title: Kritik mot åklagare för dröjsmål med att ta ställning i åtalsfrågan i ett ärende vid Norrorts åklagarkammare i Stockholm

sammanfattning: Det dröjde över två år från det att ett slutdelgivet förundersökningsprotokoll redovisades till åklagare till dess att åtal väcktes i ett ärende om grov trolöshet mot huvudman. Jag inledde därför förundersökning om tjänstefel. Efter förhör med den åklagare som ansvarat för handläggningen av ärendet lade jag ned förundersökningen eftersom åklagaren bl.a. uppgett att hon informerat dåvarande kammarchefen att hon inte hann med att fatta beslut i åtalsfrågan och då utlovats hjälp. – Kammarchefen har inget minne av att hjälp utlovats med det aktuella ärendet. Jag har inte funnit det meningsfullt att ytterligare försöka utreda orsaken till det missförstånd som tycks ha uppkommit. Jag riktar emellertid kritik mot såväl handläggande åklagare som kammarchefen för dröjsmålet.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO i september 2009, klagomål mot att brottsmisstankar, med anledning av vilka den misstänkte varit frihetsberövad i april 2006, ännu inte hade prövats av domstol.

text: Utredning

text: Handlingar i Norrtälje tingsrätts mål B 808-06 och Åklagarmyndighetens, Norrorts åklagarkammare i Stockholm, ärende 101-2062-06 begärdes in. Det framkom bl.a. att, sedan slutdelgivning skett, ett förundersökningsprotokoll rörande grov trolöshet mot huvudman kom in till åklagarkammaren i augusti 2007 och att åtal väcktes den 8 oktober 2009. Vidare inhämtades att kammaråklagaren BB var ansvarig för den rotel som ärendet var lottat på.

text: På grund av vad som kommit fram fann jag anledning att anta att tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: hade begåtts och beslutade därför att inleda förundersökning rörande sådant brott.

text: Förundersökningen och vidare utredning

text: Förhör hölls med BB, som underrättades om misstanke om tjänstefel enligt följande gärningspåstående.

text: BB var sedan april 2006 förundersökningsledare i ärende 101-2062-06 vid Norrorts åklagarkammare i Stockholm. Förundersökningen rörde bl.a. trolöshet mot huvudman. Ett slutdelgivet förundersökningsprotokoll, av vilket framgick att den misstänkte hade erkänt gärningarna, kom in till åklagarkammaren den 28 augusti 2007. Åtal väcktes den 8 oktober 2009. En förundersökning ska enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Skyndsamhetskravet gäller till dess att beslut i åtalsfrågan fattats varför BB genom sin underlåtenhet att under en tid av drygt två år fatta beslut i åtalsfrågan uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning har åsidosatt vad som gällt för uppgiften som åklagare. Gärningen är inte att anse som ringa.

text: BB förnekade brott och vitsordade de faktiska omständigheterna. Hon uppgav därutöver bl.a. följande.

text: Arbetssituationen under den aktuella tiden var mycket ansträngd, särskilt för kammarens erfarna åklagare. Hon hade vid två tillfällen blivit lovad hjälp med just det aktuella ärendet av dåvarande kammarchefen, chefsåklagaren CC. Vid det första tillfället fick hon under hösten 2007 löfte om att få hjälp av en assistentåklagare från Ekobrottsmyndigheten som skulle arbeta vid kammaren i början av år 2008. Vid det andra tillfället, under våren 2008, var det en erfaren kammaråklagare som skulle bistå henne. Trots detta fick hon ingen hjälp med ärendet. Ärendet redovisades också vid balansgenomgångar. – Hösten 2009 fick de förstärkning från City åklagarkammare och då väckte den åklagaren åtal i ärendet.

text: Med hänsyn till vad som kommit fram under utredningen fann jag efter förhöret inte längre anledning att anta att BB eller någon annan person som står under min tillsyn hade gjort sig skyldig till tjänstefel vid sin befattning med ärendet. Jag beslutade därför att lägga ned förundersökningen.

text: BB bereddes tillfälle att komplettera de upplysningar hon lämnat vid förhöret. Åklagarmyndigheten anmodades att lämna upplysningar om vilka kontakter dåvarande kammarchefen hade med BB i aktuellt ärende och vilka eventuella åtgärder som vidtogs med anledning av dessa. Dessutom skulle myndigheten redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren DD) kom in med ett yttrande och anförde följande.

text: Bakgrund

text: Förundersökningsprotokoll och handlingar för åtalsprövning i ärendet, som rörde bl.a. grov trolöshet mot huvudman, kom in till åklagarkammaren den 28 augusti 2007. Ärendet var lottat på åklagaren BB. Beslut att lägga ned förundersökningen avseende visst brott fattades den 25 september 2009 av BB. Åtal väcktes för grov trolöshet mot huvudman den 5 oktober 2009 av en annan åklagare. Av remisshandlingarna framgår att BB uppgett att hon informerat den dåvarande kammarchefen om att hon inte hann med att fatta beslut i åtalsfrågan i ärendet och att kammarchefen utlovat att en annan åklagare skulle fatta åtalsbeslutet.

text: Dåvarande kammarchefen har upplyst om följande. Jag har inte något minne av att jag och åklagaren diskuterade det aktuella ärendet. Det jag kommer ihåg är att åklagaren vid mer än ett tillfälle informerade mig om att hon hade en ansträngd arbetssituation (vilket gällde samtliga på kammaren) och att det fanns en del gamla ärenden på roteln. Jag kommer ihåg att hon fick hjälp av mig och andra åklagare (bl.a. vcå EE) att avverka ärenden. Det skedde utifrån den information om rotelsituationen som åklagaren lämnade. Under min tid som chef på Norrortskammaren var ChefsJO på inspektion vid två tillfällen. I besluten framgår vilken arbetssituation som då rådde på kammaren. Jag avstår därför från att utveckla det här. Nu gällande tjänsteföreskrift om rotelvård trädde i kraft när jag var på Norrort. Föreskriften gicks igenom på en APT och diskuterades vid flera senare APT. Beträffande tiden från den 1 juni 2009 har den nuvarande kammarchefen lämnat följande upplysningar. Med anledning av att JO begärt upplysningar och yttrande i ärende 101-2062-06 har jag av riksåklagaren blivit ombedd att redogöra för kammarens och kammarledningens rutiner för bevakning och uppföljning av äldre ärenden. Inledningsvis kan nämnas att jag tillträdde som kammarchef den 1 juni 2009. Norrorts åklagarkammare hade då under en längre tid haft en mycket besvärlig arbetssituation med en, för många mycket tung arbetsbörda. För att få en överblick av hur situationen såg ut på respektive rotel gjordes i början på hösten 2009 en inventering på samtliga rotlar på kammaren. Kammarledningen fann då att det på många rotlar fanns stora balanser av gamla ärenden, bland annat färdiga förundersökningsprotokoll. En särskilt utpekad åklagare fick i uppdrag att avarbeta de ärenden som bedömdes som mest brådskande. Det nu aktuella ärendet, 101-2062- 06, var ett sådant ärende. Åtal i ärendet väcktes den 5 oktober 2009. Kammaren har, sedan den 1 september 2009, en arbetsordning där det bland annat framgår att rotelvård enligt

text: ÅFS 2007:5

text: ska äga rum och att cirka en halv dag per månad ska avsättas för detta. Dessutom ska redovisning av balanser, överskridande av frister och gamla ärenden redovisas enligt en särskilt upprättad blankett som ska lämnas till kammarchefen varannan månad. På blanketten ska t.ex. anges hur många pågående ärenden som finns på varje rotel, hur många av de pågående ärendena som är äldre än ett år, hur många färdiga förundersökningsprotokoll som finns på varje rotel och om något protokoll legat längre tid m.m. Dessutom ska på blanketten anges när rotelvård enligt

text: ÅFS 2007:5

text: senast har genomförts. Blanketterna gås igenom av kammarledningen och åtgärder vidtas vid behov för att ärenden inte ska bli liggande. Därutöver tar kammarledningen regelbundet fram statistik samt balanslistor ur Cåbra. Återkoppling och dialog om arbetssituationen och balansläget på roteln äger rum med respektive rotelinnehavare. När det gäller pågående förundersökningar har en blankett tagits fram, en s.k. chefspåminnelse, som respektive rotelinnehavare fyller i och lämnar till kammarchefen för underskrift och vidarebefordran till polisen i de ärenden där åklagarens direktiv och påminnelser inte har hörsammats. Framtagna rutiner syftar till att motverka att ärenden blir alltför gamla. Genom framtaget underlag och dialoger kan omprioriteringar, omfördelningar eller särskilda insatser vidtas.

text: Bedömning

text: Det kan inledningsvis konstateras att tillgängliga uppgifter – åklagaren BB:s uppgifter så som de återges i remissen samt den förre kammarchefens upplysningar – inte ger något tydligt svar på vilka kontakter som förevarit mellan åklagaren BB och kammar-chefen med anledning av det nu aktuella ärendet. De åtgärder som vidtogs med anledning av att BB, som kammarchefen minns det, uppgav att det fanns gamla ärenden som hon inte hann med synes ha varit att BB fick hjälp med att handlägga vissa av dessa ärenden. Det förefaller nu vara svårt att kasta något ytterligare ljus över vad som förevarit. Eftersom det inte är klarlagt mer i detalj vad

text: som sades vid kontakterna mellan kammarchefen och BB saknar jag underlag för att bedöma huruvida den dåvarande kammarledningen, utifrån sina kunskaper, agerat på ett ändamålsenligt sätt och vidtagit tillräckliga åtgärder. När det gäller den uppkomna situationen, att en färdig förundersökning blir liggande en längre tid hos åklagare utan att beslut fattas i åtalsfrågan, vill jag föra fram följande generella synpunkter. En förundersökning ska enligt

text: Rättegångsbalkens

text: skyndsamhetskrav får bl.a. anses innebära att det är angeläget att beslut i åtalsfrågan fattas så snart som möjligt efter det att en förundersökning har slutförts och redovisats. Ett uppehåll i handläggningen med att fatta beslut i åtalsfrågan kan således medföra att skyndsamhetskravet åsidosätts. Det kan i detta sammanhang noteras att även Europakonventionen ställer krav på att brottmålsförfarandet som helhet inte drar ut på tiden så att en brottsanklagelse inte kan prövas inom skälig tid. Det primära ansvaret för att skyndsamhetskravet efterlevs har naturligtvis den handläggande åklagaren, medan kammarchefen har ett övergripande ansvar för att åklagarkammarens verksamhet bedrivs i enlighet med gällande regler samt att skapa rutiner och förutsättningar för detta. Som jag i andra sammanhang har framhållit åligger det den handläggande åklagaren att underrätta kammarledningen när svårigheter av nu aktuellt slag uppkommer. När kammarchefen fått sådan information är det hans eller hennes uppgift att vidta erforderliga åtgärder och att vid behov göra nödvändiga prioriteringar. I kammarchefens övergripande ansvar för åklagarkammarens verksamhet ligger emellertid också ett ansvar för att på eget initiativ skaffa sig kunskap om bl.a. förekomsten av gamla ärenden och behovet av att vidta åtgärder på enskilda rotlar. Detta kan t.ex. ske genom att kammarledningen tar ut och går igenom statistik och balanslistor samt att uppföljning sker utifrån det som kommer fram. Den ordning som numera gäller vid Norrorts åklagarkammare i Stockholm uppfyller, enligt min uppfattning, väl de krav som kan ställas på kammarledningen i detta avseende.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Muntliga upplysningar hämtades kompletteringsvis in från CC, som sedan han beretts möjlighet att kommentera delar av förhöret med BB bl.a. upplyste följande.

