avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Anmälan mot Arbetslöshetskassan Alfa angående handläggningen av ett ärende rörande arbetslöshetsersättning; bl.a. fråga om handläggningstid och om kassans åtgärd att hålla inne ersättningen under utredningen

text: Anmälan

text: AA klagade i en anmälan till JO den 9 oktober 2007 på Arbetslöshetskassan Alfa (Alfa-kassan). Klagomålen avsåg handläggningen av ett ärende rörande arbetslöshetsersättning. Av anmälan framgick bl.a. följande. AA var avstängd från ersättning i avvaktan på utredning sedan den 30 mars 2007. Vid tiden för hans anmälan var utredningen ännu inte klar. AA hade ringt till kassan ett antal gånger för att få besked men handläggaren hade först semester sedan var hon sjuk. AA ifrågasatte om inte någon annan kunde ta hand om hans ärende. Det fanns dock inte det.

text: Utredning

text: Handlingarna i ärendet infordrades och granskades. Av en skrivelse den 25 april 2007 till AA framgick bl.a. att från den dagen hölls hans ersättning inne under utredningstiden.

text: Alfa-kassan anmodades därefter att göra en utredning och yttra sig över anmälan. Kassan skulle även kommentera utformningen av skrivelsen till AA den 25 april 2007 i fråga om åtgärden att hålla inne ersättning under utredningstiden. I remissen hänvisades till JO:s ämbetsberättelse 2007/08 s. 233.

text: Alfa-kassan gav in ett remissvar av vilket framgick i huvudsak följande.

text: AA har utretts avseende återkrav på grund av att han befunnit sig utomlands under tid han uppburit ersättning. För att ha rätt till arbetslöshetsersättning krävs att man står till arbets-marknadens förfogande i det land ersättningen begärs. En ersättningsspärr lades den 25 april 2007 varvid AA kommunicerades. Kommuniceringen saknade besvärshänvisning enligt då gällande praxis. Beslut om återkrav fattades den 20 juni 2007. Härefter kommunicerades AA om utredning avseende uteslutning/frånkännande samt polisanmälan. Styrelsen fattade beslut om uteslutning samt polisanmälan den 19 oktober 2007. AA har i sin skrift framfört kritik avseende en avstängning vars utredning tagit lång tid. Han anser att back-up borde finnas för sjuk personal så att kassans ärenden blir handlagda.

text: Enligt Alfa-kassans instruktioner skall medlemmarna i varje arbetsgrupp inom kassan gå in för varandra vid sjukdom och semester. I här aktuellt ärende var den ärendeansvarige sjuk i flera omgångar. En av de andra handläggarna har formulerat sig olyckligt vid samtalet med AA. Efter samtalet togs ärendet omhand och överlämnades för beredning inför styrelsens prövning. Ärendet togs upp vid nästkommande arbetsutskott. JO har begärt att kassan särskilt skall yttra sig över åtgärden att hålla inne ersättning under utredningstiden, med hänvisning till beslut av JO daterat 10 maj 2007. Alfakassans kommunicering gjordes den 25 april 2007. Alfa-kassan ändrade rutinerna efter att ovan nämnda beslut av JO blev känt. Alfakassan fattar numera beslut om innehållande av ersättning under utredning med besvärshänvisning, se bifogad mall [här utelämnad, JO:s anmärkning]. AA gavs möjlighet att kommentera yttrandet men avstod från det.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 66 § tredje stycket lagen (1997:238)

text: om arbetslöshetsförsäkring, ALF, kan ersättning som tillkommer den sökande hållas inne i avvaktan på utredning i ärendet om det finns sannolika skäl att en sökande med stöd av bestämmelsens första stycke ska frånkännas rätt till arbetslöshetsersättning. Ett sådant frånkännande kan ske om en sökande medvetet eller av grov vårdslöshet lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter.

text: JO Berggren har i det ovan nämnda beslutet, JO:s ämbetsberättelse 2007/08 s. 233, funnit att ett beslut enligt

text: 66 § tredje stycket

text: ALF att hålla inne ersättning ska meddelas i skriftlig form tillsammans med en fullföljdshänvisning. Den sökande ges då möjlighet att få beslutet överprövat, i vart fall till dess ett slutligt beslut i frågan har fattats.

text: AA fick ingen fullföljdshänvisning tillsammans med beskedet att ersättningen skulle hållas inne, vilket han borde ha fått. Med hänsyn till hur ärendet utvecklades och då kassan har ändrat sina rutiner i enlighet med JO:s refererade beslut, ger anmälan dock inte anledning till någon ytterligare åtgärd från min sida i fråga om innehållandet av ersättning.

text: Vad som i övrigt har kommit fram ger inte anledning till något uttalande av mig.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Kommunstyrelsen i Bodens kommun för handläggningen av ett ärende om färdtjänst

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA klagade i en anmälan till JO på Kommunstyrelsen i Bodens kommun. Klagomålen avsåg handläggningen av ett ärende om färdtjänst. Av anmälan framgick bl.a. följande.

type: stycke

text: Den 13 juni 2008 besökte han handläggaren BB vid Bodens kommun för att förnya sin färdtjänst. Han skulle få beslutet senare. Den 25 juni 2008 fick han per telefon besked om att hans ansökan hade avslagits. Han väntade därefter på att få tillgång till beslutet men det hade han vid tiden för sin anmälan till JO den 27 augusti 2008 inte fått.

text: Utredning

text: Handlingarna i ärendet hämtades in från Bodens kommun. I ärendebladet hade antecknats att ”AA har tagit del av utredning och beslut via telefonsamtal 2008-06- 25 enligt

text: 17 § förvaltningslagen

text: ” och ”skriftlig utredning och beslut med besvärshänvisning skickas och delges AA via post 2008-06-25”.

text: Kompletterande muntliga upplysningar hämtades in från färdtjänsthandläggare BB. Hon uppgav följande.

text: Färdtjänsten sorterar under kommunstyrelsen. Utredningen och beslutet den 25 juni 2008 att avslå denna ansökan meddelades AA per telefon den dagen. Samma dag sändes utredningen och beslutet med besvärshänvisning till honom i lösbrev utan delgivningskvitto. Besluten meddelas alltid på det sättet både per telefon och lösbrev. Detta har aldrig tidigare inneburit några problem. Den 1 juli 2008 ringde dock AA upp henne och berättade att han inte hade fått beslutet men han talade samtidigt om innehållet i utredningen som om han kände till och fått det. Hon sände dock åter ut beslutet på samma sätt. Hon gör för egen del anteckningar om när överklagandetiden löper ut. I samband med att beslutet sändes ut på nytt i detta ärende flyttade hon fram den tiden från den 18 juli 2008 till den 25 juli 2008. Om ett överklagande kommer in efter det att överklagandetiden löpt ut, sänder hon ut brev till den enskilde om att beslutet vunnit laga kraft, att det inte längre kan överklagas och att de sökande har möjlighet att ansöka på nytt. Kommunstyrelsen i Bodens kommun anmodades därefter att göra en utredning och yttra sig över AA:s anmälan och de muntliga uppgifter som lämnats.

text: Kommunstyrelsen anförde i huvudsak följande.

text: Kansliet har gjort ett förslag till yttrande. Av yttrandet framgår att det aktuella beslutet har sänts till sökandens hemadress två gånger utan att komma i retur till kommunen. Kommunen får därför anses ha fullgjort sin skyldighet att underrätta den sökande om beslutet i ärendet. Det har däremot kommit fram vissa brister i tekniska förvaltningens handläggning, i fråga om vid vilken tidpunkt tiden för överklagande av ett beslut löper ut. Tekniska förvaltningen bör se över sina rutiner i färdtjänstärenden, när det gäller delgivning av beslut och prövning av om överklaganden kommer in i rätt tid. Av kommunstyrelsens yttrande framgick vidare att tekniska förvaltningen fått i uppdrag att se över sina rutiner i färdtjänstärenden när det gäller delgivning av beslut och prövning av om överklaganden kommit in i rätt tid. Av kansliets yttrande som kommunstyrelsen antog som sitt eget framgick följande. – – –

text: Beskrivning av handläggningen

text: Färdtjänsthandläggaren avslog den 25 juni 2008 AA:s ansökan om färdtjänst. Beslutet fattades på delegation från kommunstyrelsen. Beslutet skickas samma dag tillsammans med en överklagandehänvisning till AA:s hemadress, för övrigt samma adress som AA uppgett i sin JO-anmälan. Handläggaren ringer samma dag till AA om meddelar honom vilket beslut som fattats. Samtidigt noterar handläggaren för sin egen del i ärendebladet att sista dagen för överklagande är den 18 juli 2008. Uppgiften att tiden för överklagande skulle löpa ut den 18 juli 2008 lämnas dock inte AA. Fredagen den 27 juni 2008 skriver AA i ett e-postmeddelande till handläggaren att han inte har fått beslutet, samt att han behöver det senast måndagen den 30 juni 2008 klockan 8.00. Den 30 juni 2008 skriver handläggaren i e-post till AA att han har möjlighet att hämta ut utredningen, beslutet samt överklagandehänvisningen i receptionen på stadshuset. Handläggaren skriver även att tre veckor gäller från det datum han har fått handlingarna i brevlådan. AA hör inte av sig till handläggaren och därför lämnas inte handlingarna i informationsdisken. Den 1 juli 2008 skickar handläggaren ett nytt e-postmeddelande till AA och meddelar att beslutet skickas på nytt, eftersom de tidigare handlingarna verkar vara på villovägar. Handläggaren gör en ny notering i sitt ärendeblad att tiden för överklagande löper ut den 25 juli 2008. Den 14 juli 2008 kommer ett läkarintyg om AA till kommunen. Handläggaren frågar den 15 juli 2008 AA per e-post om intyget ska uppfattas som ett överklagande. AA svarar samma dag att intyget avser en ny ansökan.

