title: Initiativärende rörande Kriminalvårdens ordning för handläggningen av vissa skadeståndsanspråk mot staten

text: Justitiekanslern konstaterar att Kriminalvården inom ramen för en pågående organisationsöversyn arbetar aktivt med frågan om hur den skadereglering som delegerats till myndigheten ska kvalitetssäkras bl.a. genom en utvecklad egenkontroll. Med beaktande av det pågående arbetet och hur det nu gällande regelverket är utformat finner Justitiekanslern inte skäl att uttala någon kritik mot den inom Kriminalvården för närvarande tillämpade ordningen för delegation av beslutsfattande. Ärendet väcker emellertid mera principiella frågor när det gäller frågan hur statens skadereglering bör vara utformad för att tillförsäkra enskilda rätten till en enhetlig och rättssäker prövning av framställda ersättningsanspråk. Detta beslut överlämnas därför till Regeringskansliet, Justitiedepartementet, för kännedom och de åtgärder som det kan motivera. Ärendet här avslutas.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Justitiekanslern har uppmärksammat att sådana ersättningsanspråk enligt

text: 5 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (handläggningsförordningen) som en intagen framställer mot Kriminalvården på grund av skadad eller förkommen egendom till ett värde understigande 10 000 kr initialt handläggs av kriminalvårdschef eller kriminalvårdsinspektör inom det verksamhetsområde där skadan uppkom och att omprövning sker på regionnivå. Motsvarande ordning gäller för Kriminalvårdens transporttjänst och för krav på grund av fel på telefonkort eller INTIK-systemet (betalningssystem för telefonsamtal). Regionernas beslut omprövas i vissa fall av Kriminalvårdens huvudkontor. Samråd med huvudkontoret ska också ske i vissa fall.

text: Tidigare hade Kriminalvårdsstyrelsen, som var central förvaltningsmyndighet för kriminalvården, med direkt stöd av handläggningsförordningen behörighet att handlägga anspråk på grund av faktiska skador inom myndighetens verksamhetsområde (jfr 5 § handläggningsförordningen). I samband med att Kriminalvårdsstyrelsen avskaffades och Kriminalvården organiserades som en enda myndighet indelad i sex geografiska regioner samt ett huvudkontor och en transporttjänst, uppkom frågan om begreppet ”central förvaltningsmyndighet” efter de organisationsförändringar som hade vidtagits kunde anses omfatta Kriminalvården. För att ingen oklarhet skulle råda fattade Justitiekanslern ett delegationsbeslut genom vilket Kriminalvården med stöd av 10 § handläggningsförordningen anförtroddes att reglera anspråk på skadestånd riktade mot Kriminalvården som avser s.k. faktiska skador enligt 5 § i handläggningsförordningen och som tidigare handlades av Kriminalvårdsstyrelsen (JK:s beslut den 23 maj 2006 i ärendet med dnr

text: ). Det kan nämnas att motsvarande beslut har fattats också beträffande ett tjugotal andra myndigheter som omorganiserats vid en enmyndighetsreform.

text: Mot bakgrund av att en stor del av den skadereglerande verksamhet som förekommer inom Kriminalvården, så som Justitiekanslern uppfattat den nuvarande ordningen, sker på lokal eller regional nivå utan närmare inblandning av Kriminalvårdens huvudkontor beslutade Justitiekanslern att närmare granska Kriminalvårdens ordning för handläggningen av vissa skadeståndsanspråk mot staten.

text: Kriminalvårdens yttrande

text: Justitiekanslern ställde ett antal frågor till Kriminalvården rörande myndighetens handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. I ett yttrande hit (dnr 2013-3404) har Kriminalvården besvarat Justitiekanslerns frågor och anfört bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Innan frågorna besvaras ska en kort beskrivning lämnas av hur handläggningen av ersättningsärendena sker inom myndigheten i dagsläget och hur det sett ut tidigare.

text: Med stöd av JK:s ovan nämnda delegationsbeslut handlägger Kriminalvården anspråk som riktas eller har riktats mot Kriminalvården på grund av sådana faktiska skador som avses i 5 § handläggningsförordningen. I bilaga 1 till Arbetsordning för Kriminalvården (KVAF 2011:3) regleras vilken enhet eller befattningshavare inom myndigheten som är behörig att handlägga ärendet.

text: Av arbetsordningen följer att ersättningsanspråk som huvudregel ska handläggas vid huvudkontorets rättsenhet. När det gäller krav på ersättning från intagen på grund av skadad eller förkommen egendom gäller dock att beslut fattas lokalt (av kriminalvårdschefen eller kriminalvårdsinspektören för det verksamhetsområde där skadan uppkom eller av TPT [Kriminalvårdens Transporttjänst; Justitiekanslerns anmärkning]) om ersättningskravet understiger 10 000 kronor eller regionalt (av regionen eller chefen för TPT) om ersättningskravet överstiger 10 000 kronor. Lokala beslut omprövas enligt arbetsordningen av respektive region, medan regionala beslut (och beslut av chefen för TPT) omprövas av huvudkontoret. Även krav från intagen på grund av fel på telefonkort eller INTIK-systemet prövas initialt lokalt och omprövas av respektive region.

text: Av arbetsordningen följer vidare att samråd ska ske med rättsenheten vid huvudkontoret om ett ärende är principiellt, avser ett anspråk överstigande 50 000 kronor, om ärendet berör flera verksamhetsområden eller regioner eller om det är oklart var skadan uppstod. När det gäller ärenden som är principiella, berör flera verksamhetsområden eller regioner eller där det är oklart var skadan uppstod leder ett sådant samråd normalt sett till att ärendet överlämnas till rättsenheten för handläggning.

text: Att beslutanderätten på lokal nivå enligt arbetsordningen ligger hos "KVC/kvinsp" innebär att kriminalvårdschefen och kriminalvårdsinspektören är behörig att fatta beslut utan någon ytterligare delegation samt att beslutsbefogenheten inte får delegeras vidare.

text: Regleringen i arbetsordningen innebär således att rättsenheten vid huvudkontoret när det gäller ärenden om skadad eller förkommen egendom dels omprövar lokala och regionala beslut, dels fattar initialbeslut när det gäller ärenden som är principiella eller som berör flera verksamhetsområden eller regioner eller där det är oklart var skadan uppstod. Vidare fattar rättsenheten beslut i alla övriga typer av ersättningsanspråk, t.ex. ärenden där ersättning begärs på annan grund för t.ex. kränkning eller sveda och värk. Vid rättsenheten handläggs även ersättningsärenden enligt förordningen (

text: ) om ersättning av allmänna medel för skada orsakad av den som utför samhällstjänst samt omprövningar av regionens beslut enligt förordningen (

text: ) om ersättning för sakskada till polismän och anställda inom Kriminalvården m.fl.

text: Innan Kriminalvården blev en myndighet den 1 januari 2006 handlades ärenden om ersättningsanspråk mot staten inom kriminalvården direkt med stöd av handläggningsförordningen, på det sätt som JK beskrivit i remissen. Motsvarande ordning för fördelning av ärenden inom myndigheten som gäller idag tillämpades även i den dåvarande myndighetsstrukturen. Det innebar att ärenden som rörde intagnas ersättningskrav på grund av skadad eller förkommen egendom till ett värde understigande 10 000 kronor handlades vid de lokala kriminalvårdsmyndigheterna. Övriga ersättningsärenden handlades av Kriminalvårdsstyrelsen. Den handläggningsordning som tillämpas idag, och som framgår av arbetsordningen, har således varit i princip densamma sedan lång tid tillbaka.

text: Svar på JK:s frågor

text: 1. En första grundläggande fråga är om en så långtgående delegering kan anses förenligt med grunderna för den kompetensfördelning som handläggningsförordningen ger uttryck för, se t.ex.

text: prop. 1972:207

text: (sic!), s. 375-387 och JK Beslut 1996 C 4. där Justitiekanslern tämligen utförligt resonerat kring en liknande fråga i ett yttrande till Svea hovrätt. En delegering av beslutanderätten från Rikspolisstyrelsen till en lokal polismyndighet ansågs där inte kunna ske.

text: Som redovisats ovan har den handläggningsordning som för närvarande gäller inom Kriminalvården tillämpats även innan enmyndighetsreformen genomfördes. I ljuset av de uttalandena i

text: prop. 1972:5

text: (sid. 375-387) och det av JK bifogade beslutet rörande delegering av beslutanderätt från Rikspolisstyrelsen till en lokal polismyndighet (JK 1996 C 4), synes dåvarande Kriminalvårdsstyrelsens delegering av ärendehandläggning till lokala kriminalvårdsmyndigheter inte ha varit tillåten. Sedan Kriminalvården blev en myndighet sker dock inte längre delegation till annan myndighet, varför situationen är delvis annorlunda.

text: 2. Även om delegeringen inte skulle kunna anses otillåten genom den omorganisation som Kriminalvården senare undergått genom omvandlingen till en enda myndighet uppkommer frågan om en delegering av beslutsfattandet till lokal nivå kan anses lämplig. Handläggningsförordningen torde bygga på tanken att beslutsfattandet ska ske på central nivå för att bl.a. garantera opartiskheten i bedömningen av de fel som kan ha begåtts i organisationen och som kan vara svår att iaktta om beslut tas nära felkällan.

text: Avgörande för frågan om det är en lämplig ordning att delegera beslutskompetensen från central till lokal eller regional nivå inom Kriminalvården bör vara om myndigheten trots sådan delegation kan upprätthålla erforderlig överblick och kompetens på området samt om opartiskhet, enhetlighet och rättssäkerhet vid bedömningarna kan garanteras.

text: I detta sammanhang kan konstateras att de ersättningsärenden som idag handläggs på lokal nivå normalt sett är av enklare beskaffenhet. I de flesta fall är det huvudsakligen fråga om att utreda om viss egendom förkommit och i så fall om Kriminalvården haft ansvar för egendomen. Om så är fallet är nästa fråga att avgöra med vilket belopp ersättning ska utgå, varvid bevisfrågor och värderingsfrågor aktualiseras.

text: Det är mycket viktigt att intagnas tillhörigheter hanteras på ett korrekt sätt och med erforderlig varsamhet inom myndigheten. I den mån brister förekommer från Kriminalvårdens sida vid hanteringen är det en självklarhet att intagna ska få en korrekt och rättssäker prövning av sina ersättningsanspråk. Frågorna om på vilken nivå inom myndigheten ersättningsärenden bör handläggas och hur uppföljning och kvalitetssäkring ska ske kommer att hanteras inom ramen för det projekt med avseende på bl.a. egenkontroll som för närvarande pågår inom myndigheten (se vidare fråga 3 nedan). Kriminalvården förutser att huvudkontoret framöver kommer att behöva ta ett större ansvar för att samordna myndighetens praxis och för att garantera enhetlighet och rättssäkerhet i handläggningen av dessa ärenden. Med ett väl utvecklat och fungerande system för egenkontroll bör enligt Kriminalvårdens bedömning erforderlig överblick, enhetlighet i praxis och rättssäkerhet kunna tillförsäkras även om initialprövningen förläggs till lägre nivå inom myndigheten, t.ex. till regional nivå med omprövning på central nivå. På regional nivå arbetar jurister som är väl kvalificerade att fatta beslut i dessa typer av ärenden.

