title: Förlust av kontokort. Fråga om grov oaktsamhet förelåg (34 § konsumentkreditlagen). Även fråga om kortinnehavaren skall svara för samtliga obehöriga uttag eller endast sådana som hade kunnat förhindras om förlustanmälan skett i rätt tid; pleniavgörande.

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ). Även fråga om kortinnehavaren skall svara för samtliga obehöriga uttag eller endast sådana som hade kunnat förhindras om förlustanmälan skett i rätt tid; pleniavgörande. Avgörande 1999-11-15; 1999-2023 (se även avgörandena 1999-11-15; 1999-0533, 1999- 0677, 1999-1675, 1999-1705 och 1999-2533)

text: A åkte en eftermiddag i mars 1999 spårvagn i Göteborg tillsammans med sin sexåriga dotter. Förutom handväska hade hon ytterligare en väska och två kassar med sig. Det var ont om plats i vagnen varför hon tog sin dotter i knät. Väskorna ställde hon nedanför sätet och handväskan mellan fötterna. När hon skulle gå av upptäckte hon att handväskan var borta. Hon ringde spårvägen och bad att man skulle leta efter hennes väska. Det dröjde ganska länge innan hon fick besked att personalen på spårvagnen inte kunnat hitta väskan. Hon försökte sedan ringa sin bank, men fick inget svar. Hon uträttade sedan ett viktigt ärende på apoteket innan hon åkte hem. Väl hemma ringde hon och spärrade kortet. Det visade sig senare att någon hade tagit ut 14 700 kr från hennes konto med hjälp av bankkortet, som legat i handväskan. Uttagen hade skett redan cirka 15 minuter efter det att stölden skedde. A menade därför att hon inte hade hunnit spärra kortet hur hon än hade agerat när hon insåg att hon hade blivit bestulen. A yrkade ersättning av banken för det uttagna beloppet.

text: Banken bestred yrkandet och hävdade att A hade förlorat kortet genom grov oaktsamhet genom att lämna sin handväska utan uppsikt i en miljö med mycket folk i rörelse och stor stöldrisk. Banken ansåg vidare att A hade försummat att anmäla förlusten snarast efter det att hon upptäckte förlusten. Det dröjde ett par timmar innan detta gjordes. Uppgift om rätt spärrnummer finns bl.a. i telefonkatalogen och det hade därför varit lätt för A att spärra kortet väsentligt tidigare än som skedde.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av den frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:830)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Ett avtalsvillkor av nu berört slag finns i det kontoavtal som A tecknat med banken.

text: Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se

text: prop. 1991/92: 83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida det i ärendet aktuella kontokortet är kopplat till en kredit eller ej.

text: A skall således anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med kontokortet endast om kortet förlorats genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga, eftersom kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara ”mera försvårande” anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I det nu aktuella fallet förvarades kontokortet i en handväska som A hade placerat mellan sina fötter när hon med sin dotter i knät satt i en spårvagn. Hon hade också ytterligare bagage på golvet framför sig. När hon skulle stiga av spårvagnen upptäckte hon att handväskan var borta.

text: Nämnden kan inte finna att det i detta fall finns några sådana ”mera försvårande omständigheter” som kan medföra att grov oaktsamhet skulle föreligga. A kan därför inte anses ha förlorat kortet genom sådan oaktsamhet.

text: I ärendet är emellertid också en annan fråga aktuell. Enligt bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: är kontohavaren betalningsskyldig för obehöriga uttag också om hon förlorat kortet och inte snarast efter upptäckten anmält förlusten hos banken.

text: A har anmält förlusten av kontokortet först drygt två och en halv timme efter det att hon upptäckt förlusten. Omständigheterna i fallet är sådana att det framgår att hon haft möjlighet att göra det tidigare. Enligt nämndens mening kan hon därför inte anses ha uppfyllt kravet på att ”snarast” anmäla förlusten hos banken. Hon är därför i princip skyldig att svara för den förlust som uppstått till följd av obehöriga uttag på kontot.

text: En särskild fråga är emellertid om denna skyldighet att svara för de obehöriga uttagen på kontot omfattar alla obehöriga uttag som skett före förlustanmälan eller bara sådana som hade kunnat förhindras om förlustanmälan hade skett i rätt tid. Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: begränsar enligt sin ordalydelse inte kontohavarens ansvar till obehöriga uttag som skulle ha kunnat förhindras om förlustanmälan skett i tid. De begränsar inte ens ansvaret till sådana uttag som skett sedan kontohavaren upptäckt att kontokortet kommit ur hennes besittning. I den juridiska litteraturen har emellertid framförts uppfattningen att en sådan begränsning rimligen måste gälla (jfr Anders Eriksson/ Göran Lambertz, Konsumentkrediter, 1993, s. 320).

text: Vid sin bedömning av ärendet i denna del finner nämnden anledning att beakta vilket intresse den ifrågavarande lagbestämmelsen måste anses vara avsedd att skydda. Lagregeln syftar utan tvekan till att förhindra att obehöriga uttag sker efter den tidpunkt då en i rätt tid gjord förlustanmälan kommit banken till handa. Däremot kan lagregeln inte skydda mot obehöriga uttag som skett dessförinnan.

text: Med hänsyn till vad som nu anförts finner nämnden att kontohavarens betalningsskyldighet enligt den nu angivna lagregeln inte rimligen kan avse andra obehöriga uttag än sådana som skulle ha kunnat förhindras om förlustanmälan hade skett i rätt tid. Omständigheterna i A:s fall är sådana att samtliga obehöriga uttag skett vid en sådan tidpunkt att inte något av dessa uttag skulle ha kunnat förhindras om förlustanmälan hade skett i rätt tid.

text: På grund av det anförda finner nämnden att A inte är betalningsskyldig för de obehöriga uttag som har gjorts på hennes konto.

text: Nämnden rekommenderade banken att ersätta A för de obehöriga uttagen.

text: Nämnden (nämndens ordförande, vice ordförande, femton avdelningsordförande samt sex övriga ledamöter) var inte enig i sitt avgörande. Tre reservationer antecknades enligt följande.

text: 1. En övrig ledamot ansåg att A:s yrkande inte bort bifallas och att femte–tionde styckena i nämndens bedömning bort utformas på följande sätt:

text: Spårvagnar och andra allmänna kommunikationsmedel är platser där det typiskt sett föreligger förhöjd risk för stölder och där det är rimligt att kräva att särskilda åtgärder vidtas för att motverka denna stöldrisk. I fråga om handväskor som innehåller kontokort, kontanter och andra värdeföremål torde det på sådana platser vara ett normalt aktsamt beteende att man har väskan eller kortet under ständig uppsikt eller kontroll, t.ex. genom att man håller handväskan i handen, hänger den över axeln eller förvarar plånbok eller kort i en ficka. A har inte vidtagit någon sådan åtgärd utan tvärt om ställt ifrån sig väskan på golvet i spårvagnen på ett sådant sätt att hon uppenbarligen inte har haft någon uppsikt eller kontroll över den och därför inte heller märkt när den tillgripits. Nämnden anser därför att hon får anses ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Hennes yrkande kan därför inte bifallas.

text: Överröstad i detta avseende är jag delar jag den reservation som två andra övriga ledamöter gör om hur de tre sista styckena i nämndens bedömning bort utformas.

text: 2. Två övriga ledamöter ansåg att A:s yrkande inte bort bifallas och att de tre sista styckena i nämndens bedömning bort utformas på följande sätt:

text: En särskild fråga är om denna skyldighet att svara för de obehöriga uttagen på kontot omfattar samtliga obehöriga uttag som skett före förlustanmälan eller bara sådana som hade kunnat förhindras om förlustanmälan skett i rätt tid. Någon sådan begränsning i kontohavarens ansvar framgår dock inte av 34 §. I förarbetena (

text: prop. 1991/92:83 s. 144

text: ) framhålls att bestämmelsen i sak överensstämmer med 24 § i 1977 års konsumentkreditlag och det hänvisas därför till de uttalanden som gjordes i proposition 1976/77:123 s. 190 f. Där anförs tvärtom att om anmälan inte sker snarast efter upptäckt blir kontohavaren – under förutsättning att detta föreskrivits i kontoavtalet och med den begränsning som följer av bestämmelsen i paragrafens andra stycke – betalningsansvarig för ”alla” de belopp som genom obehörig användning av kontokort har påförts kontot. Mot detta klara uttalande kan bestämmelsen inte tillämpas på ett sådant sätt att en ytterligare förutsättning för ansvar införs.

text: Mot bakgrund härav finner nämnden att A bör vara betalningsskyldig för samtliga obehöriga uttag som gjorts med hennes kort från förlusten till dess anmälan skett. Hennes yrkande kan därför inte bifallas.

text: 3. Två avdelningsordförande var skiljaktiga såvitt avsåg viss del av motiveringen av beslutet och anförde:

text: Av utredningen framgår att A förlorade sin handväska med kontokortet under en spårvagnsfärd. Det var många människor på spårvagnen, det var stökigt och folk knuffades. Hon satt med sin dotter i knät och hade förutom sin handväska att ta hand om en väska med träningskläder och två kassar. Det framgår mot denna bakgrund att hennes handlingsalternativ när det gällde att ta hand om handväskan var ytterst begränsade. Det låter sig sägas att hon t.ex. borde ha förvarat den hängande över axeln. Med hänsyn till hur förhållandena tedde sig kan vi inte med någon grad av säkerhet bedöma att det hade varit ett säkrare förvaringssätt för kontokortet, t.ex. med tanke på risken att det kunde bli stulet av en ficktjuv. Vi kan därför inte heller anse att hennes beteende har avvikit från vad som kan vara allmänt förekommande. Slutsatsen i denna del är att A inte har förlorat kortet genom oaktsamhet.

text: I frågan om A anmält förlusten i tid och om hon skall svara för uttag som inte skulle ha kunnat förhindras om förlustanmälan hade gjorts i rätt tid delar vi majoritetens bedömning.


publisher: Allmänna reklamationsnämnden

org: arn

text: Köp av omyndig var ogiltigt, eftersom förmyndaren inte samtyckt till köpet. Avgörande 1999-11-02; 1999-2281

type: rubrik

text: I december 1998 köpte 14-årige J en Playstation med tillbehör, som kostade 1 800 kr. Han betalade 1 000 kr vid köpet, vilka han förtjänat genom att dela ut reklam. Resterande 800 kr skulle han betala i efterhand. Efter köpet tog J med sig spelet hem till en kamrat som packade upp det. Några dagar senare tog J hem det till sig. Eftersom det inte var förpackat i någon kartong reflekterade hans mor inte över det utan trodde att han hade lånat spelet av en kamrat. Några dagar före jul fick han pengar i julklapp och födelsedagspengar, med vilka han betalade den resterande kostnaden för spelet.

type: stycke

text: Strax efter jul hittade J:s far ett kvitto och J erkände att han hade köpt spelet. Säljaren medgav inte hävning eftersom kartongen saknades men erbjöd sig att sälja spelet begagnat. Det gick J och hans familj inte med på. Det har inte vid något tillfälle diskuterats hur gammal J var eller om han hade tillåtelse av föräldrarna att köpa spelet. J:s mor har därefter anmält ärendet till nämnden och yrkat hävning av köpet på den grunden att det gällde köp av en minderårig.

text: Säljaren har bestritt yrkandet under åberopande av att J:s mor godkänt köpet. Han var vid köpet medveten om risken för att föräldrarna kunde bli missnöjda med affären. Han gjorde emellertid den bedömningen, att om föräldrarna ville återlämna spelet så skulle det inte vålla honom så stora förluster. Fem dagar efter köpet betalades resterande 800 kr av J. Efter cirka 20 dagar kom en vän till J, som varit med vid köpet. Han berättade att J:s mor skulle komma att återlämna spelet, eftersom det blivit bråk, mellan henne och J. Enligt vännen hade mamman varit med när J och vännen kom hem med spelet efter köpet. Eftersom det då hade gått så lång tid utan att någon hade hört av sig trodde dock säljaren att köpet godkänts. När J:s far kom tillbaka ändrade säljaren inte sin uppfattning om att köpet var avslutat.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 9 kap. 1 § föräldrabalken

text: är den som är under 18 år omyndig och får inte, med undantag som nu inte är aktuella, själv råda över sin egendom eller åta sig förbindelser. – Med samtycke av förmyndaren, ursprungligt eller i efterhand, kan den omyndige dock företa bindande rättshandlingar.