text: Han kan inte minnas att BB har återkommit till honom om ärendet. Hon fick hjälp med bl.a. förundersökningsprotokoll som var färdiga för beslut i åtals-frågan. Han själv, vice chefsåklagaren EE m.fl. hjälpte till med färdigställda förundersökningsprotokoll och tilläggsprotokoll. Han erinrar sig att en viss åklagare från Ekobrottsmyndigheten skulle göra praktik vid kammaren. Den åklagaren visade sig inte ha tillräcklig kompetens och erfarenhet för svårare ärenden. Han har inget minne av att han sagt till BB att den åklagaren skulle hjälpa till med det aktuella ärendet. En erfaren kammaråklagare, som också nämns i förhöret, kom till kammaren i juli 2008. Han gav, omedelbart efter semestern, henne ansvaret för flera gamla ”surdegar”. Om det efter sommaren 2008 varit aktuellt att avlasta BB färdiga förundersökningsprotokoll beträffande förskingring och trolöshet mot huvudman borde han ha lämnat över ärendena till den erfarna åklagaren. När han och BB diskuterade behovet av hjälp föreslog hon själv att hon skulle avlastas färdiga förundersökningsprotokoll. Han upplevde att BB var ganska nöjd med den hjälp hon fick. Hjälpen omfattade inte alla färdiga förundersökningsprotokoll. Om BB sagt något i stil med att ”du har ju tidigare lovat hjälp och nu har jag inte fått det” borde han minnas detta. Han borde då ha ordnat fram hjälp vid det andra tillfället.

text: Därefter inhämtades Norrtälje tingsrätts dom i målet.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska enligt

text: bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned.

text: Skyndsamhetskravet gäller till dess att beslut i åtalsfrågan fattas. I ärenden där åtalsfrister saknas är det inte möjligt att generellt säga hur lång tid som rimligen kan få gå från det att utredningen redovisas till dess att ett beslut i åtalsfrågan fattas utan detta är beroende bl.a. av vad saken gäller och hur omfattande förundersökningen är. Ett uppehåll i handläggningen på detta stadium kan emellertid medföra att ovan nämnda bestämmelse åsidosätts.

text: När anmälan inkom och den inledande granskningen gjordes hos JO framkom att ett slutdelgivet förundersökningsprotokoll rörande grov trolöshet mot huvudman inkom till åklagarkammaren i augusti 2007 och att åtal väcktes först drygt två år senare, i oktober 2009. Gärningen var i princip erkänd. Under denna tid syntes inga åtgärder ha vidtagits i ärendet. Ärendet var lottat på en rotel som BB ansvarade för under den aktuella tiden.

text: Att inga åtgärder hade vidtagits i ärendet under så lång tid medförde, enligt min uppfattning, att det fanns anledning att anta att BB åsidosatt kravet på skyndsam handläggning på ett sådant sätt att hon gjort sig skyldig till straffbart tjänstefel. Jag beslutade därför att inleda förundersökning.

text: BB uppgav i förhör att hon vid minst två tillfällen, hösten 2007 och våren 2008, upplyste dåvarande kammarchefen CC att hon inte hann med det aktuella ärendet och att hon vid dessa tillfällen hade fått löfte av denne om konkret hjälp med ärendet. Jag fann då inte anledning att driva förundersökningen vidare.

text: CC har emellertid uppgett att han inte kan minnas att han utlovat hjälp på det sätt som BB uppfattat, men bekräftat att hon fått hjälp med andra ärenden som varit färdiga för beslut i åtalsfrågan. Jag har inte funnit anledning att ytterligare försöka utreda orsaken till den ömsesidiga missuppfattning mellan handläggande åklagare och kammarchef som synes ha uppkommit beträffande detta ärende.

text: Jag är väl medveten om att arbetssituationen vid Norrorts åklagarkammare i Stockholm var mycket ansträngd fram till i vart fall juni 2008 med ett, som CC uttryckte saken, ”snudd på katastrofalt” resursläge och ”vilande-förklarade” rotlar (se JO 2008/09 s. 160). Icke desto mindre är handläggningstiden i det aktuella ärendet helt oacceptabel. Som Åklagarmyndigheten framhållit är det i första hand den handläggande åklagaren som har ansvaret för att skyndsamhetskravet efterlevs. I detta ansvar ligger också att underrätta kammarchefen om det uppstår svårigheter att handlägga ärendet på det sätt som krävs. När kammarchefen väl fått sådan information ska, som Åklagarmyndigheten betonar, denne vidta de åtgärder som behövs och göra nödvändiga prioriteringar. Kammarchefen ska vidare på eget initiativ, exempelvis i enlighet med den rutin som uppges numera tillämpas vid

text: Norrorts åklagarkammare i Stockholm, skaffa sig kunskap om bl.a. gamla ärenden på enskilda rotlar.

text: I enlighet med det nu sagda borde BB, i vart fall efter sommaren 2008 när hon inte fick den hjälp hon uppfattat sig ha fått löfte om, vidtagit ytterligare åtgärder för att se till att ett beslut i åtalsfrågan kunde komma till stånd. Det har emellertid också ålegat CC att, antingen vid de diskussioner om BB:s arbetssituation som de båda angett förekom eller vid rotel-genomgångar, aktivt skaffa sig kunskap om läget på BB:s rotel, särskilt beträffande äldre icke avgjorda ärenden. Han borde då ha uppmärksammat det aktuella ärendet och det mycket långa dröjsmålet med att fatta beslut i åtalsfrågan. Såväl BB som CC förtjänar därför kritik för att ärendet inte handlagts i enlighet med

text: rättegångsbalkens

text: krav.

text: Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Diarieföring Överklagande

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Linköpings kyrkliga samfällighet angående handläggningen av ett ärende om en utsynad gravplats

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 8 november 2005 framförde AA klagomål mot Linköpings kyrkliga samfällighet. Av anmälan framgick att AA fått en skrivelse från samfälligheten avseende en utsynad gravplats. I skrivelsen förelades AA, i egenskap av innehavare av en gravrätt, att avhjälpa vanvården och sätta gravplatsen i ordnat skick.

type: stycke

text: Skrivelsen, som bifogades anmälan, hade enligt AA följande brister. Skrivelsen saknade diarienummer och var inte undertecknad av någon befattningshavare. Det fanns inte någon förklaring av begreppet ”uppenbara vanhävden” och det saknades hänvisning till aktuell författning. Samfälligheten hade inte kommunicerat AA före föreläggandet och det fanns inte heller någon fullföljdshänvisning. AA upplevde att hon hade fått en dom utan rättegång.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Linköpings kyrkliga samfällighet för utredning och yttrande. I yttrandet daterat den 11 januari 2006 uppgav förvaltningschefen i huvudsak följande (bilagor uteslutna).

text: En begravningsplats skall hållas i ordnat och värdigt skick och den helgd som tillkommer de dödas vilorum skall alltid iakttas. (

text: 2 kap. 12 § begravningslagen

text: ). På gravrättsinnehavaren åligger det att hålla gravplatsen i ordnat och värdigt skick. (

text: 7 kap. 3 § begravningslagen

text: ). Vid den årliga besiktningen befanns gravplats Lilla Aska kv H nr XX vara i ett sådant skick att den skulle synas ut på grund av uppenbar vanvård. Brev med föreläggande att avhjälpa vanvården skickades 2005-10-18 till gravrättsinnehavaren. Brevet innehåller ingen hänvisning till

text: begravningslagen

text: . Däremot har vid fortsatt brevväxling framgått att

text: begravningslagen

text: är den författning som gravrättsinnehavaren efterfrågar. (Dnr: V.2005.188) Listan med utsynade gravplatser är diarieförd men inte den handling som skickas till innehavaren av gravplatsen. (Dnr V.2005.188) Brevet med föreläggande att avhjälpa vanvården skickas rekommenderat till gravrättsinnehavaren vilket vi anser uppfyller kravet på att kommunicera.

text: Vari den uppenbara vanhävden, som anmälaren uttrycker det, består i har gravrättsinnehavaren fått per brev. (Dnr V.2005.221). Föreläggande att sätta en gravplats i stånd efter att uppenbar vanvård konstaterats, finns reglerat i

text: begravningslagen

text: 7 kap. 33 § begravningslagen

text: ). Detta framgår i brev daterat 2005-11-01. Föreläggandet att avhjälpa vanvården går inte att överklaga. Är vanvården inte avhjälpt inom ett år så återtas gravrätten – gravrätten anses förverkad – och detta beslut går att överklaga till länsstyrelsen som första instans. Brevet är undertecknat med ”På tekniska utskottets vägnar”. Telefonnummer till kyrkoförvaltningen och expeditionstider för personligt besök finns angivet i brevet. För att erhålla kompletterande upplysningar har AA använt sig av telefonnumret. Anmälaren, AA, anser sig ha fått en ”dom” utan rättegång. Per brev och telefonsamtal med AA har vi försökt förklara att brevet med föreläggande om att sätta gravplatsen i ordnat och värdigt skick i praktiken endast är en uppmaning att sköta graven bättre och således undvika att få gravrätten förverkad på grund av uppenbar vanvård. Kyrkoförvaltningen kommer att från och med 2006 års gravsyn använda sig av blanketterna ”Föreläggande att sätta gravplatsen i stånd” och ”Meddelande om att gravrätten förverkats på grund av vanvård” utgiven av Svenska kyrkans Församlingsförbund. AA kommenterade remissvaret och vidhöll sin anmälan.

text: Rättslig reglering

text: JO:s tillsyn JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Svenska kyrkan är sedan årsskiftet 1999/2000 inte del av det allmänna, d.v.s. de kyrkliga myndigheterna har upphört och ersatts av nya organisationsformer. Detta innebär att Svenska kyrkan nu står under JO:s tillsyn endast till den del dess verksamhet avser myndighetsutövning, se

text: 2 § första stycket 3. lagen (1986:765)

text: I

text: begravningslagen (1990:1144)

text: finns bestämmelser om bl.a. allmänna och enskilda begravningsplatser och om gravrätt. Gravrätten är av offentligrättslig natur. Församlingarnas och samfälligheternas verksamhet med upplåtelse av gravrätter utgör sådan myndighetsutövning som avses i

text: 2 §

text: lagen med instruktion för Riksdagens ombudsmän.

text: JO:s granskning är inte avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan ske i ordinarie ordning.

text: Överklagbarhet Enligt

text: 7 kap. 3 § begravningslagen

text: skall innehavaren av gravrätten hålla gravplatsen i ordnat och värdigt skick.