text: Kriminalvården ser fram emot att ta del av JK:s syn på de frågor som aktualiseras i denna remiss inför myndighetens ställningstagande i frågorna om hur ersättningsärendena lämpligen bör hanteras i framtiden.

text: 3. Ytterligare en fråga är hur en enhetlig praxis kan upprätthållas inom den skadereglerande verksamheten om Kriminalvården centralt i regel inte tar del i beslutsfattandet och de skadeståndsrättsliga bedömningar som därvid görs.

text: Inom Kriminalvården pågår för närvarande arbete med att ta fram system för egenkontroll på det rättsliga området. Följande kan uppmärksammas i detta sammanhang.

text: Chefen för rättsenheten och chefen för klient- och säkerhetsenheten vid Kriminalvårdens huvudkontor fick i verksamhetsplanen för 2012 i uppdrag att utveckla ett mer enhetligt system för egenkontroll, uppföljning och kvalitetsarbete på rättsområdet på såväl lokal, regional som central nivå.I september 2012 beslutade generaldirektören att genomföra en genomgripande översyn av Kriminalvårdens organisation. Ett av delprojekten som ska genomföras tar sikte på Kriminalvårdens interna kontroll och ska ge förslag till

text: o ett mer strukturerat, systematiserat och sammanhållet internkontrollarbete,

text: o en internkontrollplan med tydlig ansvars- och rollfördelning och tydliga rutinbeskrivningar, och

text: o inom vilka områden som Kriminalvården ska stärka sin förmåga, dels nya områden där internkontroll ska utföras.

text: Det har konstaterats att det inte är ändamålsenligt att ge något förslag till ett system för egenkontroll m.m. på rättsområdet enligt uppdraget i verksamhetsplanen för 2012 innan översynen är klar. Det arbetet ska i stället fortsätta när projektet lämnat sina förslag rörande internkontrollen och verksledningen tagit ställning till dem, då arbetet med att närmare utforma ett system för egenkontroll, uppföljning och kvalitetsarbete på rättsområdet att återupptas.

text: Frågan om hur ersättningsanspråken bör hanteras kommer att bli föremål för översyn inom ramen för projektet. Vid sidan av detta bör även en handbok för hanteringen av ersättningsärenden tas fram inom myndigheten, som bör innehålla sammanställningar av relevant regelverk, praxis, rutiner för utredning och övrig handläggning av ärendet m.m. för att underlätta tillämpningen på området och skapa bättre förutsättningar för enhetlighet. Visst arbete med att ta fram styrande dokument på detta område påbörjades för några år sedan, men har av resursskäl inte kommit att slutföras.

text: 3a. Finns det några rutiner för att främja enhetlighet, förutsebarhet och rättssäkerhet inom myndighetens skadereglerande verksamhet.

text: Någon kontinuerlig regional eller lokal uppföljning av handläggningen av ersättningsärenden sker inte inom myndigheten. Däremot sker, i varierande utsträckning, samråd mellan lokala beslutsfattare med regionjurister. Samråd i ersättningsfrågor förekommer även mellan regionjurister och verksjurister vid rättsenheten. Alla som fattar beslut i ersättningsärenden har således tillgång till kvalificerat juridiskt stöd, direkt genom regionjuristerna och via regionjuristerna genom rättsenheten. Vidare diskuteras ibland ersättningsfrågor, bl.a. bevisvärderingsfrågor och frågor om ersättningens storlek, vid centrala rättsmöten. Centrala rättsmöten är möten där regionjurister och jurister vid huvudkontoret träffas för att diskutera bl.a. aktuella praxisfrågor. Sådana möten äger för närvarande rum cirka två gånger per år.

text: 3b. På vilket sätt håller sig huvudkontoret informerat om den skadereglering som sker inom regionerna.

text: Utöver den inblick i skaderegleringen som rättsenheten får genom handläggningen av omprövningsärenden, får huvudkontoret information om den lokala och regionala skaderegleringen i samband med att samråd sker med regionala beslutsfattare i enskilda ärenden eller när mer principiella frågor tas upp i samband med centrala rättsmöten (jfr föregående fråga).

text: 3c. Innehåller de beslut som rör anspråk på grund av skadad eller förkommen egendom som fattas på regional nivå någon upplysning om att den intagne kan begära omprövning av beslutet hos Kriminalvårdens huvudkontor.

text: De initialbeslut som idag fattas på regional nivå och av TPT innehåller normalt sett upplysning om möjligheten till omprövning. När det gäller regionala omprövningsbeslut innehåller besluten i varierande omfattning upplysning om att omprövning kan ske hos Kriminalvårdens huvudkontor. I de fall omprövningshänvisning inte lämnas upplyses sökanden istället om möjligheten att väcka talan vid allmän domstol för att få saken prövad. Utan att det särskilt framgår av arbetsordningen gäller dock att huvudkontoret omprövar regionens och TPT:s omprövningsbeslut när en enskild begär det. Huvudkontoret omprövar även sina egna beslut – ibland vid flera tillfällen – trots att upplysning om omprövningsmöjligheten normalt inte lämnas i huvudkontorets beslut. Huvudkontorets beslut förses med hänvisning om att sökanden har möjlighet att väcka talan vid allmän domstol för att få saken prövad.

text: Justitiekanslern har tagit del av Kriminalvårdens rapport den 26 november 2013, Slutredovisning från Moderniseringsprojektet, delprojekt 4: Intern styrning och kontroll. Vidare har Justitiekanslern inhämtat följande upplysningar från Kriminalvården. Under 2013 diariefördes drygt 600 ärenden om ersättning eller skadestånd. Merparten av ärendena avsåg anspråk enligt handläggningsförordningen. Av ärendena handlades 116 på huvudkontoret och 134 på regionkontoren.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: En grundtanke bakom ordningen med statens frivilliga skadereglering som den kommer till uttryck i den nu gällande handläggningsförordningen liksom i den dessförinnan gällande

text: skaderegleringskungörelsen (1972:416)

text: har varit att centralisera handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten till sådana myndigheter som kan förväntas ha tillräcklig överblick och kompetens på området, i fråga om beslutsskador till Justitiekanslern och i fråga om faktiska skador till de centrala förvaltningsmyndigheterna (eller de tidigare ämbetsverken), jfr

text: prop. 1972:5 s. 375

text: samt Ds Ju 1972:13 s. 13 ff.

text: Sedan handläggningsförordningen tillkom i mitten av 1990-talet har det emellertid pågått en utveckling där de centrala förvaltningsmyndigheterna, som byggt på en myndighetsstruktur med lokal, regional och central nivå, kommit att ersättas av en ordning där en enda myndighet har hela landet som verksamhetsområde (enmyndighetsreformen).

text: Justitiekanslern väckte mot den bakgrunden i en framställning till regeringen i september 2001 (JK:s dnr

text: ) hos Justitiedepartementet bl.a. frågan om de nuvarande reglerna i handläggningsförordningen borde ändras så att det tydligt framgår vem som är behörig att reglera sådana skador som tidigare handlagts hos de centrala förvaltningsmyndigheterna. Inom departementet upprättades med anledning av framställningen en promemoria (Ju2001/6421/L2) som remitterades till JK och Kammarkollegiet. Någon översyn av reglerna eller någon ändring i förordningsregleringen i detta avseende har dock inte kommit till stånd. JK har därför, för att ingen oklarhet ska råda, med stöd av den befogenhet som tillkommer myndigheten enligt 10 § handläggningsförordningen genom särskilda beslut delegerat åt ett tjugotal enmyndigheter att fullgöra denna uppgift. Att samtliga faktiska skador skulle handläggas av JK enligt 5 § handläggningsförordningen synes inte ha varit avsett och har av lätt insedda skäl inte heller bedömts vara ett realistiskt alternativ.

text: Någon diskussion beträffande frågan på vilken nivå inom de nya enmyndigheterna som beslut med anledning av skadeståndsanspråk på grund av faktiska skador ska fattas har såvitt jag känner till inte heller förts eller blivit föremål för närmare överväganden inom regeringskansliet. Detta initiativärende har som inledningsvis beskrivits tillkommit för att närmare granska den ordning som nu tillämpas av Kriminalvården och som bl.a. innebär att beslutsfunktionen även delegerats till lokal nivå. Eftersom en sådan tämligen långtgående delegering av handläggningen av skadeståndsanspråk kunde tyckas komma i konflikt med de grundläggande tankarna bakom den tidigare tillämpade ordningen och kompetensfördelningen ansåg jag att det fanns skäl att undersöka saken närmare och som ett led i detta bereda Kriminalvården tillfälle att själv redovisa sin uppfattning kring de av mig i remissen väckta frågeställningarna.

text: Kriminalvården har som ovan framgått i sitt remissvar utförligt redovisat ordningen med det nu tillämpade systemet för regleringen av faktiska skador på lokal och regional nivå.

text: Jag konstaterar inledningsvis att till skillnad mot hur saken ställde sig när Kriminalvårdsstyrelsen alltjämt var central förvaltningsmyndighet så kan Kriminalvårdens delegation av beslutanderätten i skaderegleringsärenden, med nu gällande myndighetsorganisation, inte anses vara felaktigt i den meningen att den skulle strida mot gällande regelverk.

text: Frågan är dock om den nu tillämpade delegationsordningen kan garantera en korrekt och rättssäker prövning av enskildas anspråk. Kriminalvårdens svar på de av mig i remissen ställda frågorna ger närmast vid handen att Kriminalvården själv är av uppfattningen att den nu tillämpade ordningen med en långtgående delegation är lämplig. Av myndighetens svar synes också framgå att den nu tillämpade ordningen gällde även före enmyndighetsreformen. Det betonas att omvårdnaden av de intagnas egendom är viktig och att eventuella brister som leder till ersättningsanspråk ska få en korrekt och rättssäker prövning.

