title: Klagomål mot en lantmäterimyndighet på grund av handläggningen av en begäran om att få ta del av allmänna handlingar, m.m. samt skadestånd

text: Klagomålen föranleder inte någon ytterligare åtgärd här.

text: Anspråket på skadestånd avslås.

text: Ärendet

text: Bo Carl Johan S har i egenskap av uppgivet ombud för Göran R, Sten S och Björn R i en skrivelse hit den 24 mars 1997 framfört klagomål mot Lantmäterimyndigheten i Stockholms län med anledning av myndighetens handläggning av en begäran om att få ta del av vissa handlingar. I skrivelsen har Bo Carl Johan S uppgivit i huvudsak följande. Under ett telefonsamtal den 12 mars 1997 mellan honom och förrättningslantmätaren Ingegerd H rörande en fastighetsreglering försäkrade Ingegerd H att vissa handlingar avseende denna fastighetsreglering fanns i myndighetens arkiv. I anledning av detta besked fick Göran R, som tillsammans med Sten S och Björn R var sakägare i fastighetsregleringsärendet, i uppdrag att bl.a. ta del av handlingarna. Den 20 mars 1997 besökte Göran R lantmäterimyndighetens arkiv för att ta del av de ifrågavarande handlingarna. Han fick då beskedet att akten var utlånad till någon lantmätare som man inte visste vem det var. På grund härav hemställs att Justitiekanslern utreder bristerna i lantmäteriarkivets rutiner samt utreder om någon befattningshavare har gjort sig skyldig till överträdelse av gällande författningsregler. Göran R yrkar även ekonomisk kompensation för det inkomstbortfall han åsamkats genom förlust av arbetstid som åtgått vid besöket på arkivet.

text: Lantmäteriverket och Lantmäterimyndigheten i Stockholms län har yttrat sig över klagomålet. Yttrandena fogas till detta beslut som bilagorna 1 och 2 (här uteslutna).

text: Bo Carl Johan S har fått del av yttrandena och har lämnat synpunkter på dem. Han har därvid uppgivit bl.a. följande. Den handling som förrättningslantmätaren uppgav vid telefonsamtalet skulle finnas i arkivet rörde en karta av vilken framgår hur lantmäterimyndigheten tolkat detaljplan Haga II (kartan Vallentuna 0115-96/29). Det var först vid en förnyad kontakt som han begärde att få en kopia av kommunens ansökan om fastighetsreglering inom Haga II. Göran R hade inte fått i uppdrag att särskilt efterforska kommunens ansökan. Efter sin anmälan till Justitiekanslern vände han sig till lantmäteriarkivets kundtjänst för att få en kopia på kartan. Efter två veckor avstod han från framställan då akten enligt uppgift från arkivet alltjämt var försvunnen. Klandret kvarstår således avseende den omständigheten att myndigheten inte förmår framförskaffa begärda handlingar. Björn R fick därefter i uppdrag att besöka lantmäteriarkivet för att få ut en kopia av en annan karta (kartan Vallentuna 172). För den tjänsten tog arkivet 2 238 kr. Det är klandervärt att lantmäterimyndigheten använder sig av så dyra kopieringsmetoder. Resultatet härav blir att enskilda medborgare med små resurser utestängs från den rättighet som offentlighetsprincipen skall garantera honom.

text: Lantmäteriverket och lantmäterimyndigheten har ånyo yttrat sig i anledning av Bo Carl Johan S:s synpunkter m.m. Yttrandena fogas till detta beslut som bilagorna 3 och 4 (här uteslutna).

text: Bo Carl Johan S har beretts tillfälle att inkomma med synpunkter på yttrandena.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Besöket den 20 mars 1997

text: Såsom Lantmäteriverket och lantmäterimyndigheten uppgivit får det vid Göran R:s besök hos myndigheten anses uppenbart att missförstånd uppkommit om vilken handling som efterfrågades. Klagomålet föranleder därför inte någon ytterligare åtgärd från min sida.

text: Vid denna bedömning kan jag inte heller finna att någon skadeståndsskyldighet skulle ha uppkommit för staten gentemot Göran R. Hans anspråk på skadestånd avslås därför.

text: Kartan Vallentuna 0115-96/29

text: I arkivvården ingår att myndigheten skall organisera arkivet på ett sådant sätt att rätten att ta del av allmänna handlingar underlättas (se

text: 6 § arkivlagen

text: Det får konstateras att lantmäterimyndigheten inte har kunnat återfinna kartan Vallentuna 0115-96/29 när den efterfrågades. Den förklaring som lämnats härtill får godtas. Vid min granskning har det inte heller framkommit annat än att det varit fråga om en enstaka händelse. Klagomålet ger därför inte anledning till någon ytterligare åtgärd här.

text: Kostnaden för kopiering av kartan Vallentuna 172

text: Enligt

text: 2 kap. 13 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) har den som önskar ta del av allmän handling rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. Myndighet är dock inte skyldig att framställa kopia av bl.a. karta, om svårighet möter och handlingen kan tillhandahållas på stället.

text: Som Lantmäteriverket och lantmäterimyndigheten uppgivit har det i detta fall inte förelegat någon skyldighet för myndigheten att utge en kopia av kartan inom ramen för offentlighetsprincipen enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF.

text: På grund härav har - såvitt utredningen i ärendet utvisat - Björn R i stället givit lantmäterimyndigheten i uppdrag att inom ramen för dess myndighetsserviceverksamhet ordna en kopia av kartan. För sådana uppdrag får myndigheten ta ut avgifter. Detta följer av

text: 16 § förordningen (1995:1418)

text: med instruktion för det statliga lantmäteriet och Lantmäteriverkets föreskrifter om avgifter för uppdrag och myndighetsservice,

text: LMVFS 1996:10

text: (avser året 1997). Med hänsyn härtill och till vad som i övrigt framkommit i ärendet kan jag inte finna annat än att lantmäterimyndigheten har följt de regler som gäller för uppdragsverksamheten. Klagomålet föranleder därför inte heller i denna del någon ytterligare åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas härmed.


publisher: Justitiekanslern

title: Klagomål med anledning av kroppsbesiktningar av besökare till anstalt m.m.

org: jk

text: Justitiekanslern anser att ytliga kroppsbesiktningar av besökare vid kriminalvårdsanstalter inte får avse alla som besöker en anstalt eller en avdelning under en inte helt begränsad tid, och inte heller får ske stickprovsvis. Säkerhetsskäl ska föreligga i det enskilda fallet.

type: stycke

text: Justitiekanslern gör även vissa uttalanden i övrigt men vidtar inte någon åtgärd därutöver.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Anmälan

text: FRIO, Förtroenderådens Riksorganisation, har i en anmälan till Justitiekanslern anfört i huvudsak följande.

text: Kriminalvården har under de senast åren mer frekvent börjat utsätta besökare för så kallade ytliga kroppsbesiktningar vid besök på anstalter med säkerhetsklass A, B och C (anstalterna med den högsta säkerheten). Besökaren får då klä av sig naken, varefter fotsulor, handflator och armhålor kontrolleras. Detta har uppmärksammats bl.a. i ett radioprogram, Front, varvid tre personer, ”L”, ”N” och ”R”, intervjuades. Dessa hade vid besök på Kirsebergs- respektive Norrtäljeanstalten blivit utsatta för att narkotikahund markerade för narkotika. Någon narkotika hittades inte men åtminstone två av dem stängdes ändå av från framtida besök. R blev vid tillfället även uppmanad att sära på benen vilket är otillåtet vid ytliga kroppsbesiktningar.

text: Enligt FRIO:s mening är inte narkotikahundarnas markering helt tillförlitlig. Det kan räcka med att någon som har haft narkotika på sig har suttit på samma stol tidigare för att hunden ska markera. Det ska därvid noteras att de stolar som används vid visitationer av besökare är desamma som används när hundarna testas genom att en person ur personalen sitter på stolen med narkotika på sig.

text: Visitationen av besökare är mer långtgående än vad som krävs. Det förekommer att besökare får klä av sig nakna till följd av att metalldetektorn ger utslag, t.ex. när kvinnor har behå med stålbyglar. Det kan i dessa fall inte föreligga grund för genomförande av en ytlig kroppsbesiktning.

text: Enligt uppgift från anställda vid anstalten Kumla förekommer det också att kroppsbesiktningar görs stickprovsvis trots att sådana endast ska utföras när det finns en misstanke.

text: Vid anstalten Kumla har det även förekommit att män har visiterat kvinnliga besökare.

text: Ett skäl till att visitationer tillämpas på ett felaktigt sätt är att Kriminalvården ger alltför långtgående befogenheter till personalen i sina författningar. Ett exempel på detta är 4 kap. 12 § i Kriminalvårdens föreskrifter (KVFS) 2006:26 (nuvarande 4 kap. 19 §

text: KVFS 2008:3

text: ), i vilken bestämmelse det anges att den besökande ska informeras om att han kan bli föremål för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning både före och efter besöket. Det är inte rimligt att besökare ska kunna tvingas till visitation efter besök. Det bör räcka med de långtgående möjligheter som anstalten har att visitera den intagne efter besöket. Eftersom alla former av visitationer – och särskilt den ytliga kroppsbesiktningen – är integritetskränkande för besökaren är det mycket viktigt att regelverket är korrekt utformat så att ingen besökare kränks mer än nödvändigt.

text: FRIO har hemställt att Justitiekanslern ska utreda huruvida Kriminalvården och/eller någon tjänsteman vid Kriminalvården har begått tjänstefel, handlat vårdslöst alternativt på annat sätt agerat felaktigt

text: - genom att i för stor omfattning och på svaga och/eller felaktiga grunder genomföra ytliga kroppsbesiktningar av besökande,

text: - genom att män har utfört ytliga kroppsbesiktningar på kvinnor,

text: - genom att vägra besök till anhörig enbart med hänvisning till att en hund markerat för narkotika,

text: - genom att begära att besökande ska sära på benen eller annars inta särskilda ställningar,

text: - genom att sticksprovsvis genomföra ytliga kroppsbesiktningar av besökande,

text: - genom att införa en författning som medför att besökande kan visiteras även efter genomfört besök,

text: - genom att besluta att nästan alla vuxna besökare till intagna placerade vid Kumlas E-hus under en viss tid skulle genomgå kroppsbesiktningar,

text: - genom att utföra ytlig kroppsbesiktning på en kriminalvårdsinspektör och

text: - genom att i övrigt agera i enlighet med ovanstående redogörelse.

text: Vidare har FRIO velat att Justitiekanslern utreder vilka kriterier som ska vara uppfyllda för att en kriminalvårdstjänsteman ska få besluta att en viss eller flera besökare ska genomgå en ytlig kroppsbesiktning och vilka möjligheter till skadestånd från staten som finns för de besökare som har blivit kränkta på grund av en felaktig ytlig kroppsbesiktning.

text: Yttrande från Kriminalvården

text: Justitiekanslern har remitterat ärendet till Kriminalvårdens huvudkontor, som har inkommit med ett yttrande.

text: Kriminalvården har redogjort för aktuella författningsbestämmelser enligt följande.

text: ”Författningsbestämmelser m.m.

text: Enligt artikel 3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna får ingen utsättas för tortyr, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Varje medborgare är vidare enligt vad som följer av

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp samt mot kroppsvisitation. Begränsningar av denna rättighet får göras i lag enligt vad som framgår av

text: 2 kap. 12 § regeringsformen

text: En intagen får enligt 52 a § första stycket KvaL kroppsvisiteras för eftersökande av otillåtna föremål när 1. det finns anledning att anta att ett sådant föremål skall anträffas på honom, 2. han återkommer efter en vistelse utanför anstalten, 3. han skall ta emot eller har haft obevakade besök, eller 4. det görs stickprovsvis eller i anslutning till en större undersökning som av säkerhetsskäl görs av ett utrymme inom anstalten och den intagne har eller har haft särskild anknytning till utrymmet som berörs av undersökningen. Den som skall tas in i anstalt skall enligt andra stycket i samma lagrum kroppsvisiteras när han anländer till anstalten, om det inte är uppenbart obehövligt. Detsamma gäller när en intagen i sluten anstalt återkommer efter en vistelse utanför anstalten eller har haft obevakat besök. Enligt bestämmelsens tredje stycke får en intagen därutöver underkastas sådan ytlig kroppsvisitation som bedöms nödvändig av säkerhetsskäl och som endast syftar till att söka efter vapen eller andra farliga föremål.

