avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förhandling/ sammanträde
Information
Kommunicering
Sekretess

title: Uttalanden angående lämpligheten av kontakter mellan domstol och läkare med anledning av till rätten ingivna läkarintyg

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot tingsfiskalen BB vid Göteborgs tingsrätt. Han var bl.a. missnöjd med hur hon hade handlagt en begäran från honom om att ställa in en huvudförhandling.

text: Utredningen

text: Handlingar i tingsrättens mål nr T 6377-05, T 8431-05 och FT 1338-06 hämtades in och granskades. Av de inhämtade handlingarna framgick bl.a. följande.

text: I målen T 6377-05 och FT 1338-06 skulle huvudförhandling hållas den 29 november 2006. AA var kärande i det förstnämnda målet och svarande i det andra. Den 23 november ringde AA till tingsrätten och uppgav att han var sjuk och därför inte kunde inställa sig till huvud-förhandlingen. Han uppmanades att komma in med ett läkarintyg som utvisade detta. Ett läkarintyg inkom den 27 november. Samma dag ringde BB till den läkare som utfärdat intyget. I samband därmed upprättade hon en tjänsteanteckning av vilken det framgick att läkaren under samtalet beskrev AA:s symtom, behandling och tidigare kontakter med läkaren.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för yttrande och upplysningar om vilka överväganden som föranledde telefonsamtalet till läkaren.

text: Tingsrätten (lagmannen CC) kom in med ett remissvar, till vilket var fogat ett yttrande av BB.

text: BB uppgav följande.

text: Undertecknad har handlagt vissa av de mål som anges i anmälan, bl.a. FT 1338-06 och T 6377-05, vilka var utsatta till huvudförhandling den 29 november 2006. Vad gäller de överväganden som föranledde telefonsamtalet till läkaren anförs följande. AA kontaktade avdelningen på torsdagen den 23 november 2006 och uppgav att han var sjuk och önskade att förhandlingarna den 29 november 2006 skulle ställas in. Han uppmanades då att snarast möjligt inkomma med ett läkarintyg som uppvisade att hans sjukdom förhindrade honom från att närvara vid förhandlingen. På eftermiddagen den 27 november 2006 faxade AA ett intyg benämnt ”Försäkringskassan, Medicinskt underlag – för bedömning av rätt till sjukpenning

text: och eventuellt behov av rehabilitering” till tingsrätten och begärde att förhandlingarna skulle ställas in. Intyget var mycket kortfattat och var, enligt uppgift i intyget, upprättat med stöd av en telefonkontakt den 30 oktober 2006 och journaluppgifter den 15 maj 2006. Det framgick att AA var sjukskriven från den 1 november 2006 till den 15 januari 2007. Intyget var undertecknat av läkaren den 30 oktober 2006. Efter att ha tagit del av intyget gjordes den bedömningen att förhandlingarna inte skulle ställas in. Eftersom tiden fram till förhandlingsdagen var knapp fanns det inte tid att förelägga AA att inkomma med ett nytt intyg. Som en sista utväg för att utreda om det ändå var så att AA:s tillstånd förhindrade honom från att närvara vid förhandlingarna togs en kontakt med den läkare som undertecknat intyget. Syftet med kontakten var att läkaren skulle kunna förklara innehållet i intyget. Att på detta sätt klargöra innehåll i ingivna läkarintyg är ett vid tingsrätten allmänt vedertaget förfaringssätt i dylika situationer. Undertecknad frågade läkaren om denne ansåg att AA:s hälsotillstånd förhindrade honom från att närvara vid förhandlingar i tingsrätten. Läkaren uppgav i huvudsak det som antecknats i tjänsteanteckningen. Läkarens uppgifter förändrade inte den ursprungliga bedömningen att AA inte hade laga förfall för att utebli från förhandlingarna. Beslut fattades att förhandlingarna inte skulle ställas in, vilket AA informerades om såväl muntligen som skriftligen den 28 november 2006. Sammanfattningsvis kontaktades läkaren som en sista utväg för att utreda om AA hade laga förfall för att utebli från de utsatta huvudförhandlingarna. Det andra alternativet hade varit att direkt avslå AA:s begäran om att förhandlingarna skulle ställas in. CC anförde i huvudsak följande. De läkarintyg som åberopas till stöd för att inställelse till en förhandling inte kan ske på grund av sjukdom är sällan utformade med sikte på just den situationen utan utgör ett underlag för bedömningen av rätten till sjukpenning. Det läkarintyg som är aktuellt i detta ärende är av sistnämnda slag. Det kan då enligt tingsrättens mening inte föreligga något hinder för domstolen att kontrollera om sjukdomstillståndet hindrar också inställelse till en förhandling. Det bör därvid vara tillräckligt att läkarens uppfattning i just den frågan antecknas. I förevarande fall har flera uppgifter antecknats. Läkaren har vid telefonsamtalet uppenbarligen inte lämnat ett direkt svar på den ställda frågan om sjukdomstillståndet utgjorde hinder för inställelse till en förhandling utan har upprepat vad som framgår av intyget. I den situationen måste det ha framstått som naturligt att skriva ned det som sades trots att uppgifterna i fråga om sjukdomstillståndet är desamma som framgår av läkarintyget. Tingsrätten kan inte finna att tjänsteanteckningen som sådan brutit mot någon sekretessregel eller är felaktig ur någon annan synpunkt.

text: I ett beslut den 9 maj 2008 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 32 kap. 4 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) ska rätten, om den före ett sammanträde finner att det föreligger en omständighet som kan antas utgöra hinder för förhandlingens hållande, bestämma ny tid för förhandlingen. Av samma bestämmelses andra stycke följer bl.a. att part som får kännedom om en omständighet av det slaget är skyldig att omedelbart anmäla detta till domstolen. Domstolen måste med anledning av en sådan anmälan fatta beslut i frågan om förhandlingen ska ställas in eller inte (se

text: NJA 1982 s. 775

text: Om det är sannolikt att den som underlåtit att enligt rättens beslut infinna sig vid rätten eller i övrigt fullgöra något i rättegången har laga förfall för sin underlåtenhet, ska denna, enligt

text: 32 kap. 6 § första stycket

text: RB, inte leda till någon påföljd för honom eller på annat sätt läggas honom till last i rättegång en. Om det på grund av någon särskild omständighet kan antas att det föreligger laga förfall ska, enligt andra stycket, den som gjort sig skyldig till underlåtenheten beredas tillfälle att komma in med utredning om detta. Rätten ska därvid skjuta upp frågan om utdömande av påföljd eller om annan åtgärd på grund av underlåtenheten.

text: Det är inte meningen att den nyss nämnda bestämmelsen ska leda till ett formbundet system med t.ex. skriftliga förelägganden. Kravet på att den det gäller ska beredas tillfälle att komma in med utredning är uppfyllt redan genom att han eller hon av domstolspersonal per telefon uppmanas att sända in t.ex. ett läkarintyg. Den tid inom vilken den förelagde har att prestera den begärda utredningen bör regelmässigt inte bestämmas till mer än två eller tre dagar. Även om bestämmelsen i andra stycket enligt sin ordalydelse gäller i en situation där underlåtenheten redan har inträffat, ska den tillämpas också beträffande den som i förväg meddelar att han inte kan inställa sig till en förhandling och därvid åberopar laga förfall (se

text: prop. 1986/87:89 s. 168

text: f.).

text: Laga förfall definieras enligt

text: 32 kap. 8 §

text: RB som att någon genom avbrott i allmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet som han inte bort förutse eller rätten annars finner utgöra giltig ursäkt, hindrats att fullgöra vad honom ålegat. Av lagtexten torde framgå att som laga förfall kan godtas inte endast absoluta hinder utan varje omständighet av den beskaffenheten att det inte skäligen kan krävas att parten ska infinna sig till en förhandling eller på annat sätt vara verksam i rättegången. Bevisning rörande en sjukdom utgörs naturligtvis i de flesta fall av läkarintyg (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 32:22 f.). Om det i intyget anges en diagnos varav framgår att en inställelse inte kan ske, eller åtminstone inte skäligen kan begäras, bör detta i regel godtas som tillräcklig bevisning (

text: NJA 1999 s. 715

text: ). Förekommer anledning att misstänka att en part som gör gällande laga förfall söker att förhala rättegången kan det vara skäl att ställa större krav på vad som ska godtas som tillräcklig bevisning (

text: NJA 2001 s. 667

text: Av utredningen har framkommit att BB, efter att ha tagit del av det av AA ingivna läkarintyget, gjorde bedömningen att det inte fanns anledning att bifalla dennes begäran om att ställa in den huvudförhandling som var utsatt att börja två dagar senare. I syfte att försäkra sig om att AA:s tillstånd ändå inte var sådant att det var omöjligt för honom att delta i huvudförhandlingen ringde hon upp den läkare som utfärdat intyget och antecknade de uppgifter som läkaren lämnade.

text: BB har uppgett att det vid Göteborgs tingsrätt är ett vedertaget förfarande att – när det finns behov av att klargöra innehållet i ett läkarintyg – ta kontakt med den läkare som utfärdat intyget. Det finns anledning att tro att liknande förfaranden förekommer även vid andra domstolar i landet. Jag vill med anledning därav framhålla följande.

text: Enligt

text: 7 kap. 1 c § sekretesslagen (1980:100)

text: gäller – utom i fall som här saknar intresse – sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men. Skaderekvisitet är således omvänt, vilket innebär att det råder en presumtion för sekretess. I

text: 14 kap.

text: 3 §§

text: sekretesslagen

text: finns vissa generella begränsningar i sekretessen. Såvitt här är av intresse gäller enligt

text: 14 kap. 1 § sekretesslagen

text: att en sekretessbelagd uppgift kan lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning. I

text: 14 kap. 4 § sekretesslagen

text: anges att sekretess till skydd för enskild, med vissa här inte relevanta undantag, inte gäller i förhållande till den enskilde själv och att sekretessen helt eller delvis kan efterges av honom eller henne.

text: Det finns inte någon bestämmelse med innebörden att en läkare, som utfärdat ett intyg som part eller annan åberopar för att göra sannolikt att han eller hon har laga förfall för att infinna sig vid rätten eller i övrigt fullgöra något i rättegången, är skyldig att till domstol lämna uppgifter om den patient som avses i intyget. I ett sådant fall råder således inom hälso- och sjukvården, även i förhållande till domstol såvitt inte den enskilde eftergett sekretessen, en presumtion för att uppgifter om den enskildes hälsotillstånd omfattas av sekretess.

text: Det kan förvisso hävdas att en läkare är skyldig att känna till de aktuella sekretessbestämmelserna. Det förefaller likväl rimligt att anta att en läkare, ställd inför en förfrågan från en domstol vid ett telefonsamtal då inte något egentligt utrymme för eftertanke ges, kan komma att lämna ytterligare uppgifter om sin patient, t.ex. av det skälet att läkaren anser att han eller hon bör bistå domstolen eller till och med uppfattar sig ha en skyldighet att ge mera fullödig information. Jag anser därför att det generellt finns anledning att från domstolens sida vara restriktiv när det gäller kontakter med läkare i frågor rörande enskilds hälsotillstånd. Enligt min uppfattning bör domstolen vidare, om kontakt ändå tas, inledningsvis klargöra för läkaren att domstolen är medveten om att läkaren inte kan lämna sådana uppgifter om den enskilde för vilka sekretess råder.

text: Tingsrätten har ansett att det inte kan föreligga något hinder mot att efterhöra läkarens uppfattning i frågan om den enskildes hälsotillstånd är sådant att det omöjliggör deltagande i en förhandling.

