publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om rättsliga förutsättningar förelegat för ett beslut om husrannsakan i transportmedel

org: jo

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Efter en anonym anmälan till JO och efter att ha granskat Polismyndighetens i Västernorrlands län handlingar i ärendet, beslutade chefsJO Eklundh att inleda en förundersökning om misstänkt tjänstefel. Under förundersökningen hölls förhör med tre polismän och en assistent. Förundersökningen lades ned eftersom det inte längre fanns anledning att anta att brott hade begåtts. Vid förundersökningen och utredningen i övrigt i ärendet framkom bl.a. följande.

type: stycke

text: En person ringde den 1 juni 2000 strax före kl. 23.00 till SOS Alarm AB och uppgav att det i en viss lägenhet hade förekommit skottlossning och att en namngiven skottskadad kvinna fanns i lägenheten. När man kontrollringde till det telefonnummer från vilket larmet ringts in, nådde man endast ett mobilsvar på finska. Inspektören AA utsågs till polisinsatschef och beordrades till platsen. På plats begärde han bl.a. ett beslut om husrannsakan i transportmedel. Vakthavande befälet, inspektören BB, beslutade i enlighet med hans begäran. Syftet med detta beslut var att kontrollera de fordon som lämnade det bostadsområde där lägenheten var belägen. Kontrollen gick till på så sätt att fordonen stoppades varefter registreringsnumren noterades och förarnas körkort kontrollerades. Polismännen gjorde också en allmän kontroll för att se om något såg misstänkt ut. Inga bagageutrymmen öppnades och ingen bil genomsöktes. I lägenheten genomfördes en husrannsakan med hjälp av nycklar till denna. Vid husrannsakan påträffades lägenhetsinnehavaren som låg och sov. Det fanns inga spår eller annat som tydde på att det som anmälts till SOS Alarm AB hade inträffat där. Lägenhetsinnehavaren hade ingen förklaring till larmet.

text: I ett beslut den 10 november 2000 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Beslutet om husrannsakan i transportmedel För att söka efter någon som skall gripas, anhållas eller häktas som misstänkt för ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra år, eller försök till ett sådant brott, får husrannsakan företas i transportmedel på viss plats,

text: om det finns särskild anledning att anta att den sökte kan komma att passera platsen (

text: 28 kap. 2 a §

text: RB). Åtgärden skall alltså föregås av en sannolikhetsprövning. Husrannsakan med stöd av denna bestämmelse kan bli aktuell t.ex. utmed tänkbara flyktvägar från brottsplatsen (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: del 2 s. 28:10b).

text: Av utredningen framgår att inspektören BB beslutade om husrannsakan i de fordon som kunde komma att lämna det område där lägenheten fanns. Han grundade sitt beslut på bedömningen att det kunde vara fråga om ett sådant grovt brott som åsyftas i

text: 28 kap. 2 a §

text: RB och att det fanns en risk för att gärningsmannen skulle lämna området i ett fordon.

text: Den grundläggande förutsättningen för att husrannsakan i transportmedel skall få företas är att den eftersökte skall bli föremål för ett tvångsingripande av det slag som anges i bestämmelsen, dvs. gripande, anhållande eller häktning. Uttrycket ”skall anhållas eller häktas” avser verkställighet av ett redan fattat beslut om anhållande eller häktning (jfr vad som sägs om innebörden av detta uttryck i JO 1993/94 s. 66). Uttrycket ”skall gripas” syftar däremot på ett nära förestående beslut om frihetsberövande fattat av en polisman. Som ett exempel på en sådan situation kan nämnas att en person, som får gripas med stöd av

text: 24 kap. 7 § första stycket

text: RB och som med anledning härav förföljs av en polisman, försvinner in i en bil eller något annat transportmedel.

text: I det här aktuella fallet fanns det inte något anhållnings- eller häktningsbeslut. Det förhöll sig inte heller så att något gripande av en misstänkt gärningsman som hade iakttagits eller lokaliserats av polisen var nära förestående. Av utredningen framgår i stället att polisen inte hade fått någon som helst uppgift om någon gärningsman. Gärningsmannen – om någon sådan över huvud taget fanns – var således helt okänd för polisen. Det står redan av dessa skäl klart att det vid tillfället saknades rättsliga förutsättningar att tillämpa bestämmelsen i

text: 28 kap. 2 a §

text: RB.

text: Av förhören med inspektören AA och polisassistenterna CC och DD framgår emellertid att BB:s beslut om husrannsakan i transportmedel inte kom att verkställas på annat sätt än genom att polismännen, efter att ha stoppat fordonen, såg in genom dessas rutor samt noterade fordonens registreringsnummer och i vissa fall också förarnas personnummer. Polismännen gjorde däremot inte några undersökningar invändigt i fordonen eller i dessas bagageutrymmen eller andra dolda utrymmen för att försöka finna en gärningsman. DD har beskrivit förfarandet som en ”lätt och flyktig kontroll”.

text: Som framgår av redogörelsen i det föregående har AA betecknat det förfarande som nyss har beskrivits som husrannsakan i transportmedel. Också CC har använt detta uttryck, och han har till yttermera visso dokumenterat de iakttagelser som gjordes i en handling som rubricerats som ”Husrannsakan enl.

text: RB 28:2

text: a”. Det står således klart att polismännen har missuppfattat innehållet i bestämmelsen om husrannsakan i transportmedel. Jag utgår därför från att berörda polismän informeras om innebörden av denna.

text: Jag vill i sammanhanget erinra om att en polisman enligt

text: 22 § polislagen (1984:387)

text: har rätt att under vissa förutsättningar stoppa ett fordon eller annat transportmedel. Bestämmelsen gör det bl.a. möjligt för en polisman att stoppa ett transportmedel, om det finns anledning att anta att någon som färdas i detta har gjort sig skyldig till brott. Av detta krav på en konkret brottsmisstanke mot någon som färdas i transportmedlet följer att bestämmelsen inte ger polisen rätt att stoppa ett transportmedel i rent spaningssyfte (se Berggren– Munck,

text: Polislagen

text: , 3:e uppl. s. 141 f. och Rikspolisstyrelsen,

text: Polislagen

text: med kommentarer, s. 109).

text: Sedan det genom CC:s och DD:s uppgifter framkommit att fordonskontrollen företagits på det sätt som har beskrivits i det föregående, fanns det inte längre grund för antagande att något tjänstefel hade ägt rum i samband med denna. Som framgår av det nyss sagda innebär detta emellertid inte att förfarandet framstår som godtagbart.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord: Förundersökning Sekretess Tvångsmedel/tvångsåtgärder Utmätning

title: Anmälan mot Polismyndigheten Dalarna för att myndigheten lämnat sekretessbelagd uppgift till Kronofogdemyndigheten om egendom som omhändertagits i samband med ett polisingripande

sammanfattning: En person misstänktes för ringa narkotikabrott och medtogs för kroppsbesiktning. I samband därmed omhändertog polisen en klocka som den misstänkte bar på sig. Sedan det framkommit att den misstänkte hade skulder i mål hos Kronofogdemyndigheten lämnade polisen uppgiften om klockan till Kronofogdemyndigheten som omgående beslutade om utmätning av den. Sekretessbelagda uppgifter om egendom som polisen påträffar i sin verksamhet kan efter en intresseavvägning i det enskilda fallet lämnas till Kronofogdemyndigheten med stöd av den s.k. generalklausulen i offentlighetsoch sekretesslagen. Vid intresseavvägningen ska det intresse som sekretessen är avsedd att skydda ställas mot det intresse som Kronofogdemyndigheten företräder. Omständigheter av betydelse vid intresseavvägningen är bl.a. egendomens värde, Kronofogdemyndighetens möjligheter att för egen del säkerställa utmätning och skuldbeloppets storlek. De omständigheter som i detta fall beaktades vid intresseavvägningen var sådana att polisen hade rätt att lämna den sekretessbelagda uppgiften till Kronofogdemyndigheten.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde advokaten AA, såsom ombud för BB, kritik mot Polismyndigheten Dalarna och anförde i huvudsak följande.

text: Den 28 februari 2012 var BB föremål för ett polisingripande. I samband med ingripandet tog polisen ifrån honom en klocka och uppgav att anledningen till detta var att han hade skulder hos Kronofogdemyndigheten. Polismyndigheten underrättade Kronofogdemyndigheten om klockan och överlämnade den dit. Enligt vad som framgår av polismyndighetens avrapporteringspromemoria över ingripandet var klockan aldrig tagen i beslag, utan ”tillfälligt i polisens besittning”. Polisen hade inte rätt att förfoga över klockan på det sätt som skedde. Det var inte förenligt med offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, att lämna ut uppgiften om innehavet till Kronofogdemyndigheten då det inte var uppenbart att intresset av att

text: lämna ut uppgiften hade företräde framför intresset av att skydda uppgiften. En sådan tillämpning av den s.k. generalklausulen skulle medföra att polisen godtyckligt kan ta föremål från personer för att säkra skulder hos Kronofogdemyndigheten.

text: Enligt en promemoria upprättad av rättsenheten vid Polismyndigheten Dalarna skulle exempelvis anknytning till organiserad brottslighet, med hänsyn till dess systemhotande karaktär, vara en sådan omständighet som möjliggör ett uppgiftslämnande till Kronofogdemyndigheten med stöd av generalklausulen. Vidare skulle summan av det beslagtagna godset kunna indicera att pengarna härrör från brott och ett uppgiftslämnande kunna komma i fråga. Polismyndighetens uppfattning synes inte ha stöd i lag eller doktrin. BB har under alla förhållanden inte någon anknytning till organiserad brottslighet och har inte åtkommit klockan på olagligt sätt.

text: Enligt polismyndighetens promemoria ska uppgiftslämnandet dokumenteras genom en tjänsteanteckning med en kort redogörelse för bakgrunden, bestämmelser som har tillämpats och befattningshavarens bedömning. Så har inte skett i detta fall.

text: Till anmälan bifogades bl.a. den av Polismyndigheten Dalarna upprättade promemoria till vilken anmälaren hänvisade.

text: Utredning

text: Handlingar från Polismyndigheten Dalarna hämtades in och granskades.

text: Efter att ha anmodats att yttra sig inkom Rikspolisstyrelsen (rikspolischefen CC) med yttrande. Till yttrandet bifogades ett yttrande från Polismyndigheten Dalarna (länspolismästaren DD).

text: Polismyndigheten lämnade följande redogörelse för handläggningen av det aktuella ärendet.