text: Kommunens bedömning

text: Har L underrättats om beslutet på rätt sätt? Beslutet i ärendet har sänts två gånger till AA med vanligt brev, både den 25 juni och den 1 juli 2008. Breven har skickats till den adress som AA själv har uppgett både i sin ansökan om färdtjänst och i sin anmälan till JO. Inget av breven har kommit i retur till kommunen. Kommunen anser att man normalt sett bör kunna anta att ett brev som är sänt till rätt adress och inte kommer i retur har kommit fram. När handläggaren fick beskedet att brevet eventuellt har kommit bort har beslutet sänts på samma sätt en gång till. AA har därefter inte hört sig till handläggaren och sagt att han inte har fått beslutet efter det att beslutet skickades andra gången. Kommunen anser att kommunen gott och väl har fullgjort sin skyldighet att underrätta AA om beslutet, genom att beslutet sänts med vanligt brev till hans hemadress två gånger utan [att] komma i retur. Därutöver har AA underrättats via telefon om att hans ansökan har avslagits.

text: Om när tiden för överklagande löper ut Beslutet har som tidigare nämnts skickats i ett vanligt brev till AA utan delgivningskvitto, mottagningsbevis eller liknande. Någon delgivning enligt

text: delgivningslagen

text: har inte skett, vilket får till följd att tiden för överklagande inte löper ut. Noteringen i dagboksbladet att överklagandetiden löper ut ett visst datum är alltså felaktig. I det aktuella fallet har AA inte kommit in med något överklagande vare sig innan eller efter att tre veckor har gått från att han rimligen borde ha tagit emot beslutet. AA har därför knappast lidit någon rättsförlust av kommunens hantering. – – – AA gavs möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 21 § förvaltningslagen (1986:223)

text: framgår att en sökande, klagande eller annan part ska underrättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Parten behöver dock inte underrättas, om det är uppenbart obehövligt. Om beslutet går parten emot och kan överklagas, ska han underrättas om hur han kan överklaga det. Myndigheten bestämmer om underrättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Underrättelsen ska dock alltid ske skriftligt, om parten begär det.

text: Av

text: 23 § förvaltningslagen

text: framgår att en skrivelse med överklagande ska ges in till den myndighet som har meddelat beslutet. Den ska ha kommit in dit inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslutet.

text: Av

text: 24 § förvaltningslagen

text: framgår att den myndighet som har meddelat det överklagade beslutet prövar om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid. Har skrivelsen kommit in för sent, ska myndigheten som huvudregel avvisa den.

text: Bedömning

text: Som framgår av reglerna i

text: förvaltningslagen

text: bestämmer myndigheten hur den enskilde ska underrättas om ett beslut. Tiden för överklagande räknas från den dag då klaganden fick del av beslutet. Någon möjlighet för myndigheten att efter eget skön bestämma någon annan tidpunkt för beräkningen finns inte. En skriftlig underrättelse i förening med mottagningsbevis eller delgivningskvitto kan därför vara att föredra om myndigheten vill förvissa sig om att den enskilde har fått del av innehållet i beslutet. Delgivning enligt

text: delgivningslagen

text: är dock inte något krav. Parten har alltid rätt att få beslutet skriftligt om denne begär det.

text: De rutiner som kommunen tillämpat för överklagandehanteringen överensstämmer inte till fullo med

text: förvaltningslagens

text: regler. Kommunstyrelsen har rätteligen beslutat att se över rutinerna.

text: Jag förutsätter att kommunen numera uppfyllt sin underrättelseskyldighet.

type: avgorande


title: Fråga om socialnämnds ansvar för att faderskapet till ett barn klarläggs när det, efter att nämnden godkänt viss mans bekräftelse av faderskapet, kom fram att modern vid barnets födelse var gift med en annan man

text: AA födde den 26 juli 1993 sonen BB. Den 10 augusti 1993 undertecknade CC – som vid denna tidpunkt var sambo med AA – en bekräftelse av att han är far till BB. Bekräftelsen godkändes samma dag skriftligen av AA och Socialnämnden i Solna kommun.

text: Solna tingsrätt dömde genom dom den 6 september 1994 till äktenskapsskillnad mellan AA och DD. I domen antecknades att parterna ingått äktenskap med varandra år 1986 i Chile.

text: Hösten 1997 kontaktade CC familjerätten vid socialförvaltningen i Solna kommun och meddelade att faderskapet till BB inte fastställts på ett juridiskt korrekt sätt eftersom AA vid tidpunkten för BB:s födelse var gift med annan man, DD.

text: I en anmälan till JO klagade CC på Socialnämnden i Solna kommun för handläggningen av faderskapsärendet. Han anförde bl.a. att BB har en ”felaktig juridisk far” men att socialnämnden inte har sett till att faderskapet har utretts och fastställts av domstol.

text: Inledningsvis infordrades socialförvaltningens handlingar i ärendet.

text: Därefter remitterades anmälan till Socialnämnden i Solna kommun för utredning och yttrande avseende vilka överväganden i frågan om fastställande av faderskapet för BB som nämnden gjort sedan den fick kännedom om att AA var gift vid BB:s födelse. Nämnden överlämnade som remissvar ett av avdelningschefen EE och sektionschefen FF undertecknat yttrande vari anfördes följande. Såsom tidigare redovisats i familjerättens skrivelse av 1998-12-01 till JO fastställdes faderskapet för BB på sedvanligt sätt för sammanboende föräldrar 1993-08-10. I slutet av år 1997 kontaktade CC GG, vårdassistent på familjerätten i Solna. Han uppgav att han felaktigt fått en skuld till försäkringskassan för utgivna underhåll. Han menade att han inte var juridisk far till BB. Kopia av faderskapsbekräftelse och personbevis skickades till honom 1997-12-12 för att visa att han var registrerad som far och vårdnadshavare.

text: Under våren 1998 fortsatte CC att kontakta familjerätten och hävda att han felaktigt fått en skuld till försäkringskassan och att handläggningen av faderskapsbekräftelsen på familjerätten varit felaktig. GG kontaktade därför per telefon länsstyrelsens socialkonsulent HH och redogjorde för omständigheterna i faderskapet för att få besked om, och i sådana fall hur, familjerätten skulle agera. Socialkonsulenten skulle undersöka vidare och återkomma med besked till familjerätten om faderskapet inte skulle vara giltigt. Då inget besked om detta lämnades skrev sektionschef FF ett brev till CC med samma besked som tidigare, dvs att CC i folkbokföringen är registrerad som BB:s far och att BB således inte saknar en juridisk far. Sommaren 1998 meddelade CC att Kammarrätten i en dom fastställt att han inte var far till BB. GG kontaktade kammarrätten och fick en kopia av kammarrättens dom av 1998-06-10 samt länsrättens dom av 1997-11-12 (bilaga 1 [här utelämnad; JO:s anmärkning]). I länsrättens dom befanns CC vara betalningsskyldig för utgivet underhållsstöd för BB medan kammarrätten fann att han inte var återbetalningsskyldig. Kopior av de båda domsluten skickades vidare till socialkonsulenten. Efter några veckor kontaktade GG socialkonsulenten igen och diskuterade ärendet. Inget råd gavs att familjerätten skulle inleda utredning, däremot hänvisades till tingsrätten för rådgivning om ev. utredning och åtgärd. Då CC var registrerad som BB:s far i folkbokföringsregistret vidtogs inga ytterligare åtgärder förrän 1998-11-10 när en av handläggarna på familjerätten diskuterade frågeställningar i ärendet med en notarie på Solna tingsrätt. Rekommendationen från tingsrättsnotarie var att diskutera ärendet vidare med kommunens egen jurist. I samband med samtalet med notarien skickades per fax Solna tingsrätts dom om äktenskapsskillnad mellan modern och äkta mannen till familjerätten (bilaga 2 [här utelämnad; JO:s anmärkning]). De kontakter familjerätten tagit med olika instanser, länsstyrelsens socialkonsulent och tingsrätt bl a för att få råd om, och i så fall hur, familjerätten skulle agera i ärendet, har inte kunnat ge några direktiv. Samtliga kontakter har endast och tydligt visat att ärendet är mycket ovanligt. CC fortsatte under hösten 1998 att kontakta tjänstemän på socialförvaltningen och hävda att familjerätten handlagt faderskapsutredningen vid BB:s födelse felaktigt. 1998-11-12, efter att polisen meddelat att CC tagit kontakt med dem i ärendet, beslöts att inleda utredning om faderskapet. Bedömningen gjordes då att det var nödvändigt att ta kontakt med modern för att häva faderskapspresumtionen för den man hon var gift med vid barnets födelse, trots att detta inte fanns registrerat i svensk folkbokföring. Vad som sedan dess har gjorts i ärendet har redovisats i familjerättens tidigare nämnda skrivelse - med bilagor - till JO. Sedan skrivelsen skickades till JO har modern uteblivit från ytterligare en besökstid och hon har inte heller på annat sätt tagit kontakt med familjerätten. Handläggaren har per brev informerat henne om att ärendet kommer att överlämnas till advokat för att fortsätta att driva hävandet av äkta mannens faderskap i tingsrätten. CC har för kännedom fått kopior av de brev som hittills skickats till modern. En anledning till att utredning inte har inletts förrän i november 1998 är att de tjänstemän som CC har haft kontakt med på socialförvaltningen inte har uppfattat att han är tveksam till om han är BB:s biologiska far. Han har uppgett att familjerätten handlagt ärendet felaktigt och att BB saknar juridisk far vilket har emotsagts av kontroller med folkbokföringsregistret som har visat att CC är registrerad som BB:s far. Han har inte heller önskat att socialtjänsten skulle ta kontakt med BB:s mor i ärendet. I övervägandena i samband med att CC kontaktat familjerätten har också vägts in att han först 1997, i samband med försäkringskassans återkrav för utgivet underhållsstöd, har kontaktat familjerätten, trots att moderns äktenskapsskillnad blev klar redan 1994.

