften ska betalas senast den sista dagen i den andra kalendermånaden efter den månad som beslutet avser (

text: 9 §

text: ). Om infrastrukturavgift inte betalas i tid ska en förseningsavgift tas ut av den betalningsskyldige med 300 kronor (

text: 10 §

text: ). Om infrastrukturavgift eller förseningsavgift inte betalas i tid ska en tilläggsavgift tas ut av den betalningsskyldige med 500 kronor (

text: 11 §

text: ). Om skatt eller avgift inte betalas i rätt tid, ska Transportstyrelsen lämna den för indrivning (

text: 28 §

text: förordningen och

text: 19 §

text: lagen [2014:52] om infrastrukturavgifter på väg). Transportstyrelsen ska ompröva ett beslut om infrastrukturavgift, förseningsavgift eller tilläggsavgift om den betalningsskyldige begär det eller det finns andra skäl (

text: 12 §

text: förordningen). Transportstyrelsen får besluta att infrastrukturavgift, förseningsavgift eller tilläggsavgift helt eller delvis inte ska tas ut, eller ska återbetalas, om det skulle framstå som uppenbart oskäligt att ta ut avgiften(

text: 19 §

text: Felparkeringsavgift

text: Bestämmelserna finns bl.a. i lagen (

text: ) om felparkeringsavgift. Det är som huvudregel fordonets ägare som är betalningsskyldig för en felparkeringsavgift (

text: 4 §

text: ). Avgiften beslutas genom att en parkeringsanmärkning meddelas av polis eller parkeringsvakt och överlämnas till fordonets ägare alternativt fästs på fordonet (

text: 5 §

text: ). Avgiften ska betalas inom åtta dagar (

text: 9 a §

text: Transportstyrelsens föreskrifter

text: TSFS 2012:115

text: ). Betalas inte en felparkeringsavgift i tid ska fordonets ägare erinras om betalningsansvaret och uppmanas att inom 21 dagar betala avgiften (

text: 6 §

text: lagen och

text: 12 a §

text: föreskrifterna). Betalas inte avgiften efter uppmaning ska enligt samma bestämmelser samt

text: 2 b § förordningen (1976:1128)

text: om felparkeringsavgift ett åläggande utfärdas för fordonets ägare att inom 21 dagar betala en med 150 kr förhöjd avgift. Syftet med den förhöjda avgiften är att utgöra ersättning för de extra kostnader som uppstår vid sen betalning (se

text: prop. 1980/81:21 s. 6

text: ). Om en felparkeringsavgift inte betalas efter åläggandet ska Transportstyrelsen begära indrivning av avgiften (

text: och

text: 13 §§

text: lagen). Rättelse av parkeringsanmärkning kan sökas hos Polismyndigheten (

text: 8 §

text: lagen).

text: Vägavgift för tunga fordon

text: Bestämmelserna finns i lagen (

text: ) om vägavgift för vissa tunga fordon och förordningen (

text: ) om vägavgift för vissa tunga fordon. Transportstyrelsen beslutar för Skatteverkets räkning om vägavgift och dröjsmålsavgifter (

text: 4 §

text: förordningen). Avgiftsplikten gäller för fordon med viss vikt som är eller bör vara registrerat i det svenska vägtrafikregistret (

text: 5 §

text: lagen). Det är den som är eller bör vara antecknad som ägare i registret som är betalningsskyldig (

text: och

text: 14 §§

text: lagen) och avgiftsplikten inträder när fordonet införs i vägtrafikregistret (

text: 9 §

text: lagen). Avgiften ska betalas under kalendermånaden före den månad då avgiftsperioden börjar och när avgiftsplikten inträder ska den betalas senast efter tre veckor (

text: 13 §

text: lagen). Ett inbetalningskort avseende vägavgiften ska sändas till den avgiftsskyldige snarast möjligt och om en fordonsägare inte har fått inbetalningskortet, ska ägaren anmäla detta till Transportstyrelsen (

text: 5 §

text: förordningen). Om vägavgift inte betalas i tid ska Transportstyrelsen ta ut en dröjsmålsavgift enligt bestämmelserna i lagen (

text: ) om dröjsmålsavgift (

text: 18 §

text: lagen). Om en avgift inte betalas i rätt tid, ska Transportstyrelsen lämna den för indrivning (

text: 26 §

text: lagen och

text: 8 §

text: förordningen). Skatteverket får medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift, om det finns särskilda skäl (

text: 18 §

text: lagen).