text: Det av Kriminalvården initierade projektet som syftar till en väl fungerande egenkontroll inom det rättsliga området är viktigt och angeläget. Frågan om hur ersättningsanspråken bör hanteras kommer också enligt vad som uppgetts att bli föremål för översyn inom ramen för projektet. Det framgår emellertid att möjligheterna idag att centralt hos Kriminalvårdens huvudkontor följa det regionala och lokala beslutsfattandet tycks vara begränsade. Det är därmed av stor vikt att det pågående arbetet innefattar en analys och bedömning om och i så fall på vilket sätt det är möjligt att genom utvecklandet av en utvidgad egenkontroll åstadkomma en sådan konsekvens och enhetlighet i rättstillämpningen som måste krävas. Jag är tveksam till om detta låter sig göras om fattade beslut endast i ringa omfattning blir föremål för en central bedömning i samband med att vissa omprövningsärenden handläggs vid huvudkontoret. Som jag uppfattar Kriminalvårdens svar är myndighetens inriktning i det pågående arbetet också att huvudkontoret i framtiden ska ges en större roll i skaderegleringen.

text: Justitiekanslern kommer med intresse att följa Kriminalvårdens fortsatta arbete och önskar att myndigheten på lämpligt sätt informerar Justitiekanslern om vidtagna åtgärder rörande myndighetens ordning för handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten. Justitiekanslern är också beredd att vid behov föra en dialog med Kriminalvården när det gäller frågor som rör dess skaderegleringsverksamhet.

text: Jag vill avslutningsvis vidga frågeställningen. Statsmakternas mål för den frivilliga skaderegleringen som detta kommer till uttryck i bl.a. regleringsbrevet för Justitiekanslern är att den enskilde ska komma till sin rätt utan att det allmännas intresse sätts åt sidan. Jag menar att vad som framkommit i ärendet ger underlag för bedömningen att det finns vissa frågetecken kring den idag tillämpade ordningen när det gäller Kriminalvårdens skadereglering, även om myndighetens ambitioner och grundsyn på området är lovvärd.

text: Som jag har nämnt inledningsvis har någon mer genomgripande översyn av den nuvarande ordningen för statens skadereglering inte skett på länge. Den tillkom i samband med skadeståndslagens ikraftträdande 1972 och blev föremål för vissa mindre omfattande förändringar 1995 då

text: skaderegleringskungörelsen

text: ersattes av handläggningsförordningen.

text: Jag har mig bekant att det för närvarande pågår ett arbete i Justitiedepartementet med anledning av den förestående omorganisationen av polisen där de olika myndigheterna ska ersättas av en enda sammanhållen polismyndighet för hela landet. I det sammanhanget kommer Rikspolisstyrelsens roll som central förvaltningsmyndighet att upphöra och formerna för skadereglering att behöva förändras. Arbetet med bl.a. denna fråga pågår inom regeringskansliet under ledning av överåklagaren Gunnel Lindberg. Det ter sig naturligt att anta att översynen kommer att innefatta överväganden som berör delegationsfrågor, t.ex. i vad mån och i vilken utsträckning skaderegleringen i den nya organisationen ska kunna utövas på en nivå motsvarande de tidigare polismyndigheterna.

text: Detta arbete, som har en koppling till mera övergripande tillsynsfrågor, erbjuder en möjlighet för statsmakterna att överväga det lämpliga i de former för skaderegleringen som kommit att utvecklas till följd av enmyndighetsreformen. Organisationen inom Kriminalvården som den belysts i detta ärende utgör därvid ett exempel. Det är delvis en politisk fråga hur den frivilliga skaderegleringen i staten lämpligen bör vara organiserad och om den utveckling som kommit att ske med en förskjutning av prövningen från central till lokal nivå kan anses godtagbar och önskvärd. Det bör dock samtidigt betonas att statens skadereglering måste organiseras så att den uppfyller de krav på rättssäkerhet och förutsebarhet som rättsstaten kräver. Jag överlämnar en kopia av mitt beslut i detta ärende till Justitiedepartementet för beaktande inom det där pågående översynsarbetet.

text: Ärendet avslutas med dessa synpunkter.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Polismyndighetens beslut att stänga av en ordningsvakt

org: jk

text: Justitiekanslerns beslut

type: rubrik

text: Justitiekanslern tillerkänner CN ersättning med 17 571 kr och uppdrar åt Polismyndigheten att betala ut ersättningen till honom.

type: stycke

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst utgör skattepliktig inkomst.

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Polismyndigheten för beslutet att stänga av CN från tjänstgöring som ordningsvakt, för hur besluten i ärendet har formulerats och för att ett korrigerande samtal hållits med CN.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Polismyndigheten fick i oktober 2016 genom medias rapportering information om en sluten Facebookgrupp där ordningsvakter som arbetade på nattklubbar i Malmö var medlemmar. I gruppen hade medlemmarna bl.a. skrivit inlägg och kommentarer som var nedsättande mot personer av utländsk härkomst. Direkt efter medias rapportering lades gruppen ner. Polismyndigheten startade en utredning av de ordningsvakter som misstänktes vara medlemmar. Securitas Sverige AB, som var arbetsgivare till flertalet av ordningsvakterna, genomförde en internutredning. CN var inte anställd av Securitas Sverige AB men vid bolagets internutredning kom han att namnges som en av medlemmarna i Facebookgruppen. Den 20 oktober 2016 beslutade Polismyndigheten att CN skulle stängas av från tjänstgöring som ordningsvakt. Som skäl för beslutet angavs att han varit delaktig i Facebookgruppen och att han därför inte uppfyllde lämplighetskraven för ordningsvakter. Polismyndigheten angav vidare att beslut i ärendet inte kunde uppskjutas varför kommunicering med CN inte hade genomförts innan beslutet fattades. Den 8 november 2016 upphävde Polismyndigheten det tidigare avstängningsbeslutet. Som skäl för det beslutet angavs att utredningen visat att CN varit delaktig i Facebookgruppen och aktiv i viss utsträckning men att delaktigheten inte visat sig ha skett i sådan utsträckning att den kunde medföra fortsatt avstängning. Förordnandet återlämnades efter ett medvetandegörande/korrigerande samtal den 14 november 2016.

text: Anspråket m.m.

text: CN har begärt skadestånd av staten för förlorad arbetsförtjänst med 17 571 kr före skatt på den grunden att Polismyndighetens beslut att stänga av honom från tjänstgöring som ordningsvakt var felaktigt.

text: Polismyndigheten har med ett eget yttrande lämnat över anspråket hit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 §

text: skadeståndslagen. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Bestämmelserna om förordnande och avstängning av ordningsvakter finns i lagen (

text: ) om ordningsvakter. I lagen föreskrivs att endast den som med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter är lämplig för uppdraget får förordnas till ordningsvakt (

text: 4 §

text: ). Uppfyller en ordningsvakt inte längre de villkor som anges i

text: 4 §

text: får Polismyndigheten återkalla förordnandet (

text: 9 § första stycket

text: ). Uppkommer fråga om att återkalla ett förordnande och kan det antas att förordnandet kommer att återkallas, får myndigheten besluta att stänga av ordningsvakten från tjänstgöring för tiden till dess frågan om återkallelse har prövats slutligt (

text: 9 § andra stycket

text: Enligt

text: 17 § förvaltningslagen (1986:223)

text: får ett förvaltningsärende som rör myndighetsutövning mot enskild inte avgöras utan att den som är part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den. Ärendet får dock avgöras utan kommunicering bl.a. om avgörandet inte kan uppskjutas.

text: Inom svensk offentlig rätt gäller proportionalitetsprincipen som en allmän rättsgrundsats. Den ska alltid beaktas när myndigheter fattar för enskilda betungande beslut. Enligt principen ställs krav på att en rimlig relation råder mellan de fördelar för det allmänna som ett beslut kan förväntas ge och de nackdelar för den enskilde som det kan leda till (se bl.a.

text: SOU 2010:29 s. 169

text: ff. med där gjorda hänvisningar).

text: Bedömningen i detta fall

text: En avstängning av en ordningsvakt kan normalt förväntas innebära att den avstängde personen helt förlorar möjligheten att utföra sitt arbete och därmed förutsättningarna att försörja sig. För att Polismyndigheten ska kunna tillgripa en så pass ingripande åtgärd måste det ställas vissa krav både på utredningen och på allvarligheten i det den enskilde misstänks för. Även om det inte framgår av lagtexten måste det vidare finnas omständigheter som gör att ärendet brådskar för att Polismyndigheten ska ha anledning att ta till den interimistiska åtgärden avstängning. Att ett ärende fått medial uppmärksamhet påverkar inte frågan om det är brådskande att vidta åtgärder mot den enskilde. När det gäller återkallelse av ett förordnande på grund av en ordningsvakts lämplighet måste en sammantagen bedömning göras. Som regel bör det finnas starkare skäl som ligger till grund för en återkallelse än vad som krävs för att meddela avslag på en ansökan (jfr

text: RÅ 1995 ref. 18

text: I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om ordningsvakter (

text: RPSFS 2012:17

text: ) anges som enda exempel på en situation där avstängning bör ske att en ordningsvakt är skäligen misstänkt för något av vissa särskilt angivna brott.

text: Kommuniceringsskyldigheten i

text: 17 § förvaltningslagen

text: är formellt tillämplig endast när ett mål avgörs slutligt men ger uttryck för ett principiellt synsätt som får anses ha generell räckvidd. Kommunikation är av särskild vikt i mål där det är fråga om åtgärder av stor praktisk eller ekonomisk betydelse för enskild. Det måste dock beaktas att det vid interimistiska beslut typiskt sett kan vara fråga om så brådskande åtgärder att utrymme inte ges för kommunikation (se

text: RÅ 1991 ref. 109

text: om motsvarande bestämmelser inom förvaltningsprocessen).

text: Polismyndigheten har grundat sitt beslut att stänga av CN från tjänstgöring som ordningsvakt på uppgifter från Securitas Sverige AB om att bolaget i sin internutredning fått uppgifter av någon anställd att CN varit medlem i den aktuella Facebookgruppen. Det finns inte någon uppgift i utredningen om vem som påstått att CN varit medlem eller om den personen har hörts av polis. CN:s namn förekommer inte i de skärmdumpar som ingått i utredningen. Det saknas vidare uppgifter om att någon i utredningen ens påstått att CN skrivit något inlägg i Facebookgruppen eller på annat sätt uttryckt sympatier med de inlägg som föranlett polisens utredning. Utredningen som låg till grund för avstängningen var således klart bristfällig.

text: Vid ett interimistiskt beslut ligger det emellertid i sakens natur att det inte finns någon fullständig utredning. Hur pass ofullständig en utredning kan tillåtas vara när den ska ligga till grund för ett interimistiskt beslut beror bl.a. på hur brådskade ärendet är. Om det är fråga om väldigt allvarliga anklagelser mot en ordningsvakt kan det möjligen finnas utrymme för att fatta ett avstängningsbeslut på den typen av undermåligt underlag som förelegat i CN:s fall. Situationen har emellertid inte varit sådan. Flertalet av de inlägg i Facebookgruppen som föranlett utredningen är flera år gamla. Flera av inläggen har dessutom skrivits av personer som använt sina riktiga namn och det har därmed redan från början av utredningen varit uppenbart att CN inte har skrivit dessa inlägg. Det fanns vidare inte några uppgifter i ärendet om att CN eller någon av ordningsvakterna i Facebookgruppen i sitt faktiska tjänsteutövande agerat diskriminerande eller opassande på annat sätt. Sammantaget framstår det som att det CN misstänkts för inte medfört något större krav på skyndsamt agerande från Polismyndighetens sida. Det framgår inte av vilken anledning beslut i ärendet inte kunde uppskjutas så att CN kunnat få möjlighet att bemöta det som påstods om honom.