text: CC yttrade sig över remissvaret.

text: Kammarrätten i Stockholm anförde i sin dom den 10 juni 1998 (mål nr 8687-1997) angående CC:s återbetalningsskyldighet för underhållsstöd enligt lagen (

text: ) om underhållsstöd (USL) avseende BB bl.a. följande.

text: Av bekräftelse daterad den 10 augusti 1993 framgår att godkännande från mannen i äktenskapet saknas. Hävandet av faderskapspresumtionen har, såvitt utredningen visar, därför inte skett på föreskrivet sätt. Kammarrätten finner under sådana förhållanden att någon återbetalningsskyldighet inte kan åläggas CC på grundval av bekräftelsen. Frågan är då om CC:s uppgift att han är far till BB kan föranleda att han, trots att faderskapspresumtionen enligt

text: 1 kap. 1 § föräldrabalken

text: inte hävts, ändå kan åläggas återbetalningsskyldighet. Enligt 22 § andra stycket USL kan en man åläggas återbetalningsskyldighet, trots att faderskapet inte är fastställt, om det pågår ett mål om fastställande av faderskap till ett barn och det finns sannolika skäl för att den instämde är far till barnet. Någon talan om hävande av faderskapspresumtion eller fastställande av faderskap är, såvitt framkommit, inte väckt. Kammarrätten finner att förutsättningar för att ålägga CC återbetalningsskyldighet på denna grund inte föreligger. - Det förhållandet att han är registrerad som far i folkbokföringsregistret föranleder ingen annan bedömning. JO tog del av journalanteckningarna avseende tiden efter det att remissvaret upprättades.

text: Enligt journalanteckning den 21 januari 1999 hade förvaltningen erhållit följande besked från den advokat som konsulterats: Advokaten kan inte driva ärendet i tingsrätt; en stämningsansökan skulle avvisas av tingsrätten. I nuvarande situation är inte socialnämnden barnets företrädare. Även om modern skulle ha medverkat skulle man inte kunnat skicka in en stämningsansökan ”då situationen i folkbokföringen rent faktiskt är korrekt”. Eventuellt kan vårdnadshavarna själva agera och försöka få tingsrätten att ta upp ärendet.

text: Av en journalanteckning framgår att ärendet avslutades den 27 augusti 1999 med motiveringen att nämnden inte kunde agera mer i saken.

text: I ett beslut den 8 september 2000 anförde JO André följande.

text: Om modern är gift vid barnets födelse skall, enligt

text: 1 kap. 1 § föräldrabalken

text: (FB), mannen i äktenskapet anses som barnets far. Av 2 § samma kapitel framgår att faderskapspresumtionen kan hävas antingen genom rättens förklaring att annan man är barnets far (första stycket) eller genom att mannen i äktenskapet godkänner annan mans bekräftelse att han är barnets far (andra stycket).

text: Om modern inte är gift vid barnets födelse fastställs, enligt

text: 1 kap. 3 §

text: FB, faderskapet genom bekräftelse eller dom. I

text: 1 kap. 4 §

text: FB föreskrivs bl.a. att bekräftelsen skall skriftligen godkännas av socialnämnden och modern.

text: Den 10 augusti 1993 bekräftade CC skriftligen att han är far till barnet BB. Samma dag godkändes faderskapsbekräftelsen av modern AA, som då var sambo med CC, och socialnämnden. Vid denna tidpunkt hade nämnden – såvitt utredningen visar – ingen uppgift om att AA var gift med en annan man när BB föddes. Det finns därför inte anledning att rikta kritik mot att nämnden godkände CC:s bekräftelse av faderskapet.

text: Frågan i ärendet gäller nämndens agerande efter det att den hösten 1997 av CC underrättats om att AA var gift med DD vid tidpunkten för sonen BB:s födelse.

text: CC:s – såvitt framkommit – oemotsagda uppfattning är att han är biologisk far till BB. CC:s faderskapsbekräftelse saknar emellertid DD:s godkännande. Det ankommer ytterst på allmän domstol att lösa den konflikt som här uppstått mellan faderskapspresumtionen å ena sidan och faderskapsbekräftelsen å den andra. Som JO bör jag i princip inte föregripa en sådan eventuell prövning.

text: I

text: 2 kap. 9 § första stycket

text: FB stadgas att om en viss man enligt

text: 1 kap. 1 §

text: FB skall anses som far till ett barn som står under någons vårdnad och barnet har hemvist i Sverige, skall socialnämnden, om vårdnadshavaren eller någon av vårdnadshavarna eller mannen begär det och det är lämpligt, utreda om någon annan man kan vara far till barnet. Enligt lagtexten är sålunda kretsen av de personer som av socialnämnden kan påkalla en utredning ganska snäv och omfattar t.ex. inte annan man än den som modern var gift med vid barnets födelse. I förarbetena till bestämmelsen har emellertid förutsatts att nämnden utan stöd av särskild bestämmelse skulle kunna medverka vid utredning om faderskapet till barn som fötts under äktenskap, när nämnden med hänsyn till barnets bästa och övriga omständigheter finner skäl därtill. Enligt förarbetsuttalandena kan nämnden inleda utredning på begäran av andra personer än de som uppräknas i lagtexten. Nämnden kan också företa utredning på eget initiativ (se

text: prop. 1975/76:170 s. 305

text: f. och 321).

text: Förhållandena får i förevarande fall, när CC meddelat att AA var gift vid tidpunkten för BB:s födelse, anses ha varit sådana att det ankommit på socialförvaltningen att inleda en utredning rörande faderskapsfrågan. Situationen har varit mycket speciell och jag har förståelse för att socialförvaltningen åtminstone till en början ställde sig frågande till sin roll i sammanhanget.

text: Förvaltningen borde rimligen ha vänt sig till juridisk expertis för att få råd om de olika handlingsalternativ som fanns. Av utredningen framgår att det dröjde cirka ett år innan advokat kontaktades. Den tiden framstår som för lång.

text: Kammarrättens i Stockholm dom, som redogjorts för ovan, illustrerar vilka följder oklarheten rörande faderskapet kan få. Att det råder osäkerhet rörande en så viktig fråga är självfallet inte tillfredsställande.

text: Nämnden fungerar i viss utsträckning som ställföreträdare för barn. I mål om fastställande av faderskap förs barnets talan av nämnden och/eller modern (

text: 3 kap. 5 §

text: FB). När det gäller mål om hävande av faderskapspresumtionen får nämnden däremot inte föra barnets talan. I sådana mål förs underårigt barns talan av förmyndare eller god man när sådan enligt 11 kap. skall förordnas (

text: 3 kap. 4 §

text: FB). Finner socialnämnd att det ligger i barnets intresse att talan om hävande av faderskapspresumtionen väcks skall nämnden hos överförmyndaren anmäla behov av att god man förordnas för barnet (42 § socialtjänstförordningen [1981:750]). Den gode mannen kan sedan väcka talan för barnet. En talan om hävande av

text: faderskapspresumtionen kan, enligt

text: 3 kap. 13 §

text: FB, förenas med en talan om fastställande av faderskap.

text: Det framstår som angeläget att skapa full klarhet rörande faderskapet för BB. Såvitt framgår av utredningen har inte BB:s mor velat medverka för att utreda saken och CC har inte heller väckt talan i frågan. Nämnden har inte behörighet att för egen del eller som företrädare för BB väcka talan om hävande av faderskapspresumtionen. Det kan därför finnas anledning för nämnden att göra anmälan till överförmyndaren om att BB eventuellt har behov av god man. Jag utgår från att nämnden tar ställning till den frågan med anledning av vad som kommit fram i ärendet här.