text: I praxis har emellertid inte alltid krävts ett verkligt, uttryckligt, samtycke från förmyndarens sida. Det har räckt att förmyndaren har gjort det möjligt för den omyndige att uppträda så att det ser ut som om han eller hon haft tillåtelse. (Se till det sagda NJA II 1924 s. 317, Walin,

text: Föräldrabalken

text: och Internationell föräldrarätt, 5 uppl. 1996, s. 316,

text: SOU 1988:40 s. 127

text: ff med där refererade avgöranden av nämnden samt hovrättsfallet

text: RH 1988:82

text: Av handlingarna i ärendet framgår följande. J – som vid tillfället var 14 år – köpte ett dataspel av företaget för 1 800 kr. Han betalade 1 000 kr kontant med pengar som han hade tjänat ihop genom att dela ut reklam. Resterande 800 kr betalade han med pengar som han fått i present. – Det var först då modern fick se ett kvitto på köpet, som hon kom underfund med vad som inträffat. – Hon är J:s förmyndare.

text: Modern har inte vare sig i förväg eller i efterhand samtyckt till det ifrågavarande köpet. Hon har heller inte agerat på något sätt som givit säljaren rätt att utgå från att J haft hennes tillåtelse därtill.

text: Vid angivna förhållanden är köpet ogiltigt. Vardera parten skall då, enligt

text: 9 kap 7 § föräldrabalken

text: , återbära vad han mottagit eller utgivit. Moderns yrkande skall således bifallas.

type: avgorande


text: Fråga om en resebyrå har rätt att höja priset för reguljärflygbiljetter utan att förbehåll om detta gjordes när avtalet träffades. Avgörande 1999-12-30; 1999-2513

text: S bokade i januari 1999 tre flygbiljetter hos en resebyrå avseende resa till Island i december 1999, priset var 8 414 kr inklusive flygskatter. Den 1 februari betalade S anmälningsavgiften om 1 500 kr. S erhöll i april en tilläggsfaktura från resebyrån avseende prishöjning och ett s.k. nyårstillägg hos flygbolaget om totalt 1 950 kr. I samband med att S betalade resterande biljettkostnad tog flygbolaget bort nyårstillägget. S behövde dock betala pristillägget om 700 kr. S framförde både till resebyrån och flygbolaget att han hade köpt en tjänst för ett bestämt pris och att affären hade bekräftats när anmälningsavgiften betalades. S yrkade att återfå det pristillägg som han hade betalat samt att nämnden skulle uttala sig i frågan om nyårstillägg.

text: Flygbolaget bestred yrkandet på den grunden att biljetterna hade beställts nästan ett år i förväg och att S hade valt att ej betala biljetterna. Flygbolaget hade under sådana förhållanden, enligt sina befordringsvillkor, rätt att ändra, lägga till och ta bort pristillägg.

text: Resebyrån bestred yrkandet på den grunden att det var flygbolagen som bestämde priserna på flygbiljetter. Det faktum att resebyrån hade tagit ut en deposition utgjorde ej någon garanti mot framtida prishöjningar från flygbolagen. Enligt resebyrån var det en ren slump att man hade fått reda på den aktuella prishöjningen.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar inledningsvis att avtalet endast avser köp av flygbiljetter. Vare sig

text: paketreselagens

text: bestämmelser eller "Allmänna villkor för paketresor" är således tillämpliga i ärendet.

text: Nämnden konstaterar att flygbolaget återkallat det aviserade ”nyårstillägget” och att tvisten således endast rör frågan om S är skyldig att betala den prishöjning som flygbolaget beslutat och som inneburit att resebyrån tilläggsdebiterat honom med 700 kr. Nämnden konstaterar vidare att nämnden inte i detta ärende kan pröva frågan om flygbolaget har rätt att ta ut något s.k. millenium tillägg av personer som inte själva gjort någon anmälan till Allmänna reklamationsnämnden.

text: När det gäller frågan om S är skyldig att betala prishöjningen konstaterar nämnden att flygbolaget har rätt att höja priset fram till dess att full betalning erläggs och biljetterna skrivs ut.

text: Av utredningen i ärendet framgår att resebyrån ”av en slump” fick kännedom om prishöjningarna. Eftersom inget framkommit i ärendet som visar att resebyrån när avtalet träffades gjorde förbehåll för eventuella prishöjningar, finner nämnden att resenärerna inte är skyldiga att till resebyrån betala ett högre pris än som ursprungligen avtalats. De är således berättigade att få tillbaka vad de betalat i pristillägg.


title: Förlust av kontokort. Fråga om grov oaktsamhet förelåg (34 § konsumentkreditlagen); pleniavgörande.

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ); pleniavgörande. Avgörande 1999-11-15; 1999-2533 (se även avgörandena 1999-11-15; 1999-0533, 1999- 0677, 1999-1675, 1999-1705 och 1999-2023)

text: N skulle en eftermiddag i augusti 1997 hämta sin son på dagis. Hon parkerade bilen på en parkeringsplats utanför daghemmet. Hon var inne på daghemmet i 10 minuter. När hon kom tillbaka till bilen hade någon brutit sig in i den och stulit hennes handväska, med bl.a. ett bankomatkort. Det visade sig senare att uttag hade gjorts med hjälp av hennes kort till ett belopp om sammanlagt 9 200 kr. N yrkade att banken skulle ersätta henne för det uttagna beloppet.

text: Banken bestred yrkandet. Banken hävdade att N förlorat kortet genom grov oaktsamhet då hon uppenbarligen inte hade haft bilen med handväska och kort under tillräcklig uppsikt.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av den frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:830)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Ett avtalsvillkor av nu berört slag finns i det kontoavtal som N tecknat med banken.

text: Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida N:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: N skall således anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hennes kontokort endast om hon förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga, eftersom kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara ”mera försvårande” anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I det nu aktuella fallet lämnade N kvar kontokortet i handväskan i sin bil som hon parkerat på parkeringsplatsen vid ett daghem där hon skulle hämta sin son. När hon efter tio minuter återkom till bilen upptäckte hon att någon hade brutit sig in i bilen och stulit hennes handväska med kontokortet.

text: Enligt nämndens mening måste det anses vara oaktsamt att lämna kvar kontokortet i bilen på det sätt som N gjort. Frågan är emellertid om denna oaktsamhet är att anse som grov. Vid den bedömningen finner nämnden skäl att utgå från att det normalt får anses grovt oaktsamt att lämna kvar kontokortet i en bil som inte stått under uppsikt (jfr vad som nyss anförts om uttalanden i förarbetena). Ett skäl till det är att det är känt att det är lätt att bryta sig in i bilar. Det är också känt att inbrottsfrekvensen i bilar är hög.

text: Det kan emellertid inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan föreligga sådana omständigheter att det finns anledning att frångå den normala bedömningen av vad som får anses vara grovt oaktsamt. Vad som återstår att undersöka är därför om det i N:s fall kan föreligga sådana omständigheter.

text: N lämnade sin bil utan uppsikt på en plats där en inte försumbar stöldrisk förelåg. Utöver att låsa bilen vidtog hon inga särskilda åtgärder för att motverka denna stöldrisk. Hennes beteende att lämna kvar väskan med kontokortet i bilen kan inte heller anses utgöra ett normalt aktsamt beteende. Det fanns utan tvekan möjlighet för henne att motverka stöldrisken genom att medföra kontokortet när hon lämnade bilen. Mot den bakgrunden finner nämnden att det inte finns anledning att frångå den ovannämnda normalbedömningen i fall av detta slag. Nämnden finner således att N får anses ha förlorat kontokortet genom grov oaktsamhet. Hennes yrkande kan därför inte bifallas.

text: Nämnden (nämndens ordförande, vice ordförande, sexton avdelningsordförande samt sex övriga ledamöter) var inte enig i sitt avgörande. Två reservationer antecknades enligt följande.

text: 1. Fyra avdelningsordförande och tre övriga ledamöter ansåg att M:s yrkande bort bifallas och att sista stycket i nämndens bedömning bort utformas på följande sätt:

text: Stölden av kontokortet inträffade när N hade stannat till med sin bil vid daghemmet och gått in för att hämta sin son där. Det kan inte anses onormalt att man därvid lämnar kvar sina tillhörigheter i bilen. Vidare bör beaktas att hon lämnade sin bil endast en kort stund. Till bilden hör också att hon vid tillfället var försenad och stressad, ett tillstånd i vilket man ofta gör sig skyldig till förbiseenden. Hon låste bilen när hon lämnade den. Det förelåg, såvitt framgår av utredningen i ärendet, inte heller några särskilda omständigheter som gjorde att hon vid tillfället bort iaktta större försiktighet än normalt. Mot nu angiven bakgrund finner nämnden att den oaktsamhet som N visat i samband med förlusten av kontokortet inte kan anses vara grov. Hennes yrkande skall därför bifallas.

text: 2. Två avdelningsordförande var skiljaktiga och ansåg att N:s yrkande bort bifallas med följande motivering:

text: Oaktsamhetsbedömningen

text: Också enligt vår mening kan det anses oaktsamt att lämna kvar kontokortet i bilen på det sätt som N har gjort. Frågan är emellertid om denna oaktsamhet är att anse som grov. Detta måste bedömas med utgångspunkt i dels hur allvarlig en oaktsamhet i allmänhet skall vara för att kunna betecknas så, dels om de faktiska omständigheterna i ärendet motsvarar vad som sålunda krävs för att en oaktsamhet skall kunna betecknas som grov.

text: Frågan hur allvarlig en oaktsamhet skall vara för att kunna betecknas som grov måste enligt vår mening bedömas inte bara i ljuset av vad som sägs i förarbetena till den aktuella bestämmelsen, 34 §, i

text: konsumentkreditlagen

text: (1992:830; KKrL). Hänsyn måste också tas till den generella synen i svensk rätt på detta begrepp. Av intresse är vidare vilken innebörd begreppet bör ges enligt förarbetsuttalanden till andra bestämmelser i KKrL där uttrycket används.

text: Begreppet grov oaktsamhet i svensk rätt

text: Det råder i svensk rätt en stor restriktivitet när det gäller att beteckna ett vårdslöst (oaktsamt) förfarande som ”grovt vårdslöst” (se bl.a.

text: prop. 1982/83:159 s. 95

text: ; jfr Håstad, Den nya köprätten, 4 uppl. 1998 s. 126). Det gäller inte bara i konsumentförhållanden utan också i kommersiella förhållanden (se t.ex.

text: NJA 1979 s. 483

text: spec. s. 512, Bergman & Beving). I rättsfallet

text: NJA 1992 s. 130

text: , se s. 137, gör HD en belysande genomgång av bedömningen på olika områden – skadestånds- och försäkringsrätten, transporträtten samt köp- och tjänsteområdet. Det rättsfallet avsåg begreppets innebörd inom entreprenadrätten och då i första hand om grov

text: vårdslöshet förutsätter byggfusk. HD kom fram till en något mindre restriktiv tillämpning med hänvisning till att det här var fråga om ett kommersiellt avtalsförhållande.

text: Även om begreppet grov vårdslöshet inte kan ges en enhetlig innebörd på alla områden där det används (jfr senast nämnda HD-avgörande) finns ändå vissa gemensamma drag. Det sägs i bland att det skall vara fråga om ”en särskilt markant avvikelse från normal aktsamhet” (se Bengtsson, Om jämkning av skadestånd, 1982, s. 77). Grov vårdslöshet inom försäkrings- och skadeståndsrättens område har beskrivits så, att den vanligen består i ”ovanlig hänsynslöshet genom tagande av risker för andra och för försäkringstagaren själv. Stundom är det fråga om handlande som ligger på gränsen till uppsåt” (Försäkringsrättskommitténs – med Hellner som ordförande – betänkande

text: SOU 1977:84 s. 235

text: ). Det talas också om ”oaktsamhet eller hänsynslöshet av mycket allvarligt slag” (

text: SOU 1986:56 s. 587

text: ; se även

text: SOU 1989:88 s. 181

text: , Bengtsson, Försäkringsrätt, 5 uppl. 1999 s. 68 f. och 107 samt Lindell-Frantz, Nedsättning av försäkringsersättning, 1998, bl.a. s. 486 ff.).