text: Jag kan i princip instämma i detta. Det finns emellertid en risk för att även en fråga om huruvida patienten är förhindrad att deltaga i en förhandling kan förmå en läkare att motivera sitt ställningstagande genom att lämna sådana ytterligare uppgifter om den enskildes hälsotillstånd som inte framgår av intyget och som därmed kan vara sekretessbelagda. Min uppfattning är därför att det finns anledning för domstolen att vara restriktiv även med att ställa en sådan fråga. Det är i vart fall angeläget att det i ett sådant fall klargörs att domstolen inte begär annat än läkarens bedömning i frågan om hinder.

text: En domstol måste givetvis också kunna kontakta en läkare för att få en medicinsk term förklarad, om inte upplysning om innebörden av en sådan kan fås på annat sätt.

text: Vid tillämpning av bestämmelserna i

text: 32 kap.

text: RB bör i normalfallet kontakter mellan domstolarna och intygsutfärdande läkare kunna undvikas. Det är, som framgått, den som påstår sig vara sjuk som har bevisbördan för detta. I många fall torde vad som framgår av ett läkarintyg vara tillräckligt för att det ska vara sannolikt att den som intyget avser har laga förfall. Om domstolen inte anser att så är fallet men det ändå kan antas att laga förfall föreligger ska domstolen – lämpligen per telefon – bereda den som ska inställa sig tillfälle att inom viss kortare tid inkomma med ytterligare utredning. För det fall, slutligen, att det trots läkarintyg inte ens kan antas att den som ska inställa sig har laga förfall ska domstolen naturligtvis utgå från att sådant förfall inte föreligger.

text: Sammanfattningsvis är det således min uppfattning att domstolen – när ett läkarintyg ges in av någon som ska infinna sig vid rätten eller i övrigt fullgöra något i rättegången – bör eftersträva att ta ställning i frågan om laga förfall utan föregående kontakt med den läkare som utfärdat intyget. Om det undantagsvis bedöms nödvändigt att domstolen kontaktar läkaren för att be denne komplettera uppgifterna i intyget med ett besked om huruvida patienten är i stånd att närvara vid en förhandling, är det angeläget att det görs tydligt att det endast är ett ställningstagande i den saken som efterfrågas.

text: När det gäller tingsrättens handlande i det aktuella målet har BB uppgett att anledningen till att hon ringde upp läkaren var att det på grund av den korta tid, knappt två dagar, som återstod innan förhandlingen skulle påbörjas inte var möjligt att förelägga AA att inkomma med ytterligare utredning i frågan om han hade laga förfall. Jag utgår därför från att hon om tiden inte varit så knapp i stället, i enlighet med de bestämmelser jag nyss redogjort för, hade berett AA tillfälle att komma in med ytterligare utredning. Om tiden var tillräcklig för ett sådant föreläggande eller inte är ytterst en bedömningsfråga och jag finner inte skäl att uttala någon kritik i den saken. Jag vill emellertid åter erinra om att ett sådant föreläggande mycket väl kan meddelas muntligen och därefter dokumenteras i akten.

text: BB har vidare uppgett att den fråga hon ställde till läkaren var om AA:s hälsotillstånd hindrade honom från att närvara vid förhandlingen. Av tjänsteanteckningen framgår emellertid att läkaren, som tingsrätten anfört, inte lämnade ett direkt svar på den frågan. I stället lämnade han, som BB angett i protokoll med beslut att inte ställa in den aktuella huvudförhandlingen, närmare uppgifter om AA:s situation. Det inträffade visar, enligt min uppfattning, på de svårigheter som lätt kan uppstå när domstolen kontaktar en läkare med anledning av ett ingivet läkarintyg. Jag vill emellertid framhålla att jag inte funnit anledning att anta att läkaren genom de uppgifter han lämnade gjorde sig skyldig till brott.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Cecilia Nordenfelt

publisher: Justitieombudsmannen

title: Allvarlig kritik mot Försäkringskassan för att i flera ärenden ha skickat handlingar med uppgifter som omfattas av sekretess till en annan person än den som uppgifterna avsåg

org: jo

sammanfattning: Tre försäkrade anmälde, oberoende av varandra, till JO att Försäkringskassan hade skickat handlingar med uppgifter som omfattas av sekretess till en annan person än den som uppgifterna avsåg. JO uttalar allvarlig kritik mot Försäkringskassan för den bristande noggrannhet som myndigheten har uppvisat vid hanteringen av sekretesskyddade uppgifter. JO har vid upprepade tillfällen påtalat vikten av att uppgifter som omfattas av sekretesskydd hanteras med stor noggrannhet. En tjänsteman som hanterar sekretesskänslig information har ett personligt ansvar att se till att sekretessen upprätthålls.

text: Anmälningarna

type: rubrik

text: JO fick under augusti och september 2017 in tre anmälningar mot Försäkringskassan om att handlingar med uppgifter som omfattas av sekretess har skickats till en annan person än den som uppgifterna avsåg.

type: stycke

text: I ett ärende (dnr 5606-2017), som kom in till JO den 22 augusti 2017, uppgav AA bl.a. att Försäkringskassan hade sänt en annan persons läkarintyg till henne och att hon undrade var hennes handlingar hade hamnat.

text: I ett annat ärende (dnr 6105-2017), som kom in till JO den 14 september 2017, anförde BB att hon hade blivit uppringd av en kvinna som uppgav att hon hade fått hennes läkarintyg hemskickat till sig. Läkarintyget innehöll sekretessbelagda uppgifter.

text: I ytterligare ett annat ärende (dnr 5820-2017), som kom in till JO den 1 september 2017, uppgav CC att hon tillsammans med sitt läkarintyg erhöll en annan persons journal från Försäkringskassan. Av journalen framgick bl.a. uppgifter om den andra personens problem och familjeförhållanden. Hon funderar på vem som kan ha fått hennes handlingar.

text: Utredning

text: Ärendena remitterades till Försäkringskassan som i sitt remissvar den

text: 1 november 2017 anförde följande:

text: Utredning ärende 1

text: Den 24 augusti 2017 skickade Försäkringskassans handläggare ett kommuniceringsbrev till AA. Samtidigt skickade handläggaren ett kommuniceringsbrev med bilagor till en annan person. Av misstag lade handläggaren kompletteringen av ett läkarintyg avseende den andra personen i brevet till AA.

text: Utredning ärende 2

text: Den 30 augusti skickade Försäkringskassans handläggare ett kommuniceringsbrev till BB. Dagen innan hade samma handläggare gjort i ordning ett kommuniceringsbrev till en annan person. Eftersom försändelser med bilagor inte kan hanteras i systemet för central utskrift gjordes båda utskicken manuellt. Troligen handlar det om ett handhavandefel av handläggaren i samband med de båda utskicken. Dessa gjordes i nära anslutning till varandra i tid, på eftermiddagen den 29 augusti samt på morgonen den 30 augusti.

text: Utredning ärende 3

text: Den 28 augusti skickade Försäkringskassans handläggare ett kommuniceringsbrev till CC. I samband med utskicket skickade handläggaren av misstag med en handling som innehöll uppgifter om en annan persons hälsotillstånd och personliga förhållanden.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Av utredningarna framgår att handlingar felaktigt har skickats till andra personer än vad som var avsikten. Det går inte att dra någon annan slutsats än att det har skett av misstag, men Försäkringskassan ser mycket allvarligt på det inträffade. Åtgärder har vidtagits i form av informationsinsatser till medarbetarna om vikten av att kontrollera att rätt dokument sänds till rätt person. Försäkringskassan beklagar djupt det inträffade. Försäkringskassans huvudprincip för att skicka brev är genom central utskrift, vilket gör att handläggarna inte behöver hantera breven. Detta fungerar endast om breven skickas utan bilagor. Försäkringskassan har utvecklat teknikstödet för att även brev som innehåller bilagor ska kunna sändas ut centralt, i syfte att öka säkerheten i utskicken. Planeringen är att tekniken ska vara helt inarbetad senast vid årsskiftet. Det gör att handläggarna kan hantera utskicken ett i taget istället för att skriva ut flera handlingar på en gång.

text: AA, BB och CC gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Huvudregeln om socialförsäkringssekretess finns i 28 kap. 1 § offentlighetsoch

text: sekretesslagen (2009:400)

text: där det anges att sekretess gäller hos Försäkringskassan för uppgifter om den enskildes hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående lider men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i ärenden om vissa förmåner och ersättningar. Uttrycket ”personliga förhållanden” omfattar i princip alla uppgifter som avser den berörda personen.

text: Av utredningen framgår att Försäkringskassan inom loppet av några få dagar har skickat sekretesskänsliga handlingar till fel person vid minst tre tillfällen.

text: Det är allvarligt när tjänstemän som har fått förtroendet att behandla sekretesskyddade uppgifter inte sköter sitt uppdrag med tillräcklig omsorg och noggrannhet. En tjänsteman som hanterar sekretesskänslig information har ett personligt ansvar att se till att sekretessen upprätthålls. JO har vid upprepade tillfällen påtalat vikten av att uppgifter som omfattas av sekretesskydd hanteras med stor noggrannhet. Jag finner det därför mycket bekymmersamt att problemen kvarstår och att antalet anmälningar om dessa brister ökar. Under 2017 har JO kritiserat Försäkringskassan för liknande brister vid ett flertal tillfällen (bl.a. dnr 3932-2017, dnr 1164-2017, dnr 1177-2017 och dnr 1679-2017). Jag förutsätter att Försäkringskassan fortsätter sitt arbete med att bl.a. informera och utbilda berörd personal för att förhindra brister av detta slag. Det är vidare min förhoppning att det teknikstöd som myndigheten nämner i remissvaret ska få effekt. Hitintills har emellertid anmälningar av detta slag fortsatt att komma in. Försäkringskassan förtjänar allvarlig kritik för sin ovarsamma hantering av handlingar.

text: JO har för avsikt att följa utvecklingen framöver.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Allmänna handlingar
Anstalt
Omprövning

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Skogome, för att ha lämnat tillbaka en begäran om omprövning. Även vissa uttalanden kring myndighetens arbete mot otillåten och otillbörlig påverkan

sammanfattning: En intagen hade ansökt om telefontillstånd men fått avslag. När han lämnade in en hemställan med begäran om omprövning av beslutet skrev han tre ord med versaler. Hemställan togs emot, datumstämplades och signerades. Två dagar senare kom en annan anställd med hemställan och fick honom att ta tillbaka den, bl.a. då det kunde uppfattas som att han försökte påverka beslutsfattaren genom att ha använt versaler. JO konstaterar att hemställan var en inkommen och allmän handling samt att det saknades rättslig grund för att lämna tillbaka den. Anstalten får kritik för hanteringen. Vidare uttalar JO att det är positivt att anstalten och Kriminalvården i stort arbetar med frågor om otillåten och otillbörlig påverkan med anledning av det hårdnade klimatet inom myndigheten. Samtidigt understryker hon att rapporteringen måste ske med eftertänksamhet och med förståelse för de intagnas situation. JO konstaterar att hon kan få anledning att återkomma till saken.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram huvudsakligen följande klagomål mot Kriminalvården, anstalten Skogome, och en anställd där.

text: Han lämnade den 25 mars 2024 in en hemställan med begäran om omprövning av ett beslut rörande telefontillstånd till sin vän. För att poängtera att vännen är närstående skrev han bl.a. detta ord med versaler. Hemställan togs emot, datumstämplades och signerades av en kriminalvårdare. Två dagar senare kom en annan anställd med hemställan och fick honom att ta tillbaka den. Hon förklarade att hon i vart fall inte skulle handlägga hemställan eftersom han hade skrivit med versaler och hon tyckte att det var otrevligt. Han tvingades att skriva en ny hemställan.