text: Enligt

text: 7 kap. 33 § begravningslagen

text: får upplåtaren förklara gravrätten förverkad, om gravplatsen är uppenbart vanvårdad och gravrättsinnehavaren inte avhjälper vanvården inom ett år efter det att han har delgetts föreläggande om att sätta gravplatsen i stånd. Föreläggandet skall innehålla upplysning om att gravrätten kan förverkas.

text: Av

text: 11 kap. 6 § begravningslagen

text: framgår att beslut som en huvudman eller den som annars förvaltar en allmän begravningsplats eller ett krematorium fattat i ett enskilt ärende enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen får överklagas hos länsstyrelsen. Kommunicering Enligt

text: 11 kap. 10 § begravningslagen

text: skall

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: tillämpas när en församling handlägger enskilda ärenden.

text: Enligt

text: 17 § förvaltningslagen

text: får ett ärende inte avgöras utan att sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Diarieföring Av bilagan till

text: sekretesslagen (1980:100)

text: framgår bl.a. att vad som föreskrivs i

text: tryckfrihetsförordningen

text: om rätt att ta del av handlingar hos myndighet skall gälla också handlingar hos Svenska kyrkan och dess organisatoriska delar när det gäller verksamhet som bedrivs enligt

text: begravningslagen

text: . I enlighet med vad som föreskrivs i

text: 1 kap. 8 § andra stycket

text: sista meningen

text: sekretesslagen (1980:100)

text: skall vid tillämpningen av den lagen de angivna organen jämställas med myndigheter. Härav följer bl.a. att bestämmelserna i

text: 15 kap.

text: om registrering av allmänna handlingar är tillämpliga. (se Regner m.fl.

text: Sekretesslagen

text: , En kommentar, s. B:4 och

text: JO 2003/04 s. 426

text: Enligt huvudregeln i

text: 15 kap. 1 § första stycket sekretesslagen

text: skall allmänna handlingar som kommit in till eller upprättats hos en myndighet registreras, dvs. diarieföras, utan dröjsmål. Emellertid får, i fråga om allmänna handlingar för vilka sekretess inte gäller, registrering underlåtas om handlingarna i stället hålls så ordnade att det utan svårighet kan fastställas om en handling har kommit in eller upprättats. En ovillkorlig registreringsskyldighet omfattar således bara handlingar för vilka sekretess gäller. När det gäller allmänna handlingar som inte omfattas av sekretess kan myndigheterna välja mellan att antingen registrera dem eller hålla dem så ordnade att det utan svårighet kan fastställas om handlingen har kommit in eller upprättats. När myndigheten har bestämt sig för ettdera systemet måste detta emellertid tillämpas konsekvent av alla inom myndigheten. Om det t.ex. har bestämts att allmänna handlingar tillhörande vissa ärendeslag skall registreras krävs det att alla allmänna handlingar som hör till sådana ärenden verkligen diarieförs.

text: Bestämmelsen i 15 kap. 1 § om att allmänna handlingar skall registreras utan dröjsmål innehåller inte någon bestämd tidsgräns. Det ligger emellertid i sakens natur att registreringen skall ske så snart det är praktiskt möjligt. Genom registreringen ges den enskilde möjlighet att kontrollera vilka ärenden och handlingar som förekommer hos en myndighet. Om handlingen inte registreras eller om registrering fördröjs inskränker detta allmänhetens möjlighet till insyn i myndighetens verksamhet.

text: Bedömning

text: Överklagbarhet Linköpings kyrkliga samfällighet har i sitt föreläggande uttryckt bl.a. följande. ”Om vanvården inte avhjälpts inom angiven tid kommer gravrätten att förklaras förverkad, det vill säga återtagas av förvaltningen.”

text: Enligt remissvaret får föreläggandet att avhjälpa vanvården inte överklagas särskilt, medan det senare beslutet att förverka gravrätten får överklagas till länsstyrelsen som första instans.

text: Frågan huruvida det aktuella föreläggandet är överklagbart eller inte avgörs i första hand av länsstyrelsen efter det att samfälligheten har rättidsprövat och överlämnat ett eventuellt överklagande av föreläggandet. Från allmänna utgångspunkter vill jag i denna del anmärka följande.

text: Beslut under handläggningen av ett ärende är i allmänhet inte möjliga att överklaga annat än i samband med det slutliga avgörandet. Ett beslut under förfarandet kan dock vara överklagbart om det har mera påtagliga rättsliga eller faktiska verkningar gentemot den enskilde.

text: Det finns ett flertal rättsfall avseende frågan om överklagbarhet. I

text: RÅ 2004 ref. 8

text: ansågs en av Livsmedelsverket offentliggjord skrivelse, kompletterad med ett pressmeddelande jämte vissa ytterligare uppgifter på verkets hemsida, – trots att den rubricerats som information – utgöra ett överklagbart beslut. Regeringsrätten gjorde bl.a. följande uttalanden. Överklagandeinstitutets funktion är, som nämnts, att bereda den av ett besluts verkningar berörde en möjlighet att få beslutet ändrat eller upphävt, eller med andra ord att få de av honom oönskade verkningarna eliminerade. Därav följer att principiellt endast beslut som har – eller åtminstone är ägnade att få – en påvisbar effekt tillerkänns överklagbarhet. Anvisar rättsordningen särskilda medel, som garanterar att den avsedda effekten uppnås – är beslutet sålunda exigibelt – är saken helt klar. Detsamma gäller om beslutet medför positiv rättskraft och alltså utan att omprövas läggs till grund för senare beslut, som direkt kan genomdrivas mot adressaten. Åtskilliga beslut är emellertid, trots avsaknad av dylika s.k. rättsverkningar, överklagbara av den anledningen att de ändå är ägnade att faktiskt negativt påverka någons personliga eller ekonomiska situation. Vad som motiverar att beslutet tillerkänns överklagbarhet är just dess faktiska effekter; termen ”rättslig verkan” betecknar endast ett av rättsordningen anvisat medel för att åstadkomma en faktisk verkan. Se vidare Hellners och Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 2003, s. 258 f. samt Ragnemalm, Förvaltningsbesluts överklagbarhet, 1970, s. 232 ff., 241 ff. och 382 ff. Diarieföring Av remissvaret framgår att skrivelsen med föreläggandet som skickades till innehavaren av gravplatsen inte var diarieförd. Eftersom det av de ingivna handlingarna från samfälligheten framgår att listan med utsynade gravplatser och förvaltningens fortsatta brevväxling var diarieförda borde också skrivelsen med föreläggandet ha diarieförts i enlighet med den rättsliga regleringen som jag nyss redogjort för.

text: Övrigt Av den nyss redovisade rättsliga regleringen i

text: förvaltningslagen

text: framgår att kravet på kommunikation bara gäller inför slutliga beslut. Samfälligheten synes ha utgått från att föreläggandet inte utgjort ett sådant beslut och jag kan inte göra gällande att samfälligheten genom att underlåta kommunikation före föreläggandet satt åsido vad som föreskrivs i

text: förvaltningslagen

text: . Det hade dock enligt min mening varit naturligt och lämpligt att underrätta AA om utredningsmaterialet före föreläggandet. Kanske hade man redan därigenom kunnat förmå gravrättsinnehavaren att vidta åtgärder mot den uppgivna vanvården. Vidare bör det av ett föreläggande framgå vem som fattat beslutet. Det kan uppstå situationer när det är viktigt att veta vem som varit beslutande t.ex. om ansvar skall utkrävas av någon. Utöver dessa påpekanden föranleder klagomålen i övrigt inte några åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Jan Pennlöv

title: Kritik mot en kriminalvårdsmyndighet för underlåtenhet att lämna viss information om en intagen till polisen

text: I ett beslut den 16 november 2000 anförde JO Pennlöv följande.

text: Anmälan

text: AA har i en anmälan, som kom in till JO den 27 december 1999, framfört kritik mot anstalten Norrtälje för att den inte underrättat polisen om att den i anstalten intagne BB beviljats permission. Han har vidare kritiserat anstalten bl.a. för att den underlåtit att lämna viss information om BB till anstalten Täby, dit BB flyttades. Slutligen har han – som det får förstås – kritiserat anstalten Täby för att den beviljat BB permission trots att denne uppgivit att han skulle vistas hos en person som är kriminell, drogmissbrukare och känd för att vara våldsam. AA har anfört bl.a. följande. BB är medlem i Brödraskapet Wolfpack Westra Aros. Mellan anstalten Norrtälje och polisen fanns en överenskommelse om att polisen skulle meddelas om BB flyttades eller beviljades permission. Trots det underrättade anstalten inte polisen om att BB flyttades till anstalten Täby. BB beviljades sedan permission från sistnämnda anstalt, vilket polisen följaktligen inte fick information om. Inte heller underrättade anstalten Norrtälje anstalten Täby om BB:s medlemskap i Brödraskapet, vilket i sin tur medförde att vissa olämpliga beslut meddelades.

text: Utredningen

text: Ärendet har remitterats till Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje för upplysningar och yttrande. Av tf. kriminalvårdschefen CC:s svar med bifogad utredning, som kom in till JO den 3 mars 2000, framgår i huvudsak följande.

text: Under hösten 1999 fick anstalten Norrtälje en förfrågan från polisen i Västerås huruvida det var aktuellt att bevilja BB permission. I samband med denna kontakt lovade kriminalvårdsinspektör DD vid anstalten att underrätta polisen om BB skulle förflyttas eller beviljas permission. När det blev aktuellt att flytta BB till anstalten Täby informerade DD EE på anstalten Täby per telefon om att BB var medlem i Brödraskapet Wolfpack Westra Aros, varvid hon uppgav att det inte var något hinder för anstaltsbytet. DD har uppgivit att information om BB:s placering på anstalten Täby av rent förbiseende inte kom att lämnas till polisen.

text: Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje har för avsikt att se över rutinerna när det gäller att lämna information om intagna som tillhör kriminella organisationer till den polismyndighet där den intagne hör hemma.

text: Bedömning

text: Det finns ingen i lag reglerad skyldighet för anstalter att underrätta polismyndigheter om när intagna förflyttas till andra anstalter eller beviljas någon form av vistelse utanför anstalten.

text: För en del av dessa fall gäller emellertid sedan den 1 september 2000 i enlighet med föreskrifter i Kriminalvårdsverkets författningssamling (se KVVFS nr 2000:1, 7 §, nr 2000:4, 9 § och nr 2000:5, 4 §) att anstalten när en intagen medges vistelse utanför anstalten skall underrätta polismyndigheten på den ort den intagne skall vistas. I vissa fall skall polismyndigheten ovillkorligen underrättas. Det gäller t.ex. när frigång eller permission medgivits en intagen som dömts till fängelse lägst två år samt alla bevakade permissioner. I andra fall skall polismyndigheten underrättas om den har begärt det eller om anstalten bedömer det nödvändigt.

text: I det nu aktuella fallet fanns, enligt vad som har framkommit, en särskild överenskommelse mellan polismyndigheten i Västerås och anstalten Norrtälje om att polisen skulle underrättas om BB flyttades till annan anstalt eller beviljades permission. Kriminalvårdsmyndigheten har uppgivit att det var ett rent förbiseende att polisen inte underrättades om förflyttningen. Även om det inte fanns – och inte heller nu finns – några regler på detta område kan kriminalvårdsmyndigheten inte undgå viss kritik för sin underlåtenhet att hålla sin del av överenskommelsen.