text: Begreppet grov vårdslöshet förekommer också inom värdepappersrätten. Sålunda innehåller

text: växellagen

text: (1932:130; VL) och

text: checklagen

text: (1932:131; CL) bl.a. bestämmelser som innebär att en förvärvare av en växel eller check kan göra ett exstinktivt godtrosförvärv under förutsättning att han eller hon inte var i ond tro eller förfor med grov vårdslöshet (

text: 16 § andra stycket

text: VL och

text: 21 § andra stycket

text: CL). VL innehåller också en bestämmelse om när betalning kan ske med befriande verkan, trots att växelinnehavaren inte är rätt innehavare av växeln. Det kan ske om den som infriar växeln inte handlar svikligt eller med grov vårdslöshet (

text: 40 § tredje stycket

text: VL). Godtroskraven ställs i de angivna fallen lågt (se Hessler, Obehöriga förfaranden med värdepapper, andra uppl. 1981 s. 235 ff.). En annan författare uttalar att det är en grundtanke att man ställer relativt små krav på vaksamhet hos en bank eller annan som förvärvar en innehavarcheck eller en ordercheck (Rodhe, Checkrätt för bankmän, 1970, s. 24).

text: Det kan noteras att grov vårdslöshet från en säljares sida på konsumentköpets område betecknas som synonymt med illojalt handlande (

text: 24 § konsumentköplagen

text: /1990:932; KKL/ och

text: prop. 1989/90:89 s. 116

text: Begreppet grov oaktsamhet i KKrL

text: Begreppet grov vårdslöshet förekommer på tre ställen i KKrL. Enligt 16 § andra stycket får en köpare som av grov oaktsamhet låter bli att skaffa sig kunskap om att säljaren saknar rätt att ta emot betalningen inte tillgodoräkna sig betalning som görs till säljaren. I förarbetena anges som fall då den regeln kan bli tillämplig exempelvis att köparen av nonchalans eller uppenbart ointresse ignorerar meddelanden om vem som är rätt betalningsmottagare (

text: prop. 1991/92:83 s. 126

text: Vidare föreskrivs i 21 § andra stycket att kreditgivaren har rätt att få betalt i förtid om ställd säkerhet avsevärt försämras och konsumenten har orsakat detta uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. I motiven sägs att med det senare uttrycket bör förstås ”detsamma som i all-mänhet avses med detta uttryck. Det skall sålunda vara fråga om ett handlande eller en underlåtenhet som innebär eller gränsar till total likgiltighet för vad som händer med säkerheten i fråga”. Om konsumenten har visat nonchalans för det värde som säkerheten representerar för kreditgivaren, sägs det vidare, är detta en omständighet som talar för att hans vårdslöshet skall anses grov. ”Däremot kan slarv, glömska och allmänt dåligt handlag inte konstituera grov vårdslöshet” (senast

text: a. prop. s. 132

text: f.).

text: Begreppet grov vårdslöshet i

text: 34 §

text: KKrL exemplifieras i förarbetena med att kortet lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1991/92:83

text: s.144 med hänvisningar till

text: prop. 1976/77:123 s. 190

text: f.).

text: Förarbetsuttalandena till de tre bestämmelserna är, sedda sammantagna, enligt vår mening delvis motsägelsefulla, något som kan ha sin orsak i att de har gjorts i samband med två olika lagstiftningsärenden. De exempel som ges i 1977 års proposition synes nämligen närmast vara att hänföra till sådant slarv som enligt kommentaren till 21 § andra stycket inte faller under uttrycket grov vårdslöshet i den bestämmelsen.

text: Även om de bestämmelser i KKrL som här är i fråga givetvis har olika funktioner, står det likväl klart att uttalandena i förarbetena lästa för sig skapar olika kvalifikationsnivåer för vad som skall anses som grov vårdslöshet. Det kan sättas i fråga om det är en lämplig eller ens avsedd ordning.

text: Slutsats

text: Som har anförts inledningsvis har N förfarit oaktsamt genom att lämna kvar kontokortet i bilen på det sätt som skett. Kontokortet – och hennes handväska – har dock lämnats kvar i bilen utan uppsikt under förhållandevis kort tid. Detta är ett ganska allmänmänskligt beteende som ligger långt ifrån ett risktagande av sådant och så allvarligt slag som i svensk rätt kan innebära grov oaktsamhet. Det kan inte heller med rätta göras gällande att man här kan tala om en mycket allvarlig oaktsamhet, ”likgiltighet”, ”uppenbart ointresse”, ”illojalitet” eller liknande förhållanden. Vid en rimlig tolkning av

text: 34 §

text: KKrL, och därmed också av det aktuella avtalsvillkoret, i ljuset av den snäva innebörd som begreppet grov oaktsamhet har i svensk rätt, liksom av de samlade förarbetsuttalandena till de olika bestämmelserna i KKrL som tar sikte på grovt oaktsamma beteenden, måste en oaktsamhet vara av mera kvalificerat slag än som är fallet här för att kunna betecknas som grov.

text: Det kan tilläggas att det från konsumentskyddssynpunkt knappast heller ter sig rimligt att begreppet grov vårdslöshet ges ett vidare tillämpningsområde när det får betydelse för bedömningen av en konsuments handlande än när det åberopas mot en näringsidkare (se t.ex. 24 § KKL). Detsamma gäller begreppets innebörd i förhållande till den som tillämpas i kommersiella rättsförhållanden. Det är inte heller rimligt att begreppet ges en vidare innebörd på en viss del av konsumenträttens område än det annars har.

text: Med hänvisning till vad som har anförts kan N:s oaktsamhet således inte betecknas som grov. Hennes yrkande skall därför bifallas.


text: En förutsättning för att köparen skulle få köpa en mobiltelefon till ett förmånligt pris var att köparen samtidigt tecknade ett mobiltelefonabonnemang. Köpet av mobiltelefonen hävdes. Köparen har då ansetts ha rätt till ersättning för outnyttjad samtalspott. Avgörande 2000-01-21; 1999-2766.

text: R tecknade i oktober 1997 i samband med köp av en mobiltelefon ett abonnemang med Europolitan med en bindningstid på tolv månader. Abonnemanget, som hade en anslutningsavgift på 200 kr, kostade 180 kr i månaden varav 30 kr i fast avgift medan återstoden tillfördes en samtalspott som inte återbetalas om abonnemanget upphör. I slutet av 1998 lämnade han in telefonen till säljaren därför att den stängdes av bl.a. när man tog i den. Under våren och sommaren reklamerade han telefonen ytterligare fem gånger för samma fel. Efter sjätte gången meddelade bolaget att telefonen inte fungerade på grund av det batteri som medföljde och skulle skicka ett annat batteri. Han begärde dock och fick i stället en annan telefon. Den var dock begagnad och fungerade inte heller som den skulle. R yrkade därför hävning av köpet, skadestånd samt ränta. Skadeståndsyrkandet avsåg bl.a. ersättning för outnyttjad samtalspott och fasta avgifter.

text: Säljaren bestred yrkandena men erbjöd byte till en fabriksny mobiltelefon.

text: Nämnden gjorde följande bedömning.

text: Av utredningen framgår att R den 3 oktober 1997 köpte en mobiltelefon, Nokia 3110, för 995 kr, att telefonen sedan dess varit inlämnad för reparation vid minst sex tillfällen, men att felen trots detta inte har avhjälpts.

text: Företaget har invänt att byte av batteriet har skett och att man har erbjudit R omleverans.

text: Hävning av mobiltelefonköpet

text: I

text: och

text: 27 §§

text: konsumentköplagen (1990:932)

text: regleras köparens rätt att få ett fel avhjälpt och säljarens möjlighet att få avhjälpa felet. Enligt lagens 27 § första stycket har säljaren rätt att avhjälpa felet eller företa omleverans, om han när köparen reklamerar utan uppskov erbjuder sig att göra detta samt åtgärden kan ske inom skälig tid efter reklamationen och utan kostnad eller väsentlig olägenhet för köparen. – I propositionen (

text: prop. 1989/90:89 s. 122

text: ) till

text: konsumentköplagen

text: anges följande. En köpare skall inte behöva tåla att säljaren gör upprepade försök att avhjälpa samma fel. Om ett fel återkommer efter två avhjälpningsförsök, bör köparen i regel kunna vägra att gå med på flera reparationer. Om det är fråga om olika fel kan dock köparen få godta något fler reparationer.

text: Nämnden konstaterar att mobiltelefonen har varit inlämnad för reparation vid åtminstone sex tillfällen. R är därvid enligt nämndens mening berättigad att avböja flera avhjälpningsförsök; han är heller inte skyldig att acceptera en omleverans. Eftersom felet får anses vara väsentligt för honom, är han berättigad att häva köpet.

text: Ränta

text: Enligt

text: 44 § konsumentköplagen

text: skall, vid hävning, köparen utge den avkastning av varan som han har fått samt betala skälig ersättning, om han har haft annan nytta av varan. Säljaren

text: å sin sida skall betala ränta enligt

text: och

text: 5 §§

text: räntelagen (1975:635)

text: från den dag han tog emot betalning till dess återbetalning sker.

text: Nämnden finner inte utrett att R har haft någon sådan nytta av mobiltelefonen att något nyttoavdrag skall göras. Däremot skall företaget betala ränta på det återbetalade beloppet.

text: Skadestånd

text: En köpare har, med vissa undantag som inte är tillämpliga i förevarande fall, enligt

text: 30 § konsumentköplagen

text: rätt till ersättning för den skada han lider genom att varan är felaktig (skadestånd). Enligt

text: 32 § samma lag

text: omfattar skadeståndet bl.a. ersättning för utgifter, inkomstförlust samt annan förlust på grund av felet.

text: I fråga om telefonabonnemanget gör nämnden följande överväganden.

text: R tecknade den 3 oktober 1997 i samband med köpet av mobiltelefonen ett abonnemang med Europolitan med en bindningstid på tolv månader. Abonnemanget som hade en anslutningsavgift på 200 kr kostade 180 kr i månaden varav 30 kr i fast avgift medan återstoden tillfördes en samtalspott som inte återbetalas när abonnemanget upphör. Utöver telefonitjänsten beställde R senare även Eurotext och Eurovoice, extratjänster som betingade ett pris om sammanlagt 25 kr i månaden. När anmälan till nämnden gjordes i september 1998 uppgick samtalspotten till 944 kr 50 öre. R begär i denna del ersättning härför samt för anslutningsavgift med 200 kr, fasta avgifter med 360 kr och avgifterna för Eurotext och Eurovoice med 200 kr.

text: Nämnden gör följande bedömning.

text: R köpte en mobiltelefon för 995 kr. Ett villkor för det förmånliga priset var, på det sätt som är vanligt inom branschen, att ett mobiltelefonabonnemang med en bindningstid på tolv månader samtidigt tecknades. Enligt nämndens mening finns ett sådant nära samband mellan affärens olika delar att den bristande möjligheten att utnyttja abonnemanget, som orsakats av den felaktiga telefonen, bör betraktas som en ersättningsgill skada i

text: konsumentköplagens

text: mening. Vid beräkningen av skadans storlek bör beaktas att anslutningsavgiften, de fasta avgifterna och avgifterna för extratjänsterna blev onyttiga för R genom att telefonen inte gick att använda på det sätt han hade rätt att förvänta sig. Han saknar också möjlighet att tillgodogöra sig den ackumulerade samtalspotten. Härför skulle nämligen krävas att han ådrog sig nya utgifter antingen för en osubventionerad telefon eller för ett ytterligare abonnemang med tillhörande subventionerad telefon. Det bör tilläggas att R varit bunden av abonnemangsavtalet under den tid för vilken han yrkar ersättning. Han har således inte haft möjlighet att minimera skadan genom att säga upp abonnemanget. Mot den angivna bakgrunden bör ersättningen såvitt avser abonnemanget omfatta samtliga ovan angivna kostnader som R begärt ersättning för. Ersättningen bör alltså i denna del bestämmas till sammanlagt 1 704 kr 50 öre.

