title: Klagomål mot Statens konstmuseer över hämtning av inventarier från Venngarns slott

text: Justitiekanslern uttalar viss kritik mot Statens konstmuseer för underlåtenhet att fatta skriftligt beslut men vidtar i övrigt ingen åtgärd.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Venngarns slott i Sigtuna kommun är av medeltida ursprung. Det byggdes på äldre grund av Magnus Gabriel De la Gardie på 1660-talet men reducerades av Karl XI år 1681 till staten. I juni månad år 1982 sålde staten slottet till Lewi Pethrus stiftelse för filantropisk verksamhet (LP-stiftelsen) genom att överlåta ett område av den fastighet, Wenngarn 1:1, på vilken slottet var beläget. Området med slottet bröts ut till en självständig fastighet, Wenngarn 1:7. Sedan stiftelsen gått i konkurs, förvärvade Wenngarn AB (bolaget) denna fastighet under hösten 1997.

text: I köpeavtalet mellan staten och stiftelsen stadgades, dels att befintliga inventarier som hörde till egendomen skulle ingå i överlåtelsen, dels att vissa konstverk skulle behållas av staten men tills vidare deponeras hos köparen.

text: Sedan bolaget förvärvat slottet, hämtade Statens konstmuseer (SKM) under våren och försommaren 1998 ett antal konstföremål som fanns på Venngarns slott och dess slottskapell. Hämtningen avsåg dels vissa äldre konstföremål, dels vissa sådana föremål som deponerats på 1980-talet. Utredningen visar att merparten av föremålen hämtades den 10 och 11 juni.

text: Venngarns slott fördes år 1935 upp i förteckningen över statliga byggnadsminnesmärken med stöd av bestämmelser i kungörelsen den 26 november 1920 med föreskrifter rörande det offentliga byggnadsväsendet. Då slottet såldes till LP-stiftelsen år 1982 upphörde slottet att vara statligt byggnadsminne; enligt den då gällande lagen (

text: ) om byggnadsminnen blev nämligen ett statligt byggnadsminne inte automatiskt byggnadsminne enligt nämnda lag om byggnadsminnet övergick till annan ägare än staten.

text: År 1984 förklarades slottet åter som byggnadsminne, denna gång med stöd av 1960 års lag. Enligt de av länsstyrelsen i samband med byggnadsminnesförklaringen utfärdade skyddsföreskrifterna för Venngarns slott får arbeten, som innebär ingrepp i eller förändringar av den äldre fasta inredningen inte utföras.

text: Genom lagen (

text: ) om kulturminnen m.m., som trädde i kraft den 1 januari 1989, upphävdes bl.a. 1960 års lag. Beslut meddelade enligt äldre lag skall vid tillämpning av den nya lagen anses ha meddelats med stöd av denna. Enligt den nya lagen har länsstyrelsen tillsyn över kulturminnesvården i länet. Bestämmelser om byggnadsminnen finns i

text: 3 kap.

text: i lagen. Länsstyrelsen har enligt dessa bestämmelser en rad uppgifter då det gäller byggnadsminnen. Riksantikvarieämbetet (RAÄ) har utfärdat allmänna råd om byggnadsminnesförklaring (Underrättelser från Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer 1991:3).

text: Här bör också nämnas följande. Fram till den 1 januari 1999 var Statens konstmuseer (SKM) en myndighet som skulle driva tre museer, nämligen Nationalmuseet, Moderna museet och Östasiatiska museet. Till myndigheten hörde Prins Eugens Waldemarsudde. Vid nämnda tidpunkt skildes Östasiatiska museet från Statens konstmuseer och ingår nu - jämte andra museer - i myndigheten Statens museer för världskultur. I samband med att Moderna museet den 1 juli 1999 skildes från Statens konstmuseer och bildade en egen myndighet bytte Statens konstmuseer namn och heter nu Nationalmuseum med Prins Eugens Waldemarsudde.

text: Klagomålen m.m.

text: Länsstyrelsen i Stockholms län har genom t. f. länsantikvarien Gösta M i en skrivelse hit den 17 juli 1998 anfört följande. Nationalmuseum har utan att kontakta länsstyrelsen hämtat inventarier, alternativt äldre fast inredning från Venngarns slott och dess slottskapell. Flera inventarier hörande till slottskapellet hade tagits bort liksom ett antal emblematiska målningar i slottets trapphall. Länsstyrelsen anser att de föremål som hämtats skall återföras i den mån de inte deponerats först på 1980-talet. En diskussion om ett återförande av föremålen bör snarast inledas mellan berörda parter. Enligt skrivelsen vill länsstyrelsen att - som en utgångspunkt för en sådan diskussion - Justitiekanslern skall uttala sig om huruvida Nationalmuseums handlande är lagstridigt eller ej.

text: Sedan SKM yttrat sig över länsstyrelsens klagomål och länsstyrelsen inkommit med synpunkter på yttrandet, har Riksantikvarieämbetet (RAÄ) på begäran av Justitiekanslern yttrat sig i ärendet. Över detta yttrande har SKM lämnat synpunkter. Länsstyrelsen har däremot avstått från att kommentera yttrandet.

text: Bolaget gav den 2 december 1998 hit in en skrivelse i vilken bl.a. begärdes att Justitiekanslern också skulle pröva om SKM i vissa närmare angivna avseenden hade handlat fel i hämtningsärendet. Klagomålen kan sammanfattas på följande sätt. För det första hade bolaget förgäves hos SKM efterlyst ett formellt beslut jämte motivering om hämtningen av konstföremålen. För det andra var de skäl som åberopats av SKM för hämtningen alltför svaga. För det tredje var det inte ostridigt att de föremål som SKM hämtat ägdes av staten.

text: Under hänvisning till den oklarhet som föreligger om äganderätten till "resterande egendom" på Venngarn, som SKM förklarat sig ha för avsikt att hämta, vill bolaget slutligen att Justitiekanslern skall uttala sig om SKM:s agerande i fråga om ytterligare hämtning av konstföremål.

text: SKM yttrade sig över klagoskriften från bolaget. Detta kom in med synpunkter på yttrandet, vilka SKM i sin tur bemötte.

text: Slutkommentarer inkom, nämligen den 6 maj 1999 från bolaget och den 23 juli 1999 - efter myndighetens namnändring - från Nationalmuseum med Prins Eugens Waldemarsudde.

text: Förvaltningsrättsliga regler

text: I

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: finns regler om förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden. I lagen regleras myndigheternas serviceskyldighet och samverkan mellan myndigheter. Vidare uppställs vissa allmänna krav på handläggningen av ärenden. Andra bestämmelser handlar om tolk, ombud och biträde, inkommande handlingar, remiss, muntlig handläggning, anteckning av uppgifter och parts rätt att få del av uppgifter. I lagen finns också bestämmelser som särskilt tar sikte på beslutsfattandet. I detta hänseende innehåller lagen bl.a. bestämmelser om omröstning, avvikande mening, motivering av beslut, underrättelser om beslut, vem som får överklaga, domstolsprövning av förvaltningsbeslut, hur beslut får överklagas, rättelse av skrivfel och liknande samt omprövning av beslut.

text: Förvaltningslagen

text: innehåller ingen definition av vad som avses med en förvaltningsmyndighet. Som förvaltningsmyndighet räknas emellertid i stort sett alla offentliga organ med undantag för domstolar som kan betecknas som en myndighet. I lagen görs en åtskillnad mellan dels handläggning av ärenden och vad som kan karaktäriseras som en myndighets faktiska handlande, dels handläggning av ärenden som innefattar myndighetsutövning och handläggning av andra ärenden. Med handläggning av ärenden avses hela den procedur hos en myndighet som börjar med att en fråga väcks och slutar med ett avgörande från myndigheten. Gränsdragningen mellan ärendehandläggning och faktiskt handlande är inte alldeles klar men som faktiskt handlande brukar räknas sådana åtgärder som hållande av en lektion och polismäns dirigering av trafiken (se

text: prop. 1971:30 s 315

text: samt Tryggve Hellners och Bo Malmqvist Nya

text: förvaltningslagen

text: med kommentarer 5 uppl. s 44). Med myndighetsutövning avses generellt sett beslut eller andra åtgärder som ytterst är ett uttryck för samhällets maktbefogenheter gentemot enskilda och där saken ensidigt avgörs genom ett beslut av en myndighet. Utanför begreppet myndighetsutövning faller därmed ärenden som avgörs genom att en myndighet träffar avtal eller andra överenskommelser med enskild. Exempel på sådan verksamhet är myndigheters upphandling, affärsverksamhet och egendomsförvaltning.

text: Uppdelningen mellan faktiskt handlande samt ärendehandläggning med eller utan inslag av myndighetsutövning har betydelse för vilka regler i

text: förvaltningslagen

text: som är tillämpliga. Bestämmelserna om serviceskyldighet och samverkan gäller sålunda alla åtgärder som företas av en myndighet och alltså också vid faktiskt handlande. Övriga bestämmelser tar sikte på ärendehandläggningen. Reglerna om muntlig handläggning, anteckning av uppgifter, parters rätt att få del av uppgifter, motivering av beslut och underrättelse om beslut gäller dock endast när ärendet innefattar myndighetsutövning.

text: Reglerna om domstolsprövning av förvaltningsbeslut innebär att överklaganden av sådana beslut skall prövas av allmän förvaltningsdomstol. Undantag görs dock beträffande beslut i administrativa ärenden och s.k. normgivningsärenden, dvs. beslut om meddelande av föreskrifter. Som beslut i administrativa ärenden betraktas bl.a. beslut av den typ som brukar betecknas som partsbesked (Hellner och Malmqvist a.a. s. 265). Med partsbesked avses ståndpunkter som en myndighet intar när den företräder det allmänna som part i ett civilrättsligt förhållande t.ex. när det gäller att häva ett avtal. Som ett exempel på partsbesked kan också nämnas de beslut som Justitiekanslern och vissa andra myndigheter fattar inom ramen för förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten med anledning av krav från enskilda.

text: Förvaltningslagen

text: innehåller inga generella regler om vilka beslut av en förvaltningsmyndighet som får överklagas. En grundläggande förutsättning för överklagbarhet anses dock vara att beslutet skall vara skriftligt. Frågor om rätten att överklaga beslut regleras i stället av författningar på olika områden eller av praxis som vuxit fram. Inte heller ger

text: förvaltningslagen

text: någon anvisning om vilka myndigheter som är behöriga att pröva överklaganden i de fall överklagandena inte skall prövas av förvaltningsdomstol.

