nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Barn/ungdom
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Interimistiskt beslut
Omhändertagande

title: Allvarlig kritik mot en rådman vid Förvaltningsrätten i Karlstad för att i ett mål enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga ha låtit de omedelbara omhändertagandena bestå utan stöd i lagen

sammanfattning: En socialnämnd beslutade att omedelbart omhänderta fyra barn med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Förvaltningsrätten i Karlstad fastställde socialnämndens beslut. Socialnämnden ansökte därefter om att barnen skulle beredas vård enligt samma lag. Förvaltningsrätten beslutade att avslå ansökningarna om vård men uttalade i domskälen att det inte fanns skäl att upphäva de omedelbara omhändertagandena. En av vårdnadshavarna överklagade förvaltningsrättens dom, men kammarrätten avvisade överklagandet. Kammarrätten fann att domen inte gick honom emot och anförde i sitt beslut bl.a. att de omedelbara omhändertagandena upphörde i samband med förvaltningsrättens avgörande. Rättens ordförande får allvarlig kritik för det sätt på vilket han utformade domskälen.

text: Bakgrund och initiativ

text: Arbetsmarknads- och socialnämnden i Karlstads kommun beslutade att omedelbart omhänderta fyra barn med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Besluten underställdes Förvaltningsrätten i Karlstad som beslutade att fastställa de omedelbara omhändertagandena. Socialnämnden ansökte därefter om att barnen skulle beredas vård enligt

text: och

text: 2 §§

text: LVU. Förvaltningsrätten höll den 22 februari 2018 muntlig förhandling i målet, och domen meddelades den 8 mars 2018. Genom avgörandet beslutade domstolen att avslå socialnämndens ansökningar. I domskälen uttalade rätten bl.a. följande:

text: Då det är möjligt att överklaga domen och det inte framkommit att det är nödvändigt med hänsyn till barnens bästa på så sätt att domens laga kraft inte kan inväntas finner inte förvaltningsrätten skäl att nu upphäva det omedelbara omhändertagandet. En av vårdnadshavarna överklagade förvaltningsrättens dom till Kammarrätten i Göteborg som beslutade att avvisa överklagandet eftersom domen inte gått honom emot. Kammarrätten uttalade i skälen bl.a. att ett omedelbart omhändertagande upphör när rätten avgör frågan om vård och att det som förvaltningsrätten har uppgett om de omedelbara omhändertagandena i

text: domskälen därför är utan verkan. Efter kammarrättens avgörande överklagade socialnämnden förvaltningsrättens avgörande, varpå kammarrätten beslutade att omedelbart omhänderta barnen med stöd av

text: 6 §

text: LVU.

text: Jag beslutade att utreda förvaltningsrättens handläggning av målet i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Förvaltningsrätten uppmanades att lämna upplysningar om och yttra sig över handläggningen av målet. Yttrandet skulle särskilt belysa hur det som förvaltningsrätten angav i domen enligt citatet ovan förhöll sig till den rättsliga regleringen, bl.a. 6, 9 och 40 §§ LVU.

text: Förvaltningsrätten (lagmannen AA) lämnade in ett remissvar tillsammans med ett underyttrande från rådmannen BB.

text: AA yttrade bl.a. följande:

text: Jag delar BB:s bedömning att domskälen i nu aktuell del utformats på ett oriktigt sätt. Som framgår av 9 § första stycket punkten 2 LVU upphör ett omedelbart omhändertagande när rätten avgör frågan om vård. Förvaltningsrätten har alltså när domen meddelades avgjort frågan om vård i den bemärkelse som avses i denna bestämmelse och det omedelbara omhändertagandet av barnen har i och med det upphört. Detta oberoende av om förvaltningsrätten med stöd av

text: 40 §

text: LVU förordnat att avgörandet gäller omedelbart eller inte. Uttalandet om att det inte finns skäl att upphäva det omedelbara omhändertagandet är därför inte i överensstämmelse med regleringen i LVU och därmed utan verkan. Förvaltningsrättens oriktiga uttalande om det omedelbara omhändertagandets fortsatta bestånd är givetvis djupt beklagligt. Det är också de olägenheter som uttalandet kan ha medfört för parterna i målet. Jag överlämnar åt JO att bedöma om BB förtjänar kritik för domens utformning i denna del.

text: BB yttrade bl.a. följande:

text: Inledningsvis kan konstateras att den tekniska utformningen av domen, liksom normalt är fallet, föll på mig som rådman. Det innebär att nämndemännen, som har att förlita sig på de lagfarna domarnas juridiska och yrkesmässiga kompetens, inte kan lastas för några brister i domens utformning. När det gäller den aktuella frågan, nämligen att det i domskälen fastställdes att det omedelbara omhändertagandet skulle fortsätta gälla får jag anföra följande. Utformningen av domen kom sig av en tankelapsus. Det borde inte ha funnits utrymme för detta, men jag fastnade i ett felaktigt resonemang avseende HFD:s [Högsta förvaltningsdomstolen; JO:s anm.] praxis i den delen utan att beakta vilken vårdform som är aktuell hos förvaltningsrätten i mål som det aktuella respektive i mål hos kammarrätten. Principiellt gjorde jag bedömningen att grunden för HFD:s praxis på området, nämligen att vårdkedjan inte bör brytas, är tillämplig även i mål som det aktuella. Jag ska inte fördjupa mig i hur jag kunde fastna i den tankegången utan får djupt beklaga de problem det har inneburit för de inblandade parterna.

text: Rättslig reglering m.m.

text: En socialnämnd får besluta att den som är under 20 år omedelbart ska omhändertas, om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras (

text: 6 § första stycket

text: LVU).

text: Ett omedelbart omhändertagande upphör när rätten avgör frågan om vård (

text: 9 § första stycket andra punkten

text: LVU). Om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande, ska socialnämnden besluta att detta genast ska upphöra. Ett sådant beslut får meddelas också av den rätt som prövar frågan om vård med stöd av lagen (

text: 9 § tredje stycket

text: LVU).

text: Beslut om omedelbart omhändertagande, om förebyggande insatser eller om tillfälligt flyttningsförbud gäller omedelbart. Andra beslut av socialnämnden enligt LVU gäller omedelbart, om nämnden inte förordnar något annat. Rätten får förordna att andra beslut som rätten har meddelat ska gälla omedelbart (

text: 40 §

text: LVU).

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att förvaltningsrätten beslutade att avslå ansökningarna om beredande av vård enligt LVU. I domskälen uttalade emellertid domstolen att de omedelbara omhändertagandena skulle bestå.

text: Det följer av lag att ett omedelbart omhändertagande enligt LVU upphör att gälla när domstolen avgör frågan om beredande av vård enligt samma lag. Det är inte möjligt att förlänga ett omedelbart omhändertagande efter det att frågan om vård har avgjorts. Förvaltningsrättens uttalande innebar en risk för att barnen skulle vara fortsatt omhändertagna utan stöd i lag.

text: BB förtjänar allvarlig kritik för det sätt på vilket han utformade domskälen.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Grundläggande fri- och rättigheter
Visitation

publisher: Justitieombudsmannen

title: Visitation av en intagens bil

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: Förtroenderådet klagade på att en tjänsteman vid anstalten Singeshult hade utfört en visitation av en bil som tillhörde en av de intagna i anstalten. I anmälan anfördes huvudsakligen följande. Bilen, som var parkerad, visiterades av en tjänsteman utan att personen som ägde bilen var misstänkt för någon olaglig verksamhet. I efterhand ville en annan tjänsteman att bilens ägare skulle godkänna visitationen. Denne vägrade dock då visitationen redan var genomförd.

type: stycke

text: Utredning

text: Kriminalvårdsmyndigheten Halmstad anmodades att yttra sig över det som förtroenderådet framfört i sin anmälan. Kriminalvårdsmyndigheten hämtade härvid in yttrande från den ansvarige kriminalvårdsinspektören AA, vid anstalten Singeshult. I detta yttrande anförde han följande.

text: – – – Den dåvarande tillfälliga anstaltsledningen hade beslutat att, för att anstalten skulle medverka till att intagna skulle få låna bilar av varandra, ställa som krav att bilarna skulle visiteras. Den intagne skulle då muntligt ge sitt medgivande till visitationen. Först efter visitation av bilen skulle anstalten medverka till att bilnycklarna kunde lämnas ut till den intagne som skulle låna bilen. Anledningen till beslutet var att minimera risken för smuggling mellan intagna. I det nu aktuella fallet ville en av anstaltens intagna låna ut sin bil till en annan intagen. BB följde de instruktioner han erhållit av den dåvarande anstaltsledningen. Han informerade den intagne som skulle låna ut sin bil om att förutsättningarna var att personalen skulle få möjlighet att titta igenom bilen. Den intagne gav sitt muntliga medgivande till visitationen. BB uppger att han handlat enligt givna instruktioner och han har inte visiterat bilen på egen hand. CC har berättat att efter visitationen önskade han inhämta ett skriftligt godkännande men detta avböjde den intagne. I samband med händelsen fick undertecknad information om vad som hade hänt eftersom jag då var myndighetens rättsvårdare. Jag informerade om gällande bestämmelser för visitation av bilar och rutinerna ändrades omedelbart. Någon visitation av bilar har därefter ej gjorts. – – –

text: Kriminalvårdsmyndigheten Halmstad anförde för egen del, genom kriminalvårdschefen DD, följande.