text: Kroppsvisitation definieras i

text: 28 kap. 11 § rättegångsbalken

text: som en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Med ytlig kroppsvisitation avses att känna utanpå kläderna för att kontrollera om personen ifråga bär på sig t.ex. något tillhygge (se Berggren m.fl.,

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, avsnitt KvaL:55).

text: En intagen får enligt 52 b § KvaL kroppsbesiktigas när det finns anledning att anta att ett otillåtet föremål skall anträffas på honom. Av samma bestämmelse framgår att kroppsbesiktning, i den utsträckning det behövs, får göras även i fall som avses i 52 a § första stycket 2-4 och andra stycket. I fråga om den som är intagen i öppen anstalt gäller detta dock bara ytlig kroppsbesiktning.

text: Kroppsbesiktning definieras i

text: 28 kap. 12 § rättegångsbalken

text: som en undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppens yttre och inre och undersökning av sådana prov.

text: Av 52 c § KvaL följer att kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inte får göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Om möjligt skall ett vittne närvara. Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av en kvinna får inte verkställas eller bevittnas av annan än en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Följande åtgärder får emellertid verkställas och bevittnas av en man, nämligen 1. kroppsvisitation som avses i 52 a § tredje stycket, 2. kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks, 3. kroppsvisitation som sker med metalldetektor eller liknande teknisk anordning, och 4. kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov eller alkoholutandningsprov tas.

text: En intagen får enligt 29 § KvaL ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. En intagen får inte ta emot besök som kan äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller annars vara till skada för den intagne eller annan. Om det behövs för att kunna bedöma om en intagen skall få ta emot besök i ett särskilt fall eller om ett besök skall vara bevakat, skall i förväg undersökas om den besökande har dömts eller är misstänkt för brottslig verksamhet. I den utsträckning det behövs skall upplysningar också inhämtas om den besökandes personliga förhållanden i övrigt. Enligt sista stycket i bestämmelsen kan som villkor för besök av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. Lagstiftningen ger inga andra tidsmässiga angivelser än "som villkor för besöket", det vill säga ingen anvisning om eller begränsning av när kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning kan ske och inte.

text: Av

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, (Berggren mil.) avsnitt KvaL:34, framgår bl.a. följande angående möjligheterna att kontrollera besökande. Tillämpningen av begränsningarna i rätten att ta emot besök skall vara restriktiv, särskilt som man i viss mån kan motverka riskerna av ett besök genom att låta det ske under bevakning. Bestämmelsen i

text: 29 § andra stycket

text: KvaL ger möjlighet att undersöka om den person som avser att besöka en intagen har dömts för eller är misstänkt för brottslig verksamhet. Den besökandes förhållanden i övrigt får också undersökas. Naturligtvis är det angeläget att få reda på om besökaren är inblandad i narkotikahantering eller annan liknande verksamhet. När det gäller att bedöma om besöket kan medföra sådana risker som anges i

text: första stycket

text: bör framhållas att personer som verkställer fängelsestraff eller är föremål för kriminalvård i frihet inte bör tillåtas att besöka anstalterna annat än när det är fråga om nära anhöriga eller liknande fall. Inte heller bör tillåtelse att besöka en anstalt lämnas till personer som är misstänkta för brott eller som missbrukar narkotika. Personer som tidigare begått brott och som avtjänat sitt straff och inte återfallit i ny brottslighet bör däremot i princip kunna få tillstånd att besöka intagna. Nära anhöriga bör ges rätt att besöka en intagen. Starka humanitära skäl talar mot att vägra en maka, make, sambo eller förälder besök. I förarbetena har uttalats att de humanitära skälen väger så tungt att nyss nämnda anhöriga bör ges tillstånd till besök även om det föreligger sådana omständigheter som i andra fall skulle medföra att besöket vägrats. Det hindrar naturligtvis inte att det kan finnas anledning i vissa fall att vägra anhöriga rätten att besöka en intagen, t.ex. om den anhöriga försökt smuggla in narkotika på anstalten. Den intagne kan, under vissa förutsättningar, kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas efter besök, se 52 a och b §§. Som villkor för besök kan också föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. I den mån besökande vägrar att medverka i sådan undersökning blir följden att besöket inte får äga rum. Begreppet ytlig kroppsbesiktning anses inbegripa en yttre granskning av kroppen. Undersökningen kan gå till så att den som skall undersökas tar av sig kläderna och att någon tjänsteman därefter granskar de delar som är synliga samt fotsulorna. Det är inte tillåtet att be den som skall kroppsbesiktigas att inta särskilda ställningar eller att undersöka t.ex. munhålan eller att röra vid kroppen. I sådant fall blir det fråga om en ordinär kroppsbesiktning. Undersökningen får inte göras mer ingående än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med åtgärden.

text: Om det är nödvändigt för att upprätthålla säkerheten vid en viss sluten anstalt får Kriminalvården enligt 29 a § KvaL besluta att samtliga personer som passerar in i anstalten skall kroppsvisiteras (allmän inpasseringskontroll). Syftet med allmän inpasseringskontroll skall vara att söka efter otillåtna föremål. Beslut om allmän inpasseringskontroll får enligt andra stycket i bestämmelsen avse högst tre månader i taget.

text: Vissa ytterligare bestämmelser om visitation av besökande finns i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd for verkställighet i anstalt (

text: KVFS 2006:26

text: ). Av 4 kap. 12 §

text: KVFS 2006:26

text: framgår att den besökande före sammanträffandet med den intagne skall informeras om vad han får medföra vid besöket och att han kan bli föremål för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning både före och/eller efter besöket. I tredje stycket i samma bestämmelse stadgas att om den besökande inte vill medverka vid kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning skall han informeras om att besöket kommer att inställas. Av bestämmelsens sista stycke framgår att om det vid visitation av den besökande påträffas droger, vapen eller annat som kan utgöra fara för den intagne eller annan kan besöket normalt inte genomföras och skall övervägas om polisanmälan bör göras.

text: Av de allmänna råden i

text: KVFS 2006:26

text: framgår bl.a. följande. Kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller andra kontrollåtgärder förutsätter givetvis i varje enskilt fall ett beslut om att så skall ske. Sådana beslut är dock att betrakta som faktiskt handlande vilket betyder att de inte är underkastade de formkrav på skriftlighet och annat som gäller slutliga beslut i ärenden om t.ex. utevistelser. (Vid allmän inpasseringskontroll gäller dock som ovan beskrivits att samtliga personer som passerar in i anstalten skall genomgå kroppsvisitation.)

text: Vid kroppsvisitation skall enligt 4 kap. 18 §

text: KVFS 2006:26

text: den som skall visiteras ta av sig ytterkläder och överlämna dessa samt andra tillhörigheter för undersökning. Om övriga kläder behöver undersökas, skall även dessa överlämnas för undersökning. (Ofta undersöks dessa tillhörigheter då med hjälp av röntgenapparatur).

text: Vid ytlig kroppsbesiktning skall enligt 4 kap. 19 §

text: KVFS 2006:26

text: den som skall undersökas uppmanas att helt klä av sig och därefter ställa sig upp. Därefter skall den nakna kroppen inklusive förekommande proteser undersökas. Det är inte tillåtet att vidröra andra delar av kroppen än huvudhår och eventuell peruk. Den som undersöks får uppmanas att visa upp fotsulorna, handflatorna samt lyfta upp armarna så att armhålorna kan kontrolleras. Han får inte anmodas att inta andra speciella ställningar så att andra delar av kroppen skall kunna granskas. (Givetvis skall sådan undersökning ske avskilt.)

text: Av yttrandet från Kriminalvården framgår bl.a. följande vad gäller sakförhållandena.

text: Besök anses vara av stor betydelse för att minska de intagnas isolering och främja deras möjligheter att knyta eller behålla kontakter med människor utanför anstalten. Samtidigt innebär besöken en risk för att säkerheten vid anstalten äventyras genom att otillåtna föremål och narkotika förs in. De säkerhetshöjande åtgärder som Kriminalvården har vidtagit de senaste åren har inneburit att besök har blivit en allt vanligare väg att försöka föra in otillåtna föremål och narkotika. Av detta skäl är det av vikt att besökare kontrolleras.

text: Kriminalvården ifrågasätter mot denna bakgrund inte att anstalterna med säkerhetsklass A, B och C mer frekvent än tidigare utsätter besökare för så kallade ytliga kroppsbesiktningar.

text: 29 a § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) ger Kriminalvården möjlighet att vid en sluten anstalt, däribland anstalterna Kumla, Kirseberg och Norrtälje, besluta om kroppsvisitation av samtliga personer som passerar in i anstalten. Kroppsvisitationen utförs med hjälp av metalldetektorbåge och röntgenutrustning. Kompletterande kontroller sker med handmetalldetektor och genom genomsökning av kläder och föremål eller sökning med narkotikahund. Denna kroppsvisitation kan föranleda beslut om en mer ingripande undersökning om misstanke föreligger eller uppkommer om att ett dolt föremål eller ämne medförs.

text: Narkotikahund används vid visitationer av markområden, lokaler och personer samt vid granskning av olika försändelser. Kriminalvården genomför utbildning och kontroller av hundförare och hundar varje år. Hundförarna utbildas i hur man bemöter en person som ska visiteras. Hundarnas status och kondition kontrolleras ett flertal gånger i veckan. Hunden markerar med stor tillförlitlighet. Om hunden markerar innebär det att personen ifråga har varit i kontakt med narkotika.

text: Kriminalvården, Region Syd, har övervägt frågan om huruvida en hunds markering för narkotika ska vara tillräcklig för att en besökare ska avstängas från framtida besök. Regionen har därvid i ett enskilt ärende angående besök vid Kirsebergsanstalten ändrat anstaltens beslut och konstaterat att en narkotikahunds markering vid ett enskilt tillfälle inte ensamt kan föranleda förbud mot framtida besök. I stället gör man nu en helhetsbedömning varvid man bl.a. kan inhämta uppgifter om besökarens personliga förhållanden.

text: Vad gäller de namngivna exempel som FRIO har hänvisat till framkom det beträffande ”L” även andra omständigheter som pekade på att det var fråga om ett insmugglingsförsök. Beträffande ”N” är FRIO:s uppgifter i huvudsak korrekta. Händelsen ägde rum innan rutinerna ändrades på anstalten. Norrtäljeanstalten känner inte igen den beskrivning av omständigheterna som FRIO beskrivit gällande ”R”, även om man erinrat sig en besökare med detta namn som haft narkotika uppstoppat i kroppen.

text: Den utredning som Kriminalvården har företagit ger inte stöd för att anstaltspersonal i samband med ytliga kroppsbesiktningar regelmässigt skulle begära att besökande ska sära på benen eller annars inta särskilda ställningar. Detta förekommer dock vid kroppsvisitationer och är då tillåtet.

text: Sökning med hundekipage kan utföras genom att hunden söker mot en eller flera personer som passerar förbi. Det andra alternativet är att hunden nosar runt en person som sitter på en pall. Om denne sitter med benen i kors ombeds han eller hon att sitta med båda fötterna på golvet i en helt naturlig sittställning. Hunden nosar på ett kontrollerat sätt och är i sammanhanget ett tekniskt hjälpmedel. Det förhållandet att den besökande i samband med en sökning, som utgör en kroppsvisitation, ombeds att ”inta särskild ställning” står inte i strid med föreskrifterna.