text: Slutliga beslut i administrativa ärenden och normgivningsärenden är i allmänhet överklagbara om de har någon rättsverkan för utomstående. Därmed undantas bl.a. sådana ärenden som rör en myndighets interna förhållanden. Partsbesked anses enligt praxis överklagbara. Begränsningar i rätten att överklaga bl.a. partsbesked har emellertid genomförts genom föreskrifter i olika författningar. Sålunda gäller enligt förordningen om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten att partsbeskeden i skaderegleringsärenden hos Justitiekanslern och andra myndigheter inte får överklagas. I den mån annat inte föreskrivits gäller att överklaganden av en myndighets beslut i t.ex. administrativa ärenden skall prövas av regeringen. En bestämmelse härom finns i

text: 35 § verksförordningen (1995:1322)

text: I

text: verksförordningen

text: 31 §

text: ) finns vidare en föreskrift rörande myndighetsbeslut. Enligt den bestämmelsen skall det för varje beslut finnas en handling som visar dagen för beslutet, beslutets innehåll, vem som fattat beslutet, vem som varit föredragande samt vem som varit med om den slutliga handläggningen utan att delta i avgörandet. Med ordet beslut avses endast skriftliga beslut (Hellner och Malmqvist a.a. s 237). Generella föreskrifter med krav på att beslut skall ha skriftlig form saknas men formkravet kan följa av andra regler. Ett exempel härpå är

text: förvaltningslagens

text: regler om krav på beslutsmotivering.

text: I vilken utsträckning

text: verksförordningens

text: bestämmelser skall gälla en myndighets verksamhet regleras inte i förordningen utan i instruktionen för respektive myndighet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I det följande tar jag under särskilda rubriker upp de frågor som aktualiserats genom länsstyrelsens och bolagets klagomål. Jag begränsar därvid min prövning till att avse SKM:s hämtning av föremål som fanns på Venngarns slott vid överlåtelsen till LP-stiftelsen år 1982. Såvitt kan utläsas av klagomålen har det heller inte rests några invändningar mot att SKM återtog de föremål som senare deponerats på slottet.

text: Har SKM förfarit felaktigt genom att hämta föremål som utgör tillbehör till Venngarns slott ?

text: Vad jag i första hand har att ta ställning till med anledning av klagomålen är huruvida SKM förfarit felaktigt genom att under våren eller försommaren 1998 på Venngarns slott hämta (inte bara konstföremål som är lös egendom utan även) föremål som utgör tillbehör till slottsbyggnaden och därmed är att betrakta som fast egendom, som omfattas av den byggnadsminnesförklaring som gäller för Venngarns slott.

text: RAÄ har jämfört den lista över föremål som staten förbehöll sig äganderätten till vid försäljningen av slottet till LP-stiftelsen med listor som upptar de föremål som hämtats av SKM och anför att det synes framgå att det är endast lösa föremål som myndigheten hämtat.

text: Länsstyrelsen har avstått från att kommentera RAÄ:s yttrande men har vidhållit vad myndigheten tidigare anfört i ärendet. Länsstyrelsen torde härvid åsyfta bl.a. sitt yttrande den 5 oktober 1998, där myndigheten ingående utvecklar synpunkter av innehåll att vad som förevarit i ärendet visar att reglerna på området inte är anpassade till sådana speciella fall som det aktuella.

text: SKM har bestritt att föremål som utgör byggnadstillbehör har hämtats. Myndigheten har dock medgett att avsteg gjorts beträffande föremål betecknade Wg 82-83 som flyttades med bolagets medgivande i april 1998.

text: Vid min bedömning fäster jag stort avseende vid vad RAÄ anfört i sitt yttrande. Med hänsyn till innehållet i detta yttrande och till vad som i övrigt förekommit i ärendet anser jag att det inte finns stöd för att framföra kritik mot SKM för att myndigheten skulle ha hämtat föremål på Venngarns slott, som utgör byggnadstillbehör och som omfattas av byggnadsminnesförklaringen beträffande slottet. Vad särskilt gäller föremålen med beteckningen Wg 82-83 synes RAÅ och SKM ha olika uppfattningar huruvida dessa utgör tillbehör till byggnaden. Jag saknar underlag för att bedöma dessa föremåls rättsliga karaktär och finner inte anledning att gå vidare i den saken. Huruvida föremålen Wg 82-83 tillhör staten eller utgör tillbehör till fast egendom - och därför omfattas av byggnadsminnesförklaringen - är en fråga som ytterst får prövas av domstol.

text: Har SKM förfarit felaktigt i formellt hänseende i hämtningsärendet eller genom att inte ha haft tillräcklig saklig grund för att hämta vissa föremål på Venngarns slott ?

text: Bolaget har bl.a. klagat på att SKM inte dokumenterat sitt beslut att hämta föremålen på slottet. För att kunna ta ställning till vilka formella krav som kunnat ställas på SKM:s agerande krävs en närmare analys av huruvida och i vilken utsträckning

text: förvaltningslagens

text: regler har varit tillämpliga.

text: Jag kan då till en början konstatera att SKM är en förvaltningsmyndighet i

text: förvaltningslagens

text: mening. Vidare anser jag det uppenbart att SKM:s åtgärd att hämta konstföremålen på Venngarns slott inte kan betraktas som ett sådant faktiskt handlande som i princip faller utanför tillämpningsområdet för

text: förvaltningslagen

text: . När SKM i vart fall tidigt på våren 1998 tog upp frågan om att avbryta depositionen av konstsamlingen på Venngarns slott uppstod i stället ett ärende hos myndigheten (se Hellners och Malmqvist a.a. s. 44). Av SKM:s eget yttrande framgår för övrigt att ett beslut om hämtning av konstföremålen fattats, något som ger belägg för att det inte bara rört sig om ett faktiskt handlande från myndighetens sida. De allmänna bestämmelserna om ärendehandläggning i

text: förvaltningslagen

text: skulle därmed tillämpas. Frågan uppkommer därefter huruvida SKM också haft att följa

text: förvaltningslagens

text: regler om bl.a. parters rätt att få del av uppgifter, skyldigheten att motivera beslut och underrätta part om beslut.

text: Som redovisats tidigare gäller den sistnämnda gruppen av regler endast för ärenden som innefattar myndighetsutövning. Särskilt under förarbetena till den förvaltningslag som föregick den nu gällande utvecklades ingående innebörden av begreppet myndighetsutövning (

text: prop. 1971:30 s. 285

text: och

text: ). Utmärkande för all myndighetsutövning är - anförde departementschefen i

text: prop. 1971:30

text: - att det rör sig om beslut eller andra åtgärder som ytterst är uttryck för samhällets maktbefogenheter i förhållande till medborgarna. Myndighetsutövning behöver dock inte vara fråga om åtgärder som medför förpliktelser för enskilda. Den kan också förekomma i form av gynnande beslut, t. ex. tillstånd att driva en viss verksamhet eller beviljande av en social förmån. I propositionen anfördes vidare bl.a., att om det rör sig om ett gynnande beslut, kommer beroendeförhållandet till uttryck på så sätt att den enskilde måste vända sig till myndigheten för att få t.ex. en viss förmån och att myndighetens tillämpning av de föreskrifter som gäller för området får avgörande betydelse för honom. Det framhölls i propositionen att utanför begreppet myndighetsutövning faller ärenden som avgörs genom att myndigheten träffar avtal eller överenskommelser om saken med någon enskild. Här skyddas nämligen den enskildes rätt, anfördes det, genom det civilrättsliga regelsystemet och möjligheten att vid tvist med myndigheten väcka talan vid allmän domstol.

text: För att myndighetsutövning i

text: förvaltningslagens

text: mening skall föreligga krävs att myndigheten grundar sig på befogenhet att bestämma om ett förhållande på en författning eller något annat beslut av regering eller riksdag. Det förhållandet att en myndighet har tillagts bestämmanderätt i ett visst avseende i en författning är dock inte liktydigt med att det är fråga om myndighetsutövning (se Hellners och Malmqvist, a.a. s. 136).

text: I den nämnda lagkommentaren (s.139) konstateras - efter en utförlig redovisning för bl.a. innehållet i

text: prop. 1971:30

text: i här aktuellt avseende - att myndighetsutövning är en mångsidigt och omfattande begrepp. Även om det inte råder någon tvekan om huvuddragen är det ibland svårt att avgränsa och tillämpa begreppet. Framför allt, anförs det vidare, kan det vara svårt att hålla gränsen klar mot privaträttsliga och liknande förhållanden. Avgränsningsfrågan illustreras med exempel.

text: Den rättsvetenskapliga litteraturen är omfattande då det gäller begreppet myndighetsutövning, vilket begrepp också förekommer i andra författningar än

text: förvaltningslagen

text: (se den redovisning som lämnas av Hellners och Malmqvist, a.a. s. 141, se även bl.a. Madell, Det allmänna som avtalspart, 1998, s. 123).

text: I det köpeavtal beträffande Venngarns slott som år 1983 upprättades mellan staten företrädd av Statens förhandlingsnämnd och LP-stiftelsen stadgades att alla till egendomen hörande vid överlåtelsen befintliga konstverk inom lokalerna på egendomen behålls av staten men deponeras tills vidare - intill dess annat avtalas - hos köparen för prydande av lokalerna. Det sagda skulle gälla även konstverk som inköpts av statens konstråd. Bolaget har, utan erinran från SKM:s sida, uppgivit att det i samband med förvärvet av slottet hösten 1997 kom överens med SKM om att den egendom som sedan länge varit deponerad på slottet till vidare skulle vara kvar där som deposition.

text: Att SKM:s åtgärder riktat sig mot statens egendom som deponerats på slottet tyder närmast på att åtgärderna inte kan betecknas som myndighetsutövning. Vid bedömningen måste emellertid hänsyn också tas till frågan huruvida SKM tillagts några särskilda maktbefogenheter gentemot enskilda som har statliga konstföremål i sin besittning.

text: I

text: 2 § förordningen (1988:677)

text: med instruktion för Statens konstmuseer stadgades följande.

text: Statens konstmuseer skall särskilt

text: 1. vårda, förteckna, vetenskapligt bearbeta och genom nyförvärv berika de samlingar som har anförtrotts myndigheten,

text: 2. hålla ett urval av de samlingar som är avsedda för utställning tillgängligt för allmänheten, driva och stödja utställningsverksamhet och annan pedagogisk verksamhet samt driva utlånings- och depositionsverksamhet,

text: 3. förteckna och vetenskapligt bearbeta övriga staten tillhöriga eller av staten understödda samlingar av konst och konsthantverk samt öva tillsyn över sådana samlingar och över hur statliga organ vårdar staten tillhöriga konstverk som är fast anbringade, i den mån dessa samlingar eller konstverk inte, enligt särskilda bestämmelser, står under tillsyn eller vård av någon annan myndighet eller inrättning som har betryggande sakkunskap i fråga om sådan konst.

text: Motsvarande bestämmelser finns i den nu gällande förordningen (

text: ) med instruktion för Nationalmuseum med Prins Eugens Waldemarsudde (

text: 4 §

text: Jag anser mig kunna konstatera att de konstföremål på Venngarns slott som klagomålen avser inte tillhörde SKM:s egna samlingar och därför inte kan anses ha omfattats av bestämmelserna i 2 § 1 och 2 i instruktionen. Det framstår i stället som helt odiskutabelt att samlingen av äldre statliga konstföremål på Venngarn var en sådan som avsågs i 2 § 3 i instruktionen för SKM. Myndigheten skulle således öva tillsyn över samlingen förutom att förteckna och vetenskapligt bearbeta samlingen.. Vad tillsynen innebar angavs inte i instruktionen. Det fanns inte i heller några särskilda bestämmelser om vilka åtgärder SKM fick vidta om myndigheten skulle finna att det fanns risk för att en konstsamling skulle vanvårdas eller eljest löpa risk för att skadas eller gå förlorad.