text: Vägtrafikskatt (fordonsskatt och saluvagnsskatt)

text: Vägtrafikskatt består av fordonsskatt och saluvagnsskatt och bestämmelserna finns bl.a. i

text: vägtrafikskattelagen (2006:227)

text: och

text: vägtrafikskatteförordningen (2006:242)

text: . Transportstyrelsen beslutar för Skatteverkets räkning om fordonskatt och dröjsmålsavgifter genom automatiserad behandling med stöd av uppgifter i vägtrafikregistret (

text: 1 kap. 2 §

text: och

text: 4 kap. 1 §

text: 2 kap. 4 §

text: lagen samt

text: 5 §

text: lagen [2006:228] med särskilda bestämmelser om fordonsskatt). Skatten ska betalas senast en viss månad beroende på fordonets registreringsnummer (

text: 5 kap. 3 §

text: lagen och

text: 6 §

text: förordningen). För fordon som får användas med saluvagnslicens ska saluvagnsskatt betalas av innehavaren av licensen (

text: 3 kap.

text: och

text: 2 §§

text: lagen). Saluvagnsskatt ska betalas senast tre veckor efter det att saluvagnslicens har meddelats (

text: 5 kap. 6 §

text: lagen).

text: Ett inbetalningskort avseende fordonsskatt ska sändas till den skattskyldige och om en fordonsägare inte har fått inbetalningskortet ska ägaren anmäla detta till Transportstyrelsen (8 § förordningen). Motsvarande bestämmelser gäller för saluvagnsskatt (10 och 11 §§ förordningen). Om betalning inte görs i tid ska Transportstyrelsen ta ut en dröjsmålsavgift enligt bestämmelserna i lagen (

text: ) om dröjsmålsavgift (

text: 5 kap. 17 §

text: lagen). Om skatten inte betalas i rätt tid, ska Transportstyrelsen lämna den för indrivning (

text: 8 kap. 4 §

text: lagen och

text: 5 §

text: förordningen). Skatteverket ska ompröva beslut om vägtrafikskatt om den skattskyldige begär det eller det finns andra skäl (

text: 4 kap. 2 §

text: lagen) samt medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift, om det finns särskilda skäl (

text: 5 kap. 17 §

text: lagen).

text: Skyltavgifter

text: Bestämmelserna finns bl.a. i förordningen (

text: ) om fordons registrering och användning. För registrerade fordon tar Transportstyrelsen ut en skyltavgift för varje registreringsskylt (

text: 3 kap. 8 §

text: ). Den som när avgiften ska tas ut är antecknad som ägare till fordonet i vägtrafikregistret är enligt samma bestämmelse skyldig att betala avgiften. Avgift ska också tas ut för saluvagnsskyltar och då vanligtvis i samband med att saluvagnsskatt betalas (

text: 9 kap. 9 §

text: ). Vid utebliven betalning skickas en skriftlig betalningspåminnelse och en påminnelseavgift tas ut med 50 kronor för de administrativa kostnaderna (se

text: 2 kap. 16 §

text: Transportstyrelsens föreskrifter

text: TSFS 2016:105

text: ). Utebliven betalning medför inte restföring. Transportstyrelsen kan ompröva automatiserade beslut om inte avgiften tas ut i samband med vägtrafikskatt (

text: 13 kap. 2 §

text: förordningen). Om det finns synnerliga skäl får Transportstyrelsen besluta att en avgift ska sättas ned eller helt utgå (

text: 2 kap. 18 §

text: TSFS 2016:105

text: Vägtrafikregisteravgift

text: Bestämmelserna finns främst i

text: 2 kap.

text: vägtrafikdataförordningen (2019:382)

text: . För varje bil, motorcykel, motorredskap, tung terrängvagn och släpvagn som registrerats ska en årlig vägtrafikregisteravgift tas ut (3 §). För de flesta fordon tas enligt samma bestämmelse avgiften ut årligen men för vissa fordon är det en engångsavgift. Den registrerade ägaren är betalningsskyldig och avgiften tas normalt ut i samband med att fordonsskatten betalas och då tillämpas bestämmelserna i skatteförfarandet (4 §). Om fordonsskatt inte ska betalas ska avgiften tas ut vid den tidpunkt som skulle ha gällt om skatt skulle ha betalats (3 §) och Transportstyrelsen ska föreskriva hur avgiften ska tas ut (4 §). När avgiften tas ut separat sker det genom fakturering (2 kap. 13 § Transportstyrelsens föreskrifter