text: Ersättning för utgifter

text: Nämnden anser att R bör erhålla ersättning för de resekostnader som han har haft på grund av felet med 303 kr, för portokostnader med 30 kr och kopieringskostnader med 62 kr, sammanlagt 395 kr.


text: Bottenplattan på en espressoapparat fick en rostskada eftersom den inte tålde vatten. Apparaten har ansetts vara behäftad med ett väsentligt fel som berättigade köparen att häva köpet. Avgörande 2000-03-22; 1999-3016

text: B köpte i januari 1999 en espressoapparat för 3 820 kr med garanti. I april 1999 upptäckte han en 4 cm gravrostskada på det bärande höljets bottenplatta i dess anslutning till höljets ena vägg. Gravrosten tydde på att angreppet pågått i flera veckor. B antog att skadan berodde på att ytskiktet (silveraktigt och blankt) på det skadade stället hade utförts på ett felaktigt sätt på fabriken. Han reklamerade till säljaren, som hävdade att apparaten delvis var av järnplåt och att sådant material inte tål vatten. Oavsett orsaken till felet anser B, med hänsyn till varans höga pris, löftena i bruksanvisningen och övriga omständigheter, att han har rätt att för köpeskillingen erhålla en apparat, som tål vatten och inte rostar sönder. Säljaren har även försökt att stoppa rostangreppet men misslyckats. När misslyckandet upptäcktes hade avståndet mellan de yttre gränserna för rostangreppet ökat från ca 4–8 cm. B yrkade hävning av köpet. Grunden för yrkandet är att angreppet inte endast är ett skönhetsfel utan får det fortsätta medför detta så småningom att apparaten havererar.

text: Säljaren bestred yrkandet och invände att maskinen fungerar som den skall, vilket även vitsordats av kunden. Metall rostar, men någon gravrost är det inte fråga om. Rostangrepp kan uppstå då ytor skadas eller inte avtorkas. Man har försökt stoppa angreppet med klarlack.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen i ärendet framgår att den ifrågavarande espressoapparaten i och för sig fungerar. Det framgår dock av utredningen att espressoapparaten rostar och enligt nämndens mening framstår det som övervägande sannolikt att maskinen så småningom kommer att sluta att fungera. Nämnden anser att det ligger i sakens natur att en espressoapparat måste tåla vatten utan att rosta. Då så inte är fallet måste apparaten anses som felaktig i köprättslig mening. Felet får anses som väsentligt för B och han är därmed enligt

text: 29 § konsumentköplagen (1990:932)

text: berättigad att häva köpet.

text: Vid hävning av ett köp skall köparen enligt

text: 44 § konsumentköplagen

text: betala skälig ersättning för den nytta som hon eller han har haft av varan. Säljaren är å sin sida skyldig att betala ränta till köparen från den dag säljaren tog emot betalning till dess återbetalning sker. Av förarbetena till nämnda paragraf i

text: konsumentköplagen

text: prop. 1989/90:89

text: Ny konsumentköplag s. 159 f) framgår att ersättning för nytta bör utgå endast i de fall där köparen annars skulle få en fördel av varan på säljarens bekostnad. Vid bedömningen bör även hänsyn tas till de besvär och kostnader som säljarens kontraktsbrott har inneburit för köparen.

text: Enligt nämndens mening kan ersättningen för den nytta köparen har haft av espressoapparaten skäligen kvittas mot den ränta säljaren har att utge. Det anförda innebär sammanfattningsvis att B mot återlämnande av apparaten till säljaren bör återfå hela köpeskillingen om 3 820 kr.


text: Ett möbelföretag har ansetts skyldigt att sälja ett skåp till ett pris som av misstag angivits till för lågt belopp, eftersom misstaget upptäcktes först efter det att ett bindande avtal kommit till stånd. Avgörande 1999-11-19; 1999-3222

text: I mitten av april 1999 fick K en katalog från ett möbelföretag. Han bestämde sig för att köpa ett skåp som var avbildat i katalogen. Enligt katalogen var priset för detta skåp 895 kr. Han kontaktade möbelföretaget per telefon och beställde skåpet. Några dagar senare hämtade han och betalade för skåpet. Vid hemkomsten upptäckte han att kartongen innehöll ett helt annat skåp än det han beställt och betalat för. Han kontaktade möbelföretaget där man förklarade att det hade blivit ett tryckfel i katalogen och att man inte kunde ge honom det skåp som var avbildat i katalogen eftersom prisskillnaden var för stor. Eftersom han inte ville ha det skåp han fick med sig hem, återlämnade han det och fick pengarna tillbaka. K yrkade hos nämnden att han skulle få köpa det i katalogen avbildade skåpet till där angivet pris.

text: Möbelföretaget bestred yrkandet och anförde att bilden i katalogen på det av K beställda skåpet på grund av ett misstag egentligen föreställer ett dyrare skåp samt att bolaget har reserverat sig för tryckfel i katalogen.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar inledningsvis att, enligt en allmänt erkänd rättsgrundsats, erbjudanden som en näringsidkare riktar till allmänheten i annonser, broschyrer etc. inte är bindande. Ett sådant erbjudande – ett s.k. utbud – skall uppfattas endast som en anmaning till den som är intresserad av att köpa varan att lämna ett anbud. Om en prisuppgift blivit felaktigt angiven i en katalog, är näringsidkaren – oavsett om något förbehåll för tryckfel gjorts i katalogen eller inte – således inte skyldig att sälja varan till det utannonserade priset, om näringsidkaren upptäcker misstaget innan ett bindande avtal kommit till stånd.

text: Nämnden finner det i ärendet utrett att K den 25 april 1999 per telefon beställde det i katalogen avbildade skåpet för 895 kr, att beställningen mottogs och bekräftades av en försäljare samt att K fem dagar senare betalade och hämtade skåpet. Det framgår vidare att den bild i katalogen som enligt texten visar skåpet på grund av ett misstag egentligen visar ett dyrare skåp samt att detta misstag uppmärksammades först sedan K betalat, burit hem och packat upp skåpet. Nämnden finner att misstaget således upptäcktes först efter det att ett bindande avtal kommit till stånd samt att möbelföretaget därför bör låta K köpa det i katalogen avbildade skåpet för 895 kr. K yrkande skall således bifallas.

text: ---------- Mot beslutet reserverade sig en ledamot enligt följande:

text: Möbelföretaget har reserverat sig för eventuella tryckfel i sin katalog. Bolaget bör därför inte juridiskt sett vara bundet att sälja stereobänken till ett felaktigt pris. Ett tryckfel i en katalog kan lätt uppstå. Det är därför inte rimligt att kunden skall kunna utnyttja detta misstag. Möbelföretaget har dessutom visat sin goda vilja till att kompensera kundens besvikelse genom att reducera priset på den dyrare stereobänken.


text: Köparen av ett par tygskor har ansetts berättigad att häva köpet sedan skorna spruckit efter endast en veckas användning. Avgörande 1999-09-23; 1999-3578

text: D köpte i april 1999 ett par tygskor för 399 kr. Efter en veckas användning började tyget spricka. Hon ansåg att materialet som använts till skorna varit av undermålig kvalitet. Hon reklamerade till säljaren men fick inte rättelse. D yrkade hos nämnden hävning av köpet.

text: Säljaren bestred yrkandet och anförde som grund för bestridandet att skadorna orsakats av nötning.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden, som har granskat skorna, finner att övervägande skäl talar för att de påtalade skadorna är att hänföra till materialfel. Vid sådant förhållande anser nämnden att skorna är att anse som felaktiga. Felet är väsentligt för D och hon bör därför ha rätt att häva köpet. Med hänsyn till den mycket korta tid som skorna har kunnat användas är hon berättigad att återfå hela köpeskillingen.


text: Säljaren av en begagnad bil har ansetts ha bevisbördan för att en varudeklaration överlämnats till köparen i samband med köpet. Avgörande 1999-10-29; 1999-3751

text: A köpte i februari 1999 en Audi 80, årsmodell 1990. Köpeskillingen var 49 200 kr. Någon varudeklaration fanns inte vid köpet. Bilen hade ett missljud som A först trodde var normalt. Missljudet ökade när hon bytte till sommardäck. När hon påtalade felet till säljaren hävdade man att ljudet endast kunde anses utgöra ”ett skönhetsfel”. Det visade sedermera att missljudet orsakats av slitna kullager i växellådan. A yrkade hos nämnden ersättning med 10 000 kr för avhjälpande av felet.

text: Säljaren bestred yrkandet och anförde som grund för bestridandet att förekomsten av ett mindre ljud från växellådan tydligt framgått av varudeklarationen, som A tagit del av.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Vid all yrkesmässig försäljning har säljaren ansvar för att varan inte är behäftad med fel. Vid försäljning av begagnade varor till konsument innebär detta att säljaren svarar för att varan inte är i sämre skick än vad köparen med hänsyn till det begärda priset och övriga omständigheter vid köpet med fog har kunnat förutsätta. Säljaren måste således veta vad han säljer, dvs. ha en uppfattning om varans skick. Detta förutsätter att varje individuell vara undersöks i rimlig omfattning innan den bjuds ut och att köparen underrättas om vad som kommit fram vid undersökningen. Vid försäljning av begagnade bilar hör det till god branschpraxis att undersökningsresultatet redovisas i en varudeklaration. Deklarationen fyller ingen funktion om inte köparen tar del av den. Ansvaret för att så blir fallet måste enligt nämnden vila på säljaren. Därtill är säljaren närmast till att säkerställa utredning om att så blivit fallet, exempelvis genom att låta köparen i kontraktet bekräfta att han tagit del av varudeklarationen.

text: Bolaget har uppgivit att det vid försäljningen av bilen fanns en varudeklaration och att denna lämnades över till A. Bolaget har givit in en kopia av deklarationen. Av denna framgår att växellådan avvek från vad som var att anses som normal standard med hänsyn till bilens ålder och körsträcka. A har hävdat att hon varken fått del av varudeklarationen eller underrättats om att växellådan avvek från normalt skick. Hon skulle inte ha köpt bilen om hon fått sådan information. Nämnden finner att bolaget, mot A:s bestridande, inte visat att varudeklarationen lämnats över till henne eller att hon på annat sätt informerats om växellådsfelet.

text: Med utgångspunkt i den av bolaget åberopade varudeklarationen får det anses ostridigt att växellådan vid köpet var behäftad med fel – ett fel som bolaget ansvarar för. Då bolaget tidigare endast varit berett att svara för en del av reparationskostnaden är A, för det fall hon på eget initiativ redan låtit avhjälpa felet, berättigad till ersättning mot uppvisande av kvitto med högst 10 000 kr, motsvarande redovisat kostnadsförslag. Har reparationen inte utförts skall bolaget på ett fackmässigt sätt och utan kostnad för A låta reparera växellådan.


text: Avtal träffades om en paketresa. Därefter kunde parterna inte komma överens om boendet. Fråga om skadeståndsskyldighet på grund av dels avtalsbrott, dels s.k. culpa in contrahendo. Avgörande 1999-12-06; 1999-3779

text: Vid kontakt mellan E och researrangören V i april 1999 framförde E önskemål om en resa till Las Palmas under tiden den 20 oktober–3 november 1999 för sex personer samt inkvartering på hotell Brisamar. Detta hotell fanns dock vid tillfället för bokningen inte med i bolagets katalog, vilket E fick upplysning om. Hon uttalade då att resenärerna skulle kunna acceptera något annat boende. Vid tillfället begärde bolaget handpenning, vilken också betalades. Bolaget tillställde därefter E en bekräftelse gällande en resa med viss angiven utrese- och hemresedag, där det anges: under Hotell/Resmål, ”Request/Gran Canaria” och under Antal/Rumstyp, ”1 * Rum på request”. – Parterna lyckades sedermera inte komma överens om inkvartering som motsvarande resenärernas önskemål. Detta ledde till att E faxade en skrift till bolaget där hon yttrade bl.a. att ”På grund av att ni ej kunnat genomföra ert affärsavtal med oss - - - har ni tvingat oss att dra tillbaka vårt köp”. I skriften begärde hon återbetalning av erlagda anmälningsavgifter och dessutom ersättning för besvär. – Bolaget har sedermera betalat tillbaka anmälningsavgifterna.