text: Om metalldetektorn ger utslag och personen ifråga uppger sig bära bygelbehå ombeds hon att ta av sig behån under skylda former och sedan göra om kontrollen. Det förekommer att besökare tar av sig självmant på överkroppen i den situationen. Om personen ifråga nekar till att ha bygelbehå kan det ändå vara så att det är en sådan som har gett utslaget. Den ytliga kroppsbesiktning som då genomförs begränsas till avklädning på överkroppen.

text: Vad gäller påståendet om alltför frekventa och även stickprovsvisa ytliga kroppsbesiktningar vid anstalten Kumlas E-hus i april 2007 har de sin förklaring främst i att anstalten hade fått information om insmuggling av narkotika till E-huset. Vid en sådan misstanke kan det fattas beslut om att alla besökare till intagna på avdelningen ska genomgå en ytlig kroppsbesiktning eller att sådan ska ske stickprovsvis.

text: Det tillbakavisas bestämt att ytliga kroppsbesiktningar av kvinnliga besökare till anstalten Kumla skulle ha genomförts av män.

text: Kriminalvården har i yttrandet gjort följande bedömning

text: Kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning efter genomfört besök?

text: FRIO har i sin anmälan gjort gällande att Kriminalvården ger alltför långtgående befogenheter till personalen i sina författningar.

text: Som ovan redovisats stadgas i 4 kap. 12 §

text: KVFS 2006:26

text: att den besökande kan bli föremål för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning både före och/eller efter besöket. Syftet med en kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning före ett besök är att hindra insmuggling till anstalten av otillåtna föremål. Av säkerhetsskäl kan dock Kriminalvården ha intresse av att undersöka en besökande även efter ett besök. För den besökande är det frivilligt om man vill genomgå kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Om den besökande inte frivilligt vill genomgå kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning efter besöket kan besöket ställas in. Skulle den besökande först gå med på att låta sig undersökas och sedan vägra efter att besöket redan har genomförts, kan vägran istället resultera i att han eller hon inte tillåts besöka den intagne igen, eller, beroende på omständigheterna, att polis tillkallas. I sammanhanget skall framhållas att den besökande före sammanträffandet med den intagne skall informeras om att han kan bli föremål för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning både före och/eller efter besöket (se 4 kap. 12 §

text: KVFS 2006:26

text: I förarbetena till bestämmelsen om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning av besökare i 29 § KvaL talas främst om att syftet med bestämmelsen är att förhindra insmuggling av otillåtna föremål till de intagna. Lagtexten medger kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning som villkor för besöket och lämnar ingen anvisning om eller begränsning av när åtgärderna får eller inte får ske.

text: Kriminalvården konstaterar att en tjänsteman vid dåvarande Kriminalvårdsstyrelsen genom ett brev av den 1 mars 2005 redovisat en annan tolkning av den ovan nämnda bestämmelsen. Brevet redovisar inte någon myndighetssyn. Kriminalvårdens uppfattning är den som ovan redovisats, nämligen att kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning får genomföras även inför det att besöket avslutas om det är påkallat av säkerhetsskäl.

text: Ytliga kroppsbesiktningar på felaktiga grunder?

text: FRIO:s påstående om att Kriminalvården i "för stor omfattning" och "på svaga och/eller felaktiga grunder" genomför ytliga kroppsbesiktningar är mycket generellt hållet och därför svårt att kommentera. Vissa konkreta påståenden till stöd härför har dock redovisats i FRIO:s anmälan. Bland annat har FRIO uppehållit sig vid att anstalten Kumla under april 2007 skulle ha genomfört ytliga kroppsbesiktningar av nästan alla besökande till intagna vid anstaltens E-hus samt att ytliga kroppsbesiktningar även skett stickprovsvis.

text: Som ovan redogjorts för har det förhållandet att ett stort antal ytliga kroppsbesiktningar genomfördes av besökande till intagna vid E-huset under april månad 2007 berott på att anstalten Kumla fått information om införsel av narkotika till E-huset. Enligt uppgift från anstalten Kumla förekommer det att man av säkerhetsskäl fattar beslut om att samtliga besökande till en viss intagen eller viss avdelning skall genomgå ytlig kroppsbesiktning, eller att så skall ske stickprovsvis, när det finns information om att exempelvis narkotika skall införas till den intagne/avdelningen.

text: Av 29 § fjärde stycket KvaL följer att som villkor för besök kan "av säkerhetsskäl" föreskrivas att den besökande genomgår ytlig kroppsbesiktning. I förarbetena till nämnda bestämmelse har uttalats att det bör vara fråga om direkta säkerhetsskäl och att undersökningar av nu angivet slag inte bör få utvecklas till rutinåtgärder utan att en bedömning i det särskilda fallet alltid måste göras av om undersökningen är befogad (se

text: prop. 1974:20

text: , sid 143 och

text: prop. 1981/82:141

text: , sid 44).

text: Vid en tolkning av lagtexten utifrån de uttalanden om regelns tillämpning som nu redovisats framgår att lagtexten inte kan anses ge stöd för att generellt och rutinmässigt besluta att besökande till en viss anstalt eller anstaltsavdelning skall genomgå ytlig kroppsbesiktning inför besök. Frågan är då hur man skall se på en sådan situation som den vid anstalten Kumla i april, där det under en period förelåg misstankar om införsel av narkotika till en viss avdelning. I en sådan situation föreligger det i och för sig misstankar mot besökande till en viss intagen eller en viss avdelning, även om det kan vara svårt att närmare utreda just till vilken enskild besökande misstanken kan knytas till. Det är därmed inte i egentlig mening fråga om att ytliga kroppsbesiktningar genomförs "generellt" eller "rutinmässigt" utan av säkerhetsskäl på grund av misstanke om narkotikainförsel grundad på viss information. Sådana skäl kan föreligga under lång tid och för en hel avdelning beroende på vilka klienter som finns på avdelningen. I detta sammanhang kan även inflikas att det inte alltid är en intagen missbrukare eller dennes besökande som för in narkotika i anstalt. En intagen som inte missbrukar eller besökande till denne kan förmås att medverka i insmugglingen, exempelvis genom löfte om ersättning eller med hot om och faktiskt fysiskt våld.

text: Enligt Kriminalvårdens bedömning medger bestämmelsen i 29 § KvaL att ytliga kroppsbesiktningar kan ske av ett större antal besökande, av alla besökande, eller stickprovsvis av ett visst antal besökande till en viss intagen eller en viss avdelning under en period, om detta sker i en sådan situation som förelåg vid anstalten Kumla och det bedöms motiverat av säkerhetsskäl. Anstalten Kumlas agerande i de nämnda avseendena är därför enligt Kriminalvårdens bedömning korrekt.

text: FRIO har även gjort gällande att det vid anstalten Kumla förekommer att män genomför ytliga kroppsbesiktningar av kvinnor. I denna del konstaterar Kriminalvården att ord står mot ord. Närmare utredning i saken förefaller inte meningsfull. Regelverket är dessutom klart och tydligt.

text: Som utvecklats ovan finner Kriminalvården inte heller stöd för FRIO:s påstående att Kriminalvården - i strid med gällande föreskrifter - regelmässigt begär att besökande skall sära på benen eller annars inta särskilda ställningar som är otillåtna vid kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning.

text: När det gäller det förhållandet att en kriminalvårdstjänsteman fått genomgå ytlig kroppsbesiktning finner Kriminalvården mot bakgrund av vad som framkommit inte någon anledning att rikta kritik mot anstalten Kumla.

text: Särskilt om ytlig kroppsbesiktning till följd av metalldetektorns indikation

text: När det gäller påståendet om att besökande utsätts för ytlig kroppsbesiktning endast till följd av att metalldetektorn ger utslag i brösthöjd på en kvinna konstaterar Kriminalvården att utgångspunkten vid en allmän inpasseringskontroll måste vara att ingen person skall passera in i anstalten så länge som metalldetektorn ger utslag och det inte är klarlagt vad orsaken till detta är. I annat fall är kontrollen helt meningslös. Den rutin som enligt vad som framkommit tillämpas vid anstalten Kumla ger enligt Kriminalvårdens uppfattning inte anledning till kritik.

text: Konsekvenser av en narkotikahunds markering för narkotika

text: När det gäller frågan om vilken betydelse en narkotikahunds markering för narkotika vid visitation av en besökande skall tillmätas vid prövningen av om besök kan tillåtas och under vilka former besök kan äga rum, kan följande anföras.

text: Föreskrifterna i 29 § KvaL förutsätter i sin tillämpning att beslut fattas för varje enskilt tillfälle då det begärs att en intagen skall få ta emot besök. Av starkt praktiska skäl fattar dock Kriminalvården besöksbeslut som syftar på framtida besök, s.k. besökstillstånd (se härom

text: RÅ 1992 ref. 65

text: ). Vid varje enskilt besökstillfälle görs också en prövning varvid omständigheterna i besökstillståndet vägs in.

text: Idag använder Kriminalvården som ovan utvecklats narkotikahundar vid bl.a. kontroll av besökande. Om en narkotikahund markerar mot en besökande utgör det ett mycket starkt tecken på att personen tagit befattning med narkotika eller har sådan på sig och utgör enligt Kriminalvårdens bedömning normalt skäl att ställa in besöket, om inte omständigheterna är sådana att besöket ändå bör tillåtas under bevakning. Det skall även övervägas om en polisanmälan bör göras.

text: Beroende på omständigheterna kan narkotikahundens markering även vara skäl för att avslå kommande framställning om besök (se även Berggren m.fl.,

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, avsnitt KvaL:34, ovan). När det gäller vilken betydelse en narkotikahunds markering skall få för det framåtsyftande besökstillståndet menar Kriminalvården att en narkotikahunds markering är en viktig omständighet som skall vägas in i en helhetsbedömning, i vilken även exempelvis uppgifter rörande den besökandes personliga förhållanden från Kriminalvårdens underrättelseorganisation och polismyndigheten inhämtas. Vidare kan sådana omständigheter som den intagnes misskötsamhet i form av urinprovsvägran och eventuella misstankar om narkotikahantering i anstalt vägas in i bedömningen.

text: FRIO:s synpunkter på yttrandet

text: FRIO har fått del av yttrandet och har inkommit med synpunkter på detta. Därvid har bl.a. följande anförts. Vid varje beslut om kroppsbesiktning av besökare ska en proportionalitetsbedömning göras, varvid en avvägning ska ske mellan olika intressen och en prövning ske om det valda medlet över huvud taget är lämpligt för att uppnå det åsyftade målet eller om en mindre drastisk åtgärd kan var tillräcklig. I en majoritet av fallen bör därvid de övriga visitationsrutinerna vara tillräckliga.

text: Lagstiftningen ger inte möjlighet att genomföra ytliga kroppsbesiktningar på ett större antal eller alla besökare eller sticksprovsvis av alla besökare till en viss avdelning eller en viss intagen. Av 29 § fjärde stycket KvaL framgår att en bedömning ska göras i det enskilda fallet. Möjligheten att visitera besökare efter besöket är över huvud taget inte lagreglerad. Någon sådan kontroll är inte tillåten och i vart fall inte proportionerlig.

text: Det borde dessutom fattas skriftliga beslut i de fall där man genomför en ytlig kroppsbesiktning för att öka rättssäkerheten för den enskilde.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: Det är av stor vikt att den som är intagen i anstalt i möjligaste mån får ta emot besök. Den intagnes rätt att ta emot besök utgör en betydelsefull del i dennes kontakt med omvärlden. Särskilt för långtidsdömda är omvärldskontakten viktig för att minska de skadliga följderna av ett frihetsberövande, men även för den som avtjänar ett kortare fängelsestraff är rätten att ta emot besök värdefull. Det är därför viktigt att anstalter i den utsträckning det är möjligt försöker tillgodose intagnas behov av kontakt med bl.a. anhöriga. En intagen får dock inte ta emot besök som kan äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller annars vara till skada för den intagne eller annan.