text: TSFS 2016:105

text: ). Om sådan avgift inte betalas i tid skickas en skriftlig betalningspåminnelse och en påminnelseavgift tas ut med 50 kronor för de administrativa kostnaderna (2 kap. 16 §

text: TSFS 2016:105

text: ). Ett automatiserat beslut om avgift kan omprövas av Transportstyrelsen (7 kap. 2 § förordningen). Om det finns synnerliga skäl får Transportstyrelsen besluta att en avgift ska sättas ned eller helt utgå (2 kap. 18 §

text: TSFS 2016:105

text: ). Om betalning sker tillsammans med fordonsskatten sker omprövning i den ordning som föreskrivs för skatten. Särskilda bestämmelser om vägtrafikregisteravgift vid saluvagnslicens finns i

text: 9 kap. 9 § förordningen (2019:383)

text: om fordons registrering och användning. Om avgiften inte betalas i tid ska den lämnas för indrivning men indrivning behöver inte begäras för en fordran som understiger 100 kronor (

text: 2 kap. 3 § vägtrafikdataförordningen

text: ). Transportstyrelsen har tidigare inte överlämnat vägtrafikregisteravgift för restföring men gör sedan 2019 det eftersom betalning uteblev i för stor utsträckning.


title: Teleavlyssning mot en enskild har bedömts inte stå i strid med reglerna om meddelarskydd

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd med anledning av anmälan.

text: Ärendet

text: En journalist vid Östersunds-Posten gjorde i juni 2001 en anmälan hit. Någon gång under hösten 2000 förde journalisten ett telefonsamtal med en man som var föremål för hemlig teleavlyssning enligt bestämmelsen i

text: 27 kap. 18 § rättegångsbalken

text: . Samtalet spelades in av polisen. Mannen åtalades senare, tillsammans med andra, för bl.a. grovt narkotikabrott. Under rättegången lät åklagaren spela upp samtalet mellan journalisten och mannen. Försvararna hade under förundersökningen fått del av det inspelade materialet.

text: Journalisten har begärt att Justitiekanslern utreder om Polismyndighetens i Jämtlands län och åklagarens hantering av de uppgifter som framkommit vid avlyssningen varit förenlig med reglerna om meddelarskydd.

text: Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren har på Justitiekanslerns begäran gett in yttranden i ärendet. De har menat att inget fel förekommit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Förhållandet mellan

text: tryckfrihetsförordningens

text: princip om meddelarskydd och reglerna i

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: om hemlig teleavlyssning har tidigare varit föremål för Justitiekanslerns bedömning, se beslut den 21 september 1990 i ärende dnr

text: (bilaga, här utesluten). I huvudsak innebar beslutet att hemlig teleavlyssning riktad mot en privatperson inte kunde anses stå i strid med

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om meddelarskydd ens om den misstänkte samtalade med t.ex. en journalist.

text: Efter det nämnda beslutet har vissa lagstiftningsöverväganden på området skett (se t.ex. Lagrådets protokoll den 5 maj 2000 med anledning av en lagrådremiss den 6 april om bl.a. hemlig avlyssning). Övervägandena har inte föranlett någon ny lagstiftning på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området och läget är således detsamma som år 1990. Jag ser därför inte anledning att frångå den bedömning som gjordes i 1990 års ärende. Reglerna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: har sålunda inte utgjort något hinder mot att samtalet mellan journalisten och mannen spelats in, inte heller att samtalet spelats upp av åklagaren.

text: I anmälan ifrågasätts riktigheten i att försvararna fick tillgång till inspelningen av det aktuella telefonsamtalet. Av regeln i

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: följer dock att en misstänkt har rätt att ta del av utredningsmaterialet i den mån det kan ske utan men för utredningen. Vid tillämpningen av bestämmelsen är det, så länge brottsmisstankar föreligger på det sätt som avses där, utan betydelse om uppgiften ingår i förundersökningsprotokollet eller inte. Det finns ingen laglig möjlighet att hindra en tilltalad från att därefter åberopa det utlämnade materialet under en rättegång.