text: – – – I kriminalvårdsinspektören AA:s yttrande framgår att det av tidigare tillfällig anstaltsledning vid Singeshult (anstalten är relativt nyligen öppnad, september 2004) beslutats att, för att intagna skulle få möjlighet att låna bil av varandra, ställa som krav att bilarna skulle kunna visiteras. Anledningen till detta beslut var att minimera insmugglingsrisken. Händelsen inträffade den 8 januari 2005 enligt förtroenderådet, men AA anser att tidpunkten inte är korrekt utan menar att detta var tidigare. I samband med visitationen fick AA, som då var myndighetens rättsvårdsinspektör, information om händelsen och instruktioner och rutiner ändrades direkt. Därefter har inte visitation av bilar tillhörande intagna gjorts. Myndigheten medger av skäl som ovan angetts att ett fel begicks vid visitation av en intagens bil. Felet orsakades av felaktiga instruktioner, men dessa instruktioner ändrades omedelbart och därefter har inte visitationer av intagnas bilar gjorts. Det är beklagligt att anstalten hade felaktiga instruktioner, men avsikten var att i samråd med intagna försöka medverka till gagn för de intagna.

text: Förtroenderådet gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Vid kontakt med anstalten upplystes följande. Den undersökta bilen i fråga var parkerad på en parkeringsplats inom anstaltsområdet. Parkeringen ligger utanför de intagnas fritidsområde.

text: I beslut den 8 juni 2006 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Kriminalvården anses ha befogenhet, trots att uttryckligt lagstöd för detta saknas, att undersöka sina förvaringslokaler och den egendom som finns i dessa i syfte bl.a. att vidmakthålla frihetsberövandet (se

text: prop. 1978/79:62 s. 28

text: samt JO 1999/2000 s. 148 och JO 1997/98 s. 190). I det sistnämnda beslutet anförde dåvarande justitieombudsmannen Jan Pennlöv bl.a. följande.

text: De kontrollåtgärder som således anses tillåtna inom kriminalvården utan uttryckligt lagstöd kan dock enligt min mening inte anses omfatta även intagnas bilar, ens om de står parkerade inom anstaltens område. Mot bakgrund av det syfte som låg bakom den nu aktuella genomsökningen av EE:s bil – att på grund av upptäckt av anstalten tillhörigt gods i en annan bil kontrollera om det i hans bil fanns något som tillhörde anstalten – är det uppenbart att den undersökning som gjordes är att anse som en husrannsakan enligt

text: 28 kap. 1 § rättegångsbalken

text: . Sådan husrannsakan kan, som ovan nämnts, företas efter förordnande härom av undersökningsledare, åklagare, rätten samt undantagsvis av polisman. Anstalten har alltså inte haft rätt att utan ett sådant förordnande företa en undersökning av bilen. För den felaktiga handläggningen av frågan kan anstalten självfallet inte undgå allvarlig kritik.

text: Jag börjar med att konstatera att den aktuella visitationen gjordes med stöd av instruktioner till anstaltens personal som enligt såväl anstalten som kriminalvårdsmyndigheten inte borde ha utfärdats. Dessa instruktioner ändrades omedelbart, och några visitationer av bilar har enligt uppgift därefter inte gjorts. Jag saknar anledning att göra något ytterligare uttalande i denna sak.

text: Jag vill tillägga att jag för egen del har svårt att se att det i rättsligt avseende skulle vara någon skillnad på att undersöka egendom som påträffats i anstaltens lokaler och egendom som påträffats utanför dessa men inom anstaltens område, så länge undersökningen sker som ett led i kriminalvårdens uppdrag att upprätthålla ordning och säkerhet i anstalten.

text: Sammanfattningsvis är det alltså önskvärt med klargörande lagstiftning så som föreslås av Kriminalvårdskommittén i betänkandet

text: SOU 2005:54 s. 551

text: f. Jag skickar därför en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet och riksdagens justitieutskott för kännedom.

type: avgorande


title: Kritik mot Naturvårdsverket för att i strid med jaktlagstiftningen ha tillåtit skyddsjakt på lodjur

text: Anmälan

text: I en anmälan klagade AA, i egenskap av företrädare för Riksföreningen Hänsynsfull Jakt, på Naturvårdsverkets beslut dels den 16 januari 2001, dnr 411- 277-01 Nf, om jakt efter lodjur vintern 2000/2001 utanför renskötselområdet, dels den 2 juli 2001, dnr 411-3646-01 Nf, om skyddsjakt på björn år 2001. Han anförde bl.a. följande.

text: Jakt efter lodjur utanför renskötselområdet Naturvårdsverket har genom beslutet att bevilja jakt efter 58 lodjur utanför renskötselområdet åsidosatt bestämmelserna i

text: 7 § jaktlagen

text: samt i 6 § och 23 a § jaktförordningen. Jakten har inget stöd i lag och beslutet åtföljs av en mycket svag motivering, vilket bevisas av att Naturvårdsverkets jurister reserverat sig mot beslutet. Inget av de kriterier som uppställs i bestämmelserna är uppfyllt. – Naturvårdsverket är skyldigt att följa EU:s art- och habitatdirektiv, oavsett om detta är likalydande med svensk lag eller inte. Den 5 april 2001 skrev EU-kommissionären BB till den svenska regeringen och påtalade att Sverige bryter mot direktivet genom den av Naturvårdsverket beviljade jakten. – Det går inte att komma ifrån misstanken att det verkliga skälet är att Naturvårdsverket vill skydda rådjursstammen från viss predation från lodjur, eftersom jägarorganisationerna ofta hävdar att predationen från lo ”trycker ned” rådjursstammen i vissa delar av landet. – Till stöd för anmälan kompletterades denna senare med en kopia av ett av EUkommissionen den 18 juli 2001 utfärdat motiverat yttrande, i vilket kommissionen anförde att Sverige genom bl.a. det aktuella beslutet inte uppfyllt sina skyldigheter enligt habitatdirektivet

text: samt uppmanade Sverige att inom två månader vidta de åtgärder som krävs för att rätta sig efter yttrandet. Skyddsjakt på björn Beslutet är fattat dagen efter det att ändringar i 6 § och 23 a § jaktförordningen trätt i kraft. Dessa ändringar var lagstiftarens försök att få Naturvårdsverket att följa EU:s art- och habitatdirektiv, vilket verket är skyldigt att göra. Även här har en av verkets jurister reserverat sig mot beslutet och konstaterat att beslutet saknar laglig grund. Detta har inte fått Naturvårdsverket att ändra inställning att svensk lag och

text: EU:s art- och habitatdirektiv kan åsidosättas hur som helst, utan hänsyn till laglighet och lagstiftarens mening.

text: Utredningen

text: Anmälan remitterades till Naturvårdsverket för yttrande.

text: Till remissvaret fanns bl.a. de båda besluten bifogade. Beträffande skyddsjakten på lodjur hänvisade Naturvårdsverket helt till regeringens yttrande till EUkommissionen daterat den 21 september 2001, Angående motiverat yttrande om jakt på lodjur utanför renskötselområdet i Sverige, i vilket anfördes bl.a. följande.

text: Den svenska lodjursstammen har en gynnsam bevarandestatus

text: – – – enligt forskarnas bedömning krävs en stam på åtminstone 1 000 individer för att långsiktigt bevara lodjuret inom Sverige. Antalet lodjur i Sverige uppgår till mellan 1 400 och 1 800 individer, enligt de senaste beräkningar som gjorts av lodjursforskningsprojektet. – – – Det kan således konstateras att den svenska lodjursstammen är så stor att den ur ett vetenskapligt perspektiv kan bedömas som långsiktigt livskraftig. Därtill vidhåller den svenska regeringen att även situationen i främst Norge måste beaktas vid bedömningen av populationens livskraft. Detta eftersom det från biologisk synvinkel är fråga om en sammanhängande svensk-norsk population. Såsom har framhållits i de tidigare skrivelserna har lodjuret under det senaste årtiondet haft en positiv populationsutveckling i Sverige och dess naturliga utbredningsområde har vuxit. – – – Uppgifterna om lodjurets populationsutveckling visar således att arten på lång sikt kommer att förbli en livskraftig del av sin livsmiljö. Vidare kan det konstateras att artens naturliga utbredningsområde varken minskar eller sannolikt kommer att minska inom en överskådlig framtid. Tvärtom visar inventeringsresultaten att populationen fortsätter att öka samt att den sprider sig allt längre söderut i landet trots den jakt som har tillåtits. Eftersom det otvivelaktigt finns och kommer att fortsätta att finnas en tillräckligt stor livsmiljö för lodjurspopulationen kan det således, mot bakgrund av uppgifterna ovan, konstateras att den svenska lodjursstammen har en gynnsam bevarandestatus i enlighet med