text: Enligt 29 § fjärde stycket KvaL kan av säkerhetsskäl, som villkor för ett besök, föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. I förarbetena till bestämmelsen anges att en sådan undersökning innebär en allvarlig påfrestning för den som besöker en anhörig. Undersökningar av det slaget bör därför inte få utvecklas till rutinåtgärder. Det måste göras en bedömning i det enskilda fallet av om undersökningen är befogad. I de situationer där så bedöms vara fallet gäller enligt 52 c § första stycket KvaL att besiktningen inte får göras mer ingående än ändamålet med åtgärden kräver (

text: prop. 1981/82:141 s. 142

text: Med kroppsbesiktning avses enligt

text: 28 kap. 12 § andra stycket rättegångsbalken

text: en undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Vid en ytlig kroppsbesiktning får inte kroppens håligheter undersökas. Den som undersöks får inte heller uppmanas att inta andra speciella ställningar än att visa

text: upp fotsulor, handflator samt lyfta upp armarna så att armhålorna kan kontrolleras (4 kap. 19 §

text: KVFS 2006:26

text: , nuvarande 4 kap. 6 §

text: KVFS 2008:3

text: Ökat antal ytliga kroppsbesiktningar

text: Antalet ytliga kroppsbesiktningar synes ha ökat under senare år till följd av ett skärpt säkerhetstänkande hos Kriminalvården. Det underlag som har presenterats ger inte något stöd för att denna ökning generellt sett skulle vara omotiverad eller att ytliga kroppsbesiktningar skulle genomföras på alltför svaga grunder överlag. I de delar där FRIO har gett konkreta exempel ska dock följande tilläggas.

text: Ytliga kroppsbesiktningar av besökare till anstalten Kumlas E-avdelning

text: På anstalten Kumla fick ett flertal av besökarna till E-avdelningen under en period våren 2007 genomgå ytlig kroppsbesiktning med anledning av att anstalten hade fått information om införsel av narkotika till avdelningen. Detta kan inte anses otillåtet för det fall att det föreligger säkerhetsskäl som motiverar sådana undersökningar. Sådana säkerhetsskäl måste dock enligt ovan nämnda förarbetsuttalanden föreligga i det enskilda fallet. Det innebär enligt min mening att det för varje enskild besökare måste göras en bedömning av om undersökningen är befogad. En sådan bedömning kan då mynna ut i att en ytlig kroppsbesiktning är motiverad utifrån den rådande informationen om införsel av narkotika till avdelningen. Men den kan också resultera i att säkerhetsskäl inte föreligger beträffande just den aktuella besökaren, varför det inte finns skäl för en ytlig kroppsbesiktning.

text: FRIO har gjort gällande bl.a. att en 64-årig mor till en intagen fick till svar – när hon ifrågasatte att hon skulle behöva klä av sig naken – att hon inte behövde ta det personligt eftersom man hade en period då alla besökare skulle tvingas att ta av sina kläder. För det fall detta är korrekta uppgifter tycks man inte ha gjort en sådan individuell bedömning som krävs utan synes ha fattat ett generellt beslut om kroppsbesiktning. Detta är i så fall enligt min mening inte godtagbart. Det synes sålunda komma klart i konflikt med de förarbetsuttalanden som Kriminalvården själv har hänvisats till (

text: prop. 1974:20 s. 143

text: och

text: prop. 1981/82:141 s. 44

text: Eftersom en bedömning ska göras i det enskilda fallet ställer jag mig också tveksam till de stickprovsvisa kroppsbesiktningar som sägs ha skett. Om kroppsbesiktningar sker stickprovsvis innebär det att någon bedömning av säkerhetsskälen i det särskilda fallet inte görs utan att slumpen får avgöra vem som ska undersökas närmare. Detta kan inte anses förenligt med gällande reglering, i varje fall inte med hur lagstiftaren har avsett att denna ska tillämpas.

text: Jag förutsätter att Kriminalvården hädanefter kommer att göra en bedömning av säkerhetsskälen i varje särskilt fall.

text: Ytliga kroppsbesiktningar av personer med bygelbehå

text: FRIO har särskilt pekat på den situationen att besökaren har bygelbehå och att metalldetektorn vid kroppsvisitationen därför ger utslag. Eftersom det inte kan vara uppenbart för den som utför visitationen att det är just bygelbehån som ger utslag måste det i den situationen kunna vara motiverat att besluta om en ytlig kroppsbesiktning. Kriminalvården kan således inte kritiseras för att använda sig av ytlig kroppsbesiktning i denna situation.

text: Kroppsbesiktning av besökare efter besök på anstalt

text: Det har framkommit att FRIO i denna del har gjort en anmälan även till Riksdagens ombudsmän (JO). JO har i ett beslut den 11 januari 2008 (dnr 3106-2006) funnit att rätten att kroppsvisitera eller kroppsbesiktiga besökaren måste finnas kvar under hela den tid som den besökande befinner sig inom anstaltens område, dvs. även efter besöket.

text: Justitiekanslern och JO har i fråga om tillsynen över den offentliga verksamheten helt likartade uppgifter. Mot bakgrund av att frågan om kroppsbesiktning av besökande efter genomfört besök redan har övervägts av JO har jag inte funnit anledning att för egen del pröva denna fråga närmare. Jag har dock inte funnit något skäl till en annan ståndpunkt än JO:s.

text: Anmodan att inta särskild ställning vid ytlig kroppsbesiktning

text: FRIO har gjort gällande att Kriminalvården regelmässigt anmodar dem som ska genomgå ytlig kroppsbesiktning att inta särskilda ställningar trots det förbud som råder mot detta. Dessutom har FRIO påstått att så skedde vid kroppsbesiktningen av ”R”. Kriminalvårdens utredning har inte gett stöd för att sådana regelmässiga avvikelser har förekommit. Vad gäller ”R” har Norrtäljeanstalten inte heller kunnat bekräfta någon sådan uppmaning. Det saknas mot denna bakgrund underlag för Justitiekanslern att rikta kritik mot Kriminalvården i denna del. Jag vill dock erinra om vikten av att den intagne i samband med ytlig kroppsbesiktning – förutom att ställa sig upp, visa fotsulorna och handflatorna och lyfta på armarna – inte får anmodas att inta speciella ställningar för att andra delar av kroppen ska kunna granskas.

text: Kroppsbesiktning av kriminalvårdstjänsteman

text: Jag anser inte att det finns skäl att kritisera Kriminalvården för att en kriminalvårdstjänsteman har fått genomgå en ytlig kroppsbesiktning när han besökt anstalten Kumla i egenskap av lekmannaövervakare.

text: Ytlig kroppsbesiktning av kvinnor genomförd av män

text: Kriminalvården har tillbakavisat påståendet att det skulle förekomma att män utför ytliga kroppsbesiktningar av kvinnor. Uppgift står mot uppgift på denna punkt och det går inte i det rådande läget att säga att FRIO:s påstående är korrekt.

text: Av utredningen framgår att det inte är självklart att en narkotikahunds markering är helt säker även om det är tydligt att träffsäkerheten är stor. Mot denna bakgrund är det tillfredsställande att anstalten Kirseberg numera inte avstänger någon person från framtida besök enbart av den anledningen att en narkotikahund har markerat, utan att en helhetsbedömning görs. Som jag har uppfattat Kriminalvården görs numera en samlad bedömning även vid Kriminalvårdens andra anstalter och häkten. Mot bakgrund av detta finner jag inte skäl att rikta kritik mot Kriminalvården i denna del.

text: Genomförandet av kroppsvisitation med hund

text: Vid visitation med hund är det inte fråga om någon ytlig kroppsbesiktning utan om en kroppsvisitation, varför det inte är förbjudet att anmoda besökaren att sära på benen eller på annat sätt inta en särskild ställning.

text: Övriga frågor, bl.a. skadestånd

text: Jag vill med anledning av FRIO:s begäran härom tillägga att det inte är möjligt för mig att ange exakt vilka kriterier som ska vara uppfyllda för att en kriminalvårdstjänsteman ska få besluta om att en viss eller flera besökare ska genomgå en ytlig kroppsbesiktning.

text: Vad gäller FRIO:s åsikt att alla beslut om ytlig kroppsbesiktning borde vara skriftliga kan jag konstatera att något sådant krav inte finns. Kriminalvården bryter således inte mot några regler genom att inte utfärda några skriftliga beslut.

text: FRIO har efterfrågat möjligheterna till skadestånd från staten för de personer som har blivit kränkta genom felaktiga ytliga kroppsbesiktningar.

text: Staten ska, enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan skadestånd också utgå för ideell skada (psykiskt lidande eller kränkning) som någon drabbas av till följd av att vederbörande har utsatts för vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Justitiekanslern har ovan funnit att Kriminalvårdens begagnande av ytliga kroppsbesiktningar i huvudsak får anses godtagbart. Utredningen ger inte underlag för bedömningen att det har begåtts några sådana integritetskränkande brott eller någon sådan kränkning av skyddet enligt Europakonventionen som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada ska utgå. För det fall att så ändå skulle ha skett i något fall har den enskilde möjlighet att begära skadestånd hos Justitiekanslern eller få sin sak prövad i allmän domstol.

text: Med ovanstående uttalanden, och med ett beklagande av att handläggningen av ärendet har dragit ut på tiden, avslutar jag ärendet.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av att Kronofogdemyndigheten utmätt egendom som påstås tillhöra annan än gäldenären

text: Justitiekanslern avslår MCO ekonomisk förenings anspråk på ersättning för hyrbil och utgifter.

text: Justitiekanslern överlämnar anspråket till Kronofogdemyndigheten, till den del detta avser ersättning för skador på gräsmatta, uppfart och bortforslat fordon.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 22 januari 2014 genomförde Kronofogdemyndigheten en förrättning på MN:s folkbokföringsadress i syfte att utreda om det fanns egendom som kunde utmätas för MN:s skulder.

text: Fastigheten på adressen ägs av MCO ekonomisk förening (Föreningen). Föreningen har tre styrelseledamöter, varav två är MN:s barn och en är hans mor.

text: Kronofogdemyndigheten utmätte, med stöd av 4 kap. 18 § utsökningsbalken, vid förrättningen en bil med danskt registreringsnummer som stod på uppfarten. I samband härmed anlände Föreningens styrelseledamot, tillika MN:s son, RN till platsen. Han uppgav sig passa gården för MN:s räkning. RN ville inte uppge vem han var till förrättningsmännen och förklarade att han inte visste vem som ägde bilen.

text: Föreningen begärde rättelse av utmätningen och anförde att den utmätta bilen tillhörde Föreningen. Sedan Kronofogdemyndigheten avslagit Föreningens begäran om rättelse överklagade Föreningen utmätningen till Malmö Tingsrätt.

text: Den 25 februari 2014 betalade MN sina skulder hos Kronofogdemyndigheten, varför utmätningen av bilen hävdes.

text: Malmö tingsrätt avskrev Föreningens överklagande den 17 mars 2014 med hänvisning till att klagointresse saknades sedan utmätningsbeslutet avseende bilen hävts.

text: Anspråket m.m.

text: Föreningen har begärt skadestånd av staten med sammanlagt 69 439 kr, varav 18 125 kr avser förstörd gräsmatta, 6 250 kr sönderkörd uppfart, 14 301 kr ersättning för hyrbil, 4 903 kr reparation av det utmätta fordonet och 25 860 kr utgifter för advokatskostnad, taxiresor och merarbete i form av kontakter med polis, försäkringsbolag, tingsrätt och Kronofogdemyndigheten.

text: Till stöd för sitt anspråk har Föreningen anfört att Kronofogdemyndigheten felaktigt har tagit Föreningens bil i anspråk för MN:s skulder.