text: Anmälaren har påtalat att polismyndigheten avslagit en begäran från honom om att få del av en bandutskrift av det aktuella samtalet. Den som har deltagit i ett inspelat samtal har emellertid ingen ovillkorlig rätt att ta del av inspelningar eller bandutskrifter från samtalet. Det gäller även om den hemliga teleavlyssningen varit en åtgärd riktad mot samtalspartnern och inte mot den som vill ha ut materialet.

text: Det är i stället bestämmelserna i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: om när handlingar blir offentliga och i

text: 5 kap.

text: sekretesslagen (1980:100)

text: om sekretess bl.a. för uppgifter som framkommer under förundersökning i brottmål som styr när den enskilde har möjlighet att ta del av ett sådant material. I ärendet har det inte framkommit något som tyder på att polismyndighetens tillämpning av dessa regler vid handläggningen av anmälarens ansökan varit oriktig.

text: Sammanfattningsvis finner jag inte skäl att uttala kritik mot de inblandade myndigheternas handläggning eller att i övrigt vidta någon åtgärd med anledning av anmälan.

text: Ärendet avslutas härmed, varvid jag beklagar den utdragna handläggningen.

type: avgorande


title: Skadestånd med anledning av en oriktig uppgift i belastningsregistret

text: Justitiekanslern tillerkänner JH skadestånd med 10 000 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Rikspolisstyrelsen att ombesörja att ersättningen betalas ut till JH

text: Ärendet

text: JH har hos Rikspolisstyrelsen begärt ersättning med 10 000 kr eller mer. Han har som grund för sitt anspråk anfört att det i belastningsregistret under mer än tre år felaktigt angetts att han haft besöksförbud.

text: Rikspolisstyrelsen har med ett eget yttrande överlämnat anspråket till Justitiekanslern för prövning. Rikspolisstyrelsen har vitsordat att det i belastningsregistret funnits en oriktig anteckning om att JH haft ett gällande besöksförbud under perioden den 15 november 1999 - 4 maj 2003. Rikspolisstyrelsen har tillstyrkt att ersättning utgår men överlämnat till Justitiekanslern att avgöra hur stor den skall vara.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I

text: 48 § personuppgiftslagen

text: anges att den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med denna lag har orsakat. Av utredningen i ärendet framgår att en det i belastningsregistret funnits en felaktig personuppgift beträffande JH. De grundläggande krav på behandlingen av personuppgifter som ställs upp i

text: 9 § personuppgiftslagen

text: , bl.a. att uppgifterna skall vara riktiga, har således åsidosatts. JH är därmed berättigad till skadestånd av staten.

text: Den ersättning som JH begärt får med beaktande av uppgiftens karaktär och att den funnits kvar i registret under lång tid anses skälig. JH skall alltså tillerkännas 10 000 kr.


title: Remissyttrande över betänkandet Samernas sedvanemarker (SOU 2006:14)

text: Mark som samerna traditionellt innehar?

text: Gränsdragningskommissionen instämmer i allt väsentligt i ILO-utredningens slutsatser när det gäller tolkningen av artikel 14.1 första meningen i ILO-konvention nr 169. Meningen lyder, med det ordval som används av både ILO-utredningen och Gränsdragningskommissionen: ”De berörda folkens äganderätt och besittningsrätt till den mark som de traditionellt innehar skall erkännas.”

text: Slutsatserna innebär följande:

text: 1. Olika rättigheter kan erkännas för mark som ursprungsfolk traditionellt innehar. Rättigheterna är beroende av olika faktorer, såsom folkets traditionella bruk och innehav av marken och den rättsliga traditionen i staterna. En miniminivå är dock en starkt skyddad rätt till besittning och nyttjande av marken i fråga.

text: 2. Det som krävs för att ett folk skall anses ”traditionellt inneha” viss mark är att folket skall ha manifesterat sin kontroll över marken, t.ex. genom att bruka den. Bruket behöver inte ha varit ensamt, utan det är tillräckligt att det varit ett i förhållande till andra dominerande bruk.

text: När det gäller tillämpningen av den nämnda bestämmelsen på svenska förhållanden har Gränsdragningskommissionen däremot en delvis annan uppfattning än ILO-utredningen. Utredningen ansåg för sin del att mark inom renskötselområdets åretruntmarker som in i våra dagar varit i statlig ägo får bedömas vara sådan mark som samerna ”traditionellt innehar”. Enligt utredningen finns det indikationer på att det kan finnas markområden som samerna därvid skall anses ha formell äganderätt till. Men så länge det inte är visat att bruket utgör grund för formell äganderätt, räcker det med en starkt skyddad rätt till besittning och nyttjande. För att man skall nå upp till konventionens krav måste därvid skyddet för renskötselrätten stärkas.