text: AA bifogade del av registerutdrag från Kriminalvårdsregistret (KVR) med en daganteckning från aktuellt datum där bl.a. följande anges [i anteckningen benämns den intagne vid förnamn]:

text: AA har lämnat in en hemställan om att han vill ompröva ett avslag kring ett telefon-/besöksärende och i slutet av hemställan har han skrivit ”HAN ÄR NÄRSTÅENDE” och hänvisat till lagtext. U.T. ger d.d. tillbaka hemställan till honom och säger att han får omformulera sig då hemställan ej räknas som korrekt ifylld på detta sätt. AA frågar varför och får till svar att det är onödigt att uttrycka sig i versaler då det dels kan uppfattas som otrevligt och dels som ett påverkansförsök av beslutsfattarna. AA ifrågasätter detta då han tycker att han behöver skriva på det sättet eftersom han fick avslag på sin förra ansökan kopplat till att personen ej räknades som närstående. U.T. upprepar att hon ej kommer ta emot hemställan innan han omformulerat sig och AA tar tillbaka den efter en kort diskussion.

text: Utredning

text: JO hämtade inledningsvis in kopia av ansökningar och beslut om telefontillstånd från Kriminalvården. Därefter begärde JO att myndigheten skulle yttra sig över och redovisa sin bedömning av det som kommit fram i anmälan.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, genom regionchefen vid Region Väst, bl.a. följande:

text: Berörd medarbetares synpunkter

text: Samtal har förts med namngiven personal och ansvarig kriminalvårdsinspektör och i huvudsak framkom följande. Hen kommer ihåg situationen och daganteckningen som bifogats ärendet stämmer. Hen hanterade situationen på förevarande sätt då det under denna period pratades mycket om hur klienter behöver fylla i hemställan korrekt och att dessa ska vara fria från påtryckningsförsök. Den namngivna personalen tolkade det som att klienter behöver skriva hemställan på ett särskilt sätt eftersom hen fått till sig detta från bland annat beslutsfattare. Hen valde därför att be honom omformulera sig, detta också mot bakgrund av att klienten tidigare lämnat in en hemställan gällande samma fråga och fått avslag. – – –

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Kriminalvården konstaterar att det inte funnits någon rättslig grund för den namngivna personalen att inte ta emot och hantera ärendet. Anstalten Skogome har vidtagit åtgärder genom att tillse att medarbetaren har vetskap om hantering och handläggning av hemställan. Anstalten har även tillsett att övrig personal fått påminnelse om hantering och handläggning av hemställan samt en påminnelse om att använda anvisningen ”Kriminalvårdens anvisningar för hantering av hemställan och underrättelse av handlingar (gäller anstalten Skogome)”. […]

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: I

text: 2 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) anges att en handling anses ha kommit in till en myndighet när den har anlänt till myndigheten eller kommit behörig befattningshavare till handa. En sådan inkommen handling är enligt

text: 2 kap. 4 §

text: TF allmän om den förvaras hos myndigheten. Av

text: 12 § arkivlagen (1990:782)

text: framgår att det vid sidan av reglering om gallring och överlämnande av handlingar till arkivmyndighet saknas möjlighet för en statlig myndighet att

text: avhända sig allmänna handlingar utan författningsstöd eller särskilt beslut av regeringen.

text: När en intagen lämnar in en hemställan måste Kriminalvården bedöma om den kan hanteras med stöd av myndighetens serviceskyldighet eller om det rör sig om ett formellt ärende. Olika krav ställs nämligen på handläggningen i dessa situationer. En hemställan som hanteras utifrån serviceskyldigheten kan besvaras på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till omständigheterna. Om en intagen däremot inleder ett ärende genom sin begäran ställer

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: ett flertal krav på myndighetens hantering, exempelvis i fråga om hur ett beslut ska utformas. (Se mitt beslut den 30 november 2023, dnr 8064-2022.) Även i andra fall krävs en mer formell handläggning, t.ex. när en hemställan utgör en inlaga i ett pågående ärende eller en intagen därigenom klagar på ett beslut.

text: Av

text: 14 kap.

text: och

text: 2 §§

text: fängelselagen (2010:610)

text: framgår att Kriminalvårdens beslut enligt den lagen får överklagas till allmän förvaltningsdomstol först efter att de har omprövats av myndigheten. En begäran om omprövning ska vara skriftlig och ha kommit in till Kriminalvården inom tre veckor från den dag då den klagande fick del av beslutet. Kriminalvården ska då pröva om skrivelsen med sådan begäran har kommit in i rätt tid. Om skrivelsen har kommit in för sent ska den avvisas, om inte förseningen beror på att myndigheten lämnat den klagande felaktig underrättelse om hur man begär omprövning. (Se

text: 14 kap. 3 § fängelselagen

text: .) Ett avslag på en ansökan om telefontillstånd är överklagbart på detta sätt. Handläggningen av en begäran om omprövning ska ske skyndsamt.

text: En myndighet ska se till att kontakterna med enskilda blir smidiga och enkla. Myndigheten ska utan onödigt dröjsmål lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen. Hjälpen ska ges i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. (Se

text: 6 § förvaltningslagen

text: JO har uttalat att Kriminalvården bör ha en generös hållning när det gäller vilken service och hjälp som ska lämnas till intagna, mot bakgrund av de särskilda svårigheter som det innebär att vara frihetsberövad. Det gäller i synnerhet när det framgår att den intagnes avsikt är att tillvarata sin rätt att få riktigheten av meddelade beslut prövad i högre instans. (Se JO:s beslut den 20 november 2017, dnr

text: , jfr

text: 1 kap. 4 § fängelselagen

text: Bedömning

text: Genom utredningen har det framkommit att AA den 25 mars 2024 lämnade in en hemställan med begäran om omprövning av ett beslut om telefontillstånd, och att han gjorde det genom en anställd vid anstalten. Handlingen förvarades därefter inom myndigheten och var alltså allmän. Den lämnades dock tillbaka till AA två dagar senare av en annan anställd. Detta gjordes för att han skulle formulera om den, eftersom det bl.a. ansågs att han försökte påverka

text: beslutsfattaren genom att några ord var skrivna med versaler. Agerandet är anmärkningsvärt. Som jag precis berört har det varit fråga om en inkommen och allmän handling hos Kriminalvården. Liksom myndigheten konstaterar har det därmed inte funnits någon rättslig grund för att återlämna den till AA. Anstalten borde i stället skyndsamt ha behandlat hans begäran. Till följd av att så inte skedde har Kriminalvårdens ställningstagande blivit fördröjd, om än med någon enstaka dag. Hanteringen är helt oacceptabel och anstalten förtjänar kritik.

text: Som framgått har AA:s begäran uppfattats som att han försökt påverka beslutsfattaren. Jag vill beträffande den omständigheten lyfta fram följande.

text: Enligt Kriminalvårdens årsredovisning 2023 avspeglas det hårdnade klimatet i samhället även i myndighetens miljöer, vilket innebar bl.a. en ökad fientlighet riktad mot medarbetarna med mer hot, våld, trakasserier och otillbörlig påverkan. Det sägs vidare att rapporteringen då ökade kraftigt, främst när det gällde försök till otillåten påverkan. Enligt årsredovisningen 2024 har rapporteringen fortsatt att öka.

text: Den 1 december 2024 gjordes det ett förtydligande i Kriminalvårdens handbok om varning, avbrott genom avvikelse och uppskjuten villkorlig frigivning (

text: ) och där framgår följande.

text: Kriminalvården ser allvarligt på handlingar som utgör brott (exempelvis hot mot tjänsteman, olaga hot, ofredande, misshandel, skadegörelse) som riktas mot medarbetare eller dennes närstående, och som uppfattas som ett försök att med tvång påverka hur den anställde ska eller inte ska utföra sina arbetsuppgifter (otillåten påverkan). Det gäller även för handlingar som liknar otillåten påverkan och som är ägnade att påverka tjänsteutövningen, dock med den skillnaden att handlingen inte är brottslig (otillbörlig påverkan). […] Av 1 kap. 4 § FäL tydliggörs vikten av att ha förståelse för de särskilda svårigheter som ett frihetsberövande är förenat med för den intagne. Av det skälet är det väsentligt att särskilja situationer som utgör otillåten och otillbörlig påverkan från situationer när en intagen uttrycker frustration, generellt missnöje eller allmänna synpunkter. Att en intagen tillvaratar sina rättigheter, framför klagomål eller på annat sätt är missbelåten över en uppkommen situation bedöms i normalfallet inte utgöra ett påverkansförsök. Kammarrätten har uttalat att enbart den omständigheten att den intagne har framfört synpunkter på anstaltens rutiner och talat om att denne ska anmäla personal bör inte anses utgöra ett olämpligt uppträdande. Det avgörande är hur den intagne faktiskt har agerat och betett sig samt hur personalen uppfattat situationen (Kammarrätten i Stockholm dom 23 november 2020 i mål nr 4397-20). I myndighetens riktlinjer för medarbetarskydd och otillåten påverkan (

text: ) sägs att otillbörlig påverkan kan utgöras av handlingar som strider mot god sed, etik och moral och som ur ett förvaltningsperspektiv kan uppfattas som olämpligt.

text: Jag ifrågasätter inte att klimatet inom Kriminalvården har hårdnat och att detta leder till bl.a. ökad grad av hot och våld såväl mellan intagna som mot kriminalvårdspersonal samt att de anställda i större utsträckning utsätts för olika

text: former av påverkansförsök. Givetvis är det oacceptabelt när en intagen ägnar sig åt otillåten eller otillbörlig påverkan. Det är både angeläget och positivt att anstalten Skogome – och myndigheten i stort – arbetar med att få verksamheten fri från detta. Samtidigt är det viktigt att kriminalvårdsanställda särskiljer det som utgör otillåten eller otillbörlig påverkan från situationer där intagna uttrycker t.ex. frustration, missnöje eller synpunkter. En intagen måste således få komma till tals, göra sin rätt gällande och uttrycka frustration eller besvikelse. Vid en anstaltsinspektion framkom inom ett närliggande område att en intagen hade rapporterats för misstänkt misskötsamhet när han endast hade påpekat att det var mögel i duscharna. Detta medförde att jag underströk att intagna självfallet har rätt att framföra sin uppfattning om förhållandena i en anstalt och att uttrycka andra synpunkter (se JO 2024 s. 222, dnr 4400-2024). Jag noterar att de nyss redovisade styrande dokumenten innehåller motsvarande anvisning för den här behandlade saken.

text: Frågor om otillåten och otillbörlig påverkan granskades vid en inspektion i februari i år av häktet Bomhus och anstalten Gävle och kommer att tas upp i det kommande protokollet (dnr 260-2025 och 261-2025). Även om jag har förståelse för att det kan uppstå svåra gränsdragningar vill jag alltså understryka att rapporteringen måste ske med eftertänksamhet och med förståelse för de intagnas situation. Om personal rapporterar rena uttryck för frustration eller påpekanden om förhållanden inom myndigheten blir rapporteringen missvisande och ger intryck att förekomsten av påtryckningar är större än vad som faktiskt är fallet.

text: Av utredningen framgår att AA hade fått avslag på det sökta telefontillståndet eftersom hans vän inte bedömdes vara närstående. Jag har för egen del mycket svårt att se att han kan anses ha försökt påverka beslutsfattaren på ett otillbörligt sätt enbart genom att skriva med versaler att vännen var närstående. Detta var ju så att säga själva skälet för att få saken prövad igen och avslagsbeslutet ändrat. Det framstår enligt min mening som naturligt att AA ville poängtera det här när han begärde omprövning av beslutet. Jag utgår från att saken inte har varit föremål för någon slags rapportering.