text: Den 28 februari 2012 blev BB, då han uppvisade tydliga tecken på narkotikapåverkan och det således fanns en skälig misstanke om narkotikabrott, medtagen till polisstationen i Falun för efterföljande kroppsbesiktning och kroppsvisitation. Sedermera gjordes en anmälan på innehav och bruk av narkotika, ringa brott […]. Enligt protokoll över kroppsvisitation var ändamålen med visitationen att söka efter föremål som är underkastade beslag (i förevarande fall narkotika) samt säkerhetsskäl […]. Vid kroppsvisitationen upptäcktes att BB hade en stor tung klocka på sin arm. Denna undersöktes eftersom polismännen befarade att den kunde gömma narkotika. Eftersom klockan var stor och tung och polismännen befarade att den kunde användas som knogjärn fick klockan vara kvar i ansvariga polismäns besittning på grund av säkerhetsskäl. Under förhör uppgav BB att han hade skulder på cirka 30 000 kr hos Kronofogden. Polismännen gjorde bedömningen att hans klocka, som tillfälligt var i polisens besittning, hade ett ganska högt värde. BB berättade dessutom spontant att klockan var värd cirka 20 000 kr. Mot bakgrund härav beslutade en av polismännen att underrätta Kronofogden om att klockan fanns i polisens besittning. Kronofogden beslutade om förbud att lämna ut klockan till någon annan än Kronofogden.

text: Efter att ha redogjort för bakgrunden och den rättsliga regleringen redovisade Rikspolisstyrelsen följande bedömning.

text: Omhändertagandet av klockan

text: Inledningsvis konstaterar Rikspolisstyrelsen att BB har medtagits till polisstationen för kroppsbesiktning och kroppsvisitation med anledning av misstanke om narkotikabrott. BB har sålunda tillfälligt omhändertagits för att de aktuella åtgärderna skulle kunna utföras och har såvitt framkommit släppts direkt efter att dessa utförts. En avvisitering, dvs. en provisorisk skyddsvisitation, genomfördes vid omhändertagandet med stöd av

text: 19 § polislagen

text: . För det fall den misstänkte personen ska tas in i häkte eller polisarrest - vilket sannolikt inte var helt klarlagt vid omhändertagandet - finns också stöd för sådan skyddsvisitation i

text: 4 kap. 2 § häkteslagen (2010:611)

text: . Då klockan bedömdes kunna utgöra ett sådant farligt föremål som avses i

text: 19 § första stycket 1 polislagen

text: omhändertogs den tillfälligt av polismännen med stöd av den angivna bestämmelsen. Klockan har såvitt framkommit sålunda inte varit tagen i beslag enligt bestämmelserna i

text: 27 kap.

text: RB. I förarbetena till vissa ändringar i

text: polislagen

text: anges att omhändertagen egendom bör återlämnas så snart omhändertagandet inte längre behövs för att syftet med åtgärden ska uppnås (

text: prop. 2003/04:159 s. 17

text: ). Det finns enligt Rikspolisstyrelsens mening inget som tyder på att omhändertagandet av klockan varat under en längre tid, beroende på kontakterna med Kronofogdemyndigheten, än vad som syftet med åtgärderna motiverat (dvs. kroppsvisitationen och kroppsbesiktningen). Omhändertagandetiden synes sålunda inte ha fördröjts med anledning av kontakterna med Kronofogdemyndigheten. Utifrån vad som går att utläsa av den dokumentation som Rikspolisstyrelsen tagit del av bedömer styrelsen att såväl den genomförda skyddsvisitationen som omhändertagandet av klockan har hanterats i enlighet med gällande författningar och i övrigt på ett korrekt sätt.

text: Distansutmätningen

text: Egendom som har tagits i förvar i avvaktan på att kvarstad utverkas eller i beslag kan bli föremål för s.k. distansutmätning enligt

text: 4 kap. 7 §

text: UB [

text: utsökningsbalken

text: ]. Detta gäller också sådan egendom som har omhändertagits för den intagnes räkning i häkte eller polisarrest. Distansutmätning innebär att Kronofogdemyndigheten fattar beslut om utmätning utan att egendomen är omedelbart tillgänglig. Beslut om utmätning fattas i regel under ett telefonsamtal varigenom den myndighet som omhändertagit egendomen - vanligtvis Polisen, Ekobrottsmyndigheten eller Tullverket - underrättar Kronofogdemyndigheten om att exempelvis ett beslag hävts. Samtidigt som Kronofogdemyndigheten meddelar per telefon eller fax att egendomen utmäts förbjuds myndigheten att lämna ut egendomen till den misstänkte eller någon annan som gör anspråk på egendomen (Kronofogdemyndighetens handledning 2010-10-20, dnr

text: 808 12552-10/112

text: ). En förutsättning för distansutmätning är enligt Rikspolisstyrelsens tolkning av

text: 4 kap. 7 §

text: UB samt Kronofogdemyndighetens handledning att egendomen har beslagtagits eller omhändertagits på annat sätt. Motivet till det förefaller vara att först då anses egendomen kunna identifieras på ett sådant sätt som krävs enligt

text: 4 kap. 7 §

text: UB. I det nu aktuella fallet kontaktade polismyndigheten Kronofogdemyndigheten under tiden klockan var omhändertagen och därmed i polismyndighetens besittning. Därmed synes förutsättningarna för distansutmätning enligt Rikspolisstyrelsens mening vara uppfyllda. Detta är emellertid en fråga som Kronofogdemyndigheten ansvarar för att bedöma. Rikspolisstyrelsen anser emellertid att det inte finns skäl att bedöma omhändertagna föremål på annat sätt än beslagtagna föremål. I båda fallen är egendomen i polis-

text: myndighetens besittning. Av Kronofogdemyndighetens handledning (a. ovan) framgår att någon skillnad inte heller görs i detta hänseende. Rikspolisstyrelsen anser sålunda att polismyndigheten ägt förfoga över klockan på det sätt som skett.

text: Utlämnande av sekretessbelagda uppgifter

text: Uppgifter i en förundersökning kan omfattas av sekretess enligt

text: 18 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL. Eftersom sekretesskyddet följer med uppgifterna i dessa fall kan sådana uppgifter i många fall lämnas ut till en annan myndighet utan hinder av sekretess. Rikspolisstyrelsen går därför inte närmare in på de avvägningar som görs vid utlämnande i dessa fall. Genom kontakten med Kronofogdemyndigheten har polismyndigheten lämnat ut uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. Sådana uppgifter omfattas av sekretess enligt

text: 35 kap. 1 §

text: OSL. Den sekretessbrytande bestämmelsen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL (generalklausulen) innebär dock att uppgifter som omfattas av sekretess i vissa fall, efter en prövning i varje enskilt fall, kan lämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Det framgår inte uttryckligen av avrapporteringspromemorian att en sådan intresseavvägning som krävs vid tillämpningen av bestämmelsen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL har ägt rum. Det framgår av avrapporteringspromemorian att en bedömning i frågan ändå har gjorts genom att det BB uppgivit om sina skulder till Kronofogdemyndigheten samt klockans värde har dokumenterats och därefter har kontakter tagits med Kronofogdemyndigheten. Av länspolismästarens skrivelse till BB:s ombud den 9 mars 2012 anges vidare att de beslutande polismännen har gjort bedömningen att det är uppenbart att intresset av att lämna ut uppgifterna har företräde framför intresset av att skydda uppgifterna om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. Det hade emellertid varit önskvärt att denna bedömning hade dokumenterats i avrapporteringspromemorian eller på annat sätt. Å andra sidan är det inte rimligt att kräva av polispersonal i yttre tjänst att de dokumenterar varje övervägande som görs. Något krav på dokumentation av den sekretessprövning som föregår ett utlämnande av uppgifter finns inte heller. JO har i två äldre beslut (JO 1987/88 s. 93 och 1988/89 s. 45) behandlat frågan om Polisens möjligheter att underrätta Kronofogdemyndigheten om egendom som har tagits i beslag eller som Polisen på annat sätt har fått kännedom om. Fallen gällde polismyndigheter som informerat Kronofogdemyndigheten om egendom som tillhörde brottsmisstänkta och som myndigheterna tagit i beslag eller fått kännedom om på annat sätt. Kronofogdemyndigheten fick därigenom möjlighet att säkra betalning för den misstänktes skulder genom att försäkra sig om egendomen. JO anförde att de uppgifter som av Polisen lämnats till Kronofogdemyndigheten omfattades av sekretess enligt dåvarande

text: 9 kap. 17 § sekretesslagen

text: och att den sekretessbrytande bestämmelse som kunde bli aktuell var generalklausulen. Vidare fann JO att avvägningen mellan den enskildes och Kronofogdemyndighetens intresse inte hade utfallit på ett riktigt sätt och att polismyndigheterna inte haft rätt att utan författningsstöd lämna uppgift till Kronofogdemyndigheten om den aktuella egendomen. Ekosekretessutredningen har i sitt betänkande (

text: SOU 1999:53, s. 350

text: f.) ansett att JO:s uttalanden i nämnda ärenden har varit väl kategoriska när det gäller frågan om generalklausulens tillämpning. Utredningen framhöll också – i motsats till JO:s ståndpunkt – att det inte finns något generellt hinder mot att tillämpa generalklausulen i samarbetet mellan Polisen och Kronofogdemyndigheten. En annan sak är att det är en grannlaga uppgift att avväga om intresset av att lämna uppgiften i det enskilda fallet väger över det intresse som sekretessen ska skydda. JO har dock i ett senare beslut (1999-03-09, dnr 3746-1997) uttalat att

text: sekretesslagen

text: enligt sin ordalydelse inte utesluter att en uppgift som omfattas av sekretess enligt

text: 9 kap. 17 § sekretesslagen

text: efter en intresseavvägning i det enskilda fallet lämnas från en polis- eller åklagarmyndighet till Kronofogdemyndigheten.

text: I sammanhanget bör nämnas att Ekosekretessutredningen, för att underlätta samarbetet mellan bl.a. Polisen och Kronofogdemyndigheten, föreslog att myndigheter som hanterar beslag, främst Polisen och Tullverket, ska underrätta Kronofogdemyndigheten om att en person har tillgångar som är tillgängliga för exekutiva åtgärder. Förslaget har inte lett till någon lagstiftning. Även de samarbetsformer som inrättats mot bakgrund av regeringens uppdrag till Rikspolisstyrelsen och vissa andra myndigheter att vidta åtgärder för att säkerställa en effektiv och uthållig bekämpning av den grova organiserade brottsligheten (Ju 2008/5776/PO), bl.a. regionala underrättelsecenter, bör nämnas i detta sammanhang. Dessa nya former för myndighetssamverkan har varit i bruk sedan den 1 september 2009 och bygger i hög utsträckning på informationsutbyte mellan de myndigheter som ingår i samverkan. Sådant informationsutbyte sker till stor del med stöd av generalklausulen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL. Det finns även andra exempel på samarbetsformer mellan myndigheter som syftar till att bekämpa brott och där en viktig förutsättning för samarbetet är informationsutbyte med stöd av generalklausulen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL. I slutredovisningen till regeringen av det ovan angivna uppdraget anförde Rikspolisstyrelsen och de andra myndigheter som omfattades av uppdraget bl.a. att det finns problem förknippade med tillämpningen av generalklausulen vid uppgiftslämnande och att tillämpningen innebär svåra avvägningar i det enskilda fallet (Rikspolisstyrelsens skrivelse den 26 juni 2009, POA-400-4599/08). Vidare framfördes i redovisningen att stöd för ett mer långsiktigt och rutinmässigt uppgiftslämnande mellan bl.a. de brottsbekämpande myndigheterna saknas och att det är angeläget att det skyndsamt tillskapas ett sådant stöd för informationsutbyte. Mot bakgrund av denna skrivelse har frågan om förbättrade möjligheter att utbyta uppgifter mellan myndigheter som samverkar mot grov organiserad brottslighet varit föremål för en utredning (

