title: Fråga om polismyndighets tillämpning av sekretessförbehåll för utomstående TV-team som följt polisens verksamhet

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Polismyndigheten i Stockholm, City polismästardistrikt, för dess tillämpning av sekretessförbehåll men vidtar i övrigt ingen åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Polismyndigheten i Stockholm tog den 22 mars 1999 upp en anmälan angående bl.a. inspelningen av ett inslag för TV-programmet Citypolisen som enligt anmälan hade visats i TV 3. I anmälan angavs att polispersonal den 12 februari 1999 hade kallats till anmälarens bostadsadress i Stockholm med anledning av att hon utlöst sitt överfallslarm samt att hon i ett trapphus hade filmats av ett närvarande TV-team i samband med att hon togs om hand av polispersonalen.

text: Anmälan överlämnades till Justitiekanslern från Åklagarmyndigheten i Stockholm för handläggning (Justitiekanslerns ärende med dnr

text: ). Justitiekanslern meddelade den 28 april 1999 beslut beträffande de yttrandefrihetsrättsliga frågor som anmälan gav upphov till samt anförde att frågan om formerna för polisens medverkan vid inspelningen av det ifrågavarande programmet skulle tas upp i ett annat sammanhang.

text: I en remiss den 5 maj 1999 hemställde Justitiekanslern om polismyndighetens yttrande avseende de överväganden som gjorts beträffande polisens medverkan i programserien. I remissen angavs att polismyndighetens svar särskilt borde belysa frågan om på vilket sätt enskildas integritet och för polisverksamheten gällande sekretessregler hade beaktats.

text: Polismyndighetens yttrande (länspolismästaren) inkom hit den 3 december 1999. Myndigheten åberopade därvid vad chefen för City polismästardistrikt anfört enligt bl.a. följande.

text: "Inledningsvis kan noteras att City polismästardistrikt är av uppfattningen att det är viktigt att polisen intar en så öppen attityd som möjligt. Samtidigt kan vi notera att City polismästardistrikt delar JO:s tankar (i tidigare beslut, JK:s anmärkning) om att man bör vara mycket försiktig med journalisters medverkan om det finns minsta risk för att den berörde far illa av deras närvaro. Till detta kommer att lagregleringen om att uppgifter om bl.a. enskilda normalt inte får lämnas ut till utomstående om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Under vissa omständigheter är det dock möjligt att utfärda ett särskilt förbehåll enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen, vilket innebär att en person får ta del av sådana uppgifter som normalt omfattas av sekretesslagens bestämmelser om vederbörande förbinder sig att inte lämna uppgiften vidare eller utnyttja den.

text: I det nu aktuella fallet har alla från Strix Television AB, som i olika perioder närvarade under inspelningen, även undertecknat ett sekretessförbehåll. Till detta kommer även att man från Strix själva velat att man från polisen ska studera resultatet innan det visas i TV, utan någon form av censur, för att tillsammans med Strix kunna diskutera huruvida någon eller några filmsekvenser kanske skulle kunna falla under sekretesslagens bestämmelser. City polismästardistrikt är i den delen av den uppfattningen att samarbetet mellan Strix och polisen fungerat mycket väl.

text: City polismästardistrikt finner mot bakgrund av vad som anförts ovan att det även i framtiden bör kunna vara möjligt för massmedia att följa polisens verksamhet, men att t.ex. journalister som vill följa med för att göra någon form av reportage som kan komma att visa bilder e.d. på enskilda personer dels skall underteckna ett något tydligare sekretessförbehåll enligt

text: 14 kap. 9 §

text: SekrL, och dels att de närvarande poliserna och journalisterna verkligen görs införstådda med att berörda personers närvaro måste ske helt frivilligt och att man därför ser till att berörda personer på ett tydligt sätt informeras om detta."

text: Rättslig reglering

text: Svensk rätt saknar ett allmänt skydd för den enskildes personliga integritet. Ett uttryck för att statsmakterna likväl vill garantera den enskilde ett sådant skydd utgörs av stadgandet i

text: 1 kap. 2 § tredje stycket regeringsformen

text: att det allmänna skall värna den enskildes privatliv. Bestämmelsen är visserligen avfattad som ett målsättningsstadgande och har inte någon bindande verkan för det allmännas utövning av den offentliga makten. Likväl får det anses ligga i sakens natur att myndigheterna vid tillämpning av gällande lagar och förordningar skall beakta den enskildes intresse av integritet.

text: Ett tydligt uttryck för samhällets ambition att värna skyddet av den enskildes personliga integritet i polisens verksamhet finns angivet i bl.a.

text: 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100)

text: . I bestämmelsen föreskrivs att sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga förhållanden, med vissa i 18 § angivna undantag, i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål (första stycket 1) och i polismyndighets verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott (första stycket 4), om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men. Sekretessen enligt punkten 4 innebär att det är möjligt att hemlighålla uppgifter som mera allmänt hänför sig till polisens brottsbekämpande verksamhet men träffar också uppgifter om enskildas personliga förhållanden som polisen får kännedom om i samband med lägenhetsbråk o.d., där den ingriper för att avvärja brott (se G. Regner m.fl.

text: Sekretesslagen

text: , En kommentar, 2000, s. 9:51).

text: Om det av olika skäl finns behov av att låta utomstående ta del av uppgifter för vilka det råder sekretess, kan det hinder för röjande av uppgiften som sekretessen innebär avlägsnas genom att myndigheten uppställer förbehåll som inskränker den enskildes rätt att lämna uppgiften vidare eller att på annat sätt utnyttja den, se

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: . Förbehållet inskränker således rätten för mottagaren av uppgiften att förfoga över den. Genom förbehållet uppkommer vidare en tystnadsplikt för den person som förbehållet riktar sig till. Förbehåll uppställs av myndigheten (jfr 15 kap. 6 §). För att ett förbehåll skall få rättslig verkan gentemot den som det riktat sig till skall det utformas som ett formligt beslut varigenom skall framgå bl.a. vem som träffas av förbehållet och vad förbehållet har för innebörd (se JO 1992/93 s.197 och 1994/95 s. 574). Dokumentationen av ett förbehåll kan i regel ske genom att den handling som skall lämnas ut förses med en anteckning om förbehållet.

text: Bestämmelserna om sekretess innebär enligt

text: 1 kap. 1 § andra stycket sekretesslagen

text: ett förbud att röja uppgift, vare sig det sker muntligen eller genom att allmän handling lämnas ut eller det sker på annat sätt. I uttrycket "på annat sätt" innefattas t.ex. ett röjande som innebär att ett hemligt föremål förevisas för någon utomstående enskild person, eller att en utomstående tillåts att närvara vid viss verksamhet eller bese föremål eller anläggningar. I det fall där uppgiftslämnandet sker på så sätt att den som mottar uppgifterna får närvara vid viss verksamhet eller likande bör dokumentationen av ett förbehåll kunna ske genom en handling som anger att förbehållet avser de uppgifter som röjs på detta sätt (se

text: prop. 1979/80:2 s. 351

text: Den som röjer uppgift som är sekretessbelagd kan dömas för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: I sammanhanget skall också reglerna om meddelarfrihet uppmärksammas. Enligt

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: står det envar fritt att lämna uppgifter i vilket ämne som helst till en författare och andra upphovsmän samt till utgivare, redaktioner eller nyhetsbyrå om syftet är att uppgifterna skall offentliggöras i t.ex. ett TV-program. Denna meddelarfrihet gäller givetvis journalister och andra som medverkar vid tillkomsten av t.ex. ett TV-program men också offentligt anställda som polismän, såvida inte uppgiftslämnandet kan sägas ha skett enbart för myndighetens räkning. Undantag från denna grundlagsskyddade meddelarfrihet råder enligt

text: 5 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: i de fall där meddelandet innefattar brott av visst allvarligare slag, oriktigt utlämnande av allmän handling som inte är tillgänglig för envar eller vid uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt som anges i

text: 16 kap. 1 § sekretesslagen

text: . Det kan här nämnas att sekretess enligt

text: 9 kap. 17 § sekretesslagen

text: inte ingår i den katalog av tystnadsplikter som anges i

text: 16 kap. 1 § sekretesslagen

text: . Däremot viker meddelarfriheten för sådan tystnadsplikt som följer av sekretessförbehåll enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: För innehållet i ett TV-program svarar i regel utgivaren. Det är endast denne som kan åtalas i det fall uppgifter eller uttalanden som återges i programmet innefattar ett yttrandefrihetsbrott.

text: Yttrandefrihetsgrundlagen

text: är emellertid inte tillämplig på satellitförmedlade program när sändningen inte utgår från Sverige. Justitiekanslern har vid flera tillfällen, bl.a. i beslut bl.a. den 18 juni 1992 (JK-beslut 1992 B 9) och den 25 januari 1993 (JK-beslut 1993 B 2) konstaterat att den satellitförmedlade TV-kanalen TV 3 i yttrandefrihetsrättsligt hänseende får anses ha sin avgörande redaktionella anknytningspunkt i London. Sändningar i den programkanalen anses därför inte utgå från Sverige i den mening som avses i

text: 1 kap. 6 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen

text: . Detta får bl.a. till följd att de särskilda ansvarsreglerna i

text: 6 kap.