text: Det ingår i mitt uppdrag som justitieombudsman att särskilt se till att de som står under min tillsyn följer

text: regeringsformens

text: föreskrift om saklighet och opartiskhet i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: . Detta framgår av

text: 12 § lagen (2023:499)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän (JO). Jag har för närvarande ett särskilt fokus på denna objektivitetsprincip i såväl klagomålshanteringen som min inspektionsverksamhet. Det kan därför finnas anledning för mig att återkomma till frågeställningar om otillåten och otillbörlig påverkan.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift. Rättssakkunniga Sofia Selin har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Samtycke
Verkställighet
Vårdnad

title: Arbetsmarknads- och socialnämnden i Malmö kommun får kritik för att nämnden hämtade två barn i skolan sedan en domstol hade beslutat att en fader skulle ha ensam vårdnad om barnen

sammanfattning: En domstol beslutade att en fader skulle ha ensam vårdnad om två barn. Vid den tidpunkten bodde barnen hos modern. Samma dag som domen meddelades sökte fadern stöd från socialtjänsten och ville att barnen skulle placeras i ett jourhem. Socialnämnden beslutade att barnen skulle ges vård i ett jourhem och dagen efter hämtade två socialsekreterare barnen från skolan och placerade dem i jourhemmet. När en domstol har beslutat om ändring av vårdnaden om ett barn är det i första hand föräldrarna själva som ska se till att barnet lämnas över till den förälder som har fått vårdnaden om barnet. Socialtjänsten får bistå föräldrarna när ett barn ska flytta från den ena till den andra föräldern. Det förutsätter dock båda föräldrarnas samtycke, och socialtjänstens åtgärder ska ske i samråd med dem. Om föräldrarna är oense får vårdnadshavaren i stället vända sig till en domstol och begära verkställighet av det som domstolen har bestämt enligt reglerna om verkställighet i föräldrabalken. Det fanns enligt JO i och för sig rättsliga förutsättningar för nämnden att bevilja faderns ansökan om vård i jourhem för barnen. För att beslutet skulle kunna verkställas krävdes det dock att vårdnaden faktiskt hade flyttats över till fadern. I det här fallet bodde barnen hos modern. En placering av barnen i jourhemmet förutsatte därför att modern medverkade till att barnen först flyttades över till fadern. Modern fick inte någon möjlighet att frivilligt medverka till det så att beslutet om bistånd kunde verkställas. JO framhåller att det inte kommit fram något som helst skäl till att situationen var så akut att det var nödvändigt att flytta barnen omedelbart. Tvärtom framstår det enligt JO som att brådskan orsakades av nämndens bristande kunskaper om de regler som gäller när beslut om bistånd ska verkställas. Nämndens agerande står i uppenbar strid med hur socialtjänsten ska arbeta. JO ser allvarligt på nämndens agerande och kritiserar den för bristerna i handläggningen.

text: Bakgrund

text: AA och BB har barnen CC och DD tillsammans. I en dom den 15 oktober 2015 i mål nr T 10363-13 beslutade Malmö tingsrätt bl.a. att BB skulle ha ensam vårdnad om barnen. Domen gällde omedelbart i den delen. BB vände sig samma dag till socialtjänsten och ansökte om att barnen skulle placeras i ett

text: jourhem. Dagen efter hämtade två socialsekreterare barnen från skolan och tog med dem till ett jourhem.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA flera klagomål mot socialtjänstens handläggning av ärenden om hennes barn. Hon uppgav bl.a. att socialtjänsten verkställde tingsrättens dom som om det vore ett akut tvångsomhändertagande av barnen. Socialsekreterarna hämtade barnen i skolan utan förvarning. Hon fick ingen information om detta och fick inte möjlighet att förbereda barnen inför överlämningen.

text: Utredning

text: JO hämtade in vissa journalanteckningar som gällde CC och DD och Malmö tingsrätts dom den 15 oktober 2015 i mål nr T 10363-13.

text: JO begärde sedan att arbetsmarknads- och socialnämnden skulle yttra sig över det som AA hade framfört i sin anmälan om att nämnden verkställde tingsrättens dom genom att hämta barnen CC och DD i skolan.

text: I ett remissvar anförde nämnden bl.a. följande (de omnämnda bilagorna och referenserna har utelämnats):

text: Sammanfattning

text: Nämndens sammantagna bedömning i ärendet är att handläggningen har hanterats med hänsyn till barnens bästa och gällande lagstiftning. Brister har dock identifierats i förhållande till dokumentationsskyldigheten.

text: Utredning

text: – – – 151015 kontaktar CC och DD:s pappa socialtjänsten och ansökte om jourhemsplacering för båda barnen för att senare kunna utredas tillsammans med sönerna på institution. Pappan berättade att tingsrätten hade meddelat en dom där han fått ensam vårdnad, se bilaga l. Socialnämnden inledde samma dag utredning enligt 11 kap. l § med stöd av

text: 2 §

text: SoL. Utifrån att pappan nu var ensam vårdnadshavare och ansökte om placering beslutade socialnämnden 151016 att enligt 4 kap l § SoL bevilja placering av barnen, se beslut från verksamhetssystemet Procapita, bilaga 2-3. Socialtjänsten hämtade sedan barnen, med pappans godkännande, i skolan samma dag. DD och CC var jourhemsplacerade fram till mars 2016 då umgänget mellan pappan och barnen bedömdes behöva fungera och de behövde upparbeta en relation innan de placerades tillsammans på institution. 160202, i samband med att den utredning som inleddes 151016 avslutades, fattades beslut om fortsatt bistånd enligt 4 kap. l § SoL i form av placering i jourhem, se bilaga 4-5. Socialtjänsten inledde ny utredning och under perioden 160401-160527 utreddes pappa och pojkarna tillsammans på utredningsinstitution, Familjehuset i Hörby. Utredningen där visade att pappan tillgodosåg barnens behov och därefter flyttade barnen hem till sin pappa.

text: Bedömning

text: När socialnämnden fattade beslut om jourhemsplacering av barnen, så gjordes detta efter att det under en lång period funnits en stark oro för barnen och deras hemförhållanden. Det var socialnämndens uppfattning att barnen var i behov av en placering utanför hemmet, både i förhållande till mamman och pappan. Pappan, som vid tidpunkten för beslutet var ensam vårdnadshavare, samtyckte till placeringen. Utifrån dessa omständigheter fanns förutsättningar för socialnämnden att fatta placeringsbeslut och verkställa dessa. Socialnämnden har inte verkställt tingsrättens dom och är väl medveten om JO:s praxis på området. Även om socialnämnden menar att det nu aktuella ärendet skiljer sig något från de ärenden JO tidigare har granskat, vill socialnämnden likväl hänvisa till de såväl praktiska som juridiska problem som uppstår när kommunens företrädare inte får lämna ett barn till en ensam vårdnadshavare. Socialnämnden har inte fattat ett beslut om tvångsvård i syfte att verkställa en vårdnadsdom och har inte heller bistått pappan i att hämta sina barn i skolan i syfte att verkställa domen. Istället har socialnämnden fattat beslut om placering i jourhem med vårdnadshavarens samtycke. Att pappan hade möjlighet att begära verkställighet enligt

text: 21 kap.

text: FB måste särskiljas från socialnämndens fristående befogenheter och särskilda ansvar i förhållande till barn. Det kan inte anses förenligt med principen om barnets bästa och det särskilda ansvar socialnämnden har för barn om socialnämnden hade avstått från att agera och fatta för barnen behövliga beslut när förutsättningarna härför var uppfyllda enbart på den grunden att pappan var nybliven ensam vårdnadshavare. Socialnämnden anser mot denna bakgrund att den inte agerade felaktigt när den fattade placeringsbesluten för barnen och verkställde desamma. När det gäller handräckningen bedömdes att, baserat på den långa kännedom om familjen som fanns, det skulle vara det minst dramatiska för barnen i en väldigt turbulent tid och situation att denna skedde i skolan. Bedömning gjordes att det var bättre att hämta dem i skolan än att ha med sig polishandräckning till mammas hem. Både socialnämnden och pappan hade en oro att det skulle uppstå tumult och diskussioner framför barnen vilket inte är för deras bästa. Det har även funnits en oro att mamman skulle avvika med barnen samt en oro kring om mamman skulle skada sig själv och barnen. Utifrån detta ville man undvika en hämtning i hemmet. Pappan var informerad och samtyckte till/önskade att barnen hämtades i skolan. Pappa var inte med i skolan och hämtade barnen utifrån att de sedan länge inte hade någon kontakt och socialnämnden saknade också kännedom om hur relationen mellan barnen och pappan såg ut. Det var handläggare som kände barnen som åkte till skolan och socialnämndens uppfattning är att det gick lugnt till i skolan. Socialnämnden informerade därefter mamman om att barnen var hämtade och mamman fick kontaktuppgifter till jourhemmet. I barnens akter finns en journalanteckning daterad 151016 som lyder som följer ”Fadern får information att socialtjänsten kommer verkställa det som tingsrätten beslutat. Ut letar jourhem och kommer återkomma med mer information.”, se bilaga 8-9. Anteckningen är inte korrekt skriven då den inte återspeglar det som verkligen hänt, nämligen att socialnämnden avser fatta placeringsbeslut. Detta är en brist i socialnämndens handläggning. – – –

text: Yttrandet har skrivits i samråd med berörda befattningshavare.

text: AA kommenterade remissvaret och kom in med flera kompletteringar till sin anmälan. Även en annan person har kommit in med skrivelser i ärendet.

text: Bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter Socialnämnden ska i sin omsorg om barn och unga ge stöd och hjälp åt föräldrar som behöver det sedan ett mål om t.ex. vårdnad har avgjorts av en domstol.

text: När en domstol har beslutat om ändring av vårdnaden om ett barn är det i första hand föräldrarna själva som ska se till att barnet lämnas över till den förälder som har fått vårdnaden om barnet. Om föräldrarna önskar det kan socialtjänsten hjälpa dem med överflyttningen. Om föräldrarna är oense och barnet inte frivilligt lämnas över till vårdnadshavaren finns det en särskild ordning för hur överlämningen ska gå till. I ett sådant fall får vårdnadshavaren vända sig till domstol och begära verkställighet av det som domstolen har bestämt enligt reglerna i

text: 21 kap.

text: föräldrabalken

text: (FB). Socialtjänsten ska i ett sådant fall inte bistå vårdnadshavaren.

text: I

text: 21 kap.

text: FB finns alltså bestämmelser om verkställighet av det som en allmän domstol har bestämt i en dom eller ett beslut om bl.a. vårdnad. Av bestämmelserna följer att det är tingsrätten som beslutar om verkställighet av t.ex. ett beslut om vårdnad efter ansökan av en part. Utgångspunkten vid handläggningen av mål enligt

text: 21 kap.

text: FB är att barnets bästa ska komma i främsta rummet och att hänsyn ska tas till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad.

text: Ett överlämnande av barn ska i första hand ske med parternas frivilliga medverkan. Innan en domstol förordnar om verkställighet får den ge bl.a. en tjänsteman inom socialtjänsten i uppdrag att verka för att den som har hand om barnet frivilligt ska göra det som han eller hon är skyldig att göra enligt domstolens beslut (

text: 21 kap. 2 §

text: FB). När en överflyttning inte sker frivilligt får tvångsmedel användas. Tingsrätten får, om den förordnar om verkställighet, besluta om vite eller att barnet ska hämtas genom Polismyndighetens försorg (3 §). Är det fråga om en dom eller ett beslut om vårdnad får tingsrätten besluta om hämtning av barnet, om verkställighet annars inte kan ske eller om hämtning är nödvändig för att undvika att barnet lider allvarlig skada. Har barnet nått en sådan ålder och mognad att dess vilja bör beaktas, får verkställighet inte ske mot barnets vilja utom då rätten finner att det är nödvändigt av hänsyn till barnets bästa (5 §). Rätten ska vägra verkställighet om det är uppenbart att verkställigheten är oförenlig med barnets bästa (6 §).