text: artikel 1

text: i) i habitatdirektivet. – – –

text: Hänsyn till orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse

text: Den svenska regeringen hävdar inte, och har heller inte hävdat, att jakten på lodjur med stöd av artikel 16.1 a i habitatdirektivet skulle vara tillåten för att skydda rådjursstammen. De resonemang som fördes i svaret på den formella underrättelsen angående betydelsen av jakt och viltvård syftade till att ge en bakgrund till Naturvårdsverkets motiv till att tillåta jakt med hänvisning till ett överskuggande allmänintresse, dvs. att tillåta jakt enligt artikel 16.1 c i habitatdirektivet. Kommissionen har anfört att individers intresse av att bedriva jakt på rådjur inte är ett allmänintresse. Sveriges regering vill häremot hävda att jakt och viltvård är kulturellt och socialt viktiga frågor för stora delar av befolkningen på den svenska landsbygden sedan mycket lång tid och utgör en del av ett svenskt regionalt och lokalt särdrag, till vilket hänsyn skall tas enligt artikel 2.3 i habitatdirektivet. Därmed är också frågan om jakt på lodjur en del av ett allmänintresse och inte en fråga om enskilda individers olika intressen. De skäl som Naturvårdsverket har angivit för att tillåta jakten under vintern 2000/2001 överensstämmer således med artikel 16.1 c i habitatdirektivet. Det kan

text: här särskilt påpekas att även den sistnämnda artikeln uttryckligen hänvisar till orsaker av social karaktär. Såvitt avser de allmänintressen som motiverat beslutet att tillåta jakten saknas annan lämplig lösning.

text: Jakten bedrivs under strängt kontrollerade förhållanden

text: Den svenska regeringen vidhåller att lodjursjakten bedrivits under strängt kontrollerade förhållanden samt att den skett selektivt och i begränsad omfattning. Jakten har därmed stått i överensstämmelse med artikel 16.1 e i habitatdirektivet. – – –

text: Beträffande skyddsjakten på björn anförde Naturvårdsverket följande.

text: – – – Populationsberäkningar visar att björnstammen ligger på ca 1 500 djur, vilket är ungefär den miniminivå som riksdagen nu fastställt (

text: prop. 2000/01:57

text: Sammanhållen rovdjurspolitik). Björnjakten likaväl som lodjursjakten har tidigare varit föremål för EUkommissionens prövning Klagomål ([P-97/43330]) från 1999. Då accepterades de motiv som angavs att under förutsättning att en fortsatt gynnsam populationsutveckling kunde garanteras så kan en kontrollerad skyddsjakt motiveras för att förhindra allvarliga skador på boskap samt hänsyn till människors säkerhet. Naturvårdsverket vidhåller sin tidigare bedömning att: ”En helt ohämmad tillväxt av björnstammen i Sverige kan innebära risker för allmän hälsa och säkerhet och för skador. För att undvika detta bör enligt verkets uppfattning en kontrollerad tillväxt av stammen eftersträvas. Denna uppfattning ger också riksdagen uttryck för i ställningstagande till propositionen Sammanhållen rovdjurspolitik (

text: prop 2000/01:57

text: ) som antogs i mars i år. En sådan lugnare utveckling torde vara att föredra framför en situation där i efterhand en alltför kraftig björnstam måste reduceras då omfattande och allvarliga skador blivit ett faktum. Verket gör därför bedömningen att viss jakt med stöd av de ovan nämnda föreskrifterna i jaktförordningen efter ett begränsat, och i förväg, med hänsyn till upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus, fastställt antal exemplar och under strängt kontrollerade former i övrigt torde vara den enda möjliga lösningen för att åstadkomma en sådan kontrollerad tillväxt och därmed förhindra uppkomsten av skador.” Det bör noteras att bestämmelserna i den av anmälaren åberopade

text: 6 § jaktförordningen (1987:905)

text: avser jakt som bedrivs efter vissa exemplar med stöd av tillstånd från Naturvårdsverket och inte skyddsjakt som här är ifrågasatt.

text: AA kommenterade remissvaret. Han kompletterade även sin anmälan med anledning av ett beslut den 13 december 2001 av Naturvårdsverket om skyddsjakt efter lodjur vintern 2001/2002.

text: I beslut den 12 maj 2004 anförde JO Berggren följande.

text: Rättslig reglering

text: JO:s granskning avser i första hand en kontroll av att myndigheter och deras befattningshavare i sin verksamhet följer lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Granskningen är av rättslig art och avser främst tillämpningen av gällande förfaranderegler. JO kan inte ändra eller upphäva ett beslut som en myndighet har fattat. Frågan om ett beslut är riktigt i sak tas upp till utredning bara när ett beslut direkt strider mot en lag eller annan författning eller när det annars framstår som uppenbart felaktigt. Vidare gäller att JO:s granskning inte är avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan ske eller har skett i ordinarie ordning.

text: Förutsättningarna för s.k. skyddsjakt regleras i

text: 7 § jaktlagen (1987:259)

text: . Om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafikolyckor eller för allvarliga skador av vilt får, enligt 7 § första stycket, den myndighet som regeringen bestämmer besluta om jakt för att förebygga eller minska dessa risker. Det skall vara fråga om en särskilt kvalificerad skaderisk på så sätt att det bör framgå av omständigheterna att risken för skada är överhängande och att den skada som riskeras är allvarlig (se

text: prop. 1986/87:58 s. 32

text: Närmare föreskrifter om skyddsjakt finns i

text: jaktförordningen (1987:905)

text: . Av

text: 24 § jaktförordningen

text: framgår att det är Naturvårdsverket som är behörig myndighet när det gäller beslut om jakt efter bl.a. lo och björn.

text: 23 a § första stycket jaktförordningen

text: föreskrev i dess lydelse vid tidpunkten för det nu aktuella beslutet om jakt efter lodjur att beslut om jakt fick meddelas – om det inte fanns någon annan lämplig lösning och om upprätthållandet av artens bevarandestatus inte försvårades –

text: 1. av hänsyn till människors hälsa och säkerhet eller av andra orsaker som har ett överskuggande allmänintresse, 2. av hänsyn till flygsäkerheten, 3. för att förhindra allvarlig skada på gröda, boskap, skog, fiske, vatten eller annan egendom, eller 4. för att skydda flora eller fauna och bevara livsmiljöer.

text: Bestämmelsen utgör ett införlivande i svensk rätt av

text: artikel 16.1 i rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992

text: om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (habitatdirektivet). Ändringen av

text: 23 a § första stycket jaktförordningen

text: som trädde i kraft den 1 juli 2001, dagen före beslutet om skyddsjakt på björn, innebar endast att ordalydelsen närmades texten i direktivet.

text: Naturvårdsverkets beslut om skyddsjakt får överklagas enligt

text: 22 a § förvaltningslagen (1986:223)

text: jämförd med

text: 58 § jaktförordningen

text: Bedömning

text: Beslutet om jakt efter lodjur utanför renskötselområdet Naturvårdsverket hänvisade i sitt beslut till

text: 7 § jaktlagen

text: 23 a §

text: och

text: 24 §

text: jaktförordningen

text: samt även till

text: 6 § jaktförordningen

text: . Sistnämnda bestämmelse avser s.k. licensjakt. Det framgår dock tydligt av beslutet att detta rör frågan om skyddsjakt. Någon hänvisning till

text: 6 § jaktförordningen

text: borde således inte ha gjorts i beslutet.

text: I beslutet konstaterade Naturvårdsverket till en början att artens bevarandestatus medgav en begränsad jakt efter lodjur utanför renskötselområdet. Efter att ha bedömt att varken punkterna 2–4 i

text: 23 a § första stycket jaktförordningen

text: eller hänsyn till människors hälsa och säkerhet kunde motivera jakten anfördes bl.a. följande. Verket anser att det är av stor betydelse för artens bevarande att lodjursstammens utveckling kan följas genom inventeringsinsatser som bidrar till ökad kunskap om

text: utbredning och numerär. Utanför renskötselområdet är jägarnas och andra naturintresserade människors ideella insatser i det arbetet nödvändiga. För att förvaltningsmålen skall kunna uppnås krävs såväl delaktighet, förtroende som acceptans hos jägare och befolkning i de berörda områdena. Det får därför anses vara ett viktigt allmänintresse att upprätthålla en positiv attityd till lodjurets överlevnad och en motivation till fortsatt ideellt arbete. Tillåtandet av en viss jakt synes vara en förutsättning för upprätthållandet av en sådan positiv attityd. En försiktig jakt efter lodjur får därför anses vara motiverad av ett allmänintresse att upprätthålla kontrollen över lodjursstammens utveckling. Verkets bedömning är att ett lagligt stöd därför kan sägas föreligga i 23 a § 1 stycket punkt 1. Beslutet innehöll inte någon bedömning av om det fanns någon annan lämplig lösning än att tillåta jakt.

text: 23 a § första stycket 1 jaktförordningen

text: motsvaras av

text: artikel 16.1 c

text: ) i habitatdirektivet, dock att där talas om andra tvingande orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär och betydelsefulla positiva konsekvenser för miljön. I det motiverade yttrandet som ovan berörts anförde EU-kommissionen bl.a. att det bara är allmänna intressen, som kan drivas av offentliga eller privata organ, som kan hävdas mot direktivets bevarandesyften och att projekt som endast gynnar ett företag eller enskilda således inte omfattas.