text: Begreppet tillsyn har en tämligen vedertagen betydelse och brukar utnyttjas när en myndighet har till uppgift att övervaka att andra myndigheter eller enskilda fullgör de skyldigheter som åligger dem. Ibland används ordet överinseende som en synonym till ordet tillsyn. För att kunna utöva tillsynen tilläggs tillsynsmyndigheten ofta långtgående maktbefogenheter eller särskilda rättigheter. Detta sker genom att särskilda regler om sådana maktbefogenheter eller rättigheter tas in i den aktuella lagen. Reglerna i lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn är ett exempel härpå liksom lagen (

text: ) med instruktion för Riksdagens ombudsmän. I lagen (

text: ) om kulturminnen, m.m. anges, som redovisats inledningsvis, att länsstyrelsen har tillsyn över kulturminnesvården i länet och Riksantikvarieämbetet överinseendet av den i landet. Som medel för att kunna utöva tillsynen har RAÄ fått generell rätt att överklaga beslut som domstol eller annan myndighet fattar enligt lagen (se

text: prop. 1987/88:104

text: s.71). Som ett annat exempel kan nämnas att det i

text: 7 kap.

text: arbetsmiljölagen (1977:1160)

text: finns omfattande regler om vilka maktbefogenheter som finns för tillsynsmyndigheterna på arbetsmiljöområdet och som således sammantagna i stor utsträckning preciserar tillsynsbegreppet. I lagars förarbeten har ofta innehållet i tillsynsuppgiften för en myndighet diskuterats (se bl.a. en utförlig diskussion i

text: prop. 1979/80:1

text: om socialtjänsten, s.456). Det står klart att även om det inte skett någon precisering i lag eller annan författning av vad tillsynsuppgiften består i, finns det visst utrymme för den myndighet som ålagts uppgiften att agera, exempelvis genom att utfärda allmänna råd och genom att påtala observerade brister i lag eller annan författning. I den mån tillsynsuppgiften innebär att en myndighet skall ingripa mot enskilda genom åtgärder som innebär myndighetsutövning krävs det att detta framgår av lag eller annan författning.

text: Även om uttrycket tillsyn använts i instruktionen för SKM för att ange myndighetens uppgifter beträffande av staten ägda konstsamlingar får uttrycket anses ha en annan innebörd än i andra sammanhang och under inga omständigheter kan instruktionen anses ha givit stöd för SKM att ingripa med myndighetsutövning. Vad som ålegat SKM kan enligt mening inte uppfattas på annat sätt än att myndigheten haft att företräda statens intresse som ägare av konstsamlingarna. Jag förbigår här vad SKM kan ha haft för befogenheter när det gällt statsunderstödda konstsamlingar. Det sagda innebär att jag anser att uttrycket tillsyn i instruktionen för SKM - som överförts till den nuvarande instruktionen för Nationalmuseum med Prins Eugens Waldemarsudde - var mindre lämpligt som en sammanfattande beteckning på de uppgifter som lades på SKM då det gällde andra statliga konstsamlingar än dem som myndigheten själv disponerade. Ordet gav inte ett klart uttryck för regeringens syfte med bestämmelsen.

text: Som jag tidigare berört hade den aktuella konstsamlingen deponerats på Venngarns slott i samband med överlåtelsen till LP-stiftelsen. I samband med att slottet övertogs av bolaget medgav SKM - enligt vad bolaget uppgivit och inte bestritts av SKM - att depositionen fortfarande fick gälla. Jag har inte något att invända mot att SKM med den tolkning som myndigheten uppenbarligen gjort av sin instruktion ansett sig behörig att ingripa då myndigheten med hänsyn till statens ägarintressen bedömde att konstsamlingen var utsatt för risker av angivet slag. Ingripandet kan inte bedömas som myndighetsutövning mot enskild utan skall ses som ett ställningstagande i det civilrättliga förhållandet mellan staten och bolaget, dvs. som ett partsbesked. I sammanhanget kan jag dock inte underlåta att påpeka att det får anses tvivelaktigt om SKM haft behörighet att medge att deposition fick fortsätta efter överlåtelsen till bolaget. SKM:s rätt att deponera konstföremål var enligt instruktionen begränsad till föremål som ingick i de egna samlingarna. Jag finner dock inte anledning att fördjupa mig i den frågan nu.

text: Någon skyldighet för SKM att i enlighet med

text: förvaltningslagen

text: motivera sitt beslut och underrätta bolaget om beslutet har alltså inte förelegat. Fråga uppkommer då om beslutet ändå borde ha dokumenterats.

text: Enligt instruktionen för SKM skulle bl.a.

text: verksförordningens

text: bestämmelser om myndighetsbeslut (

text: 31 §

text: ) och överklagande (

text: 35 §

text: ) gälla för myndigheten. Som redovisats under avsnittet Förvaltningsrättsliga regler är

text: 31 § verksförordningen

text: endast tillämplig på skriftliga beslut och några generella regler som anger att ett partsbesked skall avfattas skriftligen finns inte. Även i de fall det inte finns några formella krav på skriftlig form är det i praktiken för de flesta typer av förvaltningsbeslut nödvändigt med någon sorts dokumentation (se Hellner och Malmqvist a.a. s. 238). Kravet på skriftlig form gör sig naturligen särskilt starkt gällande när ett beslut kan överklagas. En annan ordning skulle nämligen innebära att en myndighet genom att endast fatta ett muntligt beslut kunde förhindra att beslutet fick överklagas. Endast skriftliga beslut anses nämligen överklagbara. SKM:s beslut att hämta konstsamlingen var ett sådant partsbesked som enligt praxis är möjligt att överklaga. Av

text: 35 § verksförordningen

text: följer att SKM:s beslut fick överklagas till regeringen i den mån annat inte följde av lagen (

text: ) om behörighet för förvaltningsdomstol att pröva vissa mål eller andra föreskrifter. Nämnda lag är inte tillämplig på beslut som innefattar partsbesked och några andra föreskrifter som hindrat en part att överklaga partsbeskedet av SKM har inte gällt.

text: Mot bakgrund av vad jag nu sagt anser jag att SKM haft skyldighet att ge beslutet skriftlig form och därvid följa åtminstone de minimikrav som förskrivs i

text: 31 § verksförordningen

text: . Bolaget har uppgivit att bolaget under den tid diskussionerna kring hämtningen av konstföremålen pågick vid ett flertal tillfällen efterfrågat ett formellt beslut från SKM om hämtningen och skälen härför. SKM har inte förnekat att en sådan framställning gjorts. SKM har hänvisat till att beslutet om hämtningen fattats av överintendenten Olle G och att SKM:s styrelse varit informerad om ärendet och stött beslutet. Någon handling med beslutet har dock inte lämnats ut. Hade det funnits ett skriftligt beslut hade det givetvis ålegat SKM att i enlighet med

text: tryckfrihetsförordningens

text: regler om allmänna handlingar lämna ut beslutet till bolaget.

text: Jag har på grund av det anförda befogad anledning utgå från att SKM enbart fattade ett muntligt beslut om hämtning och underlät att på erforderligt sätt dokumentera beslutet. I vart fall när bolaget efterfrågade ett beslut borde det ha stått klart för SKM att ett skriftligt beslut borde upprättas, detta med hänsyn till den möjlighet som bolaget hade att få beslutet prövat av regeringen. SKM kan inte undgå kritik för sin underlåtenhet att följa formföreskrifterna.

text: I ärendet har bolaget ägnat stor uppmärksamhet åt frågan huruvida SKM haft tillräcklig saklig grund för att fatta beslut om hämtning av konstföremålen. SKM har framhållit att myndigheten gjort bedömningen att det varit oförsvarligt att ha kvar statlig egendom hos bolaget.

text: Beträffande bolagets klagomål i denna del vill jag framhålla att det inte ankommer på Justitiekanslern att ta ställning till frågan om lämpligheten av det av SKM fattade beslutet.

text: Övriga frågor

text: I sitt klagomål har bolaget bl.a. tagit upp frågan om äganderätten till vissa av konstföremålen utan någon närmare precisering. Det ligger emellertid inte inom ramen för Justitiekanslerns tillsynsuppgifter att pröva eventuella äganderättsanspråk. I första hand får frågor av den arten anses ankomma på den myndighet som har att företräda staten beträffande egendomen och ytterst får äganderättsfrågor prövas av domstol.

text: Det ingår inte heller i Justitiekanslerns uppgifter att göra några uttalanden om hur en myndighet i framtiden skall agera i ett visst ärende. Jag lämnar därför bolagets klagomål utan avseende, såvitt de har till syfte att jag skall uttala mig om hur SKM skall handla då det gäller en eventuell hämtning av ytterligare kulturföremål. Detsamma gäller länsstyrelsens klagomål i den mån dessa kan uppfattas som ett krav på att Justitiekanslern skall uttala sig för att en diskussion skall upptas mellan berörda parter om återförande av vissa konstföremål till Venngarns slott.

text: Vad som i övrigt anförts i detta ärende föranleder inte något ytterligare uttalande från min sida.

text: Med den kritik som uttalats mot SKM för bristande dokumentation är ärendet avslutat.

text: Med hänsyn till vad jag anfört om utformningen av författningsbestämmelserna till skydd för vissa statliga konstsamlingar överlämnar jag ett exemplar av detta beslut till regeringen.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk med anledning av att polisen lämnat ut bilder ur en förundersökning på en misstänkt person för publicering

org: jk

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 10 000 kr och uppdrar åt Polismyndigheten att betala ut ersättningen till henne.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: AA har begärt skadestånd av staten med 75 000 kr för förlorad arbetsförtjänst och med 140 000 kr för kränkning av hennes personliga integritet samt fysiskt och psykiskt lidande i form av sveda och värk. Grunden för ansökan är att polisen har lämnat ut bilder på henne ur en förundersökning för publicering utan att det funnits förutsättningar för det.

text: Bakgrund

text: Två personer var misstänkta för bedrägeri och försök till bedrägeri genom att vid ett tillfälle ha handlat med en tredje persons kort och vid ett annat försökt handla med det då spärrade kortet i en butik. Polisen hämtade in en övervakningsfilm från butiken och kunde på så sätt identifiera en av de misstänkta personerna. I syfte att identifiera den andra personen skickade förundersökningsledaren bilderna från övervakningskameran till en annan anställd vid polisen för att de skulle visas i programmet Brottsplats som webbsändes av Vestmanlands Läns Tidning. Den 2 juni 2016 publicerades bilderna i programmet och tidningen. Samma dag anmälde sig AA hos polisen efter att ha sett bilderna på sig själv i tidningen. Då brott inte kunde styrkas avfördes hon som misstänkt den 30 juni 2016 gällande båda brottsmisstankarna.