text: Nämndens medverkan genom att hämta barnen i skolan och ta med dem till ett jourhem Malmö tingsrätt beslutade i en dom den 15 oktober 2015 bl.a. att BB skulle ha ensam vårdnad om CC och DD. Domen gällde i den delen omedelbart. Vid den tidpunkten bodde barnen hos AA. Samma dag som tingsrättens dom meddelades kontaktade BB socialtjänsten och ansökte om att barnen skulle placeras i ett jourhem. Dagen efter hämtade två socialsekreterare CC och DD i skolan och tog med dem till ett jourhem.

text: I CC:s och DD:s journaler den 16 oktober 2015 antecknades följande: Fadern får information att socialtjänsten kommer verkställa det som tingsrätten beslutat. Ut letar jourhem och kommer återkomma med mer information. I sitt remissvar har nämnden angett att syftet med att barnen hämtades i skolan var att verkställa beslutet om att barnen skulle placeras i ett jourhem, och att det alltså inte handlade om att verkställa tingsrättens dom om ändring i vårdnaden. Den aktuella journalanteckningen är i så fall oriktig. Här vill jag påminna om den dokumentationsskyldighet som nämnden har enligt

text: 11 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: och som innebär att dokumentationen ska visa vilka beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. En journalanteckning ska givetvis noggrant och korrekt återge vad en åtgärd som nämnden vidtar syftar till.

text: Som framgår av de rättsliga utgångspunkter som jag har redogjort för får socialnämnden bistå föräldrar när ett barn ska flytta från den ena till den andra föräldern. Socialnämndens medverkan förutsätter dock båda föräldrarnas samtycke, och socialtjänstens åtgärder ska ske i samråd med dem.

text: Efter tingsrättens dom sökte BB stöd från socialtjänsten och ville att barnen skulle placeras i ett jourhem för att på sikt kunna flytta till honom. Eftersom fadern var ensam vårdnadshavare delar jag i och för sig nämndens bedömning att det fanns rättsliga förutsättningar för nämnden att bevilja faderns ansökan om vård i jourhem för barnen.

text: När det gäller verkställigheten av ett sådant beslut om bistånd har nämnden gett uttryck för att nämnden skulle kunna begära biträde av Polismyndigheten för att verkställa beslutet. Jag vill i det sammanhanget understryka att det över huvud taget inte finns någon laglig möjlighet för nämnden att verkställa ett beslut om bistånd som fattas med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: genom polishandräckning. Någon sådan möjlighet som nämnden tycks ha övervägt fanns alltså inte. Det finns inte heller någon annan möjlighet för nämnden att få frågan om verkställighet av ett sådant beslut prövat.

text: Nämndens beslut om vård kunde verkställas först när barnen hade lämnats över till BB. Vid den aktuella tidpunkten bodde barnen hos AA. En förutsättning för att kunna placera barnen i jourhemmet var därför att hon medverkade till att barnen först flyttades över till fadern. Att barnen befann sig i skolan när de hämtades påverkar inte den bedömningen. När BB vände sig till socialtjänsten borde nämnden ha tagit kontakt med AA för att försöka få till stånd ett överlämnande av barnen på frivillig väg. Om det efter en sådan kontakt stod klart att en överflyttning inte skulle kunna ske i samförstånd med föräldrarna borde nämnden ha hänvisat BB till att ansöka om verkställighet av tingsrättens dom med stöd av bestämmelserna i

text: 21 kap.

text: FB.

text: I detta fall tog nämnden inte någon kontakt med AA innan socialsekreterarna hämtade barnen i skolan. AA fick alltså inte någon möjlighet att frivilligt

text: medverka till att barnen överlämnades till BB så att beslutet om bistånd därefter kunde verkställas. Det har inte kommit fram något som helst skäl till att situationen var så akut att det var nödvändigt att flytta barnen omedelbart. Tvärtom framstår det som att brådskan orsakades av nämndens bristande kunskaper om de regler som gäller när ett beslut om bistånd ska verkställas. Nämnden får naturligtvis lika lite som BB hämta barnen från en förälder för att genomföra en sådan åtgärd som det var fråga om. Agerandet står i uppenbart strid med hur socialtjänsten ska arbeta.

text: Jag ser allvarligt på nämndens agerande. För bristerna i handläggningen förtjänar nämnden kritik.

text: Övrigt

text: Det som AA har anfört i övrigt ger inte anledning till något uttalande eller någon åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.


title: Anmälan mot Migrationsverket angående fråga om ansvaret för mottagandet av asylsökande ensamkommande barn

text: Anmälan

text: I en anmälan begärde AA att JO skulle utreda dels Migrationsverkets hantering och mottagande av asylsökande barn som rest in i Sverige utan legal vårdnadshavare, dels ansvarsfördelningen mellan myndigheterna avseende dessa barn.

text: Utredning

text: Sedan anmälan remitterats till Migrationsverket för yttrande överlämnade verket, som sitt svar, två skrivelser som hade tillställts regeringen: en skrivelse den 16 januari 2002 rubricerad Samhällets mottagande av de ensamkommande barnen och en skrivelse den 19 februari 2002 betecknad Nulägesrapport om de ensamkommande barnen.

text: I skrivelsen den 16 januari 2002 uttalade Migrationsverket i huvudsak följande.

text: Med anledning av Svenska Kommunförbundets skrivelse ”Ansvaret för mottagandet av ensamkommande flyktingbarn” 2002-01-08 till regeringen vill Migrationsverket ge en något annorlunda bild av det pågående utvecklingsarbetet. Viktigt i sammanhanget är att förändringsarbetet inte syftar till en sådan ”förskjutning av ansvarsgränserna mellan staten och kommunerna” att någon förändring av gällande regelverk krävs. Det handlar i stället om att respektive myndighet ska följa den lagstiftning som gäller. Dessa lagar etc. är, bortsett från någon detalj, utmärkt lämpade att ge det skydd som dessa utsatta barn behöver – om de följs.

text: Bakgrund

text: Under år 2000 gjorde Migrationsverket en översyn av våra processer utifrån ett barnperspektiv och barnkonventionens krav. Resultatet presenterades i rapporten ”Barn i utlänningsärenden” i februari 2001. De delar som berör barns rättshandlingsförmåga, eller snarare brist på sådan, och de ensamkommande barnen har i detta sammanhang störst intresse. Principen om icke diskriminering i art. 2 i barnkonventionen var vägledande vid översynen av vårt mottagande av de ensamkommande barnen. Vi fann att dessa barn inte behandlas på samma sätt som här bosatta barn av kommunernas sociala myndigheter när det gäller t.ex. omhändertaganden och placeringar för boende. Som central utlänningsmyndighet har Migrationsverket ett uppdrag som innebär att vi ska samråda med andra berörda myndigheter i syfte att handläggningen skall ske rationellt och utan dröjsmål. Migrationsverket informerade därför på ett samverkans-

text: möte på Skolverket i Stockholm den 6 december 2000, andra berörda myndigheter, bl.a. Svenska Kommunförbundet, om syftet med verkets barnprojekt. Det stod tidigt klart att gällande lagstiftning inte fullt ut tillämpades i mottagandet av de ensamma barnen. Det framkom att lagstiftningen rörande sociala myndigheters ansvar för barn skulle bli en nyckelfråga och därför tog Svenska Kommunförbundet initiativ till att inrätta en referensgrupp. I gruppen har medverkat representanter för, förutom Migrationsverket och Svenska Kommunförbundet, även Socialstyrelsen, Integrationsverket, Stockholms överförmyndarnämnd, Göteborgs kommun och Rinkeby stadsdelsförvaltning. Referensgruppen har arbetat parallellt med Migrationsverkets barnprojektgrupp och referensgruppens uppgift har varit att efter genomgång av gällande lagstiftning fastställa samtliga huvudmäns olika ansvarsförhållanden för utländska ensamkommande barn och att dessutom uppmärksamma eventuella behov av regelverksändringar. Sedan detta arbete slutförts och enighet uppnåtts i referensgruppen om gällande rätt och de olika myndigheternas ansvarsområden ombildades den till en arbetsgrupp. Arbetsgruppens uppgift var att samordna den praktiska anpassningen av praxis för mottagandet av de ensamkommande utländska barnen, så att den överensstämmer med gällande lagstiftning. Det första mötet i arbetsgruppen hölls på kommunförbundet i Stockholm den 2 april 2001. Arbetsgruppen kom överens om att Svenska Kommunförbundet tillsammans med Socialstyrelsen, Migrationsverket och Integrationsverket under februari och mars 2002 skulle anordna tre regionala konferenser om utländska ensamkommande barn. Avsikten med konferenserna var att vi tillsammans för kommunerna skulle klargöra gällande regelverk och det ansvar olika delar av samhället har för dessa barn. Ett möte för planering av konferenserna var inplanerat i Stockholm den 14 januari. Den 7 januari 2002 kom ett e-postmeddelande till Migrationsverket från Svenska Kommunförbundet där man meddelade att företrädare för kommunernas socialtjänst framfört protester mot den förändrade praxisen som Migrationsverket aviserat, att vissa frågor behövde utredas ytterligare och att man beslutat ställa in konferenserna.

text: Barns grundläggande behov

text: För oss på Migrationsverket har barnkonventionen varit ledande i det förändringsarbete som beskrivits ovan. Några centrala principer vill vi redovisa här.

text: Artikel 3 i barnkonventionen

text: behandlar principen om att barnets bästa ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. Principen kan härledas ur två fundamentala tankar som båda har satt sina spår i konventionen. Tankarna är att barn har fullt och lika stort människovärde som vuxna, men att de är sårbara och därför behöver särskilt stöd och skydd. Vid översynen av mottagandet av barn utan vårdnadshavare har det varit nödvändigt att identifiera vilka omedelbara behov ett barn i denna situation har. Det som skiljer dessa barn från dem som kommer med sin familj är att de saknar en vuxen person med rätt och skyldighet att vårda och skydda dem. De har alltså ett omedelbart behov av omvårdnad och rättsligt skydd. Vi måste komma ihåg att minderåriga barn är omyndiga, och därför i princip saknar rättshandlingsförmåga. De kan inte företräda sig själva inför myndigheter och inte ansöka om uppehållstillstånd eller pass. De kan inte heller själva besluta var de ska bo eller ge någon i uppdrag att vårda och skydda dem. I Sverige är det kommunen som genom överförmyndaren ansvarar för att utse en god man för barn som saknar vårdnadshavare. Den gode mannen ska företräda barnen vid rättshandlingar, som till exempel att lämna in en ansökan om uppehållstillstånd. Han eller hon ska också företräda barnen inför till exempel Migrationsverket och sociala myndigheter. Den gode mannen är garanten av barnets rättsliga skydd på samma sätt som en förälder normalt är. De barn som står utan någon vuxen med rätt och skyldighet att vårda och skydda dem måste i princip anses fara illa eller riskera att fara illa. Kommunen har enligt

text: socialtjänstlagen

text: ansvar för att förhindra att barn som vistas inom kommunen far illa. Det ankommer alltså på kommunen att se till att barnen får det omedelbara behovet av omvårdnad och skydd tillgodosett. Sedan en god man utsetts kan denne antingen samtycka till den valda lösningen eller välja en annan. Migrationsverkets grupphem kan vara en lämplig boendeform. Artikel 2 i FN:s barnkonvention är en av konventionens viktigaste artiklar, och ger uttryck för ett diskrimineringsförbud. Av den framgår bland annat att barn inte får diskrimineras i förhållande till andra grupper av barn. Den säger också att alla barn inom en konventionsstat ska tillförsäkras de rättigheter som uttrycks i konventionen på ett likvärdigt sätt. Med detta menas att konventionen omfattar alla barn som befinner sig i landet, inklusive flyktingar och asylsökande barn. På ett likvärdigt sätt betyder emellertid inte identisk behandling. Konventionen ställer till exempel inga absoluta krav på att barn som vistas här under en viss tid, till exempel barn utan permanent uppehållstillstånd eller barn som vistas illegalt i ett land, ska kunna få alla rättigheter tillgodosedda fullt ut. FN:s barnkommitté anser att det kan sägas ligga i konventionens anda att en stat med hänsyn tagen till denna artikel samt artikel 3 alltid ska ”sträva efter att tillgodose alla barns rättigheter fullt ut – även beträffande barn som vistas här utan permanent uppehållstillstånd – på ett likvärdigt sätt”. När det gäller de utländska barn som kommer till Sverige utan medföljande vårdnadshavare har Migrationsverket bestämt att i barnkonventionens anda, så långt det är möjligt, i fortsättningen hantera dessa på samma sätt som samhället i övrigt gör med svenska barn som av olika anledningar hamnar i situationer där deras vårdnadshavare inte kan utöva sitt vårdnadshavarskap.