text: När det gäller vilken information som en anstalt bör lämna till en annan när en intagen förflyttas finns inte heller några regler. Det är en bedömningsfråga som den avlämnande anstalten har att avgöra. Det får dock anses ligga i sakens natur att den mottagande anstalten informeras om allt som kan vara av betydelse för ett beslut att ta emot den intagne. Detta kan t.ex. vara att den intagne tillhör en organisation med hög andel medlemmar som dömts till fängelse.

text: AA har gjort gällande att anstalten Norrtälje inte informerade anstalten Täby om BB:s medlemskap i Brödraskapet Wolfpack Westra Aros. Kriminalvårdsmyndigheten å sin sida har tillbakavisat denna uppgift och anfört att anstalten Täby informerades inför beslutet om förflyttning. Då ord står mot ord finner jag det inte meningsfullt att utreda den saken vidare. – – –


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstånd Ombud/biträde/försvarare

title: Anmälan mot Försäkringskassan, länsproduktion Stockholm, om ombuds begäran om anstånd med att inkomma med yttrande

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade advokaten AA på Försäkringskassans handläggning av ett ärende om livränta enligt lagen (

text: ) om arbets-skadeförsäkring, i vilket han varit ombud för BB. AA anförde bl.a. följande. I en skrivelse daterad den 29 juni 2007 meddelade kassan att beslut om livränta skulle fattas inom kort och att han dessförinnan bereddes tillfälle att yttra sig. Av meddelandet framgick att yttrandet emotsågs senast den 17 juli 2007 samt att, för det fall något yttrande inte inkommit inom svarsfristen, beslut skulle komma att fattas med ledning av de uppgifter som fanns. Den 5 juli 2007 ansökte han om anstånd till den 15 augusti 2007 med anledning av mellankommande semester. Försäkringskassan avslog ansökan den 6 juli 2007. Den 10 juli 2007 ansökte han åter om anstånd. I brev den 13 juli 2007 meddelade kassan att man vidhöll sitt tidigare beslut att inte medge anstånd. Den 19 juli 2007 beslutade socialförsäkringsnämnden i ärendet.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Försäkringskassan som anmodades att yttra sig över det som AA hade anfört i sin anmälan.

text: I sitt remissvar anförde Försäkringskassan, genom länsdirektören CC, följande. – – –

text: Yttrande

text: BB:s ombud inkom vid två tillfällen, efter att förslag till beslut och beslutsunderlag kommunicerats honom, med skriftlig begäran om anstånd under cirka en månad på grund av mellankommande semester för att inkomma med kompletterande underlag. Skrivelserna besvarades skriftligen av Försäkringskassan men anstånd nekades då man bedömdes ha ett fullgott underlag för att kunna fatta beslut den 19 juli 2007. Försäkringskassan och kontorsområdet länsproduktion har en hög ambition att driva ärenden till ett avslut inom rimlig tid och att handläggningen ska ske på ett rättssäkert sätt. När det gäller huruvida anstånd ska beviljas eller inte är utgångspunkten att en sådan begäran bör tillmötesgås så länge som begäran ligger inom det rimligas gräns. En viss restriktivitet finns dock om anståndsbegäran saknar rimliga skäl eller om anståndstiden är allt för lång.

text: I aktuellt ärende framkommer att BB:s ombud har begärt anstånd under cirka en månad på grund av mellankommande semester för att inkomma med kompletterande underlag. När länskontoret nu i efterhand har studerat inkomna handlingar angående ombudens begäran om anstånd kan de finna att rimliga skäl för anstånd angetts och att anståndstiden inte varit alltför lång. Länsproduktion har även anfört att de under sommaren 2007 rent allmänt diskuterade frågan om beviljande av anstånd. Handläggare på länsproduktion är således väl medvetna om att parten ska ha fått tillfälle att säga sin mening om de uppgifter som ingår i materialet och att kravet på underrättelse och tillfälle till yttrande (kommunikation) enligt förvaltnings-lagen är en av de viktigaste garantierna för materiellt riktiga avgöranden och för en förvaltning som allmänheten kan känna förtroende för. På länsproduktion kommer man även att fortsätta ha en diskussion kring just framtida tillämpning och beviljande av anstånd och speciellt i semestertider. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Jag ser givetvis positivt på ambitionen hos Försäkringskassan att driva ärenden framåt. Det är emellertid inte något självändamål att snabbt avgöra ett ärende. Som jag även uttalat i ett tidigare ärende denna dag (dnr 4437-2007) måste en enskild alltid få tillfälle att yttra sig över material som tillförs ärendet av någon annan. I detta ligger också att Försäkringskassan, i de fall den försäkrade begär anstånd med att yttra sig, bör tillmötesgå en sådan begäran så länge denna ligger inom det rimligas gräns. Om det inte har angetts något skäl till begäran bör dock Försäkringskassan vara restriktiv med att bevilja alltför långa anstånd. I detta fall har det emellertid varit fråga om en motiverad begäran och en anståndstid om ca en månad under ombudets semester. Enligt min mening borde det begärda anståndet ha beviljats.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Södermanlands län för långsam handläggning av en förundersökning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 25 november 2004, framförde advokaten AA, i egenskap av ombud för BB, kritik mot Polismyndigheten i Södermanlands län. Av anmälan framgick bl.a. följande. I en förundersökning där BB, 94 år gammal, är målsägande begärde åklagaren i augusti 2003 att polisen skulle komplettera utredningen. Åklagaren har därefter påmint polisen men det verkar som om begärd komplettering ännu inte har utförts. – BB:s ålder borde ha medfört att polisen behandlat ärendet med förtur.

text: Utredning

text: Från åklagarkammaren i Nyköping har vissa handlingar fordrats in i det aktuella ärendet (dnr 202-290-03-1). Av handlingarna framgick bl.a. följande. Den 4 augusti 2003 utfärdade kammaråklagaren CC utredningsdirektiv innebärande att förundersökningen om stöld m.m. skulle kompletteras i vissa hänseenden. CC påminde därefter vid flera tillfällen polisen om begärd komplettering och påpekade då också målsägandens höga ålder. I slutet av augusti 2004 fick hon besked om att en utredningsman hade tilldelats ärendet.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendena K32518-02 m.fl. efter den 5 augusti 2003. Polismyndigheten kom in med ett remissvar. Till detta fogades yttrande från närpolischefen vid närpolisområde Flen, samt upplysningar från inspektören DD (här utelämnade).

text: Närpolischefen anförde bl.a. följande. Ärendet drog ut på tiden på grund av en rad olyckliga omständigheter men även omständigheter som varit svåra eller omöjliga att påverka på kort sikt; en omänskligt hög arbetsbelastning hos både polismyndigheten och åklagaren har varit en viktig faktor. Vidare gick det inte att få fram någon handläggare som kunde ta sig an ärendet förrän i början på september månad 2004. Den begärda kompletteringen redovisades till åklagaren i slutet av oktober 2004.

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande. Handläggningen av ärendet fick ett alltför utdraget förlopp. Med tanke på det medborgarfokus som skall utgöra ett centralt förhållningssätt i myndighetens polisiära utövning, var den uppkomna situationen för en åldrig målsägande inte acceptabel. Polismyndigheten har under andra halvåret 2004 startat en utvecklingsinsats som framför allt berör utredningsverksamheten av de s.k. mängdbrotten. Motivet är att öka lagföringen och sänka brottsligheten.

text: AA kommenterade inte remissvaret.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Utredningen visar att polismyndigheten inte vidtog några åtgärder över huvud taget med anledning av åklagarens begäran om komplettering under drygt ett års tid, trots att åklagaren påmint om ärendet ett antal gånger och även särskilt framhållit målsägandens ålder. Som förklaring till den långa handläggningstiden har hänvisats till bristande utredningsresurser. Polismyndigheten uppger sig nu ha vidtagit åtgärder för att förbättra effektiviteten beträffande utredningsverksamheten.

text: JO har under de senaste åren i ett stort antal ärenden kunnat konstatera att den brottsutredande verksamheten uppvisar allvarliga brister och att handläggningstiderna i åtskilliga fall inte står i överensstämmelse med det skyndsamhetskrav som uttalas i

text: rättegångsbalken

text: . Jag är således väl medveten om att arbetssituationen inom polisväsendet är ansträngd och att man därför måste prioritera vissa ärenden framför andra. Men vid denna prioritering måste självfallet också hänsyn tas till om målsäganden har uppnått en hög ålder. Enligt min mening är det helt oacceptabelt att polismyndigheten under så lång tid som nu var fallet inte vidtog några utredningsåtgärder.

text: Jag vill avslutningsvis framhålla att en väl fungerande utredningsverksamhet har en betydande brottsförebyggande effekt och den bidrar därmed till tryggheten i samhället. Att anmälda brott utreds på ett kompetent sätt inom rimlig tid är vidare en förutsättning för att målsägandenas intressen skall kunna tillvaratas och är också av grundläggande betydelse för allmänhetens förtroende för polisen. Många människor får sin första kontakt med polisen i samband med att de utsätts för brott, t.ex. ett bedrägeri eller ett bostads- eller bilinbrott, och det sätt på vilket en brottsanmälan handläggs kan självfallet komma att prägla anmälarens syn på polisen och rättssamhället.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.


nyckelord:
Beslut
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Förundersökning

title: Kritik mot bl.a. Polismyndigheten i Stockholms län för ett beslut att inte inleda förundersökning och för en missvisande beslutsmotivering

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län och åklagare vid Åklagarmyndigheten. Hon var missnöjd med att förundersökning inte hade inletts i ett ärende och med motiveringen till detta beslut.

text: Av JO-anmälan med bilagor framgick bl.a. följande. I början av mars 2004 gjorde AA en polisanmälan om bedrägeri medelst urkundsförfalskning (K62786-04). Enligt anmälan hade någon beställt varor hos tre olika postorderföretag i AA:s namn till en viss angiven adress. På beställningskupongerna fanns också bl.a. angivet vissa telefonnummer. Den 15 mars 2004 beslutade kommissarien BB att förundersökning inte skulle inledas med motiveringen ”Ej uppenbart att vidare utredning styrker brott./Ej spaningsresultat”. Efter begäran om överprövning beslutade kammaråklagaren CC, Söderorts åklagarkammare, den 18 maj 2004 att inte ändra polismyndighetens beslut. Hon anförde: ”Jag delar BB:s bedömning och finner inte skäl till ändring av hans beslut. Det har inte heller i övrigt framkommit något som föranleder någon ytterligare åtgärd från min sida”. AA begärde också överprövning av detta beslut. Den 13 juli 2004 fattade vice överåklagaren DD beslut i ärendet, varvid han konstaterade att han inte fann skäl till ändring av CC:s beslut.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB som i huvudsak uppgav följande. Han beslutade att inte inleda förundersökning i ärendet eftersom han gjorde bedömningen att det var utsiktslöst att en utredning skulle leda till att man hittade en gärningsman och fick fram tillräcklig bevisning mot denne. Eftersom han ansåg att de standardiserade formuleringar som finns när det gäller motiveringen av beslut att inte inleda förundersökning eller att lägga ned en förundersökning inte passade in valde han en egen formulering. Det är möjligt att ordvändningen inte var helt lyckad.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten och till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från polismästaren EE, Söderorts polismästardistrikt.