text: Händelsen anmäldes till Riksdagens ombudsmän (JO). I ett beslut den 21 februari 2018 (dnr 3572-2016) kritiserade JO Polismyndigheten för att åtgärden att lämna ut bilder på AA för den aktuella publiceringen inte var förenlig med bestämmelserna i

text: 10 kap. 2 §

text: och

text: 35 kap. 1 §

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: (2009:400, OSL) och inte heller med den s.k. hänsynsprincipen i

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: Utredningen

text: Polismyndigheten har i ett yttrande tillstyrkt att AA ska beviljas skadestånd, med ett belopp som Justitiekanslern anser skäligt, på den grunden att hennes personuppgifter inte behandlades på ett korrekt sätt, och avstyrkt bifall till begäran i övrigt.

text: AA har beretts tillfälle att yttra sig över vad Polismyndigheten anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: De grundläggande bestämmelserna om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen

text: . Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadeståndslagens

text: bestämmelser ska endast tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet (

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: ). Den i ärendet aktuella behandlingen av personuppgifter omfattas av regleringen i den då gällande

text: polisdatalagen (2010:361)

text: , som hänvisar till den numera upphävda

text: personuppgiftslagen

text: (1998:204, PUL).

text: I

text: 9 §

text: PUL anges bl.a. att uppgifterna alltid ska behandlas på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed. Enligt

text: 48 §

text: PUL utgår skadestånd för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har orsakat.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska ges ut. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Regler om sekretess m.m.

text: Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas om eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs (

text: 18 kap. 1 §

text: OSL). Sekretess gäller också för en uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men (35 kap. 1 § fösta stycket 1 OSL). En uppgift om att någon är misstänkt för brott är normalt så känslig att den omfattas av sekretess (

text: prop. 2003/04:93 s. 65

text: f.).

text: Sekretess hindrar dock inte att en uppgift lämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska fullgöra sin verksamhet (

text: 10 kap. 2 §

text: OSL). Publicering på internet av övervakningsbilder i syfte att identifiera en misstänkt person kan under vissa förutsättningar vara tillåten (

text: JO 2011/12 s. 118

text: Enligt Rikspolisstyrelsens numera upphävda allmänna råd om publicering av bilder m.m. på polisens hemsida på internet (

text: RPSFS 2011:7

text: , FAP 188-1) bör en publicering som huvudregel komma ifråga endast för brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i minst sex månader eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott. Det bör inte vara någon tvekan om att personen på bilden är den misstänkte. En publicering bör vara nödvändig och användas restriktivt. En publicering bör komma ifråga endast som alternativ till att lägga ner förundersökningen.

text: JO har i sitt beslut i AA:s ärende anfört att bedömningen av om bilderna kunnat lämnas till ett medieföretag för publicering bör göras med ledning av de förutsättningar som angetts i

text: JO 2011/12 s. 118

text: . Dessa stämmer i allt väsentligt överens med Polismyndighetens riktlinjer för publicering på sin webbplats (PM 2017:25), som ersatte de ovan nämnda allmänna råden den 1 augusti 2017.

text: Bedömningen i detta fall

text: När det gäller behandling av sekretesskyddade personuppgifter är utgångspunkten, som Justitiekanslern funnit i tidigare beslut, att

text: 48 §

text: PUL inte är tillämplig när det är fråga om utlämnande av uppgifter i strid med OSL (jfr JK:s beslut den 10 augusti 2015 i ärende nr

text: ). Övervägande skäl talar dock för att

text: 48 §

text: PUL ska tillämpas i aktuellt fall. Bedömningen av AA:s rätt till ersättning för inkomstförlust och kränkning kommer därför att ske med stöd av den bestämmelsen.

text: I likhet med Polismyndigheten anser Justitiekanslern att AA:s personuppgifter inte har behandlats på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed. Under-laget ger således stöd för slutsatsen att Polismyndigheten i samband med den aktuella händelsen har agerat på sätt som kan grunda skadeståndsskyldighet för staten (se 9 § första stycket b och 48 § PUL).

text: Ersättningen för kränkning enligt

text: 48 §

text: PUL får enligt förarbetena uppskattas efter skälighet mot bakgrund av samtliga omständigheter i det aktuella fallet (se

text: prop. 1997/98:44 s. 143

text: f.). Det ska då beaktas bl.a. om den felaktiga behandlingen avsett personuppgifter av känslig art, om det funnits risk för otillbörlig spridning av känsliga eller felaktiga uppgifter och om den registrerade på grund av den felaktiga behandlingen har blivit utsatt för något beslut eller några åtgärder som kunnat innebära något negativt för honom eller henne. Högsta domstolen har slagit fast att kränkningsersättning enligt PUL ska bestämmas utifrån en bedömning av den kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit (

text: NJA 2013 s. 1046

text: ). I rättsfallet sägs vidare att ersättningsnivån i fall som inte kan anses allvarliga bör ligga under 5 000 kr, och att ersättning för kränkningar som är att bedöma som mindre allvarliga, om än inte helt obetydliga, normalt bör bestämmas till ett schablonbelopp på 3 000 kr.

text: Publiceringen har i aktuellt fall avsett personuppgifter av särskilt känslig karaktär och har skett på ett sådant sätt som typiskt sett kan få stora konsekvenser för den enskilde. Vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att AA bör tillerkännas ersättning för kränkning med 10 000 kr.

text: Vad gäller ersättningen för inkomstförlust visar inte den utredning som AA har presenterat att hon har lidit någon skada. Hennes begäran om ersättning i denna del ska därför avslås.

text: Skadeståndslagen

text: är tillämplig på den del av anspråket som avser sveda och värk. Justitiekanslern delar den bedömning som JO gjorde i sitt beslut i AA:s ärende, nämligen att polisens beslut att digitalt lämna ut övervakningsfilmerna till tidningen har skett i strid med bestämmelserna i bl.a.

text: 10 kap. 2 §

text: och

text: 35 kap. 1 §

text: OSL. Utredningen i ärendet ger därför stöd för slutsatsen att Polisen har agerat på ett sådant sätt som kan grunda skadeståndsskyldighet för staten enligt

text: skadeståndslagen

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § skadeståndslagen

text: omfattar skadestånd till den som har tillfogats personskada ersättning för bland annat fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat stadigvarande men). För att psykiska besvär ska anses som en personskada krävs att en medicinskt påvisbar effekt föreligger. Någon utredning som visar att AA har drabbats av en sådan skada har inte presenterats. Någon ersättning för personskada kan därför inte utgå i detta fall.

text: Sammanfattningsvis ska AA tillerkännas ersättning för kränkning med 10 000 kr och anspråket i övrigt avslås.

text: Tillsyn

text: Jag instämmer i den kritik som JO har riktat mot Polismyndigheten med anledning av åtgärden att lämna ut bilder på AA för publicering.

text: Jag finner inte anledning att vidta någon ytterligare åtgärd inom ramen för Justitiekanslerns tillsynsverksamhet.

type: avgorande


title: Remissyttrande till Justitiedepartementet över departementspromemorian Hovrättsprocessen i framtiden - Ds 2001:36

text: Mycket talar för att dagens regler för hovrättsprocessen inte i tillräcklig grad ger hovrätterna möjlighet att koncentrera sig på de mål där det verkligen är motiverat med en ny prövning i sak av ett tingsrättsavgörande. Om en mer ändamålsenlig ordning kan uppnås med hjälp av ett system med generellt krav på prövningstillstånd är svårt att säga. Till betydande del är frågan om ett sådant system bör införas en avvägningsfråga av politiskt slag, där bl.a. riskerna för att enskilda lider rättsförluster får vägas mot den samlade resursanvändningen inom rättsväsendet.

text: Avgörande för om ett system med generellt krav på prövningstillstånd skall kunna accepteras från ett rättssäkerhetsperspektiv är i första hand hur generösa regler för omprövningsdispens som införs. Av stor betydelse är också att prövningen i första instans ges förutsättningar att hålla hög kvalitet. När det gäller den första av dessa frågor kan jag konstatera att det sätt på vilket dispensgrunderna utformats i promemorians förslag ger anledning att utgå från att de fall där skäl till omprövning av ett tingsrättsavgörande föreligger med viss marginal bör kunna fångas in.

text: I sitt remissyttrande över Hovrättsprocessutredningens betänkande Ett reformerat hovrättsförfarande (

text: SOU 1995:124

text: ) uttalade Justitiekanslern tveksamhet till om en ordning med generösa dispensregler motsvarande dem som nu föreslås verkligen var ägnade att leda till ett bättre utnyttjande av resurserna. Denna tveksamhet består, särskilt när det gäller domstolsärenden men i viss mån också när det gäller tvistemål. De skäl som i promemorian anförs till stöd för ökad användning av krav på prövningstillstånd framstår dock som starka och leder mig sammantaget fram till att jag inte vill avstyrka promemorians förslag.

text: Med dessa utgångspunkter bör enligt min mening ett generellt krav på prövningstillstånd i tvistemål och domstolsärenden accepteras.

text: När det gäller handläggningen av frågor om prövningstillstånd föreslås i promemorian att en hovrättsdomare ensam skall kunna besluta om att meddela prövningstillstånd om frågan är enkel. I promemorian saknas en närmare beskrivning av vilka fall som avses med bestämmelsen. Det får emellertid antas att bestämmelsen relativt sällan kommer till användning. Den arbetsbesparing som ligger i att en domare kan meddela beslutet torde vidare vara begränsad eftersom frågan förutsätts vara enkel.

text: Med tanke på de begränsade effektivitetsvinster som den föreslagna bestämmelsen enligt min bedömning kan leda till vill jag ifrågasätta om det finns tillräckliga skäl att för just dessa fall gå ifrån principen om att beslutsfattandet i hovrätten skall vara kollegialt. Om förslaget genomförs kommer materiella avgöranden i hovrätten i dessa fall att ske med endast en ledamot.

text: Enligt min mening är det inte endast principiella skäl som kan anföras mot den föreslagna ordningen. Även det förhållandet att det läggs i en ledamots hand att i överrätt meddela ett beslut som för i vart fall en av parterna leder till en oönskad utgång talar emot förslaget i denna del. Det går inte att bortse från att följden av ett meddelat prövningstillstånd för den ena parten innebär en förnyad prövning av ett mål som denne anser sig på riktiga grunder ha vunnit i tingsrätten. Konsekvensen av ett prövningstillstånd blir för den partens del bl.a. att han riskerar att drabbas av rättegångskostnader till följd av den förnyade prövningen av målet. Jag kan alltså inte dela promemorians synsätt att den skada som ett meddelat prövningstillstånd kan leda till för en part är relativt begränsad. Resonemanget kan ha större bärkraft när det gäller brottmål men för tvistemålens del måste utgången i prövningstillståndsfrågan anses vara av stor betydelse för bägge parter.

text: Jag menar sammanfattningsvis att man bör avstå från att införa en regel om rätt för en lagfaren domare att ensam besluta i prövningstillståndsfrågor.