text: Polismyndigheten har således på grund av en andrahandsuppgift från en inte namngiven källa, utan kommunicering med CN, beslutat att stänga av honom från tjänstgöring som ordningsvakt för misstänkt delaktighet i en Facebookgrupp med olämpligt innehåll. Med hänsyn till de följder ett sådant beslut kunde förväntas få för CN:s möjlighet att försörja sig och den begränsade fördel beslutet kunde förväntas leda till för det allmänna måste det anses som uppenbart oproportionerligt att fatta ett avstängningsbeslut på det underlag som Polismyndigheten hade. Staten har därmed genom Polismyndighetens agerande blivit skadeståndsskyldig gentemot CN.

text: CN har begärt ersättning för förlorad arbetsförtjänst under tiden den 20 oktober – 17 november 2016. Han har genom intyg från sina arbetsgivare visat att han har förlorat arbetsförtjänst med begärt belopp. Justitiekanslern har inte anledning att ifrågasätta uppgiften från hans arbetsgivare att han även har gått miste om ett arbetspass i tiden efter det att han fått tillbaka förordnandet. Han ska därför tillerkännas ersättning med begärt belopp före skatt.

text: Tillsyn

text: I sitt avstängningsbeslut har Polismyndigheten angivit att CN varit delaktig i Facebookgruppen. Tillräckligt stöd för den slutsatsen har, som redogjorts för ovan, inte funnits.

text: I sitt beslut att häva avstängningen har Polismyndigheten skrivit att utredningen visat att CN varit delaktig i Facebookgruppen och aktiv i viss utsträckning. Det saknas helt stöd i utredningen för den slutsatsen. Utredningen förefaller inte på något sätt ha visat att CN varit delaktig i Facebookgruppen. Hans namn förekommer inte i materialet från Facebookgruppen och Polismyndigheten har inte redogjort för att någon person som pekat ut CN som medlem förhörts av polis.

text: Trots detta har Polismyndigheten även hållit ett medvetandegörande/korrigerande samtal med CN innan han fått tillbaka sitt förordnande. Ett sådant samtal, som dokumenterats med ett av båda parter signerat protokoll, uppfattas närmast som en arbetsrättslig åtgärd vidtagen mot den enskilde ordningsvakten. Det framstår inte som lämpligt att Polismyndigheten vidtar den här typen av riktad åtgärd mot en enskild ordningsvakt när det inte finns någon grundad misstanke om att han gjort sig skyldig till någon form av misskötsamhet.

text: Polismyndigheten kan inte undvika kritik för sitt beslut att stänga av CN, utan att någon egentlig utredning talade för att det fanns skäl för ett sådant beslut och dessutom utan att han fått möjlighet att bemöta uppgifterna i utredningen. Polismyndigheten ska också kritiseras för de felaktiga formuleringarna i besluten samt för att ett korrigerande samtal genomfördes med CN trots att utredningen inte visade att det fanns någon anledning till det.

type: avgorande


title: Justitiekanslern är inte behörig åklagare vid brott mot lagen (2017:151) om meddelarskydd i vissa enskilda verksamheter

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd med anledning av anmälan.

text: Ärendet

text: Två personer har gjort en anmälan om brott mot repressalieförbudet i lagen om meddelarskydd i vissa enskilda verksamheter.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern är inte behörig åklagare när det gäller brott mot bestämmelserna i lagen om meddelarskydd i vissa enskilda verksamheter (se

text: prop. 2016/17:31 s. 49

text: ). I dessa fall är det i stället polis och allmän åklagare som ska pröva om något brott har begåtts. Justitiekanslern vidtar därför inte någon åtgärd med anledning av anmälan.


title: Kan det strida mot censurförbudet i yttrandefrihetsgrundlagen att ett bibliotek spärrar tillgången till vissa hemsidor?

text: Justitiekanslern uttalar att åtgärder som ett bibliotek vidtar för att begränsa möjligheten att söka efter hemsidor med pornografiskt innehåll med hjälp av bibliotekets datorterminaler inte strider mot bestämmelserna i

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: eller

text: tryckfrihetsförordningen

text: Ärendet

text: I flera sydsvenska tidningar återgavs nyligen uppgifter om att olika bibliotek i Sydsverige begränsar möjligheterna för allmänheten att söka efter pornografiskt material via Internet på bibliotekens datorterminaler. Metoderna varierar. Något bibliotek har en s.k. brandvägg som spärrar tillgången till hemsidor som innehåller ordet "sex". Andra bibliotek har infört åldersgränser för rätt att surfa eller planerar att införa inloggningskoder knutna till besökarnas lånekort. Enligt tidningarna har dock från vissa håll uttalats att det kunde uppfattas som en form av censur av informationen på nätet att spärra tillgången till vissa sidor.

text: I anslutning till dessa publiceringar återgavs också en intervju med mig enligt vilken jag skulle ha sagt att det i fråga om vissa porrsajter är ett grundlagsbrott att spärra tillgängligheten.

text: Eftersom intervjun med mig inte återgetts korrekt har jag ansett det motiverat att på eget initiativ ta upp ett ärende och redovisa min inställning i saken.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Censurförbudet

text: Den fråga som är aktuell för mig att ta ställning till är om det kan strida mot förbudet mot censur om ett allmänt organ som ett stadsbibliotek begränsar allmänhetens möjligheter att via datorterminaler på biblioteken söka efter pornografiskt material.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) är det inte tillåtet för myndigheter och andra allmänna organ att utan stöd i YGL, på grund av det kända eller väntade innehållet i ett radioprogram eller en teknisk upptagning, förbjuda eller hindra dess offentliggörande eller spridning bland allmänheten. Med radioprogram jämställs t.ex. TV-program och vissa hemsidor. Ett motsvarande s.k. censurförbud finns i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Censurförbudet är en av hörnpelarna i skyddet för medborgarnas tryck- och yttrandefrihet gentemot hindrande ingrepp från det allmänna.

text: När det gäller tryckta skrifter har det i förarbetena uttalats att en förutsättning för att censurförbudet skall bli tillämpligt är att den åtgärd som vidtas menligt påverkar skriftens tryckning, utgivning eller spridning. Som exempel på ett sådant hinder beträffande en skrifts spridning nämns en myndighets eller ett annat allmänt organs vägran att transportera skriften på allmänna samfärdsmedel (se

text: SOU 1947:60 s. 47

text: f. och 210 f.). Motsvarande gäller enligt YGL. Vad lagstiftaren haft i tankarna är uppenbarligen åtgärder av det allmänna som hindrar eller på annat sätt begränsar utgivningen eller spridningen av en bok, en teknisk upptagning eller en radioutsändning till allmänheten.

text: Censurförbudet innebär alltså inte att någon viss institution som drivs och bekostas av det allmänna skulle vara tvungen att tillhandahålla redan spritt material. Det betyder att censurförbudet i princip inte träffar bibliotekens verksamhet.

text: När det gäller materialet på Internet illustreras det sagda av att detta redan är spritt och tillgängligt över hela världen för alla med tillgång till en datorterminal som är uppkopplad mot nätet. Ett biblioteks åtgärd att begränsa tillgången till visst material på Internet kan sålunda inte utgöra något sådant hinder för materialets spridande som avses med censurförbudet. Härtill kommer att huvuddelen av materialet på Internet inte över huvud taget skyddas av YGL (eller TF). Så förhåller det sig t.ex. med den stora merparten av hemsidorna med pornografiskt material.

text: Det står alltså klart att det inte står i strid med censurförbudet om ett bibliotek begränsar tillgängligheten till vissa hemsidor vid bibliotekets datorterminaler. Inte heller på något annat sätt står detta i strid med YGL, eller med TF.

text: Bibliotekens skyldighet att tillhandahålla material

text: En närliggande fråga är vilken skyldighet ett bibliotek har när det gäller att anskaffa böcker m.m. och hålla dem tillgängliga för allmänheten. Finns det t.ex. en skyldighet för biblioteken, enligt andra författningar än grundlagarna, att tillhandahålla Internet utan begränsningar?

text: Självklart har inte biblioteken skyldighet att införskaffa och tillhandahålla alla böcker och annat material som efterfrågas. Ett visst urval är förutsatt. Ytterst torde det vara chefen för biblioteket som i samråd med - eller enligt direktiv från - vederbörande kommunala nämnd har att göra de val som behöver göras.

text: Bibliotekslagen

text: innehåller en bestämmelse om bibliotekens skyldighet att verka för att databaserad information görs tillgänglig för alla medborgare, liksom en bestämmelse om skyldighet att erbjuda barn och ungdomar informationsteknik anpassad till deras behov. Någon bestämmelse om skyldighet att tillhandahålla exempelvis Internet utan begränsningar finns däremot inte.


title: Betänkandet Nya regler för skolor med konfessionell inriktning (SOU 2019:64)

text: ( Utbildningsdepartementets diarienummer U2020/00060/S )

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: I utredningen konstateras att det föreslagna etableringsstoppet kan komma att kränka grundläggande fri- och rättigheter i

text: regeringsformen

text: , Europakonventionen och EU:s rättighetsstadga samt även strida mot

text: diskrimineringslagen (2008:567)

text: . Justitiekanslern saknar skäl att ifrågasätta de bedömningar som gjorts. Om etableringsstoppet ska övervägas också under det fortsatta lagstiftningsarbetet krävs att syftet med och skälen för åtgärden redovisas och att dessa är av sådan tyngd att de kan motivera den inskränkning i fri- och rättigheter som det är fråga om. På hittillsvarande underlag kan inte avgöras om ett etableringsstopp är en lämplig och proportionerlig åtgärd i förhållande till det syfte som ska uppnås, eller om samma syfte kan uppnås med mindre ingripande åtgärder – exempelvis genom skärpningar av tillsynen samt ägar- och ledningsprövningen.

text: Med ovan redovisade utgångspunkter har Justitiekanslern i övrigt inte några synpunkter på förslagen.


title: Fråga om rätt till ersättning enligt skadeståndslagen när folkbokföringsregistret innehållit felaktig uppgift om modern till den som begär ersättning

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk på skadestånd.

text: Ärendet

text: AA har i en skrivelse till Skattemyndigheten i Göteborg begärt skadestånd av staten på grund av att ett utdrag ur folkbokföringsregistret har innehållit en felaktig uppgift om att hans avlidna moder haft ytterligare en son. Han har uppgett att han har vållats obehag och sorg för vilket han begär ersättning med ett skäligt belopp.