nyckelord:
Avvisning
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Migrationsverket för dröjsmål med att verkställa ett beslut om omedelbar avvisning

text: Anmälan

text: AA uppgav i en anmälan mot Migrationsverket i huvudsak följande. Han var offentligt biträde för en asylsökande från Algeriet som vid ankomsten till Sverige uppgav sig heta BB. Hans rätta namn är CC och han hade tidigare ansökt om asyl i Norge. Migrationsverket, enheten på Arlanda, beslutade den 19 augusti 2004 att ta BB i förvar. Vid samtal med AA den 27 augusti 2004 medgav BB att han hade uppgett fel namn. Han önskade omgående bli avvisad till Norge. Dessa uppgifter vidarebefordrades samma dag till Migrationsverket som redan nästföljande dag beslutade att avslå asylansökan och avvisa BB. Vidare beslutades att han skulle överföras till Norge och att överförandet skulle verkställas även om beslutet inte hade vunnit laga kraft. Trots sökandens uttalade önskan om snabb verkställighet vägrade förvaret i Gävle att verkställa avvisningsbeslutet. I stället beslutade förvaret den 19 oktober 2004 att kvarhålla BB i förvar. AA ifrågasatte att handläggningen varit lagenlig.

text: Utredning

text: Sedan akten i ärendet lånats in och granskats anmodades Migrationsverket att utreda och yttra sig över anmälan. Yttrandet skulle bl.a. avse tillämpningen av

text: 8 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529)

text: . Migrationsverket uttalade följande (bilagor utelämnade här).

text: Bakgrund

text: Av handlingarna i BB:s akt framgår följande. Migrationsverkets transitenhet i Stockholm, kontoret på Arlanda, beslutade den 19 augusti 2004 att ta BB i förvar med stöd av

text: 6 kap.

text: 2 § första stycket 3

text: och

text: andra stycket

text: utlänningslagen (1989:529)

text: . Den 28 augusti 2004 beslutade Migrationsverket att BB skulle avvisas och att han skulle överföras till Norge enligt reglerna i Dublinförordningen. Det förordnades att beslutet skulle verkställas även om det inte vunnit laga kraft. Med stöd av bestämmelserna i

text: 6 kap.

text: 2 § första stycket 3

text: och

text: andra stycket

text: utlänningslagen

text: beslutades också att BB skulle kvarhållas i förvar. Den 19 oktober 2004 gjorde förvarsenheten i Gävle en ny prövning av det tidigare beslutet om förvar och beslutade att BB skulle kvarhållas. Beslutet motiverades med att BB avvikit från en pågående asylprocess i Norge, att han uppgett oriktiga uppgifter angående bl.a. identitet och resväg, att han stod åtalad för våld mot tjänsteman samt att han vid tre tillfällen i

text: augusti uteblivit från besök hos Migrationsverkets mottagningshandläggare. Mot den bakgrunden fanns det anledning att anta att BB skulle komma att hålla sig undan verkställigheten och det fanns synnerliga skäl att kvarhålla honom i förvar.

text: Kommentar

text: Anledningen till att BB inte överfördes till Norge var att han var misstänkt för brott och att en utredning om detta pågick vid polismyndigheten. Något åtal hade dock inte väckts när beslutet om avvisning fattades den 28 augusti 2004. Något hinder att verkställa avvisningsbeslutet med hänvisning till bestämmelsen i

text: 8 kap. 7 § fjärde stycket utlänningslagen

text: förelåg därför inte då. Åtal väcktes den 17 september 2004. Under tiden den 28 augusti - den 17 september skedde underhandskontakter mellan verket och polisen om hur ärendet hos polisen fortskred och när åtal var att vänta (se bifogade journalanteckningar). Från det att avvisningsbeslutet fattades till dess att åtal väcktes hade Migrationsverket inte något ansvar för att BB fanns kvar i Sverige för lagföring; det var polisens och åklagarens ansvar att vidta eventuella åtgärder under den tiden. Att Migrationsverket uppenbarligen dröjde med att verkställa beslutet om avvisning kan enligt verkets mening starkt ifrågasättas. Regelverket avseende bl.a. verkställigheter uppmärksammas i Migrationsverkets interna utbildning. Den aktuella händelsen visar att det finns anledning att nu se över behovet av att förbättra utbildningen i denna del. Beslutet den 19 oktober 2004 om förvar fattades med stöd av

text: 6 kap.

text: 2 § första stycket 3

text: och

text: andra stycket

text: utlänningslagen

text: . Enligt den bestämmelsen får en utlänning tas i förvar om fråga uppkommit om verkställighet av ett avvisningsbeslut och om det med hänsyn till utlänningens personliga förhållanden eller övriga omständigheter i ärendet finns anledning att anta att han annars kommer att hålla sig undan eller bedriva brottslig verksamhet i Sverige. Mot bakgrund av de omständigheter som förelåg vid tidpunkten för beslutet har det funnits grund för att kvarhålla BB i förvar.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Av

text: 8 kap. 12 § utlänningslagen

text: framgår att Migrationsverkets beslut om avvisning med förordnande om omedelbar verkställighet skall verkställas snarast möjligt. Enligt 7 § fjärde stycket samma kapitel får dock ett beslut om avvisning inte verkställas förrän en ådömd fängelsepåföljd har avtjänats eller verkställigheten av den har flyttats över till ett annat land. Har allmänt åtal väckts mot utlänningen får ett beslut om avvisning inte verkställas förrän åtalet har prövats slutligt, såvida inte åtalet läggs ned.

text: Av handlingarna i ärendet framgår att berörd norsk myndighet den 13 augusti 2004 hade accepterat ett återtagande av BB enligt Dublinförordningen och att BB, när Migrationsverket den 28 augusti 2004 beslutade att avvisa honom med förordnande om omedelbar verkställighet, var tagen i förvar. Mot bakgrund av dessa förhållanden torde det inte ha funnits några hinder av praktisk natur för en snabb återföring av BB till Norge. BB var visserligen misstänkt för brott i Sverige och utredning om detta pågick vid tiden för Migrationsverkets avvisningsbeslut. Denna omständighet har dock inte utgjort något lagligt hinder för verkställigheten, eftersom åtal inte var väckt. Tillämpliga bestämmelser på området har således inte följts.

text: Migrationsverket har i remissvaret starkt ifrågasatt dröjsmålet med att verkställa avvisningsbeslutet. Jag instämmer i denna bedömning.

text: Migrationsverket har uttalat att den aktuella händelsen visar att det finns anledning att se över behovet av att förbättra utbildningen avseende bl.a. verkställigheter. Jag nöjer mig med detta och den kritik som ligger i det nyss sagda.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Hans Ragnemalm

title: Ifrågasatt inskränkning av yttrandefriheten för en professor vid Lunds universitet

sammanfattning: En professor vid Lunds universitet har på sin fritid, på den s.k. mikrobloggen Twitter, uttryckt sig nedsättande om en namngiven person. På grund av detta kallades han till ett möte med bl.a. dekanen vid universitetets naturvetenskapliga fakultet. Innan mötet ägde rum intervjuades dekanen av en dagstidning och gjorde i samband med det vissa uttalanden. I beslutet uttrycker JO en förståelse för att såväl professorn som andra som läste artikeln kunde uppfatta uttalandena som att företrädare för universitetet ansåg sig ha en rätt att ha åsikter om hur en medarbetare väljer att utnyttja sin yttrandefrihet. Uttalandena kan dessutom uppfattas som att universitetets företrädare ansåg sig ha möjlighet att begränsa denna rättighet. JO konstaterar att det funnits en uppenbar risk för att andra universitetsanställda kan ha uppfattat uttalandena i dagspressen som att det råder en mer begränsad yttrandefrihet för dem än för medborgare i övrigt. Enligt JO är det allvarligt och riskerar att leda till att de anställda inte vågar ge uttryck för sina åsikter. Av den anledningen understryker JO vikten av att företrädare för myndigheter inte uttalar sig på sätt som kan uppfattas som att myndigheten vill begränsa de anställdas yttrandefrihet.

text: Bakgrund

text: Den 27 juli 2013 skrev en professor vid Lunds universitet, AA, ett antal inlägg på den s.k. mikrobloggen Twitter. I inläggen kallade AA en namngiven person för ”vidrig”, ”avskyvärd” och en ”plåga”. Den 2 augusti 2013 publicerade tidningen Sydsvenskan en artikel med rubriken ”Twittrande professor läxas upp”. Av artikeln framgick bl.a. följande:

text: BB, dekan vid naturvetenskapliga fakulteten, säger att Twitterinläggen är mycket olyckliga, att de skadar Lunds universitet och inte är förenliga med universitetets värdegrund. Även om [AA] har agerat som privatperson associerar många det inträffade med Lunds universitet. – Vi oroar oss att det här skadar universitetet. Det kan vara donationer som uteblir, att forskningsanslag försvinner. Allmänheten måste ha ett förtroende för att vi gör seriösa och bra saker. Vi får inte associeras med sådant här, säger BB. På tisdag ska universitetet reda ut vad som har hänt. Då är professor [AA] inkallad på möte. – Då ska vi förhoppningsvis vara överens om att det aldrig upprepas, säger BB.