text: Användandet av videoteknik

text: Såsom konstaterats i promemorian väcker en ordning med inspelning av förhör på video helt andra integritetsfrågor än enbart ljudupptagning på band. Av särskilt intresse är därvid att videoinspelningarna med stöd av reglerna om allmänna handlingar kan begäras ut och göras tillgängliga i andra sammanhang än inom ramen för rättsprocessen. I förslaget har denna problematik i första hand lösts genom att det lagts i den hördes hand att bestämma om en videoinspelning får ske. Även den föreslagna sekretessbestämmelsen ger den hörde ett betydande inflytande, såtillvida att dennes syn på om ett utlämnande kan ske i realiteten kommer att tillmätas stor betydelse vid menbedömningen.

text: Från mer principiella utgångspunkter kan jag känna viss tveksamhet när det gäller att låta någon annan än domstolen avgöra om en för en rationell process viktig beståndsdel skall kunna genomföras eller ej. I övrigt gäller ju att det är domstolen som ansvarar för hur rättegången bedrivs och fattar de beslut som anses nödvändiga för att processen skall kunna genomföras under så goda förutsättningar som möjligt. Det är mot denna bakgrund mindre tillfredsställande att rätten saknar möjlighet att påverka det sätt som ett förhör skall dokumenteras på.

text: Den föreslagna ordningen kan dessutom förväntas leda till en obalans i rättegången i hovrätten eftersom det inte torde bli ovanligt att endast vissa av de förhör som förekommit i tingsrätten spelats in på video. Detta kan bl.a. begränsa hovrättens möjligheter att få ett gott underlag för sitt ställningstagande i prövningstillståndsfrågan och minska utrymmet för tillämpning av de regler om förnyat förhör i hovrätten som föreslås i promemorian.

text: Frågan är dock svår och jag är medveten om att det finns starka skäl som talar för att en inspelning på video inte bör ske mot den hörde personens vilja. Jag vill ändå väcka frågan om det inte vore möjligt att överväga att låta domstolen avgöra om en videoinspelning skall ske samtidigt som ökade möjligheter att låta förhöret omfattas av sekretess införs. Med ökade möjligheter till sekretess saknas skäl att i samma omfattning beakta förhörspersonens inställning till en inspelning. Som ett komplement till en strängare sekretessregel skulle man - för att tillgodose allmänhetens intresse att ta del av det som förekommit under en rättegång - kunna tänka sig att inspelningen hålls tillgänglig för visning, dock utan att kopior av inspelningen lämnas ut.

text: Alldeles bortsett från det nyss anförda vill jag lyfta fram en annan fråga med anledning av den föreslagna regeln i 7 kap. 42 § sekretesslagen. Det kan enligt min mening ifrågasättas om inte regeln fått en alltför begränsad utformning. Såsom den utformats i förslaget tar den bara sikte på en menbedömning i förhållande till den hörde. Enligt min mening bör regeln också ta sikte på att skydda vissa allmänna intressen, främst intresset av att rättsprocessen kan fortgå utan allvarliga störningar. Med den föreslagna bestämmelsens utformning torde det kunna uppstå situationer där videoinspelade förhör i en tingsrättsrättegång spelas upp i TV innan målet prövats i hovrätten. Under förutsättning att ingen av de hörda har något att erinra mot ett utlämnande av banden skulle sålunda en alternativ rättegång kunna genomföras i TV. Särskilt med tanke på det stora mediaintresse som vissa rättsprocesser tilldrar sig - och där man kan tänka sig att medieföretag är beredda att betala betydande summor för att få tillgång till ett inspelat videoförhör - kan en situation av nu skisserat slag inte uteslutas. Det anförda visar enligt min mening att den föreslagna regeln under alla förhållanden behöver skärpas och att det i bestämmelsen bör införas ett skydd mot att rättsprocessen påverkas menligt av ett utlämnande. När prövningen av ett visst mål väl har avslutats genom en lagakraftvunnen dom minskar naturligtvis behovet av detta skydd.

text: I promemorian anges på s. 107 angående den föreslagna sekretessbestämmelsens förhållande till den meddelarfrihet som följer av

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) att "det saknas anledning att göra något undantag från meddelarfriheten". Någon författningsbestämmelse som behandlar den aktuella frågan finns inte i förslaget.

text: Undantagen från meddelarfriheten framgår av

text: 7 kap. 3 § andra stycket

text: TF resp.

text: 5 kap. 3 § andra stycket

text: YGL. Regleringen innebär bl.a. att straffrättsligt ansvar under vissa förutsättningar kan komma i fråga om en handling som inte är tillgänglig för envar uppsåtligen lämnas ut. Detta torde leda till att meddelarfriheten i vissa fall inte skulle skydda den som lämnar ut ett videoinspelat förhör för vilket sekretess råder. Det återgivna uttalandet framstår mot denna bakgrund som oklart och frågan bör uppmärksammas ytterligare under den fortsatta beredningen av lagstiftningsärendet.

text: Omförhör i hovrätten

text: När det gäller användandet av videoinspelade förhör under huvudförhandlingen i hovrätt vill jag höja ett varnande finger för att det kan finnas en övertro på den kvalitet som ett sådant videoinspelat förhör har. Resonemangen i promemorian bygger på att ett förhör upptaget på videoband i allt väsentligt ger möjlighet till samma bedömningsunderlag som ett förnyat förhör. Med detta synsätt har i promemorian föreslagits bl.a. att omfattningen av de s.k. tilltrosparagraferna kan begränsas.

text: Även om det i första hand kan synas som en praktisk fråga av närmast teknisk karaktär vill jag framhålla vikten av att de videoinspelningar som åberopas är av tillräckligt god kvalitet. Erfarenheterna av kvaliteten på de ljudband som i dag ofta spelas upp under huvudförhandlingen i hovrätt tjänar som avskräckande exempel i sammanhanget. Det är således viktigt - och på sätt och vis en rättssäkerhetsfråga - att såväl inspelning som uppspelning av ett videoinspelat förhör håller hög kvalitet.

text: I den föreslagna regeln om när ett omförhör skall tillåtas sägs att omförhör skall ske "endast om det är nödvändigt att det ställs ytterligare frågor". Några närmare besked om när ett omförhör skall anses nödvändigt enligt den föreslagna regeln ges inte i promemorian. Härtill kommer att kravet "nödvändigt" i sig framstår som något oklart. Det framgår exempelvis inte för vem ett omförhör skall vara nödvändigt eller vad kravet på nödvändighet i övrigt syftar på. Det finns med hänsyn härtill anledning att befara att bestämmelsen kommer att bli svårtillämpad. Enligt min mening bör bestämmelsen bli föremål för ytterligare överväganden under den fortsatta beredningen av lagstiftningsärendet.

text: Övrigt

text: Jag vill slutligen peka på att den föreslagna bestämmelsen i

text: 49 kap. 13 § första stycket rättegångsbalken

text: framstår som svårläst. Möjligen behöver hela paragrafen skrivas om något så att det tydligare framgår vilka fall som omfattas av kravet på prövningstillstånd.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av hur Kriminalvården har agerat mot en intagen i olika sammanhang, bl.a. när han ville ringa till en advokat

text: Justitiekanslern avslår PE:s anspråk.

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden inom ramen för sin tillsynsverksamhet.

text: Ärendet

text: Anspråk m.m.

text: PE har hos Justitiekanslern begärt skadestånd av staten med ett icke preciserat belopp med anledning av hur Kriminalvården har agerat mot honom i olika avseenden i samband med att han under år 2015 var intagen på Anstalten Fosie. Som det får förstås avser anspråket ersättning för den kränkning som PE anser sig ha blivit utsatt för av Kriminalvården.

text: Kriminalvården har avstyrkt anspråket.

text: Anspråket får – i vart fall till övervägande del – anses vara grundat på s.k. faktiska skador, dvs. skador som har uppkommit inom ramen för Kriminalvårdens löpande verksamhet. Sådana anspråk ska i första hand prövas av Kriminalvården, se

text: 5 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten och bilagan till förordningen. Justitiekanslern har dock i detta fall valt att pröva anspråket med hänsyn till att ärendet innehåller vissa frågor av tillsynskaraktär.

text: Utredningen

text: PE har till stöd för anspråket anfört sammanfattningsvis följande.

text: Den 17 mars 2015 vaknade han av att en vårdare kom in i cellen och sade att han skulle lämna ett urinprov. Han hade inte något emot detta men bad om att först få sätta på sig sina linser eftersom han knappt kan se något utan dessa. Vårdaren hindrade dock honom från att göra detta och tryckte på larmet. Det rusade in flera vårdare. En av dessa, SF, sade att ”antingen pissar du utan linser eller så hamnar du någon annan stans utan linser”. Han uppfattade det hela som ett hot och situationen var mycket kränkande. Han bad att vårdarna skulle uppge sina namn, vilket de vägrade att göra. Senare fick han namnet på två av vårdarna men det var minst ytterligare två personer som befann sig i cellen.

text: Det hela slutade med att vårdarna förde med honom till en s.k. OBS-cell där det varken fanns handfat eller något att sitta på. Han frös när han satt barfota på golvet iförd en t-shirt och shorts. Han satt kvar i cellen flera timmar innan han fick återgå till avdelningen. Under tiden ”flaggade han på” flera gånger. Han ropade i telefonluren men vårdarna lade bara på.

text: Senare samma dag bad han att få ringa sin advokat, vilket han även hade frågat om flera gånger tidigare men nekats på grund av att vårdarna inte hade tid. När han till slut fick ringa advokaten frågade han sin kontaktman om han fick tala ostört med advokaten. Han fick då till svar att ”nej det gäller bara om du är under en pågående utredning”. Han sade då att han hade en pågående utredning, men svaret blev att det var det inte fråga om eftersom han varken var häktad eller åtalad. Han berättade om incidenten för sin advokat som sade att detta självklart var ett tjänstefel. Vårdaren lade sig också i hans telefonsamtal. Efter samtalet berättade vårdaren att hon inte orkade gå ut ur rummet eftersom de hade många samtal att ringa till frivården och polisen. Samma dag gjorde han en framställan om att få tala med sin advokat. Den 27 mars 2015 hade han ännu inte fått något svar på framställan.

text: Kriminalvården har i ett yttrande hit anfört bl.a. följande.