text: SOU 2011:80

text: ). Förslagen i utredningen bereds för närvarande inom Regeringskansliet. Generalklausulen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL är av avgörande betydelse för att myndigheter ska kunna samverka för att bekämpa brott samt försvåra för människor att försörja sig genom brottslig verksamhet. Myndigheternas samverkan i detta hänseende är vidare av mycket stor betydelse för att nå framgång i den brottsbekämpande och brottsförebyggande verksamheten. Inom polisorganisationen är det väl känt, genom utbildningar och information i övrigt, att en tillämpning av generalklausulen förutsätter en intresseavvägning som måste göras i varje enskilt fall. Det framgår också av yttrandet från Polismyndigheten Dalarna att polismyndigheten informerat om hur bestämmelsen ska tillämpas. Den intresseavvägning som ska göras enligt bestämmelsen är inte alltid särskilt enkel utan är ofta förknippad med osäkerhet och rädsla för att göra felaktiga bedömningar. Det är främst mot denna bakgrund som Rikspolisstyrelsen m.fl. myndigheter har hemställt hos regeringen om ett mer ändamålsenligt stöd för uppgiftsutlämnande mellan myndigheter i dessa sammanhang. Även i de fall det inte är fråga om att bekämpa grov organiserad brottslighet finns det ofta starka skäl att kunna lämna uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden vidare till en annan myndighet som kan vidta åtgärder, t.ex. Försäkringskassan eller Kronofogdemyndigheten. Att värdefull egendom som kriminellt belastade individer innehar kan användas för att betala skulder som dessa har till samhället eller andra enskilda är av stor vikt inte minst ur ett brottsförebyggande perspektiv. Detta är enligt Rikspolisstyrelsens mening en aspekt som måste beaktas i en sådan intresseavvägning som ska göras enligt

text: 10 kap. 27 §

text: OSL. Rikspolisstyrelsen anser beträffande det nu aktuella ärendet att en intresseavvägning enligt

text: 10 kap. 27 §

text: OSL mycket väl kan leda till bedömningen att uppgifter om BB:s personliga och ekonomiska förhållanden kan lämnas till Kronofogdemyndigheten. Styrelsen anser att det är viktigt att ta hänsyn till att dessa bedömningar ofta är svåra

text: att göra och görs utifrån en helhetsbedömning av situationen som det kan vara svårt att dokumentera och återge på ett fullständigt sätt. BB anser att en sådan tillämpning av generalklausulen som skett skulle medföra att Polisen godtyckligt kan ta föremål från personer för att säkra skulder hos Kronofogdemyndigheten. Genom den prövning som görs vägs de olika intressena mot varandra. Det är i och för sig fråga om bedömningar av enskilda tjänstemän i enskilda fall, men Rikspolisstyrelsens uppfattning är att sådana prövningar i allmänhet görs på ett nogsamt sätt och det är därför inte fråga om godtyckliga bedömningar.

text: Dokumentationen

text: BB anför att polismyndighetens krav på dokumentation inte följts. Med detta menar anmälaren det polismyndigheten anger i sin promemoria från den 9 mars 2012. I promemorian anger polismyndigheten följande. ”Det är således viktigt att den befattningshavare som tar initiativ till att vidarebefordra uppgiften till Kronofogdemyndigheten har gjort en noggrann bedömning utifrån tillämplig sekretessbestämmelse samt generalklausulen. Uppgiftsutlämnandet ska vidare dokumenteras genom en tjänsteanteckning varvid en kort redogörelse för bakgrunden, vilka bestämmelser som har tillämpats samt den eller de springande punkterna för bedömningen ska framgå”.

text: Den aktuella promemorian utgör anvisningar till de anställda inom myndigheten om hur de ska hantera utlämnande av uppgifter till Kronofogdemyndigheten. De polismän som har verkställt ingripandet mot BB och kontaktat Kronofogdemyndigheten har dokumenterat kontakterna med Kronofogdemyndigheten i avrapporteringspromemorian. I promemorian finns också en redogörelse för bakgrunden samt översiktligt vilka bedömningar som gjorts. Däremot saknas som polismyndigheten också påpekar i sitt yttrande en hänvisning till aktuellt lagrum. Därigenom har polismyndighetens anvisningar inte helt följts. De krav som ställs på dokumentation i samband med aktuell typ av ingripande framgår av 28 kap. 9 och 13 §§ RB samt

text: 27 § polislagen

text: samt Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om dokumentation enligt

text: och

text: 28 §§

text: polislagen

text: RPSFS 2011:12

text: , FAP 100-2). Enligt dessa bestämmelser ställs inga krav på dokumentation av utlämnande av uppgifter till annan myndighet och om den sekretessprövning som görs i samband med detta. Inte heller i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: finns det några bestämmelser om dokumentation i dessa fall. Rikspolisstyrelsen anser, trots att polismyndighetens anvisningar inte helt följts, att dokumentationen av kontakterna med Kronofogdemyndigheten måste bedömas som tillräckliga utifrån de allmänna principer som får anses gälla för dokumentation hos en myndighet. Som Rikspolisstyrelsen anfört ovan hade det dock varit önskvärt att även dokumentera att en intresseavvägning har gjorts samt hur denna intresseavvägning utfallit.

text: Rättslig reglering

text: En polisman som med laga stöd griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon får i anslutning till ingripandet kroppsvisitera denne i den utsträckning som är nödvändig bl.a. av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål ska kunna tas om hand, s.k. provisorisk skyddsvisitation (

text: 19 § första stycket 1 polislagen

text: Enligt

text: 4 kap. 7 § utsökningsbalken

text: får lös egendom utmätas endast om egendomen är tillgänglig vid förrättningen eller om egendomen ändå på grund av registrering, upplysningar vid förhör eller annan utredning kan identifieras och hinder inte kan antas möta mot att säkerställa utmätningen enligt 6 kap. Utmätning av lös egendom

text: som är i tredje mans besittning kan säkerställas bl.a. genom att förbud meddelas för innehavaren att utan Kronofogdemyndighetens tillstånd lämna ut egendomen eller vidta någon annan åtgärd med den till skada för sökanden (

text: 6 kap. 7 § utsökningsbalken

text: Enligt

text: 35 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL, gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men och uppgiften förekommer i bl.a. utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål eller i angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i brottmål. Med tvångsmedel avses bl.a. kroppsvisitation och omhändertagande av farliga föremål enligt

text: 19 § första stycket polislagen

text: En uppgift för vilken sekretess gäller enligt OSL får inte röjas för enskilda eller för andra myndigheter om inte annat anges i OSL eller i lag eller förordning som OSL hänvisar till (

text: 8 kap. 1 §

text: OSL).

text: Enligt

text: 10 kap. 27 § första stycket

text: OSL, den s.k. generalklausulen, får en sekretessbelagd uppgift, med undantag som inte är aktuella i detta fall, lämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda.

text: Bedömning

text: BB har i första hand vänt sig mot polisens åtgärd att i samband med ingripandet underrätta Kronofogdemyndigheten om innehavet av klockan, vilket föranledde utmätning av denna. Detta aktualiserar frågan om utbyte av information av det aktuella slaget mellan en polismyndighet och Kronofogdemyndigheten ur ett sekretessperspektiv.

text: Uppgiften om att polisen innehade den aktuella klockan och att den hade omhändertagits från BB var en sådan uppgift för vilken sekretessbestämmelsen i

text: 35 kap. 1 § första stycket

text: OSL gäller. Det innebär att polisen som huvudregel inte hade rätt att underrätta Kronofogdemyndigheten om klockan om det inte stod klart att det kunde göras utan att BB led skada eller men. Syftet med underrättelsen var att Kronofogdemyndigheten skulle få tillfälle att utmäta klockan vilket skulle ha inneburit skada eller men för BB i lagens mening. Frågan i detta ärende är om det trots allt kan ha varit riktigt av polisen att underrätta Kronofogdemyndigheten om klockan. Enligt den s.k. generalklausulen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL hade polisen rätt att underrätta Kronofogdemyndigheten om det var uppenbart att intresset av att uppgiften lämnades hade företräde framför det intresse som sekretessen skulle skydda.

text: JO har tidigare uttalat sig om situationer i vilka en polismyndighet till en kronofogdemyndighet har lämnat uppgifter som varit sekretessbelagda enligt 9 kap. 17 § i den numera upphävda

text: sekretesslagen (1980:100)

text: om bl.a. egendom som polismyndigheten tagit i beslag. I JO 1987/88 s. 93 och JO 1988/89 s. 45 gjorde JO

text: uttalanden av innebörd att ett sådant uppgiftslämnande i princip inte borde ske med stöd av generalklausulen (motsvarande bestämmelse fanns då i

text: 14 kap. 3 § sekretesslagen

text: ), eftersom det saknades direkt stöd i lag eller förordning för detta. I ett senare beslut – 1999-03-09, dnr 3746-1997 – uttalade JO emellertid att

text: sekretesslagen

text: enligt sin ordalydelse inte uteslöt att en uppgift som omfattades av sekretess enligt

text: 9 kap. 17 § sekretesslagen

text: , efter en intresseavvägning i det enskilda fallet lämnades från en polismyndighet till en kronofogdemyndighet. Som framgår av Rikspolisstyrelsens yttrande har frågan om utlämnande av sekretessbelagda uppgifter från polisen till Kronofogdemyndigheten berörts i en statlig utredning men någon särskild författningsreglering har inte genomförts.

text: Att personer som har skulder i mål hos Kronofogdemyndigheten så långt som möjligt hindras från att undandra sig exekutiva åtgärder är givetvis av stor vikt, såväl för enskilda fordringsägare som för tilltron till rätts- och exekutionsväsendena. Trots de tämligen långtgående befogenheter som Kronofogdemyndigheten har kan det ofta vara svårt för myndighetens tjänstemän att själva hitta vissa typer av i och för sig utmätningsbar egendom. Detta gäller bl.a. kontanta medel och sådana värdeföremål som är lätta att undanskaffa. Av bl.a. detta skäl får det anses vara av vikt att Kronofogdemyndigheten i vissa fall kan få information från bl.a. polismyndigheterna om egendom som dessa har påträffat i sin verksamhet.

text: Jag anser mot den angivna bakgrunden att uppgifter av det aktuella slaget, som är sekretessbelagda enligt

text: 35 kap. 1 § första stycket

text: OSL, bör kunna lämnas från en polismyndighet till Kronofogdemyndigheten med stöd av generalklausulen. Uppgiftslämnandet får dock inte ske rutinmässigt utan måste föregås av en sådan verklig intresseavvägning i det enskilda fallet som generalklausulen förutsätter. Vid den intresseavvägningen bör följande omständigheter beaktas.