text: E har i ärendet yrkat ersättning med 1 000 kr för var och en av tre resenärer och därutöver en resa till Las Palmas. Som grund för sitt yrkande har hon åberopat att det föreligger avtalsbrott från bolaget sida enligt punkt 1.5 i bolagets resevillkor. – Bolaget har bestritt ersättningskravet under angivande att bolaget i detta fall aldrig har lämnat någon bekräftelse med namngivet hotell och att avtalet därför inte kan vara bindande.

text: Punkt 1.5 i bolagets resekatalog överensstämmer helt med motsvarande punkt i mellan Konsumentverket och resebranschen träffade Allmänna villkor för paketresor. Enligt denna bestämmelse är avtalet bindande för parterna när arrangören skriftligen har bekräftat resenärens beställning och resenären inom avtalad tid har betalat överenskommen anmälningsavgift enligt arrangörens anvisningar.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Tvist råder i frågan huruvida ett för bolaget bindande avtal har träffats eller ej. Eftersom E har åberopat nämnda punkt 1.5 i bolagets resevillkor, ifrågasätter nämnden inte att den bestämmelsen bör tillämpas vid bedömningen.

text: Nämnden konstaterar därvid att bolaget har krävt och erhållit anmälningsavgift samt att bolaget skriftligen har bekräftat Es beställning. Härigenom är de formkrav uppfyllda som enligt den ifrågavarande punkten krävs för ett mellan parterna bindande avtal. I ifrågavarande fall gällde avtalet en paketresa till Gran Canaria – bestående av transport och inkvartering – under viss angiven tid. Avtalet var dock så till vida inskränkt att något visst bestämt hotell eller några särskilda rum/lägenheter inte har avtalats. (Jfr

text: prop. 1992/93:95 s. 81

text: beträffande det förhållandet att ett avtalsvillkor har hållits öppet.)

text: Parterna har sedermera, efter det att det ifrågavarande begränsade avtalet hade träffats, inte lyckats att komma överens beträffande inkvartering; detta har som nämnts lett till att E har hävt avtalet. Något avtalsbrott från bolagets sida föreligger enligt nämndens mening inte i denna situation och det kan då inte bli fråga om skadeståndsskyldighet för bolaget till följd av ett avtalsbrott. Däremot skulle kunna tänkas att bolaget, i samband med de sålunda

text: misslyckade förhandlingarna, uppträtt på något sådant illojalt eller ohederligt sätt att bolaget på grund därav skulle bli skadeståndsskyldigt, s.k. culpa in contrahendo. Detta har dock inte framkommit i ärendet.

text: Es yrkande skall således lämnas utan bifall.


text: Ytterdörrar som inte tålde att utsättas för väder och vind ansågs vara behäftade med ett ursprungligt fel. Avgörande 1999-12-01; 1999-3820

text: G och F köpte våren 1998 två stycken ytterdörrar för 26 500 kr. Det visade sig emellertid att dörrarna inte tålde att monteras utomhus. De reklamerade köpet första gången i oktober 1998. Dörrarna hade sprickor i skarvar och fogar, kåda och utträngande kvistar. Någon information om att dörrarna inte skulle tåla väder och vind lämnades inte vid köpet. De yrkade utbyte av de felaktiga dörrarna till felfria alternativt hävning av köpet.

text: Leverantören bestred yrkandet. Kunden har själv orsakat skadorna genom att inte följa de garantibestämmelser som finns i katalogen. Enligt produktfakta, som bifogats offerten, framgår att garanti inte lämnas för dörr som monteras i fasad utan helt skyddande tak.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen i ärendet framgår att leverantören i maj 1998 levererade två ytterdörrar till G och F. I oktober 1998 uppstod sprickor i skarvar och fogar på dörrarna Vidare trängde kvistar och kåda ut. Enligt leverantören beror detta på att ytterdörrarna inte monterats under skyddande tak.

text: En konsument som köper en ytterdörr har normalt anledning att räkna med att dörren skall tåla att utsättas för väder och vind. Om en viss ytterdörr som ett företag säljer, inte tål att utsättas för väder och vind utan kräver särskilt skydd, måste det därför anses åligga företaget att före köpet särskilt informera konsumenten om detta förhållande. Så har, enligt vad som framkommit i ärendet, ej skett i det nu aktuella fallet.

text: Bolaget har till sitt försvar anfört att den av bolaget lämnade garantin enligt uttrycklig garantibestämmelse inte gäller, om inte dörrarna monteras under skyddande tak. Detta saknar emellertid betydelse i det nu aktuella fallet, eftersom garantin inte åberopas av köparna. Dessa har i stället åberopat att varan är behäftad med ett ursprungligt fel.

text: Med hänsyn till vad som nu anförts finner nämnden att varan är behäftad med ett ursprungligt fel. Felet är av väsentlig betydelse för köparna. Med hänsyn härtill och vad som i övrigt förekommit i ärendet finner nämnden att köparna har rätt att häva köpet. Köparnas yrkande skall därför bifallas. Vid sådant förhållande har köparna rätt att återfå vad de betalat för varan mot att de tillhandahåller den felaktiga varan (ytterdörrarna) för avhämtning av säljaren.


text: Egenskaperna hos en kikare motsvarade inte de uppgifter som lämnats vid marknadsföringen av den; grupptalanärende. Avgörande 1999-11-24; 1999-3902

text: Under maj och juni 1999 marknadsförde N genom annonser i ett stort antal tidningar i landet en långdistanskikare. I marknadsföringen framhölls att kikaren nu kunde säljas till privatpersoner och att den hade en mycket kraftig förstoring. Kikaren kostade 229 kr exklusive porto- och expeditionsavgifter. I marknadsföringen angavs N som säljare. Betalningen gick dock till M:s postgirokonto. M hade samma adress som N. Ett stort antal personer köpte kikaren.

text: Konsumentombudsmannen (KO) yrkade genom en grupptalan att nämnden skulle rekommendera N och M att solidariskt till de konsumenter som hade köpt långdistanskikare, som utannonserats under maj–juni 1999, utge belopp som motsvarade priset för kikaren, övriga kostnader som konsumenten fått vidkännas i anledning av köpet och ränta från den dag betalning togs emot för kikaren. Som grund för yrkandet anförde KO följande. De kikare som levererats motsvarar inte uppgifterna i N:s marknadsföring. Ett fel föreligger därför. Felet är av sådan art att endast hävning och skadestånd kan komma i fråga. Eftersom betalning för köpta kikare har satts in på M:s postgirokonto, skall M solidariskt med N ersätta de konsumenter som har köpt kikaren.

text: N och M inkom inte med svaromål. Skrivelsen till N kom dock i retur med uppgift om att ny adress för N var okänd.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: KO har åberopat att en prövning skall anses motiverad från allmän synpunkt. Det har framhållits att många konsumenter över hela landet har köpt en i stort sett värdelös kikare och att försäljningen har inbringat stora belopp. Nämnden delar denna uppfattning och finner därför att en prövning av ärendet är påkallad ur allmän synpunkt.

text: När det gäller prövningen i sakfrågan kan nämnden konstatera att – med hänsyn till att svaromål inte inkommit från någondera av motparterna – de enda tillgängliga uppgifterna i ärendet är de som lämnats av KO. Nämnden lägger därför dessa till grund för sin bedömning. Av uppgifterna framgår att kikaren definitivt inte kan anses motsvara vad konsumenterna med hänsyn till marknadsföringen har haft skäl att räkna med. Kikaren är därför felaktig enligt

text: 19 § första stycket konsumentköplagen (1990:932)

text: . Någon annan påföljd än hävning kan inte komma ifråga. Med stöd av

text: och

text: 32 §§

text: nämnda lag har konsumenterna i sådant fall även rätt till ersättning för de kostnader som de ådragit sig genom köpet. Dessa kostnader torde utgöras av porto- och expeditionskostnader. På grund av det anförda finner nämnden att KO:s yrkande i sak skall bifallas.

text: KO har yrkat att N och M solidariskt skall åläggas att ersätta konsumenterna. Skälet härför är att det är det förstnämnda företaget som har marknadsfört och sålt kikarna, medan betalningen för de köpta kikarna har satts in på ett postgirokonto tillhörigt det sistnämnda bolaget.

text: Med anledning av KO:s yrkande i denna del kan nämnden – som ovan redovisats – konstatera att nämndens skrivelse till N kommit i retur och företaget har således inte beretts tillfälle att yttra sig i ärendet. Någon rekommendation från nämndens sida kan följaktligen inte riktas mot detta företag. När det sedan gäller yrkandet mot M kan nämnden konstatera att bolaget

text: inte har inkommit med svaromål. Med hänsyn härtill lägger nämnden även i denna del enbart KO:s uppgifter till grund för sin bedömning. På grundval av dessa uppgifter finner nämnden att bolaget får anses ansvarigt enligt

text: konsumentköplagen

text: gentemot berörda konsumenter.

text: När det slutligen gäller KO:s yrkande om dröjsmålsränta konstaterar nämnden att sådan ränta enligt

text: 2 § andra stycket räntelagen (1975:635)

text: utgår för tiden från den dag betalning erlades till och med den dag återbetalning sker. Storleken av räntan framgår av

text: 5 § räntelagen

text: . Nämnden bifaller yrkandet även i denna del.


text: Vid en tandskada på ett barn ersattes tandvårdskostnaderna ur den allmänna tandvårdsförsäkringen. Eftersom någon fordring inte hade uppkommit tidigare, riktades anspråk mot det egna försäkringsbolaget avseende ersättning för slutbehandling först sex år efter skadetillfället. Anspråket ansågs inte vara preskriberat. Avgörande 2000-06-07; 1999-3910

text: Under en gymnastiklektion i skolan den 23 april 1993 ramlade O och slog av en framtand. Vid påbörjad behandling informerade tandläkaren om att det inte behövdes någon anmälan till försäkringsbolaget då journalanteckningar gällde. Eftersom O endast var åtta år fick O:s far den uppfattningen att tandskadan skulle behandlas under tiden som tandvårdsförsäkringen gällde. Eftersom tandskadan inte åsamkat familjen några kostnader tänkte de inte på att göra en olycksfallsanmälan till bolaget. På försommaren 1998, alltså fem år efter tandskadan, fick de dock besked om att behandlingen inte kunde slutföras förrän tänderna vuxit färdigt vid 21– 22 års ålder. När det uppdagades att O inte skulle få sin tandskada inom ramen för tandvårdsförsäkringen kontaktades bolaget. Bolaget vägrade ersätta skadan med motivering att fordran hade preskriberats. O yrkade att fordran inte skulle anses preskriberad och att han skulle erhålla ersättning för fortsatta kostnader för behandling av tandskadan efter tandvårdsförsäkringens upphörande.

text: Försäkringsbolaget bestred yrkandena under åberopande av att fordran hade preskriberats.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: O:s far har gjort gällande att hans son fick en tandskada under en gymnastiklektion våren 1993, då sonen var åtta år, att han först varit av den uppfattningen att skadan skulle behandlas under den tid som tandvårdsförsäkringen gäller, att han sommaren 1998 fått reda på att behandlingen inte kunde slutföras förrän tänderna vuxit färdigt (då sonen var i 21–22 års åldern), att han inte drabbats av några kostnader ännu samt att han gjort en skadeanmälan till bolaget i januari 1999.

text: Bolaget har invänt att preskription har inträtt. Tandskadan uppstod i april 1993. Anmälan till bolaget kom in till bolaget i januari 1999. Mer än tre år har förflutit från det att händelsen inträffade till dess att anmälan inkommit. Det förhållandet att några kostnader inte uppstått har inte utgjort skäl för att inte åberopa preskription.

text: Av

text: 29 § försäkringsavtalslagen (1927:77)

text: framgår att den som vill bevaka sin fordringsrätt på grund av försäkringsavtal skall väcka talan mot försäkringsbolaget inom tre år från det han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande samt i vart fall inom tio år från det sådant tidigast kunnat ske. För att preskription skall ske måste alltså en fordring ha uppkommit.