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från Anstalten Fosie samt från Kriminalvårdens klientadministrativa system, KLAS och KVR. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram.

text: Anmodan att lämna urinprov och placering i avskildhet

text: Strax efter upplåsning den 17 mars 2015 gick larmet på PEs avdelning. När kriminalvårdaren SF, som tjänstgjorde som vakthavande befäl (VB) den aktuella dagen, kom till avdelningen uppgav vårdaren som larmat att PE varit aggressiv i samband med att han anmodats att lämna urinprov. PE hade först velat sätta in sina linser, vilket inte kunde medges då det utrymme där linserna fanns inte kunde övervakas på ett tillfredsställande sätt. Det är också så att linsvätskan innehåller ett ämne som kan användas för att manipulera ett drogtest. PE informerades dock om att han kunde ta med sig linserna till provtagningsrummet och där, under bättre övervakning, sätta på sig dem innan han lämnade urinprov. PE accepterade inte detta och en diskussion tog vid. Efter cirka 15 minuters diskussion, under vilken PE blev alltmer upprörd, höjde tonläget och vägrade följa med för urinprovstagning, började övriga intagna på avdelningen intressera sig för situationen. Bedömningen gjordes att det fanns en risk för att situationen skulle eskalera med flera inblandade intagna och SF beslutade att PE skulle placeras i avskildhet av säkerhetsskäl. Hon inser nu att det skulle ha skett enligt

text: 6 kap. 7 § 1 st. 2 p fängelselagen (2010:610)

text: men när hon skrev beslutet hänvisade hon till 6 kap. 5 §. Personal höll PE i armar och händer under förflyttningen till avskildhetsplaceringen men han bars inte. Beslut om att PE skulle vara placerad i avskildhet fattades kl. 07.35 och avskildhetsplaceringen hävdes samma dag kl. 10.35. All personal har namnbrickor och det är en självklarhet att en intagen ska få veta personalens namn.

text: Det finns ingen specifik dokumentation kring PEs eventuella klädbyte, men anstaltens rutin är att intagna alltid får byta till mjukisbyxor och tröja vid en avskildhetsplacering, för att säkerställa att inget som kan skada den intagne eller andra kommer med till avskildhetsplaceringen. Att PE bara skulle ha haft t-shirt och shorts på sig är därför inte troligt enligt anstaltens uppfattning. PE lämnade urinprov under tiden i avskildhet och satte sedan in sina linser innan det hölls förhör med honom avseende misstänkt misskötsamhet. Att SF ska ha uttryckt sig på så vis som PE anfört tillbakavisas av anstalten. Hon har endast förklarat förutsättningarna i den aktuella situationen för honom.

text: Gällande vad PE anfört om att han flaggat på utan svar kan följande sägas. När en avskildhetsplacerad intagen flaggar på kopplas det till en telefon som personalen som arbetar på observationsavdelningen har. Om personalen är upptagen med annat och inte kan svara kopplas det över till centralvakten. Inledningsvis var tiden innan samtalet kopplades över till centralvakten en minut, men då det framkom att det uppfattades som en väldigt lång tid har tiden minskats till 30 sekunder. Telefonisystemet byttes ut i slutet av februari 2015 och den telefon som personalen inledningsvis hade för att svara i vid flaggning visade sig svårhanterlig då det skulle tryckas på olika knappar för att svara och för att prata. Det kan vara det problemet som PE uppfattade när han försökte flagga på. En konsekvensanalys gjordes av de problem som fanns med telefonen och den byttes till en mer lätthanterlig den 1 april.

text: Telefonsamtal till advokat

text: Anstalten Fosies rutiner för samtal till advokater ser ut enligt följande. Om den intagne inte har tillstånd till samtal via INTIK-systemet till sin advokat kan han få möjlighet att ringa utanför INTIK-systemet (dvs. genom tjänstetelefonen) om han har ett pågående ärende. Anstalten är i regel generös med att låta intagna ringa advokater via tjänstetelefonen, något som ofta görs från kontaktmannarummet.

text: Har den intagne ett pågående ärende med advokaten får han prata ostört med denne. Eftersom tjänstetelefonerna inte är spärrade för utgående samtal står en ur personalen utanför kontaktmannarummet och tittar för att försäkra att den intagne inte lägger på och ringer upp ett annat nummer. Då förfarandet inte kan anses optimalt utifrån aspekten att det intagne ska få ringa ostört och också är resurs-krävande ur personalhänseende utreds möjligheterna till en bättre lösning för närvarande. Planeringen är att köpa in ett antal bärbara telefoner som kan spärras för utgående samtal, vilket innebär att efter att t.ex. en advokat har blivit uppringd kan samtalet kopplas över till den bärbara telefonen och den intagne kan prata ostört på sitt bostadsrum.

text: PE:s avdelning har promenad kl. 13.00 och kl. 12.45 stängs avdelningen för att genomföra vissa förberedelser inför denna. PE:s avskildhetsplacering hävdes kl. 10.35 och en stund efter det hade han, hans dåvarande kontaktman och den kriminalvårdare han hade haft ett meningsutbyte med på morgonen ett ca 20 - 30 minuter långt samtal om det som hade hänt. I detta sammanhang kan nämnas att PE:s dåvarande kontaktman har uppgett följande om PE:s personliga förhållanden. PE är speciell och har svårt att se att det finns fler intagna än honom. Han anser att allt ska hända genast och han ger ett intryck av att ha svårt med tidsuppfattningen. Hon har inte uppfattat att PE skulle vara rädd för personal och inte kunna stå upp för sin sak, utan han är oftast väldigt tydlig med vad han vill.

text: Efter samtalet med sin dåvarande kontaktman och kriminalvårdaren hade PE önskemål om att ringa till frivården, polisen och sin advokat och ville att detta skulle ske innan promenaden. Tiden för att genomföra dessa samtal var därför begränsad. PEs dåvarande kontaktman är väl insatt i rutinerna kring advokatsamtal, och i det aktuella fallet hade inte PE något känt pågående rättsligt ärende. Kontaktmannen har inte uttryckt sig på det sätt PE har anfört, utan informerade honom om att han inte skulle hinna prata med advokaten innan promenaden ifall han ville prata ostört. Ville han ändå genomföra samtalet innan promenaden fick det i så fall ske i samband med de övriga samtalen när kontaktmannen satt med. PE valde att genomföra samtalet då kontaktmannen var med. Kontaktmannen hade endast synpunkter på samtalet när PE började ställa frågor om sin målskamrat.

text: Frågan angående hemställan om att få ringa sin advokat ostört har tagits upp med anstalten. Såvitt känt har någon hemställan inte kommit kontaktmannen eller klienthandläggaren till handa och det har inte heller registrerats någon sådan i KLAS eller KVR. PE har under utredningstiden blivit tillfrågad om han önskar att ringa till sin advokat och har uttryckt att han idag inte är i behov av att ringa till sin advokat men att det kan bli aktuellt längre fram.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Det kan inledningsvis konstateras att anstaltens och PEs beskrivning av hur situationen har gått till skiljer sig åt. Kriminalvården finner dock inte skäl att ifrågasätta de uppgifter anstalten har lämnat. Den aktuella avskildheten pågick under tre timmar, under vilken tid PE lämnade urinprov och förhör med honom genomfördes. Så fort dessa åtgärder var genomförda hävdes avskildhetsplaceringen. Kriminalvårdens uppfattning är att det inte finns någon anledning att ifrågasätta bedömningen att placera PE i avskildhet i den aktuella situationen. Beslutet skulle dock ha tagits med stöd av

text: 6 kap. 7 § 1 st. 2 p. fängelselagen

text: och inte

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: , som syftar på kollektiv avskildhet. Detta är givetvis en allvarlig brist.

text: Som ett led i arbetet med att förbättra rättssäkerheten och dokumentationen kring beslut om avskildheter gavs avdelningen för HR i Kriminalvårdens verksamhetsplan för 2015 i uppdrag att, i samverkan med avdelningen för anstalt och häkte, granska utformningen av utbildningsinsatserna för beslutsfattare av avskildhetsbeslut samt hur insatserna kan utökas. Utifrån detta planerar rättsenheten (som organisatoriskt är en del av avdelningen för anstalt och häkte), sektionen för allmänna klientärenden, att genomföra utbildningsinsatser avseende avskildheter inom kort.

text: Det är givetvis olyckligt om en intagen upplever att han har blivit illa behandlad eller kränkt av tjänstemän inom Kriminalvården. Det har dock inte framkommit något som tyder på att de utpekade tjänstemännen utsatt PE för någon medveten kränkning, frångått anstaltens rutiner eller på något annat sätt agerat klandervärt i samband med avskildhetsplaceringen.

text: En intagen har rätt att tala ostört med en advokat som företräder honom eller henne i en rättslig angelägenhet. I aktuellt ärende var det inte utrett ifall PE hade ett pågående rättsligt ärende. Hans dåvarande kontaktman var övertygad om att PE var medveten om att för det fall han ville genomföra samtalet med advokaten innan promenaden fick det ske i samband med de övriga samtalen och när hon var närvarande. PE valde också att genomföra samtalet med advokaten. Med tanke på det starka skyddet för att få tala ostört med sin advokat och att PE precis hade varit avskildhetsplacerad hade det varit mer lämpligt att PE hade fått vänta att ringa till advokaten tills efter att promenaden hade genomförts för att då kunna prata ostört.

text: Risken för att en situation som denna ska uppstå igen kommer dock att minimeras när Anstalten Fosie har införskaffat de nya bärbara telefonerna till vilka advokatsamtalen kan kopplas.

text: Gällande det ersättningsanspråk som har framställts kan följande sägas. En förutsättning för att ersättning för kränkning ska kunna utgå är enligt 3 kap. 2 § jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: att någon, genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar, allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära. Tjänstefel kan i vissa fall vara ett sådant brott. Vad som framkommit om omständigheterna i ärendet ger enligt Kriminalvårdens bedömning inte stöd för slutsatsen varken att något tjänstefel eller något annat typiskt sett integritetskränkande brott som skulle kunna berättiga PE till kränkningsersättning kan anses ha begåtts. Förutsättningar att tillerkänna PE kränkningsersättning föreligger därmed enligt Kriminalvårdens uppfattning inte.

text: PE har kommit in med synpunkter på Kriminalvårdens yttrande och utvecklat de omständigheter som han åberopar till stöd för anspråket. Han har vidare framfört vissa ytterligare synpunkter på hur han har blivit behandlad under vistelsen på Anstalten Fosie.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Skadeståndslagen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Kriminalvårdens behandling av intagna är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. I vissa fall kan skadestånd för ideell skada även utgå på den grunden att den skadelidandes fri- eller rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 §

text: skadeståndslagen. Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. De nämnda begränsningarna har dock inte ansetts kunna upprätthållas fullt ut i sådana fall då ett fel eller en försummelse innefattar en överträdelse av Europakonventionen. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: För att skadestånd ska utgå krävs – förutom att skadeståndsskyldighet föreligger i och för sig – att en ersättningsgill skada har uppstått samt att det finns ett adekvat orsakssamband mellan den skadeståndsgrundande handlingen och skadan.

text: Det ankommer på den skadelidande att visa att samtliga förutsättningar för skadestånd är uppfyllda.

text: Relevanta bestämmelser i

text: fängelselagen

text: m.m.

text: Enligt

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: ska varje intagen bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet.

text: Av

text: 1 kap. 6 § fängelselagen

text: framgår att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas.

text: En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § fängelselagen

text: får en intagen inte placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än vad som är nödvändigt för att ordningen och säkerheten ska kunna upprätthållas.

text: Av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: framgår att intagna tillfälligt får hållas avskilda från varandra, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas.

text: Av

text: 6 kap. 7 § första stycket 2 fängelselagen

text: framgår att en intagen får hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt med hänsyn till att det finns en risk för den intagnes eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa, eller för allvarlig skadegörelse på egendom som tillhör eller har upplåtits till Kriminalvården. Ett beslut om avskildhet ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst var tionde dag.