text: Slutsatser

text: Såväl

text: föräldrabalken

text: som

text: socialtjänstlagen

text: är enligt vår mening väl ägnade att ge de ensamkommande barnen det skydd de behöver. Vad vi funnit i vår översyn är att kommunernas sociala myndigheter inte tar det ansvar som åligger dem enligt denna lagstiftning. Syftet med ovan nämnda referens- och arbetsgrupper har varit att bistå kommunerna med information om vilket ansvar som gällande lagar ålägger dem när det gäller dessa barn. Vidare har vi varit tillmötesgående med att ge Svenska Kommunförbundet god tid för förberedelser innan vi anpassat praxis till gällande rätt. Vi anser oss inte kunna synda på nåden längre. Detta särskilt när det är ett problem, som också på senare tid har uppmärksammats av andra än oss, att barn försvinner från sitt boende. Migrationsverket har inga befogenheter att hindra att barn hämtas av personer som uppger sig ha någon relation till barnet. Dessa befogenheter tillkommer sociala myndigheter och gode mannen. Det är alltså synnerligen angeläget att kommunerna tar sitt ansvar när det gäller att besluta om barnens boende och att utse gode män. Även om Svenska Kommunförbundet anser att frågor kring vilken kommun som är att anse som vistelsekommun och statlig ersättning för kommunernas utredningsarbete måste utredas ytterligare, så får dessa smärre frågeställningar inte hindra att det centrala regelverket till skydd för barn tillämpas för den mycket utsatta gruppen barn – de ensamkommande. De centrala frågorna hör absolut inte hemma i den utredning som Svenska Kommunförbundet hänvisar till i sin skrivelse. Vi anser inte heller att de övriga frågor som förbundet tar upp i sin skrivelse hör hemma i den utredningen. Det är något märkligt att Svenska Kommunförbundet nu backar från de överenskommelser vi nått fram till och den enighet som uppnåtts när det gäller tolkningen av gällande lagstiftning. Detta särskilt som man i ett eget cirkulär (

text: ) från mars 2001 i flertalet frågor redovisar samma rättsläge som det vi uppnått enighet om. Vi kommer att, till skydd för dessa barns rättssäkerhet, kräva att kommunerna i varje enskilt fall förordnar en god man innan vi behandlar en asylansökan. Det innebär att vi inte klassificerar ansökan och inte heller skriver in barnet i vårt mottagningssystem förrän den gode mannen gett sitt godkännande. Idag gör vi så trots att vårt

text: agerande innebär rättsverkningar för barnet, t.ex. omfattas barnet därigenom av lagen om mottagande av asylsökande, vilket inte får ske förrän barnet har en behörig ställföreträdare. Vi tänker inte heller godta att barnen bor hos uppgivna släktingar eller vänner utan att sociala myndigheter utrett hemmet och godkänt det. Vi håller på att anpassa våra grupphem så att kommunerna har möjlighet att placera alla utländska ensamkommande barn där på ett enkelt och smidigt sätt. Därigenom underlättas kommunernas arbete med dessa barn. Vi kan alltså inte se några större problem för kommunerna med den nya ordningen och anser att gällande lagstiftning ändå måste följas. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Frågan om huvudmannaskapet för mottagning av ensamkommande barn har varit föremål för översyn under en tid. I en skrivelse till regeringen år 2002, ”Förbättringar i mottagandet av barn från annat land som kommer till Sverige utan medföljande legal vårdnadshavare (s.k. ensamkommande barn)” lämnade Migrationsverket och Socialstyrelsen en redovisning rörande de ensamkommande barnen i Sverige. Redovisningen innehöll flera förslag till förändringar, både långsiktiga och omedelbara. Regeringen beslutade i april 2002 att ge en särskild utredare i uppdrag att utvärdera 1995 års förmynderskapsreform. I tilläggsdirektiv i februari 2003 beslutade regeringen att utredaren skulle behandla frågan om det rättsliga skyddet för de ensamkommande barnen med förtur. Resultatet har redovisats i delbetänkandet ”God man för ensamkommande flyktingbarn” (

text: SOU 2003:51

text: ). Såväl Migrationsverket och Socialstyrelsen som utredningen har påtalat att den nuvarande ordningen när det gäller ställföreträdarskapet för ensamkommande barn inte är tillfredsställande. I delbetänkandet föreslås en lag om god man för ensamkommande barn m.fl. samt ändringar i bl.a.

text: föräldrabalken

text: och

text: utlänningslagen

text: . De föreslagna författningsändringarna beräknas kunna träda i kraft tidigast den 1 april 2004.

text: Främst mot bakgrund av pågående överläggningar och annat utredningsarbete i de frågor rörande de ensamkommande barnen som tagits upp i ärendet här vidtar jag inte några ytterligare åtgärder. Jag vill dock gärna understryka det angelägna i att dessa frågor får en snar lösning.

text: Jag skickar en kopia av detta beslut till Utrikesdepartementet och Justitiedepartementet.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: I sökandet efter en försvunnen person som befarades vara självmordsbenägen har polisen gjort husrannsakan i en bostad utan att det var nödvändigt på det sätt som krävs enligt 21 § polislagen

sammanfattning: En person som befarades vara självmordsbenägen hade försvunnit från ett LSS-boende. Polisen sökte igenom en annan persons lägenhet, som en del i den allmänna genomsökningen av närområdet. JO uttalar att genomsökningen av bostaden innebar en husrannsakan som kräver stöd i lag. I 21 § polislagen finns lagstöd för husrannsakan när det är nödvändigt för efterspaning av någon som är försvunnen, om denne kan antas behöva hjälp. JO konstaterar att det inte fanns några indikationer på att den försvunna personen befann sig i den aktuella lägenheten och att poliserna inte ställde några frågor till lägenhetsinnehavaren om den försvunna personen innan husrannsakan genomfördes. Några överväganden i frågan om det var nödvändigt med en husrannsakan verkar inte ha gjorts över huvud taget. JO finner att utredningen inte visar att det fanns grund för en bedömning att det fanns ett påtagligt behov av en husrannsakan och att syftet inte kunde uppnås på ett mindre ingripande sätt. Åtgärden var därför inte nödvändig enligt 21 § polislagen. Det fanns inte heller något annat lagstöd för åtgärden. Polismyndigheten kritiseras för att husrannsakan ändå genomfördes och för brister i dokumentationen.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 5 augusti 2019 förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Mitt. Han var kritisk till att polisen sökt igenom hans bostad och ifrågasatte att det hade funnits grund för åtgärden. Två poliser och en anställd vid hans boende hade knackat på hans dörr mitt i natten och informerat honom om att de behövde söka igenom lägenheten. Han blev tillsagd att vänta vid dörren och fick först när genomsökningen var klar veta att de letade efter en granne till honom. Han tillfrågades då om han hade sett henne, vilket han inte hade gjort.

text: Utredning

text: JO uppmanade Polismyndigheten att yttra sig om den rättsliga grunden för att söka igenom AA:s lägenhet.

text: Polismyndigheten (juristen BB) yttrade sig den 19 december 2019 efter att berörda befattningshavare hade fått lämna upplysningar. Yttrandet finns tillgängligt hos JO.

text: Av utredningen framgår bl.a. följande.

text: En polispatrull beordrades till ett LSS-boende under natten till den 3 augusti 2019 med anledning av att en person som bedömdes vara självmordsbenägen hade försvunnit från boendet och lämnat ett självmordsbrev i sitt rum. Patrullen bestod av polisassistenterna CC och DD.

text: Ärendet hanterades som ett försvinnande där det befarades att det fanns fara för den försvunna personens liv. Enligt polisens arbetsmetod, efterforskning av försvunna personer (EFP), genomförs initialt i sådana ärenden informationsinhämtning, närsök och ledstångssök (INL). Närsök innebär en genomsökning av närområdet kring den försvunna personens senast kända position. Med ledstångssök avses sökning längs vägar, stigar, vattendrag m.m. inom sökområdet.

text: Det finns en händelserapport från det aktuella tillfället. Av den framgår att det genomfördes en pejling av den försvunna personens mobiltelefon, dvs. att uppgifter begärdes in om telefonens position, och att polispatrullen hade telefonkontakt med en anhörig till personen. I händelserapporten har antecknats att patrullen genomförde närsök och ledstångssök i anslutning till LSS-boendet och att personen anträffades vid en motortrafikled senare under natten. Det finns inte någon annan dokumentation av händelsen.

text: CC och DD har uppgett att AA själv öppnade dörren när den anställde vid boendet knackade på och att AA då informerades om att en person hade försvunnit och att polisen behövde leta igenom hans lägenhet. CC har förklarat att han bad AA vänta vid dörren för att snabbt och effektivt kunna söka igenom lägenheten och att de efter genomsökningen frågade AA om han hade sett personen, vilket AA svarade att han inte hade gjort.

text: Samtliga lägenheter och allmänna utrymmen i boendet söktes igenom. Det fanns inte någon specifik information som talade för att personen befann sig i AA:s lägenhet.

text: När det gäller den rättsliga grunden för att söka igenom AA:s lägenhet har CC, som var förman i patrullen, uppgett att han efter informationsinhämtningen föredrog ärendet för regionledningscentralen (RLC) som gav klartecken till närsök. Enligt den utbildning han fått innefattar närsök samtliga lägenheter när det handlar om ett LSS-boende. Han förutsatte att vakthavande befäl vid RLC

text: hade fattat beslut om att söka igenom lägenheten enligt bestämmelserna i lagen om skydd mot olyckor (LSO).

text: DD har förklarat att han uppfattade att det var CC som tog beslutet att söka igenom AA:s lägenhet men att beslutet kan ha fattats av högre befattningshavare. Han bedömde att de hade rättsligt stöd för åtgärden enligt

text: 8 § polislagen

text: eftersom åtgärden var försvarlig utifrån syftet med den.

text: Kommissarien EE, som vid tillfället var vakthavande befäl vid RLC, har uppgett att hon inte fattat något beslut om att inleda räddningstjänst enligt bestämmelserna i LSO eller om att söka igenom AA:s eller någon annans lägenhet. De operatörer som var i tjänst vid RLC vid det aktuella tillfället har inte kunnat lämna några andra uppgifter än de som framgår av händelserapporten.

text: Polismyndigheten konstaterade i sin bedömning att åtgärden att söka igenom AA:s bostad i rättsligt hänseende innebar en husrannsakan och bedömde att utredningen inte visade att det fattats något beslut enligt LSO eller att det funnits något annat rättsligt stöd för genomsökningen. Myndigheten bedömde också att de omständigheter som föranlett åtgärden inte hade dokumenterats på ett fullständigt och korrekt sätt.