text: Enbart den omständigheten att O råkat ut för en olyckshändelse medför enligt nämndens mening inte att den treåriga preskriptionsfristen har börjat löpa. Först när kostnader som kunnat ersättas ur försäkringen uppstått, kan en fordringsrätt anses uppkommen. Eftersom O har en pågående tandbehandling, och tandvårdskostnaderna hittills har ersatts ur tandvårdsförsäkringen, har han inte haft anledning att rikta anspråk mot bolaget tidigare än som har skett. O:s fordran på ersättning för slutbehandling av tandskadan kan därför inte anses preskriberad. Vid sådant förhållande åligger det bolaget att inleda skaderegleringen med tillämpning av villkoren i övrigt.


text: Fråga om näringsidkarens ansvar för egendom som förkommer vid reparation. Avgörande 2000-01-10; 1999-4392

text: M lämnade in en bilstereo till säljaren för garantireparation. Stereon hade köpts för 2 000 kr. Reparationen skulle ta några veckor, men efter cirka 15 veckor hade han fortfarande inte fått tillbaka den. Säljaren skyllde på att Posten eller reparationsfirman hade slarvat bort stereon. M yrkade i första hand en ny bilstereo, i andra hand ersättning för stereons värde och i sista hand att återfå sin egen stereo.

text: Säljaren bestred yrkandet. Han hade fått klarhet i var stereon befann sig. Verkstaden som apparaten skickats till hade kvitterat ut den men därefter har den försvunnit.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av handlingarna i ärendet framgår följande. M köpte en bilstereo av näringsidkaren. Sedan stereon gått sönder, lämnade han över den till näringsidkaren för ”garantireparation”. Denne lämnade i sin tur över stereon till en reparationsfirma, där den enligt säljaren har försvunnit.

text: Frågan är här om en säljares ansvar för förlust av en försåld vara, vilken av köparen har överlämnats till säljaren för avhjälpande av fel på varan. Någon särskild reglering härom finns inte i de köprättsliga lagarna. I stället får tillämpas vad som allmänt gäller om ansvar för egendom, som ägaren har lämnat över till någon annan, t.ex. vid hyra av lös sak. Hyrestagaren är härvid skyldig att vårda den förhyrda egendomen. Brister han i denna vårdplikt är han skadeståndsskyldig, om han inte kan visa att han inte har varit försumlig, s.k. presumtionsansvar. Principen har också kommit till uttryck i

text: 32 § första stycket konsumenttjänstlagen (1985:716)

text: . Här anges att om föremålet för tjänsten skadas medan egendomen är i näringsidkarens besittning eller annars under dennes kontroll, är näringsidkaren skyldig att ersätta skadan, om han inte visar att skadan inte beror på försummelse av honom eller någon som på hans sida har anlitats för att utföra tjänsten. (Se Hellner, Speciell avtalsrätt II Kontraktsrätt, 3 uppl. 1996, 1 häftet. Särskilda avtal s. 114 och 195.)

text: Säljaren har i ärendet inte visat att sådana omständigheter förelegat som gör att presumtionsansvaret inte skall gälla. Säljaren skall därför, i enlighet med vad M har yrkat, leverera en ny, likvärdig stereo till M. Om detta inte är möjligt, skall säljaren till denne betala fordrat belopp om 2 000 kr, motsvarande vad M har betalat för den förkomna apparaten.


text: Fråga om köparen hade rätt till ett ersättningsfordon när en reparation, som omfattades av säljarens garanti, utfördes. Avgörande 2000-01-18; 1999-4433

text: F köpte den 25 april 1998 en ny Honda XRV 750 för 88 900 kr. Två års skriftlig garanti lämnades. Det visade sig vara sådant fel på motorcykeln som säljaren har att svara för. Säljaren hänvisade honom till en verkstad i Stockholm. Han framställde till verkstaden behovet av lånefordon under reparationstiden. Verkstaden hade inget tillgängligt fordon. F hyrde därför en motorcykel. F anser att han fullgjort sin skyldighet att framställa sina krav till säljaren genom att vända sig till den verkstad som säljaren hänvisat honom till. F yrkade ersättning för de kostnader han haft i anledning av felet.

text: Säljaren vitsordade yrkandet om ersättning för förlust av arbetsförtjänst men bestred yrkandet om ersättning för hyra. Som grund för bestridandet anfördes att säljaren inte av F tillfrågats om lånefordon.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: 32 § första stycket konsumentköplagen (1990:932)

text: föreskriver att skadestånd på grund av säljarens dröjsmål eller fel på varan omfattar ersättning för utgifter, inkomstförlust, sådan prisskillnad som avses i 33 § samt annan förlust på grund av dröjsmålet eller felet. Det åligger den skadelidande parten att enligt

text: 42 § samma lag

text: vidta skäliga åtgärder för att begränsa sin skada.

text: Av utredningen framgår att säljaren har anvisat F till en verkstad för att utföra en reparation för vilken säljarbolaget som säljare ansvarade. Vidare anser nämnden det framgå att F till den anvisade verkstaden framställt en förfrågan om ersättningsmotorcykel under den tid som motorcykeln reparerades. Någon motorcykel kunde inte tillställas honom. Han har därefter under en begränsad period hyrt en motorcykel. Nämnden anser inte hyreskostnaden, om 7 200 kr, oskälig och inte heller har säljaren invänt mot kostnadens omfattning. Nämnden anser att F i möjligaste mån begränsat sin skada. Mot bakgrund av det som har sagts anser nämnden att F har rätt till ersättning för de kostnader han haft. Säljaren bör stå för kostnaden för hyra av motorcykel, 7 200 kr. Samt i enlighet med sitt medgivande ersätta F för förlust av arbetsförtjänst, 300 kr. F:s yrkande skall därför bifallas.


title: Hävning av ett köp som gjordes på realisation. Fråga om rätt till ersättning för prisskillnaden till ordinarie pris (33 § konsumentköplagen).

text: 33 § konsumentköplagen

text: ). Avgörande 1999-12-21; 1999-4494

text: I juni 1998 köpte N en tröja i en butik. Tröjan såldes på realisation för 447,50 kr. Ordinarie pris var 895 kr. Efter första tvätten upptäckte N att det hade uppstått ett hål framtill på tröjan. Han reklamerade tröjan varvid butiken inledningsvis lovade att han skulle få välja en ny likvärdig tröja. Då detta inte visade sig vara möjligt betalade butiken tillbaka köpeskillingen på 447,50 kr. N ansåg dock att eftersom tröjan var behäftad med ett fel borde han ha rätt till hävning av köpet i kombination med skadestånd motsvarande mellanskillnaden mellan ordinarie priset och realisationspriset. K yrkade i första hand omleverans och i andra hand hävning av köpet i kombination med skadestånd.

text: Butiken bestred yrkandet och anförde att det hade gått ett halvår sedan inköpstillfället och att det var svårt att säga när hålet på tröjan faktiskt hade uppkommit. Trots detta godkände man reklamationen. Eftersom det inte var möjligt att erbjuda N en likvärdig tröja, återbetalades köpeskillingen på 447,50 kr. Något skäl för skadestånd ansåg man dock inte vara aktuellt i detta fall.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Det får anses ostridigt att den tröja som N köpte hos butiken är att betrakta som felaktig. Enligt butiken är det inte möjligt att erbjuda N en likvärdig felfri tröja, vare sig till nedsatt pris eller till ordinarie pris. I stället medger butiken att köpet hävs. N har därmed rätt att återfå erlagd köpeskilling, 447 kr 50 öre, mot att han återlämnar tröjan.

text: Tvisten i ärendet gäller emellertid om N därutöver har rätt till skadestånd, eftersom han inte kan köpa en annan likvärdig vara till samma pris.

text: Enligt

text: 30 § konsumentköplagen (1990:932)

text: är säljaren, om han har avlämnat en felaktig vara, skyldig att ersätta köparen för den förlust som denne lider på grund av detta. Det köprättsliga skadeståndets omfattning vid fel i varan regleras i

text: 32 § konsumentköplagen

text: . Säljarens skadeståndsskyldighet omfattar bl. a. ersättning för prisskillnad. Av

text: 33 § konsumentköplagen

text: framgår hur denna ersättning skall beräknas.

text: Med prisskillnad avses den fördyring som en köpare kan drabbas av om det efter hävning av köpet visar sig att han måste betala ett högre pris än det ursprungliga för att köpa en motsvarande vara. Det krävs inte att köparen har gjort ett ersättningsköp, s.k. täckningsköp, för att rätt till prisskillnadsersättning skall föreligga. Vid beräkningen av ersättning för prisskillnad kan man i stället göra en s.k. abstrakt beräkning, dvs. beräkna ersättningen på grundval av mellanskillnaden mellan gängse pris för varan och avtalat pris (

text: prop. 1989/90:89 s. 137

text: f).

text: När det gäller en vara som har köpts på realisation eller under liknande former till ett starkt reducerat pris skall, vid beräkning av prisskillnaden, hänsyn tas till orsaken till att varans pris är nedsatt. Om prisnedsättningen är avsedd att utgöra en kompensation för att varan säljs som sekunda, t. ex. på grund av nån defekt, kan köparen inte göra gällande ett anspråk på ersättning för prisskillnad som tar sikte på en vara av fullgod kvalitet till ordinarie pris.

text: När det gäller den vanligaste typen av realisation, nämligen då säljaren av någon orsak vill minska ett för stort lager av fullgoda varor, har köparen dock rätt att beräkna ersättningen för prisskillnad på grundval av mellanskillnaden mellan det gängse ordinarie priset och det avtalade realisationspriset. Om köparen har möjlighet att skaffa en ersättningsvara till ett nedsatt pris, måste han dock välja det alternativet (

text: prop. 1989/90: 89 s. 138

text: Av det anförda framgår att N – då det kan antas vara omöjligt för honom att hitta en ersättningsvara av likvärdigt slag till samma nedsatta pris – har rätt att få skadestånd i form av prisskillnadsersättning. Det har inte gjorts gällande att tröjan såldes som defekt eller liknande. Som nämnts skall skadeståndet därför bestämmas till prisskillnaden mellan gängse pris för varan och det pris som konsumenten erlagt vid köpet. I avsaknad av närmare utredning om gängse pris finner nämnden att detta skäligen bör bestämmas till det tidigare gällande ordinarie priset för tröjan, dvs. 895 kr. N bör således ha rätt även till skadestånd med 447:50 kr.


text: Ett avtal som en konsument har träffat när hon var psykiskt sjuk har förklarats ogiltigt (lagen, 1924:323, om verkan av avtal, som slutits under påverkan av en psykisk störning) Avgörande 2000-01-11; 1999-4689

text: G skrev i februari 1999 under ett avtal med ett företag i Göteborg avseende styrketräning under ett år. Hon var vid den tidpunkten och även senare psykiskt sjuk. Hon hade därför inte kunnat utnyttja avtalet. Företaget hade vägrat henne att bryta avtalet. G vände sig till nämnden och yrkade att avtalet skulle hävas. Hon åberopade lagen (

text: ) om verkan av avtal, som slutits under inflytande av rubbad själsverksamhet. G gav också in ett intyg från läkare till styrkande av uppgiften om att hon varit i psykisk obalans när avtalet ingicks.

text: Företaget bestred yrkandet. Företaget var i god tro när avtalet slöts. Man hade inte kunnat märka att G skulle ha varit i psykisk obalans när avtalet ingicks.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden anser av ingivet läkarintyg visat att det avtal G ingick i februari 1999 ingåtts under påverkan av en psykisk störning på det sätt som anges i lagen (

text: ) om verkan av avtal, som slutits under påverkan av en psykisk störning. Oavsett om företaget varit i god tro när avtalet slöts är avtalet därför ogiltigt. Avtalet kan inte anses ha medfört någon nytta för G. Det är vidare inte visat att företaget har åsamkats någon förlust som har föranletts av avtalet. Det saknas på grund härav skäl att ålägga G att utge någon ersättning i anledning av avtalet. G:s yrkande bör därför bifallas på så sätt att avtalet skall förklaras ogiltigt och hon skall ha rätt att återfå vad hon erlagt till bolaget.