text: Av

text: 8 kap. 6 § fängelselagen

text: framgår att en intagen, om inte annat motiveras av medicinska eller liknande skäl, är skyldig att på begäran lämna bl.a. urinprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av alkohol, narkotika eller vissa andra substanser.

text: Av

text: 4 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: följer att för att ordningen och säkerheten ska kunna upprätthållas ska de intagna följa bl.a. de villkor som gäller för verkställigheten och de anvisningar som personalen ger.

text: Av

text: 7 kap. 4 § fängelselagen

text: framgår att en intagen får stå i förbindelse med en annan person genom elektronisk kommunikation i den utsträckning som det lämpligen kan ske. Sådan kommunikation får dock vägras om den

text: Av de allmänna råden till nyss nämnd bestämmelse i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse, FARK Fängelse, framgår bl.a. att med uttrycket ”lämpligen kan ske” avses praktiska förutsättningar för elektronisk kommunikation, t.ex. vad som är möjligt med hänsyn till anstaltens rutiner samt tillgången till personal och utrustning för sådan kommunikation.

text: Enligt

text: 7 kap. 5 § andra stycket fängelselagen

text: får elektronisk kommunikation mellan en intagen och en advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet inte avlyssnas.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter för prövningen av anspråket

text: En grundläggande förutsättning för den frivilliga skadereglering som Justitiekanslern bedriver är att de omständigheter som åberopas till stöd för att en viss skada har inträffat i princip är ostridiga eller på annat sätt styrkta. En begränsning i möjligheterna att utreda omständigheterna i ett fall då dessa inte är ostridiga ligger i den rent skriftliga handläggning som tillämpas här.

text: Av utredningen framgår att PE och Kriminalvården i avgörande delar har olika uppfattningar om hur anstaltens personal har agerat mot PE och vad som har sagts i ordväxlingarna mellan personalen och PE. Det saknas utredning som styrker PE:s versioner i dessa delar. Mot den bakgrunden kan annat inte anses styrkt än att Kriminalvården har agerat på det sätt som myndigheten själv har gjort gällande.

text: Placeringen i avskildhet

text: Mot bakgrund av Kriminalvårdens redogörelse för omständigheterna kring den aktuella provtagningen den 17 mars 2015 får det anses ha förelegat förutsättningar att under viss kortare tid placera PE i avskildhet med stöd

text: . Kriminalvården har emellertid medgett att den som fattade det aktuella beslutet av misstag angav ett annat lagrum till stöd för beslutet.

text: Ett beslut om placering i avskildhet är ett ingrepp i den intagnes redan begränsade rörelsefrihet. Det rör sig således om en ingripande åtgärd som ska användas restriktivt. När fråga uppkommer om en sådan placering måste därför handläggningen ske med största noggrannhet. Det är naturligtvis av yttersta vikt att sådana beslut inte bara är väl övervägda utan också korrekt utformade. Kriminalvården har medgett att det i detta fall har begåtts ett misstag genom att fel lagrum har angetts i beslutet. Detta förbiseende måste sammantaget anses innefatta fel eller försummelse i skadeståndslagens mening.

text: PE:s anspråk avser ersättning för ideell skada. För att ersättning ska kunna utgå för en sådan skada krävs, som ovan angetts, att staten genom fel eller försummelse har begått ett typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan vara ett sådant brott, om det framstår som en allvarlig kränkning av viss person. För att ett tjänstefel ska vara straffbart krävs dock att gärningen inte är att bedöma som ringa (se

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: Med hänsyn till att det i och för sig förelåg förutsättningar att fatta ett beslut om placering i avskildhet och att PE var isolerad under relativt kort tid kan det i detta fall inte anses röra sig om ett straffbart tjänstefel. Det rör sig inte heller om någon skadeståndsgrundande konventionsöverträdelse.

text: PE:s anspråk i den delen som gäller placeringen av honom i avskildhet ska därför avslås.

text: Telefonsamtalet med advokaten

text: En intagen har inte någon uttrycklig rätt att vid varje önskat tillfälle omedelbart få ringa en advokat. Som JO tidigare har framhållit är det emellertid en självklarhet att en intagens önskemål om samtal med en advokat ska behandlas med största möjliga generositet och på ett så smidigt sätt som möjligt. Utgångspunkten måste också vara att, oavsett vilken typ av samtal det rör sig om, ett telefonsamtal mellan en intagen och en advokat bör ske ostört och utan närvaro av en kriminalvårdare (jfr JOs beslut den 15 februari 2010 i ärendet med dnr 196-2009 och den 3 februari 2011 i ärendet med dnr 2901-2010).

text: Som Kriminalvården får förstås valde PE den 17 mars 2015 att tala med advokaten i närvaro av en kriminalvårdare i stället för att genomföra samtalet ostört senare samma dag. Justitiekanslern delar Kriminalvårdens uppfattning att de hade det varit lämpligare att låta PE vänta med att ringa upp advokaten till dess att ett sådant samtal hade kunnat genomföras utan närvaro av någon kriminalvårdare. Det kan dock inte anses utrett att PEs samtal med advokaten skedde i en sådan rättslig angelägenhet som avses i

text: 7 kap. 5 § andra stycket fängelselagen

text: . Vid dessa förhållanden har Kriminalvården inte agerat på ett sätt som är att bedöma som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Det rör sig inte heller om någon skadeståndsgrundande konventionsöverträdelse.

text: När det gäller PE:s synpunkt att han inte har fått något svar på en senare begäran om att ringa sin advokat konstaterar Justitiekanslern att Kriminalvården inte har registrerat ett sådant ärende och att anstalten har uppgett att varken kontaktmannen eller klienthandläggaren har tagit emot en sådan begäran. Justitiekanslern konstaterar vidare att Kriminalvården har uppgett att PE har blivit tillfrågad om han önskar att ringa till sin advokat och han uttryckt att han då inte var i behov av detta men att det kunde bli aktuellt längre fram.

text: Mot bakgrund av vad Kriminalvården har anfört, och då utredningen i övrigt inte har kunnat bringa ytterligare klarhet i frågan, går det inte att dra slutsatsen att PE har förvägrats telefonkontakt med sin advokat eller att Kriminalvården har låtit bli att ta ställning till en sådan begäran från honom.

text: PE har således inte styrkt att han har rätt till skadestånd av staten med anledning av det sätt på vilket Kriminalvården har agerat mot honom när det gäller hans telefonkontakt med en advokat.

text: Övrigt

text: Det går inte att dra slutsatsen att PE har rätt till skadestånd av staten med anledning av hur Kriminalvården i övrigt har agerat mot honom i samband med hans vistelse på Anstalten Fosie.

text: Sammanfattningsvis har PE inte styrkt att han har rätt till skadestånd av staten. Justitiekanslern utgår dock från att Kriminalvården tar till sig av uttalandet om vikten av att beslut om placering av intagna i avskildhet alltid föregås av noggranna prövningar och att de är korrekt utformade. Det är positivt att Kriminalvården har för avsikt att genomföra utbildningsinsatser för att undvika att fel begås vid handläggningen av och beslutsfattandet i sådana ärenden.

text: Som har nämnts bör utgångspunkten vara att telefonsamtal mellan en intagen och en advokat planeras på ett sådant sätt att det kan genomföras ostört. Justitiekanslern ser positivt på Anstalten Fosies initiativ att köpa in bärbara telefoner för att underlätta att intagna kan tala ostört i de situationer där detta är påkallat.

text: Vad PE i övrigt anfört i ärendet föranleder inte någon åtgärd inom ramen för Justitiekanslerns tillsynsverksamhet.


title: Yttrande angående återkallelse av kameratillstånd

text: Länsrätten har berett Justitiekanslern tillfälle att yttra sig över Arnolds Salonger AB:s överklagande av Länsstyrelsens i Stockholms län beslut den 9 maj 2003 att återkalla bolagets tillstånd att spela in och bevara bilder som förmedlas från övervakningskamerorna på restaurangen Spy Bar. Med anledning härav vill Justitiekanslern anföra följande.

text: Den rättsliga regleringen m.m.

text: Enligt

text: 13 § lagen (1998:150)

text: om allmän kameraövervakning får vid allmän kameraövervakning av en plats dit allmänheten har tillträde inte fler personer än som behövs för att övervakningen skall kunna bedrivas ha tillgång till behandlade eller bevarade bilder eller upptaget ljud. Materialet skall vidare hanteras så att missbruk motverkas.

text: Enligt 19 § lagen om allmän kameraövervakning kan länsstyrelsen förena ett tillstånd om kameraövervakning med villkor om bl.a. hur inspelat material skall användas eller bevaras.

text: Om förutsättningarna för ett tillstånd ändras får länsstyrelsen enligt 20 § lagen om allmän kameraövervakning meddela nya villkor eller, om det inte finns förutsättningar för att meddela tillstånd, återkalla det. I detta fall har länsstyrelsen i tillståndet föreskrivit att inte fler personer än som behövs för att övervakningen skall fungera får ha tillgång till behandlade eller bevarade bilder och att materialet skall hanteras så att missbruk motverkas.

text: Enligt 22 § lagen om allmän kameraövervakning får länsstyrelsen meddela de förelägganden och förbud som krävs för att lagen och villkor som har meddelats med stöd av lagen skall följas.

text: Justitiekanslern har enligt lagen om allmän kameraövervakning till uppgift att tillvarata allmänna intressen när det gäller tillämpningen av lagen.

text: Bör tillståndet till bildinspelning återkallas?

text: Lagen om allmän kameraövervakning har till ändamål att skydda den enskilde mot sådana integritetskränkningar som användningen av dessa kameror kan ge upphov till. Riskerna för intrång i enskildas personliga integritet ökar när tillståndet att bedriva allmän kameraövervakning är förenat med en rätt att behandla eller bevara bilder. För att begränsa det integritetsintrång som kameraövervakning kan medföra är det av stor betydelse att inspelat material inte sprids till fler än nödvändigt. Det är också angeläget att motverka att materialet förvaras och hanteras på ett sådant sätt att obehöriga kan få tillgång till det eller att materialet används för andra syften än de avsedda.

text: Arnolds Salonger AB fick i ett beslut den 24 november 1999 tillstånd att använda tre kameror för övervakningen av restaurangen Spy Bar. Tillståndet var förenat med en rätt att även spela in och bevara de bilder som förmedlades av övervakningskamerorna. Justitiekanslern har inte haft några synpunkter på tillståndet och har sålunda avstått från att överklaga beslutet.

text: Länsstyrelsens beslut om återkallelse har motiverats med hänvisning till hur bolaget har hanterat det bildmaterial som inhämtats genom kameraövervakningen på restaurangen. Länsstyrelsen har vid sin bedömning av om missbruk med avseende på hanteringen av bildmaterialet förekommit beaktat bl.a. att en företrädare för bolaget under september 2002 har kunnat lämna ut bilder som inhämtats genom kameraövervakningen.