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: inte är tillämpliga utan att frågan om vem som svarar för programmets innehåll får avgöras enligt allmänna straffrättsliga regler.

text: Även om tillämpningsområdet för

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: regler om satellitsända TV-program begränsats till de fall då sändningarna utgår från Sverige har det i grundlagen ändå införts ett begränsat skydd för utländska sändningar. Detta skydd innebär bl.a. att grundlagens regler om rätt att meddela och anskaffa uppgifter för offentliggörande i radio- och TV-program skall tillämpas, se

text: 10 kap.

text: och

text: 2 §§

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: . Skyddet för meddelare vid utlandssända program är emellertid inte lika omfattande som eljest. Sålunda bryts meddelarfriheten även vid brott mot annan sekretess än den kvalificerade sekretess som anges i

text: 16 kap.

text: sekretesslagen

text: . Vidare följer av

text: 1 kap. 7 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: att förbudet i

text: 1 kap. 3 §

text: mot förhandsgranskning av ett TV-program är tillämpligt. Även förbudet i

text: 1 kap. 4 §

text: för myndigheter och andra allmänna organ att utan stöd i grundlagen ingripa mot någon på grund av att han i ett TV-program har missbrukat yttrandefriheten eller medverkat till ett sådant missbruk gäller för program som förmedlas hit från utlandet genom satellitsändning. Detta innebär att ett ingripande mot en meddelare eller anskaffare av uppgifter till programmen måste ha stöd i grundlagen.

text: En befattningshavare som röjer sekretessbelagda uppgifter utanför området för meddelarfriheten har emellertid ett oinskränkt ansvar enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: för de effekter som ett sådant uppgiftslämnande kan innebära.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Jag vill inledningsvis framhålla att det många gånger kan vara både lämpligt och önskvärt att polisen medverkar vid t.ex. inspelningar av ett TV-program. En sådan medverkan får dock naturligtvis inte ta sig sådana former att allmänhetens förtroende för polisväsendet skadas eller att de regler som styr den polisiära verksamheten överträds. En öppen hållning gentemot medierna får inte heller gå ut över den enskildes berättigade krav på integritet.

text: En grundläggande förutsättning för att polisen skall kunna medverka i en TV-inspelning eller programserie av det slag som här aktuellt är självfallet att denna medverkan inte medför att sekretess röjs. Det skall här påpekas att meddelarfriheten inte gäller myndigheter som sådana. Om en myndighet själv beslutar att lämna ut viss information hindrar således inte

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: att ett ingripande kan ske med stöd av bestämmelser utanför grundlagsområdet, om utlämnandet skulle innefatta ett brott mot sekretessregleringen.

text: I detta fall har polismyndigheten låtit varje person i TV-teamet underteckna en handling om sekretess enligt ett förtryckt formulär. Enligt vad som framgår av utredningen har syftet härmed varit att ställa upp sekretessförbehåll enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: för TV-teamets personal för att på så sätt eliminera risk för skada eller men som röjandet av en uppgift beträffande bl.a. enskilds personliga förhållanden skulle kunna innebära. Formuläret, vilket benämns som "sekretessinformation" och inte innefattar något formligt beslut, är allmänt hållet och ger inte någon närmare ledning om sekretessförbehållets innebörd. I formulärets inledande del sägs att "Jag har blivit informerad om de grundläggande bestämmelserna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: sekretesslagen (1980:100)

text: samt om

text: 1 a § sekretessförordningen (1980:657)

text: . Jag har bl a upplysts om vad som menas med sekretess, vem som är skyldig att iaktta sekretessreglerna samt om bestämmelserna i

text: 15 kap

text: sekretesslagen

text: om lämnande av uppgift och allmän handling." Vidare anges det att "Jag är medveten om att jag till någon obehörig inte får föra vidare uppgifter som omfattas av sekretess och att jag kan dömas till ansvar jämlikt

text: 20 kap 3 § brottsbalken

text: för brott mot tystnadsplikt, om jag röjer och olovligen utnyttjar en sekretessbelagd uppgift. Jag har också informerats om meddelandefriheten och dess begränsningar i

text: 16 kap.

text: sekretesslagen

text: Det är tydligt att formuläret inte är avsett att användas som ett sekretessförbehåll. Formuläret synes i stället utgöra en sådan sekretessförbindelse eller ett sådant sekretessbevis för personalen inom polisväsendet som utvisar att den enskilde funktionären har bekräftat att han tagit emot en erinran om vad som gäller för hans del beträffande sekretess m.m. och som en försäkran att han skall rätta sig efter reglerna. Det är möjligt att formuläret också kan utnyttjas när någon utanför polisväsendet anlitas för ett uppdrag och därvid skall erhålla sekretessbelagd information, beträffande vilken uppdragstagaren är skyldig att iaktta tystnadsplikten (se

text: 1 kap. 6 § sekretesslagen

text: ). Uppenbart är emellertid att TV-teamet inte har haft ett sådant uppdrag för polismyndigheten med vilket följt tystnadsplikt.

text: Enligt min mening uppfyller det formulär som använts långt ifrån de krav som gäller i fråga om förbehåll enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: . Ett sådant förbehåll skall som tidigare redovisats meddelas genom ett beslut och vara så utformat att det framgår vad förbehållet har för innebörd. Brister i dessa hänseenden torde medföra att förbehållet inte kan läggas till grund för utkrävande av straffrättsligt ansvar för brott mot tystnadsplikt (jfr JO 1994/95 s. 547). Jag kan alltså konstatera att det aktuella formuläret inte har någon rättsverkan mot dem som undertecknat det. En annan konsekvens är att polisen på grund av meddelarfriheten saknar möjlighet att förhindra att uppgifterna utnyttjas i publiceringssyfte. Jag utgår från att polismyndigheten i enlighet med vad som sagts i dess yttrande fortsättningsvis kommer att ägna större uppmärksamhet åt frågan om sekretessförbehållens utformning och innehåll än som skett i det nu aktuella fallet.

text: I detta sammanhang finns det emellertid anledning att ta upp frågan om reglerna i

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: kan tillämpas när polisen ger tillstånd för massmedia att spela in program om det polisiära arbetet. När representanter för massmedia följer detta arbete innebär det en fortlöpande förmedling av uppgifter från myndigheten till utomstående. Vid tillståndsgivningen torde myndigheten som regel inte kunna överblicka vilken information som kommer att förmedlas och då inte heller kunna bedöma huruvida det rör sig om sekretessbelagda uppgifter.

text: Sekretesslagen

text: bygger emellertid på att det skall ske en prövning av huruvida viss uppgift är av den arten att någon sekretessregel är tillämplig på den och om ett utlämnande leder till skada. Frågan om ett utlämnande kan ske med förbehåll enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: är ett led i denna skadeprövning. Denna prövning skall göras när en uppgift begärs bli utlämnad. Föreligger inte sekretess får uppgiften lämnas ut. När det är fråga om uppgifter i allmänna handlingar gäller dock att den skall lämnas ut i enlighet med

text: tryckfrihetsförordningens

text: regler. Så länge som en uppgift inte materialiserats kan det dock uppenbarligen inte ske någon sekretessprövning och då inte heller någon prövning av förbehållsfrågan. Mot denna bakgrund anser jag att det inte är möjligt att redan i samband med ett tillstånd till den typ av reportage som det nu är fråga om besluta om förbehåll enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: . I realiteten blir ju situationen den att förbehållet uppställs i förväg innan frågan om utlämnande av en uppgift aktualiserats. Den möjlighet som finns att besluta om förbehåll inskränks därmed till de situationer då en förmedling av sekretessbelagda uppgifter faktiskt sker. Att under en löpande inspelning av ett TV-program i varje sådan situation besluta om förbehåll förefaller dock inte vara ett realistiskt och praktiskt genomförbart alternativ. En följd blir då att polisens medverkan vid inspelning av TV-program får begränsas till sådana inslag i polisarbetet där risken för ett röjande av sekretessbelagda uppgifter om bl.a. enskildas personliga förhållanden är utesluten eller i vart fall minmal.

text: Jag vill emellertid tillägga att förhållandena kan vara annorlunda när det handlar om en förväg planerad aktivitet från polisens sida där det med säkerhet kan bedömas vilken information som kommer att förmedlas. Det fallet kan möjligen jämställas med att någon tillåts att besöka en anläggning eller delta i en viss verksamhet och därvid får del av sekretessbelagd information. I sådana fall synes

text: sekretesslagen

text: ge utrymme för att myndigheten beslutar om förbehåll enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: (se G. Regner m.fl.

text: Sekretesslagen

text: , En kommentar s. 14:60 ff.).

text: Även om jag har en positiv grundinställning till att massmedia tillåts skildra polisens arbete anser jag med hänsyn till det sagda att stor försiktighet måste iakttas vid planeringen och genomförandet av polisiär medverkan i sådana skildringar.

text: När ett TV-team följer polisens arbete bör det vidare poängteras att polisen vid ingripanden av olika slag måste ta stor hänsyn till enskilda och deras berättigade krav på integritet. Detta gäller i synnerhet när tvångsmedel tillämpas gentemot den enskilde. Det kan enligt min mening ifrågasättas om det överhuvudtaget är förenligt med polisens uppgifter att medverka till att ett TV-team ges möjlighet att intervjua eller på liknande sätt komma i direkt kontakt med personer när dessa befinner sig i en för dem utsatt situation. Under alla förhållanden bör det ankomma på polisen att agera på ett sådant sätt att enskilda personer inte känner sig tvingade att medverka i sådana sammanhang (jfr JO 1992/93 s. 138). Vad som kommit fram i detta ärende ger mig dock inte underlag för bedömningen att polismyndigheten skulle ha brustit i detta avseende.

text: Jag vill avslutningsvis påpeka att ärendet också väcker vissa yttrandefrihetsrättsliga frågor. Enligt

text: 1 kap. 3 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen

text: får det inte förekomma att något som är avsett att framföras i ett TV-program först måste granskas av en myndighet eller något allmänt organ. Inte heller är det tillåtet för myndigheter och andra allmänna organ att utan stöd i grundlagen, på grund av det kända eller väntade innehållet i ett TV-program, förbjuda eller hindra dess offentliggörande eller spridning bland allmänheten. Av polismyndighetens yttrande framgår att polisen, efter initiativ från produktionsbolaget, granskat programavsnitt före sändningen. Även om någon erinran inte i och för sig kan riktas mot polisen för dess deltagande i ett sådant på frivillighet grundat granskningsförfarande, finns det skäl ändå framhålla att polisen måste iaktta viss försiktighet och återhållsamhet vid en sådan föregående granskning för att inte komma i konflikt med