text: Redan den uppgiften att en person är eller har varit föremål för ett polisingripande kan vara sekretessbelagd hos polismyndigheten. Av bl.a. detta skäl bör polismyndigheten innan någon kontakt tas med Kronofogdemyndigheten ha kännedom om omständigheter som med viss styrka talar för att den aktuella personen förekommer med skulder där. Att personen själv uppger att denne har skulder hos Kronofogdemyndigheten är givetvis en sådan omständighet. En annan omständighet av betydelse kan vara en konkret misstanke om att personen livnär sig av brott. En uppgift om den förpliktelse som avses med den sökta verkställigheten i ett pågående mål hos Kronofogdemyndigheten är offentlig (

text: 34 kap. 1 § andra stycket 1

text: OSL). Polisen bör därför inleda kontakten med Kronofogdemyndigheten med en förutsättningslös förfrågan huruvida den aktuella personen har skulder i pågående mål där. Om det bekräftas att så är fallet, kan uppgifterna om den påträffade egendomen lämnas efter en intresseavvägning.

text: Det intresse som sekretessen är avsedd att skydda ska ställas mot det intresse som Kronofogdemyndigheten företräder. Detta innebär att rent brottsbekämpande syften inte ska tillmätas någon självständig betydelse. När det gäller den påträffade

text: egendomen ska denna vara av sådant slag att Kronofogdemyndigheten typiskt sett kan antas ha svårt att hitta den. Vidare bör egendomen kunna förväntas bli föremål för utmätning. Några mera ingående överväganden i sistnämnda avseende bör inte krävas av polismyndigheten. Det bör emellertid vara sannolikt att värdet av egendomen inte är så lågt att en utmätning inte kan förväntas ge ett överskott som gör åtgärden försvarlig. Skuldernas storlek bör beaktas vid intresseavvägningen på så sätt att polismyndigheten bör vara mera restriktiv med att lämna ut de sekretessbelagda uppgifterna om det rör sig, totalt sett, om mindre belopp.

text: I det aktuella fallet framkom det redan i samband med förhör att BB hade skulder uppgående till ett relativt stort belopp, cirka 30 000 kr, hos Kronofogdemyndigheten. En klocka är sådan egendom som Kronofogdemyndighetens tjänstemän typiskt sett har svårt att hitta och som är lätt att undanskaffa. Polisen bedömde att den omhändertagna klockan hade ett högt värde vilket vann stöd av att BB själv uppgav att den var värd cirka 20 000 kr. Uppgifterna som sådana om BB:s skulder, klockans värde och kontakterna med jourhavande kronofogde är väl dokumenterade inom ramen för den aktuella förundersökningen. Det var uppenbarligen dessa omständigheter som beaktades vid intresseavvägningen. Jag anser att omständigheterna var sådana att polismyndigheten efter den intresseavvägning som gjordes hade rätt att lämna den aktuella uppgiften till Kronofogdemyndigheten.

text: Vad som i övrigt kommit fram i ärendet föranleder inga uttalanden från min sida.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Omplacering

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Västervik Norra, om handläggningen av en begäran om förflyttning till annan avdelning

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot anstalten Västervik Norra. Han anförde bl.a. att han den 29 januari 2008 hade lämnat in en ansökan om förflyttning inom anstalten. Ansökan avsåg förflyttning tillbaka till anstaltens huvudbyggnad, hus 02, där han tidigare vistats under verkställigheten. I ansökan hade AA vidare angivit att han i första hand önskade förflyttning till plan 4 eller 5 (korttids- respektive studieavdelning), i andra hand plan 6 (normalavdelning) och i sista hand avsåg ansökan förflyttning till plan 7, som var anstaltens avdelning för intagna som var placerade i avskildhet på egen begäran.

text: AA:s ansökan registrerades i kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) av hans kontaktperson. Den 4 februari 2008 meddelade kriminalvårdsinspektören BB att han inte hade för avsikt att bevilja AA:s ansökan, eftersom de skäl AA uppgett var ogrundade. AA begärde att få ett skriftligt beslut. Dagen efter meddelade BB honom att han inte skulle få något skriftligt beslut på sin ansökan då beslutet inte gick att överklaga. Då AA den 25 februari 2008 bad en vårdare att kontrollera vad som var antecknat i KLAS hade ansökan raderats.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Kriminalvården för yttrande. I remissvaret anförde Kriminalvården, huvudkontoret, genom stf myndighetschefen CC, bl.a. följande.

text: Sakförhållanden

text: AA har i anmälan till JO framfört klagomål mot anstalten Västervik Norra och anfört i huvudsak följande. AA ansökte den 29 januari 2008 om förflyttning från sin nuvarande avdelning vid anstalten i första hand till plan 4 eller 5, i andra hand till plan 6 och i sista hand till plan 7 som är anstaltens § 18 - avdelning. Hans ansökan registrerades i KLAS och rubricerades som ”förflyttning inom anstalt”. Hans ansökan beviljades inte och han fick inte heller något skriftligt beslut. Den 25 februari fick han veta av en vårdare att hans ansökan raderats i KLAS. Yttrande har inhämtats från Region Öst som i sin tur inhämtat yttrande från anstalten Västervik Norra som i huvudsak anfört följande. AA inkom med en begäran den 28 januari 2008 om förflyttning till annan avdelning i anstalten. Han räknade upp ett flertal avdelningar i ett hus i anstalten där anstaltens § 18- avdelning är en av fem

text: avdelningar. Kriminalvårdsinspektören BB kan inte påminna sig att AA nämnt den avdelningen särskilt. Vid flera samtal mellan BB och AA har AA uppgivit skälen till varför han ville byta avdelning. Han uttryckte inte vid något av samtalen någon begäran om placering i avskildhet. Av den anledningen vidtogs inte någon utredning beträffande möjlighet för AA till placering i avskildhet. Hans ansökan behandlades vid kollegium. Det ansågs inte föreligga tillräckliga skäl för byte av avdelning för AA. BB förklarade för AA varför AA inte fick byta avdelning inom anstalten. Enligt BB besvarade han inte anhållan skriftligen eftersom det inte var fråga om ett beslut som var möjligt att överklaga utan fråga om faktiskt handlande. AA uttryckte då inte något krav på att få ett skriftligt svar på sin ansökan. BB har raderat AA:s anhållan under övriga ärenden i KLAS och i stället dokumenterat ärendet under daganteckningar i samma system. AA:s skriftliga anhållan har gallrats av anstalten. Av daganteckning den 1 februari 2008 av BB framgår följande. AA har den 28 januari 2008 inkommit med en ansökan om byte av avdelning i anstalten. Vid samtal med AA har han uppgett att han känner sig motarbetad av BB som inte gör sakliga och objektiva bedömningar av hans ärende. Vidare har han uppgett att han vantrivs på avdelningen, vilket också är en bidragande anledning till att han vill byta avdelning. Vid nytt samtal med honom den 31 januari 2008 förklarade BB att dessa skäl inte är tillräckliga för byte av avdelning. Av KLAS-systemet framgår att AA förflyttades till anstalten Mariefred den 21 mars 2008 och blev villkorligt frigiven den 12 juli 2008.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt

text: 18 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) [kriminalvårdslagen; JO:s anmärkning] får en intagen på egen begäran vistas avskild från andra intagna, om det finns lämpliga förutsättningar för det och särskilda skäl inte talar däremot. Enligt 74 § KvaL får Kriminalvårdens beslut i särskilda fall enligt denna lag överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Enligt 75 § KvaL får ett beslut inte överklagas enligt 74 § första stycket innan beslutet har omprövats av Kriminalvården. En sådan omprövning får begäras av den beslutet angår om det har gått honom eller henne emot. Av

text: 21 § förvaltningslagen (1986:223)

text: framgår bl.a. följande. En sökande, klagande eller annan part skall underrättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Parten behöver dock inte underrättas, om det är uppenbart obehövligt. Om beslutet går parten emot och kan överklagas, skall han underrättas om hur han kan överklaga det. Myndigheten bestämmer om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Underrättelsen skall dock alltid ske skriftligt, om parten begär det. Enligt 3 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om journal (

text: KVFS 2008:11

text: ) framgår bl.a. att beslut och viktiga händelser ska dokumenteras i en journal. Enligt 3 § Riksarkivets föreskrifter om bevarande och gallring hos Kriminalvården (

text: RA-MS 2004:17

text: ) framgår bl.a. att beträffande handlingar som ingår i kriminalvårdens akter skall framställan från klient gallras vid inaktualitet, dock senast fem år efter att den senaste påföljden beträffande den registrerade (den person akten avser) helt har verkställts. Enligt 12 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om journal ska gallringsbara handlingar som inte längre behövs för den fortsatta verkställigheten gallras av berörd enhet, se dokumenthanteringsplan för journalhandlingar. Av dokumenthanteringsplanen för journalhandlingar framgår att framställan och beslut enligt KvaL skall gallras i pappersjournalen under pågående verkställighet, dvs. innan journalen skickas vidare till annan enhet. Av bilaga 1 till arbetsordning för Kriminalvården (KVAF (Ao) 2007:3) framgår att omplacering mellan avdelningar eller liknande inom en anstalt, dock ej in- eller utplacering från en avdelning för intagna som kräver extra resurser avseende

text: säkerhet och omhändertagande fattas av kriminalvårdchef, kriminalvårdsinspektör eller vakthavande befäl. Beslutet kan inte omprövas enligt 74 § KvaL.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Av utredningen framgår att BB tagit bort anteckningen om AA:s anhållan om byte av avdelning i KLAS-systemet från Övriga ärenden och i stället fört in den under Daganteckningar. Enligt Kriminalvårdens mening har registreringen av AA:s anhållan inte raderats i systemet utan endast flyttats. Enligt Kriminalvårdens uppfattning utgör byte av avdelning inom en och samma anstalt en behandlingsåtgärd, som således är faktiskt handlande och inte ärendehandläggning, såvida bytet inte innebär avskildhetsplacering. Av Kriminalvårdens arbetsordning framgår att en omplacering mellan avdelningar eller liknande inom en anstalt inte går att överklaga. Kriminalvården finner att BB har handlat i enlighet med gällande bestämmelser när han inte lämnat någon fullföljdshänvisning. Enligt BB har AA inte uttryckt någon önskan om att bli placerad i avskildhet och inte heller framfört något krav på skriftligt svar på sin ansökan. Kriminalvården kan inte finna att det framkommit något som tyder på att AA framfört önskemål om placering i avskildhet. Uppgift står mot uppgift. Ytterligare utredning framstår inte som meningsfull. AA gavs tillfälle att lämna synpunkter på Kriminalvårdens yttrande.

text: Bedömning

text: Enligt 3 § kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om journal,

text: KVFS 2006:14

text: , som gällde vid tidpunkten för den anmälda händelsen (fr.o.m. den 1 april 2008 ersatt av

text: KVFS 2008:11

text: ), ska beslut och viktiga händelser dokumenteras i en journal. Anteckningar ska föras löpande (20 §). Av 25 § framgår att löpande anteckningar i en journal inte får utplånas eller göras oläsliga. Om Kriminalvården rättar en felaktighet ska det anges när rättelsen gjordes och av vem. Kriminalvården rekommenderar i de allmänna råden till 25 § att det dessutom ska framgå att det rör sig om en rättelse.