text: Den omständigheten att en person kunde lämna ut bilder från övervakningskameran till Aftonbladet visar tillsammans med utredningen i övrigt att Arnolds Salonger AB inte hade ordnat hanteringen av bildmaterialet på ett tillräckligt säkert sätt. Det fanns således goda skäl för länsstyrelsen att aktualisera frågan om en återkallelse av tillståndet till bildinspelning.

text: Utredningen synes emellertid också visa att bolaget numera har vidtagit åtgärder i avsikt att avsevärt förbättra rutinerna kring bildhanteringen. Enligt Justitiekanslerns mening bör frågan om bolagets tillstånd att spela in och bevara bilder i princip bedömas utifrån den nya situation som uppkommer genom de förbättrade rutinerna.

text: Med hänsyn till att behovet av att spela in och bevara bilder synes kvarstå oförändrat lutar Justitiekanslern åt att bolaget bör kunna få ytterligare en chans. Justitiekanslern vill därvid peka på möjligheten att som ett alternativ utfärda nya villkor för tillståndet som t.ex. kan innefatta krav på installation av sådan digital utrustning som bolaget sagt sig ha för avsikt att anskaffa. Om återkallelse inte sker nu, torde länsstyrelsen vidare ha anledning att intensifiera sin tillsyn beträffande bolagets bildhantering för att på så sätt försäkra sig om att de nya rutinerna medför en tillfredsställande säkerhet.

text: En viss betydelse i sammanhanget har också den omständigheten att det nuvarande tillståndet är tidsbegränsat till den 1 december 2004. Bolagets vilja och förmåga att förbättra säkerheten med anledning av den inträffade incidenten kommer alltså att kunna bedömas i samband med den nya tillståndsprövning som då torde bli aktuell.

text: Innebär länsstyrelsens beslut ett brott mot meddelarskyddet i TF?

text: Justitiekanslern har i ett beslut den 22 november 2002 slagit fast att den person som lämnade ut de ifrågavarande bilderna till Aftonbladet omfattades av skyddsreglerna för meddelare i

text: Tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och att något ingripande mot den personen därför inte kunde ske. En särskild fråga är då om länsstyrelsens beslut kan anses komma i konflikt med detta meddelarskydd, som bl.a. innebär att inga sanktioner får tillgripas mot meddelaren (

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF, jfr

text: 1 kap. 3 §

text: TF).

text: Meddelarskyddet innebär sålunda ett förbud mot otillåten bestraffning avmeddelaren själv. Länsstyrelsens återkallelsebeslut riktar sig mot bolaget. Beslutet är dessutom inte utformat som en sanktion mot att bilder lämnades ut i det enskilda fallet utan som en påföljd för de dåliga säkerhetsarrangemangen i allmänhet kring bilderna.

text: Justitiekanslerns slutsats är att meddelarskyddet inte i och för sig kan anses lägga hinder i vägen för länsstyrelsens återkallelsebeslut.

text: Sammanfattningsvis anser Justitiekanslern att länsstyrelsens beslut att återkalla bolagets tillstånd till bildinspelning i och för sig inte möter något hinder enligt TF men att en återkallelse ändå synes kunna undvaras om det meddelas nya villkor rörande den utrustning som får användas och hanteringen av inspelat material m.m. (jfr 19 och 20 §§) i syfte att förbättra säkerheten kring bilderna.


title: Ersättningsanspråk med anledning av utlämnande av skyddade personuppgifter

text: Justitiekanslern avslår RN:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: En tjänsteman vid Västra Götalands allmänna försäkringskassa har lämnat ut sekretesskyddade personuppgifter avseende RN. Uppgifterna har hamnat i händerna på politiskt högerextrema grupper. Tjänstemannen har dömts för brott mot tystnadsplikt av Göteborgs tingsrätt den 30 november 2001 (mål nr B 8608-00).

text: Anspråket

text: RN har hos Västra Götalands läns allmänna försäkringskassa begärt skadestånd med 10 000 kr för psykiskt lidande med anledning av att hans skyddade personuppgifter lämnats ut. Han har vidare begärt ersättning med 9 730 kr för de flyttkostnader som utlämnandet av uppgifterna förorsakat honom. Han har slutligen begärt ersättning med 10 000 kr eftersom problem med postgången med anledning av hans skyddade adress medfört att han dragit på sig betalningsanmärkningar och inte kunnat få lån eller krediter under tre års tid. Han har till stöd för sitt anspråk anfört att den person som har röjt de sekretesskyddade uppgifterna naturligtvis måste bära huvudansvaret för detta men att försäkringskassan också har ett ansvar för sina interna säkerhetsrutiner.

text: Förordningen (1995:1301)

text: om handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten innehåller regler om vilken myndighet som på statens vägnar skall handlägga sådana anspråk. Reglerna innebär i korthet att Justitiekanslern handlägger anspråk som grundas på

text: 3 kap.

text: eller

text: 2 §

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: och som avser s.k. beslutsskador (

text: 3 §

text: ), medan anspråk på grund av s.k. faktiska skador handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars område en viss skada har inträffat (

text: 5 §

text: Justitiekanslern har med stöd av

text: 10 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten beslutat att ta över handläggningen av RN:s anspråk trots att det inte i första hand ankommer på Justitiekanslern att ta ställning till anspråk av detta slag.

text: Utredningen

text: Riksförsäkringsverket har i ett yttrande hit uttalat att verket anser att RN:s begäran om skadestånd bör avslås och anfört följande.

text: "Försäkringskassan har inte haft vetskap om att tjänstemannen har lämnat ut sekretesskyddade personuppgifter. När tjänstemannen kvitterade ut sitt behörighetskort undertecknade hon en kvittens där det bl.a. angavs att kortet endast fick användas vid handläggning av ärenden i tjänsten och i den utsträckning som krävdes för att hon skulle kunna utföra sina arbetsuppgifter. Tjänstemannen har missbrukat sitt behörighetskort. Visserligen förutsatte brottet att tjänstemannen hade den anknytning till försäkringskassan som hennes anställning gav men när hon lämnade ut uppgifterna gällde det emellertid inte något ärende i tjänsten. Hon gjorde det inte med arbetsgivarens vetskap eller för dennes räkning utan bröt mot gällande regler trots att hon kände till dem. Möjligheterna att förutse och helt förebygga brott av detta slag är små. Brottet kan på grund av dessa omständigheter inte anses ha ett sådant nära samband med tjänstemannens tjänsteförhållande som medför att staten skall åläggas skadeståndsskyldighet."

text: RN har bl.a. lämnat följande synpunkter på yttrandet. Säkerhetsrutinerna på försäkringskassan har skärpts sedan han och andra drabbades av röjda personuppgifter. Om försäkringskassan anser att man haft brister i säkerhetsrutinerna och åtgärdat dessa brister, bör de som drabbats av de bristfälliga rutinerna kompenseras för detta.

text: RN har vidare begärt språklig bearbetning av Riksförsäkringsverkets yttrande avseende frågan om principalansvar. Justitiekanslern har inte funnit det vare sig möjligt eller nödvändigt med en språklig bearbetning av yttrandet i fråga.

text: Justitiekanslern har tagit del av Göteborgs tingsrätts dom i mål n B 8608-00.

text: Gällande bestämmelser

text: Av

text: 3 kap. 1 § skadeståndslagen

text: följer att den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarande gäller i fall då arbetstagaren i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada.

text: Staten har alltså ett ansvar som arbetsgivare (principalansvar) för de person- eller sakskador som en arbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten och för ren förmögenhetsskada som arbetstagaren vållar genom brott i tjänsten. Av lagtexten framgår inte närmare hur uttrycket "i tjänsten" skall förstås. Den frågan behandlas däremot i lagens förarbeten (

text: prop. 1972:5 s. 469

text: f. och 479 f.).

text: Av förarbetena framgår att uttrycket "i tjänsten" syftar till att begränsa principalansvaret. Detta skall kunna inträda endast under förutsättning att det råder ett visst samband - ett funktionellt samband - mellan den skadevållande handlingen och vederbörande arbetstagares verksamhet för arbetsgivarens räkning. Arbetsgivaren skall bära ett ganska vidsträckt ansvar också för vållande till skada genom sådana handlingar av arbetstagare som ligger utanför de egentliga tjänsteåliggandena. När det gäller handlingar av detta slag skall dock som ett minimikrav för principalansvar gälla att det till väsentlig del är just på grund av tjänsteförhållandet eller de konkreta arbetsuppgifter arbetstagaren haft att utföra som han kommit att vålla skada. Vad särskilt angår uppsåtligt skadevållande av en arbetstagare är enligt motiven försiktighet påkallad. Ett vidsträckt principalansvar för sådana skadefall skulle många gånger leda till resultat som ter sig obilliga mot arbetsgivaren. Det bör sålunda krävas att det är fråga om en risk som framstår som åtminstone i någon mån beräknelig och inte helt onormal för verksamheten i fråga.

text: När det gäller ansvar för rena förmögenhetsskador, som förutsätter vållande genom brott, finns det enligt förarbetena anledning att - i linje med motivuttalandena om uppsåtligt skadevållande - vara återhållsam med att ålägga arbetsgivaren skadeståndsskyldighet, särskilt när övervakningsmöjligheterna är begränsade.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten vidare ersätta skador som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen kan det finnas ett skadeståndsansvar för staten i det aktuella fallet om utlämnandet av de sekretesskyddade uppgifterna har skett i tjänsten. Det krävs att arbetstagarens handlande skall ha ett funktionellt samband med arbetstagarens tjänst men det fordras inte att handlingen direkt avser fullgörandet av ett tjänsteåliggande. Som ett minimikrav gäller dock att det till väsentlig del är just på grund av tjänsteförhållandet eller de konkreta arbetsuppgifter arbetstagaren haft att utföra som han kommit att vålla skada.

text: Enligt min mening framgår det av utredningen i ärendet att tjänstemannen i fråga inte har agerat i tjänsten. Hon har visserligen utnyttjat sina tjänstebefogenheter för att komma åt de aktuella uppgifterna, men hon har handlat helt utifrån privata bevekelsegrunder och lämnat ut de sekretesskyddade uppgifterna till sin son på hans begäran. Hon har lång erfarenhet av arbete inom försäkringskassan och har således haft kännedom om gällande bestämmelser avseende behörighetskort m.m. Hon har agerat i full vetskap om att hon inte haft rätt att använda sig av arbetsgivarens dataregister på det sätt som skett. Hon har inte handlagt några ärenden beträffande de personer vars uppgifter hon lämnat ut och uppgifterna hade inte heller i övrigt något samband med hennes arbetsuppgifter.

text: Vid sådana förhållanden skall enligt min mening staten i egenskap av arbetsgivare inte svara för tjänstemannens brottsliga handlande.

text: Staten kan också vara skadeståndsansvarig om det har förekommit fel eller försummelse vid försäkringskassans myndighetsutövning. Det inträffade ger inte stöd för att det förekommit något sådant fel eller någon sådan försummelse.

text: RN:s begäran om skadestånd skall alltså avslås.

text: Ärendet avslutas här.