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: censurförbud.

text: Med dessa synpunkter avslutar jag ärendet.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om hemlig teleavlyssning skett på tillåtet sätt

org: jk

text: I mål angående grovt narkotikabrott lämnade Stockholms tingsrätt, avd. 13 B, den 2 april 1997 tillstånd till hemlig teleavlyssning (mål B 22339-96). En mängd telefonsamtal kom att avlyssnas. Vid två tillfällen skedde avlyssningen av samtal på grund av att telefonluren var avlagd. Avlyssningen i dessa två fall hade emellertid inte något samband med telefonsamtal till eller från telefonapparaterna. En uppspelning av de inspelade samtalen åberopades - och tilläts - som bevisning i brottmålet. Stockholms tingsrätt meddelade dom i målet den 20 maj 1997. Efter överklagande meddelade Svea hovrätt, avd. 9, dom i målet (B1132/97) den 9 september 1997. Sedan Högsta domstolen genom beslut den 28 november 1997 (mål B 3699/97) ej meddelat prövningstillstånd har målet vunnit laga kraft.

type: stycke

text: Anmälan och utredningen här

type: rubrik

text: Advokaten AA, offentlig försvarare för en av de tilltalade i målet, har - under målets handläggning - i en skrivelse hit ifrågasatt om hemlig teleavlyssning på det sätt som skett i ovan beskrivna två fall är tillåten. Han hemställer att Justitiekanslern skall granska polisens avlyssning och upptagning på band av aktuella samtal.

text: Yttrande har efter remiss inkommit från Rikspolisstyrelsen, se bilaga (här utesluten).

text: Advokaten AA har inkommit med synpunkter på yttrandet.

text: Utskrift av de aktuella telefonsamtalen har varit tillgängliga här (förundersökningsprotokollet s. 162 - 169 och 390 - 391).

text: Rättslig reglering m.m. av betydelse för ärendet

text: Av

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: framgår att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande. Dessa fri- och rättigheter får i viss utsträckning begränsas genom lag (jfr

text: 2 kap.

text: och

text: 13 §§

text: regeringsformen

text: Sedan

text: rättegångsbalkens

text: tillkomst har lagregler funnits om telefonavlyssning (jfr bl.a.

text: SOU 1938:44 s. 327

text: ) Bestämmelserna har varit föremål för kontinuerlig översyn.

text: Nuvarande bestämmelser om hemlig teleavlyssning finns - såvitt är av intresse i detta ärende - i

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Hemlig teleavlyssning innebär - sedan den 1 januari 1996 - att telemeddelanden som befordras till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet. Sådan avlyssning får användas vid förundersökning angående brott, för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om gärningen är belagd med straff (18 § ).

text: Tvångsmedlet får endast vidtas om någon är skäligen misstänkt för brottet och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Åtgärden får endast avse en teleadress som innehas eller annars kan antas komma att användas av den misstänkte (20 §).

text: Med telemeddelanden avses ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektromagnetiska svängningar som utnyttjar särskilt anordnad ledare (se 1 § telelagen 1993:597).

text: Reglerna om teleavlyssning är för närvarande föremål för översyn. Genom beslut den 12 september 1996 beslöt regeringen att tillkalla en särskild utredare som skall utreda ett antal frågor om kriminalpolisiära arbetsmetoder inom ramen för straffprocessuella tvångsmedel. Utredaren skall bl.a. se över reglerna om hemlig teleavlyssning (

text: dir. 1996:64

text: ). Enligt uppgift kommer utredningen att överlämna sitt betänkande till regeringen den 14 april 1998.

text: I sammanhanget kan också nämnas att regeringen årligen i enlighet med riksdagens önskemål redovisar hur

text: rättegångsbalkens

text: regler om hemlig avlyssning har tillämpats (se beträffande år 1996 skrivelsen 1997/98:26 och bet. 1997/98:JuU 10).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänt

text: Inledningsvis vill jag erinra om vad som anfördes då reglerna om hemlig telefonavlyssning ändrades år 1989. I propositionen (

text: prop. 1988/89:124 s. 36

text: ff.) uttalades bl.a. följande. Telefonavlyssning är ett mycket allvarligt ingrepp i den personliga integriteten. Den innebär att avlyssnaren kan höra förtroliga samtal och meddelanden mellan människor utan dessas medgivande eller vetskap. Rätten att fritt och utan obehörigt intrång använda telefonen för meddelanden ingår bland de medborgerliga fri- och rättigheterna enligt RF.

text: Sekretesslagens bestämmelser och straffbudet mot brytande av telehemlighet skyddar telekommunikationer från utomstående. Skall telefonavlyssning tillåtas, måste den reserveras för sådana fall då medborgarna i gemen är beredda att godta det allvarliga ingreppet med hänsyn till det intresse som utgör motiv för åtgärden. Det framstår som särskilt angeläget att ha regler som inte är tänjbara och att eftersträva ett beslutsförfarande som såvitt möjligt garanterar en korrekt tillståndsgivning. Alla överväganden beträffande telefonavlyssning som tvångsmedel måste ske mot denna bakgrund.

text: Som framgår av det anförda är det alltså ett oavvisligt krav ur rättssäkerhetssynpunkt att avlyssning av samtal inte får godtas när det framstår som oklart om förfarandet ryms inom gällande lagstiftning.

text: Avlyssning av samtal utan samband med telefonsamtal mellan parter

text: Av bestämmelsen i

text: 27 kap. 18 § rättegångsbalken

text: framgår att det är telemeddelanden som får avlyssnas. De aktuella samtalen har visserligen förmedlats via telenätet till avlyssningsanläggningen. Jag ställer mig ändå tvivlande till om lagstiftaren avsett att ett förmedlande på så sätt som är aktuellt här - nämligen utan något som helst samband med att en förbindelse mellan en uppringande och en uppringd kommer till stånd - kan anses som ett telemeddelande. Som också Rikspolisstyrelsen är inne på i sitt yttrande får det i begreppet telemeddelande anses ligga att det finns både en sändare och en mottagare av meddelandet. För egen del är jag, i brist på vägledande uttalanden i annan riktning, av uppfattningen att något telemeddelande inte förmedlas i den situation som är aktuell i detta ärende. Det ligger också i sakens natur med hänsyn till teleavlyssningens integritetskänsliga karaktär att avlyssning inte skall komma ifråga när det är tveksamt om ett förfarande är tillåtet inom ramen för bestämmelserna på området. Enligt min mening förelåg således i de aktuella fallen inga telemeddelanden som fick avlyssnas.

text: Det nu anförda ger mig anledning att överväga även de metoder som för närvarande används vid hemlig teleavlyssning. Utredningen om telefonavlyssning har i sitt betänkande Telefonavlyssning (

text: SOU 1975:95

text: ) redogjort för iakttagelser rörande den praktiska tillämpningen. I betänkandet anges bl.a. följande angående handläggningsrutiner (betänkandet intaget som bilaga 1 till

text: prop. 1975/76:202

text: Sedan inkoppling skett har polisen under tillståndstiden direktförbindelse med aktuella telefonapparater. Varje gång luren lyfts på den avlyssnade telefonapparaten startar en bandspelare, som tar upp samtalet på fonetisk väg samtidigt som exakt tid för samtalet registreras (a.a. s. 116).

text: Av Rikspolisstyrelsens yttrande i ärendet framgår att tekniken vid teleavlyssning fortfarande är densamma.

text: Det kan konstateras att det beskrivna förfarandet leder till att avlyssningen/registreringen startar oberoende av om en kontakt mellan två parter kommer till stånd eller inte. Med den metod som för närvarande används kan alltså även andra samtal än sådana som förs på telefon avlyssnas/registreras på sätt som skett i detta ärende. Mot bakgrund av vad jag ovan sagt ställer jag mig i princip avvisande till utnyttjandet av en sådan teknik. Jag saknar dock närmare kännedom om det för närvarande finns tekniska medel som möjliggör att avlyssningen eller registreringen startas först när ett samtal eller annan kommunikation över telenätet verkligen kommer till stånd. Den nuvarande tekniken synes också ha använts under lång tid utan att sättas i fråga och får därmed anses vara praxis på området. Med hänsyn härtill och till det utredningsarbete som pågår på området har jag inte ansett mig ha anledning att gå vidare i denna fråga.

text: Även om det nuvarande förfarandet vid teleavlyssning alltså får godtas innebär det emellertid inte att man bör avstå från att försöka undanröja de nackdelar från integritetssynpunkt som kan vara förenade med risken att också andra samtal än sådana som förs över telenätet avlyssnas eller registreras. Visar det sig att samtalen inte definitionsmässigt är telemeddelanden bör det vara möjligt att omedelbart avbryta avlyssnandet eller att radera gjorda inspelningar. I

text: 27 kap. 22 § rättegångsbalken

text: har föreskrivits att hemlig teleavlyssning inte får ske av telefonsamtal och andra telemeddelanden mellan en misstänkt och hans försvarare. Framkommer det under avlyssningen att det är fråga om en sådan kommunikation skall avlyssningen avbrytas. Upptagningar och uppteckningar skall vidare omedelbart förstöras. Enligt min mening bör motsvarande tillämpas när teleavlyssningen omfattat andra samtal än telemeddelanden. I föreliggande ärende borde således avlyssningen ha avbrutits respektive registreringen raderats.

text: För tydlighetens skull vill jag tillägga att jag i ärendet inte tagit ställning till de brottsutredande organens möjligheter att utnyttja information som erhållits vid den typ av avlyssning som påtalats i ärendet.

text: Sammanfattningsvis är jag således kritisk mot att avlyssning/registrering sker i fall som här är aktuellt. Med hänsyn till att detta förfarande synes vara i överensstämmelse med en sedan lång tid rådande praxis finner jag inte anledning till kritik mot någon enskild tjänsteman eller att vidta vidare åtgärder mot någon tjänsteman. Däremot anser jag det angeläget att de myndigheter som handlägger teleavlyssningsfrågor underrättas om mitt beslut. Jag överlämnar därför en kopia av beslutet till Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen.