text: Kommissionen kommer för sin del till den motsatta slutsatsen beträffande huvuddelen av renskötselområdets åretruntmarker, dvs. att dessa markområden inte kan anses vara sådan mark som samerna ”traditionellt innehar”. Undantag finns dock enligt kommissionen. Det gäller dels vissa nordliga områden – norr om de i skattefjällsmålet aktuella fjällområdena – som samerna möjligen kan vara ägare till på historisk grund, dels vissa markområden som utnyttjas särskilt intensivt för renskötseln, såsom mark där det finns fasta anläggningar och mark som omger dessa områden samt kalvningsland eller andra områden som är nödvändiga för rennäringen.

text: Gränsdragningskommissionen invänder mot ILO-utredningens slutsatser även när det gäller frågan om renskötselrätten kan uppfylla konventionens krav. Medan utredningen anser att det räcker att stärka renskötselrätten, är kommissionens bedömning att denna bruksrätt inte kan uppfylla konventionens krav på ”äganderätt och besittningsrätt”. Motiveringen är att ursprungsfolken enligt konventionen (artikel 7.1) skall ha rätt att besluta om sina egna prioriteringar vad gäller utvecklingsprocessen för marken. Därmed får samernas bruksrätt inte knytas till renskötselrätten enbart. Det gäller trots att denna anses inrymma bl.a. jakt och fiske.

text: Enligt Gränsdragningskommissionen bör samerna tillerkännas en formell äganderätt till de landområden som de enligt kommissionens bedömning får anses traditionellt inneha. Kommissionen konstaterar att det fordras att ett förfarande införs genom vilket denna mark identifieras, samt lagbestämmelser som reglerar de nödvändiga fastighetsbildningsåtgärderna.

text: Justitiekanslernkonstaterar att det finns olika uppfattningar i kommissionen när det gäller den nu berörda analysen. Vidare kan konstateras att kommissionen är tystlåten för egen del i fråga om den centrala bedömningen huruvida mark som tas i anspråk endast för extensiv renskötsel uppfyller konventionens kravpå traditionellt innehav. I den delen hänvisar man endast till att det norska Samerettsutvalget anser att sådan mark inte uppfyller konventionens krav (s. 459). Detta är naturligtvis en brist, särskilt med tanke på att kommissionen är oenig i slutsatsen. För egen del är Justitiekanslern ändå, på grundval av den analys som presenteras i övrigt, beredd att instämma i kommissionens slutsats. Extensiv renskötsel utan annat anspråk på ensamrätt vid nyttjandet bör sålunda enligt Justitiekanslerns mening inte kunna anses motsvara konventionens ”occupy” (inneha).

text: Sannolikt kommer det inte att vara möjligt att uppnå enighet om hur konventionen skall tolkas i detta hänseende för svenska förhållanden. Detta bör inte hindra lagstiftaren från att nu sätta ner foten. Gränsdragningskommissionens betänkande utgör därvid ett så gott underlag som rimligen kan begäras, särskilt som slutsatserna överensstämmer med det norska Samerettsutvalgets. Och tolkningen av konventionen för svenskt vidkommande framstår som mycket rimlig. Justitiekanslern vill därför tillstyrka Gränsdragningskommissionens förslag i denna del.

text: Äganderätten till markerna längst i norr

text: Det vore av mycket stort värde om markrättighetsfrågorna kunde lösas i enlighet med kommissionens förslag på det sätt som nyss har sagts. Då återstår dock frågan om samernas eventuella äganderätt till markområdena längst i norr.

text: Som kommissionen konstaterar (s. 458) kan det i de nordligaste delarna av landet finnas mark som samerna eller enskilda samer får anses vara ägare till genom intensivt, stadigvarande och väsentligen ostört bruk inom någorlunda fasta gränser. Rättighetsfrågorna beträffande dessa markområden bör enligt Justitiekanslerns mening lösas så snart som möjligt. Detta kan svårligen ske inom ramen för rättsliga processer med nuvarande regler om rättegångskostnadsansvar m.m. Det blir för stora kostnadsrisker för samerna.