text: Ärendet har, tillsammans med ett yttrande, överlämnats hit av Kronofogdemyndigheten. I sitt yttrande avstyrker Kronofogdemyndigheten anspråket.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Regleringen av vilken myndighet som är behörig att handlägga anspråk mot staten

text: Förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot sta-ten innehåller regler om vilken myndighet som på statens vägnar ska hand-lägga sådana anspråk. Reglerna innebär i korthet att Justitiekanslern, i fråga om anspråk som grundas på bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: om fel eller försummelse vid myndighetsutövning, handlägger anspråk till följd av s.k. beslutsskador (

text: 3 §

text: ), medan anspråk på grund av s.k. faktiska skador handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars område en viss skada har inträffat (

text: 5 §

text: I och med omorganiseringen inom exekutionsväsendet finns det från och med den 1 juli 2006 formellt inte någon central förvaltningsmyndighet för frågor som rör detta område. Justitiekanslern har emellertid med stöd av sina befogenheter enligt 10 § handläggningsförordningen i ett generellt delegationsbeslut den 20 juli 2006 (dnr

text: ) uppdragit åt Kronofogde-myndigheten att handlägga skadeståndsanspråk mot staten som innefattar anspråk på ersättning för skador som avses i 5 § i förordningen. Justitie-kanslern har, utan någon ändring i sak såvitt nu är i fråga, fattat ytterligare ett delegationsbeslut den 1 februari 2008 (dnr

text: Den skadeståndsrättsliga regleringen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse att detta kan anses ha direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer ankommer det på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Regleringen i

text: utsökningsbalken

text: Lös egendom får enligt

text: 4 kap. 17 § utsökningsbalken

text: utmätas om det framgår att egendomen tillhör gäldenären eller om denne enligt presumtionsreglerna

text: 4 kap. 18 §

text: och

text: 19 §

text: samma lag ska anses vara ägare till egendomen.

text: Enligt

text: 4 kap 18 § utsökningsbalken

text: anses gäldenären vara ägare till lös egendom som han har i sin besittning, om det inte framgår att egendomen tillhör annan. Kronofogden kan emellertid inte utan vidare lita på besittningspresumtionen utan bör försöka kontrollera att egendomen tillhör gäldenären (se Walin m. fl.

text: Utsökningsbalken

text: – En kommentar, fjärde upplagan 2009, s.165).

text: Om gäldenären och någon annan än dennes make eller sambo har lös egendom i sin gemensamma besittning, får egendomen utmätas endast om det framgår att den tillhör gäldenären, se

text: 4 kap. 19 § andra stycket utsökningsbalken

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skador på Föreningens gräsmatta och uppfart samt på det utmätta fordonet

text: Till den del Föreningens skadeståndsanspråk avser skador på Föreningens fastighet och den utmätta bilen, vilka uppkommit i samband med verkställigheten av utmätningsbeslutet, får anspråket anses vara grundat på påståenden om sådana s.k. faktiska skador som det ankommer på Kronofogdemyndigheten att pröva. Anspråket ska därför i dessa delar överlämnas till Kronofogdemyndigheten.

text: Justitiekanslerns prövning är således begränsad till att omfatta Föreningens begäran om ersättning för hyrbilskostnader samt de utgifter som påstås ha uppkommit till följd av utmätningsbeslutet.

text: Hyrbilskostnader och utgifter

text: Regleringen i

text: utsökningsbalken

text: innebär, som framgår ovan, att det finns en presumtion för att egendom som är i gäldenärens besittning tillhör denne och således kan utmätas för gäldenärens skulder. Egendom som inte är i gäldenärens besittning, eller som denne sambesitter med någon annan än make eller sambo, får däremot utmätas endast om det framgår att egendomen tillhör gäldenären.

text: I det nu aktuella fallet innebär det ovan sagda att riktigheten av Kronofogdemyndighetens beslut att utmäta bilen för MN:s skulder är beroende av om bilen kan sägas ha varit i MN:s ensambesittning då den utmättes. Det får nämligen anses står klart att det inte av omständigheterna framgick att bilen tillhörde MN.

text: Kronofogdemyndigheten har i sitt yttrande hit anfört följande i denna fråga.

text: Kronofogden bedömde att bilen var i gäldenärens ensambesittning och utmätte denna med stöd av 4 kap. 18 § utsökningsbalken. Bilen stod vid utmätningstillfället vid gäldenärens bostad. Bostaden var belägen i en fastighet som ägdes av föreningen. En av styrelseledamöterna i föreningen var närvarande vid förrättningen, men nämnde trots förrättningsmännens frågor ingenting om att föreningen var ägare till bilen. Förrättningsmännen gjorde bedömningen att bilen var i gäldenärens ensambesittning. De försökte alltså genom att fråga den närvarande styrelseledamoten kontrollera att bilen tillhörde gäldenären. Det kan givetvis diskuteras om bilen kunde anses vara i gäldenärens ensambesittning eller om den var i föreningens och gäldenärens gemensamma besittning. Enligt myndighetens uppfattning innebar beslutet att utmäta bilen inte en sådan uppenbart felaktig bedömning som kan grunda skadeståndsskyldighet för staten .

text: Justitiekanslern instämmer i den bedömning som kommer till uttryck i Kronofogdemyndighetens yttrande. Även om det kan ifrågasättas om bilen var i MN:s ensambesittning när den utmättes kan Kronofogdemyndighetens bedömning i denna del – särskilt med hänsyn till att bilen var parkerad i anslutning till MN:s bostad och att Föreningens styrelseledamot inte gjorde anspråk på bilen – inte anses vara uppenbart felaktig.

text: Beslutet att utmäta bilen för MN:s skulder utgör mot denna bakgrund inte ett sådant fel eller en sådan försummelse som grundar skadeståndsskyldighet för staten. Föreningens anspråk ska därför avslås i denna del.

text: Vid denna bedömning saknas skäl för Justitiekanslern att pröva om Föreningen har lidit någon skada till följd av det ifrågasatta beslutet.

type: avgorande


title: Rätten till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har inte ansetts blivit åsidosatt i ett mål om sjukersättning där det under handläggningen i förvaltningsrätten har förekommit en period av inaktivitet om ett år

text: Justitiekanslern avslår MH:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: MH ansökte om sjukersättning i juni 2008. Försäkringskassan beslutade den 27 mars 2009 att avslå hennes ansökan. Försäkringskassans omprövningsenhet meddelade beslut i ärendet den 5 oktober 2009, varvid avslagsbeslutet stod fast.

text: MH överklagade den 30 november 2009 beslutet till dåvarande Länsrätten i Värmlands län (mål nr 2464-09). Målet överflyttades till Förvaltningsrätten i Karlstad den 20 februari 2010 (mål nr 922-10). Sedan MH begärt och beviljats anstånd för att komplettera överklagandet inkom hon den 19 mars 2010 med kompletterande handlingar. I en skrivelse som inkom till förvaltningsrätten den 22 mars 2011 begärde MH, genom sitt ombud, förturshandläggning. Något formellt beslut i frågan om förtur meddelades inte av förvaltningsrätten. Den 7 april 2011 förelade förvaltningsrätten Försäkringskassan att inkomma med yttrande senast den 21 april 2011. Försäkringskassans yttrande inkom till förvaltningsrätten den 19 april 2011, varefter en underrättelse skickades till MH:s ombud med svarstid senast den 12 maj 2011. I såväl föreläggandet som underrättelsen angavs att svarstiden var relativt kort med hänsyn till att målet hade viss förtur i förvaltningsrätten. Förvaltningsrätten meddelade dom i målet den 14 juni 2011, i vilken MH:s överklagande avslogs.

text: MH överklagade till Kammarrätten i Göteborg som den 25 januari 2012 beslutade att inte meddela prövningstillstånd (mål nr 5437-11). Kammarrättens beslut har vunnit laga kraft.

text: Anspråket

text: MH har begärt ersättning av staten för ideell skada med 20 000 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen

text: från och med den 20 december 2012 till dess full betalning sker.

text: Till stöd för sitt anspråk har MH anfört sammanfattningsvis följande. Målet låg utan åtgärd under ett år. Först sedan hennes ombud hade begärt förturshandläggning förelades Försäkringskassan att yttra sig. När målet anhängiggjordes vid dåvarande länsrätten hade handläggningen hos Försäkringskassan redan tagit mer än ett år i anspråk. Av de medicinska handlingar som rätten hade tillgång till framgick att hon hade gjort ett suicidförsök i december 2008 på grund av att Försäkringskassan ännu inte hade fattat beslut i hennes ärende. Hon hade vid den aktuella tidpunkten levt upp sina besparingar. Sjukersättning och sjukpenning är av stor betydelse för den enskilda eftersom det rör sig om den grundläggande försörjningen. Mot denna bakgrund borde målet ha prioriterats hos domstolen.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Förvaltningsrätten i Karlstad. Lagmannen AÖ har i yttrandet anfört i huvudsak följande.

text: Handläggningen i mål nr 922-10

text: Det aktuella målet anhängiggjordes den 30 november 2009. Sedan MH begärt och beviljats anstånd för att komplettera överklagandet inkom hon den 19 mars 2010 med kompletterande handlingar. Handläggaren gjorde då bedömningen att det inte var nödvändigt att kommunicera ingivna handlingar med Försäkringskassan och den 22 mars 2010 antecknades målet vara klart för avgörande.

text: Sedan MH:s ombud den 22 mars 2011 inkommit med begäran om förturshandläggning försökte handläggaren att komma i kontakt med ombudet, som en ren serviceåtgärd. Av tjänsteanteckning upprättad den 4 april 2011 framgår att handläggaren sökt ombudet ett antal gånger och önskat bli återuppringd men inte blivit det. Enligt överenskommelse med ombudets sekreterare skulle målet fördelas på en av handläggarna och avgöras inom de närmaste månaderna. Därvid fick handläggaren uppfattningen att det inte behövdes ett särskilt beslut om förtursförklaring, vilket annars skulle ha meddelats skyndsamt.

text: I samband med att målet fördelades på ny handläggare gjordes bedömningen att yttrande skulle inhämtas från Försäkringskassan. Således förelades kassan den 7 april 2011 att yttra sig i målet senast den 21 april 2011. Försäkringskassans yttrande inkom till förvaltningsrätten den 19 april 2011, varefter en underrättelse skickades till ombudet med svarstid senast den 12 maj 2012. I såväl föreläggandet som underrättelsen angavs att svarstiden var relativt kort med hänsyn till att målet hade viss förtur i förvaltningsrätten. Dom i målet meddelade den 14 juni 2011.

text: Våra rutiner

text: Förvaltningsrättens rutiner i frågor om förtur framgår av domstolens arbetsordning […].

text: När en skriftlig begäran om förtur inkommer till domstolen ska handläggaren på berörd beredningsgrupp upprätta skriftligt beslutsförslag som underställs lagmannen för prövning. Frågan behandlas som ett administrativt ärende och ska handläggas skyndsamt. Hittills har jag kommit att pröva ett tjugotal ansökningar om förtursförklaring.

text: Vår bedömning

text: Den totala handläggningstiden i förvaltningsrätten har i detta fall uppgått till drygt ett år och sex månader. Under de första fyra månaderna hade MH anstånd, men har utöver detta inte bidragit till den långa handläggningstiden.

text: Vid den aktuella tiden hade förvaltningsrätten en besvärlig arbetssituation och stora målbalanser efter sammanläggningen mellan länsrätterna i Värmlands och Örebro till en förvaltningsrätt i Karlstad 2010. En stor del av personalen vid länsrätten i Örebro län följde inte med till Karlstad. En väntetid på ett år eller mer innan målen kunde avgöras var då tyvärr inte ovanlig. Förvaltningsrätten har sedan dess arbetat mycket hårt för att komma till rätta med balanssituationen. Detta har gett resultat och 75 percentilen för omloppstiden är i mars 2013 fem månader. Som påpekas i MH:s skadeståndsansökan gällde målet sjukersättning, som är av stor betydelse för den enskilde eftersom det rör sig om den grundläggande försörjningen. Mål som gäller den grundläggande försörjningen (sjukersättning, aktivitetsersättning, sjukpenning) var å andra sidan dominerande bland socialförsäkringsmålen, som i sin tur utgjorde en stor del av målbalansen. Det var därför knappast möjligt att behandla alla sådana mål med förtur. Inte heller var det praktiskt möjligt att närmare granska det medicinska underlaget i varje särskilt mål, för att se om där framkom omständigheter som talade för en förtursbehandling.

text: Förvaltningsrätten kan konstatera att det aktuella målet legat utan åtgärd hos förvaltningsrätten i ca ett års tid (mars 2010 – mars 2011) innan beredningen av målet återupptogs i samband med MH:s begäran om förtur. Målet hade kunnat remitteras till Försäkringskassan för yttrande ca ett år tidigare än som skedde, och den totala handläggningstiden skulle då ha förkortats. Tydligen har två motstridiga bedömningar gjorts inom förvaltningsrätten i frågan om ett sådant yttrande behövdes. Det dröjsmål detta ledde till är beklagligt. Det får här beaktas att den bedömning som görs av om målet är färdigberett är preliminär, och kan komma att ändras av den handläggare (ofta en annan person) som sedan ska sätta upp förslag till dom.

text: Underlåtenhet att fatta ett formellt beslut i ärendet om förtursförklaring beror enligt vad som framkommit på ett missförstånd om att ett sådant beslut inte längre behövdes då målet enligt överenskommelse med ombudet skulle ges en förtursbehandling. Den skyndsamma beredning som därefter följde resulterade i att målet kunde avgöras efter ca tre månader.

text: Sammantaget anser förvaltningsrätten att målets handläggning inte varit tillfredsställande och att det hade varit önskvärt med en kortare handläggningstid. Förvaltningsrätten avstår dock från att göra en egen bedömning av om det i MH:s fall varit fråga om en kränkning av

text: artikel 6.1 Europakonventionen

text: Rättegång inom skälig tid

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid. Artikel 6.1 i konventionen är tillämplig i ärendet.