text: Som jag konstaterat ovan övervägs den aktuella lagstiftningen för närvarande. Jag finner anledning att också överlämna kopior av detta beslut till utredningen respektive till Justitiedepartementet för att beaktas i detta sammanhang.

text: Med anledning av att advokat AA kritiserat handläggningen av ärendet här vill jag avslutningsvis erinra om att

text: 11 kap. 2 § regeringsformen

text: föreskriver att ingen myndighet får bestämma hur en domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur domstol i övrigt skall tillämpa rättsregel i särskilt fall. Med hänsyn till den bestämmelsen anser sig Justitiekanslern regelmässigt förhindrad att granska ärenden som alltjämt är föremål för handläggning i domstol. I detta ärende har jag därför funnit anledning att avvakta att den aktuella brottmålsdomen har vunnit laga kraft.

text: Ärendet är därmed avslutat här.

type: avgorande


title: Skadeståndsanspråk mot staten med åberopande av att en samebys medlemmars egendomsskydd och rätt till en rättvis rättegång har kränkts

text: Justitiekanslerns avslår Vapstens samebys anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Vapstens sameby

text: Vapstens sameby är en mycket långsmal by, vars åretruntmarker huvudsakligen är belägna i Storumans kommun. Den hör till de byar i det nordiska renskötselområdet som har de längsta avstånden mellan högsommarbete och vinterbete (ca 35 mil mellan ytterändarna). Delar av samebyns område är klassat som riksintresse för bedrivande av rennäring. Inom samebyns område finns det också områden som är klassade som riksintresse för mineraliska ämnen. På senare år har det inom samebyns område beviljats ett antal bearbetningskoncessioner för mineralutvinning.

text: Koncessionen för Svartlidengruvan K nr 1

text: Efter ansökan från Svartliden Guld Aktiebolag beviljade Bergmästaren den 10 april 2002 bearbetningskoncession för Svartlidengruvan K nr 1 i Storumans och Lycksele kommuner (dnr 22-1172-00). Koncessionen innebar rätt att utvinna och tillgodogöra sig guld och silver enligt

text: minerallagens

text: bestämmelser. Området där bearbetningskoncessionen beviljades är klassat som riksintresse för mineralutvinning och i direkt närhet av området finns två flyttleder som är klassade som riksintresse för bedrivande av rennäring. Bergmästaren bedömde att den sökta koncessionen inte skulle innebära åtgärder som påtagligt kunde försvåra eller skada riksintressen.

text: Vapstens sameby överklagade beslutet till regeringen och yrkade att beslutet skulle upphävas. Regeringen avslog överklagandet genom beslut den 6 mars 2003 (dnr N2002/6502/ESB). Regeringen erinrade i beslutet om att enligt 7 kap. 2 § minerallagen, skada eller intrång som föranleds av att mark tas i anspråk för bearbetning eller därmed sammanhängande verksamhet ska ersättas av koncessionsinnehavaren.

text: Koncessionen för Stortjärnhobben K nr 1

text: Efter ansökan från Lappland Guldprospektering Aktiebolag den 14 juni 2006 beviljade Bergmästaren den 12 februari 2007 bearbetningskoncessionen för Stortjärnhobben K nr 1 i Storumans kommun (dnr 22-790-06). Koncessionen innebar rätt att utvinna och tillgodogöra sig guld och silver enligt

text: minerallagens

text: bestämmelser. Området där bearbetningskoncessionen beviljades är klassat som riksintresse för bedrivande av rennäring. Bergmästaren anförde bl.a. följande.

text: Koncessionsområdet ligger i ett område som är av riksintresse också för rennäringen, som rastbete och i direkt anslutning till en flyttled. En gruva i området kommer att medföra negativa konsekvenser för renskötseln. Med relevanta skyddsåtgärder, alternativa flyttvägar och kompensationsåtgärder kan dock intrånget inte anses vara av sådan betydelse att det utgör hinder mot att meddela bearbetningskoncession.

text: Vapstens sameby överklagade beslutet till regeringen och yrkade att beslutet skulle upphävas. Regeringen avslog överklagandet genom beslut den 6 december 2007 (dnr N2007/3228/FIN). Regeringen anförde avseende rennäringen följande.

text: Bearbetningskoncessionen ligger inom ett område i Vapstens sameby som är av riksintresse för rennäringen. Det aktuella området är ett viktigt rastbete och naturligt samlingsställe. Området nyttjas även som vinterbetesområde. Nära koncessionsområdet finns en flyttled som också är av riksintresse. En gruva kan medföra negativa effekter för renskötseln. Med relevanta skydds- och kompensationsåtgärder som kan beslutas när hela gruvverksamhetens påverkan klarlagts bedöms koncessionen inte påtagligt försvåra rennäringens bedrivande.

text: Samebyn ansökte om rättsprövning hos dåvarande Regeringsrätten och yrkade att domstolen skulle upphäva bearbetningskoncessionen (mål nr

text: ). Samebyn anförde bl.a. att

text: 3 kap. 5 § miljöbalken

text: , med hänsyn till att det aktuella området var utpekat som riksintresse för rennäringen, utgjorde hinder mot att bevilja den aktuella bearbetningskoncessionen. Samebyn gjorde vidare gällande att regeringens beslut stod i strid med egendomsskyddet enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen eftersom den aktuella gruvverksamheten inte utgjorde ett sådant allmänt intresse som motiverade att samebyn berövades renbetesområden.

text: Regeringen, som bereddes tillfälle att yttra sig i målet, anförde bl.a. att, i den mån beviljandet av bearbetningskoncessionen kan anses ha berövat samebyn dess egendom eller utgjort ett intrång i dess nyttjanderätt till egendom, har detta uppenbart skett i det allmännas intresse.

text: I Regeringsrätten hölls muntlig förhandling, varvid professor ÖD hördes på samebyns begäran. Regeringsrätten avslog, genom dom den 1 april 2010, samebyns ansökan och förklarade att regeringens beslut ska stå fast. Regeringsrätten anförde bl.a. följande skäl.

text: Skyddet för rennäringen innebär inte att ett område som är av riksintresse för rennäringen ska skyddas mot varje slag av åtgärd, utan endast åtgärder som kan påtagligt försvåra näringens bedrivande.

text: Av utredningen framgår att det aktuella koncessionsområdet ligger i ett område som är av riksintresse för rennäringen. Det sistnämnda området har en areal om ca 5 500 ha. Den gruvverksamhet som kan bli aktuell har beräknats omfatta en areal om högst 50 ha. Regeringsrätten ifrågasätter inte att den beviljade bearbetningskoncessionen kan medföra vissa negativa effekter för samebyn, bl.a. genom att en flyttled kan komma att påverkas, men anser inte att regeringens bedömning är sådan att beslutet skulle strida mot miljöbalken. […]

text: Bergmästaren, Länsstyrelsen i Västerbottens län, Naturvårdsverket, Sametinget, Sveriges geologiska undersökning och Storumans kommun har yttrat sig i ärendet hos regeringen. Regeringen avgjorde ärendet utan att ge samebyn tillfälle att yttra sig över de inkomna handlingarna. Även om en kommunikation med samebyn enligt Regeringsrättens mening tett sig naturlig saknas grund för att anta att en sådan skulle ha lett till att ärendet hos regeringen fått en annan utgång. Att regeringen inte berett samebyn tillfälle att yttra sig utgör därmed inte skäl för att upphäva regeringens beslut.

text: Inte heller i övrigt har det kommit fram att regeringen vid beslutsfattandet skulle ha felbedömt fakta eller överskridit gränsen för det handlingsutrymme som finns i ärenden av nu aktuellt slag eller att det vid handläggningen har förekommit något fel som påverkat utgången i ärendet. […]

text: Koncessionerna för Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2

text: Efter ansökan från IGE Nordic AB beviljade Bergmästaren den 23 juni 2010 bearbetningskoncession i områdena Rönnbäcken K nr 1 (dnr BS 22-177-2010) och i Rönnbäcken K nr 2 (dnr BS 22-178-2010). Koncessionen innebar rätt till utvinning och tillgodogörande av nickel, kobolt, guld, silver, platina och palladium enligt

text: minerallagens

text: bestämmelser. Områdena där bearbetningskoncessionen beviljades är klassade som riksintresse för dels min-eralutvinning, dels bedrivande av rennäring.

text: Vapstens sameby överklagade besluten till regeringen som genom beslut den 21 oktober 2010 (dnr N2010/5329/FIN) avslog överklagandet.

text: Samebyn ansökte om rättsprövning hos Högsta förvaltningsdomstolen och yrkade att domstolen skulle upphäva regeringens beslut och återförvisa ärendet till regeringen för förnyad prövning (mål nr 443-11). Samebyn anförde främst att varken Bergmästaren eller regeringen hade gjort en sådan prövning av de båda intressena som föreskrivs i

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: och att samebyns intressen av att bedriva rennäring vid en sådan prövning skulle ha givits företräde.

text: Regeringen förklarade i Högsta förvaltningsdomstolen bl.a. att det inte fanns skäl att tillämpa

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: eftersom fråga inte var om två oförenliga riksintressen.

text: I dom den 25 maj 2012 biföll Högsta förvaltningsdomstolen samebyns ansökan och upphävde regeringens beslut. Efter att ytterligare utredning tillhandahållits i Högsta förvaltningsdomstolen konstaterade domstolen att koncessionsområdena låg inom samebyns året runt-mark och att det var uppenbart att i vart fall de markområden där den direkta gruvdriften skulle komma att bedrivas skulle tas i anspråk på ett sätt som skulle omöjliggöra att renar vistas där. Det var därför klart att det i det aktuella området fanns en konflikt mellan de olika riksintressena som innebär att de olika intressena är oförenliga i den mening som avses i