text: Regeringen bör därför se som sitt ansvar att utan dröjsmål tillskapa en ordning som möjliggör en slutgiltig lösning på de problem som tvistigheterna och oklarheterna beträffande marken i fråga länge har orsakat. En möjlighet kan därvid vara att låta en utredning ta ställning till äganderättsfrågorna och föreslå eventuellt nödvändiga åtgärder. En annan möjlighet kan vara att på ett eller annat sätt föreskriva att staten helt eller delvis skall bära kostnaderna för de nödvändiga processerna i domstol. Ytterligare en del särbestämmelser kan komma att krävas för att möjliggöra en sådan domstolsprövning.

text: Mark som samerna traditionellt nyttjar?

text: Gränsdragningskommissionen har inte funnit anledning att ifrågasätta ILO-utredningens slutsats att mark inom renskötselområdets vinterbetesmarker i vart fall kan anses som sådan mark som samerna, enligt artikel 14.1 andra meningen i ILO-konvention nr 169, traditionellt haft tillträde till för sin utkomst och traditionella verksamhet. Detsamma kan enligt kommissionen anses gälla mark inom åretruntmarkerna som länge varit i privat ägo. Denna bedömning innebär att yttergränsen för den mark som samerna nyttjar tillsammans med andra sammanfaller med gränsen för vinterbetesområdet. Justitiekanslern instämmer i denna slutsats.

text: Det kan konstateras att kommissionen inte är enig i frågan om vinterbetesområdets utsträckning. Det är inte möjligt för Justitiekanslern att ha några åsikter om gränsdragningen som sådan.

text: Medlingsinstitut

text: Det som sagts tidigare om tvistlösning beträffande markerna längst i norr hindrar inte att man inrättar ett medlingsinstitut i enlighet med kommissionens preliminära förslag. Tvärtom anser även Justitiekanslern att detta vore en god idé för de tvister som kommissionen främst hänför sig till i kap. 14.


title: Fråga om anspråk på ersättning enligt lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning är preskriberat

text: Ersättning skall utgå till AA med 35 225 kr, varav 32 000 kr utgör ersättning för lidande och 3 225 kr ersättning för ombudskostnader.

text: Anspråk m.m.

text: AA var berövad friheten såsom anhållen eller häktad under tiden den 11 april - 18 maj 1989 på grund av misstanke om grovt skattebedrägeri. Han var därefter ålagd reseförbud till den 15 maj 1992. Reseförbudet innebar för tiden fram till den 12 juli 1989 ett ovillkorligt förbud att lämna landet. Reseförbudet var fram till den 6 november 1991 dessutom förenat med anmälningsskyldighet hos polisen två dagar i veckan. AA frikändes från misstankarna om den brottslighet som föranlett frihetsinskränkningarna genom Svea hovrätts domar den 4 november 1994 i mål B 2156/92 och den 23 december 1997 i mål B 79/95. Genom det senare avgörandet dömdes han emellertid för annan brottslighet till villkorlig dom och 150 dagsböter.

text: Genom en skrivelse som kom in till Justitiekanslern den 27 maj 1999 begärde AA ersättning för lidande med anledning av frihetsinskränkningarna. Ersättningskravet uppgick till sammanlagt 1 345 887 kr.

text: I ett beslut den 1 oktober 1999 tillerkände Justitiekanslern AA ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning med 90 530 kr, varav 80 000 kr för lidande och 10 530 kr för ombudskostnader. Ersättningen för lidande utgick för den frihetsinskränkning i form av reseförbud som AA hade varit underkastad under tiden den 27 maj 1989 - 15 maj 1992. Däremot avslog Justitiekanslern anspråket såvitt avsåg ersättning för de frihetsinskränkningar i form av anhållning eller häktning samt reseförbud som förevarit i tiden före den 27 maj 1989. Som skäl härför anförde Justitiekanslern att den rätt till ersättning som AA hade kunnat grunda på frihetsinskränkningarna före det nämnda datumet hade blivit preskriberad på grund av reglerna om tioårig fordringspreskription.

text: AA har nu begärt att Justitiekanslern skall ompröva sitt tidigare beslut och tillerkänna honom lidandeersättning även för de frihetsinskränkningar som han varit underkastad före den 27 maj 1989. Till stöd för sin begäran har han i första hand åberopat att preskriptionsavbrott gjorts genom en skrivelse till Rikspolisstyrelsen den 6 januari 1997. Han har under alla omständigheter åberopat att preskriptionstiden skall räknas från den dag då han först kunde göra gällande sitt ersättningsanspråk, dvs. från den dag då han slutligen frikändes från de brottsmisstankar som föranledde frihetsinskränkningarna.