text: Av utredningen i ärendet framgår att AA:s kontaktman den 28 eller 29 januari 2008 gjorde en anteckning i KLAS, övriga ärenden, om att AA ansökte om byte av avdelning. En annan tjänsteman, BB, raderade anteckningen ett par dagar senare och gjorde istället en egen anteckning om AA:s ansökan och om ett samtal han hade haft med AA. Även den nya anteckningen gjordes i KLAS, men i daganteckningarna.

text: Enligt min uppfattning var det fel av BB att radera den uppgift som hade förts in av AA:s kontaktman. Om han ansåg att uppgiften var felaktig skulle han ha rättat den i enlighet med bestämmelserna i Kriminalvårdens föreskrifter.

text: Enligt Kriminalvårdens remissvar behandlades AA:s ansökan om byte av avdelning vid behandlingskollegium och han underrättades om beslutet den 31 januari 2008. Såvitt framgår av utredningen har detta inte dokumenterats.

text: Av bilaga 1 till Kriminalvårdens arbetsordning, KVAF (Ao) 2007:3, framgår att kriminalvårdschef eller kriminalvårdsinspektör fattar beslut i ärenden gällande placering i avskildhet enligt

text: 18 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt, kriminalvårdslagen, och att beslutet kan omprövas av regionen. Av utredningen framgår att AA i sin ansökan om byte av avdelning även framförde önskemål om

text: att bli placerad på plan 7, som är anstaltens avdelning för intagna som har blivit placerade i avskildhet på egen begäran, dvs. med stöd av 18 § kriminalvårdslagen. Det är min uppfattning att AA:s ansökan i den delen borde ha besvarats med ett skriftligt beslut försett med en hänvisning om hur han kunde begära omprövning av det.

text: Sammanfattningsvis förtjänar Kriminalvården kritik för hanteringen av AA:s ansökan om byte av avdelning.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord:
Allmänna handlingar
Långsam handläggning
Tillsyn

title: Anmälan mot Generalläkaren, tillsynsenheten, angående handläggningen av ett tillsynsärende

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 16 april 2008, klagade AA på Generalläkarens handläggning av klagomål på buller från flygverksamhet. Av anmälan med bilagor framgick i huvudsak följande.

text: AA hade vänt sig till bl.a. Naturvårdsverket med klagomål på Skaraborgs flygflottiljs övningsverksamhet över Vänern med öar och strandområden. Naturvårdsverket överlämnade klagomålet till Generalläkaren. Efter att ha remitterat klagomålen till flygflottiljen föreslog Generalläkaren i ett yttrande den 29 maj 2006 att listan över känsliga områden (MIL AIP) skulle kompletteras med det område som upptas av kusten och öarna i Vänerns skärgård i närheten av Kristinehamn samt att, i de fall flygning behövde ske på låg höjd, sådan överflygning inte skulle ske av det aktuella området. Flygflottiljen följde inte förslaget. AA vände sig i juni 2006 till Generalläkaren med nya klagomål. Generalläkaren tog åter kontakt med F 7 och påpekade de allmänna hänsynsregler som gäller enligt

text: miljöbalken

text: . I en skrivelse till AA den 27 juni 2006 meddelade Generalläkaren beträffande den fortsatta handläggningen av klagomålen att myndigheten avsåg att följa upp flottiljens eventuella åtgärder avseende flygövningarna varvid AA:s klagomål skulle ingå i den utredning som skulle ligga till grund för Generalläkarens slutliga ställningstagande. I en skrivelse till Generalläkaren den 7 mars 2007 yrkade AA att försvaret skulle föreläggas att begränsa flygvapnets övningsverksamhet på visst närmare angivet sätt. Den 23 juli 2007 mottog AA ett förslag till beslut från Generalläkaren för yttrande senast den 13 augusti 2007. Den 26 juli 2007 sände AA ett yttrande med synpunkter och frågade när föreläggande skulle ges till försvaret. Den 31 juli 2007 gjorde han en ny anmälan om flygbuller. Han begärde samtidigt svar på det tidigare lämnade yttrandet. Den 17 oktober 2007 och den 15 januari 2008 skickade han påminnelser till Generalläkaren. Skrivelserna hade inte besvarats.

text: Utredning

text: Generalläkaren anmodades att göra en utredning och yttra sig över anmälan. Den 27 juni 2008 inkom följande remissvar.

text: Generalläkaren delar inte F 7 förklaring att flottiljen saknar möjlighet att ta hänsyn till skyddade bullerkänsliga områden, som för dem inte är kända, enligt bilaga 1 i anmälan. Generalläkaren har sedan

text: miljöbalkens

text: ikraftträdande målmedvetet arbetat med kravet om egenkontroll hos Försvarsmaktens förband. Detta aktualiseras även vid de årligen återkommande samarbetsorganen som äger rum vid F 7. Förutom Generalläkaren deltar länsstyrelsen, kommunen och verksamhetsutövare vid flottiljen. Genom att följa

text: 2 kap.

text: miljöbalken

text: , allmänna hänsynsregler, förutsätts verksamhetsutövaren säkerställa att hänsyn tas till omgivningen. Ett sätt är att inventera områden som belastas med flygbuller och kontrollera om det finns restriktioner eller andra allmänna skäl att avstå eller minska belastningen från verksamheten över dessa områden. Bestämmelserna i

text: 4 kap 2 § miljöbalken

text: reglerar exploateringsföretag,

text: 1 §

text: samma kapitel, och ändrad markanvändning vilket inte berör anläggningar som behövs för totalförsvaret. Efterlevnaden av

text: 2 kap

text: miljöbalken

text: är alltid gällande. Anledningen till att Generalläkaren inte slutfört handläggningen av ärendet tillräckligt snabbt är att arbetsbelastningen under det senaste året varit stor. Att information om den utdragna handläggningen inte delgivits AA är från

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser inte tillfredsställande. Genom

text: miljöbalken

text: har ansvaret hos verksamhetsutövaren stärkts. Bedömningar skall göras av denne. Vid avvägningen av flera riksintressen t.ex. friluftslivets och totalförsvarets intressen har totalförsvaret företräde. Generalläkaren kan tycka att Försvarsmakten genom eget initiativ, och med eventuellt undantag för säkerhetsskäl, kan medverka till att störningarna i området som upptas av kusten och öarna i Vänerns skärgård utanför Kristinehamn minimeras.

text: AA kommenterade remissyttrandet. Han framförde att hans yttrande den 26 juli

text: 2007 ännu inte var besvarat. I en skrivelse till JO den 30 september 2008 framgick att AA den 27 augusti 2008 åter hade påmint om svar. Han anhöll om att JO skulle förelägga Generalläkaren att besvara hans frågor samt översända vissa tidigare begärda handlingar. I en skrivelse till JO den 7 oktober 2008 meddelade AA att Generalläkaren den 29 september 2008 hade meddelat beslut i ärendet. I en skrivelse, som inkom till JO den 10 oktober 2008, framförde AA klagomål på Generalläkarens beslut och begärde bl.a. att JO skulle anmoda Generalläkaren att återta beslutet. Den 5 februari 2009 inkom ytterligare en skrivelse från anmälaren. AA ifrågasatte att Generalläkaren avvaktade med att ta ställning till nya klagomål på buller från flygövningar till dess att regeringen hade prövat det dit överklagade ärendet.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, ska varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Frågor från enskilda ska besvaras så snart som möjligt. Enbart det förhållandet att en enskild inte är nöjd med innehållet i ett visst lämnat svar innebär inte att serviceskyldigheten har åsidosatts. Någon form av svar bör dock normalt utgå och svaret får inte dröja längre än nödvändigt. För det fall svar inte kan lämnas inom rimlig tid bör den enskilde få besked om att myndigheten mottagit brevet och om möjligt besked om beräknad tid för handläggning.

text: Varje ärende där någon enskild är part ska enligt

text: 7 §

text: FL handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. När ett ärende an-

text: hängiggjorts hos en myndighet ankommer det på denna att driva fram ärendet till ett avgörande.

text: Det har framgått att ärendet rörande AA:s klagomål var anhängigt hos Generalläkaren från i vart fall maj 2006 och att beslut meddelades i slutet av september 2008. Det har också framkommit att AA vid flera tillfällen från slutet av juli 2007 begärde upplysningar om den fortsatta handläggningen utan att få svar. Generalläkaren har i remissyttrandet uttalat att handläggningstiden för ärendet kom att bli utdragen och att det inte är tillfredsställande att AA inte fick någon information om det. Jag delar den bedömningen. AA borde underhand ha fått någon form av svar på sina skrivelser. Detta gäller särskilt den begäran om kopia av handlingar som han framställde i skrivelsen den 26 juli 2007. En sådan begäran ska enligt

text: 2 kap. 13 § tryckfrihetsförordningen

text: behandlas skyndsamt.

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak.

text: Vad som i övrigt har kommit fram ger inte tillräcklig anledning till någon ytterligare åtgärd.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det tidigare sagda.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord:
God man/förvaltare
Långsam handläggning

title: Ett på JO:s initiativ upptaget ärende angående en överförmyndarnämnds handläggning av ett ärende om godmanskap

text: I ett beslut den 7 juni 2002 anförde JO Pennlöv följande.

text: Initiativet

text: Vid min inspektion den 16 maj 2001 av Överförmyndarnämnden i Älvdalens kommun uppmärksammade jag följande.

text: En akt avseende AA innehöll dels ett läkarintyg angående behovet av god man, utfärdat den 21 mars 2000, dels ett personbevis den 27 mars 2000. I läkarintyget anförs att AA på grund av sjukdom behöver hjälp i olika närmare angivna avseenden. Det framgick inte av akten att det från överförmyndarnämndens sida hade vidtagits några åtgärder med anledning av läkarintyget. På förfrågan uppgav nämndens ordförande att han inte kunde dra sig till minnes vad som hade gjorts i saken.

text: Jag beslutade att inom ramen för ett initiativärende granska överförmyndarnämndens handläggning.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till överförmyndarnämnden för utredning och yttrande. I sitt remissvar anförde nämnden bl.a. följande. – – – Det är riktigt att vid inspektionen inte vidtagits några åtgärder i detta ärende. Efter inspektionen har dock kontakt tagits med AA, varefter ärendet avskrivits från vidare handläggning. Skälet härtill var att det kunde konstateras att det inte förelåg något behov av god man. – – – Avslutningsvis bör framhållas att överförmyndarnämnden har tagit till sig av den kritik som lämnats av JO. Därvid har rutinerna ändrats och förbättrats, vilket innebär att de brister som uppdagats inte skall behöva ske igen. Överförmyndarnämnden är dock av den uppfattningen att synpunkterna som påtalats i protokollet inte är av den omfattningen att någon berörd part drabbats av någon rättsförlust eller annan ekonomisk skada. – – –

text: Bedömning

text: Överförmyndarnämnden har i sitt remissvar medgett att några åtgärder inte hade vidtagits i ärendet vid tidpunkten för min inspektion. Det är naturligtvis helt oacceptabelt att ett godmansärende lämnas öppet under drygt ett års tid utan att några åtgärder vidtas. Överförmyndarnämnden har brustit i sina rutiner genom att inte följa upp det aktuella ärendet och nämnden kan inte undgå allvarlig kritik för denna underlåtenhet. Jag utgår ifrån att den förbättring av arbetsrutinerna som utlovats i remissvaret har genomförts så att en upprepning av det inträffade kan undvikas i framtiden.