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: , med följd att en intresseavvägning ska göras och tydligt redovisas.

text: Samebyn framställde i november 2012 hos Justitiekanslern anspråk på skadestånd med anledning av Bergmästarens och regeringens beslut avseende Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2. Justitiekanslern avböjde i beslut den 15 maj 2013 (dnr

text: ) att för närvarande reglera det anspråket, eftersom det inte var möjligt att bedöma om och i så fall vilka kostnader ett i och för sig skadeståndsgrundande fel kunde ha medfört; regeringen hade då inte fattat något nytt beslut avseende koncessionerna för Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2. Regeringen avslog därefter, den 22 augusti 2013, samebyns överklaganden angående bearbetningskoncessionerna för bl.a. områdena Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2 (dnr N2012/1637/FIN och N2012/2776/FIN). Samebyn ansökte om rättsprövning av regeringens beslut i Högsta Förvaltningsdomstolen med yrkandet att domstolen ska upphäva regeringens beslut (mål nr 7425–7427-13). Högsta förvaltningsdomstolen förklarade genom dom den 29 oktober 2014 att regeringens beslut ska bestå.

text: Samebyn har den 27 mars 2014 återkommit hit och på nytt framställt skadeståndsanspråk mot staten med anledning av Bergmästarens och regeringens beslut avseende Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2 (dnr

text: Anspråket

text: Samebyn har i förevarande ärende, som den slutligen har bestämt sitt anspråk, begärt skadestånd av staten med 294 805 kr för processkostnader (22 500 kr hänförligt till Svartlidengruvan K nr 1 och 272 305 kr till Stortjärnhobben K nr 1) och med 1 000 000 kr per koncessionsärende för ”ideell skada”. Samebyn har således sammanlagt yrkat ersättning med 2 294 808 kr. Samebyn har därutöver begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 52 000 kr.

text: Till stöd för sitt anspråk har samebyn anfört i huvudsak följande.

text: Svartlidengruvan K nr 1

text: Området vid och intill koncessionen Svartlidengruvan K nr 1 är klassade som riksintresse för dels värdefulla ämnen eller mineral, dels bedrivande av rennäring. Riksintresset för rennäring utgörs av en flyttled, som går rakt över koncessionen, och ytterligare tre närliggande flyttleder.

text: I Bergmästarens beslut redogörs bl.a. för innehållet i ett muntligt samråd med samebyn. Av redogörelsen framgår att Bergmästaren var av uppfattningen att en riksintresseklassad flyttled helt skulle bli oanvändbar medan ytterligare två skulle kunna komma att påverkas, beroende på hur avvattningen från gruvan skulle utformas. Vidare framgår av beslutet att det var Bergmästarens uppfattning att den sökta koncessionen inte innebar åtgärder som kunde påtagligt försvåra för eller skada riksintressen. Hur bedömningarna – att minst en flyttled skulle bli obrukbar och att riksintressena ansågs vara förenliga – förhöll sig till varandra framgår inte av beslutet. Klart är dock att Bergmästaren inte gjorde någon avvägning mellan de två riksintressena. Bergmästaren tycks inte ha noterat det oförenliga i argumentationen. Inte heller regeringen, som avslog överklagandet utan ytterligare motivering än en hänvisning till Bergmästarens beslut, har noterat det oförenliga i argumentationen.

text: Det är uppenbart att riksintresset för värdefulla ämnen eller mineral och riksintresset för rennäring inte är förenliga inom i vart fall området där själva gruvverksamheten planeras. Det gäller särskilt när det är fråga om ett dagbrott som i Svartliden. Det är direkt felaktigt och helt orimligt att ett sådant område kan användas för renskötsel.

text: Det fanns alltså avseende i vart fall en av flyttlederna vid Svartliden en uppenbar oförenlighet mellan riksintresset för värdefullt ämne eller mineral och riksintresset för rennäring. Bergmästaren och regeringen borde därför ha gjort en intresseavvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: avseende de berörda riksintressena. Bergmästarens och regeringens bedömning att inte tillämpa den bestämmelsen är således felaktig.

text: Om Bergmästaren respektive regeringen, i enlighet med officialprincipen, hade utrett huruvida rennäringen skulle komma att påtagligt försvåras och om det var fråga om två oförenliga ändamål, även i mindre omfattning än den som samebyn presenterade, hade de rimligen kommit fram till att det var ett påtagligt försvårande enligt 3 kap. 5 § och att

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: därmed skulle ha tillämpats.

text: Stortjärnhobben K nr 1

text: Koncessionsområdet ligger i ett område som är av riksintresse för rennäringen, såsom rastbete och i direkt anslutning till en flyttled. Området var vid tillfället för Bergmästarens och regeringens beslut inte riksintresse för värdefulla ämnen eller mineral.

text: Bergmästaren behandlar inte i sitt beslut frågan hur samebyn ska kunna använda den riksintresseklassade mark som gruvområdet kommer att ta i anspråk, utan tycks i stället inrikta sig på möjligheten för samebyn att fortsätta bedriva verksamhet i stort.

text: Regeringen tycks, i likhet med Bergmästaren, ha gjort en bedömning avseende samebyns hela renskötsel. Regeringen har dock inte behandlat frågan hur samebyn ska kunna använda det riksintresseklassade rastbetet som gruvområdet kommer att ta i anspråk.

text: Den 12 februari 2008 utpekade Sveriges geologiska undersökning (SGU) koncessionsområdet som riksintresse för värdefulla ämnen eller mineral.

text: Regeringsrätten synes i domen den 1 april 2010, i likhet med Bergmästaren och regeringen, utgå från en bedömning av hur samebyns rennäring påverkas i stort. Inte heller Regeringsrätten behandlar dock frågan hur samebyn ska kunna använda det riksintresseklassade rastbetet som gruvområdet kommer att ta i anspråk.

text: Det var uppenbart att gruvområdet inte skulle kunna användas till renskötsel efter etableringen av en gruva. Det var alltså fråga om ett påtagligt försvårande av rennäringen, i vart fall inom det planerade gruvområdet, vilket i sin helhet var utpekat som riksintresse för värdefulla ämnen och mineral, vilket borde ha medfört att koncessionen inte skulle ha tillåtits enligt 3 kap. 5 § andra stycket

text: miljöbalken

text: . Regeringsrätten borde därmed ha gjort en bedömning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: av vilket riksintresse som skulle ha företräde inom gruvområdet.

text: Bergmästarens och regeringens beviljande av koncessionen, liksom Regeringsrättens underlåtenhet att göra en intresseavvägning enligt 3 kap. 10 § miljöbalken, är således felaktig.

text: Processkostnaderna

text: Samebyn var inte företrädd av något ombud under processerna i Bergstaten och i regeringen. Samebyn upprättade dock ett flertal yttranden i båda instanserna och träffade Bergmästaren vid muntliga samråd. Den sammanlagda nedlagda tiden för samebyns medlemmar beräknas uppgå till 75 timmar för Svartlidengruvan och till 75 timmar för Stortjärnhobben. För ansökan om rättsprövning avseende Stortjärnhobben anlitade samebyn ombud. Samtliga de kostnader som samebyn ådrog sig i de nämnda processerna är förfelade och onödiga.

text: Åsidosättande av egendomsskyddet samt rätten till en rättvis rättegång

text: Samernas rätt att bruka mark grundas på urminnes hävd. Rätten att bedriva rennäring uttrycks därutöver i rättsregler på olika nivåer.

text: Rätten att bedriva rennäring omfattas av egendomsskyddet på europeisk nivå enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Enligt konventionen tillförsäkras samerna rätt till respekt för sin egendom. De får inte berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Renskötselrätten omfattas vidare av egendomsskyddet i 2 kap. 18 § regeringsformen (nu

text: 2 kap. 15 § regeringsformen

text: ) och är därmed en civil rättighet.

text: För att tillförsäkra och upprätthålla samernas egendomsskydd enligt Europakonventionen och

text: regeringsformen

text: uppställer

text: miljöbalken

text: krav på intresseavvägningar. De krav som anges, bl.a. i

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: , syftar till att förhindra godtyckliga intrång i samernas egendomsskydd. I förevarande fall har regeringen och Bergmästaren underlåtit att tillämpa

text: 3 kap. 10 §

text: miljöbalken och därmed brutit mot Europakonventionen. Samebyn har under handläggningen av bearbetningskoncessionerna upprepat fått utstå oriktigt intrång i sitt egendomsskydd från Regeringsrätten, regeringen och Bergmästaren.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: är samebyn, vid prövningen av sina civila rättigheter och skyldigheter, berättigad till en rättvis förhandling inför en oavhängig och opartisk domstol. Varken Bergmästaren eller regeringen har vid sin prövning av ärendet tillsett att samebyns civila rättigheter upprätthållits. Detta har resulterat i ett flertal mer eller mindre påtvingade överklaganden för att bevaka samebyn och dess medlemmars rätt. Det finns grundläggande oklarheter när det gäller tillämpningen av bestämmelserna om riksintressen (se

text: SOU 2009:45

text: Områden av riksintressen och miljökonsekvensbeskrivning). Frågan är om bristerna hos Bergmästaren och regeringen kan förklaras med att det aldrig funnits en reell chans att tillämpa bestämmelserna korrekt. Kunskapsbrister om tillämpningen medför att samebyn har förnekats en rättvis handläggning enligt artikel 6.1 i konventionen.

text: Sammanfattningsvis har samebyns medlemmars egendomsskydd och rätt till en rättvis rättegång kränkts. Frågan om tillstånd för koncessionen Svartlidengruvan K nr 1 har aldrig blivit prövad enligt gällande lag och kommer heller aldrig att bli det. Koncessionen Stortjärnhobben K nr 1 har beviljats utan att en intresseavvägning mellan de på området oförenliga riksintressena har gjorts. Den kränkning som samebyn har lidit är permanent och oåterkallelig.