text: Det förefaller till en början tveksamt om en positiv attityd till lodjurens överlevnad är av sådan vikt för bevarandet av lodjursarten att den medför att en viss jakt efter lodjur måste tillåtas. Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan det vidare starkt ifrågasättas om upprätthållandet av denna positiva attityd kan anses utgöra ett sådant överskuggande allmänintresse som avses i

text: och i det bakomliggande habitatdirektivet. Oavsett hur det förhåller sig med det krävs att förutsättningarna i

text: 7 § jaktlagen

text: är uppfyllda för att ett beslut om skyddsjakt med stöd av

text: 23 a § jaktförordningen

text: skall kunna meddelas. Redan genom Naturvårdsverkets motivering av sitt beslut står det enligt min mening klart att så inte var fallet här. Jag kan med hänsyn till det sagda inte finna annat än att beslutet strider mot lag.

text: Beslutet om skyddsjakt på björn I skälen för Naturvårdsverkets beslut anfördes att en helt ohämmad tillväxt av björnstammen i Sverige bör undvikas då en sådan tillväxt kan innebära risker för allmän hälsa och säkerhet och för skador. Av beslutet framgår inte klart om dessa risker bedömdes vara överhängande eller inte. Mot bakgrund av vad som anförts om JO:s granskningsverksamhet finner jag dock inte anledning att gå vidare i denna fråga.

text: Avslutande synpunkter Jag är sammanfattningsvis mycket kritisk mot Naturvårdsverkets beslut den 16 januari 2001 att tillåta jakt efter lodjur utanför renskötselområdet.

text: Jag noterar att Naturvårdsverket tillåtit sådan jakt med motsvarande tilllämpning av

text: i beslut för såväl vintern

text: 2001/2002 som vintern 2002/2003. Anmälan mot det sistnämnda beslutet, som har tagits upp i ärendet dnr 202-2003, kommer jag med hänvisning till det förevarande ärendet att pröva i beslut denna dag. Ärendet avslutas.


nyckelord:
Beslag
Beslut
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Förundersökning

title: Kritik mot en polismyndighet för handläggningen av ett ärende rörande utlämnande av en i beslag tagen moped sedan förundersökningen lagts ned; också fråga om grunden för nedläggningen av förundersökningen

text: Bakgrund

text: I en anmälan till JO begärde AA att JO skulle granska Polismyndighetens i Skåne handläggning av ett ärende där en moped tagits i beslag. Han hänvisade till bl.a. en tidningsartikel om en stulen moped enligt vilken den påstådde ägaren till mopeden inte kunde processa för att hävda sin rätt till mopeden eftersom polisen i Malmö inte kunde lämna ut personuppgifterna avseende den person som mopeden beslagtagits hos.

text: Utredning

text: Granskning av handlingar Handlingar i polismyndighetens ärenden K84862-99, K93961-99 och K15093-99 och Åklagarkammarens i Malmö ärende C01-9-4196-99-1 granskades. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från kriminalkommissarien BB vid polismyndigheten. Av handlingarna och upplysningarna framgick följande.

text: Den 8 juli 1999 anmälde CC sin moped stulen. Två veckor senare, den 27 juli 1999, stoppade han en flicka som framförde en moped som liknade hans stulna moped. En polispatrull kallades till platsen. Vakthavande befäl beslutade att inleda en förundersökning om ”tillgrepp av moped/häleri” samt att ta mopeden i beslag. CC gjorde gällande att mopeden var hans. Flickans mor uppgav att hon den 9 december 1998 hade köpt mopeden av en viss firma. Under hösten undersöktes mopeden vid tekniska roteln i Malmö. Undersökningen redovisades den 13 oktober 1999.

text: BB beslutade den 18 oktober 1999 att lägga ned förundersökningen beträffande CC:s anmälan om tillgrepp av moped (K84862-99) eftersom spaningsuppslag saknades. En underrättelse enligt

text: 27 kap. 8 § tredje stycket rättegångsbalken

text: (RB) om att beslaget skulle hävas och lämnas ut till flickan skickades till CC. Han informerades samtidigt om möjligheten att vid tingsrätten föra talan om bättre rätt till mopeden samt att begära kvarstad.

text: Den 21 oktober 1999 begärde CC:s ombud att få ut handlingarna i förundersökningen och den 25 oktober 1999 beslutade polismyndigheten att handlingarna inte skulle lämnas ut. Efter en begäran från CC:s ombud företogs en förnyad teknisk undersökning av mopeden i november. Därefter förhördes den person som uppgavs ha sålt mopeden till modern. BB beslutade den 11 november att förundersökningen skulle fortsätta. Vidare tog han på nytt mopeden i beslag för att säkerställa målsägandens rätt. Förhör hölls med den person som hade sålt mopeden till den firma som modern hade köpt mopeden av. Mannen som hördes erkände att han hade stulit mopeden någon gång under år 1998. En med anledning härav inledd förundersökning lades ned av åklagare den 7 december 1999 på den grunden att brott inte kunde styrkas.

text: Den 21 december 1999 beslutade BB att den ursprungliga förundersökningen skulle slutredovisas och att beslaget skulle hävas men att en underrättelse enligt

text: 27 kap. 8 §

text: RB skulle skickas till CC. CC överklagade polismyndighetens beslut att inte lämna ut handlingarna i ärendet och kammarrätten återförvisade den 17 januari 2000 ärendet till polismyndigheten. Efter en förnyad sekretessprövning beslutade polismyndigheten den 27 januari 2000 att handlingarna, med undantag av sådana handlingar som innehöll uppgifter om den misstänkte som erkänt mopedstölden, skulle lämnas ut. Detta föranledde BB att den 31 januari skicka en ny underrättelse till CC och underrätta personalen att den beslagtagna mopeden inte fick lämnas ut.

text: Vid telefonsamtal den 4 februari 2000 uppgav BB bl.a. att förundersökningen då alltjämt stod öppen men att den, eftersom brott inte kunde styrkas, skulle läggas ned så snart fristen för målsäganden hade löpt ut.

text: Remiss Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av beslaget av mopeden. Vidare skulle myndigheten yttra sig över frågan vid vilken tidpunkt, enligt myndighetens uppfattning, en förundersökning skall läggas ned i förhållande till tidpunkten för ett beslut att häva ett beslag om bestämmelsen i

text: 27 kap. 8 § andra stycket rättegångsbalken

text: tillämpas.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren DD) kom in med ett yttrande.

text: I ett beslut den 31 augusti 2001 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: Beslaget av mopeden Ett föremål som kan antas ha betydelse för utredningen om brott eller vara någon avhänt genom brott eller kan komma att förverkas på grund av brott får enligt

text: 27 kap. 1 § rättegångsbalken

text: (RB) tas i beslag.

text: Ett beslag skall omedelbart hävas bl.a. om det inte längre finns skäl för beslaget (

text: 27 kap. 8 § första stycket

text: RB). Enligt andra stycket i samma paragraf får emellertid beslag av föremål som någon framställt anspråk på hävas först tre veckor efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket.

text: Myndigheten har anfört att den åtgärd som BB kan kritiseras för är hans beslut att förlänga tiden för utlämnande av den beslagtagna mopeden till den person hos vilken den hade tagits i beslag. Som skäl för sitt beslut har BB angett att han ville ge målsäganden, som inte tidigare haft tillgång till några uppgifter om denna person, en praktisk möjlighet att säkerställa sin rätt innan beslaget hävdes. Polismyndigheten har anfört att det inte funnits någon rättslig grund för BB:s förfarande men har framhållit att han har handlat i enlighet med andan i och syftet med bestämmelsen i

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB. Myndigheten konstaterar emellertid samtidigt att detta lett till en viss rättsförlust för den person till vilken mopeden sedan lämnats ut.

text: Det har här varit fråga om ett beslag i syfte att säkerställa den rätt som kunde tillkomma målsäganden, som hade framställt anspråk på mopeden. Bestämmelsen i

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB var således tillämplig. I likhet med polismyndigheten anser jag emellertid att bestämmelsen inte gav stöd för BB:s beslut den 31 januari 2000 att förlänga tiden för beslaget med tre veckor från den dagen. Med anledning av vad som har framkommit i ärendet om målsägandens svårigheter att få ut identitetsuppgifter avseende den person hos vilken mopeden hade tagits i beslag vill jag upplysa om att en underrättelse enligt

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB fr.o.m. den 1 juli 2001 skall innehålla en uppgift om hos vem beslaget har gjorts (SFS 2001:355). Tidpunkten för att lägga ned förundersökningen Om det inte längre finns anledning att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB).

text: Det regelsystem som avser förundersökningsförfarandet och de straffprocessuella tvångsmedlen är konstruerat på ett sådant sätt att ett tvångsmedel enligt 24–

text: 28 kap.