title: Fråga om mäklares skadeståndsansvar enligt fastighetsmäklarlagen (fråga om mäklaren borde ha verkat för att köpet villkorades).

text: fastighetsmäklarlagen

text: (fråga om mäklaren borde ha verkat för att köpet villkorades). Avgörande 1999-04-26; 1999-4758

text: Inför ett husköp framkom att avloppet i byggnaden på fastigheten var defekt. Säljaren lämnade då ett muntligt löfte om att avloppet skulle renoveras av säljarens försäkringsbolag eller på säljarens bekostnad. Så skedde emellertid inte utan köparna fick själva betala renoveringen av avloppet.

text: Köparna yrkade skadestånd av mäklaren motsvarande kostnaden för avloppsrenoveringen. Grunden för yrkandet var att mäklaren hade vållat dessa kostnader genom sitt agerande under uppdraget.

text: Mäklaren underlät att inkomma med svaromål.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 12 § första stycket fastighetsmäklarlagen (1995:400)

text: skall fastighetsmäklaren utföra sitt uppdrag omsorgsfullt och i allt iaktta god fastighetsmäklarsed. Mäklaren skall därvid tillvarata både säljarens och köparens intresse. Av 19 § framgår att fastighetsmäklaren skall verka för att köparen och säljaren träffar överenskommelse i frågor som behöver lösas i samband med överlåtelsen. Om inte annat har avtalats, skall mäklaren hjälpa köparen och säljaren med att upprätta de handlingar som behövs för överlåtelsen. Enligt lagens förarbeten innebär det bland annat att mäklaren har en handlingsplikt vid avtalsslutet och att han bör vara uppmärksam på om någon av parterna rimligen bör villkora köpet. I sådant fall åligger det mäklaren att klargöra villkorets innebörd och se till att det blir tydligt utformat i köpehandlingarna. Av

text: 20 § fastighetsmäklarlagen

text: framgår vidare att om fastighetsmäklaren uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter enligt 11–19 §§ skall han ersätta skada som till följd av detta drabbar köparen eller säljaren.

text: Av utredningen i ärendet framgår att köparna den 27 mars 1998 köpte en fastighet i Åkersberga. Vid tidpunkten för fastställandet av köpesumman var det klarlagt för samtliga inblandade parter att avloppet i byggnaden på fastigheten var defekt. Under köpeförhandlingarna reglerades frågan genom att köpare och säljare gjorde en muntlig överenskommelse om hur kostnaden för reparation av avloppet skulle regleras. Enligt överenskommelsen skulle säljaren svara för att felet på avloppet blev åtgärdat. Köparna framförde önskemål om att köpet skulle villkoras med avseende på denna muntliga överenskommelse. Så skedde emellertid inte.

text: Enligt nämndens mening hade köparna ett befogat intresse av att tvist inte skulle uppstå i efterhand. Mot denna bakgrund finner nämnden att mäklaren borde ha verkat för att köpet villkorades med avseende på den muntliga överenskommelsen mellan köpare och säljare. Mäklarens underlåtenhet att införa en sådan klausul innebär att han inte har uppfyllt sina förpliktelser enligt

text: 19 § fastighetsmäklarlagen

text: . Till bilden hör också att mäklaren – med hänsyn till vetskapen om säljarens dåliga ekonomi – borde ha insett att det ej var sannolikt att säljaren skulle ha ekonomisk möjlighet att åtgärda det defekta avloppet. Mäklaren borde därför i vart fall ha medverkat till att köpesumman fastställdes med beaktande av kostnaderna för åtgärdande av avloppet. Enligt nämndens mening har mäklaren av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter enligt lagen på ett sådant sätt att han är skadeståndsskyldig för uppkommen

text: skada. Det förhållandet att även köparna kände till säljarnas dåliga ekonomi förändrar ej denna bedömning.

text: Köparna har yrkat skadestånd med sammanlagt 22 846 kr, varav 3 600 kr för eget arbete. Med hänsyn till att de i och med renoveringen fått ett avlopp i ett väsentligt bättre skick än vad som kan anses normalt för en fastighet av ifrågavarande slag finner nämnden att skadeståndsbeloppet bör bestämmas till skäligen ansedda 10 000 kr.


text: Fråga om standardavtal utgjorde del av köpeavtalet. Även fråga om ersättning vid avbeställning. Avgörande 2000-01-18; 1999-4817

text: H beställde den 3 mars 1999 en ny Mitsubishi Carisma. Kontraktet, som bestod av en sida, undertecknades och säljaren beställde omedelbart bilen. Några dagar senare, den 5 eller 6 mars ångrade H köpet och kontaktade säljaren. H hänvisades till villkoren på kontraktets baksida och fakturerades 3 000 kr i avbeställningsavgift. H erhöll aldrig villkorsdelen och ansåg därför att dessa inte kunde tillämpas gentemot honom. H yrkade återbetalning av avbeställningsavgiften.

text: Säljaren bestred yrkandet eftersom bilen hade beställts och köpeavtalet undertecknats. Dessutom medförde avbeställningen kostnader för säljaren.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar att parterna undertecknat ett köpeavtal rörande beställning av en bil. Avtalet är ett s.k. standardavtal. Reglerna om vad som fordras för att standardvillkor skall anses införlivade med det enskilda avtalet och därmed vara gällande mellan parterna framgår ej av lag. Huvudregeln är att standardvillkor måste bringas till motpartens kännedom muntligen eller skriftligen för att bli ett led i avtalet. Normalt sett utgör detta inget problem eftersom avtal och villkor oftast återfinns i samma dokument.

text: Frågan här rör huruvida de villkor som hänvisas till i ett avtal gäller trots att konsumenten hävdar att villkoren inte överlämnats till honom. Nämnden konstaterar att det av doktrin och rättspraxis framgår att standardvillkor som återfinns på baksidan eller liknande kräver en tydlig hänvisning. Finns villkoren i en annan handling än den som upptar de individuellt överenskomna villkoren skall det i regel räcka med en uttrycklig och tydlig hänvisning i det enskilda avtalet till standardvillkoren, såvida det inte är fråga om överraskande och särskilt tyngande klausuler i standardavtal. Naturligtvis måste villkoren finnas tillgängliga på sådant sätt att motparten har tillfälle att utan svårighet ta del av dem före avtalets ingående.

text: Av det mellan parterna undertecknade köpeavtalet framgår att för avtalet gäller ”Leveransbestämmelser Personbilar”. ”Leveransbestämmelser Personbilar” är markerad med kraftigare text samt placerad på sätt som gör att den som undertecknar avtalet skall kunna tillgodogöra sig hänvisningen. Hänvisningen till villkoren måste enligt nämndens mening anses vara både uttrycklig och tydlig, och det rör sig inte om vad som kan bedömas vara ett överraskande och särskilt tyngande villkor. Vidare måste det antas att villkoren funnits tillgängliga på det ovan beskrivna sättet. Till följd härav har H blivit bunden av villkoren; detta oavsett om han faktiskt har tagit del av dem eller ej. (Se Bernitz, Standardavtalsrätt, 5 uppl. 1991, s. 28 ff.)

text: Av villkoren framgår att ett bindande avtal tecknats om båda parter undertecknat avtalet samt att säljaren har rätt till ersättning, 1,5 % av det avtalade priset dock lägst 3 000 kr, vid avbeställning inom fyra vardagar. H:s yrkande kan därför inte bifallas.


text: Illaluktande skinnväska ansågs vara behäftad med ett väsentligt fel. Avgörande 1999-12-21; 1999-4901

text: I mars 1999 köpte C en handväska i skinn hos butiken N för 1 995 kr. När hon började använda väskan upptäckte hon och andra personer i hennes omgivning att väskan luktade egendomligt, ”rent av illa”. C reklamerade väskan, men säljaren ansåg inte att det var något fel på den. C yrkade hos nämnden hävning av köpet.

text: N bestred yrkandet och anförde att väskan har en helt normal lukt för skinnvaror. Den är tillverkad i kalvskinn och behandlad med plastfilm för att skydda ytan.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden, som har granskat väskan, konstaterar att väskan har en lukt som inte kan anses överensstämma med lukten från skinnvaror i allmänhet. Nämnden har förståelse för att C finner lukten obehaglig. Med hänsyn till att lukten kvarstår trots den långa tid som har förflutit sedan köpet får väskan anses vara behäftad med ett köprättsligt fel, som säljaren har att svara för. Felet är av väsentlig betydelse för C. Hon bör därför vara berättigad att häva köpet.


title: Fråga om rätt till pristillägg utöver lämnad prisuppgift för tilläggsarbete (8 och 38 §§ konsumenttjänstlagen).

text: och

text: 38 §§

text: konsumenttjänstlagen

text: ). Avgörande 2000-03-22; 1999-5051

text: T lämnade i juni 1999 in en videokamera till serviceföretaget för reparation därför att färgen var dålig och kassettluckan hängde sig. En vecka senare fick han ett kostnadsförslag på 1 000 kr, vilket han accepterade. Han hade därefter tät kontakt med företaget för att se om kameran kunde bli klar före semestern, men det blev den inte. När han återkom efter semestern hade reparatören fortfarande inte hunnit titta på den. Trots upprepade påstötningar fick han först i slutet av augusti 1999 besked om reparationen som då skulle uppgå till 3 500 kr. T accepterade inte de ökade kostnaderna. Ingen kontaktade honom angående ytterligare fel och att reparationen skulle bli dyrare än vad som avtalats från början. Kameran lämnades in med specifika fel beskrivna, några andra fel fanns inte. När han hämtade videokameran och något senare den videokassett som satt i kameran när han lämnade in den, visade det sig att kassetten var förstörd. Han yrkade att serviceföretaget skulle laga kameran enligt det ursprungliga kostnadsförslaget samt att företaget skulle ersätta honom för den förstörda videokassetten.

text: Bolaget bestred yrkandena och invände att det visat sig att ytterligare fel fanns på kameran utöver dem som kostnadsförslaget avsåg och att ett nytt kostnadsförslag på 3 500 kr lämnades.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen i ärendet framgår att bolaget den 8 juni 1999 lämnade ett skriftligt kostnadsförslag om 1 000 kronor för reparation av videokameran samt att förslaget accepterades av T. Det framgår vidare att bolaget sedermera har uppgivit att ytterligare delar behövdes bytas ut och ett nytt kostnadsförslag om 3 500 kronor lämnades, vilket däremot inte accepterades av T.

text: Av

text: 36 § andra stycket konsumenttjänstlagen (1985:716)

text: framgår att om näringsidkaren har lämnat en ungefärlig prisuppgift får det uppgivna priset inte överskridas med mer än 15 procent, såvida inte någon annan prisgräns har avtalats eller näringsidkaren har rätt till pristillägg enligt

text: 38 § konsumenttjänstlagen

text: . Enligt

text: 38 § konsumenttjänstlagen

text: har näringsidkaren rätt till pristillägg om han har utfört tilläggsarbete i enlighet med bestämmelserna i 8 §, eller om tjänsten har fördyrats på grund av omständigheter som är att hänföra till konsumenten och som näringsidkaren inte bort förutse när avtalet träffades.

text: I

text: 8 § första stycket konsumenttjänstlagen

text: stadgas det att om det när tjänsten utförs framkommer behov av arbete som på grund av sitt samband med uppdraget lämpligen bör utföras samtidigt med detta (tilläggsarbete), skall näringsidkaren underrätta konsumenten och begära dennes anvisningar. Regeln i

text: 8 § första stycket konsumenttjänstlagen

text: tar sikte på situationer när en tjänst utförs och behov av tilläggsarbete framkommer i förhållande till den ursprungligen begärda tjänsten (se

text: prop. 1984/85:110

text: om konsumenttjänstlag, s. 178). Det är alltså fråga om ett arbete som inte kan anses omfattas av uppdraget. Vad som omfattas av uppdraget bestäms av avtalet mellan parterna. Uppdraget kan också innebära att näringsidkaren – utan att alla enskilda åtgärder har specificerats – skall åstadkomma ett visst resultat.