nyckelord:
Allmänna handlingar
God man/förvaltare

title: Handläggningen av ett ärende om godmanskap m.m.

text: Bakgrund

text: AA:s mor BB ägde en fastighet i Kalmar kommun. AA och hennes syster ansökte om god man för att sköta försäljningen av fastigheten. Kalmar tingsrätt förordnade CC som god man för modern för att bevaka hennes rätt vid försäljningen av fastigheten. Den gode mannen anlitade en fastighetsmäklare för uppdraget.

text: Anmälan

text: AA och DD klagade till JO på Överförmyndarnämndens i Kalmar kommun handläggning av godmansärendet samt på den gode mannens och mäklarens agerande. Anmälarna anförde därvid bl.a. följande. Tillsammans med ansökan om god man lämnade AA in bl.a. en handling i vilken en mäklare värderade fastigheten till ca 1 700 000 kr och statistikuppgifter som angav att medelpriset på fastigheter i området var ca 2 184 000 kr. Den gode mannen konsulterade inte henne i fråga om valet av fastighetsmäklare. Den anlitade fastighetsmäklaren utförde ett på många sätt undermåligt arbete, bl.a. beträffande marknadsföring, vid försäljningen av fastigheten. Utgångspriset för fastigheten angavs till 1 650 000 kr, vilket var lägre än enligt den ovannämnda värderingen. AA påtalade bristerna för överförmyndarnämnden och framställde ett önskemål om annan mäklare, men nämnden vidtog inte några åtgärder med anledning av klagomålen.

text: Den 14 maj 2007 såldes fastigheten för en köpeskilling om 1 400 000 kr. Den 27 juni 2007 fick AA via sin syster kännedom om att köpeskillingen nedsatts med 100 000 kr efter det att köparen genomfört en besiktning av fastigheten. Denna besiktning ägde rum den 23 maj 2007, vilket var en dag efter den dag som i köpekontraktet angetts som senaste dag för besiktning. Besiktningen borde därför ha lämnats utan avseende.

text: Överförmyndarnämnden inhämtade inte något värderingsintyg innan fastighetsförsäljningen godkändes. Såvitt framgår av det upprättade tilläggskontraktet som reglerade nedsättningen av köpeskillingen har detta kontrakt inte godkänts av överförmyndarnämnden. AA fick inte någon kopia av köpekontraktet förrän i slutet av augusti 2007.

text: Den gode mannen uppgav att likviden från fastighetsförsäljningen skulle sättas in på BB:s bankkonto. Pengarna sattes dock in på ett konto i en annan bank. Detta förfarande är oetiskt eftersom modern var i behov av pengar.

text: Överförmyndarnämnden brast i sin tillsyn över den gode mannen. På grund av det inträffade drabbades hennes mor av en ekonomisk förlust på mellan 400 000 och

text: 900 000 kr.

text: AA och DD bifogade vissa handlingar till sin anmälan.

text: Utredning

text: Överförmyndarnämnden i Kalmar kommun anmodades yttra sig över det som AA och DD anfört i sin anmälan. Nämndens ordförande EE inkom med ett remissvar.

text: Av remissvaret framgår sammanfattningsvis bl.a. följande.

text: Beträffande valet av god man beklagade överförmyndarnämnden att de anhöriga var missnöjda med den gode mannens agerande. Nämnden uppgav att valet av god man gjordes mot bakgrund av gode mannens kunskaper och hans yrke som fastighetsmäklare.

text: Såvitt avser värdering av fastigheten presenterade AA och DD ett värdeutlåtande. Nämnden ansåg att värdeutlåtandet var utfärdat av en sakkunnig och opartisk fastighetsmäklare och att ytterligare krav på värdering inte kunde ställas.

text: I fråga om fastighetsförsäljningen och hanteringen av försäljningslikviden anfördes följande.

text: – – – Det är av vikt att gode mannen rådgör med anhöriga vad gäller fastighetsförsäljningen vilket nämnden anser skett. Då det inte finns några krav i lagstiftningen huruvida fastigheten skall bjudas ut på den öppna marknaden och hur annonseringen skall ske anser nämnden inte att gode mannen har handlat felaktigt vid valet av fastighetsmäklare. Då det funnits fler förslag på fastighetsmäklare har gode mannen valt en opartisk, kunnig och auktoriserad mäklare. Fastigheten har bjudits ut i annons i lokalpress och via Hemnet. Att huset annonserades ut med utgångspris på 1 650 000 kronor ligger i nivå med värderingen på 1 700 000 kronor. Nämnden anser inte att fastighetsvärderingen är lika med ett löfte om att försäljningspriset måste bli detsamma utan det är marknaden som styr. Att försäljningen av fastigheten skulle ha orsakat BB en förlust på mellan400 000– 900 000 kronor kan inte nämnden medge utan menar på att det varit få spekulanter och betydande fel i fastigheten. Det är också marknaden som styr fastighetspriserna. Att gode mannen skulle ha handlat oetiskt genom att sätta in likviden på annan bank menar nämnden att detta mycket väl kan ifrågasättas av de anhöriga. Gode mannen har i det här sammanhanget velat skydda huvudmannens tillgångar. Märk väl att gode mannen eftersträvat att få så bra villkor som möjligt för huvudmannen och att det kan vara till fördel för huvudmannen att jämföra bankernas erbjudande för att få bäst avkastning på insatt belopp. Pengarna är överförda till huvudmannens tidigare bank. – – –

text: Nämnden uppgav att besiktningen av fastigheten ägde rum den 23 maj 2007 beroende på att besiktningsmannen meddelat förhinder och inte kunde komma på utsatt datum, vilket ingen kan lastas för. Enligt uppgift från nämnden ansåg den gode mannen och fastighetsmäklaren att de anhöriga getts tillfälle till och också fått kontinuerlig information i ärendet. Nämnden framhöll härvid också att det varit betydande svårigheter för den gode mannen och fastighetsmäklaren att lämna information till anhöriga på grund av de konflikter som rådde mellan dem.

text: Avslutningsvis anförde nämnden att godmansärendet varit svårt att handlägga och att handläggningstiden varit oursäktligt lång.

text: I ett yttrande över nämndens remissvar anförde AA bl.a. att hon i maj 2008 hos överförmyndarnämnden begärde att få ta del av samtliga handlingar i ärendet, inklusive de handlingar som avser den kontroll som gjordes av CC inför förordnandet som god man. Hon fick dock inte del av alla handlingar hon begärt.

text: FF, handläggare vid överförmyndarnämnden, anförde i ett kompletterande remissyttrande att påståendet om att AA fått del av köpekontraktet först den 27 augusti 2007 är korrekt. Hon anförde vidare att nämnden översände samtliga handlingar utom utdrag från belastningsregistret och Kronofogden till AA. Nämnden uppgav att anledningen till att sistnämnda handlingar inte skickats var att nämnden inför anordnandet av godmanskap inte begärt utdrag från dessa register. CC har anlitats som god man sedan 1998.

text: AA och DD yttrade sig över remissvaren. I samband härmed uppgav de bl.a. att de nu fått del av begärda handlingar som avsåg kontrollen av CC men att utdraget från belastningsregistret och registerutdraget från Kronofogden är daterade efter det att CC förordnats som god man. Mot den bakgrunden ifrågasatte AA och DD om nämnden hade gjort någon kontroll av den gode mannen inför förordnandet. De begärde att samtliga ärenden där CC varit inblandad skulle granskas.

text: Bedömning

text: Inledning Jag vill inledningsvis klargöra att gode män inte står under JO:s tillsyn. Jag är därför förhindrad att uttala mig i frågor som rör den gode mannens åtgärder. Detta innefattar även åtgärder som vidtagits av den av den gode mannen anlitade mäklaren. Jag vill också framhålla att JO inte är behörig att pröva frågor om skadestånd.

text: Av

text: 12 kap. 9 § föräldrabalken

text: (FB) framgår bl.a. att gode mäns verksamhet står under överförmyndarens tillsyn.

text: Enligt

text: 19 kap. 2 § första stycket

text: FB ska vad som är föreskrivet om överförmyndare även gälla överförmyndarnämnd.

text: Kontroll av tilltänkta gode män Till god man ska enligt

text: 11 kap. 12 §

text: FB utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig man eller kvinna. För att kunna avgöra om en person uppfyller dessa krav måste överförmyndaren vidta vissa utredningsåtgärder. Hur omfattande dessa ska vara får avgöras från fall till fall. Hänsyn måste naturligtvis tas till uppdragets omfattning. Om det rör sig om en person som inte tidigare haft uppdrag som ställföreträdare krävs en mer omfattande utredning än om den tilltänkte ställföreträdaren sedan tidigare är känd för att sköta sina uppdrag väl. Om den blivande ställföreträdaren inte är känd bör överförmyndaren t.ex. alltid kontrollera om han eller hon förekommer i belastningsregistret eller Kronofogdens register. Även beträffande ställföreträdare som tidigare haft välfungerande uppdrag bör överförmyndaren enligt min mening återkommande genomföra en sådan registerkontroll. Hur ofta en sådan kontroll bör ske får bedömas från fall till fall.

text: Av utredningen framgår att CC haft uppdrag som ställföreträdare sedan 1998. Vidare framgår att nämnden mot den bakgrunden inte fann skäl att inhämta ytterligare uppgifter om hans person. Jag finner inte anledning att rikta någon kritik mot överförmyndarnämnden beträffande kontrollen inför förordnandet av den gode mannen. Fastighetsförsäljningen Av

text: 14 kap. 11 §

text: FB följer bl.a. att en förordnad god man får sälja fast egendom för den enskildes räkning endast med överförmyndarens samtycke. Överförmyndaren får lämna samtycke till sådan försäljning endast om åtgärden är lämplig med hänsyn till egendomens natur samt den enskildes behov och samlade tillgångar.

text: Innan överförmyndaren tar ställning till om samtycke ska lämnas till en förvaltningsåtgärd av större vikt ska, enligt 16 kap. 9 FB, huvudmannen samt dennes make/sambo och närmaste släktingar beredas tillfälle att yttra sig, om det kan ske utan avsevärd tidsförlust. Till förvaltningsåtgärd av större vikt hör bl.a. överlåtelse av fast egendom (jfr

text: prop. 1993/94:251 s. 283

text: Innan samtycke till fastighetsförsäljningen lämnas måste överförmyndaren se till att det finns ett beslutsunderlag som utvisar att köpeskillingen inte understiger egendomens värde och att de överenskomna villkoren beträffande betalning och övriga frågor är till huvudmannens fördel. Köpekontraktet, undertecknat av både säljare och köpare, måste därför ges in. För att kunna ta ställning till om den överenskomna köpeskillingen är rimlig bör överförmyndaren normalt inhämta ett värderingsutlåtande från en sakkunnig och opartisk värderingsman.