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Förutom den totala handläggningstiden beaktas särskilt vid bedömningen målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Inom ramen för bedömningen av domstolarnas handläggning av målet fäster Europadomstolen särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet.

text: Varken det faktum att Europakonventionen har inkorporerats i svensk rätt genom lagen (

text: ) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna eller det uttryckliga stadgandet, att en rättegång ska genomföras inom skälig tid, som sedan den 1 januari 2011 har införts i

text: 2 kap. 11 § andra stycket

text: regeringsformen ger stöd för antagandet att den svenska lagstiftaren har avsett att rätten till rättegång inom skälig tid, i Sverige, ska ges något annat innehåll än det som följer av artikel 6.1 i konventionen såsom Europadomstolen vid varje tidpunkt fastställer den artikelns närmare innebörd. Justitiekanslern prövar således frågan om MH:s rätt till rättegång inom skälig tid i detta fall har upprätthållits med utgångspunkt i Europadomstolens nyss nämnda praxis angående artikel 6.1 i konventionen.

text: Den relevanta tidsperioden i ärendet, från det att Försäkringskassan meddelade sitt avslagsbeslut den 27 mars 2009 – och således en tvist i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonvention uppkom – till det att kammarrätten den 25 januari 2012 beslutade att inte meddela prövningstillstånd, uppgår till två år och tio månader. Det finns inget särskilt lagstadgat skyndsamhetskrav för mål om sjukersättning. Sådana ärenden är emellertid – som MH själv har framhållit – ofta av stor vikt för den enskilde, vilket ska beaktas vid bedömningen enligt artikel 6.1 i konventionen. Den totala handläggningstiden måste i detta fall betraktas som klart längre än önskvärt men kan, även med beaktande av sakens betydelse för MH, inte ensam föranleda slutsatsen att artikel 6.1 i konventionen har åsidosatts. Målet har i förvaltningsrätten sedan det först bedömts vara klart för avgörande, legat ett år utan åtgärd. Anledningen härtill var enligt förvaltningsrätten en besvärlig arbetssituation och stora målbalanser. Resursbrist kan emellertid endast i rena undantagsfall påverka bedömningen i förhållande till åtagandet enligt konventionen. Någon sådan undantagssituation är inte för handen här.

text: När det gäller dröjsmål i handläggningen ger Europadomstolens praxis inte stöd för att en inaktivitetsperiod ensam kan innebära att artikel 6.1 i konventionen har åsidosatts med mindre än att det är fråga om en verkligt substantiell period av inaktivitet. Justitiekanslern har inom ramen för statens fri-villiga skadereglering, med beaktande av Europadomstolens avgörande i Denev-ärendet samt bl.a.

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2005 s. 726

text: och

text: RÅ 2006 ref. 43

text: , bedömt att en inaktivitetsperiod som har varat i två år i sig kan föranleda slutsatsen att en kränkning har förekommit (Justitiekanslerns beslut den 15 april 2008 i ärendena med dnr

text: , 7913-07-40 och 7914-07-40 samt de omkring fyrahundrafemtio ytterligare anspråk hänförliga till dröjsmål i dåvarande Regeringsrätten som Justitiekanslern med utgångspunkt i detta ställningstagande därefter har prövat). Frågan om inaktivitetsperiodens längd har därefter inte prövats i domstol. Som framgår av t.ex.

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2005 s. 726

text: är det dock tydligt att varje period av inaktivitet inte innebär att det har skett en överträdelse av rätten till rättegång inom skälig tid. I det sistnämnda fallet hade det förekommit en period av inaktivitet på ca ett år vid hovrättens handläggning av ett brottmål, men denna inaktivitetsperiod ansågs inte innebära att det hade skett en överträdelse av artikel 6.1 i Europakonventionen.

text: Vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att MH:s rätt till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: inte har åsidosatts i detta fall. MH:s skadeståndsanspråk ska därmed avslås.

text: Handläggningen av begäran om förtur

text: Av

text: 1 § lagen (2009:1058)

text: om förtursförklaring i domstol framgår att om handläggningen av ett mål eller ärende har oskäligt fördröjts, ska domstolen efter skriftlig ansökan från en enskild part förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur i domstolen. Något annat formkrav än att ansökan ska vara skriftlig har inte uppställts (se

text: prop. 2008/2009:213 s. 28

text: f.).

text: Uppgiften att fatta beslut enligt lagen om förtursförklaring åvilar i första hand domstolschefen, dvs. i detta fall lagmannen (se

text: a. prop. s. 10

text: ff). Detta förutsätter emellertid att denne får kännedom om att det inkommit en begäran om förtursförklaring. Som Justitiekanslern har understrukit i beslut den 19 september 2011 i dnr

text: måste det därvid anses åligga lagmannen att som ett led i styrningen av domstolen uppmärksamma medarbetarna på hur yrkanden om förtursförklaring ska handläggas. Beslut i fråga om förtusförklaring ska vidare fattas skyndsamt (se

text: a. prop. s. 27

text: Av förvaltningsrättens arbetsordning framgår dels att det är lagmannen som ska ta ställning till en begäran om förtursförklaring, dels att sådana yrkanden ska handläggas skyndsamt. Instruktionerna för hur sådana ärende ska handläggas är alltså tydliga. De har emellertid inte åtföljts i detta fall.

text: MH hemställde i skrivelsen i mars 2011 att målet skulle handläggas med förtur. Att något formellt beslut i frågan om förtursförklaring inte fattades berodde, enligt vad förvaltningsrätten har angett, på att ett sådant beslut inte längre behövdes eftersom en handläggare hade underrättat MH:s ombuds sekreterare om att målet de facto skulle ges viss förtur. Som Riksdagens ombudsmän (JO) har utvecklat i beslut den 4 februari 2013 i dnr 679-2012 finns det knappast någon möjlighet att uppfatta en sådan begäran som det här är fråga om på något annat sätt än att den enskilde därigenom har inlett ett förvaltningsärende som ska handläggas enligt lagen om förtursförklaring i domstol. Med mindre än att förvaltningsrätten hade inhämtat ett uttryckligt besked från MH att hon – trots sin skriftliga begäran – inte längre påkallade ett beslut i saken borde således ärendet ha överlämnats till lagmannen för beslut. Att så inte skedde fick visserligen i detta fall inte någon praktisk betydelse eftersom målet trots allt kom att handläggas med förtur. Det finns trots detta anledning att under stryka vikten av att en begäran om förtursförklaring handläggs skyndsamt och att rutinerna kring detta är tydliga och väl inarbetade vid domstolen. Justitiekanslern utgår från att det inträffade utgör en engångsföreteelse och att liknande misstag inte kommer att upprepas i framtiden. Justitiekanslern nöjer sig därför med att stanna vid den kritik som ligger i det sagda.


title: Fråga om brott enligt 5 kap. 12 § första stycket TF när ägarbyte inte har registrerats

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: TA har i en skrivelse till Justitiekanslern anmält att tidskriften Medikament gavs ut den 21 februari 2005 av ett bolag som inte innehar utgivningsbevis för tidskriften.

text: Enligt uppgifter till Justitiekanslern från Patent- och registreringsverket (PRV) är företaget Ljusnandalens Media AB antecknat som ägare till tidskriften Medikament. För tidskriften finns ett utgivningsbevis (nr 21266). Bolaget försattes i konkurs den 13 december 2004.

text: Av PRV:s uppgifter framgår vidare att en anmälan kom in dit den 3 september 2004 om att bolaget Medikament Media AB var ny ägare till tidskriften. I ytterligare en anmälan den 10 december 2004 angavs att ägarbyte hade skett från Medikament Media AB till Mediad AB. PRV har hittills inte registrerat nämnda ägarbyten eftersom det har ansetts alltför oklart vem som har haft rätt att företräda Ljusnandalens Media AB i samband med den åberopade överlåtelsen av tidskriften Medikament. Bolaget är således alltjämt antecknat som ägare till tidskriften.

text: Tillämpliga lagbestämmelser

text: Enligt

text: 5 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) får en periodisk skrift inte ges ut innan det har utfärdats ett bevis om att det inte finns något hinder enligt TF mot utgivning (utgivningsbevis).

text: Utgivningsbevis meddelas av PRV efter ansökan av skriftens ägare. Verket skall föra register över periodiska skrifter. Enligt

text: 2 kap. 2 § lagen (1991:1559)

text: med föreskrifter på tryckförordningens och

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: områden (tillämpningslagen) får registret innehålla uppgifter om bl.a. skriftens titel, utgivningsort, utgivningsplan, ägare, utgivare, tidpunkt för när utgivningsbeviset behöver förnyas och andra likartade uppgifter om skriften.

text: Om en ägare till en periodisk skrift ger ut denna utan att det finns något utgivningsbevis döms ägaren – om skriften inte har förklarats brottslig eller omständigheterna inte är synnerligen försvårande – till böter, se

text: 5 kap.

text: 12 § första

text: och

text: sjätte stycket

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern är ensam allmän åklagare beträffande brott mot

text: tryckfrihetsförordningen

text: Bedömningen av TA:s anmälan beror till stor del på vilken betydelse som tillmäts omständigheten att PRV inte har registrerat att äganderätten till Medikament har övergått från Ljusnandalens Media AB till ett annat bolag. Om ett giltigt ägarbyte enligt TF anses förutsätta att uppgiften också förs in i PRV:s register, då får nämligen utgivningen av Medikament i februari 2005 anses ha avsett en annan tidskrift än den som omfattas av ovan nämnda utgivningsbevis (nr 21266). Ägaren till den utgivna tidskriften skulle därmed kunna ha begått brott i den mening som avses i 5 kap. 12 första stycket TF.

text: Att på det sättet tillmäta registreringen hos PRV avgörande betydelse bidrar sannolikt till att upprätthålla ordningen i det tryckfrihetsrättsliga systemet. Jag kan emellertid inte finna att ordalydelsen av 12 § eller någon annan bestämmelse i

text: 5 kap.

text: TF ger stöd åt detta. Det finns inte heller några uttalanden i förarbetena till TF som talar för en sådan tolkning. Jag menar därför att det inte finns förutsättningar för ett straffrättsligt ingripande enbart på den grunden att Medikament har getts ut trots att ägarbytet inte har registrerats.