text: Nämnden finner inte att det finns någonting i det ursprungliga kostnadsförslaget som tyder på att det inte skulle omfatta de fel som T lämnade in kameran för och inte heller att det varit fråga om en ungefärlig prisuppgift. Nämnden finner vidare att det förflutit mycket långt tid från det att kameran lämnades in till bolaget fram till att det nya kostnadsförslaget lämnades till T utan att bolaget på något sätt uppmärksammat att ytterligare delar behövdes bytas ut. Med beaktande av nu anförda omständigheter anser nämnden att bolaget skall anses vara bundet av det den 8 juni 1999 lämnade kostnadsförslaget om 1 000 kronor för reparation av videokameran. T:s yrkande i den delen skall således bifallas.

text: Nämnden finner däremot inte att T visat att videobandet skadats på grund av något förhållande som bolaget har att svara för. T:s yrkande i den delen kan således inte bifallas.


text: Båtuthyrningsföretag som förmedlade hyra av båt ansågs vara med båtägaren solidariskt ansvarig för avtalets fullgörande. Avgörande 2000-01-03; 1999-5075

text: M hyrde i maj 1999 en segelbåt genom ett båtuthyrningsföretag (nedan bolaget). Hyresperioden var den 10 juli till den 24 juli 1999.

text: När M och hennes sällskap skulle hämta båten den 10 juli visade det sig att den låg för reparation på annan ort. Den skulle bli klar till den 11 juli. Så blev dock inte fallet. Vid 20tiden den 11 juli fick de besked att båten inte kunde repareras. Av bolaget fick de uppgiften att man inte avsåg att skaffa fram en ersättningsbåt.

text: Eftersom de hade blivit skjutsade till båten och de stod på kajen med all packning blev de tvungna att ta en taxi till ett hus i närheten som en av dem hade tillgång till. De hade bara tillgång till en bil. Taxiresan kostade 1 000 kr. Med hjälp av en förälder lyckades de få fram ett annan hyrbåt på en annan ort i närheten. En bil fick köras från Göteborg och vidare till den ort där båten låg för att hämta denna.

text: Förutom för taxikostnaden yrkade M ersättning med tillsammans 1 133 kr för bilresor i anledning av byte av ort och hämtning av den nya båten, 350 kr för att den nya båten kostade mer samt avdrag med 3 114 kr för de två dagar sällskapet inte kunde disponera den aktuella båten.

text: Bolaget bestred yrkandet och hävdade att avtalet hade fullföljts i och med att hela hyressumman hade återbetalats. Man hade också återbetalat sin provision och bokningsavgiften. Mer än så ansåg man sig inte kunna ersätta. Bolaget pekade också på att hyresavtalet gällde mellan båtägaren och hyresmannen.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar att avtalet i förevarande ärende har ingåtts på ett formulär som har tillhandahållits av bolaget och med bolagets namn angivet i framträdande stil överst och på flera ställen i texten. Betalningen har också erlagts till bolaget. Bolaget skall därmed, på det sätt som gäller enligt annan konsumenträttslig lagstiftning (jfr. t.ex.

text: 1 § konsumentköplagen

text: ), ses som förmedlare av hyresavtalet. Detta innebär att bolaget solidariskt med båtägaren har att svara för de skyldigheter denne har i förhållande till hyresmannen.

text: I sak kan konstateras att det är ostridigt att den båt hyresavtalet avsett inte har kunnat tillhandahållas på avtalad tid och plats. M har inte heller erbjudits någon ersättningsbåt. Hon har vid sådant förhållande haft rätt att häva avtalet. Hon har dessutom rätt till ersättning för den skada hon lidit till följd av uthyrarens avtalsbrott. Skadan har bestått i att sällskapet har måst hyra en annan båt till en högre kostnad och att de fått kostnader för resor. De belopp som har yrkats i dessa delar framstår inte som oskäliga. M har vidare yrkat ersättning för att hon gått miste om två seglingsdagar. Också detta är enligt nämndens mening en skada som M är berättigad till ersättning för. M:s yrkande bör därför bifallas på så sätt att hon bör ersättas med 2 133 kr för resor, 350 kr för merkostnaden att hyra en annan båt samt som skäligt ansedda 1 000 kr för två förlorade seglingsdagar, dvs. sammanlagt 3 483 kr.


text: Ändrade avtalsvillkor föranledda av tekniska förändringar som innebar inskränkningar av ett mobiltelefonsystems användningsområde har inte ansetts oskäliga. Avgörande 2000-03-22; 1999-5238

text: K har i augusti 1995 köpt en mobiltelefon för 5 750 kr. Vid köpet uppgav säljaren att den skulle fungera i hela Norden. K reser i Norge, Danmark och Lappland och det skulle telefonen klara. I juli 1999 vände han sig till bolaget och begärde att man skulle leverera en telefon som skulle fungera i hela Norden och uppfylla villkoren för det ursprungliga avtalet, eftersom bolaget hade inskränkt täckningsområdet. K yrkade omleverans av en mobiltelefon som uppfyller det ursprungliga avtalet och som kan användas i hela Norden.

text: Bolaget bestred yrkandet och invände att ändring av abonnemanget skett i enlighet med bolagets allmänna villkor för mobiltelefonabonnemang. Enligt bolagets allmänna villkor för mobilteleabonnemang regleras abonnentens rätt att nyttja abonnemanget av de allmänna villkoren och av de särskilda villkor som gäller för viss abonnemangsform. Vidare framgår att bolaget äger rätt att ändra de allmänna villkoren samt särskilda villkor tidigast tre månader efter det att ändringen gjorts allmänt tillgänglig (punkt 14.1). Bolaget har underrättat anmälaren om ändringen av abonnemangsavtalet drygt tre månader före ikraftträdandet och har således iakttagit reglerna härför enligt punkt 14.1. – Bolaget ansåg att det både var naturligt och nödvändigt att de teletjänster som bolaget erbjuder fortlöpande anpassas till skiftande marknadsförutsättningar och olika omvärldsfaktorer som påverkar dessa. Den avtalade tjänsten kan inte vara oföränderlig för all framtid.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av handlingarna i ärendet framgår att K den 14 augusti 1995 köpte en mobiltelefon samt att han den 17 augusti samma år tecknade ett NMT-mobiltelefonabonnemang med en mobiltelefonioperatör. Vid tillfället tillämpade bolaget "Allmänna villkor för mobiltelefonabonnemang 92-11-01". I punkt 15.1 i villkoren sägs att bolaget har rätt att ändra dessa villkor tre månader efter det att abonnenten skriftligen har underrättats. – Nya villkor kom att gälla fr.o.m. den 1 januari 1996. Även i de nya villkoren finns en bestämmelse, punkt 14.1, rörande rätt att ändra de allmänna villkoren; det sägs här att ändring får ske tidigast tre månader efter det att meddelande om ändring har gjorts allmänt tillgängligt. – I februari 1999 erhöll K, i egenskap av innehavare av en NMT-telefon, en cirkulärskrivelse från bolaget. Här anges bl.a. att NMT-abonnemang har utnyttjats för brottslig verksamhet där både bolaget och dess kunder blivit ekonomiskt drabbade, att K:s telefon saknar säkerhetsfunktionen SIS (Subscriber Identity Security) och att bolaget därför har beslutat att fr.o.m. den 1 juni 1999 införa en samtalsspärr som gör det omöjligt att ringa samtal till utlandet från icke SIS-märkta mobiltelefoner. Bolaget har därefter meddelat K att samtalsspärr har lagts in på hans telefon eftersom denna saknar säkerhetsfunktionen SIS.

text: Nämnden tar först ställning till frågan om köpet av själva telefonen och kan därvid konstatera att för att en köpare skall kunna göra gällande fel på en vara, måste han reklamera inom skälig tid efter det att han märkt eller borde ha märkt felet. Reklamationen måste dock enligt huvudregeln göras inom två år från det att köparen har tagit emot varan. Om så inte sker, förlorar han rätten att åberopa felet (

text: 23 § konsumentköplagen

text: , 1990:932). I förevarande fall har K köpt telefonen den 14 augusti 1995. Efter den 14 augusti 1997 har

text: han i vart fall inte längre ägt möjlighet att åberopa att telefonen skulle vara behäftad med något köprättsligt fel som skulle kunna utgöra grund för omleverans av telefonen.

text: Nämnden övergår därefter till tecknandet av mobiltelefonabonnemanget och frågan om ändringen av abonnemangsvillkoren kan vara ett så väsentligt avtalsbrott att bolaget på den grunden skall vara skadeståndsskyldigt gentemot K och ersätta honom i enlighet med hans yrkande.

text: Konsumenter har i praxis ansetts bundna av förekommande standardvillkor om det kan anses allmänt känt att sådana villkor gäller inom den aktuella branschen och konsumenterna haft möjlighet att utan svårighet ta del av villkoren. (Se Adlercreutz, Avtalsrätt II, 4 uppl 1996, s. 68 ff, Bernitz, Standardavtalsrätt, 6 uppl. 1993, s. 32 ff och rättsfallet

text: NJA 1978 s. 432

text: .) Med hänsyn härtill får de allmänna villkoren för mobiltelefonabonnemang av den 1 november 1992 – som gällde vid tidpunkten för K:s tecknande av abonnemang i augusti 1995 – ha utgjort del av den ursprungliga avtalsrelationen mellan K och bolaget. Nämnden ifrågasätter inte att de nya villkoren den 1 januari 1996 har införts i enlighet med bestämmelserna om rätt till ändring i 1992 års villkor. K har därigenom blivit bunden även av 1996 års villkor. Vad gäller den av bolaget under år 1999 införda spärren för samtal till utlandet finner nämnden utrett att denna ändring av avtalsförhållandet mellan parterna har skett i enlighet med punkten 14.1 i dessa nya villkor.

text: I det abonnemangsavtal som K tecknade med bolaget 1995 finns ingen utfästelse att NMTsystemet skulle fungera på oförändrat sätt för all framtid. Bolaget har i föreskriven tid informerat K om de ändrade avtalsvillkoren till följd av vidtagna tekniska förändringar i systemet. Nämnden har ingenting att invända mot detta. K:s yrkande kan således inte bifallas.

text: Mot beslutet reserverade sig två av nämndens ledamöter och anförde följande.

text: I likhet med majoriteten konstaterar vi att de nya villkoren av den 1 januari 1996 har införts i enlighet med bestämmelserna om rätt till ändring i 1992 års villkor.

text: K har uppgivit att säljaren vid köpet av ifrågavarande telefon uppgivit att den skulle fungera i hela Norden. K reser i både Norge och Danmark. Den ifrågavarande spärren har medfört skada för honom då han nu bara kan ringa i Sverige samt endast ringa till Sverige och ta emot samtal när han befinner sig utomlands.

text: Frågan är då om han utan vidare har att tåla denna inskränkning av tjänstens omfattning. Härvid skall beaktas innehållet i

text: 36 § lagen (1915:218)

text: om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (

text: avtalslagen

text: ). Detta lagrum föreskriver bl.a. följande. Avtalsvillkor får jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Vid prövning härav skall särskild hänsyn tas till behovet av skydd för den som i egenskap av konsument eller eljest intar en underlägsen ställning i avtalsförhållandet.

text: Vi anser att det har varit oskäligt att gentemot K införa samtalsspärren. I och med införandet av samtalsspärren har avtalet förändrats på ett alltför omfattande sätt på mycket kort tid. Avtalsrelationen mellan parterna bör därför jämkas på det sätt att bolaget har att

text: ersätta K för den skada denne lider genom att inte kunna använda sin telefon i hela Norden. Skadan kan anses bestå däri att telefonen har blivit till stor del onyttig för K.

text: Vid skadeberäkningen bör utgångspunkten vara att K erhåller ersättning med ledning av kostnaden för återanskaffning av en telefon med vilken det går att ringa samtal till utlandet. Från det belopp som man då kommer fram till skall dock göras avdrag för bl.a. "ålder och bruk" (jfr 37 § lagen, 1927:77, om försäkringsavtal samt Hellner, Skadeståndsrätt, 5 uppl. 1996, s. 416 ff).

text: Vid en samlad bedömning finner vi skäligt att bolaget skall ersätta K med 500 kr.