text: Skattemyndigheten har med ett eget yttrande överlämnat anspråket till Justitiekanslern för prövning. Yttrandet fogas till detta beslut som bilaga (här utesluten).

text: AA har fått del av skattemyndighetens yttrande och har beretts tillfälle att komma in med synpunkter.

text: Gällande regler

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta sakskada, personskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Av

text: 1 kap. 3 § samma lag

text: följer att skyldigheten att ersätta personskada gäller också då någon tillfogas lidande genom brott mot den personliga friheten eller vissa andra integritetskränkande brott.

text: Skadeståndslagen

text: skall enligt

text: 1 kap. 1 §

text: tillämpas endast om något annat inte är föreskrivet.

text: I

text: 23 § datalagen (1973:289)

text: föreskrivs att den som är ansvarig för ett personregister skall ersätta skador som vållas en registrerad person till följd av fel eller oriktigheter i registret. Rätten till sådant skadestånd omfattar inte bara ekonomiska skador utan även ersättning för det lidande som den felaktiga registreringen kan ha medfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av utredningen framgår att den oriktiga eller missvisande uppgift som funnits i folkbokföringsregistret har avsett AA:s mor. Eftersom den rätt till ersättning som följer av

text: datalagen

text: endast gäller till förmån för den registrerade själv och då rätt till ideell ersättning, såsom skattemyndigheten har redovisat, inte kan överföras till en avlidens arvingar kan skadestånd enligt den lagen inte utgå till AA.

text: Av utredningen i ärendet framgår inte hur felet i folkbokföringsregistret uppkommit. Trots detta utgår jag vid min bedömning från att ett skadeståndsgrundande fel har begåtts i samband med att den felaktiga eller missvisande uppgiften har förts in i folkbokföringsregistret. Frågan är då om den felaktiga myndighetsutövningen i detta fall kan medföra rätt till skadestånd för någon annan än den som berörts av folkbokföringsåtgärden. Enligt skadeståndsrättsliga principer är det som huvudregel endast den som myndighetsutövningen har riktats mot som kan erhålla skadestånd. När det gäller uppgifter i myndigheters register kan dessa dock vara av betydelse för andra än dem som uppgifterna direkt avser. Med hänsyn till den stora betydelse som folkbokföringen har som underlag för utfärdande av bevis om bl.a. familjerättsliga förhållanden anser jag att i ett fall som det nu aktuella kretsen ersättningsberättigade inte kan inskränkas till enbart den som uppgiften avser. Också andra som drabbas av skador på grund av fel vid folkbokföringen bör kunna ersättas under förutsättning att det föreligger ett adekvat orsakssammanhang. I förevarande fall gör jag alltså den bedömningen att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot AA för de ersättningsgilla skador han kan ha vållats till följd av felet.

text: Såsom AA:s framställan får uppfattas har han begärt ersättning endast för lidande. Ersättning för lidande utan samband med någon personskada kan dock endast ersättas om den skadeståndsgrundande handlingen har utgjort ett brott mot den personliga integriteten. Något sådant torde inte ha förekommit. Inte heller har det visats att AA drabbats av någon personskada som kan berättiga honom till skadestånd. Ersättning för sveda och värk enligt

text: 5 kap. 1 § skadeståndslagen

text: kan emellertid i vissa fall utgå för psykiskt lidande utan samband med en fysisk skada. Hit räknas närmast medicinskt påvisbara psykiska besvär eller störningar under en akut sjukdomstid. Enligt min mening förefaller det emellertid högst osannolikt att en sådan skada överhuvudtaget kan vara en adekvat följd av en felaktig registrering i folkbokföringsregistret. I vart fall har det inte visats att AA har drabbats av några sådana psykiska besvär som kan ersättas som personskada enligt

text: 5 kap. 1 § skadeståndslagen

text: . På grund av det sagda anser jag att AA:s skadeståndsanspråk skall avslås.

text: Ärendet avslutas.


title: Klagomål med anledning av Migrationsverkets handläggning av en ansökan om svenskt medborgarskap

text: Justitiekanslern uttalar följande kritik mot Migrationsverket. Verket har med anledning av en ansökan om svenskt medborgarskap under ett år och sju månader inte vidtagit några handläggningsåtgärder. Verket gör dessutom för stor skillnad i handläggningstider mellan ärenden om svenskt medborgarskap som bedöms vara uppenbart klara för beslut och ärenden av samma slag i vilka ytterligare utredning bedöms som nödvändig.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA ansökte den 28 juli 2016 hos Migrationsverket om svenskt medborgarskap. Verket bekräftade den 3 augusti 2016 att ansökan inkommit och informerade AA bl.a. om att det var många registrerade ansökningar om medborgarskap och att förtur i enskilda ärenden i princip inte beviljades.

text: Den 5 mars 2018 biföll Migrationsverket AA:s ansökan och utfärdade bevis om svenskt medborgarskap.

text: Klagomålet

text: AA inkom i början av november 2017, dvs. fyra månader innan Migrationsverket fattade beslut i hans ärende, med ett klagomål mot verkets utdragna handläggning av hans ärende.

text: AA anförde bl.a. följande. Hans identitet är klar. Han är född och uppvuxen i Sverige och har permanent uppehållstillstånd i landet. Hans far är tysk medborgare och han fick vid födelsen per automatik tyskt medborgarskap. Hans mor och även hans barn är svenska medborgare. Verket dröjde utan giltig anledning med att fatta beslut i hans ärende. Innan AA vände sig hit hade han förfrågat sig hos verket om sitt ärende två gånger. Båda gångerna fick han ett kortfattat svar att handläggningen skulle ta längre tid.

text: Utredningen

text: Migrationsverket har yttrat sig med anledning av AA:s klagomål. Verket har anfört bl.a. följande.

text: I samtliga ansökningar som inkommer till en av verkets medborgarskapsenheter genomförs en inledande granskning för att kunna bedöma vilka handläggningsåtgärder som är nödvändiga t.ex. behov av ytterligare utredning, kontakter med andra myndigheter eller sökanden. I ärenden som är i behov av ytterligare utredning är handläggningstiden för närvarande drygt tjugo månader. I övriga ärenden ungefärligen en till tre månader oavsett utgången av ärendet. Ansökningar från minderåriga sökanden är prioriterade utifrån ålder samt enligt konventionsåtaganden ansökningar från statslösa personer och de som erhållit status som flyktingar och ansöker om en skyndsam handläggning. Antalet inkommande ärenden har ökat de senaste åren. Genom att snabbt handlägga ärenden som är kompletta när de inkommer till myndigheten har Migrationsverket effektiviserat sin handläggning.

text: AA uppgav i sin ansökan om medborgarskap att han haft skulder hos Kronofogdemyndigheten och att skulderna var betalda sedan sex månader tillbaka. Uppgifterna innebar att ansökan måste utredas vidare och handläggande enhet inhämtade därför information från Kronofogdemyndigheten för att kunna göra en bedömning av vandel enligt 11 § punkt 5 i lagen om medborgarskap, det så kallade skötsamhetskravet. I paragrafen framkommer att sökanden som har haft och kan förväntas komma att ha ett hederligt levnadssätt kan beviljas medborgarskap. Kravet innefattar utöver brott t.ex. skulder som hanteras eller har hanterats av Kronofogdemyndigheten. När Migrationsverket påbörjar handläggningen av ärendet kommer verket att göra en bedömning av innehållet i underlaget för att kunna ta ställning till vilket beslut som ska fattas, utifrån t.ex. beloppets storlek, vad sökanden gjort för att betala skulden, har det funnits fler skulder hos kronofogdemyndigheten och hur lång tid har förflutit sedan skulden reglerades.

text: Antalet inkommande medborgarskapsärenden har ökat de senaste åren och uppgick till ca 75 000 ansökningar 2017. För att kunna handlägga ärendena så effektivt och snabbt som möjligt med befintliga resurser har handläggande enheter effektiviserat sitt arbetssätt genom att använda sig av en tidig screening av samtliga inkommande ärenden. Ärenden som bedöms vara uppenbart klara för beslut handläggs omedelbart för att på så sätt kunna ge sökanden ett snabbt beslut och minska balanserna av ärenden. Arbetssättet ger också bättre förutsättningar att arbeta så effektivt som möjligt med ärenden som har behov att ytterligare handläggningsåtgärder så att handläggningstiderna minskar även för dessa ärenden.

text: Migrationsverket ska vidare fortsätta utvecklingsarbetet med en digital handläggningsprocess från ansökan till beslut under 2018 för att höja både kvalitet och effektivitet i processen och därmed också minska handläggningstiderna.

text: I enlighet med Migrationsverket egen policy om serviceskyldighet och

text: förvaltningslagen

text: 4 §

text: ska myndigheten ge svar på frågor om ärenden och annat så skyndsamt som möjligt och i den utsträckning som är lämpligt. Migrationsverket beklagar att AA uppfattat verkets svar angående ärendet som otillräckliga och vill framhålla att myndigheten kontinuerligt arbetar med att utveckla service och bemötande för att kunna tillgodose behovet från sökanden och andra intressenter.

text: AA har beretts tillfälle att yttra sig över vad Migrationsverket har anfört i sitt yttrande.

text: Justitiekanslern har inhämtat och tagit del av dagboksbladet i AA:s ärende och verkets medborgarskapshandbok.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Justitiekanslerns tillsyn omfattar bl.a. Migrationsverket.

text: En myndighet ska enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen (likhetsprincipen) samt iaktta saklighet och opartiskhet (objektivitetsprincipen).

text: Lagen (

text: ) om svenskt medborgarskap innehåller i huvudsak bestämmelser om förvärv och förlust av svenskt medborgarskap. Lagen reglerar bl.a. förvärv av svenskt medborgarskap genom anmälan respektive ansökan (naturalisation, se

text: och

text: 12 §§

text: ). I

text: 11 §

text: föreskrivs bl.a. att en ansökan kan beviljas om sökanden har styrkt sin identitet, fyllt 18 år, har permanent uppehållstillstånd i Sverige och hemvist i landet samt har haft och kan förväntas komma ha ett hederligt levnadssätt.

text: Medborgarskapsförordningen (2001:218)

text: innehåller bestämmelser om tillämpning av lagen om svenskt medborgarskap. En ansökan eller anmälan som svenskt medborgarskap ska enligt

text: 3 § medborgarskapsförordningen

text: ges in till Migrationsverket om inte något annat framgår av

text: andra stycket

text: . Enligt

text: 10 §

text: ska Migrationsverket utfärda bevis om svenskt medborgarskap när någon förvärvat medborgarskapet genom anmälan eller naturalisation.