text: Justitiekanslern har vid prövningen av AA:s anspråk haft tillgång till bl.a. den nämnda skrivelsen till Rikspolisstyrelsen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Preskriptionsfrågan

text: Enligt den allmänna bestämmelsen i

text: 2 § första stycket preskriptionslagen (1981:130)

text: preskriberas som regel fordringar tio år efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts dessförinnan. Som Justitiekanslern anfört i sitt tidigare beslut har det i förarbetena till

text: preskriptionslagen

text: angetts att de allmänna preskriptionsbestämmelserna bör vara tillämpliga även på skadeståndsfordringar i den mån inte särskilda regler meddelas på speciella områden (

text: prop. 1979/80:119 s. 39

text: ff.).

text: Frihetsinskränkningslagen innefattar inte några särskilda regler om fordringspreskription. Vid införandet av frihetsinskränkningslagen behandlades emellertid frågan om en särskild preskriptionsbestämmelse skulle meddelas i lagen. I betänkandet (

text: SOU 1972:73

text: ) Ersättning för vissa frihetsinskränkningar lade den särskilt tillkallade sakkunnige utredaren fram ett förslag om att rätten att framställa anspråk på ersättning med anledning av en frihetsinskränkning skulle begränsas till tiden genom bestämmelser om preskription, närmare bestämt genom en i lagtexten angiven preskriptionstid på tre månader för framställning till Justitiekanslern och en av denne angiven tid för väckande av sådan talan. Av förslaget till lagtext framgår att preskriptionstiden skulle räknas från det att sådant förhållande slutgiltigt inträtt som föranledde att ingripandet skulle anses obefogat (a.a. s. 23). Den sakkunnige konstaterade att utan någon sådan preskriptionstid skulle fordringen - i likhet med fordran enligt

text: skadeståndslagen

text: - preskriberas först efter tio år räknat från frihetsinskränkningen eller beslutet därom, a.a. s. 157. Föredragande statsrådet avstyrkte dock utredarens förslag att meddela särskilda preskriptionsregler i den nya lagen och anförde att detta innebar att de allmänna bestämmelserna om tioårig preskription tills vidare skulle vara tillämpliga (

text: prop. 1974:79

text: Fråga är då om

text: preskriptionslagens

text: bestämmelser innebär att preskriptionstiden för framställande av skadeståndsanspråk med anledning av en frihetsinskränkning skall bedömas på annat sätt än som tycks ha varit utgångspunkten enligt förarbetena till frihetsinskränkningslagen. Inledningsvis bör här påpekas att införandet av

text: preskriptionslagen

text: inte innebar någon ändring av rättsläget såvitt avsåg preskriptionstiden för skadeståndsfordringar enligt den vid tidpunkten för införandet av frihetsinskränkningslagen gällande 1862 års preskriptionsförordning. Enligt bl.a. den praxis som hade utbildats vid tillämpningen av preskriptionsförordningen gällde för de utomobligatoriska skadeståndens del att preskriptionstiden i regel började löpa när den skadegörande handlingen hade företagits (se

text: prop.1979/80:119 s. 39

text: I specialmotiveringen till förslaget om preskriptionslag (

text: a. prop. s. 89

text: ) framhöll föredragande statsrådet att det för beräkning av preskriptionstiden inte har någon betydelse att en fordran är beroende av ett villkor eller dylikt. Som ett exempel bland flera i denna fråga anfördes att tidpunkten för beräkning av preskription med anledning av fordran på grund av enkel borgen skall ske med utgångspunkt från ingåendet av borgensåtagandet, trots att borgenären inte kan kräva borgensmannen förrän det visat sig att gäldenären inte kan betala. I fråga om utomobligatoriska skadestånd tillade föredragande statsrådet att det på motsvarande sätt gäller att preskriptionstiden räknas från den skadegörande handlingen även om skadan inträffar eller visar sig först senare.