text: EE uppgav bl.a. följande.

text: Anmälan, K62786-04, gjordes den 12 mars 2004 och avsåg tre bedrägerier från augusti-september 2003 som AA utsatts för. Kriminalkommissarien BB, gruppchef vid Söderortspolisens bedrägerigrupp, beslöt den 15 mars att förundersökning icke skulle inledas i ärendet. AA har senare gjort ytterligare en anmälan, K191327-04, som ingavs den 3 augusti 2004. Även denna avsåg flera bedrägerier som ägt rum under slutet av 2003. I samband med att denna anmälan gjordes hade tillkommit en beställningskupong avseende varor som beställts i målsägandens namn. BB beslöt att inleda förundersökning den 19 oktober och beställningskupongen sändes till Länskriminalpolisens tekniska rotel för undersökning. I avvaktan på resultatet av denna lades ärendet i balans. Enligt besked från tekniska roteln redovisades resultatet av den tekniska undersökningen i slutet av januari 2005. Några säkringsbara spår fanns ej. Den tillförordnade gruppchefen vid bedrägerigruppen, kriminalinspektören FF, har ännu inte hunnit fatta något beslut om ärendenas vidare handläggning efter den tekniska undersökningen. Innan BB fattade sitt beslut att icke inleda förundersökning i det första ärendet företogs vissa enklare kontroller, bland annat med brevbärarexpeditionen i det aktuella området, dock utan att några upplysningar som ledde utredningen vidare framkom. Självklart kunde ytterligare kontroller och utredningsåtgärder ha vidtagits, det kan man alltid göra, men dessa bedömdes inte stå i rimlig proportion till ett förväntat resultat. Förutsättningarna att kunna styrka brott och lagföra någon misstänkt ansågs som alltför små. BB:s beslut har senare överprövats av såväl kammaråklagaren CC som vice överåklagaren DD utan att dessa funnit skäl till ändring av detta. Anmälaren ifrågasätter om beslutet att icke inleda förundersökning är i enlighet med gällande lagstiftning och framför en rad argument mot att så skulle vara fallet. Bedömningarna och de därav följande besluten i förundersökningsarbetet grundar sig naturligtvis alltid på den rättsliga regleringen ställd i relation till de praktiska erfarenheterna av vad man rent faktiskt kan uppnå med olika utredningsåtgärder. Det rör sig inte om någon exakt vetenskap utan just om bedömningar och tolkningar som kan variera något beroende på vem som gör dem. BB gjorde bedömningen att möjligheten att styrka brott, med tanke på de utredningsåtgärder som rimligen skulle kunna genomföras, var så liten att det inte fanns skäl att inleda förundersökning. Denna bedömning kan självfallet diskuteras, och kanske ifrågasättas, men det faktum att två åklagare, varav en i chefsställning, delat den talar för att det i alla fall fanns visst fog för beslutet. Även frågan om dess lagenlighet bör därmed kunna anses besvarad. BB valde, då han redovisade sitt beslut, att avvika från de gängse standardformuleringarna och valde en egen formulering av beslutet som han ansåg bättre täckte in omständigheterna i det aktuella ärendet. Även detta har ifrågasatts av anmälaren. Vanligen är det bäst, och enklast, att använda standardiserade formuleringar vid dokumentation av beslut men något absolut förbud mot att ibland utveckla dessa, så länge som innebörden av beslutet står helt klart, torde inte finnas. Anmälaren påpekar också, att det faktum att polisen har en hög arbetsbelastning eller att insatserna för att utreda brottet inte står i rimlig proportion till brottets straffvärde inte medför att förundersökningsplikten bortfaller. Även om ärendet inte hör

text: till de prioriterade är inte arbetsbelastningen orsaken till att det inte utretts, utan just den bedömning som redovisats ovan. Naturligtvis finns, som också nämnts ovan, alltid möjlighet att göra mer i alla ärenden om resurserna är obegränsade, vilket de dock, som bekant, tyvärr inte är.

text: Polismyndigheten uppgav bl.a. följande.

text: Rättslig reglering

text: Förundersökningsplikten I

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns grundläggande bestämmelser om förundersökning. Av dessa bestämmelser framgår bl.a. att förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Under förundersökningen skall utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger mot denne. Målet skall också beredas så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen (2 §). Beslut om att inleda en förundersökning fattas av polismyndighet eller åklagaren (3 §). Förundersökningsplikten som beskrivs ovan är förenad med undantag. Förundersökning behöver inte inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda (1 § andra stycket). Vidare behöver förundersökning inte inledas om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och det dessutom kan antas att brottet i händelse av lagföring inte skulle leda till någon svårare påföljd än böter. Detsamma gäller om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. eller om särskild åtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts (s.k. förundersökningsbegränsning, 1 § andra stycket och 4 a § andra stycket). Slutligen behöver enligt 22 § förundersökning inte genomföras om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter eller ett sådant brott som avses i 45 kap. 2 § första och andra stycket (förseelse i rättegång m.m.). Enligt motiven bör principen om en absolut förundersökningsplikt tolkas på så sätt att skyldighet att inleda förundersökning endast föreligger när det ligger inom det rimligas gräns att anta att en utredning kan leda till att saken blir uppklarad och någon kan lagföras för brottet (

text: prop. 1994/95:23 s. 96

text: ). Genom regeln i 1 § andra stycket om att förundersökning inte behöver inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda markeras att förundersökning får underlåtas om det inte finns praktiska förutsättningar för att brottet kommer att kunna utredas. Vid bedömningen skall hänsyn endast tas till sådana omständigheter som kan hänföras till det enskilda fallet. Sådana omständigheter som att arbetsbelastningen på myndigheten är ansträngd och att det finns utredningsbalanser inte medför att förundersökningsplikten bortfaller (

text: a. prop. s. 118

text: Motivering av beslut om att inte inleda förundersökning Det finns ingen författningsreglerad skyldighet att motivera ett beslut om att inte inleda en förundersökning. I praktiken används ett antal beslutsmotiveringar som framgår av polisens anmälningssystem RAR (Rationell anmälningsrutin), främst punkterna 1 och 25. Motiveringarna kommer fram i samband med registrering och systemet kan inte stängas avseende det aktuella ärendet förrän en motivering givits. Vid ett visst stadium i handläggningen är det även möjligt att skriva egna beslutsmotiveringar (punkten 13).

text: Bedömning

text: Polismyndigheten instämmer i vad chefen för Söderorts polismästardistrikt, polismästaren EE uppgett i frågan.

text: Polismyndigheten vill dock tillägga att polisverksamheten till sin natur innebär många olika överväganden och ställningstaganden. I vissa fall finns för att tillgodose den enskildes rättssäkerhet möjligheten att begära att någon annan än beslutsfattaren prövar beslutet. Överprövning av polismyndighetens beslut i frågan om att inleda förundersökning är en sådan möjlighet som nyttjats av AA i detta ärende. Det faktum att prövningen inte utmynnade i någon ändring av beslutet tyder enligt myndighetens uppfattning på att beslutet om att inte inleda förundersökning grundas på en korrekt bedömning av underlaget. Polismyndigheten vill även betona att det varken finns någon skyldighet att motivera ett beslut om att inte inleda en förundersökning eller att använda särskilda beslutsmotiveringar. Vissa beslutsmotiveringar kommer automatiskt fram i samband med registrering av anmälan och dessa bör enligt myndighetens mening användas i den mån de är tillämpliga. Vid ett visst stadium i handläggningen är det även möjligt att skriva egna beslutsmotiveringar. Myndigheten anser rent generellt att det är angeläget att en motivering är klar och tydlig så att missförstånd om beslutets innebörd i största möjliga mån undviks. Motiveringen får vidare inte innehålla någon värdering eller annan kommentar som i sig kan uppfattas som kränkande eller på annat sätt olämplig. Polismyndigheten finner inget som tyder på att den av beslutsfattaren använda motiveringen i det aktuella ärendet har utformats på ett olämpligt sätt. Polismyndigheten beklagar om AA upplever att hennes ärende inte har handlagts korrekt. Förundersökning har dock inletts avseende den andra anmälan som gjordes den 3 augusti 2004 och det är myndighetens förhoppning att denna utredning skall leda till att en misstänkt person kan lagföras.

text: Åklagarmyndigheten kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett beslut av dåvarande vice riksåklagaren GG den 8 februari 2005 i Åklagarmyndighetens ärende dnr RÅ 2005/0988.

text: Åklagarmyndigheten uppgav bl.a. följande.

text: Efter att ha tagit del av handlingarna i åklagarakten respektive polisakten kan jag bekräfta att händelseförloppet som AA beskrivit det är korrekt. Vad hon däremot inte redogjort för är att hon i brev till Riksåklagaren daterat den 29 september 2004 begärt överprövning av vice överåklagaren DD:s beslut i saken. En biträdande åklagare vid Riksåklagarens kansli har på Riksåklagarens vägnar i beslut den 14 oktober 2004 meddelat att framställningen om överprövning inte föranleder någon åtgärd eftersom Riksåklagaren normalt inte tar upp ärenden till prövning där ett åklagarbeslut varit föremål för överprövning av överåklagare. Skäl att göra undantag härifrån förelåg inte.

text: Bedömning

text: Jag delar kommissarie BB:s bedömning att det inte är uppenbart att vidare utredning styrker brott. Det är ganska sällan det från början står klart att brott kommer att kunna styrkas. Detta är emellertid inte något skäl till att fatta ett beslut om att inte inleda förundersökning. Åklagarmyndighetens bedömning av det aktuella ärendet framgår av det beslut som vice riksåklagaren GG fattat den 8 februari 2005.

text: I beslutet den 8 februari 2005 anförde GG bl.a. följande.

text: Med ändring av tidigare beslut i saken beslutar jag att förundersökning avseende misstänkt bedrägeri, försök till bedrägeri samt urkundsförfalskning skall inledas i anledning av innehållet i anmälan K62786-04. Jag uppdrar åt chefsåklagaren HH vid Söderorts åklagarkammare att vidta erforderliga åtgärder i anledning av detta beslut.

text: Skälen för beslutet

text: Av

text: 23 kap. 1 § 1 st.

text: RB framgår att förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. I princip råder förundersökningsplikt. Av

text: bestämmelsens andra stycke framgår emellertid att förundersökning inte behöver inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Principen om en absolut förundersökningsplikt bör tolkas på det sättet att den innebär en skyldighet att inleda en utredning endast när det ligger inom det rimligas gräns att anta att en utredning kan leda till att saken blir uppklarad och någon kan lagföras för brottet. Rekvisitet uppenbar i andra stycket innebär att det skall vara fullständigt klart att brottet inte går att utreda. I förevarande fall finns flera konkreta uppgifter som skulle kunna gå att utreda. Här förekommer uppgifter om namn, adress, telefonnummer m.m. som kan kontrolleras inom ramen för en förundersökning. Vad det slutliga resultatet av sådan utredning blir går inte att förutsäga på förhand. De uppgifter som framlagts genom anmälningen och den vidare skriftväxlingen innebär emellertid att en förundersökning skall inledas. Vidare upplyste Åklagarmyndigheten att CC och DD har beretts tillfälle att yttra sig i ärendet men att de inte ansett sig vara i behov av detta.