text: RB kan användas endast inom ramen för en pågående förundersökning eller en rättegång som inte har avslutats genom ett lagakraftvunnet avgörande. Eventuellt föreliggande tvångsmedelsbeslut måste således hävas när en förundersökning läggs ned. Gör man den bedömningen att ett tvångsmedelsbeslut bör bestå kan förundersökningen omvänt inte anses avslutad, och förutsättningar att lägga ned den genom ett formligt beslut saknas då (JO 1995/96 s. 103).

text: Av utredningen framgår att BB lade ned förundersökningen den 23 februari 2000, dvs. tre veckor efter det att den sista underrättelsen hade skickats till CC. Polismyndigheten har som skäl härför anfört att en förundersökning i ett sådant fall som avses i

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB inte kan läggas ned förrän tre veckor efter det att underrättelsen har sänts till målsäganden, eftersom beslaget får hävas först vid denna tidpunkt.

text: En förundersökning syftar enligt

text: 23 kap. 2 §

text: RB bl.a. till att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger till åtal mot honom. Syftet med beslag av föremål som skäligen kan antas ha frånhänts någon genom brott är däremot att säkra den rätt till egendomen som kan tillkomma målsäganden. Ett sådant beslag tillgodoser således inte något utredningsbehov. Även om det här formellt är fråga om ett straffprocessuellt tvångsmedel är

text: beslagets egentliga uppgift att tillgodose ett civilrättsligt intresse. Jag har av detta skäl – bl.a. i mitt remissyttrande över Polisrättsutredningens slutbetänkande (

text: SOU 1995:47

text: ) – förordat att det s.k. återställandebeslaget i lagstiftningen ersätts med ett tvångsmedel som klart framstår som civilprocessuellt.

text: Eftersom regeln i

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB om treveckorsfristen för hävandet av ett återställandebeslag således har en renodlat civilprocessuell funktion, finns det inte någon saklig grund för att hålla förundersökningen öppen enbart av det skälet att denna frist ännu inte har löpt ut. Om det inte föreligger någon annan omständighet som kan motivera att förundersökningen fortsätter avseende den aktuella egendomen, skall förundersökningen därför enligt huvudregeln i

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB läggas ned. Det framstår som naturligt att detta görs senast i samband med att en underrättelse enligt regeln i

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB sänds till den som framställt anspråk på egendomen.

text: Det nu sagda innebär att regeln i

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB måste betraktas som ett undantag från den grundläggande princip som har nämnts i det föregående, att ett i 24–

text: 28 kap.

text: RB reglerat tvångsmedel inte kan användas utanför ramen för en pågående förundersökning eller en rättegång som inte har avslutats genom ett lagakraftvunnet avgörande. Detta är emellertid något som inte framgår klart av vare sig lagtexten eller förarbetena. Jag anser mig därför inte kunna rikta någon kritik mot BB med anledning av att han inte ansåg sig kunna lägga ned förundersökningen förrän treveckorsfristen hade löpt ut.

text: Det är enligt min mening av systematiska skäl olyckligt att lagtexten har utformats på det sätt som skett. Det är fullt möjligt att uppnå det eftersträvade resultatet att förbättra målsägandens möjligheter att komma till sin rätt genom en reglering som gör skillnad mellan ett beslut att häva ett beslag och åtgärden att faktiskt lämna ut den beslagtagna egendomen. Med en sådan lösning skulle treveckorsfristen inte avse hävandet av beslaget utan utlämnandet av egendomen. Detta skulle få till följd att man – med bibehållande av principen om de straffprocessuella tvångsmedlens koppling till förundersökningsförfarandet – samtidigt kunde såväl besluta att lägga ned förundersökningen och häva beslaget som underrätta målsäganden om treveckorsfristen för utlämnande av egendomen. Polisens skyldighet att behålla egendomen under denna period kommer då att få karaktären av ett särskilt rättsligt institut skilt från de straffprocessuella tvångsmedlen.

text: Jag finner anledning att fästa Justitiedepartementets och justitieutskottets uppmärksamhet på den här behandlade frågan genom att dit överlämna kopior av detta beslut. Övrigt Som grund för beslutet den 23 februari 2000 att lägga ned förundersökningen i ärendet K93961-99 synes BB ha anfört att brott inte kunde styrkas.

text: Jag vill med anledning härav hänvisa till vad jag i ett tidigare beslut (

text: JO 2000/01 s. 62

text: ) har anfört om möjligheterna för en polismyndighet att lägga ned en förundersökning med den motiveringen. Enligt min mening bör

text: beslutsmotiveringen ”brott kan ej styrkas” användas endast i de fall där det inte kan styrkas att den som är misstänkt för brottet verkligen har begått detta. Det skall alltså vara fråga om situationer där förundersökningsledaren på grundval av en värdering av föreliggande bevisning finner att man inte kan förvänta sig en fällande dom och därför beslutar att lägga ned förundersökningen eller att åtal inte skall väckas. Det får vidare anses följa av

text: rättegångsbalkens

text: fördelning av uppgifter mellan polis och åklagare att, sedan någon delgetts misstanke om brott, frågan om nedläggande av förundersökningen på grundval av en bevisvärdering skall överlämnas till åklagaren för beslut. Om det däremot inte kan klarläggas om något brott över huvud taget har begåtts eller det inte finns någon misstänkt, bör utredningen i stället avslutas t.ex. på den grunden att det inte kan antas att något brott som hör under allmänt åtal har förövats eller att spaningsuppslag saknas.

text: Såvitt framgår av utredningen har det inte funnits någon som varit skäligen misstänkt för brott i ärendet. Det har därför inte funnits något rättsligt hinder mot att nedläggningsbeslutet fattades av BB. Av vad som nyss har sagts följer emellertid att det borde ha anförts en annan grund för beslutet än att brott inte kunde styrkas.

text: Vad som kommit fram i övrigt motiverar inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.


nyckelord:
Anonymitet
Avsaknad av lagstöd

title: Nummerpresentation när myndigheter kontaktas per telefon. Hänsyn till den enskildes rätt till skydd av anonymitet m.m.

text: Anmälan

text: AA uppgav att telefonapparaterna hos Vägverket var så beskaffade att tjänstemännen fick kännedom om numren för de telefoner från vilka man ringde dit. Enligt honom betydde det att Vägverket ”indirekt vet” vem som ringer, trots den rätt att vara anonym inför myndigheterna som den enskilde har.

text: I ett beslut den 14 augusti 2001 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Frågan uppkommer inte bara hos den nu anmälda myndigheten och har tidigare behandlats av JO beträffande telefonsystemet hos en kommun, såsom framgår av ett beslut (1995-12-19) refererat i JO:s ämbetsberättelse 1996/97 s. 458. I det ärendet (dnr 4366-1995) anförde JO Wahlström i hithörande del följande.

text: Någon författningsbestämmelse som positivt tillerkänner ”alla rätt att vara anonyma i sin kontakt med myndighet” finns inte. Däremot finns i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) vissa regler om anonymitetsskydd. Jag utgår ifrån att det är dessa regler Ni avsett i Er anmälan. I TF och YGL finns bestämmelser om rätt till anonymitet för den som med stöd av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF eller

text: 1 kap. 2 §

text: YGL lämnar uppgifter för offentliggörande i tryckt skrift respektive i radioprogram, filmer och ljudupptagningar. Bestämmelserna innebär bl.a. att den som utnyttjat denna s.k. meddelarfrihet inte behöver röja sin identitet samt att den som tagit befattning med tillkomsten eller spridningen av tryckt skrift eller en framställning i radioprogram, film eller ljudupptagning inte får röja vem som lämnat uppgifterna. Myndigheter och andra allmänna organ är vidare förbjudna att efterforska vem som lämnat uppgifter eller annat meddelande i sådant publiceringssyfte som nyss sagts. Dessa skyddsregler gäller även när offentligt anställda utnyttjat meddelarfriheten. Vidare får enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av allmän handling efterforska vem sökanden är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om handlingen kan lämnas ut. Denna regel innebär att en sökande inte ens får tillfrågas om sin identitet om uppgifterna i den allmänna handling han begärt att få ut inte omfattas av någon regel i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: . Självfallet får i en sådan situation hans identitet inte heller efterforskas på annat sätt. Endast om uppgifterna i den begärda handlingen omfattas av sekretess

text: och sökandens identitet kan ha betydelse för den sekretessprövning myndigheten i sådant fall har att göra, får sökandens identitet efterfrågas. Som jag har uppfattat Er anmälan hyser Ni farhågor för att dessa grundlagsbestämmelser skulle trädas för när av myndigheter inom Gotlands kommun genom att kommunen abonnerar på en teletjänst som möjliggör att ”inkommande telefonnummer” visas på display hos kommunen. På displayen visas ett telefonnummer, som innehas av en myndighet, ett företag eller en enskild som ingått ett abonnemangsavtal med ett telefonbolag. En telefon kan emellertid nyttjas även av andra enskilda än abonnenten. Av det visade telefonnumret kan således inte med säkerhet dras någon slutsats om den uppringandes identitet. På grund härav kan det förhållandet att numret på den telefon en uppringande enskild använder visas för samtalsmottagaren inte i sig anses medföra att den uppringande personens identitet röjs. Det kan tilläggas att en abonnent hos telebolaget kostnadsfritt kan begära att hans telefonnummer inte visas hos dem som abonnerar på den här aktuella teletjänsten. – – – Mot bakgrund av vad jag nu har anfört saknar jag anledning att på grund av innehållet i Er anmälan anta att införandet av ifrågavarande teletjänst inom Gotlands kommun skulle – som Ni befarat – stå i strid med TF:s och YGL:s regler om anonymitetsskydd och efterforskningsförbud. Jag finner därför inte skäl att vidta någon åtgärd i anledning av Er anmälan. Den nu gjorda anmälan har jag att bedöma även med hänsyn till den reglering av vissa hithörande frågor som häromåret infördes i telelagstiftningen, till genomförande av ett inom Europeiska unionen beslutat direktiv om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet, teledataskyddsdirektivet (