text: Bearbetningskoncessionerna i Svartliden och Stortjärnhobben är av mycket ingripande karaktär. De negativa effekterna av den pågående gruvverksamheten i Svartliden har vida överstigit vad verksamhetsutövaren angav i sin miljökonsekvensbeskrivning och den ersättning som samebyn erhöll i samband med markanvisningsförrättningen. Samebyns medlemmar uppfattar det därför som extra graverande att tillstånd till koncessionerna inte meddelades utifrån gällande rätt. Hanteringen av beviljandet har gjort att medlemmarna i samebyn har en väldigt negativ framtidstro. De ifrågasätter om de har någon plats i samhället på samma sätt som svenskar. Det finns inte någon myndighet som står upp för vare sig samebyns intressen eller det allmänna intresset för rennäring.

text: Samebyn beräknar den ideella skadan till 1 000 000 kr per ärende.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat Regeringsrättens dom den 1 april 2010 i mål nr

text: , Högsta förvaltningsdomstolens domar den 25 maj 2012 i mål nr

text: och den 29 oktober 2014 i mål nr 7425–7427-13 samt Bergmästarens och regeringens beslut i de här aktuella ärendena.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt praxis endast under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på skadeståndslagens regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Det åtagande som härvid åsyftas är kravet på konventionsstaterna att, enligt artikel 13 i konventionen, i den nationella rättsordningen tillhandahålla effektiva rättsmedel för att förhindra och komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse eller en konventionsöverträdelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Enligt

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: får talan om ersättning enligt 3 kap. 2 § samma lag inte föras med anledning av beslut av bl.a. regeringen och Högsta förvaltningsdomstolen om inte beslutet upphävts eller ändrats. Sådan talan får inte heller föras med anledning av ett beslut av lägre myndighet vilket efter överklagande prövats av bl.a. regeringen eller Högsta förvaltningsdomstolen. Om en sådan talan ändå väcks vid allmän domstol ska den avvisas på grund av rättegångshinder.

text: Taleförbudet enligt

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: är enligt sin ordalydelse endast tillämpligt på skadeståndstalan som förs med stöd av 3 kap. 2 § samma lag. Det gäller därmed inte för skadeståndstalan som förs på annan grund, t.ex. enligt det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet. Om den skadeståndsgrundande handling (underlåtenhet) som åberopas till stöd för anspråket utgörs av en konventionsöverträdelse utgör taleförbudet inte hinder mot att pröva talan om yrkandet avser ersättning för ideell skada, dvs. ersättning som i så fall endast kan dömas ut utan särskilt stöd i lag. Om yrkandet avser ersättning för ren förmögenhetsskada är det dock fråga om en talan enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: på vilken taleförbudet i princip är tillämpligt. Om taleförbudet kan upprätthållas också om den skadeståndsgrundande handlingen utgörs av en konventionsöverträdelse är inte prövat av domstol. Enligt förslaget i betänkandet Skadestånd och Europakonventionen (

text: SOU 2010:87

text: ) ska något taleförbud inte gälla för skadeståndstalan som grundas på en överträdelse av konventionen, oavsett vilken typ av skada som talan avser. Justitiekanslern hade i sitt remissyttrande över betänkandet inte någon erinran mot detta men förslaget har ännu inte lett till lagstiftning. Justitiekanslern är mot den bakgrunden inte beredd att inom ramen för statens frivilliga skadereglering förordna om skadestånd avseende de yrkanden som omfattas av taleförbudet, dvs. processkostnaderna i koncessionsärendena.

text: Justitiekanslern anser sig dock oförhindrad att – i vart fall i ett ärende av ifrågavarande slag som till viss del avser ersättning för ideell skada – lämna besked i frågan om en konventionsöverträdelse har förekommit. Justitiekanslern prövar således i detta ärende endast om det har förekommit någon överträdelse av Europakonventionens bestämmelser.

text: Minerallagens

text: och

text: miljöbalkens

text: bestämmelser

text: Enligt

text: 4 kap. 2 § minerallagen (1991:45)

text: ska en bearbetningskoncession meddelas om en fyndighet som sannolikt kan tillgodogöras ekonomiskt har blivit påträffad och fyndighetens belägenhet och art inte gör det olämpligt att sökanden får den begärda koncessionen. Reglerna i 3 och 4 kap. miljöbalken ska då tillämpas. Om ett ärende om koncession avser en verksamhet som senare ska prövas även enligt

text: miljöbalken

text: eller andra lagar ska 3 och

text: 4 kap.

text: miljöbalken

text: tillämpas endast vid den prövning som sker i koncessionsärendet.

text: I

text: 3 kap.

text: miljöbalken

text: finns grundläggande bestämmelser för hushållning med mark- och vattenområden. Enligt 1 § ska mark- och vattenområden användas för det eller de ändamål för vilka områdena är mest lämpade med hänsyn till beskaffenhet och läge samt föreliggande behov. Företräde ska ges sådan användning som medför en från allmän synpunkt god hushållning.

text: Mark- och vattenområden som har betydelse för rennäringen eller yrkesfisket eller för vattenbruk ska enligt

text: 3 kap. 5 § första stycket miljöbalken

text: så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra näringarnas bedrivande. Enligt andra stycket ska områden som är av riksintresse för rennäringen eller yrkesfisket skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

text: Enligt

text: 3 kap. 7 § första stycket miljöbalken

text: ska mark- och vattenområden som innehåller värdefulla ämnen eller mineral så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra utvinningen av dessa. Enligt andra stycket ska områden som innehåller fyndigheter av ämnen eller material som är av riksintresse skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

text: Om ett område är av riksintresse för flera oförenliga ändamål ska enligt 3 kap. 10 § första stycket företräde ges åt det eller de ändamål som på lämpligaste sätt främjar en långsiktig hushållning med marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt.

text: Av förarbetena till

text: miljöbalken

text: framgår bl.a. följande. Skyddet för områden som är av riksintresse för rennäringen syftar enligt förarbetena till att bibehålla förutsättningarna för näringen genom att ge de viktigaste områdena inom varje sameby ett särskilt skydd. Betydelsen av olika markområden inom renskötselområdet varierar starkt. Skyddet ska ta sikte på sådana områden som det med hänsyn till skilda led i rennäringens utövande i olika samebyar är särskilt angeläget att skydda. Sådana områden kan omfatta t.ex. flyttningsleder, kalvningsland samt vissa områden med särskilt goda betesförhållanden. Vid bedömningen av vilka områden som ska anses vara av riksintresse bör beaktas näringens behov av sammanhängande betesområden och tillgång till alternativa betesområden inom de olika årstidsmarkerna samt alternativa flyttningsleder. Vinterbetesmarkernas särskilda betydelse för renskötseln bör särskilt beaktas. Som regel har storleken och kvaliteten på dessa marker en avgörande betydelse för det antal renar som kan hållas. Det är områden av detta slag som det är av stor betydelse från nationell synpunkt att skydda mot förändringar. Det bör härvid observeras att även förhållandevis begränsade åtgärder kan avsevärt försvåra renskötseln. (Se

text: prop. 1985/86:3 s. 161

text: Överväganden

text: Rätten till domstolsprövning i en rättssäker process

text: Vad först gäller frågan om samebyns rätt till domstolsprövning i en rättssäker process har åsidosatts konstaterar Justitiekanslern följande. Enligt artikel 6.1 i Europakonventionen ska var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter eller skyldigheter ha rätt till en rättvis rättegång inför en oavhängig och opartisk domstol. En sameby omfattas, i tvister angående inskränkningar i samebyns möjligheter att bedriva rennäring på samebyns område, av de rättigheter som följer av denna artikel.

text: Frågan om rätten till domstolsprövning i en rättssäker process har upprätthållits bedöms som utgångspunkt mot bakgrund av hur processen som helhet har gestaltat sig för den enskilde. I det sagda ligger t.ex. att brister i handläggningen vid en instans kan ”läkas” i högre instans, med följd att den enskildes rätt, vid en samlad bedömning får anses har upprätthållits. Ett sådant exempel är att den enskilde ges tillfälle att lägga fram sin sak muntligen vid ett överklagande eller får möjlighet att i högre instans kommentera uppgifter som inte har bemötts i lägre instans. När det gäller själva rätten till prövning i domstol kan konstateras att denna rätt inte kräver tillgång till prövning i mer än en instans. I ärenden av nu aktuellt slag tillförsäkras den enskilde domstolsprövning genom möjligheten att ansöka om rättsprövning hos Högsta förvaltningsdomstolen, nu enligt lagen (

text: ) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut och före den 1 juli 2006 enligt lagen (

text: ) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Möjligheten till rättsprövning gäller just tvister som rör enskildas civila rättigheter och skyldigheter i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: , där den enskilde alltså ska tillförsäkras domstolsprövning. Det är vid prövningen i rättsprövningsärendet i Högsta förvaltningsdomstolen som de grundläggande rättssäkerhetsgarantierna enligt artikel 6.1 i konventionen är tillämpliga och ska upprätthållas. Som för alla konventionsrättigheter krävs att rätten till domstolsprövning i en rättssäker process i praktiken är effektiv, inte endast teoretisk eller illusorisk.

text: När det gäller koncessionen för Stortjärnhobben K nr 1 har samebyn fått sin sak domstolsprövad av dåvarande Regeringsrätten genom rättsprövning. I Regeringsrätten har samebyn lagt fram sin sak såväl i skrift som muntligen och samebyns möjligheter att utveckla sina argument och åberopa bevisning har såvitt framkommit inte begränsats. Regeringsrättens avgörande innefattar en prövning i sak av konsekvenserna av att bevilja koncessionen för samebyns möjligheter att bedriva rennäring. De anmärkningar som samebyn har riktat mot att Bergmästarens och regeringens prövningar inte skulle ha varit tillräckligt grundliga kan, vid en samlad bedömning av hur processen som helhet har gestaltat sig för samebyn, inte föranleda slutsatsen att samebyns rätt till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har åsidosatts.