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Var och en är gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. husrannsakan (se

text: 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen

text: , RF). Med husrannsakan avses varje undersökning av hus, rum eller slutet förvaringsutrymme som utförs av en myndighet, oavsett syftet med undersökningen (se

text: prop. 1975/76:209 s. 147

text: ). Ett liknande skydd finns i

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . Där anges att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens.

text: Skyddet som följer av dessa bestämmelser får under vissa förutsättningar begränsas genom lag (se 2 kap. 20 och 21 §§ RF samt 8 § Europakonventionen).

text: Vid all tvångsmedelsanvändning gäller behovsprincipen och proportionalitetsprincipen. Den förstnämnda innebär att en tvångsåtgärd får tillgripas bara om det finns ett påtagligt behov av åtgärden och resultatet inte kan uppnås med andra mindre ingripande medel. Proportionalitetsprincipen innebär att det inför varje tvångsåtgärd ska övervägas om åtgärden står i rimlig proportion till det önskade ändamålet. Avvägningen kan leda till att något annat medel bör användas för att åstadkomma det avsedda resultatet.

text: De båda principerna kommer till uttryck i

text: 8 § polislagen

text: där det i bestämmelsens första stycke sägs att en polis som verkställer en tjänsteuppgift ska följa vad som föreskrivs i lag eller annan författning och ingripa på ett sätt

text: som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste användas får detta endast ske i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås.

text: Med anledning av att en av de ingripande poliserna bedömde att genomsökningen av AA:s lägenhet hade stöd i

text: 8 § polislagen

text: vill jag betona det som sägs i bestämmelsens andra stycke, nämligen att ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som avses i

text: 2 kap.

text: RF inte får grundas enbart på bestämmelsens första stycke. Ett sådant ingripande får alltså inte ske enbart på den grunden att polisen bedömer det som försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter utan måste ha ett uttryckligt stöd i lag. Polisens handbok för efterforskning av försvunna personer Av utredningen framgår att ärendet hanterades som ett försvinnande där det befarades att det fanns fara för den försvunna personens liv. I Polismyndighetens handbok för efterforskning av försvunna personer (PM 2016:12), som myndigheten bifogat sitt yttrande hit, anges att ett försvinnande kan hanteras antingen enligt bestämmelserna i

text: polislagen

text: eller enligt bestämmelserna i LSO. I handboken behandlas i huvudsak efterforskningsinsatser som bedrivs enligt LSO men det anges att de arbetssätt och arbetsmetoder som beskrivs i tillämpliga delar kan användas även vid övriga försvinnanden.

text: Åtgärder som i handboken framhålls som grundläggande i efterforskningsarbetet är informationsinhämtning, närsök och ledstångssök (INL). Närsök beskrivs som en mycket noggrann genomsökning av närområdet kring den försvunna personens senast kända position.

text: En av poliserna har uppgett att han uppfattat att närsök på ett LSS-boende alltid innefattar en genomsökning av samtliga bostäder. Jag vill med anledning av det poängtera att den polisiära metodiken som sådan eller den aktuella handboken i sig naturligtvis inte utgör rättslig grund för åtgärderna. Som Polismyndigheten konstaterat innebär en genomsökning av en bostad en husrannsakan som kräver stöd i lag och det är förutsättningarna enligt den lagbestämmelse som tillämpas, och allmänna principer, som ska bedömas i det enskilda fallet. En räddningsinsats enligt lagen om skydd mot olyckor hade inte beslutats Polisens verksamhet när det gäller efterforskning av försvunna personer regleras bl.a. i LSO och förordningen om skydd mot olyckor (FSO).

text: Det är Polismyndigheten som ansvarar för efterforskning av personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det föreligger fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa (se

text: 4 kap. 4 §

text: LSO och 4 kap. 11 § FSO). I sådana situationer fattas beslut om att inleda räddningstjänst av vakthavande befäl (se Arbetsordning för Polismyndigheten, PM 2019:23).

text: Det ska också utses en räddningsledare som ska leda efterforskningsinsatsen (se

text: 4 kap. 9 §

text: LSO och Polismyndighetens handbok).

text: Om fara för liv, hälsa eller egendom inte lämpligen kan hindras på något annat sätt får räddningsledaren bereda sig och medverkande personal tillträde till annans fastighet och göra andra ingrepp i annans rätt, i den mån ingreppet är försvarligt med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som vållas genom ingreppet och omständigheterna i övrigt (se

text: 6 kap. 2 §

text: LSO). Ett beslut om ingrepp i annans rätt ska redovisas skriftligt (se

text: 6 kap. 6 §

text: LSO).

text: Det framgår emellertid av de upplysningar som berörda befattningshavare lämnat att det inte hade fattats något beslut om att inleda räddningstjänst enligt bestämmelserna i LSO och att det därför inte heller fanns någon utsedd räddningsledare som med stöd av de bestämmelserna kunde bereda polisen tillträde till AA:s lägenhet. I likhet med Polismyndigheten kan jag därför konstatera att bestämmelsen i LSO inte gav stöd för husrannsakan i AA:s lägenhet. Husrannsakan kan göras för efterspaning av försvunna personer Polisen har en allmän skyldighet enligt

text: polislagen

text: att lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen (se

text: 2 § 4 polislagen

text: ). En skyldighet att ingripa kan föreligga även i situationer där enskilda personer framkallar fara för sig själva. Polisen anses t.ex. vara inte bara berättigad utan också skyldig att försöka hindra självmordsförsök. (Se Berggren och Munck,

text: Polislagen

text: , 15 februari 2021, JUNO, kommentaren till

text: 2 §

text: .) Bestämmelsen i sig ger dock inte polisen rätt att använda tvångsmedel.

text: Även om ingen av de ingripande poliserna uttryckligen hänvisat till

text: 21 § polislagen

text: har omständigheterna varit sådana att det finns anledning att redogöra för den bestämmelsen.

text: Enligt

text: 21 § polislagen

text: får en polis bereda sig tillträde till ett hus, rum eller annat ställe om det finns anledning att anta att någon där har avlidit eller är medvetslös eller annars oförmögen att tillkalla hjälp. En sådan åtgärd får också vidtas när det är nödvändigt för efterspaning av någon som är försvunnen, om denne kan antas behöva hjälp. Bestämmelsen ger polisen befogenhet att utföra husrannsakan i vissa med nödsituationer jämförbara fall.

text: I nödsituationer som inte omfattas av bestämmelsen i 21 § kan polisen behöva söka stöd för tvångsåtgärder i den allmänna nödrättsbestämmelsen i

text: 24 kap. 4 § brottsbalken

text: (se Berggren och Munck, kommentaren till 21 §). Nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. En gärning som någon begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig.

text: Husrannsakan var inte nödvändig för efterspaningen Av utredningen framgår att husrannsakan i AA:s lägenhet, och övriga lägenheter i boendet, gjordes som en del av den allmänna genomsökningen av närområdet. Det fanns alltså inte några indikationer på att den försvunna personen befann sig hos AA.

text: Det är naturligtvis mycket angeläget att snabbt hitta en förvunnen person, vars liv kan antas vara i fara. I sökandet är det av stor vikt att området kring personens senast kända position söks igenom noggrant. Jag har därför inget att invända mot att polisen behövde kontrollera om den försvunna personen fanns i AA:s lägenhet.

text: Av utredningen får anses framgå att den försvunna personen kunde antas behöva hjälp. Det har därmed varit fråga om en sådan situation som i och för sig omfattas av regleringen i

text: 21 § polislagen

text: . För att en husrannsakan ska få göras med stöd av bestämmelsen krävs emellertid också att åtgärden är nödvändig för efterspaningen. Av det följer att det inte bara ska finnas ett påtagligt behov av husrannsakan utan också att resultatet inte kan uppnås med andra mindre ingripande medel. Detta följer också, som jag tidigare nämnt, av behovsprincipen, som gäller vid all tvångsmedelsanvändning.

text: I stället för att genast gå in i AA:s lägenhet hade poliserna kunnat ställa frågor till AA om den försvunna personen. Den information som då kommit fram hade kunnat läggas till grund för överväganden om huruvida det fanns behov av att göra en husrannsakan i lägenheten. Av utredningen framgår dock att poliserna inte ställde några sådana frågor till AA innan lägenheten söktes igenom eller att de på något annat sätt försökte få klarhet i om det var nödvändigt att göra en husrannsakan. Några överväganden i frågan om nödvändigheten av en husrannsakan verkar inte ha gjorts över huvud taget.

text: Utifrån vad som kommit fram i utredningen kan jag inte se att omständigheterna, som de såg ut när poliserna gick in i AA:s lägenhet, kunde läggas till grund för en bedömning att det fanns ett påtagligt behov av att göra husrannsakan och att syftet inte kunde uppnås på ett för AA mindre ingripande sätt. Åtgärden var därmed inte nödvändig för efterspaningen av den försvunna personen och hade således inte stöd i

text: 21 § polislagen

text: Bestämmelsen om nöd har i det här fallet inte gett någon längre gående rätt att använda tvångsmedel än vad som följer av

text: 21 § polislagen

text: . Något annat lagstöd för husrannsakan har inte funnits.

text: Brister i dokumentationen Protokoll ska föras över husrannsakan och liknande åtgärder enligt

text: polislagen

text: (se

text: 27 § polislagen

text: Jag kan konstatera att det helt saknas dokumentation av genomsökningen av AA:s lägenhet, vilket naturligtvis är en brist. Det är från kontroll- och

text: rättssäkerhetssynpunkt angeläget att beslut om tvångsmedel dokumenteras klart och noggrant och att samtliga grunder för beslutet anges.

text: Polismyndigheten kritiseras Polismyndigheten kritiseras för att husrannsakan genomfördes hos AA utan att det fanns lagstöd för det och för de nämnda bristerna i dokumentationen.

text: Avslutande synpunkter Polismyndigheten har i sitt yttrande hit anfört att den aktuella händelsen pekar på vikten av att ingripande poliser vid tillämpningen av en arbetsmetod försäkrar sig om att det finns rättsligt stöd för en viss tvångsåtgärd och att nödvändiga formella beslut har fattats. Myndigheten har också lyft fram att det är angeläget att det i kommunikationen mellan RLC och en polispatrull inte ges utrymme för tveksamhet kring huruvida vakthavande befäl har fattat beslut om att inleda räddningstjänst enligt LSO.

text: Vidare har Polismyndigheten uppgett att det finns anledning att precisera vad som avses med metoden närsök, eftersom den används såväl vid eftersökningar som bedrivs enligt bestämmelserna i LSO eller

text: polislagen

text: som i andra fall.