text: , SFS 1999:578 och 572,

text: prop. 1998/99:92 s. 1

text: och

text: f.,

text: bet. 1998/99:TU12

text: ). Sålunda har föreskrifter meddelats om ”de krav som skall ställas på teletjänster, vilka medger identifiering av det anropande eller det uppringda telefonnumret” (52 § 2 telelagen, 1993:597). I kraven ingår att en anropande abonnent skall ha möjlighet att enkelt och kostnadsfritt varaktigt skyddas mot nummerpresentation och att en anropande användare på motsvarande sätt skall kunna förhindra nummerpresentation vid enstaka samtal; med nummerpresentation avses ”en teletjänst i ett allmänt tillgängligt telenät som medger presentation av det anropande telefonnumret” (24–25 §§ teleförordningen, 1997:399). Den som tillhandahåller nummerpresentation och skydd mot denna tjänst skall upplysa allmänheten om nämnda möjligheter (28 §).

text: Om denna reglering efterlevs, kan den som ringer till t.ex. en myndighet tydligen undvika att uppgifter om numret till den använda telefonen därvid överförs dit och eventuellt leder till uppfattningen att den som ringer är den abonnent som numret är knutet till eller någon annan som kan antas ha tillgång till dennes telefon.

text: I riksdagsmotioner har framförts önskemål om lagstiftning i fråga om nummerpresentation. Riksdagen har med anledning härav och även efter införandet av nämnda ändringar i teleförfattningarna framhållit att det är angeläget att enskilda även telefonledes kan kontakta myndigheter anonymt för att lämna uppgifter och begära upplysningar samt att det inte är självklart att det är den enskilde som skall bära ansvaret för att anonymiteten upprätthålls. Riksdagen har gett regeringen detta till känna och att den bör låta frågan om hur anonymiteten skall kunna upprätthållas för enskilda som kontaktar myndigheter per telefon, utan

text: att den enskilde själv skall behöva vara aktiv, bli föremål för överväganden i något lämpligt sammanhang. (Se till det nu angivna bl.a.

text: bet. 1999/2000:KU7 s. 16

text: f.)

text: Sådana överväganden har sedan redovisats i promemorian Några frågor om myndigheternas service (

text: Ds 2001:25 s. 26

text: f.). Där framförs uppfattningen att det, frånsett vissa verksamhetsområden (t.ex. räddningstjänst), inte torde föreligga något mera påtagligt behov hos myndigheterna av tillgång till nummerpresentation för externa telefonsamtal och att i varje fall de skäl väger tyngre som talar emot en generell användning av tjänsten. Det förutsätts att myndigheterna självmant iakttar erforderlig återhållsamhet på detta område, varför någon författningsreglering av saken inte anses påkallad i nuläget.

text: Då myndigheternas skyldigheter ännu inte torde ha övervägts slutligt på det sätt som riksdagen avsåg, begränsar jag mitt uttalande i saken till det ovan anförda.


title: Initiativärende mot en länsstyrelse angående avgiftsdebitering i ärenden på lantbruksområdet

text: Initiativet

text: Under utredningen av ett tidigare ärende (dnr 157-2005) mot Länsstyrelsen i Kronobergs län uppkom en fråga om länsstyrelsens möjligheter att debitera avgifter. Omständigheterna var följande.

text: Vid Länsstyrelsen i Kronobergs län förekommer det att sökande i ärenden om förprövning av djurstallar får hjälp av länsstyrelsens handläggare med att upprätta ritningar. Sökanden debiteras för den tid som framställandet av ritningen tagit. Från länsstyrelsen uppgavs att avgiften tas ut med stöd av Länsstyrelsens kungörelse (07FS 1994:28) med föreskrifter om taxa för uppdragsverksamhet inom lantbruksområdet. I den aktuella kungörelsen åberopar länsstyrelsen 54 § länsstyrelseförordningen som stöd för föreskrifterna om taxor. Vid tiden då kungörelsen utfärdades var förordning (

text: ) med länsstyrelseinstruktion gällande. Av dess

text: 54 §

text: framgick att länsstyrelsen fick fastställa taxor för länsstyrelsens uppdragsverksamhet inom lantbrukets område. Den 1 januari 1998 upphävdes den åberopade länsstyrelseinstruktionen och ersattes med en ny, förordning (

text: ) med länsstyrelseinstruktion. Motsvarande bestämmelse som den i den tidigare

text: 54 §

text: återfanns nu i

text: 50 §

text: i den nya instruktionen. Denna senare instruktion upphävdes emellertid den 1 januari 2003. Den nu gällande förordningen (

text: Jag beslutade att utreda frågan om länsstyrelsens avgiftsdebitering i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Länsstyrelsen anmodades att yttra sig angående det rättsliga stödet för avgiftsdebiteringen.

text: Länsstyrelsen, genom länsrådet AA, anförde följande. Såsom framgår av skrivelsen grundar sig länsstyrelsens avgiftsdebitering inom sakområdet lantbruk på beslut i enlighet med Länsstyrelsens kungörelse (07FS

text: 1994:28) med föreskrifter om taxa för uppdragsverksamhet inom lantbruksområdet, beslutad då länsstyrelseinstruktionen 1990:1510 reglerade länsstyrelsens möjligheter att ta ut avgift. Den senare har sedermera upphävts. Den nu gällande förordningen (

text: ) med länsstyrelseinstruktion innehåller ingen bestämmelse om rätt att ta ut ersättning eller fastställa taxor. Motsatsen sägs dock inte heller. Av länsstyrelsens regleringsbrev för 2002 framgår bl.a.: ”Inkomster från jordbrukets uppdragsverksamhet disponeras av länsstyrelserna (jfr

text: 50 §

text: länsstyrelseinstruktionen [1997:1258]).” Motsvarande skrivning saknas i 2003 års regleringsbrev. Dock finnes verksamhetsområdet Lantbruk kvar under rubriken Uppdragsverksamhet i beräknad budget för avgiftsbelagd verksamhet 2003 med ekonomiskt mål, ”Målet är att avgiftsintäkterna skall finansiera kostnaderna”. Det bör här uppmärksammas att ingen radikal förändring i lantbruksverksamheten inträffade mellan åren 2002 och 2003. Ändringen av länsstyrelseinstruktionen i dess senaste lydelse trädde i kraft den 1 januari 2003. Ovanstående är anledningen till att länsstyrelsen fortsatt med den aktuella uppdragsverksamheten även under 2003 och framgent. I

text: avgiftsförordningen (1992:191)

text: 4 §

text: kan läsas En myndighet får, om det är förenligt med myndighetens uppgift enligt lag, instruktion eller annan förordning, mot avgift tillhandahålla: – – –

text: 4. rådgivning eller annan liknande service, – – –

text: Varor och tjänster enligt första stycket får tillhandahållas bara om verksamheten är av tillfällig natur eller av mindre omfattning. Enligt förordningen (

text: ) med länsstyrelseinstruktion har länsstyrelsen bl.a. uppgifter i fråga om lantbruk omfattande främst – att verka för att nationella mål får genomslag i länet samtidigt som hänsyn skall tas till regionala förhållanden och förutsättningar – att främja länets utveckling och noga följa länets tillstånd – att verka för att de av riksdagen fastställda miljökvalitetsmålen uppnås och skall därvid svara för regionalt mål och uppföljningsarbete. Kronobergs län karakteriseras av stor andel skog med insprängd jordbruksmark. Detta ger länet dess speciella karaktär, som det är angeläget att slå vakt om. Sålunda sägs i de regionala miljömålen för miljökvalitetsmålet ”Ett rikt odlingslandskap” bl.a. ”länets åker- och betesmarksareal ska bibehållas i minst dagens utsträckning så att den år 2010 omfattar 30 000 ha i skogsbygd och 42 000 i mellanbygd”.