text: I fråga om koncessionen för Svartlidengruvan K nr 1 har samebyn inte tagit i anspråk möjligheten att ansöka om rättsprövning avseende regeringens beslut. Vid en sådan ansökan kan annat inte antas än att samebyns rätt till domstolsprövning i en rättssäker process skulle ha upprätthållits på ett effektivt sätt. Under sådana förhållanden saknas det även avseende denna koncession grund för att anta att samebyns rättigheter enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatts.

text: Egendomsskyddet

text: Enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen ska varje fysisk eller juridisk person ha rätt till respekt för sin egendom och ingen får berövas denna annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Detta inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse. I detta ligger att inskränkningen i nyttjandet av egendomen måste vara proportionerlig.

text: Som Justitiekanslern uppfattar samebyn, gör samebyn gällande att koncessionsbesluten har kommit i konflikt med samebyns egendomsskydd enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen, dels eftersom inskränkningarna inte har meddelats i enlighet med vad som har föreskrivits i lag, dels då inskränkningarna enligt samebyn blivit alltför betungande och därmed inte kan anses uppfylla kravet på proportionalitet. Samebyn har härvid visserligen hänfört sig till samtliga instansers beslut. Någon inskränkning i egendomsskyddet kan emellertid inte anses komma till stånd förrän det föreligger ett slutligt beslut att bevilja koncession. Det är därför den slutliga bedömning som avseende Svartlidengruvan K nr 1 kommer till uttryck i regeringens beslut och avseende Stortjärnhobben K nr 1 i Regeringsrättens dom som utgör grunden för Justitiekanslerns ställningstagande om samebyns egendomsskydd har inskränkts i strid med konventionen.

text: Samebyn har avseende inskränkningarnas lagenlighet huvudsakligen framhållit att det inte har kommit till stånd någon sådan avvägning mellan olika riksintressen som föreskrivs i

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: . Som framgår av Högsta förvaltningsdomstolens avgörande avseende koncessionerna för Rönnbäcken K nr 1 och 2 förutsätts emellertid för att den bestämmelsen ska vara tillämplig att det med avseende på den specifika koncessionen står klart att det föreligger oförenliga riksintressen. Det är alltså inte tillräckligt att det kan konstateras att gruvdriften kommer att påverka samebyns rennäring negativt. Det måste t.ex. vara fråga om att gruvdriften omöjliggör att renar vistas på området där den direkta gruvdriften förekommer och att rennäring då inte kan bedrivas på åtminstone delar av det område som utgör riksintresse för samebyns rennäring. Detta konstaterades också, efter att ytterligare utredning hade tillhandahållits, i Högsta förvaltningsdomstolen i ärendet rörande bearbetningskoncessioner för områdena Rönnbäcken K nr 1 och 2. Vid bedömningen har det betydelse vilket område som koncessionen avser och vilka förhållanden som gäller där. Utredningen här ger inte stöd för att vare sig regeringen eller, såvitt avser koncessionen för Stortjärnhobben K nr 1, dåvarande Regeringsrätten, har gjort en bedömning som kan grunda rätt till ersättning från staten för överträdelse av artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen när de funnit att koncessionerna kunde tillåtas. Det går således inte att dra slutsatsen att koncessionerna har beviljats i strid med föreskriften i

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: Utredningen ger inte heller stöd för slutsatsen att bedömningen enligt 3 kap. 5 § miljöbalken, dvs. att koncessionerna inte skulle medföra påtaglig påverkan på riksintresset för rennäringen, varit felaktig. Villkoret att inskränkningar i egendomsskyddet ska ha tillkommit i enlighet med vad som föreskrivs i lag kan inte tolkas så att en bedömning enligt lagen i fråga, även om den i efterhand kan ifrågasättas, skulle innebära att inskränkningen tillkommit utan lagstöd. De inskränkningar i samebyns egendomsskydd som följer av koncessionsbesluten kan därmed inte anses stå i strid med villkoret i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen, att de ska ha tillkommit i enlighet med förutsättningarna i lag.

text: Justitiekanslern anser inte heller att utredningen ger stöd för bedömningen att inskränkningarna i samebyns rätt att bedriva rennäring genom koncessionsbesluten för Svartlidengruvan K nr 1 och Stortjärnhobben K nr 1 har blivit så betungande att de därigenom kan anses ha kommit i konflikt med egendomsskyddet. I den delen kan det konstateras att Europadomstolen har anlagt ett för den enskilde förhållandevis strängt synsätt och att konventionsstaterna i dessa hänsseende åtnjuter ett förhållandevis stort bedömningsutrymme (se t.ex. Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, fjärde upplagan s. 562). Samebyns uppfattning att det samlade resultatet blir alltför betungande, om ytterligare koncessioner beviljas såsom för Rönnbäcken K nr 1 och 2, kan inte beaktas i detta ärende. Den samlade effekten av tidigare beviljade koncessioner kan påverka möjligheten att bevilja ytterligare koncessioner men senare beviljade koncessioner kan inte leda till slutsatsen att resultatet av tidigare beviljade koncessioner kommit i konflikt med egendomsskyddet.

text: Sammanfattning

text: Justitiekanslern bedömer att beviljandet av koncessionerna för Svartlidengruvan K nr 1 och Stortjärnhobben K nr 1 inte har kommit i konflikt med Vapsten samebys egendomsskydd enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen och att samebyns rätt till domstolsprövning i en rättssäker process enligt artikel 6.1 i konventionen inte har åsidosatts vid beviljandet av koncessionerna. Det har således inte förekommit någon konventionsöverträdelse som kan grunda rätt till skadestånd för samebyn. Samebyns anspråk ska därför avslås. Vid denna utgång ska inte heller någon ersättning för ombudskostnader i ärendet här utgå.


title: Skadeståndsanspråk mot staten på grund av en kronofogdemyndighets försäljning av aktier i ett utmätningsärende

text: Justitiekanslern uppdrar åt Riksskatteverket att ombesörja att 2 737 kr utbetalas till AA.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA restfördes den 28 augusti 1996 hos Kronofogdemyndigheten i Göteborg, Skövdekontoret, för kvarskatt med 4 400 kr. Vid en beräkning av AA:s förbehållsbelopp konstaterade kronofogdemyndigheten att förutsättningar för löneutmätning inte förelåg. Den 20 september 1996 erhöll kronofogdemyndigheten uppgift från Värdepapperscentralen om att AA hade utmätningsbara tillgångar i form av 220 aktier i Falbygdens Energi AB. Till täckande av statens fordran på AA utmätte kronofogdemyndigheten den 11 november 1996 samtliga dennes aktier på VP-kontot samt uppdrog därefter åt Föreningsbanken att sälja de utmätta aktierna till bästa pris. I kronofogdemyndighetens försäljningsbegäran till banken föreskrev myndigheten att försäljningen skulle täcka ett belopp om 5 505 kr, vilket förutom statens fordran på skatt även skulle täcka uppkommen dröjsmålsavgift och grundavgift. Den 17 januari 1997 redovisade banken en försäljningslikvid till kronofogdemyndigheten på 17 380 kr. Efter avdrag för ett belopp motsvarande skatteskulden jämte uppkomna avgifter utbetalade kronofogdemyndigheten den 30 januari 1998 till AA överskjutande medel från försäljningen med 11 919 kr.

text: Anspråket m.m.

text: AA har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med 91 481 kr. Som grund för sitt anspråk har han åberopat att kronofogdemyndigheten gjort sig skyldig till skadeståndsgrundande fel eller försummelse genom att utmäta och låta försälja hela hans aktieinnehav eftersom skatteskulden var väsentligt mindre än aktiernas sammanlagda värde. Skadeståndsberäkningen har gjorts med utgångspunkt från aktiens kurs (470 kr) i maj 1998 när anspråket gavs in till Justitiekanslern med avdrag för det belopp (11 919 kr) som han tidigare mottagit av kronofogdemyndigheten.

text: Riksskatteverket har avgett yttrande. Till verkets yttrande har bifogats ett yttrande från Kronofogdemyndigheten i Göteborg. Yttrandena fogas till detta beslut som bilaga (här utesluten).

text: AA har lämnat synpunkter på yttrandena.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller förmögenhetsskada som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Som Riksskatteverket framhållit borde kronofogdemyndigheten vid utmätningstillfället ha kontrollerat aktiernas värde och därvid endast utmätt och försålt den del av AA:s aktieinnehav som svarade mot utmätningsfordringen. Det fel eller den försummelse som förekommit i kronofogdemyndighetens handläggning i utmätningsärendet är av sådan beskaffenhet att staten har att ersätta AA för den skada som han lidit till följd härav.

text: AA har gjort gällande att hans skada skall beräknas med utgångspunkt från det värde hela aktieinnehavet skulle ha haft för honom om han fortfarande i maj 1998 hade kunnat disponera över aktierna. Att beräkna skadeståndet på detta sätt skulle emellertid stå i uppenbar strid med det huvudsakliga syftet bakom skadeståndsinstitutet, nämligen att försätta den skadelidande i samma situation som om den skadevållande handlingen inte hade skett. Eftersom kronofogdemyndigheten under alla omständigheter hade haft att utmäta och försälja åtminstone viss del av AA:s aktieinnehav, kan det inte komma i fråga att utge skadestånd till honom beräknad utifrån samtliga de aktier som han ägde vid försäljningstillfället. Frågan måste enligt min mening i stället prövas med utgångspunkt från det antal aktier som AA skulle ha haft i behåll om kronofogdemyndigheten hade begränsat försäljningen till att avse det antal aktier som svarade mot utmätningsfordringen.