text: Under JO:s handläggning av ärendet kompletterade AA sin anmälan några gånger och framförde då ytterligare kritik mot berörda myndigheter. Dessa klagomål gällde bl.a. polismyndighetens dröjsmål med att registrera brottsanmälan och med att fatta beslut i en förundersökningsfråga samt bristande diarieföring av ett epostmeddelande vid Åklagarmyndigheten. – Vidare uppgav hon att beslutsmotiveringen ”Ej uppenbart att vidare utredning styrker brott” saknade lagstöd. Hon hade dessutom undersökt användningen av nämnda motivering vid Söderorts polismästardistrikt. Enligt henne användes beslutsmotiveringen tämligen frekvent, vilket visade att det inte, som polismyndigheten syntes göra gällande, varit frågan om en engångsföreteelse.

text: Till AA:s kompletteringar fogades vissa handlingar, bl.a. förteckningar över avskrivna polisanmälningar vid Söderorts polismästardistrikt. Av dessa framgick bl.a. att den aktuella beslutsmotiveringen hade använts ett stort antal gånger under de senaste åren.

text: Bedömning

text: Beslutet att inte inleda förundersökning I svensk straffprocessrätt gäller principen om åklagares absoluta åtalsplikt. Enligt

text: 20 kap. 6 § rättegångsbalken

text: (RB) skall åklagaren väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal, om inte annat är stadgat. Denna åtalsplikt är förenad med en motsvarande förundersökningsplikt.

text: De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: RB och

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: . Förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket

text: RB inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Undantag härifrån görs i fråga om brott som uppenbart inte går att utreda (

text: 23 kap. 1 § andra stycket

text: RB) samt för de situationer som avses med reglerna om s.k. förundersökningsbegränsning (

text: 23 kap. 4 a § andra stycket

text: RB) och om det förenklade utredningsförfarandet (

text: 23 kap. 22 §

text: RB).

text: För förundersökningar gäller enligt

text: 23 kap. 4 §

text: RB en objektivitetsprincip. Kravet på objektivitet gäller självfallet också ställningstagandet i fråga om förundersökning skall inledas eller ej.

text: Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker med att det förekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan således inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1953 s. 107). Misstanken måste visserligen avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när och var det har förövats (Ekelöf, SvJT 1982 s. 658).

text: I det nu aktuella fallet beslutade polismyndigheten genom BB den 15 mars 2004 att förundersökning inte skulle inledas i ärendet K62786-04. Som framgått av utredningen fann åklagarna CC och DD vid sin prövning av förundersökningsfrågan inte skäl till ändring av polisens beslut.

text: Enligt min bedömning kan det emellertid inte råda något tvivel om att uppgifterna i AA:s polisanmälan var sådana att det fanns anledning att anta att ett brott hade begåtts. Det var inte heller uppenbart att brottet inte gick att utreda. Det fanns nämligen i anmälan vissa konkreta uppgifter rörande de anmälda brotten som borde ha undersökts, t.ex. telefonnummer och adress dit varorna syntes ha levererats. Uppgifterna i polisanmälan var alltså, enligt min mening, tillräckliga som grund för ett beslut att inleda förundersökning. Inom ramen för förundersökningen skulle polisen sedan ha vidtagit de utredningsåtgärder som omständigheterna kunde föranleda. Jag noterar också att GG den 8 februari 2005 beslutade att förundersökning skulle inledas i ärendet. Som hon anförde i sitt beslut gick det inte att förutsäga vad det slutliga resultatet av en sådan utredning skulle bli. Motiveringen till beslutet att inte inleda förundersökning Som motivering till beslutet att inte inleda förundersökning användes formuleringen ”Ej uppenbart att vidare utredning styrker brott./Ej spaningsresultat”.

text: Det kan inledningsvis nämnas att det inte finns någon författningsenlig skyldighet för polis och åklagare att närmare motivera ett beslut att inte inleda förundersökning eller att lägga ned en pågående förundersökning. Föreskriften i

text: 20 § förvaltningslagen (1986:223)

text: om skyldighet för myndigheter att motivera sina ställningstaganden gäller nämligen inte polisens och åklagares brottsbekämpande verksamhet (

text: 32 § förvaltningslagen

text: ). Det har emellertid sedan länge etablerats en praxis att lämna en kortfattad motivering till beslut i förundersökningsfrågan. I polisens kriminaldiarium, det s.k. RAR-systemet (Rationell Anmälans Rutin), finns därför inlagt ett flertal standardmotiveringar som används vid sådana beslut. Vidare har en särskild blankett tagits fram för polis och åklagare på vilken det också finns angivet dessa standardmotiveringar, se bilaga. (Här utelämnad. JO:s anm.) En del av motiveringarna är endast åklagare behörig att använda, t.ex. sådana som rör beslut om förundersökningsbegränsning. När beslutsmotiveringen ”Annat” används skall ytterligare en motivering anges. Ett vanligt exempel är då formuleringen ”Det finns inte anledning att anta att brott som hör under allmänt

text: åtal har förövats”. I vissa fall kan det också finnas skäl att lämna en mer utförlig beslutsmotivering, t.ex. för att närmare förklara för målsäganden och andra berörda personer eller myndigheter de skäl som lett fram till ett visst beslut. Sådana utförliga beslut i förundersökningsfrågor förekommer av naturliga skäl främst inom åklagarväsendet. Polisens olika motiveringar vid avskrivning av ärenden har betydelse för bl.a. den officiella kriminalstatistiken (se t.ex. Riksdagens revisorers rapport Polisens avskrivningar av brott, 2002/03:19).

text: Under senare år har polisen i anslutning till den kortfattade standardmotiveringen i vissa fall också lämnat en, likaledes standardiserad, förklarande text till beslutet. Som exempel kan nämnas att till beslutsmotiveringen ”Gärningen ej brott” kan fogas texten ”Polisen har i en undersökning funnit att händelsen inte är något brott. Det finns ingen laglig grund för polisen att fortsätta ett utredningsarbete och ingen kommer att ställas till ansvar för händelsen. Polisens beslut kan överprövas av åklagare”.

text: Vid direktavskrivningar, dvs. när en förundersökning inte inleds, används standardmotiveringen ”Brott går uppenbart ej att utreda”. Som framgår är formuleringen direkt hämtad från lagtexten i

text: 23 kap. 1 § andra stycket

text: RB. En annan standardmotivering som vanligen används vid direktavskrivningar är ”Spaningsuppslag saknas”. – En beslutsmotivering som ibland används när en förundersökning läggs ned är ”Brott kan ej styrkas”. Förre chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh påtalade att denna motivering inte är entydig utan används i olika betydelser. Enligt hans mening borde formuleringen endast användas i de fall där det inte kan styrkas att den som är misstänkt för brottet verkligen begått detta (se

text: JO 2000/01 s. 62

text: , jfr även

text: SOU 2005:84 s. 212

text: f.). Jag har inte någon annan uppfattning i frågan.

text: I det nu aktuella ärendet beslutade BB, som nyss sagts, att förundersökning inte skulle inledas med motiveringen ”Ej uppenbart att vidare utredning styrker brott./Ej spaningsresultat”.

text: Det första ledet i denna motivering, ”Ej uppenbart att vidare utredning styrker brott”, är inte någon av polisens standardmotiveringar utan en av BB själv författad motivering. Som framgått ovan finns det en möjlighet för en beslutsfattare att i vissa fall utforma en egen beslutsmotivering. Det ankommer emellertid, som polismyndigheten också påpekat, på beslutsfattaren att i en sådan situation välja en formulering som är klar och tydlig så att missförstånd om beslutets innebörd i största möjliga mån kan undvikas. Självfallet skall en sådan egenhändigt utformad avskrivningsgrund också vara i överensstämmelse med lagstiftningen.

text: Enligt min mening förefaller det som om BB i denna del har vävt ihop de två olika beslutsmotiveringarna ”Brott går uppenbart ej att utreda” och ”Brott kan ej styrkas” på ett olyckligt sätt. Han har också till JO uppgett att det är möjligt att ordvändningen inte var helt lyckad. Det är ju nämligen ovanligt att det redan från början är uppenbart att brott kommer att styrkas. Om det inte står klart att så är fallet, är detta naturligtvis inte något godtagbart skäl för att besluta att inte inleda förundersökning. Den av BB använda formuleringen ger läsaren den felaktiga uppfattningen att polisen utreder brott endast i helt klara fall. Jag noterar att

text: Åklagarmyndigheten fört ett liknande resonemang i sitt remissvar. I detta sammanhang finns det anledning att påminna om att förundersökningens huvudsyfte, förutom att utröna om ett brott har begåtts, är att klarlägga vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger (

text: 23 kap. 2 §

text: RB). – Jag finner inte skäl att göra en mera ingående språklig analys av BB:s valda beslutsmotivering utan konstaterar endast att den är missvisande och inte står i överensstämmelse med den gällande förundersökningsplikten. Det är mot denna bakgrund något anmärkningsvärt att polismyndigheten i sitt remissvar anfört att det inte finns något som tyder på att den använda motiveringen utformats på ett olämpligt sätt. Enligt min mening är det också förvånande att varken CC eller DD vid sin överprövning fann skäl att i vart fall använda en annan motivering för sitt ställningstagande än den BB valt.

text: AA har under ärendets handläggning hos JO gjort gällande att den aktuella beslutsmotiveringen används tämligen ofta inom i vart fall Söderorts polismästardistrikt. Till stöd för detta påstående har hon lämnat in förteckningar över avskrivna polisanmälningar vid polismästardistriktet. Det förefaller således som om motiveringen fortfarande används och märkligt nog fått en viss spridning trots att BB själv till JO gett uttryck för uppfattningen att formuleringen möjligen inte var så lyckad. Jag utgår från att polismyndigheten nu vidtar åtgärder för att tillse att beslutsmotiveringen ”Ej uppenbart att vidare utredning styrker brott” inte används i framtiden. Jag förutsätter vidare att myndigheten framdeles återkommande ser över de mest frekventa egenhändigt författade avskrivningsgrunderna för att säkerställa att dessa uppfyller de grundläggande rättssäkerhetskrav som kan ställas, dvs. att motiveringarna är tydliga, begripliga och i överensstämmelse med lagstiftningen. Det andra ledet i motiveringen, ”Ej spaningsresultat”, indikerar att någon spaningseller utredningsåtgärd vidtagits men att åtgärden inte ledde fram till något resultat. Såvitt kommit fram i ärendet gjordes innan avskrivningsbeslutet fattades bl.a. en kontroll med en brevbärarexpedition. Som jag redan har konstaterat borde emellertid förundersökning ha inletts i ärendet och de utredningsåtgärder som vidtogs borde då också ha utförts inom ramen för denna.