text: Mot bakgrund av vad som nu anförts är det enligt Justitiekanslerns mening således tydligt att ett fordringsanspråk kan vara preskriberat redan innan fordringen i fråga kan göras gällande mot gäldenären. En strikt semantisk tolkning av

text: 2 § första stycket preskriptionslagen

text: ger i och för sig vid handen att den avgörande tidpunkten för beräkning av preskription skulle vara när fordringen fullbordats, eftersom den först då kan sägas vara tillkommen. För anspråk på skadestånd med anledning av en frihetsinskränkning bör den tidpunkt då fordringen är tillkommen anses vara när t.ex. en frikännande dom har vunnit laga kraft. I preskriptionsrättsliga sammanhang är det emellertid, trots preskriptionsregelns ordalydelse, inte fullbordanstidpunkten som gäller som starttidpunkt för preskription utan i stället den tidpunkt då det första rättsfaktum som grundar fordran har inträffat enligt principen om det första rättsfaktumet (se bl.a. Lindskog, Preskription, 1990, s. 363 ff.).

text: Enligt Justitiekanslerns mening innebär den nämnda principen att preskriptionstiden för nu aktuellt slag av anspråk skall räknas från i vart fall frihetsinskränkningen, eftersom denna torde utgöra det första, grundläggande rättsfaktum på vilken rätt till ersättning enligt frihetsinskränkningslagen kan grundas, och således inte från den tidpunkt när fordringen på skadestånd i och för sig kan göras gällande enligt frihetsinskränkningslagens regler. AA:s ersättningsanspråk skall i preskriptionshänseende därför prövas i enlighet med det sagda.

text: AA var berövad friheten som anhållen eller häktad under tiden den 11 april - 18 maj 1989 och var därefter underkastad reseförbud till den 15 maj 1992. De frihetsinskränkande åtgärder som vidtagits mot honom har således pågått utan avbrott från anhållandet till dess att reseförbudet hävdes. Enligt Justitiekanslerns mening bör det därför kunna godtas att preskriptionstiden för att framställa ett anspråk på skadestånd med anledning av frihetsinskränkningarna har börjat löpa från den tidpunkt då dessa åtgärder slutligen upphörde, dvs. den 15 maj 1992 och inte från den tidpunkt då de beslutades. AA:s ersättningsanspråk har framställts inom tio år från sistnämnda dag och han får därmed anses berättigad till ersättning för lidande även beträffande de frihetsinskränkningar som tidigare bedömts vara omfattade av preskription.

text: Vid denna bedömning av preskriptionsfrågan finns det inte skäl att pröva AA:s invändning om att preskriptionsavbrott har gjorts.

text: Lidandeersättningen

text: AA skall, utöver den ersättning han tidigare erhållit, tillerkännas ytterligare ersättning för lidande dels som anhållen eller häktad under tiden den 11 april - 18 maj 1989 (rätteligen 38 dagar och inte 23 dagar som uppgetts i begäran om omprövning) och dels för det reseförbud han därefter varit underkastad till och med den 26 maj 1989 (åtta dagar). För tiden därefter har han redan erhållit ersättning enligt det förra beslutet.

text: AA har vid den prövning av ersättningsbeloppets storlek som nu skall ske åberopat att hans sak varit föremål för en omfattande rapportering i media och att åtminstone en del av de publicerade artiklarna hänför sig till frihetsberövandena. Artiklarna, vilka i väsentlig omfattning publicerats före den 27 maj 1989 och som till följd därav inte beaktats av Justitiekanslern i det tidigare beslutet, får i viss omfattning anses vara av sådan art att de bör föranleda en förhöjd lidandeersättning. I övrigt föreligger inte skäl som i sig ger vid handen att en högre ersättning skall utgå.

text: Härutöver skall ersättning utgå med anledning av det reseförbud, förenad med anmälningsskyldighet, som AA var underkastad under tiden den 19 - 26 maj 1989. Ersättningen bestäms i enlighet med de principer vilka Justitiekanslern redovisat i sitt tidigare beslut.

text: Vid en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet finner Justitiekanslern att ersättning för lidande bör utgå till AA med ytterligare 32 000 kr. Den sammanlagda ersättningen till honom uppgår med hänsyn till vad som tidigare utgått alltså till 112 000 kr.

text: Vid den bedömning av preskriptionsfrågan som redovisats i detta omprövningsbeslut får det härutöver anses skäligt att tillerkänna AA ersättning för ombudskostnader med ytterligare 3 225 kr avseende advokaten BB:s arbete med ärendet.