text: Artikeln ledde till att ett antal debattartiklar publicerades i Sydsvenskan. I en debattartikel som publicerades den 6 augusti 2013 skrev professor CC, vicerektor vid Lunds universitet, bl.a. följande:

text: Det som nu diskuteras handlar också om när vi som professorer, det vill säga universitetets högsta akademiska företrädare inom våra kompetensområden, uppträder som dessa företrädare och när vi uppträder som privatpersoner. Kan vi någonsin vara privata? Givetvis kan vi det. Vi har rätt till ett privatliv och rätt till privata åsikter oavsett vilka de är. Men positionen som professor innebär ett särskilt ansvar. Mitt ord skrivet eller muntligt framfört har stor tyngd och genomslag. Det gör att jag alltid måste tänka på hur jag uttrycker mig i debatter och diskussioner.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO ifrågasatte DD, mot bakgrund av de uppgifter som hade framkommit i tidningsartiklarna, om Lunds universitet hade agerat på ett korrekt sätt. I anmälan gjordes det gällande bl.a. att universitetet begränsat de anställdas grundlagsskyddade rätt till yttrande- och meddelarfrihet.

text: Till anmälan hade DD bifogat fyra tidningsartiklar från Sydsvenskan.

text: Utredning

text: Anmälan och artiklarna remitterades till Lunds universitet, och i sitt remissvar anförde universitetet, genom prorektor EE, bl.a. följande:

text: Yttrandefriheten är en förutsättning för en fri debatt om vårt samhälle, vilken Lunds universitet särskilt värnar om. Universitetet har på intet sätt önskat hindra någon att uttrycka tankar, åsikter och känslor. Lunds universitet menar dock, i sin roll som arbetsgivare, att det föreligger ett arbetsmiljöansvar med krav på att agera för att utreda händelser som kan påverka arbetsplatsen och dess anställda och som kommit till arbetsgivarens kännedom. I förekommande fall har ett twitterinlägg upplevts som stötande och orsakat ett ifrågasättande av universitetets opartiskhet som statlig myndighet. Ifrågasättande från allmänheten har inkommit till universitetet i form av telefonsamtal och epost som ställts till såväl universitets- som fakultetsledning. Mot bakgrund av detta såg Lunds universitet, som arbetsgivare, ett behov att prata med medarbetaren som författat inlägget om vad som egentligen inträffat och samtidigt berätta om de reaktioner universitetet fått. Reaktionen från allmänheten mot universitetet uppstod troligen på grund av att medarbetaren på sitt twitterkonto valt att presentera sig som professor vid Lunds universitet. Vid det samtal som senare hölls med medarbetaren, framkom dock att medarbetaren själv valt att ta bort sin tjänstetitel och arbetsgivare från sitt konto/inlägg snart efter att inlägget gjorts. Vid nämnda samtal pratades det därutöver om de högt ställda krav som ställs på myndighetens opartiskhet och att den offentliga makten ska utövas med respekt för människors frihet och lika värda. Dessa krav var de närvarande på mötet helt överens om. Mötet resulterade inte i några åtgärder och det är universitetets uppfattning att medarbetaren inte uppfattade samtalet som något annat än just ett samtal mellan arbetsgivare och anställd. Lunds universitet har således på intet sätt uppfattat att samtalet hindrat eller i framtiden kommer att förhindra medarbetarens yttrandefrihet eller meddelarfrihet.

text: DD gavs möjlighet att kommentera remissvaret.

text: AA inkom med ett eget yttrande där han anförde bl.a. följande: Det är riktigt att han via Twitter fällde ”hårda ord” mot en namngiven person. Händelsen skedde under hans semester, via ett privat Twitterkonto, och alla meddelanden skickades via hans privata mobiltelefon. Uppgiften om att han på Twitterkontot skulle ha angett sin tjänstetitel och arbetsgivare är felaktig. Några sådana uppgifter har aldrig funnits på kontot. Inte heller fanns det någon länk till universitetets hemsida. Den från Lunds universitets sida antydda kopplingen mellan Twitterinlägget och universitetet har aldrig existerat. Däremot framgick det att inläggen var personliga (”personal tweets”), vilket enligt honom är en tydlig deklaration om att han inte twittrade som anställd och professor vid Lunds universitet. För att göra detta extra tydligt ändrade han några dagar efter händelsen sin profiltext och angav att ”all tweets are private and do not represent the views of my employer” [alla inlägg är privata och representerar inte min arbetsgivares ståndpunkter, fritt översatt av JO].

text: Den 29 juli 2013 blev han kontaktad av dekanen för Naturvetenskapliga fakulteten vid Lunds universitet, BB, och ombads att bestämma en mötestid där de kunde diskutera det inträffade. Han gick med på detta och uppfattade det hela som ett ”utredande möte” där bara han och BB skulle delta. Mötet skulle äga rum den 6 augusti 2013. Den 2 augusti publicerades emellertid en artikel i Sydsvenskan där BB bl.a. uttalade att parterna efter mötet förhoppningsvis skulle ”vara överens om att det aldrig upprepas” [se vidare under rubriken ”Bakgrund”, JO:s anm.]. Med detta uttalande föregrep BB det kommande mötet genom att redan ha bestämt sig för att det AA gjort inte skulle upprepas. Än mer anmärkningsvärt var att AA inför mötet fick information om att han skulle ha med sig en facklig representant till mötet, samt att vicerektor CC skulle medverka, liksom AA:s prefekt FF. Det var tydligt att det utredande mötet sågs som allvarligare än vad han hade fått intryck av vid den första kontakten med BB. Han kände starkt obehag, eftersom det var uppenbart att universitetets ledning tyckte att han hade agerat i tjänsten, trots att det var fråga om ett privat ”gräl”.

text: Vid mötet med universitetet klargjorde han att AA hade agerat som privatperson och bara utövat sin grundlagsskyddade yttrandefrihet. Han beklagade sina formuleringar men framhöll att han redan offentligen hade bett om ursäkt för detta. Den fackliga representanten var mycket tydlig med att det inte var fråga om något universitetsärende och att universitetet inte hade någon rätt att reglera eller ha synpunkter på sina anställdas åsikter eller sätt att uttrycka sig. Universitetets representanter syntes vara införstådda med detta, och AA finner det därför anmärkningsvärt att BB efter mötet i en artikel i Sydsvenskan uppgett att han skulle ha bett om ursäkt och ”lovat att inte göra om det”. Universitetet har inte någon rätt att begära några löften från honom om vilka uttalanden han ska göra som privatperson.

text: Universitetets sätt att uttrycka sig i medier har gjort att kolleger, studenter och doktorander har kontaktat honom och varit oroliga för att han skulle bli avskedad och uttryckt oro över att universitetsanställda inte skulle ha full yttrandefrihet i sociala medier. Hela ”affären” riskerar därmed att få olyckliga spridningseffekter och leda till självcensur bland universitetsanställda.

text: Till yttrandet hade AA bifogat sju tidningsartiklar.

text: Bedömning

text: Rättslig reglering I ärendet aktualiseras den grundlagsskyddade yttrandefrihet som varje medborgare är tillförsäkrad gentemot det allmänna. Rätten till yttrandefrihet följer av

text: 2 kap. 1 § regeringsformen

text: 1 kap. 1 § andra stycket tryckfrihetsförordningen

text: och

text: 1 kap. 1 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen

text: . Enligt

text: regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad en frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Enligt

text: 2 kap. 20 § regeringsformen

text: får yttrandefriheten begränsas genom lag.

text: Genom

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: ges yttrandefriheten ett särskilt skydd. Den s.k. meddelarfriheten innebär enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: att det står var och en fritt att, då annat inte särskilt anges i förordningen, meddela uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift. En motsvarande bestämmelse för möjligheten att lämna uppgift till bl.a. radio och TV återfinns i

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: För de ovan redovisade lagregleringarna saknar det betydelse om en medborgare är offentligt anställd. Det innebär att bestämmelserna ger offentligt anställda samma skydd som alla andra medborgare. En offentligt anställd har alltså rätt att fritt ge uttryck för sin uppfattning. JO har i tidigare ärenden slagit fast att yttrandefriheten även ger rätt för en offentligt anställd att fritt ge uttryck för sin uppfattning om den egna myndighetens verksamhet, så länge inte tystnadsplikten lägger hinder i vägen (se exempelvis

text: JO 2005/06 s. 453

text: Det skydd för yttrandefriheten som

text: regeringsformen

text: och

text: tryckfrihetsförordningen

text: respektive

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: anger är ett skydd gentemot ”det allmänna”. Det allmänna omfattar t.ex. statliga myndigheter. Skyddet innebär att en myndighet inte får ingripa mot någon för att han eller hon har använt sig av sin grundlagsskyddade rätt att ge uttryck för sin uppfattning. En myndighet får inte heller försöka motarbeta att den anställde använder sig av sina rättigheter eller, genom generella uttalanden eller kritik i enskilda fall, försöka påverka arbetstagaren i fråga om det sätt på vilket denne utnyttjar sin yttrandefrihet. Detta gäller även i de fall en myndighet anser att arbetstagaren har lämnat felaktiga uppgifter. Myndigheten är i stället hänvisad till att på lämpligt sätt bemöta och rätta sådana uppgifter.