text: Problemet i härvarande län är att antalet djur minskar och inte räcker till för att uppfylla ovanstående mål. Detta beror på att såväl antalet lantbrukare som tillgången på ändamålsenliga byggnader inte är tillfyllest. Varje ny byggnadsinvestering är sålunda av godo och i linje med länsstyrelsens uppdrag i enlighet med instruktionen och därför också i enlighet med

text: avgiftsförordningen

text: . Verksamheten med avgiftsbelagd byggnadsprojektering är enbart av mindre omfattning och uppfyller därför kraven i

text: 4 § andra stycket avgiftsförordningen

text: . Den byggnadssakkunninge (läs H.K.) ägnar sig i första hand åt djurstallsgranskningar, investeringsstöd samt KULM och K2 verksamhet. Enklare projekteringar enbart i mån av tid. Sett ur ett totalt länsstyrelseperspektiv kan verksamheten till och med betraktas som försumbar. Sammantaget konstaterar sålunda länsstyrelsen att den avgiftsbelagda byggprojekteringen är i linje med övrig uppdragsverksamhet enligt avsnitt 7 i regleringsbrevet för år 2006 och tidigare års regleringsbrev samt också i enlighet med

text: avgiftsförordningen

text: . Verksamheten har också till syfte att medverka till att uppfylla de övergripande målen i länsstyrelseinstruktionen vad gäller lantbrukets utveckling.

text: I ett beslut den 19 juni 2007 anförde JO Berggren följande.

text: Rättslig reglering

text: För myndigheter under regeringen gäller

text: avgiftsförordningen (1992:191)

text: . Förordningen skall tillämpas om inte något annat följer av en annan förordning eller av ett särskilt beslut av regeringen (

text: 1 a §

text: och

text: 2 §

text: ). Enligt

text: 3 § avgiftsförordningen

text: får en myndighet ta ut avgifter för varor och tjänster som den tillhandahåller bara om det följer av en lag eller förordning eller av ett särskilt beslut av regeringen. I tidigare länsstyrelseinstruktioner (

text: 54 §

text: förordning [1990:1510] med länsstyrelseinstruktion och

text: 50 §

text: förordning [1997:1258] med länsstyrelseinstruktion) fanns bestämmelser av vilka framgick att länsstyrelsen fick fastställa taxor för länsstyrelsens uppdragsverksamhet inom lantbrukets område. Den nu gällande förordningen (

text: ) med instruktion för länsstyrelsen innehåller inte någon motsvarande bestämmelse. I

text: 4 § avgiftsförordningen

text: finns ett generellt bemyndigande som innebär att en myndighet får besluta om att ta ut avgift för sådana varor och tjänster som räknas upp i paragrafen om det är förenligt med myndighetens uppgift enligt lag, instruktion eller annan förordning. De varor och tjänster som avses är: 1. tidskrifter eller andra publikationer, 2. informations- och kursmaterial, 3. konferenser och kurser, 4. rådgivning och annan liknande service, 5. lokaler, 6. utrustning, 7. offentlig inköps- och resurssamordning, 8. tjänsteexport, 9. automatisk databehandlingsinformation i annan form än utskrift, 10. upplysningar per telefon, om den service myndigheten därmed tillhandahåller går utöver myndighetens serviceskyldighet enligt

text: sekretesslagen (1980:100)

text: och

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: . Av

text: 4 § andra stycket

text: framgår att de uppräknade varorna och tjänsterna får tillhandahållas bara om verksamheten är av tillfällig natur eller av mindre omfattning.

text: Ekonomistyrningsverket har utfärdat föreskrifter (ESV Cirkulär 1999:6) till

text: avgiftsförordningen

text: . I föreskriften till

text: 4 § första stycket 4 p.

text: sägs att innan en myndighet beslutar om att ta ut en avgift för rådgivning eller annan liknande service skall myndigheten pröva att tjänsten är förenlig med myndighetens uppgift och att tjänsten innebär en service som går utöver den hjälp som skall utföras avgiftsfritt enligt

text: och

text: 6 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: Bedömning

text: Länsstyrelserna har när det gäller lantbruksområdet en myndighetsfunktion som avser bl.a. förprövning av djurstallar. Länsstyrelserna har också inom ramen för sin servicefunktion under lång tid – och som ett arv från de tidigare lantbruksnämnderna – haft en tämligen omfattande uppdragsverksamhet, som bl.a. innefattat bistånd åt lantbrukare med projektering av ny- och tillbyggnad av djurstallar. Uppdragsverksamheten har bedrivits mot betalning. Av tidigare länsstyrelseinstruktioner har framgått att länsstyrelsen fått fastställa taxor för uppdragsverksamheten.

text: Den nu gällande länsstyrelseinstruktionen, som trädde i kraft den 1 januari 2003, innehåller inte några bestämmelser om uppdragsverksamhet på lantbruksområdet. Såvitt framkommit bedrivs länsstyrelsens verksamhet med byggprojektering numera helt frivilligt och det finns inte något uttryckligt bemyndigande för länsstyrelsen att fastställa taxor eller att ta ut avgifter för verksamheten. Det har under min utredning inte med stöd av något förarbetsuttalande eller liknande kunnat utrönas vilka överväganden som legat bakom ändringen av instruktionen i denna del.

text: Den kungörelse som Länsstyrelsen i Kronobergs län har åberopat som stöd för debitering av avgift för byggprojektering var utfärdad med stöd av en numera upphävd länsstyrelseinstruktion. Någon rätt att debitera avgifter med stöd av den kungörelsen föreligger således inte längre.

text: Frågan blir då om

text: 4 § avgiftsförordningen

text: är tillämplig. Länsstyrelsen har i sitt remissvar hänvisat till 4 § första stycket 4 p., som reglerar avgiftsdebitering för rådgivning och annan liknande service.

text: En förutsättning för avgiftsdebitering enligt

text: 4 § avgiftsförordningen

text: är att verksamheten är förenlig med myndighetens uppgift enligt lag, instruktion eller annan förordning. Länsstyrelsen har som stöd för avgiftsdebiteringen anfört att den avgiftsbelagda byggprojekteringen är i linje med övrig uppdragsverksamhet enligt regleringsbrevet och i enlighet med

text: avgiftsförordningen

text: . Verksamheten har också till syfte att medverka till att uppfylla de övergripande målen i länsstyrelse– instruktionen vad gäller lantbrukets utveckling.

text: Regleringen i 4 § om att verksamheten måste vara förenlig med myndighetens verksamhet innebär visserligen inte att varan eller tjänsten måste ingå i myndighetens ordinarie verksamhet, men den bedrivna verksamheten får inte skilja

text: sig från myndighetens ordinarie verksamhet. Oftast är en vara eller tjänst som myndigheten tar betalt för med stöd av 4 § något slags biprodukt till den ordinarie verksamheten; vanligt är att det rör sig om information av något slag.

text: Det är möjligt, som länsstyrelsen anfört, att hjälp från länsstyrelsens tjänstemän med byggnadsritningar m.m. kan medverka till att målen för lantbruket uppfylls. Jag ställer mig dock mycket tveksam till om en så specifik verksamhet som byggprojektering är förenlig med länsstyrelsens nuvarande ordinarie uppgifter. Enligt min mening är det således tvivelaktigt om

text: 4 § avgiftsförordningen

text: över huvud taget är tillämplig. Jag vill i detta sammanhang peka på bestämmelsen i

text: 7 § avgiftsförordningen

text: enligt vilken en myndighet varje år skall samråda med Ekonomistyrningsverket om de avgifter som myndigheten tar ut eller avser att ta ut.

text: Länsstyrelsens uppdragsverksamhet på lantbruksområdet har som nämnts tidigare varit reglerad. Om länsstyrelserna även fortsättningsvis skall bedriva konsultverksamhet på det sätt som skett bör den möjligheten enligt min mening klart framgå av t.ex. länsstyrelseinstruktionen. Man bör dock observera att sådan verksamhet kan komma i konflikt med länsstyrelsens myndighetsutövande verksamhet. Jag tänker då närmast på risken för jävssituationer och att länsstyrelsens opartiskhet i myndighetsfunktionen kan komma att sättas i fråga (se JO 2006/07 s. 373).

text: Eftersom det som har kommit fram i detta ärende kan vara av intresse för Regeringskansliet och för Ekonomistyrningsverket skickar jag beslutet till dem för kännedom.

text: Med dessa uttalanden avslutas initiativärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord: Anstalt Ansökan Information

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Salberga, om intagnas möjligheter att inrätta förtroenderåd

sammanfattning: En intagen i anstalten Salberga ansökte om att få bilda ett förtroenderåd på sin avdelning. Han fick ett svar som klart kan tolkas som att anstalten kräver att intagna från flera avdelningar deltar i förtroenderådet. Utredningen visar att det i själva verket inte finns något sådant krav, och JO har inte anledning att uttala någon kritik. Hon poängterar dock att en anstalt inte får ställa upp krav för inrättandet av förtroenderåd som gör att möjligheten att bilda sådana och mötas i realiteten blir illusorisk. I beslutet framhåller JO även vikten av att intagna får korrekt information om vad som gäller för utövandet av deras rättigheter enligt fängelselagstiftningen.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 29 mars 2023 klagade AA på anstalten Salberga och en tjänsteman där. Han anförde bl.a. följande.

text: Han har hemställt om att få bilda ett förtroenderåd på den avdelning där han är placerad. Anstalten hindrar honom från detta och kräver att han pratar ihop sig med intagna på övriga avdelningar. Han och de andra på hans avdelning vill ha ett eget förtroenderåd. AA bifogade en kopia av hemställan och anstaltens svar på den. I svaret daterat den 13 mars 2023 anges: ”Du får prata ihop dig med övriga avdelningar och lämna namn på en representant för varje avdelning samt ordförande och sekreterare.”