text: Av utredningen framgår att AA och DD gav in ett ”värderingsintyg” från en lokal mäklare i samband med ansökan om god man. På grund av detta fann överförmyndarnämnden inte skäl att inhämta ytterligare utredning om fastighetens värde. – Enligt min mening är det nämnda värderingsintyget så knapphändigt att det inte borde ha godtagits av överförmyndarnämnden. Av nämndens remissvar framgår inte heller vilken övrig information nämnden hade vid godkännandet av

text: köpekontraktet. Det framgår dock av handlingar i akten att försäljningen föregicks av budgivning och att köparen var utomstående, varför jag nöjer mig med detta konstaterande.

text: Vidare framgår av utredningen att överförmyndarnämnden inte berett de anhöriga tillfälle att yttra sig innan beslut om tillstånd meddelades. Någon förklaring till varför detta inte gjordes har inte lämnats av nämnden. Enligt min mening finns det inget som tyder på att det förelegat en sådan situation där yttrande från anhöriga kunde undvaras. Jag är kritisk till nämndens underlåtenhet i detta avseende.

text: Överförmyndarnämnden har inte heller kommenterat det anmälarna anfört om att nämnden inte godkänt det upprättade tillägget till köpekontraktet. Tillägget innebar att köpeskillingen nedsattes med 100 000 kr. Ett sådant tilläggskontrakt ska godkännas av nämnden efter det att de anhöriga beretts tillfälle att yttra sig. Nämnden kan inte undgå kritik i detta avseende. Utlämnandet av handlingar Vid den i ärendet aktuella tidpunkten gällde enligt

text: 9 kap. 14 § sekretesslagen (1980:100)

text: sekretess hos överförmyndare eller överförmyndarnämnd i ärende enligt

text: föräldrabalken

text: för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte stod klart att uppgiften kunde röjas utan att den enskilde led skada eller men. Vidare följde av bestämmelsen att uppgift utan hinder av sekretessen fick lämnas till enskild i enlighet med regler i

text: föräldrabalken

text: . Sedan den 1 juli 2009 regleras motsvarande frågor i

text: 32 kap.

text: 5 §§

text: offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: Enligt

text: 16 kap. 7 §

text: FB har den som har god man, den enskildes make eller sambo och närmaste släktingar rätt att ta del av de handlingar som rör ställföreträdarskapet och som förvaras hos överförmyndaren.

text: Av utredningen framgår att AA fick del av köpekontraktet den 27 augusti 2007, vilket är cirka tre månader efter att det upprättades. Det har emellertid, varken av anmälan eller av remissvaret, framgått om och i så fall när hon framställde en begäran om att få ta del av kontraktet. Jag finner inte anledning att vidta några ytterligare utredningsåtgärder i denna del. Jag konstaterar dock att en överförmyndare eller överförmyndarnämnd inte har någon skyldighet att på eget initiativ skicka en kopia av ett godkänt köpekontrakt till huvudmannens anhöriga. Däremot borde nämnden som redan framgått ha gett bl.a. AA tillfälle att yttra sig över såväl kontraktet som tilläggskontraktet innan detta godkändes av överförmyndarnämnden.

text: Överförmyndarnämnden hävdar att AA har fått del av alla handlingar som rörde ställföreträdarskapet. Mot bakgrund av att det vid tidpunkten för begäran inte fanns något utdrag från belastningsregistret och Kronofogden saknade nämnden förutsättningar att lämna ut dessa handlingar. När en person hos en myndighet begär att få ta del av en viss handling som inte förvaras hos myndigheten, bör den enskilde snarast underrättas om detta. Utredningen har inte kunnat klarlägga

text: huruvida AA fått besked om att hennes begäran om att få del av registerutdrag som rörde den gode mannens lämplighet inte kunde tillgodoses. Jag nöjer mig därför med att erinra om denna skyldighet. Jag konstaterar också att AA numera har fått del av begärda handlingar.


nyckelord:
Förhör
Förundersökning
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Åklagares handläggning av en förundersökning om misshandel där målsäganden pekat ut en polisman som gärningsman

text: Bakgrund

text: I samband med en inspektion vid Polismyndigheten i Stockholms län, enheten för interna utredningar, den 15–16 april 1998 framkom följande vid genomgången av myndighetens akt Ai – – –.

text: AA anmälde den 20 februari 1997 en polisman för misshandel – – –.

text: Händelsen skulle ha inträffat i samband med ett tillslag med anledning av misstanke om grovt narkotikabrott – – –.

text: I anmälan om misshandel påstods bl.a. att en polisman hade tagit in AA på toaletten, knuffat ner honom i badkaret och därefter ställt honom upp och fortsatt att slå honom på armarna och kroppen. Enligt AA var polismannen civilklädd och ca 180 cm lång. AA uppgav sig kunna känna igen polismannen. Av utredningsmaterialet framgick vidare att AA undersöktes av läkare och att skador konstaterades på hans näsa och ena armen.

text: Biträdande chefsåklagaren BB begärde att målsäganden skulle höras innan hon tog ställning till om förundersökning skulle inledas. AA förklarade vid förhör den 13 juni 1997 att han inte hade något att tillägga utöver vad han tidigare hade sagt i ärendet.

text: Biträdande chefsåklagaren CC beslutade den 14 juli 1997 att inleda förundersökning avseende misshandel. Hon gav i samband därmed direktiv om att de berörda polismännen skulle höras utan att delges misstanke. Två polismän hördes därefter upplysningsvis, varefter CC lade ned förundersökningen med motiveringen att brott inte kunde styrkas.

text: ChefsJO Eklundh beslutade att ta upp åklagarens handläggning till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten i Stockholm för upplysningar och yttrande om bakgrunden till beslutet i ärende – – – att av målsäganden utpekad gärningsman skulle höras utan att delges misstanke om brott samt om detta är en vedertagen rutin i denna typ av utredningar.

text: Åklagarmyndigheten (överåklagaren DD) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från biträdande chefsåklagaren CC.

text: CC

text: Målet gäller en anmälan mot polismän i samband med ett ingripande. Jag beslutade den 14 juli 1997 att förundersökning skulle inledas avseende misshandel då det fanns anledning anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats. Av handlingarna i målet framgick att ett flertal polismän deltagit vid ingripandet. Jag ansåg i detta läge att ingen av polismännen kunde anses vara skäligen misstänkt och att ingen därmed skulle delges misstanke. Det var dock av betydelse att de hördes för bedömning av målets fortsatta handläggning. Jag är av den uppfattningen att om det vid sådana förhör framkommer uppgifter som stärker misstankegraden så avbryts förhöret och den hörde delges misstanke samt bereds tillfälle att kalla på en offentlig försvarare.

text: DD

text: CC gav direktiv om att de polismän som deltagit vid det aktuella ingripandet skulle höras upplysningsvis. Som framgår av hennes yttrande var anledningen härtill att hon ansåg att det inte förelåg en skälig misstanke mot någon av dem, men att alla måste höras för att ge underlag för en bedömning av målets fortsatta handläggning. Hennes avsikt var att förhör i förekommande fall skulle avbrytas och den hörde delges misstanke om brott om någonting framkommit som stärkte misstanken mot honom. Vad först beträffar frågan om någon skälig misstanke förelåg vill jag anföra följande. Bedömningen av när en brottsmisstanke nått sådan styrka att den som hörs enligt

text: 23 kap. 18 § första stycket rättegångsbalken

text: skall underrättas om att han är skäligen misstänkt för brottet präglas av samma svårigheter att närmare precisera gränsdragningen som uppkommer när man i andra sammanhang söker ange vad som konstituerar en skälig misstanke. Rekvisitet bör inte tillämpas på ett tänjbart sätt när det tillämpas i olika beslutssituationer (jfr Ekelöf i SvJT 1982 s 654). Även om delgivningen av misstanke enligt 23:18 RB primärt syftar till att skydda den misstänktes intressen medför delgivningen också konsekvenser som är negativa för den misstänkte, som bl.a. blir registrerad som misstänkt för brottet. JO har när frågan tidigare i tvångsmedelssammanhang varit föremål för bedömning konstaterat att det inte ansetts möjligt att i generella termer lägga fast vilken typ av omständigheter som skall anses grunda en skälig misstanke utan att detta måste avgöras från fall till fall (JO 1993/94 s 46). JO angav i det anmärkta fallet att en misstanke om viss brottslighet måste vara underbyggd av objektiva omständigheter av en inte alltför ringa styrka för att misstanken skall kunna anses uppfylla RB:s krav på skälig misstanke. Det har också i olika sammanhang framhållits att brottsmisstanken skall vara konkret grundad (se Fitger m.fl.

text: Rättegångsbalken

text: del 2, s 23:62 och där anmärkta ärenden). Den i remissärendet aktuella förundersökningen avsåg misstanke om misshandel i samband med ett polisingripande. Misstanken grundades på uppgifter från målsäganden som lämnats i samband med anmälningsupptagningen. Ett protokoll över rättsläkarundersökning av målsäganden gav ett enligt min mening relativt vagt stöd för dennes uppgifter. Målsäganden hade när man sökte höra honom närmare förklarat att han inte var villig att lämna några ytterligare uppgifter i förhör. I anmälan fanns endast ett grovt signalement på den polisman som påstods ha slagit måls-

text: äganden. Av anmälan framgick att flera polismän deltagit vid ingripandet, medan en av poliserna skulle vara den som varit inne i ett badrum med målsäganden och där ha utfört misshandeln. Jag delar CC:s bedömning beträffande förutsättningarna för förhören med de polismän som deltagit vid ingripandet såtillvida att jag i likhet med henne inte anser att de omständigheter som framkommit när hon gav utredningsdirektiven var tillräckligt konkretiserade och inriktade på någon bestämd person i den aktuella kretsen av polismän för att någon av dem skulle bedömas vara skäligen misstänkt för det anmälda brottet. Om en skälig misstanke mot någon hade uppkommit under ett förhör hade man därför som CC avsett fått avbryta förhöret för att delge den hörde misstanken. Som jag ser det uppkom ett sådant läge när det under de förhör som hölls blev klart vilka två poliser som varit med i badrummet och dessa hördes om vad som hänt där. Som framgår av vad jag här anfört har det enligt min mening inte vid CC:s beslut varit fråga om förhör med en av målsäganden utpekad gärningsman. Beträffande den i remissen ställda mera allmänna frågan om det är en vedertagen rutin i denna typ av utredningar att av målsäganden utpekad gärningsman hörs utan att delges misstanke om brott vill jag tillägga följande. Bestämmelsen i