text: Den som är anställd vid en myndighet har alltså rätt att, utan repressalier från myndighetens sida, offentligt framföra sina synpunkter såväl på myndighetens verksamhet som i andra frågor. Det finns anledning att framhålla att reglerna till skydd för yttrandefriheten inte fritar den anställde från skyldigheten att lojalt rätta sig efter arbetsgivarens beslut och direktiv angående hur verksamheten ska bedrivas. Som framgår av det sagda innebär detta emellertid inte att den anställde är förhindrad att fritt uttrycka sina privata åsikter om exempelvis sådana beslut och direktiv. Vidare finns det inte något som hindrar att en myndighet bestämmer vad som ska vara myndighetens officiella ståndpunkt i olika frågor och utser en särskild person som får uttala sig på myndighetens vägnar. Självfallet får inte heller detta påverka vare sig den utsedda personens eller någon annan anställds möjligheter att ge uttryck åt sina privata åsikter.

text: Mina överväganden Yttrandefriheten är en i ett demokratiskt samhälle grundläggande och central rättighet. Den utgör en förutsättning för en fri debatt i allmänhet. Därtill är den en förutsättning för att det ska kunna föras diskussioner om lämpligheten och riktigheten av myndigheters handlande, och den ska även möjliggöra en granskning av hur offentliga tjänstemän och deras uppdragstagare sköter sina åligganden. Av den anledningen är det alltid allvarligt om företrädare för en myndighet agerar på ett sätt som står i strid med den grundlagsskyddade rätten.

text: Inledningsvis står det klart att AA gjorde de aktuella uttalandena som privatperson. Vidare noterar jag att anmälan inte tar sikte på vad som förekommit i samband med det möte som skedde mellan företrädare för universitetet och AA den 6 augusti 2013. I stället är frågan om företrädare för universitetet i samband med de artiklar som förekom i Sydsvenskan uttalat sig på ett sätt som inte är förenligt med AA:s yttrandefrihet.

text: I en artikel den 2 augusti 2013 uttalade dekanus BB bl.a. att AA:s inlägg var ”mycket olyckliga” och att de ”skadade” universitetet. Vidare uttalade han att universitetet inte får associeras med ”sådant här” och att det kommande mötet förhoppningsvis skulle leda fram till att universitetet och AA skulle ”vara överens om att det aldrig upprepas”. Jag har förståelse för att såväl AA som andra som läste artikeln kunde uppfatta dessa uttalanden som att företrädare för universitetet ansåg sig ha en rätt att ha åsikter om hur en medarbetare väljer att utnyttja sin yttrandefrihet. Uttalandena kan dessutom uppfattas som att universitetets företrädare ansåg sig ha en möjlighet att begränsa denna rättighet.

text: Uttalandena från AA – som fick företrädare för Lunds universitet att framföra dessa åsikter – har inte varit riktade mot universitetets verksamhet. Universitetets reaktion har enbart orsakats av att AA genom sitt agerande kränkt en namngiven person. Åtgärderna har alltså inte föranletts av att AA skulle ha framfört kritik mot sin arbetsgivare. Eftersom åtgärderna inte syftat till att tysta kritik från en anställd, skulle det kunna tyckas att det finns skäl att se mindre allvarligt på det inträffade. Emellertid vill jag framhålla att företrädare för

text: universitetet genom sina uttalanden i dagspressen inte bara riktat sig till AA, utan uttalandena har kommit en långt mycket större krets till del.

text: Det har funnits en uppenbar risk för att universitetsanställda kan ha uppfattat uttalandena som att det råder en mer begränsad yttrandefrihet för dem än för medborgarna i övrigt. Det är givetvis allvarligt och riskerar att leda till att de anställda inte vågar ge uttryck för sina åsikter. Av den anledningen vill jag understryka vikten av att företrädare för myndigheter inte uttalar sig på sätt som kan uppfattas som att myndigheten vill begränsa de anställdas yttrandefrihet. Jag finner inte anledning att göra något ytterligare uttalande i saken.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Barn/ungdom Information Orosanmälan

title: Kritik mot en kurator vid en skola i Lilla Edets kommun för bristfällig handläggning av ett elevärende

sammanfattning: En skolkurator kallade en tolvårig elev till ett samtal med anledning av att en annan elev anklagat honom för kränkande behandling av sexuell karaktär. Vid samtalet närvarade även den anklagande eleven och en praktiserande student. Kuratorn hade före samtalet inte informerat eleven om vad det skulle handla om eller vilka som skulle vara närvarande. Kuratorn hade inte heller informerat elevens vårdnadshavare. ChefsJO kritiserar handläggningen. Han konstaterar att det i och för sig är möjligt att en tolvåring kan ha uppnått sådan mognad att han eller hon själv kan fatta beslut om att samtala med en skolkurator om de frågor som ärendet rör. Eftersom eleven inte själv tagit initiativ till samtalet borde kuratorn emellertid ha informerat eleven om vad samtalet skulle handla om och vilka som skulle vara närvarande samt ha gett eleven tid att fundera över om han ville delta i samtalet. Detta anser chefsJO särskilt mot bakgrund av vad saken gällde, att kuratorn var av uppfattningen att det kanske rörde sig om en gärning av brottslig karaktär, att en orosanmälan skulle göras och att situationen inte på något sätt var akut. Av samma skäl borde kuratorn även ha informerat vårdnadshavarna och inhämtat deras synpunkter innan hon höll samtalet med eleven. ChefsJO är också kritisk till att kuratorn informerade eleven om att hon tänkte göra en orosanmälan utan att dessförinnan ha informerat vårdnadshavarna om detta.

text: Anmälan

text: I en anmälan framförde AA klagomål mot kuratorn BB vid en skola i Lilla Edets kommun med anledning av hennes agerande vid handläggningen av ett elevärende. Av anmälan med bilagor framgick i huvudsak följande:

text: Kuratorn kallade en tolvårig elev (CC) till samtal. CC informerades inte i förväg om vad samtalet skulle handla om, men det rörde sig om en händelse cirka ett halvår tidigare när CC utanför skoltid skulle ha utsatt en annan elev på skolan för kränkande behandling av sexuell karaktär. Vid samtalet var även en praktiserande student närvarande liksom den elev som anklagat CC för den kränkande behandlingen. CC blev vid samtalet utfrågad om händelsen och fick be om ursäkt till den andra eleven. Kuratorn informerade CC om att hon avsåg

text: att göra en orosanmälan till socialnämnden eftersom hon ansåg att det CC gjort var brottsligt. Först efteråt samma dag kontaktade hon CC:s vårdnadshavare och informerade dem om samtalet. I ett e-postmeddelande till dem skrev kuratorn bl.a. att hon skulle göra en orosanmälan eftersom det som hänt var ett brott.

text: Utredning

text: JO uppmanade Bildningsnämnden i Lilla Edets kommun att lämna upplysningar om handläggningen och yttra sig över AA:s klagomål.

text: Nämnden lämnade i huvudsak följande remissvar (bilagor här utelämnade):

text: Yttrande

text: BB, tidigare skolkurator vid skolan har sammanfattningsvis anfört följande. Under våren 2021 hade mentor kontaktat BB utifrån att det hade förekommit en del sexistiska kränkningar på sociala medier, och även andra incidenter mellan elever. Mentor och BB kom överens om att arbeta förebyggande genom att dela in eleverna i mindre grupper och arbeta med samtycke och konsekvenser av sexuella kränkningar och ryktesspridning på nätet. Vid ett tillfälle dröjde sig en elev kvar och ville berätta vad som hade hänt henne. BB bedömde att det framkom information som var av mer allvarlig karaktär. Det hade inte inträffat nyligen men den som uppgavs ha kränkt flickan gick i samma klass och det var påfrestande då de undvek varandra och det hade även skett ryktesspridning på nätet. Flickan berättade att föräldrarna hade pratat om händelsen men hon kände inte att det var utagerat och önskade att hon och eleven som kränkt henne skulle samtala igen på skolan helst samma dag. BB erbjöd sig hämta den andra eleven som var CC. Han fick frågan om han ville följa med för att samtala med BB. Hon kunde inte närmre berätta för honom vad samtalet skulle handla om när hon ställde frågan på grund av sekretess gentemot andra elever som befann sig i närheten. CC valde att följa med för att samtala med BB. I samtalsrummet befann sig även hennes VFU-student. Denne deltog dock inte i samtalet utan observerade endast BB:s sätt att samtala. Själva samtalet handlade inte om en utfrågning av det som hade hänt utan det som de tidigare talat om i grupp, det vill säga vikten av att ta ansvar och lyssna på den andres upplevelser och känslor. De talade också om hur de skulle göra framåt samt hur CC tänkte runt att klasskamraten ännu var ledsen över det som hänt. BB invänder mot att det skulle varit någon form av utpressningssamtal. Hon hade gjort en orosanmälan över agerandet oavsett om hon hade hållit samtalet eller inte. CC fick frågan om han ville be flickan om ursäkt och det ville han. BB upplevde att CC var stolt över sitt agerande när han lämnade hennes samtalsrum. BB påtalar att hon har en utredande funktion som skolpersonal gällande kränkningar av och mot elever som påverkar skolsituationen, vilket det gjorde i detta fall. Det innebär en skyldighet att förebygga och ingripa mot kränkande behandling. Gällande om det var akut är det en bedömningsfråga. För den utsatta eleven var det mer akut då känslor uppkom som kunde eskalera och resultera i exempelvis ryktesspridning. Vårdnadshavare fick information om samtalet samt om att orosanmälan skulle göras via mejl samma dag för att kunna bemöta CC:s eventuella reaktioner och stötta honom i det. Det fanns inte någon plan om att fortsätta samtala med honom. BB gjorde bedömningen, utifrån sin personliga kännedom om CC, att han hade uppnått en mognadsålder som översteg tolvårsålder och att han därför själv kunde avgöra om han önskade samtala med henne eller inte. Utifrån hans rätt till information bedömde BB att han hade rätt att veta att hon skulle göra en orosanmälan till socialtjänsten samt vad en sådan anmälan innebär.