text: Kronofogdemyndigheten har i denna fråga ansett att det borde hade ha varit tillräckligt att sälja ca 80 aktier för att täcka statens fordran på AA. Statens fordran uppgick vid tidpunkten för försäljningsuppdraget till 5 505 kr. Av utredningen i ärendet framgår att aktierna såldes till en kurs på 79 kr. På grund härav torde det enligt min mening ha varit tillräckligt att sälja 70 aktier för att täcka statens anspråk på AA (70 aktier x 79 kr = 5 530 kr). Jag har då bortsett från eventuell courtageavgift hos banken, eftersom det av yttrandena hit inte framgår att någon sådan avgift har utgått vid försäljningen. Vid nu nämnda förhållanden borde AA efter kronofogdemyndighetens försäljning i sin besittning alltså ha haft kvar 150 av 220 aktier. Detta bör vara utgångspunkten vid beräkningen av skadeståndet. Det kan emellertid inte gärna komma i fråga att AA skall ersättas för hela förlusten av 150 aktier.

text: Vid bestämmandet av skälig skadeståndsersättning skall nämligen beaktas att det enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer åligger en skadelidande att försöka begränsa sin skada. Gör han inte det kan skadeståndet på grund av medvållande helt bortfalla eller jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt.

text: AA:s skadeståndsanspråk avser ersättning för den värdeförlust som han gjort med anledning av att han berövats möjligheten att disponera över de utmätta och därefter försålda aktierna. Värdeförlusten hade i väsentlig mån emellertid kunnat undvikas om AA hade återköpt aktierna när han fick del av överskottet från utmätningsförsäljningen.

text: Enligt kronofogdemyndighetens yttrande, till vilket Riksskatteverket anslutit sig, bör AA vara berättigad till en ersättning som utgörs av skillnaden mellan det till honom den 30 januari 1997 utbetalade beloppet från aktieförsäljningen och den kostnad han då skulle ha haft för att återanskaffa de felaktigt sålda aktierna. På skäl som anförs i det följande anser jag emellertid att en skadeståndsberäkning av detta slag tillämpad fullt ut i detta fall skulle få konsekvenser som inte framstår som skäliga.

text: När kronofogdemyndigheten utbetalade överskottet från aktieförsäljningen till AA hade kursen för den aktuella aktien stigit till 83 kr. Eftersom det till honom utbetalade överskottet från försäljningen uppgick till 11 919 kr kunde han med dessa medel vid den aktuella tidpunkten som mest återköpa 143 av 150 aktier (143 aktier x 83 kr = 11 869 kr ). För de återstående sju aktierna hade AA behövt betala ytterligare drygt 500 kr. Av handlingarna i ärendet framgår dock att kronofogdemyndigheten vid en utredning av AA:s ekonomiska förhållanden under hösten 1996 fann att förutsättningar för löneutmätning inte förelåg och att han saknade andra utmätningsbara tillgångar än de sedermera utmätta aktierna. I brist på annan utredning får det därför antas att AA vid kronofogdemyndighetens utbetalning av överskottet från aktieförsäljningen visserligen hade ekonomisk förmåga att återanskaffa 143 aktier, men att han saknade förmåga att förvärva de ytterligare sju aktier genom vilka han skulle ha försatts i samma situation som om kronofogdemyndighetens felaktiga aktieförsäljning inte hade ägt rum. Med hänsyn till det tidigare nämnda syftet bakom skadeståndsinstitutet får det vid angivna förhållanden anses som närmast oskäligt att bestämma skadeståndsersättningen med utgångspunkt från den merkostnad som ett återanskaffande av samtliga aktier hade inneburit för AA.

text: AA har inte lämnat någon godtagbar förklaring till sin underlåtenhet att i görlig mån återköpa aktierna för att begränsa skadan. Det kan då inte anses skäligt att ersätta honom för någon form av värdeförlust som avser de 143 aktier han haft möjlighet att återanskaffa. Han bör däremot erhålla ersättning för det värde han gått förlustig såvitt avser övriga sju aktier.

text: Den ersättning som sålunda skall utbetalas till AA bör enligt min mening motsvara aktiens värdeökning från tidpunkten för kronofogdemyndighetens försäljning till dess anspråket inkom hit i maj 1998. Värdeökningen avseende varje aktie uppgår då till 391 kr (470 - 79). Mot detta beräkningssätt kan visserligen invändas att det skulle innebära att AA utan något eget risktagande gör en spekulationsvinst på statens bekostnad. Även om utredningen inte ger underlag för någon bestämd slutsats om att AA, om han hade varit bibehållen sin rätt, skulle ha avyttrat sitt aktieinnehav innan anspråket framställdes här får beräkningssättet ändå godtas i detta fall.

text: Sammanfattningsvis anser jag således att skadestånd skall utgå till AA med (7 x 391 kr) 2 737 kr. Jag uppdrar åt Riksskatteverket att ombesörja utbetalningen av detta belopp till AA.

text: Ärendet avlutas härmed.


title: Remissyttrande över betänkandet Översyn av personuppgiftslagen (SOU 2004:6)

text: Förslagen i huvudsak

text: I betänkandet föreslås att

text: personuppgiftslagens

text: hanteringsmodell inte skall behöva tillämpas beträffande hanteringen av harmlösa personuppgifter som inte ingår i personregister. En ändring av

text: personuppgiftslagen

text: i dessa avseenden är tveklöst angelägen och efterfrågad. För egen del ställer jag mig så långt bakom utredningens förslag.

text: Utredningen har gått igenom de rättsliga förutsättningarna för att undanta hanteringen av de angivna personuppgifterna från tillämpningen av vissa bestämmelser i

text: personuppgiftslagen

text: . Enligt min mening synes utredningens bedömning av de rättsliga förutsättningarna vara väl övervägd. Det återstår emellertid alltjämt vissa frågetecken, bl.a. när det gäller vad som ligger i EG-direktivets begrepp "fri- och rättigheter" (artikel 13.1 g), se betänkandet s. 109 f. Såvitt kan bedömas har utredningen uttömt möjligheterna att bringa klarhet i den rätta innebörden av begreppet. Mot bakgrund av den omfattande analys som utredningen har gjort delar jag uppfattningen att den föreslagna begränsningen av

text: personuppgiftslagen

text: bör vara möjlig enligt EG-direktivet.

text: Skadeståndsregeln m.m.

text: Utredningen föreslår att behandlingen av personuppgifter enligt 5 a § skall få utföras bara om behandlingen inte innebär ett otillbörligt intrång i den personliga integriteten. Utredningen har övervägt om begreppet "otillbörligt intrång i den personliga integriteten" bör preciseras i lagtexten eller i en annan författningstext (s. 143 f.) och kommit fram till att någon sådan precisering inte bör ske. I avsnitt 7.7.5 diskuteras om en överträdelse av bestämmelsen bör förenas med sanktioner. Utredningens slutsats är att en överträdelse av den föreslagna bestämmelsen bör vara förenad med skadeståndsskyldighet. Det är däremot, anser utredningen, inte nödvändigt att straffbelägga brott mot bestämmelsen.

text: Den föreslagna ordningen ter sig inte invändningsfri. För den som tillämpar bestämmelsen kommer det - i brist på närmare precisering i lagtexten - att råda oklarheter om vad som är en tillåten behandling. Vilka förfaranden som kan anses skadeståndsgrundande kommer därmed i hög grad att överlämnas till rättspraxis.

text: En annan fråga är om det över huvud taget är lämpligt med en särskild skadeståndsbestämmelse i detta fall. Skadeståndsbestämmelsen i

text: personuppgiftslagen

text: är speciell - jämfört med reglerna i

text: skadeståndslagen

text: - genom att den innefattar ett strikt skadeståndsansvar och ger en rätt till skadestånd för kränkning utan att ett brottsligt förfarande måste visas. Det synes inte självklart att en överträdelse av den föreslagna

text: 5 a §

text: skall föranleda skadeståndsansvar enligt reglerna i

text: personuppgiftslagen

text: . Ett alternativ vore att tillämpa

text: skadeståndslagen

text: i denna del, närmast

text: 2 kap. 3 §

text: . Frågan framstår som komplicerad och borde övervägas betydligt noggrannare än utredningen synes ha gjort. Skadestånd för "otillbörligt intrång i den personliga integriteten" är nämligen en nyhet i svensk rätt när rekvisitet anges på det sättet.

text: Ytterligare en fråga är om en överträdelse av bestämmelsen skall vara straffri. Utredningen har inte närmare redovisat sina överväganden i denna del. Det förefaller inte givet att den som behandlar exempelvis känsliga personuppgifter i strid med

text: 13 § personuppgiftslagen

text: i ett personregister skall riskera straff medan motsvarande behandling i löpande text skall vara straffri. Ståndpunkten borde i varje fall motiveras bättre.

text: De frågor som jag nu har tagit upp bör enligt min mening bli föremål för ytterligare överväganden under den fortsatta beredningen.

text: Som framgår av betänkandet handlägger Justitiekanslern anspråk på skadestånd mot staten med stöd av

text: 48 § personuppgiftslagen

text: , se

text: 3 § lagen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. De anspråk som riktas mot staten har hittills rört anspråk som grundas på olika fel i myndighetsregister. Den nu föreslagna ändringen kommer därför - såvitt kan överblickas - inte att få någon praktisk konsekvens för statens skadereglering.

text: Övrigt

text: Beträffande lagtextens utformning har jag ett smärre påpekande. Som rubrik till den föreslagna 5 a § anges "Personuppgifter som inte ingår i personregister". Begreppet "personregister" förekommer inte i

text: personuppgiftslagen

text: i dess nuvarande lydelse. I förarbetena diskuterades begreppet, se bl.a.

text: SOU 1997:39 s. 496

text: f. och det konstaterades att begreppet kunde ha olika innebörd. I dag förekommer såväl "personregister" som "databas" i författningstext för att beteckna en strukturerad samling av personuppgifter. Mot bakgrund av det sagda och av att

text: 3 § personuppgiftslagen

text: innehåller vissa legaldefinitioner bör det övervägas om inte den definition som ges i

text: 5 a §

text: bör lyftas till

text: 3 §

text: Övriga förslag som läggs fram i betänkandet föranleder inga särskilda synpunkter från min sida.