text: Av Migrationsverkets medborgarskapshandbok framgår bl.a. följande. Under beredningen av en ansökan om svenskt medborgarskap genom naturalisation ska vissa registerkontroller göras. Sökanden ska kontrolleras i Polismyndighetens belastningsregister och misstankeregister, Säkerhetspolisens register och Kronofogdemyndighetens register.

text: Migrationsverket tillämpar den praxisen att skulder under 10 000 kr inte ska medföra avslag på ansökan. Undantag görs för obetalda bötesskulder. Om skulden överstiger 10 000 kr ska skulden utredas vidare. Utredningen bör omfatta skuldens storlek idag, vad skulden avser, när skulden uppkom (har det under hand uppkommit nya skulder), hur stor den ursprungliga skulden var och vilka eventuella betalningar som gjorts, m.m.

text: Migrationsverkets långa handläggningstider har på senare tid flera gånger varit föremål för Justitiekanslerns granskning i skaderegleringsärenden (se bl.a. beslut i ärenden med dnr

text: , 1642-17-4.3, 7442-17-4.3 och 10251-17-4.3).

text: I ett av dessa ärenden (7552-16-40) hade verkets handläggningstid i ett ärende om uppehållstillstånd på grund av anknytning avsevärt överstigit en nationell författningsstadgad tidsfrist. Justitiekanslern gjorde i det ärendet bedömningen att handläggningen till följd av den exceptionella situation som uppkommit med anledning av flyktingkrisen 2015 inte kunde anses som oaktsam i

text: skadeståndslagens

text: mening trots att tidsfristen hade överskridits med ca ett år.

text: Även Riksdagens ombudsmän (JO) har på senare år vid flera tillfällen granskat och uttalat sig om Migrationsverkets handläggningstider (se bl.a. JO:s beslut i ärenden med dnr 5497-2013, 2132-2015, 5600-2016 och 7403-2016). I ett beslut den 23 juni 2016 (dnr 2132-2015) uttalade JO att förklaringen till de långa handläggningstiderna till stor del låg utanför Migrationsverkets kontroll och att det yttersta ansvaret för att Migrationsverket kan fatta beslut inom rimlig tid och inom författningsreglerade tidsfrister ligger hos regeringen och riksdagen.

text: Bedömningen i detta fall

text: AA ansökte den 28 juli 2016 om svenskt medborgarskap genom naturalisation. Ansökan kompletterades samma dag och uppgifter från Kronofogdemyndighetens och Polismyndighetens register kunde inhämtas i direkt anslutning till att ansökan registrerats. Med hänsyn till utgången i AA:s ärende var hans skuld hos Kronofogdemyndigheten uppenbarligen inte av sådan storlek och beskaffenhet att ytterligare utredning var nödvändig.

text: Efter den inledande granskningen dröjde det dock ända till den 1 mars 2018, dvs. ca ett år och sju månader, innan verket begärde uppgifter från Kronofogdemyndigheten och Polismyndigheten. De begärda uppgifterna inkom dagen därpå och verket fattade beslut den 5 mars 2018. Den egentliga handläggningen tog alltså i anspråk endast fem dagar.

text: AA:s ärende var uppenbarligen av enkel beskaffenhet. Om Migrationsverket redan vid den inledande granskningen hade tagit del av Kronofogdemyndighetens uppgifter om AA:s skuld skulle det med stor sannolikhet redan i detta skede framstått som klart att ytterligare utredning inte var nödvändig och att beslut kunde fattas på det underlag som rutinmässigt inhämtas i alla ärenden av det aktuella slaget.

text: Verkets inledande granskning utan tillgång till uppgifter från Kronofogdemyndigheten var utan tvivel bristfällig och den resulterade i att AA:s ärende kom att bli liggande under ca ett år och sju månader. Att ärendet blev liggande under så lång tid utan att några som helst handläggningsåtgärder vidtogs är inte acceptabelt. Migrationsverket förtjänar kritik för detta.

text: Det kan i allmänhet ifrågasättas att Migrationsverket inte i direkt anslutning till att en komplett ansökan om svenskt medborgarskap har registrerats inhämtar uppgifter från Kronofogdemyndigheten och Polismyndigheten och först när dessa uppgifter är tillgängliga gör en inledande bedömning om ett enskilt ärende är uppenbart klart för beslut eller om det behövs ytterligare utredning.

text: I Migrationsverkets yttrande anges att genomsnittlig handläggningstid i de ärenden som bedöms vara uppenbart klara för beslut varierar mellan en och tre månader. I ärenden där ytterligare utredning behövs var handläggningstiden vid tidpunkten för verkets yttrande drygt tjugo månader.

text: Migrationsverkets prioritering av enkla ärenden av det aktuella slaget är utan tvivel en starkt bidragande orsak till orimligt långa handläggningstider i ärenden i vilka ytterligare utredning bedömts som nödvändig. Det ifrågasätts inte att enkla och kompletta ärenden kan och ska handläggas snabbare än ärenden som kräver ytterligare utredning. Det ifrågasätts inte heller att en myndighet vid en kraftig arbetsanhopning väljer att i viss utsträckning prioritera enklare ärenden. Att enklare ärenden regelmässigt kan avgöras i ett tidigt skede får dock inte leda till att handläggningen av ärenden i vilka krävs ytterligare utredning helt avstannar eller prioriteras ned under en längre tid. Av Migrationsverkets yttrande framgår dock att detta har skett. Att handläggningstiden i ärenden av det aktuella slaget i vilka krävs ytterligare utredning är ca sju till åtta gånger längre än i enkla ärenden innebär en stor skillnad mellan ärenden. En så betydande skillnad i handläggningstider i ärenden av samma slag strider mot likhetsprincipen och objektivitetsprincipen i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: , varför Migrationsverket ska kritiseras även för de långa handläggningstiderna i ärenden om svenskt medborgarskap i vilka ytterligare utredning bedömts som nödvändig. Justitiekanslern förutsätter att verket ser över sina handläggningsrutiner i detta avseende.


title: Remissyttrande över betänkandet (SOU 2004:23) Från verksförordning till myndighetsförordning

text: Förslaget till en ny myndighetsförordning m.m. framstår som väl genomarbetat och underbyggt. De föreslagna författningarna torde i flera avseenden förbättra möjligheterna till en effektiv styrning av myndigheterna jämfört med den nuvarande

text: verksförordningen (1995:1322)

text: . Regleringen blir också mer konsekvent och tydligare. Jag är således positiv till förslaget. Endast på en punkt har jag en avvikande mening (se p. 3 nedan).

text: I några avseenden kan förslaget antas ha en direkt inverkan på den verksamhet som bedrivs hos Justitiekanslern. Mina synpunkter under 1 och 2 nedan avser detta förhållande.

text: 1. Begreppet "central förvaltningsmyndighet"

text: Utredningen föreslår att det i varje myndighets instruktion skall anges om myndigheten är en central förvaltningsmyndighet eller inte. En sådan ordning är tänkt att undanröja de tolkningsproblem som ibland kan uppstå vid tillämpningen av vissa bestämmelser i förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (skadehanteringsförordningen). Jag tar upp frågan främst för att göra Finansdepartementet medvetet om att Justitiedepartementet inom ramen för en pågående översyn av skadehanteringsförordningen har kommit fram till en annan slutsats (se promemorian En översyn av reglerna om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten, Justitiedepartementets ärende Ju2001 6421 L2). Enligt promemorian bör nämligen vad som anges i en myndighets instruktion inte ensamt få avgöra om myndigheten är central förvaltningsmyndighet i den mening som avses i skadehanteringsförordningen. Hänsyn bör enligt Justitiedepartementet tas även till andra omständigheter än innehållet i instruktionen.

text: Jag har i mitt remissvar till Justitiedepartementet över den nämnda promemorian påpekat att det är önskvärt med ett klarläggande eftersom det nuvarande läget skapar oklarhet om kompetensfördelningen mellan myndigheterna när det gäller att reglera skador. Vilken lösning som väljs är inte det viktigaste. Det väsentliga är att man har och håller sig till en enhetlig terminologi (se yttrande den 2 juni 2004 i Justitiekanslerns ärende dnr

text: Med utredningens förslag skulle ett enhetligt språkbruk användas i de berörda författningarna, dvs. i skadehanteringsförordningen och i myndigheternas instruktioner. Förslaget framstår som lätt att tillämpa och jag ser inte anledning att motsätta mig att det införs. Som framgår av promemorian från Justitiedepartementet är emellertid även andra, mer tolkningsbaserade, lösningar möjliga. För att undanröja de påtalade tillämpningsproblemen med skadehanteringsförordningen bör det dock i så fall på något sätt klargöras vad som kännetecknar en central förvaltningsmyndighet.

text: 2. Processbehörighet

text: Utredningens förslag innebär att samtliga myndigheter som omfattas av myndighetsförordningen skall ha s.k. processbehörighet. Justitiekanslern skulle därmed inte längre omedelbart beröras av tvister som myndigheter som i dag saknar processbehörighet hamnar i och som inte handläggs enligt skadehanteringsförordningen (se dock 2 § andra stycket lagen [1975:1345] med instruktion för Justitiekanslern rörande Justitiekanslerns generella möjlighet att överta uppgiften att bevaka statens rätt). Förslaget är här i linje med en tidigare framställning från Justitiekanslern.

text: Det framstår som lämpligt att de myndigheter som kan komma att beröras av reformen tillhandahålls möjligheter till ett utökat juridiskt stöd och att den verksamheten i första hand bedrivs av Kammarkollegiet. En konsekvens av förslaget är att Kammarkollegiet kan förväntas få överta en stor del av de kontakter som Justitiekanslern nu har med myndigheter som är indragna i olika typer av tvister. Från Justitiekanslerns perspektiv finns ingen invändning mot detta. Det bör dock noteras att Justitiekanslern även fortsättningsvis kommer att få delta i diskussioner med myndigheter i sådana omfattande eller principiellt viktiga tvister som aktualiserar Justitiekanslerns rätt att överta uppgiften att bevaka statens rätt.

text: Att Kammarkollegiet ges nya uppgifter vid statens processhantering innebär samtidigt att Justitiekanslerns traditionella roll som statens processombud tonas ned. Systemet skulle i detta avseende därmed kunna sägas bli något mindre renodlat. Enligt min mening utgör dock sådana mer systeminriktade överväganden i sig inte tillräckliga skäl mot förslaget. Det finns inte heller anledning att tro att förändringen i praktiken skulle medföra några större tillämpningsproblem för berörda myndigheter eller för statens motparter.