text: Ett annat synsätt innebär att hänsyn tas till de faktiska förhållandena i ägarfrågan snarare än vad som anges i PRV:s register. Ett giltigt civilrättsligt avtal om övergång av äganderätten till tidskriften skulle sålunda vara tillräckligt för att en ny ägare skall anses föreligga enligt TF, även om ägarbytet inte har registrerats av PRV. Med denna tolkning krävs för brott enligt 5 kap. 12 § första stycket bl.a. att utgivningen av Medikament i februari 2005 skedde trots att äganderätten till tidskriften i civilrättslig mening inte hade gått över från Ljusnandalens Media AB till ett annat bolag.

text: Vad som har framkommit i ärendet om giltigheten av överlåtelsen tyder på att frågan är oklar och att den är föremål för en juridisk tvist mellan två grupperingar inom Ljusnandalens Media AB. Jag kan för min del inte se att det finns underlag för något antagande om att brott har begåtts genom den aktuella utgivningen. I det läget skall förundersökning inte inledas.

text: Jag vidtar mot den här bakgrunden ingen åtgärd med anledning av anmälan.


title: Överklagande av Svea hovrätts dom i ett mål om etnisk diskriminering av två studenter vid Uppsala universitet

text: YRKANDEN I HÖGSTA DOMSTOLEN

text: Staten yrkar att Högsta domstolen meddelar prövningstillstånd i målet och, med ändring av hovrättens dom, ogillar käromålet eller i varje fall sätter ned skadeståndsbeloppen till 60 000 kr för var och en av JM och CL. Vidare yrkas att Högsta domstolen befriar staten från skyldigheten att ersätta motparterna deras rättegångskostnader i tingsrätten och hovrätten. Staten yrkar inte någon ersättning för egna rättegångskostnader.

text: OMSTÄNDIGHETER TILL STÖD FÖR ÖVERKLAGANDET

text: Staten vidhåller de grunder och omständigheter som har anförts i tingsrätten och i hovrätten. Jag redogör i det följande närmare för hur jag ser på hovrättens avgörande och anger i vilka delar jag menar att Högsta domstolen bör göra en annan bedömning.

text: Den aktuella bestämmelsen

text: Målet handlar om tolkningen av

text: 7 § andra stycket lagen (2001:1286)

text: om likabehandling av studenter i högskolan (likabehandlingslagen), som lyder:

text: ”Förbudet [mot diskriminering] gäller inte, om behandlingen är berättigad av hänsyn till ett särskilt intresse som uppenbarligen är viktigare än intresset av att förhindra diskriminering i högskolan.”

text: Har JM och CL ö.h.t. missgynnats (domen s. 2)?

text: Staten vitsordar att JM och CL har utsatts för diskriminering i den mening som avses i likabehandlingslagen. Diskrimineringen har skett genom att de har missgynnats i förhållande till personer av viss angiven etnisk tillhörighet vid antagningsförfarandet till juristlinjen vid Uppsala universitet.

text: Var diskrimineringen ”berättigad” (domen s. 2 f.)?

text: Frågan i målet är om den diskriminering som JM och CL blev utsatta för var ”berättigad av hänsyn till ett särskilt intresse som uppenbarligen är viktigare än intresset av att förhindra diskriminering i högskolan” (7 § andra stycket likabehandlingslagen). Att öka den etniska mångfalden bland studenterna och bland landets jurister, är det ett sådant särskilt intresse? Och var diskrimineringen berättigad med hänsyn till detta intresse?

text: Enligt min mening avser målet en lagtolkning som är förhållandevis besvärlig, betydligt besvärligare än hovrätten funnit. Jag kommer här att i korthet argumentera för den tolkning som enligt statens mening är den riktigaste. Staten kommer att utveckla denna argumentation ingående i en slutskrift eller vid en eventuell huvudförhandling.

text: Det bör först konstateras att den angivna bestämmelsen inte kan tolkas så att den innefattar ett förbud mot positiv särbehandling. Tvärtom är själva avsikten med bestämmelsen att möjliggöra positiv särbehandling. Frågan är bara om sådan särbehandling som universitetet använde sig av – ett slags etnisk kvotering – var tillåten.

text: Det skall noteras att bestämmelsens mest centrala ord – berättigad – är ett påtagligt öppet rekvisit som i sig inte ger någon klar ledning för tillämpningen. Inte heller i övrigt kan ordalydelsen anses ge någon klar ledning. Någon vägledande rättspraxis finns inte heller och det kan knappast hävdas att bestämmelsens ändamål ger påtaglig ledning. För tolkningen torde man därför i huvudsak vara hänvisad till lagens förarbeten, andra bestämmelser som kan påverka innebörden och tolkningsprinciper av eventuell relevans. Även EG-rätten kan ha betydelse. Jag kommer nu att kort beröra dessa tolkningsdata.

text: Förarbetena

text: Hovrätten har i sin dom översiktligt gått in på motiven till likabehandlingslagen. Därvid har hovrätten nämnt ett fall som i förarbetena tas upp som exempel på situationer då en särbehandling kan vara berättigad. Det fall som nämns är att vid lika meriter hos två sökande den person väljs som tillhör det underrepresenterade könet. Vidare anger hovrätten att det i övrigt framgår av förarbetena att det ansetts obehövligt med ett undantag från diskrimineringsförbudet som tar sikte på en behandling som är en del i ett planmässigt främjande av likabehandling, ”eftersom ett sådant inte var nödvändigt mot bakgrund av de [krav på] aktiva åtgärder som ställs upp i lagen”. Varken dessa eller övriga förarbetsuttalanden talar – enligt hovrättens mening – för att den särbehandling som lagstiftaren tänkt sig skulle innefatta möjlighet till kvotering av något slag vid antagning av sökande till viss utbildning.

text: Det angivna uttalandet får anses i sig i någon mån tala för att lagstiftaren inte ville tillåta kvotering. Men avsikten är förvisso inte klar. Vad menades t.ex. med ett ”planmässigt främjande av likabehandling”, ett uttryck som hovrätten tydligtvis har fäst stor vikt vid. Sannolikt har hovrätten menat att lagstiftaren med detta uttryck avsåg att dra gränsen mellan å ena sidan särbehandling vid lika meriter och å andra sidan särbehandling vid olika meriter. Men vad finns det egentligen i uttrycket som talar för en sådan tolkning? Och vad har egentligen ordet ”likabehandling” där att göra? Borde det inte stå ”olikbehandling” om uttrycket ö.h.t. skall tillåta någon slutsats beträffande etnisk kvotering, som ju inte är likabehandling utan snarare motsatsen?

text: Alldeles oavsett hur man läser det angivna uttalandet finns det enligt statens mening åtskilligt som talar emot att tillägga uttalandet den helt avgörande betydelse för tolkningen som hovrätten gjort.

text: Till att börja med har hovrätten enligt statens mening behandlat förarbetena på ett alltför förenklat sätt och bl.a. bortsett från att det finns uttalanden som pekar i annan riktning och som således kan anses tala för att en sådan positiv särbehandling som det är fråga om i målet skulle vara tillåten. Staten vill hänvisa till ett par sådana uttalanden. I

text: prop. 2001/02:27 s. 41

text: anges följande.

text: ”Avsikten med ett undantag för särskilt intresse som uppenbarligen är viktigare än intresset av att förhindra diskriminering är att inte hindra en högskola från att ta hänsyn till väsentliga samhälleliga och sociala intressen, såsom främjande av jämställdhet mellan kvinnor och män och främjande av lika rättigheter och möjligheter oavsett etnisk tillhörighet. /…/ Vidare bör hänsyn kunna tas till regional- och socialpolitiska intressen vid rekrytering, t.ex. att motverka social snedrekrytering.”

text: Vidare anges på s. 44 f. i samma proposition.

text: ”Intresseavvägningen bör innebära att bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet prövas utifrån ett berättigat mål som skall vara objektivt motiverat. Detta mål skall vara värt att skydda i sig och vara tillräckligt viktigt för att motivera att det ges företräde framför principen om likabehandling. Exempel på berättigade mål kan vara när en högskola tar hänsyn till väsentliga samhälleliga och sociala intressen, såsom strävanden att främja jämställdhet mellan kvinnor och män och främjande av lika rättigheter och möjligheter oavsett etnisk tillhörighet. Hänsyn till regionalpolitiska och socialpolitiska intressen vid exempelvis rekrytering till högskolan bör också godtas. Om en högskola exempelvis följer ett av staten uppställt nationellt mål att motverka social snedrekrytering, bör detta utgöra ett berättigat mål som kan motivera ett förfarande som innebär att någon som omfattas av lagens skydd missgynnas.”

text: De citerade uttalandena ger visserligen inte något direkt stöd för att en så stark positiv särbehandling som kvotering avsågs vara tillåten. Men de visar tydligt att etnisk mångfald var ett sådant ”särskilt intresse” som avsågs kunna läggas till grund för positiv särbehandling. Och de ger också enligt statens mening visst stöd för att en ganska aktivt präglad särbehandling skulle vara berättigad. När hovrätten säger att inget i förarbetena talar för ”att den särbehandling som lagstiftaren tänkt sig skulle innefatta möjlighet till kvotering av något slag vid antagning av sökande till viss utbildning” är det enligt statens mening ett ganska egendomligt synsätt, som synes grundat på något slags presumtion om att kvotering inte kan vara tillåten om den möjligheten inte uttryckligen har anvisats. Vad finns det egentligen som talar för att rättstillämparen skall använda sig av en sådan utgångspunkt?

text: Andra bestämmelser

text: Av betydelse i målet torde de bestämmelser vara som numera tillåter universitet och högskolor att tillämpa en ”fri kvot” vid antagningen. Enligt 7 kap. 10 § tredje stycket och 7 kap. 16 c § högskoleförordningen får en högskola beträffande högst tio procent avplatserna ha urvalsgrunder vid antagning av nybörjare som innefattar vissa förkunskapskrav eller andra sakliga omständigheter.

text: Hovrätten går in på vad som sägs i den proposition som föregick dessa bestämmelser i högskoleförordningen,

text: prop. 2001/02:15

text: Den öppna högskolan. Därvid anges att det inte finns något uttalat stöd i propositionen för uppfattningen att med ”sakliga omständigheter” skulle avses även sökandens etniska tillhörighet.

text: Jag vill här nämna att den nu nämnda propositionen och den tidigare nämnda (

text: prop. 2001/02:27

text: ) båda lämnades till riksdagen i september 2001. Lagstiftningsärendena hade uppenbarligen en stark koppling till varandra. Och i propositionen ”Den öppna högskolan” görs flera uttalanden av uppenbar relevans för bedömningen av vilken särbehandling som skulle vara möjlig. Staten vill särskilt peka på vad som sägs på s. 37 y, 38 x och 42 x. Det kan inte gärna råda någon tvekan om att lagstiftaren starkt framhöll betydelsen av etnisk mångfald. Att under sådana omständigheter se etnisk mångfald som en ”saklig omständighet” vid tillämpning av den fria kvoten framstår enligt statens mening som mycket närliggande.

text: Efter detta valde Uppsala universitet att använda en ny urvalsgrund för 10 % av platserna till intagningen höstterminen 2003, en urvalsgrund som innebar att man till dessa 10 % av platserna skulle ta in sökande vars båda föräldrar är födda i utlandet. Enligt statens mening borde det mot bakgrund av lagstiftarens uttalanden i propositionen Den öppna högskolan vara svårt att hävda att detta stod i strid med lagstiftarens vilja. Man behöver alltså titta lite noggrannare på denna vilja och hur den uttrycktes än hovrätten har gjort.

text: Etnisk tillhörighet nämns visserligen inte på s. 65 i propositionen, där regeringen anger exempel på urvalsgrunder som skulle kunna användas för den fria kvoten. Men mot bakgrund av övriga uttalanden får det anses ha varit naturligt att universitetet såg den fria kvoten som en möjlighet att tillgodose det intresse av ökad etnisk mångfald som lagstiftaren tydligt gav uttryck för. Och Uppsala universitet var långtifrån det enda lärosäte där bestämmelsen uppfattades på detta sätt.