text: om att den som skäligen misstänks för ett brott skall underrättas om misstanken när han hörs skall givetvis tillämpas i alla typer av utredningar. Med reservation för att det i enskilda fall kan inträffa att den bedömning av bevisläget som skett inför ett förhör kan ifrågasättas har jag inte erfarit att man vid utredningar av nu aktuellt slag skulle tillämpa annan ordning än den föreskrivna. En fråga av principiell natur beträffande vilken det däremot finns delade meningar bland åklagare vid myndigheten rör formerna för genomförande av förhör med den som inte är skäligen misstänkt men väl misstänkt på en lägre nivå. Som framgår av det aktuella fallet har CC ansett alternativet till att höra de berörda polismännen som skäligen misstänkta vara att höra dem upplysningsvis. Samma principiella inställning torde vara relativt vanlig bland åklagare (jfr t.ex. JO:s samtidigt med det nu aktuella ärendet pågående ärende 2199-1998). Andra åklagare har uppfattningen att den som ”kan misstänkas” inte skall höras upplysningsvis utan som misstänkt, dock självfallet utan att delges någon misstanke enligt 23:18 RB. Uppfattningen att förhör i situationer som de nyss angivna bör hållas upplysningsvis torde ha sin grund i stadgandet i 23:6 RB om att förhör får hållas med envar som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Den som inte är målsägande och inte gärna, med hänsyn till att det föreligger en viss misstanke, kan höras som vittne och inte heller kan höras som misstänkt enligt 23:18 måste enligt detta synsätt höras upplysningsvis. Om misstankegraden under ett förhör höjs till nivån skälig misstanke skall denna självfallet delges den hörde. Det andra synsättet grundar sig på att det i

text: rättegångsbalken

text: finns regler som förutsätter att en misstanke föreligger mot någon samtidigt som det inte alltid är klart uttalat vilken misstankenivå som avses. Som exempel kan nämnas bestämmelsen i 21:3 om rätt för den misstänkte att vid talans förberedande biträdas av försvarare. Fitger (a. a. s 21:10) anser att mycket talar för att en misstänkt även innan undersökningen hunnit så långt att en skälig misstanke riktats mot honom bör ha en möjlighet att låta sig biträdas av en försvarare. En sådan ordning förutsätter att den misstänkte redan på detta stadium hörs som misstänkt och inte upplysningsvis. Även på andra sätt kan det te sig oegentligt att inte beteckna ett förhör som förhör med en misstänkt även när den som hörs är misstänkt endast med den lägsta misstankegrad som förekommer i RB. En tydlig inkonsekvens skulle uppstå exempelvis om ett förhör inte skulle betecknas som förhör med misstänkt i fall där ett förhör med den som kan misstänkas enligt 23:9 fortsätter över sextimmarsfristen. Med detta synsätt framstår det f.ö. som lika inkonsekvent att ett förhör inte hålls på samma villkor även om en tillämpning av 23:9 aldrig aktualiseras. Avgörande för frågan måste ju vara om den som hörs kan misstänkas eller inte.

text: För egen del ansluter jag mig till den uppfattningen att ett förhör bör betecknas som förhör med misstänkt redan från det stadium då den hörde kan misstänkas. Praktiskt innebär detta att den som skall höras får klart för sig att han hörs i denna egenskap, medan grunden för misstanken inte torde behöva beskrivas mera i detalj än vad som krävs i alla förhör för att förhörspersonen skall veta varför förhöret behöver ske. I frågan om denna tolkning är riktig råder emellertid delade meningar bland åklagare vid myndigheten. Ett klarläggande uttalande från JO skulle därför vara önskvärt. I ett beslut den 1 november 1999 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: Ärendet gäller handläggningen av en anmälan om misshandel där en polisman utpekats som gärningsman och som föranlett CC att inleda förundersökning.

text: Förundersökningens syfte är bl.a. att utröna vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot honom (

text: 23 kap. 2 § rättegångsbalken

text: [RB]). Under en förundersökning skall inte bara omständigheter som talar emot den misstänkte, utan även sådana som är gynnsamma för honom beaktas och bevis som är till hans förmån tillvaratas (

text: 23 kap. 4 § första stycket

text: RB). Finns det inte längre anledning att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB).

text: Av

text: 1 § a förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: (FuK) framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet.

text: En aktiv förundersökningsledning är regelmässigt påkallad i utredningar där en viss handläggningsordning är föreskriven i syfte att säkerställa att utredningen leds av en befattningshavare med särskilda kvalifikationer. Som exempel kan nämnas utredningar om tryckfrihets- och yttrandefrihetsbrott samt utredningar om påstådda brott av domare, åklagare och polismän. I ärenden av nu aktuellt slag bör det därför alltid ankomma på förundersökningsledaren att fatta beslut i frågan om någon skall delges misstanke om brott och att i förekommande fall ange hur den gärning som misstanken avser skall beskrivas. Rätt att besluta i sådana frågor bör således inte överlåtas till en utredningsman.

text: Av utredningen framgår att ett flertal polismän var på plats vid ingripandet mot AA När denne senare i en polisanmälan gjorde gällande att han hade blivit misshandlad i samband med ingripandet uppgav han att misshandeln hade förövats av en civilklädd polisman som var omkring 180 cm lång samt att denne hade tagit ut honom i badrummet, där misshandeln sedan ägde rum.

text: Utmärkande för en objektivt genomförd förundersökning är bl.a. att uppgifter om det inträffade i största möjliga utsträckning inhämtas från andra källor än en utpekad gärningsman, innan förundersökningsledaren tar ställning till exempelvis i vilka former ett förhör med denne skall genomföras. Det får rent allmänt anses vara mindre lämpligt att upplysningsvis höra den som pekats ut som gärningsman innan

text: förhör har hållits med de övriga personer som skulle kunna lämna upplysningar i saken.

text: En lämplig ordning i ett fall som det här aktuella är därför att förundersökningsledaren först försöker bilda sig en uppfattning om vad som har skett på platsen genom att föranstalta om förhör med andra personer än den utpekade gärningsmannen. Utredningsmannen bör fortlöpande rapportera till förundersökningsledaren vad som har kommit fram vid förhören, så att denne får möjlighet att allt eftersom utredningen fortgår ta ställning till hur förundersökningen fortsättningsvis skall bedrivas. Häri ingår bl.a. att fatta beslut om förhör med den utpekade gärningsmannen och om hur detta skall genomföras.

text: CC har utformat sina utredningsdirektiv så att hon de facto överlämnat åt utredningsmannen att avgöra i vilken ordning förhören skulle hållas. Under utredningen har utredningsmannen sedan frågat en av polismännen vem av de närvarande polismännen som uppehöll sig i badrummet tillsammans med anmälaren, varefter han har hört den på detta sätt utpekade polismannen upplysningsvis. Därefter har ytterligare en polisman hörts upplysningsvis varefter ärendet redovisats till åklagaren för beslut eller nya direktiv. Enligt min mening står de utredningsdirektiv som har föranlett en sådan handläggning inte i överensstämmelse med det krav på aktiv förundersökningsledning som enligt vad som har sagts i det föregående måste ställas på utredningar av det här aktuella slaget.

text: Åklagarmyndigheten har i sitt remissvar anslutit sig till CC:s bedömning att det i inledningsskedet inte fanns tillräckligt stöd för skälig misstanke om brottsligt förfarande från den utpekade polismannens sida. CC har inte närmare utvecklat sin ståndpunkt i frågan.

text: När det gäller begreppet skälig misstanke har jag i flera tidigare ärenden uttalat att det, för att en person skall anses vara skäligen misstänkt för ett brott, krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex. JO 1992/93 s. 204 och 1993/94 s. 101). Frågan om nivån skälig misstanke uppnåtts i ett visst fall är av den arten att den ger ett visst utrymme för olika, var för sig godtagbara bedömningar.

text: Oavsett vilken bedömning man gör i frågan om skälig misstanke förelåg eller ej vid tidpunkten för förhöret med den utpekade polismannen, har förfarandet att på ett tidigt stadium av utredningen höra denne upplysningsvis medfört en icke obetydlig risk för att han under förhöret, medvetet eller omedvetet, skulle komma att lämna för honom själv oförmånliga uppgifter, vilka sedermera kunde komma att användas mot honom vid en straffrättslig prövning, utan att han fått tillfälle att ta ställning till om han önskade biträde av en försvarare under förundersökningen. Det förhållandet att ett förhör avbryts efter det att sådana uppgifter lämnats förändrar inte situationen. Risk har alltså förelegat att polismannens rättssäkerhetsintressen skulle trädas för när.

text: Det är av grundläggande betydelse för tilliten till samhällets verksamhet för att utreda påstådda brott av polismän, och därmed ytterst för allmänhetens förtroende

text: för polisen, att denna utredningsverksamhet bedrivs på ett i alla hänseenden korrekt sätt. Den för all brottsutredande verksamhet gällande grundsatsen att handläggningen måste ske i sådana former att den inte ger fog för ett ifrågasättande av de utredande myndigheternas objektivitet har här en alldeles särskild tyngd.

text: Med anledning av vad DD anfört beträffande förhör med någon som inte är skäligen misstänkt för brott vill jag framföra följande synpunkter.

text: Alla förhör under en förundersökning hålls med stöd av bestämmelsen i

text: 23 kap. 6 §

text: RB, oberoende av om förhörspersonen är misstänkt, målsägande, vittne eller annan. Innan ett förhör påbörjas har var och en rätt att få besked om anledningen till förhöret. JO Wigelius har uttalat att det självfallet inte bör få förekomma att någon utan närmare förklaring hörs om sina förehavanden vid en viss tidpunkt. Det räcker inte med att den hörde upplyses om t.ex. att det gäller ett kriminalärende (JO 1982/83 s. 56).

text: Vad som nu har sagts gäller i fråga om alla förhör under en brottsutredning. Vad som tillkommer, när misstanken mot en viss person har uppnått sådan styrka att han är att anse som skäligen misstänkt för brottet, är att han enligt vad som föreskrivs i

text: 23 kap. 18 §

text: RB skall underrättas om misstanken när han hörs. Enligt 12 § FuK skall han i samband därmed underrättas om sin rätt att anlita biträde av försvarare under förundersökningen samt att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan förordnas.

text: Hur man skall förfara vid förhör med någon annan än den som är skäligen misstänkt för ett brott – exempelvis med någon i fråga om vilken det föreligger en lägre grad av misstanke – är inte reglerat på annat sätt än genom de bestämmelser som gäller för förhör i allmänhet. Det förhållandet att vissa rättsverkningar kan komma att inträda beträffande den som kan misstänkas för ett brott, om misstanken underbyggs ytterligare, saknar således i sig betydelse vad gäller formerna för förhör med en sådan person. En annan sak är att det i många fall kan vara lämpligt att förhörsledaren i samband med att han informerar förhörspersonen om anledningen till förhöret också upplyser denne om att det i utredningsmaterialet finns uppgifter som är besvärande för honom men att nivån skälig misstanke inte har uppnåtts.

text: Vad som i övrigt förekommit ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.