text: Utredning

text: JO hämtade in muntliga upplysningar från anstalten om förutsättningarna för de intagna att ha kontakt med varandra över avdelningsgränserna. Kriminalvården uppmanades därefter att yttra sig över anmälan och besvara vissa frågor om möjligheterna att inrätta förtroenderåd. I sitt remissvar anförde myndigheten genom ställföreträdande rättschefen i huvudsak följande:

text: Utredning

text: Upplysning om sakförhållandena har inhämtats från region Mitt som i sin tur

text: inhämtat upplysningar från verksamhetsområde Salberga. Upplysningar har även hämtats in från avdelningen för verksamhetsinnehåll.

text: AA har den 5 april 2023 fått skriftlig information av ledningen för anstalten Salberga att det inte finns några hinder för att bilda ett förtroenderåd på den avdelning han är placerad på. Anstalten Salberga har hittills inte noterat att den utökade inlåsningstiden i samband med dygnsvilan har utgjort ett hinder fört att bilda förtroenderåd. Det finns alltid möjlighet att förlägga förtroenderåd och möten med ledningen under sysselsättningstid.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 4 kap. 5 § fängelselagen (2020:610)

text: anges följande. En intagen ska ges möjlighet att på lämpligt sätt sammanträda med andra intagna för överläggning i frågor som är av gemensamt intresse för de intagna (förtroenderåd).

text: Ett förtroenderåd ska ges möjlighet att på lämpligt sätt överlägga med ledningen för anstalten.

text: I 4 kap. 7 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse (FARK Fängelse) anges att förtroenderåd ska hållas under fritid. Om det inte är möjligt, får det hållas under sysselsättningstid. Kriminalvården bestämmer när förtroenderåds överläggning med ledningen för anstalten ska hållas. Förtroenderåd får hållas utan närvaro av personal, om inte ordningen eller säkerheten kan äventyras. Vid förtroenderåd och förtroenderåds överläggning med ledningen för anstalten ska Kriminalvården tillhandahålla nödvändigt skrivmaterial.

text: Svar på JO:s frågor och Kriminalvårdens bedömning

text: Fråga 1

text: På vilket sätt möjliggör anstalten Salberga kommunikation mellan intagna på olika avdelningar, i syfte att tillgodose anstaltens krav på en representant från varje

text: avdelning?

text: Det finns inte något krav på att det i ett förtroenderåd på anstalten Salberga ska ingå en representant från varje avdelning. Anstalten Salberga har uppgett att intagna på olika avdelningar inom anstalten kan skicka försändelser till varandra. Försändelser mellan intagna på olika avdelningar i anstalten hanteras på samma sätt som övriga försändelser. Det förekommer också att intagna från olika avdelningar deltar i sysselsättning tillsammans och då har möjlighet att kommunicera med varandra.

text: Kriminalvården beklagar att AA inledningsvis fick ett svar som tolkats som att det fanns ett krav på att flera avdelningar måste delta i ett förtroenderåd. AA har dock därefter fått information om att något sådant krav inte existerar.

text: Fråga 2

text: Med beaktande av de krav som anstalten ställt samt även av vad som framkommit om utökning av inlåsningstiden i samband med den så kallade dygnsvilan (JO:s beslut den 11 maj 2023, dnr. 5237-2022), anser Kriminalvården att det är praktiskt möjligt för intagna att inrätta förtroenderåd i anstalten Salberga?

text: Kriminalvården finner inte skäl att ifrågasätta vad anstalten Salberga har uppgett om att de hittills inte noterat att den utökade inlåsningstiden i samband med dygnsvilan har utgjort ett hinder för att bilda förtroenderåd och att det alltid finns möjlighet att förlägga förtroenderåd och möten med ledningen under sysselsättningstid.

text: Oaktat den utökade inlåsningstiden i samband med dygnsvilan är det således praktiskt möjligt för intagna i anstalten Salberga att inrätta och driva ett förtroenderåd.

text: Fråga 3

text: JO har genom anmälningar och vid inspektioner tagit del också av andra klagomål som rör möjligheterna för intagna i anstalt att inrätta förtroenderåd. Flera anstalter är organiserade på ett sådant sätt att intagna vid olika avdelningar helt saknar möjlighet att kommunicera med varandra (s.k. sektionering). Därtill medför den ansträngda beläggningssituationen negativa konsekvenser för intagna i flera olika avseenden. Mot den bakgrunden anmodas Kriminalvården att beskriva hur de intagnas möjligheter att inrätta förtroenderåd tillgodoses inom myndigheten. Om möjligheterna skiljer sig åt vid anstalter i olika säkerhetsklasser ska yttrandet även innehålla en redogörelse för det.

text: Kriminalvården är positivt inställd till att intagna bildar förtroenderåd. Intagna har möjlighet att komma med initiativ till att bilda förtroenderåd, och det förekommer även att anstaltspersonal uppmuntrar intagna att bilda förtroenderåd.

text: Förtroenderåd kan bildas genom att en intagen tar kontakt med en representant från övriga avdelningar på en anstalt. Kriminalvården behöver i en sådan situation bedöma om ordning och säkerhet kan upprätthållas om flera avdelningar önskar delta vid samma sammanträde. Ett förtroenderåd kan även bildas på en enskild avdelning.

text: Kriminalvården uppfattar att intresset för att bilda förtroenderåd tycks ha minskat de senaste åren, vilket bl.a. bedöms vara en följd av att myndigheten har reglerat områden som tidigare varit föremål för diskussion med ledningen genom förtroenderåd, exempelvis kiosklistor, träningsutrustning m.m. Kriminalvården ser dock att det på flera anstalter oavsett säkerhetsklass förekommer förtroenderåd. Beroende på klientsammansättningen och konstellationen mellan klienter varierar det över tid om det finns ett förtroenderåd på anstalten eller inte.

text: Möjligheten att bilda ett för anstaltens avdelningar gemensamt förtroenderåd är större på säkerhetsklass 3 än på de högre säkerhetsklasserna. Möjligheten att bilda förtroenderåd på anstalter i högre säkerhetsklass påverkas av den inre sektioneringen exempelvis genom att det där finns mer begränsade möjligheter att kommunicera och att delta i avdelningsgemensamma möten. Det ansträngda beläggningsläget bedöms i sig inte ha haft någon påverkan på intagnas möjligheter att organisera sig i förtroenderåd. Kriminalvårdens uppfattning är dock att den inre sektioneringen på anstalter som tillhör de högre säkerhetsklasserna har ökat sett över en period om 10–15 år. Med anledning av att den inre sektioneringen har ökat bildas på vissa anstalter flera förtroenderåd.

text: Bedömning

text: Som Kriminalvården har redogjort för ska intagna enligt

text: 4 kap. 5 § fängelselagen (2010:610)

text: ges möjlighet att på lämpligt sätt sammanträda med andra intagna för överläggning i frågor som är av gemensamt intresse för de intagna (förtroenderåd). Förtroenderåd är ett normalt och viktigt inslag i anstaltsverksamheten. I förarbetena till såväl nuvarande som tidigare bestämmelser om denna samverkansform för intagna har det emellertid uttalats att det kan finnas anledning att begränsa rätten till förtroenderåd med hänsyn till praktiska förhållanden inom kriminalvården, såsom anstaltsrutiner och resurstillgång, eller för att upprätthålla ordningen och säkerheten i en anstalt. Begränsningarna får dock inte gå längre än vad som krävs för att tillgodose sådana hänsyn. (Se regeringens beslut 2005-04-07, dnr Ju2005/1987/KRIM,

text: prop. 1974:20 s. 149

text: f. och

text: prop. 2009/10:135 s. 133

text: Däremot får en anstalt naturligtvis inte ställa upp krav för inrättandet av förtroenderåd på ett sätt som gör att möjligheten att bilda sådana och mötas i realiteten blir illusorisk, genom att t.ex. kräva att det ska ingå representanter från flera avdelningar samtidigt som intagna på olika avdelningar helt saknar eller har mycket begränsade möjligheter att kommunicera med varandra.

text: Jag noterar att Kriminalvården i sitt remissvar har uppgett att anstalten Salberga inte kräver att intagna från flera avdelningar deltar i ett förtroenderåd. Det är tillfredsställande. AA ska redan några veckor efter det felaktiga beskedet ha informerats om det här och myndigheten har beklagat att han inledningsvis fick ett svar som klart kan tolkas som att det finns ett sådant villkor.

text: Det är naturligtvis angeläget att intagna får korrekt information om vad som gäller för utövandet av deras rättigheter enligt fängelselagstiftningen. I dessa ingår alltså möjligheten att bilda förtroenderåd. Jag konstaterar att Kriminalvården säger sig ha en positiv inställning till att intagna inrättar förtroenderåd och att den utökade inlåsningstiden vid anstalten Salberga inte ska ha inverkat menligt på de intagnas möjligheter i praktiken att göra det. Det finns därmed inte anledning för mig att göra några ytterligare uttalanden i saken.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Emma Söderberg Majanen har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.