text: Här finns det anledning att beröra betydelsen av de uttalanden som nyligen gjordes i proposition 2004/05:162, En ny värld. En ny högskola. Där klarlade regeringen sin syn på bl.a. kvotering, nämligen att denna inte borde tillåtas. I propositionen säger regeringen att det råder oklarhet om vad som är tillåtet inom ramen för den fria kvoten och att högskolorna kommit att tillämpa bestämmelserna på olika sätt. I syfte att förtydliga bestämmelserna angav regeringen att bestämmelserna i 7 kap. 10 § fjärde stycket högskoleförordningen skulle komma att ändras. Den aviserade ändringen innebar att uttrycket ”andra sakliga omständigheter” ersattes med ”för utbildningen sakliga omständigheter”. Ändringen har numera genomförts, se SFS 2005:1037.

text: De uttalanden som regeringen sålunda har gjort i efterhand bör rimligen tolkas så att regeringen kom fram till att bestämmelsen om den fria kvoten hade blivit oklar. Det ligger då nära till hands, menar jag, att göra bedömningen att det inte var förbjudet före den nyligen genomförda förordningsändringen att använda etnisk tillhörighet som urvalsgrund. Det betyder också att det var i varje fall oklart hur bestämmelsen i likabehandlingslagen skulle tolkas med avseende på etnisk kvotering.

text: Det kanske bör sägas ytterligare några ord om vilken betydelse uttalanden i anslutning till högskoleförordningen kan ges när det gäller tolkningen av likabehandlingslagens bestämmelse. Med hänsyn till den sakliga och tidsmässiga närheten kan det enligt min mening knappast vara någon tvekan om att de uttalanden som gjordes i lagstiftningsärendet om den öppna högskolan måste tillmätas betydelse vid tolkningen av den ifrågavarande bestämmelsen i likabehandlingslagen. Utvecklingen mot en öppnare högskola och lagstiftarens vilja att åstadkomma en sådan får alltså betydelse för hur man skall läsa det viktiga uttrycket i likabehandlingslagen, ”berättigat av hänsyn till ett särskilt intresse som uppenbarligen är viktigare än intresset av att förhindra diskriminering i högskolan”.

text: Men dessutom: Högskoleförordningens bestämmelse hänger ihop med likabehandlingslagens på ett sådant sätt att man knappast över huvud taget kan tolka likabehandlingslagens bestämmelse utan att ta hänsyn till de strax därefter tillkomna bestämmelserna i högskoleförordningen. Likabehandlingslagens bestämmelse om vad som är ”berättigat” måste alltså läsas tillsammans med högskoleförordningens bestämmelser om den fria kvoten och förarbetsuttalanden knutna till dessa bestämmelser. Enligt min mening ligger det därför mycket nära till hands att dra denna slutsats:

text: Allt talar för att högskoleförordningen skall tolkas så att urvalsgrunden ”andra sakliga omständigheter” inrymmer ”etnisk bakgrund annan än svensk”. Förarbetena till högskoleförordningen synes tala starkt för detta. Och den fria kvoten handlar just om kvotering, inte om svag särbehandling. Det måste i konsekvensens namn betyda att uttrycket ”berättigad” i likabehandlingslagen ger utrymme för särbehandling i form av kvotering.

text: Likabehandlingslagens skadeståndsregel – ”odiat sunt restringenda”

text: Enligt 13 § likabehandlingslagen skall skadestånd utges för den kränkning som en student eller en sökande har blivit utsatt för genom att högskolan har åsidosatt bl.a. förbudet i 7 § likabehandlingslagen mot diskriminering av studenter eller sökande. Bestämmelsen innehåller inget krav på culpa. Det räcker således med att diskrimineringsförbudet har åsidosatts.

text: Det finns därmed en stor diskrepans mellan likabehandlingslagens skadeståndsbestämmelse och vad som gäller beträffande statens skadeståndsansvar enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt den bestämmelsen bär staten ett skadeståndsansvar för bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Vid oriktig rättstillämpning krävs att det är fråga om uppenbart oriktiga bedömningar för att oaktsamhet skall anses föreligga (se

text: prop. 1972:5 s. 518

text: och

text: SOU 1993:55 s. 152

text: f. samt

text: NJA 1994 s. 654

text: och

text: NJA 2003 s. 285

text: Det kan ifrågasättas om det varit lagstiftarens mening att skadestånd skall utges i ett fall som detta, där myndighetens handlande framstår som klart motiverat mot bakgrund av de uttalanden som gjorts från statsmakternas sida. Universitetets handlande ligger mycket långt från fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Den stränga skadeståndsregeln bör rimligen påverka tolkningen av den bestämmelse som preciserar vad som är tillåtet och vad som inte är det. Särskilt när skadeståndsansvaret är strikt bör det vara tydligt var gränserna för ansvaret går, så att den som kan blir ansvarig vet vad han har att rätta sig efter. Och vid otydlighet i lagen bör den skadeståndsansvarige ges en viss prioritet vid tolkningen. Detta är i enlighet med den tolkningsmaxim som brukar benämnas odiat sunt restringenda och som innebär att regler som ålägger bördor och pålagor skall tolkas restriktivt. I ett osäkert tolkningsläge är detta enligt statens mening en tumregel som det framstår som rimligt att tillämpa.

text: EG-rättsliga frågor (domen s. 3)

text: Hovrätten har mycket kort gått in på EG-rättens betydelse för målet. I denna del nämner hovrätten att det bakom likabehandlingslagen liggande EG-direktivet

text: , likabehandlingsdirektivet, talar för en restriktiv tolkning när det gäller utrymmet för undantag från diskrimineringsförbudet. Hovrätten har inte närmare utvecklat sitt ställningstagande i denna del. Och enligt min mening har hovrätten här hamnat fullständigt fel.

text: För det första ger ordalydelsen av

text: artikel 5 i direktivet

text: inte underlag för hovrättens slutsats. Det finns inte något avgörande från EG-domstolen som gäller likabehandlingsdirektivet, varför det får anses i viss mån oklart hur bestämmelsen skall tolkas.

text: På jämställdhetens område finns dock några avgöranden. Och av särskilt intresse är därvid målet Badeck m.fl. (

text: ). Målet rörde frågan om inkvotering av kvinnor till vissa utbildningsplatser. EG-domstolen godtog en sådan inkvotering under hänvisning till att den kvot det handlade om endast gällde utbildningsplatser som staten inte hade monopol på och platser som följaktligen även fanns att tillgå i den privata sektorn; därför uteslöts inga män definitivt från utbildningen.

text: Domen ger ett tydligt besked om att inkvotering på utbildningar av det underrepresenterade könet godtas i EU, i varje fall under den förutsättningen att män har tillgång till motsvarande utbildning på annat håll. I vårt fall hade svenska studenter möjlighet att konkurrera om tillträde till juristutbildning på andra håll än i Uppsala. I den mån det skall uppfyllas ett sådant villkor enligt EG-rätten är det sålunda uppfyllt även i detta fall.

text: Härtill kommer att det finns en tydlig skillnad mellan jämställdhetsdirektivet å den ena sidan och likabehandlingsdirektivet å den andra. Utrymmet för positiv särbehandling är betydligt större på mångfaldsområdet än på jämställdhetsområdet, något som framgår om man jämför formuleringarna i de aktuella bestämmelserna. Utrymmet har för övrigt förstärkts även på jämställdhetsområdet, vilket skedde genom ett tillägg i Romfördraget,

text: artikel 141.4

text: , som tillkom genom Amsterdamfördraget och trädde i kraft år 1999. Det betyder för övrigt att det rättsfall som tingsrätten fäste vikt vid – Kalanke – får anses inaktuellt.

text: Kvotering av utbildningsplatser tillåts alltså på jämställdhetsområdet. Utrymmet för positiv särbehandling är större på mångfaldsområdet än på jämställdhetsområdet, varför man a fortiori har att utgå från att det även där är tillåtet med kvotering av utbildningsplatser. Etnisk kvotering utgör alltså inte något brott mot EG-rätten. En förutsättning är dock att kvoteringen i det enskilda fallet inte strider mot det allmänna kravet i EG-rätten på att undantagsåtgärder skall vara nödvändiga och proportionerliga. Enligt statens mening råder det inte någon tvekan om att kvoteringen i detta fall uppfyller dessa EG-rättsliga krav.

text: Frågan kan ställas hur EG-rätten kommer in i målet. Såvitt staten förstår skall likabehandlingslagen tolkas i ljuset av likabehandlingsdirektivet. En sådan tolkning ger inte på något sätt stöd för att etnisk kvotering skulle vara otillåten. Tvärtom har man anledning att konstatera att etnisk kvotering med all sannolikhet är tillåten i EU, något som kan tillmätas viss betydelse vid tolkningen även av den svenska bestämmelsen. Det är förvisso inte så att direktivet föreskriver kvotering, men det tillåter en sådan särbehandling. En tillämpning av den svenska lagen i enlighet härmed får då anses ligga mycket nära till hands.

text: Skadeståndet

text: Enligt statens mening är 75 000 kr ett alltför högt skadestånd i ett fall som detta. Universitetet har bemödat sig att följa lagstiftarens intentioner, och diskrimineringen har inte drabbat någon utsatt grupp. Redan det belopp som staten har valt att vitsorda, 60 000 kr, får anses högt.

text: SKÄLEN FÖR PRÖVNINGSTILLSTÅND

text: Staten menar att det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av Högsta domstolen. Det finns sålunda inget prejudikat som ger vägledning i frågan hur den aktuella lagbestämmelsen skall tolkas.

text: Frågan om bestämmelsens tolkning kan möjligen vara delvis överspelad genom de uttalanden som har gjorts i propositionen 2004/05:162 och ändringen i högskoleförordningen. Även om det skulle anses att den nya lydelsen av högskoleförordningen fortsättningsvis blir avgörande för tolkningen av 7 § andra stycket likabehandlingslagen – vilket framstår som långt ifrån givet – kvarstår ett betydande intresse av hur bestämmelsen skall tolkas med högskoleförordningens gamla lydelse. Staten har sålunda stämts i tre olika fall som gäller påstådd olovlig könsdiskriminering – brott mot samma bestämmelse som den här aktuella – vid Örebro och Karlstads universitet.

text: En mera övergripande fråga av stort prejudikatintresse är hur lagtolkning skall ske i ett fall där lagtexten innehåller rekvisit som inte ger någon större ledning, där förarbetena kan anses tala för en viss tolkning men där andra tolkningsdata talar i en annan riktning.

text: Det är slutligen av prejudikatintresse hur ett eventuellt skadestånd skall bestämmas i ett fall som detta, där det inte handlar om diskriminering i vanlig mening utan – möjligen – om en ofrivillig överträdelse till förmån för en grupp som annars ofta skyddas av diskrimineringsbestämmelserna.

text: Sammanfattningsvis menar staten att följande frågor i målet är av prejudikatintresse:

text: 1. Hur skall bestämmelsen tolkas? Prejudikatintresset ligger i att åtskilliga likartade fall ligger för prövning.

text: 2. Hur skall en oklar lagbestämmelse tolkas när förarbetena närmast talar i en viss riktning men andra tolkningsdata talar i den andra riktningen?

text: 3. Vilken betydelse skall man vid tolkningen tillmäta en förordningsbestämmelse som har starkt samband med den aktuella lagregeln, och vilken betydelse skall man tillmäta förarbetsuttalanden i anslutning till förordningsbestämmelsen?

text: 4. Vilken betydelse skall man vid tolkningen tillmäta den omständigheten att förordningsbestämmelsen senare har ändrats, varvid förarbetsuttalanden av viss relevans för tolkningen har gjorts?

text: 5. Vilken betydelse skall man vid tolkningen tillmäta den omständigheten att den lagregel som skall tolkas är sanktionerad med skadestånd? Vilken betydelse kan principen ”odiat sunt restringenda” tillmätas i svensk rätt?

text: 6. Hur skall ett eventuellt skadestånd bestämmas i udda diskrimineringsfall som detta?

text: BEVISNING

text: Staten åberopar inte någon bevisning i Högsta domstolen.