text: Bedömning

text: – – – Det finns inte någon anledning att ifrågasätta BB:s bedömning gällande CC:s mognadsålder och inte heller att hon har handlat utifrån det sätt som hon i situationen bedömde som bäst utifrån de inblandande elevernas bästa. Det är, så som anmälaren påpekar, inte kurator på skola som ska utreda om brott har begåtts eller inte. BB menar dock att hon inte har haft någon sådan utredande inriktning på samtalet. Hon är osäker på om hon uttryckt att CC begått ett brott eller om hon nämnde att det han hade gjort kunde innebära en brottslig handling. Det är dock inte kurators uppgift att bedöma huruvida det som hade inträffat är en brottslig handling eller inte. Även om CC bedömdes ha uppnått en sådan mognadsålder att han själv kunde välja om han ville samtala med kurator behöver hänsyn tas till att han inte visste vad samtalet skulle handla om när han accepterade att följa med BB till hennes samtalsrum. Med beaktande av att samtalet skulle handla om en händelse som inträffat utanför skoltid cirka ett halvt år tidigare samt med beaktande av samtalets allvarlighetsgrad bedömer Bildningsnämnden att CC:s vårdnadshavare borde ha informerats samt givit sitt samtycke innan samtalet. Regeln om orosanmälan stadgas i

text: 14 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: . Anställda på skolor är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa. Det föreligger inte någon anledning att ifrågasätta BB:s bedömning om att orosanmälan skulle göras utifrån det hon hade fått kännedom om. Det bedöms dock som olämpligt att CC informerades om det i samband med samtalet.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Ansvar för och beslutanderätt i frågor som rör ett barn Den som har vårdnaden om ett barn har ett ansvar för barnets personliga förhållanden och ska se till att barnets behov av omvårdnad, trygghet och en god fostran blir tillgodosedda. Vårdnadshavaren svarar även för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga omständigheter. I syfte att hindra att barnet orsakar skada för någon annan ska vårdnadshavaren vidare svara för att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas (

text: 6 kap.

text: och

text: 2 §§

text: föräldrabalken

text: , FB).

text: En vårdnadshavare har både rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. I takt med barnets stigande ålder och utveckling ska allt större hänsyn tas till barnets egna synpunkter och önskemål (

text: 6 kap. 11 §

text: FB). När barnet når tillräcklig ålder och mognad har han eller hon rätt att själv bestämma om t.ex. samtal med skolvårdspersonal. Det går inte att ange någon bestämd ålder för när ett barn själv kan bestämma i frågor som rör hans eller hennes personliga angelägenheter. Bedömningen av barnets mognad måste göras i varje enskilt fall (jfr

text: prop. 1994/95:224 s. 35

text: och

text: samt JO 2006/07 s. 212).

text: Sekretess till skydd för uppgifter om enskildas personliga förhållanden inom elevhälsan I grundskolan gäller sekretess för uppgift om enskildas personliga förhållanden i sådan elevhälsa som avser en psykologisk, psykosocial eller specialpedagogisk insats, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider men (

text: 23 kap. 2 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL). Sekretess till skydd för en underårig gäller även i förhållande till hans eller hennes vårdnadshavare. Sekretessen gäller dock inte i förhållande till vårdnadshavaren i den utsträckning denne enligt

text: 6 kap. 11 §

text: FB har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör den underåriges personliga angelägenheter, om det inte kan antas att den underårige lider betydande men om uppgiften röjs för vårdnadshavaren (

text: 12 kap. 3 §

text: OSL).

text: Förutsättningar för personal inom elevhälsan att samtala med eleverna JO har tidigare gjort uttalanden i fall där personal i elevhälsan hållit samtal med elever utan att dessförinnan inhämta samtycke från vårdnadshavare. I ett beslut riktade JO kritik mot en skolsköterska som på eget initiativ höll flera samtal med en elev om dennes hemförhållanden. Eleven var nio och tio år gammal när samtalen ägde rum. JO uttalade att utgångspunkten, med hänsyn till elevens låga ålder, var att samtalen kunnat hållas bara om vårdnadshavarna gett sitt samtycke. Då vårdnadshavarna inte hade tillfrågats om sin inställning i saken fanns det inte förutsättningar för skolsköterskan att hålla samtalen. Eftersom information som kom fram i samtalen inte omfattades av sekretess enligt

text: 12 kap. 3 §

text: OSL skulle skolsköterskan ha informerat vårdnadshavaren om vad som framkommit vid samtalen (se

text: JO 2014/15 s. 584

text: Ett annat beslut gällde en kurator som hållit samtal med en elvaårig elev om elevens hemförhållanden. JO ansåg att utgångspunkten då måste vara att en kurator först ska inhämta vårdnadshavarnas samtycke. Eleven hade vid det första samtalstillfället självmant sökt upp kuratorn. Eftersom kuratorn vid det tillfället inte visste vad eleven skulle prata om hade JO inte någon synpunkt på att man inte hade inhämtat vårdnadshavarnas samtycke vid det tillfället. Ett samtycke hade dock krävts inför fortsatta samtal. Kuratorn hade inte fört några fler samtal med eleven men borde enligt JO ha informerat vårdnadshavaren om det första samtalet (se JO:s beslut den 8 november 2018, dnr

text: I ett annat fall hade en elev i 13–14-årsåldern själv tagit initiativ till samtal med skolkuratorn. JO uttalade att ett barn i den åldern i många fall har uppnått en sådan mognad att barnet själv kan bestämma om han eller hon vill tala med en kurator eller någon annan ur personalen på skolan. JO hade därför ingen invändning mot att kuratorn hade ett inledande samtal med eleven utan att vårdnadshavarens samtycke hämtats in. Eftersom det inte framgick av ärendet vad samtalet handlat om konstaterade JO att det saknades underlag för att kunna ta ställning till om fortsatta samtal krävde vårdnadshavarens samtycke eller om

text: skolhälsovården borde ha informerat om vad som kommit fram i samtalen (se JO:s beslut den 23 november 2018, dnr

text: Bedömning

text: När en elev har uppnått den ålder och mognad som krävs för att själv kunna bestämma om han eller hon vill tala med en kurator eller någon annan ur personalen på en skola, är elevens medgivande både en nödvändig och en tillräcklig förutsättning för att hålla samtalet. Vårdnadshavarens samtycke behöver då inte hämtas in. Bedömningen måste göras utifrån vad saken gäller, elevens ålder och personliga mognad samt bestämmelserna om sekretess (jfr

text: prop. 2009/10:192 s. 16

text: och

text: samt JO 2006/07 s. 212).

text: Det är enligt min mening i och för sig möjligt att en tolvåring kan ha uppnått sådan mognad att han eller hon själv kan fatta beslut om att samtala med en skolkurator om de frågor som det här ärendet rör. BB har uppgett att hon gjorde den bedömningen i det här fallet. Det är då viktigt att notera att eleven inte själv tog initiativ till samtalet. Enligt vad som framgår av utredningen fick han inte heller i förväg reda på vad samtalet skulle handla om. Väl på plats var, förutom BB, en praktiserande student och den person som framfört anklagelser mot eleven närvarande. Med beaktande av elevens ålder och den auktoritet som skolpersonal generellt har i förhållande till eleverna kan man under de givna omständigheterna ifrågasätta frivilligheten från elevens sida.

text: Av anmälan framgår att eleven inte mådde bra efter samtalet. Jag menar att BB före samtalet borde ha informerat eleven ordentligt om vad detta skulle handla om och vilka som skulle vara närvarande samt därefter ha gett honom tid att fundera över om han ville delta. Detta anser jag särskilt mot bakgrund av vad saken gällde, att BB var av uppfattningen att det kanske rörde sig om en gärning av brottslig karaktär, att en orosanmälan skulle göras och att situationen inte på något sätt var akut.

text: Av samma skäl borde BB ha kontaktat vårdnadshavarna innan hon kallade till samtalet så att de kunde samråda med eleven i frågan. I de fall en minderårig misstänks ha begått en brottslig gärning har vårdnadshavare både rätt och skyldighet att agera på olika sätt och att tillvarata barnets intressen. Detta gäller oavsett barnets ålder. Skolan måste då informera vårdnadshavarna om de åtgärder som man avser vidta och inhämta deras synpunkter. Sekretess gentemot vårdnadshavarna enligt

text: 12 kap. 3 §

text: OSL kan då gälla endast i undantagsfall.

text: Bestämmelser om s.k. orosanmälan finns i

text: 14 kap.