text: 3. Rätten att överklaga anställningsbeslut

text: Utredningen föreslår att möjligheten att överklaga myndigheternas anställningsbeslut skall avskaffas (avsnitt 20.3.13). Förslaget måste enligt Justitiekanslerns mening ifrågasättas. Det gäller särskilt mot bakgrund av att det numera torde anses att Europakonventionen för många ärenden om anställning i offentlig tjänst fordrar en överklagandemöjlighet. Det beror på att Europadomstolen numera synes anse att tvister om offentlig anställning i många fall rör den enskildes civila rättigheter (artikel 6:1). I målet

text: Pellegrin mot Frankrike

text: (dom 8.12.1999) uttalade sålunda domstolen - enligt Danelius, se SvJT 2000 s. 87, jfr utredningens redovisning på s. 247 - att det avgörande för tillämpningen av artikel 6.1 borde vara om tjänstemannen utför arbetsuppgifter som är av allmänt intresse eller som innebär ett deltagande i utövningen av offentlig myndighet. Tvister mellan tjänstemän med sådana uppgifter och myndigheterna borde enligt Europadomstolens mening generellt falla utanför artikel 6.1, medan motsatsen skulle gälla för andra offentliganställda.

text: Mot den angivna bakgrunden är det något överraskande att utredningen utan vidare förklaring konkluderar (s. 247 f.) att "De fall då anställningsärenden kan aktualiseras torde [dock] röra bestämmelser om exempelvis diskriminering", att "Något krav på en generell rätt till domstolsprövning för anställningsärenden synes inte heller nu finnas enligt Europakonventionen" och att det därmed skulle stå Sverige fritt att inte alls tillhandahålla någon domstolsprövning enligt artikel 6.1.

text: Till saken hör också Europarådets rekommendation om statsanställdas ställning i Europa, där det anges att medlemsstaterna "should provide for legal protection of applicants to public positions including ... a legal remedy for the candidates against the decision of the competent authority" (punkt 5 i bilagan, se betänkandet s. 248). Rekommendationen är visserligen inte bindande, men det bör finnas starka skäl för att Sverige skall gå ifrån den. Dess bestämmelser torde visserligen i första hand vara tänkta för samhällen där de offentliganställda har en osäkrare ställning än i Sverige. Det är dock knappast lämpligt att vi skaffar oss en mindre rättssäker ordning än sådana länder med motiveringen att kraven på rättssäkerhet och kvalitet i anställningsförfaranden ändå bedöms tillräckligt väl tillgodosedda här. Vi bör vara ett föredöme för exempelvis länderna i Östeuropa när det gäller rättssäkerhet och kvalitet hos myndigheterna. Inte minst därför bör vi i princip uppfylla Europarådsrekommendationer som avser sådana frågor.

text: Även rent sakligt talar det mesta för att överklagandemöjligheten bevaras. De skäl som utredningen anför på s. 249 f. till förmån för ett slopande av denna möjlighet väger enligt Justitiekanslerns mening inte särskilt tungt. I stället bör det framhållas att en överklagandeordning allmänt sett kan bidra till att upprätthålla förtroendet för myndigheterna och deras anställningsförfaranden. Det bör dessutom inte bortses från möjligheten att en överklagandemöjlighet i praktiken även fyller funktionen att upprätthålla skärpan i anställningsproceduren så att inga ovidkommande hänsyn tas. Den till synes låga ändringsfrekvensen i högre instans kan här inte tas till intäkt för att möjligheten skulle sakna betydelse i detta avseende.

text: Det förtjänar vidare att framhållas att den möjlighet som anvisas på s. 250 att vända sig till Justitieombudsmannen eller Justitiekanslern inte kan förväntas ha någon större praktisk betydelse. I varje fall Justitiekanslern torde vara nödsakad - med de prioriteringar som måste göras här - att utan närmare prövning avfärda de flesta klagomål angående missnöje i anställningsärenden.

text: Vidare måste man invända särskilt mot utredningens argument att en myndighet kan kringgå en överinstans beslut genom att exempelvis erbjuda den som fått bifall till sitt överklagande en dålig lön. Man måste rimligen utgå från att myndigheterna tar sitt ansvar och inte agerar på det sättet.

text: Det framstår slutligen inte som principiellt lämpligt att ha en överklagandemöjlighet för högskolan men inte för myndigheterna i övrigt.

text: Med hänvisning till det sagda avstyrker Justitiekanslern förslaget att avskaffa möjligheten att överklaga offentliga anställningsbeslut. Justitiekanslern håller dock med utredningen om att regeringen i fortsättningen inte bör vara överklagandeinstans i dessa ärenden.

text: 4. Övrigt

text: Med utgångspunkt från de aspekter som jag främst har att beakta inom ramen för min verksamhet har jag inte något ytterligare att anföra med anledning av förslagen och övervägandena i betänkandet.


title: Anspråk enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, m.m., p.g.a. ett felaktigt beslut av Polisen om avlägsnande m.m.

text: Justitiekanslern tillerkänner envar av de sökande som anges i bilagan till detta beslut ersättning med 1 000 kr, jämte ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 4 mars 2007 tills betalning sker, samt ersättning för ombudskostnader med 300 kr.

text: Ersättningarna skall betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 24 maj 2004 möttes Helsingborgs IF (HIF) och Malmö FF (MFF) i en fotbollsmatch på Olympia i Helsingborg. Med anledning av risken för ordningsstörningar hade en större polisstyrka mobiliserats med GJ som kommenderingschef. De i bilagan till detta beslut upptagna 19 personerna (sökandena) var MFF-supportrar och färdades inför matchen från tågstationen i Ramlösa mot Olympia i en buss. Polis stoppade bussen vid Närlundavägen i Helsingborg. Supportrarna beordrades stiga av och visiterades. En s.k. supporterpolis bedömde att supportrarna var sådana att de kunde tänkas orsaka ordningsstörningar. Sedan GJ hade informerats om detta beslutade han att enligt

text: 13 c § polislagen (1984:387)

text: avlägsna supportrarna från platsen, trots att några faktiska ordningsstörningar inte hade förekommit. Supportrarna fördes bort i en inhyrd buss, varefter hälften släpptes av vid tågstationen i Rydebäck och hälften vid tågstationen i Glumslöv.

text: Chefsåklagaren KA väckte den 31 oktober 2005 åtal mot GJ vid Helsingborgs tingsrätt för olaga frihetsberövande eller tjänstefel enligt följande gärningspåstående.

text: ”GJ arbetade den 24 maj 2004 vid Polismyndigheten i Skåne och fullgjorde bl.a.uppgift som kommenderingschef vid polisens insats i samband med en fotbollsmatch i Helsingborg. GJ berövade härvid uppsåtligen ett stort antal personer - de trettioen målsägandena - deras frihet och åsidosatte i vart fall uppsåtligen eller av oaktsamhet vad som vid myndighetsutövning ålåg honom i tjänsten.

text: Åsidosättandet bestod grundläggande i att GJ beslutade om att målsägandena skulle avlägsnas från en plats vid Närlundavägen i Helsingborg till tågstationerna i Rydebäck respektive Glumslöv trots att omständigheterna inte var sådana att den tillämpade bestämmelsen i

text: polislagen

text: eller någon annan regel medgav detta.

text: Även om ett avlägsnande kunnat ske, åsidosatte GJ genom sitt handlande vad som gällde för uppgiften genom att verkställa avlägsnandet så, att det innebar transporter till Rydebäck och Glumslöv om c:a 11 respektive 14 km och en sammanlagd tid för avlägsnandets genomförande om minst 30 respektive 35 minuter. Avlägsnandet övergick härigenom till ett frihetsberövande.

text: GJ åsidosatte vidare sin skyldighet att upprätta protokoll enligt bestämmelserna i

text: 27 § polislagen

text: med bl.a. uppgift om att han fattat beslutet, grunden för detta och tidpunkten för beslutet.”

text: Sökandena yrkade i egenskap av målsägande, genom sitt målsägandebiträde advokaten BH, att GJ skulle utge skadestånd till dem.

text: I en dom den 4 oktober 2006 ogillade tingsrätten åtalet och målsägandenas skadeståndsanspråk. Tingsrätten anförde som sin bedömning väsentligen följande.

text: ”Tingsrätten prövar först åtalet rörande GJ:s beslut att avlägsna målsägandena från platsen vid Närlundavägen.

text: GJ har gjort gällande att rättsliga förutsättningar har förelegat att avlägsna målsägandena. Den bestämmelse som han därvid har tillämpat är

text: 13 c § polislagen

text: . Den fråga som tingsrätten först måste ta ställning till är således om det fanns förutsättningar för ett beslut om avlägsnande enligt

text: 13 c § polislagen

text: . Ett avlägsnande av en folksamling får enligt denna paragraf äga rum, om en folksamling genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna och om det är nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas.

text: Av utredningen framgår att MFF-supportrarna inte hade stört den allmänna ordningen. Rättsliga förutsättningar saknades alltså för ett avlägsnande på den grunden.

text: Frågan är då om MFF-supportrarna genom sitt uppträdande utgjorde enomedelbar fara för den allmänna ordningen. Med uttrycket omedelbar fara menas att faran skall vara konkret, dvs. att den är bestämd till tid och rum. Ett avlägsnande får inte ske för att abstrakta, ännu inte konkretiserade faror skall avvärjas. Det finns enligt tingsrätten inget i utredningen som tyder på att MFF-supportrarna genom sitt uppträdande – som alltså inte varit störande – utgjort en omedelbar fara för den allmänna ordningen. Ingen grupp av HIF:s problemsupportrar fanns i närheten av Närlundavägen. De befann sig i centrala Helsingborg. Det räcker inte att MFF-supportrarna var kända från sammanhang där det brukade vara stökigt och att man kunde befara en senare ordningsstörning på annan plats. Eftersom MFF-supportrarna genom sitt uppträdande varken stört den allmänna ordningen eller utgjort en omedelbar fara för denna, har det saknats förutsättningar att meddela ett beslut om avlägsnande med stöd av

text: 13 c § polislagen

text: . Polisens ingripande mot målsägandena med anledning av GJ:s beslut får därför i rättsligt hänseende bedömas som ett frihetsberövande utan stöd i lag. GJ:s uppsåt har naturligtvis inte omfattat den omständigheten att frihetsberövandet var olagligt. Något ansvar för olaga frihetsberövande kan det därmed inte bli fråga om.

text: GJ:s beslut innebär emellertid att han åsidosatt vad som gällt vid hans myndighetsutövning. Frågan är om detta åsidosättande har skett av oaktsamhet. Enligt tingsrätten kan det krävas av en person med den tjänsteställning som GJ har att han eller hon är väl förtrogen med de rättsliga krav som gäller för ett beslut om avlägsnande. Vid den aktuella tiden fanns ett flertal rättsfall och JO-uttalanden som belyste vad den rättsliga regleringen innebär. GJ har alltså haft möjlighet att närmare sätta sig in i vad som rättsligen gällde. Tingsrätten finner mot denna bakgrund att GJ har handlat oaktsamt.