text: Det saknas enligt min mening tillräckliga skäl att vidta någon ytterligare åtgärd eller göra något annat uttalande beträffande det som i övrigt har kommit fram i ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

title: Allvarlig kritik mot Kommunstyrelsen i Storfors kommun för att man inte skyndsamt har handlagt ett ärende som gällde bistånd till behandling

sammanfattning: I mars 2015 beslutade Kommunstyrelsen i Storfors kommun att avsluta AA:s placering på institution samt att avslå en ansökan från honom om bistånd till behandling. AA överklagade kommunstyrelsens beslut. I september 2015 återförvisade Förvaltningsrätten i Karlstad målet till kommunen för vidare utredning av och beslut om vilken behandlingsinsats AA skulle erbjudas för att komma ifrån sitt missbruk. Förvaltningsrätten anförde i sina domskäl att AA fick anses vara i behov av vård för sitt missbruk för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Domen överklagades till Kammarrätten i Göteborg, som i december 2015 beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Först i juli 2016 meddelade förvaltningen beslut i frågan om behandlingsinsats. Genom att inte skyndsamt utreda och fatta ett beslut i enlighet med förvaltningsrättens dom har kommunstyrelsen inte levt upp till sin skyldighet att tillförsäkra AA en skälig levnadsnivå och sörja för att AA får den hjälp och vård som han behöver. Kommunstyrelsen får allvarlig kritik för handläggningen.

text: Bakgrund

text: Den 25 mars 2015 beslutade Kommunstyrelsen i Storfors kommun att avsluta AA:s placering på institution samt att avslå en ansökan från honom om bistånd till behandling inom öppenvården.

text: AA överklagade kommunstyrelsens beslut. Den 21 september 2015 återförvisade Förvaltningsrätten i Karlstad målet till kommunen för vidare utredning av och beslut om vilken behandlingsinsats AA skulle erbjudas för att komma ifrån sitt missbruk (mål nr 1842-15). Kommunen överklagade domen till Kammarrätten i Göteborg, som den 8 december 2015 beslutade att inte meddela prövningstillstånd (mål nr 5655-15).

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 19 augusti 2016 klagade BB, dotter till AA, på Kommunstyrelsen i Storfors kommun. Hon var missnöjd med handläggningen av hennes fars ärende efter det att ärendet hade återförvisats till kommunen.

text: Utredning

text: JO begärde in Förvaltningsrätten i Karlstads dom den 21 september 2015 och Kammarrätten i Göteborgs beslut den 8 december 2015. Vidare begärde JO in vissa handlingar från socialtjänsten i Storfors kommun.

text: Därefter begärde JO att Kommunstyrelsen i Storfors kommun skulle yttra sig över det som BB framförde i sin anmälan. Kommunstyrelsen (skol- och välfärdsutskottet) lämnade in ett yttrande som hade undertecknats av utskottets ordförande CC, tf. enhetschef DD och socialsekreteraren EE. I yttrandet redogjordes för förvaltningens handläggning i ärendet från sommaren 2016 och framåt. När det gäller kommunstyrelsens bedömning av handläggningen anfördes att AA i enlighet med

text: socialtjänstlagen

text: hade fått den hjälp och vård som han behövde för att komma ifrån missbruket utifrån de möjligheter och resurser som stod till kommunens förfogande.

text: JO begärde därefter att kommunstyrelsen skulle lämna in ett kompletterande yttrande som skulle avse socialtjänstens handläggning av AA:s biståndsärende under tiden efter förvaltningsrättens dom i september 2015 fram till sommaren 2016. Av yttrandet skulle det framgå bl.a. vilka utredningsåtgärder som hade vidtagits och vilka beslut som hade fattats i biståndsärendet under den tiden.

text: Kommunstyrelsen (skol- och välfärdsutskottet) angav i sitt kompletterande remissvar att utskottet inte hade fattat något beslut i ärenden under tidsperioden sommaren 2015 till sommaren 2016 och att beslutanderätten var delegerad till handläggare.

text: BB kommenterade remissvaren.

text: Därefter begärde JO in ytterligare handlingar från socialtjänsten i Storfors kommun.

text: Rättslig reglering

text: Socialnämnden ska aktivt sörja för att en missbrukare får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden ska i samförstånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka att planen fullföljs (

text: 5 kap. 9 § socialtjänstlagen

text: [2001:453], SoL).

text: Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Biståndet ska tillförsäkra den enskilde en skälig levnadsnivå (

text: 4 kap. 1 §

text: SoL). Socialnämndens beslut i fråga om bistånd får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Beslut i fråga om bistånd gäller omedelbart (

text: 16 kap. 3 §

text: SoL).

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår bl.a. följande:

text: Den 21 september 2015 återförvisade Förvaltningsrätten i Karlstad ett mål som gällde bistånd till kommunen för vidare utredning av och beslut om vilken behandlingsinsats AA skulle erbjudas för att komma ifrån sitt missbruk. Domen överklagades till Kammarrätten i Göteborg, som den 8 december 2015 beslutade att inte meddela prövningstillstånd.

text: Den 14 december 2015 uppgav AA:s dotter BB i ett mejl till förvaltningen att hennes far var vid dålig fysisk hälsa och påtalade vikten av att socialtjänsten återupptog ärendet efter återförvisningen. Den 15 februari 2016 kontaktade BB på nytt förvaltningen per mejl. Hon påminde om skyldigheten att inleda en utredning och fatta ett beslut i ärendet. Den 29 februari 2016 uppgav AA i ett telefonsamtal med en socialsekreterare vid förvaltningen att han behövde ”komma iväg på avgiftning”. Med anledning av AA:s begäran kallades han tillsammans med sin kontaktperson till ett möte som ägde rum vid förvaltningen den 14 mars 2016. Den 5 april och den 14 juli 2016 krävde BB per mejl åter igen skyndsam handläggning av ärendet. Efter vad som kommit fram vidtogs dock inga ytterligare åtgärder i ärendet under våren 2016.

text: På ett möte vid förvaltningen den 25 juli 2016 framställde AA på nytt sin begäran om få ”komma iväg på avgiftning”. Samma dag beviljade socialtjänsten honom bistånd till abstinensbehandling på ett behandlingshem. Därefter ansökte AA ett par gånger om vidare behandling och beviljades visst bistånd till behandlingar.

text: Jag konstaterar att målet återförvisades till kommunen för att det inte fanns någon närmare utredning eller något beslut om vilken hjälp och vård AA behövde för att komma ifrån sitt missbruk. I den situationen borde socialtjänsten skyndsamt ha inlett en utredning för att kunna ta ställning till vilken behandlingsinsats AA skulle erbjudas. Utifrån det som har kommit fram i ärendet får jag dock uppfattningen att socialtjänsten, trots upprepade påstötningar från BB framför allt under våren 2016, inte vidtog några som helst åtgärder med anledning av återförvisningen. Det möte som hölls den 14 mars 2016 vid förvaltningen och de beslut om insatser som fattades under sommaren samma år föregicks samtliga av nya ansökningar om bistånd från AA.

text: Förvaltningsrätten anförde i sina domskäl redan i september 2015 att AA fick anses vara i behov av vård för sitt missbruk för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Vidare angav förvaltningsrätten att AA hade uppvisat en vilja att på nytt genomgå frivilliga behandlingsinsatser och att kommunens möjligheter att motivera honom till ett nytt behandlingsförsök inte fick anses uttömda. Förvaltningen meddelade dock först den 25 juli 2016 beslut i frågan om behandlingsinsats. Genom att inte skyndsamt utreda och fatta ett beslut i enlighet med förvaltningsrättens dom har kommunstyrelsen inte levt upp till sin

text: skyldighet att tillförsäkra AA en skälig levnadsnivå och sörja för att AA får den hjälp och vård som han behöver. Det är anmärkningsvärt att kommunstyrelsen i samband med att den yttrade sig till JO inte insåg att handläggningen hade varit bristfällig. Kommunstyrelsen förtjänar allvarlig kritik för handläggningen av ärendet.

text: Det som BB har anfört i övrigt leder inte till något uttalande från min sida.

text: Socialtjänstens skyldighet att utreda och pröva en ansökan om bistånd är grundläggande. Handläggningen av AA:s ansökan och kommunstyrelsens remissvar ger upphov till flera frågor när det gäller förvaltningens kunskap om ärendehandläggningen. Jag finner därför skäl att för kännedom sända en kopia av detta beslut till Inspektionen för vård och omsorg (IVO) som är ordinarie tillsynsmyndighet över socialtjänsten.

text: Ärendet avslutas.


title: Initiativärende gällande Halmstads tingsrätts åtgärd att i ett brottmål ta visst gods i förvar enligt lagen om visst stöldgods m.m.

text: Initiativet

text: I en anmälan till JO klagade AA på kammaråklagaren BB:s vid Åklagarmyndigheten i Göteborg, åklagarkammaren i Halmstad, handläggning av visst i beslag taget gods. Med anledning av klagomålen infordrades och granskades bl.a. Halmstads tingsrätts dom den 19 juni 2002 i mål B 568-02 (JO:s ärende dnr 2513- 2002).

text: Yttrande begärdes från åklagarmyndigheten och i remissvaret anfördes att tingsrätten hade tagit visst gods i förvar trots att något yrkande inte framställts i stämningsansökan. Vidare angavs att visst annat gods hade tagits i förvar i enlighet med åklagarens yrkande trots att beslaget av godset i fråga var hävt enligt ett tidigare beslut av åklagaren.

text: Dåvarande chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh beslutade mot bakgrund av uppgifterna i remissvaret att ta upp Halmstads tingsrätts handläggning av visst beslagtaget gods till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Utöver ovan angivna handlingar granskades protokollet från huvudförhandlingen den 30 maj och 5 juni 2002 i tingsrättens mål B 568-02 samt Hovrättens för Västra Sverige dom den 22 augusti 2002 i mål B 4367-01 och B 3088-02.

text: Ärendet remitterades därefter till tingsrätten för upplysningar och yttrande enligt följande.

text: 1. Vilken var anledningen till att en kommunikationsradio och en bärbar dator, beslagsliggare nr 1311-02-10324 p. 26 samt 1311-02-10325 p. 5, togs i förvar i målet?

text: 2. Vilka överväganden gjordes i samband med att en dator, beslagsliggare nr 1311- 02-l0324 p. 5, togs i förvar i målet?

text: Tingsrätten inkom med yttrande till vilket fogades upplysningar från rådmannen CC.

text: CC uppgav bl.a. följande.

text: Jag erinrar mig att det efter huvudförhandling förelåg vissa oklarheter i åklagarens yrkande avseende omhändertagande och beslag. Jag bad därför protokollföraren att ta kontakt med kammaråklagare BB för att reda ut dessa oklarheter. Varken protokollföraren eller jag kan idag erinra oss om det var de nu aktuella föremålen som det förekom tveksamheter avseende åklagarens yrkanden. Det är möjligt att det blev någon förväxling mellan ansvarsyrkandena och yrkandena beroende på den bilaga åklagaren fogat till stämningsansökan.