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: . Av 1 § följer att skolpersonal under vissa förutsättningar är skyldiga att anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom eller misstankar om att ett barn far illa. Det är sedan socialnämndens uppgift att utreda vilken grund som kan finnas för uppgiften och utreda om det finns behov av åtgärder (se

text: prop. 1989/90:28 s. 131

text: f.).

text: BB har uppgett att samtalet som hölls inte handlade om att närmare utreda vad som hänt utan hade ett annat syfte. Jag vill ändå poängtera att i de fall skolpersonal bestämt sig för att göra en orosanmälan och innan socialnämnden fattat något beslut i ärendet kan det många gånger vara mindre lämpligt att skolan tar initiativ till samtal med de berörda.

text: Det finns ingen skyldighet för skolpersonalen att informera eleven eller hans eller hennes vårdnadshavare om att man avser att göra en orosanmälan. JO har tidigare uttalat att det t.o.m. kan vara direkt olämpligt att ge sådan information (se JO:s beslut den 8 november 2018, dnr

text: ). Jag konstaterar att informationen i det här ärendet åtminstone inte borde ha getts till eleven utan att vårdnadshavarna först blivit informerade. Det kan te sig skrämmande och vara svårt för en elev att ta in sådan information i vårdnadshavarnas frånvaro.

text: Jag vill slutligen framhålla att det är viktigt att ett känsligt ärende som detta hanteras på ett sådant sätt att det inte uppstår en situation där eleven känner sig mer utsatt än nödvändigt och vårdnadshavarna fråntas möjligheten att stötta honom eller henne. Jag är mycket kritisk till handläggningen i detta fall.

text: Det som i övrigt har förekommit i ärendet ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Långsam handläggning
Sjukvård

title: Allvarlig kritik mot Försäkringskassan för långsam handläggning av en ansökan om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom EES

sammanfattning: Enligt lagen om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom ESS ska beslut om ersättning fattas så snart det är möjligt och senast 90 dagar från det att en fullständig ansökan har kommit in till Försäkringskassan. Myndigheten kritiseras för att den totala handläggningstiden i ärendet uppgick till närmare ett år och åtta månader.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 28 juni 2017 klagade AA på Försäkringskassan för den långa tid det tagit att handlägga en ansökan om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES).

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Försäkringskassan för yttrande. I sitt remissvar anförde Försäkringskassan följande:

text: Bakgrund

text: Den 19 augusti 2015 kom en ansökan från AA till Försäkringskassan om ersättning i efterhand för kostnader för vård hon fått i Tyskland. Den 22 oktober bad handläggaren AA att sända in kompletterande uppgifter i det aktuella ärendet. Den 25 november sände handläggaren en förfrågan till Uppsala läns landsting (landstinget) om den vård som AA fått i Tyskland. Landstinget svarade bland annat att motsvarande vård inte längre erbjuds i Uppsala län då det inte finns vetenskapligt stöd för den metod som använts i Tyskland. Den 7 januari 2016 sände handläggaren en förfrågan till försäkringsmedicinsk rådgivare. Med anledning av den försäkringsmedicinska rådgivarens yttrande sände handläggaren den 9 februari en kompletterande förfrågan till landstinget. Den 16 mars kom ett kompletterande yttrande från landstinget.

text: Handläggaren ställde en ny förfrågan till försäkringsmedicinsk rådgivare som gav ett svar den 21 mars. Den 25 maj ringde AA och handläggarens chef pratade med henne och beklagade den långa handläggningstiden. Den 26 maj sände handläggaren en kompletterande fråga till landstinget om vad den motsvarande vård som AA i stället skulle ha kunnat erbjudas i Sverige hade kostat. Den 29 juni kom landstingets yttrande till Försäkringskassan. Handläggaren kommunicerade till AA att vården inte skulle ha bekostats av landstinget då den inte anses vara i enlighet med internationell vetenskap och beprövad erfarenhet i det aktuella fallet. Handläggaren kommunicerade även samtliga yttranden från landstinget och den försäkringsmedicinska rådgivaren till AA. Den 26 juli kompletterade AA ärendet med röntgenbilder och en vetenskaplig artikel. Den 25 oktober bedömde handläggaren att originalen av röntgenbilderna behövde beställas från Försäkringskassans centralarkiv och att en kompletterande förfrågan behövde skickas till landstinget. Den 28 november yttrade sig landstinget till Försäkringskassan. Den 30 november hörde AA av sig till Försäkringskassan och uppgav att hon ville bli kontaktad. Handläggaren ringde upp AA som inte svarade men hon ringde tillbaka till Försäkringskassan den l december. Handläggaren informerade då om det nya yttrandet från landstinget samt att handläggaren avsåg att vända sig till försäkringsmedicinsk rådgivare på nytt. AA uppgav att hon ville komplettera ansökan med journal och röntgenutlåtanden och begärde en längre svarstid då hon behövde vända sig till sina tyska och svenska vårdgivare. Hon fick tid att inkomma med kompletteringar till den 31 december. Den 15 december kom ett skriftligt yttrande från den försäkringsmedicinska rådgivaren. Den 14 februari 2017 begärde handläggaren ett yttrande från landstinget angående det nya yttrandet från den försäkringsmedicinska rådgivaren. Den 13 mars svarade landstinget återigen att vården inte ansågs vara i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet och att den därför inte skulle ha bekostats av landstinget. Detta kommunicerades till AA. Den 23 mars sände AA in kompletterande synpunkter samt kopia av ett beslut som rörde en annan person. Den 4 april fattade handläggaren ett beslut om att avslå AA:s ansökan om ersättning för den aktuella vården samt för kostnader för resor, medicin och taxi.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Försäkringskassan konstaterar att den totala handläggningstiden uppgår till närmare ett år och åtta månader i det aktuella ärendet, vilket långt överskrider de lagstadgade 90 dagarna. Inflödet av ärenden om ersättning för planerad och nödvändig vård har under de senaste åren ökat kraftigt. För att kunna hantera det ökade inflödet och minska handläggningstiderna har myndigheten vidtagit en rad åtgärder. Grundbemanningen av verksamhetsområdet har nästan fördubblats. Som ett led i rekrytering av ny personal har också stora utbildningsinsatser gjorts. Parallellt med rekryteringsprocessen har en särskild avarbetningsgrupp inrättats. Sedan oktober 2015 har verksamhetsområdet genomgått ett stort förbättringsarbete och arbetat om utredningsprocessen för att effektivisera handläggningen. Se JO:s ärende, dnr 6951-2015. Vid kommande årsskifte ligger det i planeringen att bemanningen inom verksamhetsområdet ytterligare ska förstärkas.

text: Hanteringen av AA:s ärende har inte fungerat enligt de krav som ställs utifrån lagen (

text: ) om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: samt Försäkringskassans interna processer för handläggning av ärendeslaget. Det huvudsakliga felet är att det varit flera perioder då inget har hänt i ärendet. Den ansvariga handläggaren borde alltså i större utsträckning ha drivit på ärendet för att snabbare komma till ett avslut. Försäkringskassan beklagar djupt det inträffade och de olägenheter detta medfört för AA. AA gavs möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 15 § lagen (2013:513)

text: om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) ska beslut om ersättning fattas så snart det är möjligt och senast 90 dagar från det att en fullständig ansökan har kommit in till Försäkringskassan. Om det finns särskilda skäl, får denna tid överskridas.

text: Den totala handläggningstiden i AA:s ärende uppgick till närmare ett år och åtta månader. Det är självfallet inte acceptabelt att handläggningstiden blir så utdragen när det i lagtexten uttryckligen anges att Försäkringskassan ska fatta beslut inom 90 dagar, om det inte finns särskilda skäl. Försäkringskassan har i remissvaret angett att inflödet av ärenden om ersättning för planerad vård har ökat kraftigt under de senaste åren. Att ärendeinflödet har ökat är inte ett skäl som berättigat Försäkringskassan att överskrida den lagstadgade tiden. Försäkringskassan förtjänar allvarlig kritik för den långsamma handläggningen.

text: JO har i tidigare beslut kritiserat Försäkringskassan för långsam handläggning av ansökningar om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom EES (se JO:s beslut den 10 juli 2015, dnr

text: och den 19 september 2016, dnr 6951-2015). Att Försäkringskassan sedan dess har vidtagit ett flertal åtgärder för att korta ned handläggningstiderna är positivt. Jag kan dock konstatera att myndighetens ansträngningar hittills inte varit tillräckliga och att problemen med långa handläggningstider kvarstår.

text: Jag har i dag även i ett annat beslut (dnr 5343-2017) kritiserat Försäkringskassan för långsam handläggning av en ansökan om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom EES.

text: Ärendet avslutas.