text: Frågan är då om gärningen kan anses som ringa. Utrymmet för att anse en gärning som ringa är – rent allmänt – tämligen begränsat när det gäller oriktigt beslutsfattande av här aktuellt slag. Det finns emellertid enligt tingsrätten förmildrande omständigheter i det aktuella fallet. En sådan omständighet är att GJ i den aktuella situationen inte har handlat nonchalant. Hans uttalade ambition har varit en korrekt hantering. Han har vinnlagt sig om att tillfoga målsägandena så lite skada som möjligt. Det förfång som dessa lidit till följd av den oriktiga myndighetsutövningen måste anses som måttligt. Det oriktiga beslutet om avlägsnande tog inte nämnvärt lång tid att verkställa och förbindelserna med Malmö och Helsingborg är goda från tågstationerna i Glumslöv och Rydebäck. Målsägandena kunde alltså lätt ta sig ifrån de platser där de släppts av. GJ:s beslut hindrade inte målsägandena från att ta sig till Olympia för att se matchen. En annan sak är att någon polisman eventuellt sagt till supportrarna att de inte fick ta sig tillbaka till Helsingborg. Det har vidare betydelse för bedömningen att GJ inte fanns på plats vid Närlundavägen utan att han hade att fatta beslut utifrån den information som han fick från fältet. Han kunde inte överlägga med någon stab och det förväntades att beslut fattas snabbt. Det är också rimligt om GJ i sitt beslutsfattande varit påverkad av de händelser som hade inträffat bara några veckor tidigare då fotbollssupportrar hade drabbat samman i Helsingborg och att han därför varit särskilt angelägen om att förhindra nya sammandrabbningar. Sammanfattningsvis har således GJ – med det beslutsunderlag som fanns tillgängligt för honom – i en mycket pressad situation beslutat om en åtgärd med utgångspunkten att åtgärden skulle vara så lite ingripande som möjligt för supportrama utan att därför vara verkningslös. Vid en samlad bedömning anser tingsrätten att gärningen är att anse som ett ringa brott.

text: Vad därefter gäller påståendet om den åsidosatta protokollföringen finner tingsrätten att GJ - som åklagaren påstått - av oaktsamhet åsidosatt sin skyldighet att upprätta protokoll enligt bestämmelserna i

text: 27 § polislagen

text: . TG:s handling kan inte anses som ett protokoll. GJ har därmed i denna del gjort sig skyldig till tjänstefel. Även den gärningen är dock att anse som ringa.

text: Sammanfattningsvis skall således åtalet mot GJ ogillas.

text: Eftersom åtalet mot GJ har ogillats, skall skadeståndsyrkandena mot honom ogillas.”

text: Tingsrättens dom vann laga kraft.

text: Sökandena har begärt skadestånd av staten motsvarande de skadeståndsanspråk som ogillades av tingsrätten. Anspråken uppgår till 10 000 kr per person för kränkning, 150 kr per person (utom en, som i denna del har begärt 120 kr) för matchbiljetten, 160 kr per person (utom en, som i denna del har begärt 150 kr) för tågresan tur och retur Malmö – Helsingborg, 690 kr respektive 600 kr för två personer avseende en bilresa tur och retur Karlskrona – Malmö samt 1 000 kr vardera för tre personer avseende förlust av fritid. På beloppen har yrkats ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 24 maj 2004 tills betalning sker. Envar av sökandena har begärt ersättning med 500 kr för sina ombudskostnader här.

text: Sökandena har till stöd för sina skadeståndsanspråk anfört väsentligen följande. När de släpptes av på tågstationerna beordrades de av polis att ta nästa tåg mot Malmö. De upplystes om att de inte fick återvända till Helsingborg, eftersom de i så fall skulle gripas. Det är oklart, men för de sökande ointressant, om poliserna sade detta på order av GJ eller på eget initiativ. I enlighet med tingsrättens bedömning utsattes sökandena för ett frihetsberövande utan stöd i lag. Frihetsberövandet påbörjades när deras buss stoppades, dvs. före det att GJ fattade det beslut som omfattades av åtalet mot honom. Därefter måste frihetsberövandet anses ha varat i vart fall under de två timmar som förflöt innan de på stationen efter Rydebäck och Glumslöv, dvs. Landskrona, kunde gå av tåget, som gick i riktning mot Malmö. De är berättigade till ersättning enligt reglerna i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: alternativt

text: och

text: 7 §§

text: lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen).

text: Rikspolisstyrelsen har yttrat sig över sökandenas krav och tillstyrkt att de enligt frihetsberövandelagen tillerkänns skälig ersättning för lidande jämte ränta. Styrelsen har förordat att anspråken i övriga delar avslås.

text: Sökandena har beretts tillfälle att yttra sig över vad Rikspolisstyrelsen har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: följer att lagens bestämmelser om skadestånd skall tillämpas om inte annat särskilt föreskrivs.

text: Enligt 5 § frihetsberövandelagen har den som varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. En förutsättning för rätt till ersättning enligt bestämmelsen är att det skall ha varit fråga om ett frihetsberövande. Härmed avses i korthet ingrepp som innebär att någon genom inspärrning eller övervakning är faktiskt hindrad att förflytta sig utanför ett rum eller ett annat relativt starkt begränsat område (se

text: prop. 1997/98:105 s. 12

text: och

text: ). Alla ingrepp till följd av ett beslut vid myndighetsutövning som berövar den enskilde friheten omfattas av den aktuella bestämmelsen (

text: a. prop. s. 53

text: ). I det betänkande som föregick frihetsberövandelagen föreslogs att ersättningsansvaret vid oriktiga beslut skulle utvidgas till att omfatta fler slags frihetsinskränkningar som kan innefatta tvång gentemot en enskild, t.ex. vid kroppsvisitation och medtagande och hämtning till förhör. Regeringen fann dock att övervägande skäl talade mot att genomföra förslaget i den delen (

text: a. prop. s. 16

text: f.).

text: Kravet att det skall stå klart att åtgärden har vilat på felaktiga grunder innebär att rätten till ersättning enligt bestämmelsen skall bedömas restriktivt. Det krävs att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om omständigheterna hade varit kända vid beslutstillfället (

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: Enligt 7 § frihetsberövandelagen utgår ersättning enligt lagen för bl.a. utgifter och lidande.

text: Sökandenas anspråk

text: Med ledning av de tidsuppgifter som förekommer i tingsrättens dom uppskattar Justitiekanslern att den sammanlagda tid som förflöt från det att GJ fattade beslutet om avlägsnande tills de sökande släpptes av på tågstationerna uppgick till ungefär en halv timme eller, beroende på vilken tågstation som de bussades till, några minuter därutöver. Enligt vad som har framkommit uppgick transportsträckan till 11 respektive 14 kilometer. Med hänvisning till Riksdagens ombudsmäns bedömning i liknande fall (se beslut den 22 augusti 2002 i ärende nr 3489-2001 och den 23 april 2003 i ärende nr 1508-2002) kan ett förfarande med sådan varaktighet som nu är i fråga inte anses utgöra ett avlägsnande utan måste betraktas som ett omhändertagande av de sökande. I enlighet med vad som framgår av förarbetena till frihetsberövandelagen (

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: och

text: prop. 1974:97 s. 88

text: ) innefattas omhändertaganden i begreppet frihetsberövande. Justitiekanslern biträder således tingsrättens uppfattning att sökandena utsattes för ett frihetsberövande i vart fall från det att GJ fattade beslutet om avlägsnande tills de sökande släpptes av på tågstationerna i Rydebäck och Glumslöv.

text: Det bör framhållas att sökandenas frihet var kringskuren redan före GJ:s beslut, eftersom de intill dess hade beordrats stiga av sin buss och underkastats visitation enligt

text: 19 § polislagen

text: . Av utredningen har inte framkommit att denna visitation skulle ha utförts med anledning av ett förestående avlägsnande av supportrarna (19 § första stycket jämfört med

text: 13 c § andra stycket polislagen

text: ), utan det ligger närmare till hands att utgå ifrån att den ansågs påkallad för att söka efter farliga föremål m.m. (

text: 19 § andra stycket polislagen

text: ). Enligt Justitiekanslerns mening förelåg inte något frihetsberövande i frihetsberövandelagens mening före GJ:s beslut.

text: Utöver sökandenas egna uppgifter saknas utredning kring påståendet att GJ eller någon annan polis skulle ha förbjudit samtliga eller några av de sökande att återvända till Helsingborg. Justitiekanslern anser sig dock ha skäl att utgå från att uttalanden av i vart fall liknande innebörd kan ha fällts. Sådana uttalanden innebar dock inte att det var fråga om något frihetsberövande. Detta upphörde sålunda i och med att sökandena sattes av vid de två tågstationerna.

text: Tingsrätten fann att det saknades förutsättningar för att meddela ett beslut om avlägsnande med stöd av

text: 13 c § polislagen

text: samt att Polisens ingripande mot sökandena med anledning av beslutet måste betraktas som ett frihetsberövande utan stöd i lag. Justitiekanslern saknar anledning att invända mot denna bedömning och finner i enlighet därmed att det frihetsberövande av sökandena som ägde rum får anses ha varit oriktigt i den mening som framgår av 5 § frihetsberövandelagen.

text: Frihetsberövandet var av ringa varaktighet. Det har inte framkommit några omständigheter som talar för att det lidande som de sökande utsattes för var särskilt påtagligt. Justitiekanslern finner mot bakgrund härav att envar av sökandena bör tillerkännas ersättning för lidande med skäliga 1 000 kr. På beloppet skall ränta utgå enligt

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen

text: I enlighet med den bedömning som Justitiekanslern har gjort i fråga om frihetsberövandets längd är det inte klarlagt att det på grund av frihetsberövandet förelåg något hinder för sökandena att fullfölja det uppgivna syftet med vistelsen i Helsingborg, nämligen att besöka fotbollsmatchen. De kostnader i form av resor och matchbiljetter som har gjorts gällande som onyttiga till följd av frihetsberövandet kan därmed inte ersättas enligt frihetsberövandelagen. Inte heller kan de ersättas enligt

text: skadeståndslagen

text: . Skadeståndsskyldighet enligt den lagen fordrar att det har varit fråga om fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Justitiekanslern finner inte med tillräcklig säkerhet utrett att de uttalanden som må ha fällts om de sökandes återvändande till Helsingborg var sådana att de innefattade något skadeståndsgrundande handlande från Polisens sida.

text: Det inträffade kan inte heller anses berättiga till någon ersättning för förlorad fritid. Utöver den ersättning som skall utgå för lidande bör således skadeståndsanspråken avslås.

text: Mot bakgrund av att sökandena enbart delvis har vunnit gehör för sina skadeståndsanspråk bör full ersättning för deras ombudskostnader inte utgå. Justitiekanslern bestämmer ersättningen till tre femtedelar av vad de sökande har begärt.