text: Kommunikationsradion (10324 p. 26) och bärbar dator (10225 p. 5)

text: Som framgår av tingsrättens dom s. 14 har kommunikationsradion identifierats av platschefen DD, NCC, genom att den var märkt med företagets namn. När det gäller datorn uppgav DD att det vid inbrott på en arbetsplats i Getinge stulits en likadan dator men att han inte med säkerhet kan säga att den i beslag tagna datorn var NCC:s. Jag vill minnas att det vid förhandlingen framkom att NCC inte återfått de i beslag tagna föremålen. Försvararen hävdade i sitt slutanförande att dessa föremål inte med säkerhet kunde attribueras till NCC. Jag kan inte se någon annan förklaring till tingsrättens beslut än att åklagarens talan i denna del uppfattades så att de skulle tas i förvar. Jag inser nu att det är mindre rimligt. Hade den tilltalade gjort anspråk på godset så skulle åklagaren för målsägandens räkning ha fört en talan om bättre rätt, möjligen med ett andrahandsyrkande om förvarstagande avseende datorn.

text: Dator (10324 p. 5)

text: I tingsrättens dom på s. 13 är om denna dator angett att den kommer från ett inbrott på Sturegymnasiet i Halmstad och att datorn var märkt med skolans namn. Jag får tyvärr lämna samma svar på denna fråga som jag gjort här ovan. Av de kopior av beslagsprotokollen som är intagna i det exemplar av förundersökningsprotokollet som tingsrätten erhållit finns inte några anteckningar om att beslag på något av föremålen upptagna i de två protokollen var hävda (protokollen är intagna som bilaga 21 och 22 till tingsrättens dom). Det är tyvärr vanligt att uppgifter om hävning av beslag inte ajourförts i rättens exemplar av förundersökningsprotokollet. Av BB:s yttrande framgår att beslagen på de ovan omnämnda föremålen redan var hävda då huvudförhandling hölls. Tingsrättens beslut om förvarstagande har således saknat verkan. Jag inser att jag borde ha tagit ytterligare kontakt med åklagaren då det inte vid huvudförhandlingen, vilket jag nu kan se, blivit tillräckligt klarlagt hur det förhöll sig med hennes yrkanden avseende beslagen. Jag beklagar att jag inte gjorde detta.

text: Tingsrätten anförde bl.a. följande.

text: Enligt

text: 27 kap 8 § 4 st. rättegångsbalken

text: skall rätten när målet avgörs pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Det råder vid denna prövning ingen begränsning till sådana fall som fastställts eller beslutats av rätten. Av de beslagsprotokoll som gavs in till tingsrätten framgår inte att något av de aktuella beslagen skulle ha hävts. Även om rätten inte har någon mer omfattande undersökningsplikt när det gäller sådana beslagsbeslut som inte framgår av åklagarens framställning i målet, kan jag därför inte se annat än att det i och för sig var riktigt att ta upp dessa beslag till bedömning, även om något yrkande inte framställts av åklagaren beträffande vissa av beslagen. Vad gäller beslagen enligt beslagsliggare 10324 p 26 (kommunikationsradio) och 10325 p 5 (bärbar dator) har tingsrätten förordnat att de skall tas i förvar jämlikt lagen (

text: ) om förvar av visst stöldgods m.m. (stöldgodslagen). För att domstol skall kunna besluta att egendom skall tas i förvar med stöd av denna lag,

text: krävs att åklagaren för talan om detta. Då någon sådan talan inte förts, var det fel av tingsrätten att meddela de ifrågasatta besluten avseende denna egendom. Eftersom tingsrätten hade att ta ställning till vad som skulle ske med beslagen och något yrkande från åklagaren inte fanns i denna del, borde den oklarhet som uppenbarligen förelåg vid huvudförhandlingen ha klarats ut genom frågor till åklagaren. Härvid skulle det eventuellt även ha uppdagats att beslagen redan var hävda. Vad härefter gäller beslaget enligt beslagsliggare 10324 p 5 (dator) har tingsrätten förordnat att även denna skall tas i förvar jämlikt stöldgodslagen. Beträffande denna egendom hade åklagaren framställt ett yrkande om förvarstagande enligt denna lag. Eftersom det av de handlingar som var tillgängliga för tingsrätten inte framgick att beslaget var hävt, var det i och för sig riktigt av tingsrätten att ta upp även detta beslag till bedömning. Då tingsrätten i domen fann utrett att datorn härrörde från ett inbrott på Sturegymnasiet i Halmstad, och ägaren därigenom uppenbarligen inte var okänd, kan det dock ifrågasättas om det var riktigt att tillämpa stöldgodslagen. Även i detta fall fanns således en oklarhet som borde ha klarats ut vid huvudförhandlingen genom frågor till åklagaren, varigenom det eventuellt även beträffande denna egendom hade uppdagats att beslaget redan var hävt. Sammanfattningsvis kan konstateras att en bättre kommunikation mellan rätten och åklagaren sannolikt hade kunnat bidra till att förhindra de misstag som skett. De i remissvaret omnämnda kopiorna av beslagsprotokollen, vilka fogats till domen som bilagor, infordrades från tingsrätten.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att ett stort antal föremål togs i beslag i april 2002 under en förundersökning mot AA gällande misstanke om stöld alternativt häleri. Den 24 maj 2002 åtalades AA för bl.a. häleri vid Halmstads tingsrätt.

text: Åklagaren beslutade samma dag att häva beslagen av en dator och en kommunikationsradio (p. 5 och 26 i beslagsprotokollet 1311-02-10324) samt en bärbar dator (p. 5 i beslagsprotokollet 1311-02-10325) och att dessa skulle återlämnas till målsäganden. Beslutet diariefördes inte och expedierades till polismyndigheten först den 11 juli 2002. När tingsrätten höll huvudförhandling den 30 maj och 5 juni 2002 samt meddelade dom den 19 juni 2002 var åklagarens beslut således inte expedierat och följaktligen var föremålen inte utlämnade. I domen biföll tingsrätten ett av åklagaren i stämningsansökan framställt yrkande om att datorn skulle tas i förvar enligt lagen (

text: ) om visst stöldgods m.m. (stöldgodslagen). I domen förordnade tingsrätten vidare att kommunikationsradion och den bärbara datorn skulle tas i förvar enligt samma lag trots att åklagaren inte hade framställt något yrkande därom.

text: Vad först gäller kommunikationsradion och den bärbara datorn framgår det av domen att åklagaren gjorde gällande att dessa föremål härrörde från en stöld på en arbetsplats för NCC. En platschef hos NCC hördes vid huvudförhandlingen och CC har därvid uppgett att hans minnesbild är att det då framkom att NCC inte hade återfått de i beslag tagna föremålen. I domen antecknades att platschefen uppgett att han känt igen kommunikationsradion vilken var märkt NCC samt att han beträffande den bärbara datorn uttalade att en exakt likadan hade stulits från arbetsplatsen men att han inte med säkerhet kunde säga att den i beslag tagna datorn tillhörde NCC. På de kopior av beslagsprotokollen som var tillgängliga för rätten och som togs in som bilagor till tingsrättens dom fanns inte någon

text: anteckning om att beslagen var hävda. Det bör, med hänsyn till dessa omständigheter, för tingsrätten ha framstått som om de aktuella föremålen fortfarande var beslagtagna.

text: Har egendom som frånhänts någon genom brott anträffats hos annan som uppenbart saknar rätt till egendomen eller har den anträffats utan att vara i någons besittning och är varken ägaren eller annan som har rätt till egendomen känd, skall egendomen tas i förvar, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller egendom som har förvärvats eller mottagits under förhållanden som anges i

text: 9 kap. 6 § andra stycket

text: eller

text: 7 § andra stycket 1

text: brottsbalken

text: (1 § första stycket stöldgodslagen). Enligt bestämmelsens andra stycke tillämpas första stycket också om varken ägaren eller annan som har rätt till egendomen gör anspråk på den. Enligt 2 § stöldgodslagen förs talan om egendoms tagande i förvar av åklagare och beslut meddelas, med visst här inte aktuellt undantag, av allmän domstol.

text: Enligt 27 kap. 8 § sista stycket

text: rättegångsbalken

text: (RB) skall rätten, när målet avgörs, pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. I samband med att målet avgörs måste rätten alltid ta slutlig ställning till samtliga i målet bestående tvångsmedel. När det gäller beslag råder på den punkten principiellt sett ingen begränsning till sådana som fastställts eller beslutats av rätten eller som framgår av åklagarens stämningsansökan. Rätten kan emellertid inte ges någon mer omfattande undersökningsplikt när det gäller sådana beslagsbeslut som inte framgår av åklagarens framställning i målet (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: del 2, s. 27:25).

text: Det åligger vidare rätten att genom materiell processledning verka för att målet blir utrett och att genom frågor och påpekanden försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Såvitt gäller brottmål i vilka allmänt åtal förs framgår detta av

text: 46 kap. 4 § andra stycket

text: RB.

text: CC hade således, även om åklagaren inte hade framställt något yrkande, varit skyldig att ta ställning till beslagen om det hade framkommit att de inte var hävda. Mot bakgrund av den information som tingsrätten erhållit beträffande föremålen förelåg enligt min mening en skyldighet för honom att utreda om så var fallet.

text: CC har uppgett att protokollföraren fick i uppdrag att kontakta åklagaren efter huvudförhandlingen för att reda ut vissa oklarheter beträffande bl.a. yrkanden om beslag. Han är emellertid osäker på om tveksamheterna gällde de aktuella beslagen. Det förefaller inte som om den kontakt som ägde rum gällde de aktuella beslagen eftersom tingsrätten uppenbarligen inte fick klart för sig de faktiska förhållandena beträffande dessa.

text: CC har inte närmare kunnat förklara anledningen till att föremålen togs i förvar. Han har uppgett att en förväxling mellan ansvarsyrkandena och yrkandena kan ha skett beroende på den bilaga åklagaren fogade till stämningsansökan. Det kan således konstateras att orsaken till de felaktiga besluten inte gått att utreda.

text: Med anledning av uppgiften att protokollföraren hade haft kontakt med åklagaren efter huvudförhandlingen vill jag erinra om att enligt

text: 5 § förordningen (1996:271)

text: om mål och ärenden i allmän domstol skall de åtgärder som domstolen utför i ett

text: mål registreras. Information av betydelse som tingsrätten erhåller från åklagaren beträffande exempelvis beslagtagna föremål skall således dokumenteras i akten.

text: När det så gäller det tredje föremålet, en dator, har tingsrätten i domskälen konstaterat att denna, som var stöldskyddsmärkt, kunnat härledas till en stöld på Sturegymnasiet i Halmstad. I domskälen under rubriken ”Yrkandena om förvarstagande enligt stöldgodslagen” finns endast angivet att i enlighet med bedömningen i fråga om det gods som inte härletts till visst brott skall åklagarens yrkande om att det skall tas i förvar enligt stöldgodslagen bifallas. I domslutet förordnade tingsrätten emellertid, trots att datorn kunnat härledas till en viss stöld, att den skulle tas i förvar jämlikt stöldgodslagen. Jag kan endast konstatera att domstolen, med hänsyn till att man funnit att datorn kunde härledas till stölden på Sturegymnasiet i Halmstad, genom frågor till åklagaren borde ha försökt att utreda även denna oklarhet. Om så hade skett hade, som tingsrätten angett, det troligen även uppdagats att beslaget redan var hävt.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att CC inte har handlagt frågorna kring beslagen på ett korrekt sätt. Han förtjänar kritik för detta.

text: Ärendet avslutas.