text: Jag instämmer i det som Polismyndigheten anfört och utgår från att myndigheten vidtar åtgärder för att avhjälpa de brister och oklarheter som framkommit i dessa hänseenden.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Sekretess
Verkställighet

title: Kritik mot Socialnämnden i Östhammars kommun för att familjerätten på eget initiativ lämnat ett yttrande till tingsrätten i ett mål om verkställighet enligt 21 kap. föräldrabalken

text: Bakgrund

text: AA och BB har tillsammans sönerna CC, född 2001, och DD, född 2003. Efter att föräldrarna hade separerat förordnade Uppsala tingsrätt i en dom den 16 oktober

text: 2007 att CC skulle ha sitt boende hos AA och att BB skulle ha visst umgänge med honom. Den 1 december 2009 träffade föräldrarna ett avtal, som Socialnämnden i Östhammars kommun godkände, enligt vilket även DD skulle bo hos AA. I anslutning till skolstarten i augusti 2011 hämtade BB barnen och behöll dem hos sig. Efter att BB lämnat DD till AA ansökte AA om verkställighet vid Uppsala tingsrätt av tingsrättens dom rörande CC:s boende. AA yrkande i första hand att tingsrätten skulle förordna om hämtning av CC. Under handläggningen i tingsrätten inkom tjänstemän vid familjerätten med en skrivelse till domstolen. I skrivelsen, daterad den 26 oktober 2011, anfördes följande.

text: Vi har fått kännedom om att rätten ska besluta om verkställighet i ärendet avseende CC innebärande att CC ska föras till pappan AA med polishandräckning. Vi har god kännedom om ärendet och har haft omfattande kontakter med vårdnadshavarna och samtalat med CC i samband med s.k. snabbupplysning till rätten. Utifrån konflikterna och tvisten mellan vårdnadshavarna har vi upprepade gånger erbjudit vårdnadshavarna att delta i samarbetssamtal här för att undvika upptrappning av tvisten och att skydda CC från dess konsekvenser. Modern, BB, har sagt ja till samtal men inte pappan, AA. Vi avråder starkt mot att CC ska föras till pappan och framför allt inte med polisinsatser med hänvisning till socialtjänstförordningens 5 kap. 2 §. Vi föreslår att undertecknade familjerättssekreterare förordnas att genomföra en serie samarbetssamtal för CC:s bästa. Vi bedömer att, utan ställningstagande i tvisten mellan vårdnadshavarna, det är djupt skadligt för CC att med tvång föras från mamman till pappan. Vi kommer att utföra en mer omfattande utredning inför kommande huvudförhandling.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Socialnämnden i Östhammars kommun. Han anförde bl.a. att förvaltningen genom att skicka den ovan nämnda skrivelsen till tingsrätten hade tagit ställning för hans motpart i vårdnadstvisten.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades Uppsala tingsrätts slutliga beslut den 25 november 2011 i mål nr Ä 5285-11. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från Socialstyrelsen.

text: Därefter anmodades socialnämnden att inkomma med utredning och yttrande rörande frågan om nämnden på eget initiativ kan yttra sig till en tingsrätt i ett mål om verkställighet av dom om boende m.m. Yttrandet skulle även innehålla uppgift om huruvida de tjänstemän som upprättat skrivelsen hade nämndens delegation att avge yttrande till tingsrätten samt om yttrandet hade kommunicerats med AA innan det avsändes från familjerätten till domstolen.

text: I remissvar anförde nämnden bl.a. följande.

text: Brev/yttrande till Uppsala tingsrätt.

text: Den 26 oktober 2011 informerades familjerätten av BB om att tingsrätten efter AA:s begäran avsåg att inom kort fatta beslut om verkställighet av dom om boende eventuellt med polishandräckning. Detta besked bekräftades vid telefonsamtal med BB biträde, advokat EE. Familjerättssekreterarna och sektionschefen bedömde i samråd att det trauma hämtningen skulle innebära särskilt om den skulle ske med polishandräckning var skadlig för CC. Bedömningen gjordes med utgångspunkt från den starka konflikten mellan vårdnadshavarna och med barnperspektiv. Med utgångspunkt i det pågående familjerättsliga ärendet och då det var fara i dröjsmål, väcktes aldrig frågan huruvida brevet skulle ses som ett "yttrande". Snarare bedömdes det som mycket angeläget, utifrån kunskap om situationen, att rätten brevledes skulle informeras om den bedömning som på goda grunder gjordes av familjerätten. Det bör vara upp till rätten att bedöma brevets innehåll och att hantera informationen på bästa sätt och efter egna principer och att vid behov helt bortse från informationen. Ett direkt svar på Justitieombudsmannens fråga är att tjänstemännen inte har nämndens delegation att yttra sig, om brevet ska anses som ett yttrande, i mål om verkställighet av dom om boende. I själva verket finns inte heller stöd i lagstiftningen för att ens Socialnämnden själv skulle kunna yttra sig i en sådan fråga på eget initiativ. I det fall brevet ska betraktas som ett yttrande som avgetts utan laglig grund beklagar Socialnämnden det inträffade och kommer att fästa förvaltningens uppmärksamhet på detta förhållande.

text: Kommunicering av brevet till AA

text: Den 27 oktober 2011 informerades AA per e-post om att en skrivelse skickats till tingsrätten: "Under gårdagen ringde BB mig med anledning av ditt yrkande om verkställighet som kunde leda till polishandräckning. Jag sökte då rättens ordförande utan resultat. I samråd med vår chef FF faxade vi en skrivelse till Tingsrätten där vi avrådde

text: från beslut som innebär polishämtning. En sådan åtgärd skulle skada CC, din egen ställning och BB:s ställning med fortsatt upptrappning som följd." E-postmeddelandet ingår i AA:s anmälan, aktbilaga 16. AA kommenterade nämndens yttrande och kompletterade sin anmälan.

text: Bedömning

text: AA har i sin anmälan och efterföljande skrivelser gjort gällande att Socialnämnden i Östhammars kommun på flera punkter har begått fel vid handläggningen av frågor som rör DD och CC. Jag har begränsat min utredning till att avse det s.k. yttrande som gavs in till Uppsala tingsrätt i verkställighetsmålet.

text: AA ansökte under hösten 2011 vid Uppsala tingsrätt om verkställighet av en tingsrättsdom om boende och yrkade i första hand att domstolen skulle förordna om hämtning av hans son CC. Tjänstemän vid familjerätten i Östhammars kommun framförde i en skrivelse den 26 oktober 2011 till tingsrätten bl.a. att de ”avråder starkt mot att CC ska föras till pappan och framför allt inte med polisinsatser med hänvisning till socialtjänstförordningens 5 kap. 2 §”.

text: Enligt

text: 6 kap. 19 § föräldrabalken

text: (FB) ska en domstol som handlägger ett mål eller ärende om vårdnad, boende och umgänge se till att dessa frågor blir tillbörligt utredda. I domstolens utredningsskyldighet ingår att ge socialnämnden tillfälle att lämna upplysningar eller att, vid behov, uppdra åt nämnden att verkställa en vårdnads-, umgänges- eller boendeutredning. Den bestämmelsen gäller inte när rätten prövar frågor om verkställighet enligt

text: 21 kap.

text: FB av domar eller beslut rörande vårdnad, boende eller umgänge. Innan rätten beslutar om verkställighet får den, enligt

text: 21 kap. 2 §

text: FB, uppdra åt bl.a. en ledamot eller suppleant i socialnämnden eller en tjänsteman inom socialtjänsten att verka för att den som har hand om barnet frivilligt ska fullgöra vad som åligger honom eller henne. Den som har fått ett sådant uppdrag ska inom den tid som rätten bestämmer lämna en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits och vad som i övrigt har kommit fram. Någon annan bestämmelse om att socialtjänsten ska lämna upplysningar till rätten i ett verkställighetsmål finns inte.

text: När tjänstemännen skickade sin skrivelse till tingsrätten synes de ha utgått från att de kunde göra det med stöd av

text: 5 kap. 2 § socialtjänstförordningen (2001:937)

text: . Enligt den bestämmelsen ska socialnämnden, bl.a. om den får veta att någon åtgärd behöver vidtas i fråga om vårdnad, umgänge eller förmynderskap för ett barn, göra en framställning eller ansökan om det hos den domstol till vilket ärendet hör. JO har i ett tidigare ärende ansett att det med stöd av

text: 5 kap. 2 § socialtjänstförordningen

text: är möjligt för nämnden att självmant lämna synpunkter till rätten i ett mål om vårdnad eller umgänge (se JO:s beslut den 21 oktober 1997, dnr 3825- 1996). Paragrafens ordalydelse ger dock inte stöd för att nämnden på eget initiativ skulle kunna avge ett yttrande till en domstol som handlägger en verkställighetsfråga.

text: Jag vill inte utesluta att det kan finnas fall då rätten med hänsyn till sin utredningsskyldighet enligt

text: 12 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden (jfr

text: 21 kap. 16 §

text: FB) skulle kunna begära någon form av yttrande eller redogörelse från socialnämnden i ett verkställighetsmål. Eftersom det inte finns någon bestämmelse om skyldighet för nämnden att lämna upplysningar till domstolen i ett sådant fall kan dock nämnden, med hänsyn till bestämmelserna om sekretess, inte utan vidare lämna uppgifter rörande parterna eller barnet till domstolen. Oavsett hur man ser på domstolens möjlighet att begära yttrande från socialnämnden finns det, som framgår ovan, inte någon författningsbestämmelse som ger nämnden rätt att på eget initiativ avge ett yttrande eller lämna synpunkter till rätten i ett verkställighetsmål. Nämnden kan därför inte självmant yttra sig eller lämna någon form av redogörelse rörande parternas förhållanden till domstolen. Givetvis har inte heller en enskild tjänsteman vid nämndens förvaltning en sådan möjlighet.

text: När det gäller det nu aktuella ärendet kan jag ha förståelse för att familjerättens tjänstemän kände oro för CC:s välbefinnande i den tvist som rådde mellan hans föräldrar samt att familjerätten genom sin skrivelse till tingsrätten ville minimera den skada som han kunde drabbas av. Det bör också framhållas att skrivelsen inte utgjorde ett ställningstagande i frågan om AA:s och BB:s lämplighet som föräldrar utan snarare en uppmaning att inte flytta CC med tvång. Det är dock svårt att uppfatta skrivelsen som något annat än ett yttrande i målet om verkställighet. Som påtalats ovan finns inte något lagligt stöd för familjerätten att på eget initiativ ge in ett sådant yttrande till domstolen. Tjänstemännen borde därför inte ha skickat skrivelsen till tingsrätten.

text: Vad som framkommit i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Med den kritik som ligger i det anförda avslutas ärendet.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord:
Långsam handläggning
Serviceskyldighet

title: Anmälan mot Vägverket avseende underlåtenhet att besvara brev

text: AA har i en skrivelse till JO anmält att Vägverket har underlåtit att besvara ett brev. Han har uppgett att han i ett brev daterat den 20 augusti 2008 ställde ett antal frågor till Vägverket och att han den 29 september skickade en påminnelse då han inte hade fått något svar från Vägverket.

text: JO har hämtat in muntliga uppgifter från Vägverket beträffande handläggningen av AA brev samt kopia av Vägverkets korrespondens med AA. Av utredningen framgår att AA brev besvarades den 11 december 2008. Detta skedde efter det att han anmält Vägverket till JO.

text: Enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: ska varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från den enskilde ska besvaras så snart som möjligt. Serviceskyldigheten är dock inte obegränsad; myndigheten avgör själv i vilken utsträckning det kan vara lämpligt att ge hjälp, i vilken form svar på frågor ska ges etc. Enbart det förhållandet att en enskild inte är nöjd med innehållet i ett visst lämnat svar innebär inte att serviceskyldigheten har åsidosatts. Någon form av svar bör dock normalt utgå och svaret får inte dröja längre än nödvändigt. Om svar inte kan lämnas inom rimlig tid bör den enskilde få besked om att myndigheten mottagit brevet och om möjligt besked om beräknad tid för handläggning.

text: Vägverket besvarade AA brev först efter ca fyra månader. Detta är en alltför lång tid. Eftersom Vägverket nu har besvarat AA brev saknas det dock skäl för JO att vidta någon ytterligare åtgärd.