title: En konsument hade avbokat en resa enligt en avbokningsgaranti och fått en voucher från företaget (en resebyrå). Enligt avtalsvillkoren kunde vouchern bara användas vid ett tillfälle och belopp som inte utnyttjas förverkades därefter. ARN kom fram till att ett avtalsvillkor som innebär att återbetalning sker i form av en voucher vid avbokning enligt en avbokningsgaranti inte i sig är att anse som oskäligt. När det gäller det avtalsvillkor som innebär att vouchern endast kan användas vid ett bokningstillfälle och att återstående värde förverkas konstaterade ARN att det är ett villkor som är både överraskande och betungande för konsumenten. Företaget har därför varit skyldigt att särskilt och med tydlighet informera honom om villkorets innebörd. Eftersom annat inte framkommit än att det aktuella villkoret enbart förekommit i de allmänna villkoren och där inte haft någon utmärkande placering eller utformning kom ARN fram till att villkoret är oskäligt och ska lämnas utan avseende.

text: PC begärde i första hand att få en ny voucher till ett värde av 31 232 kr och i andra hand att köpet av hans resa till London hävs och att han då får en ny voucher till ett värde om 34 827 kr.

text: I sin anmälan till nämnden uppgav PC följande. Han hade bokat en resa genom företaget och hade köpt till avbokningsskydd. Han avbokade resan och fick därför en voucher till ett värde av 90 procent av resans pris, det vill säga 34 827 kr. Han skulle använda vouchern för att boka ett antal resor till London men efter första bokningen, som kostade 3 595 kr, gick vouchern inte längre att använda. Det kvarvarande beloppet om 31 232 kr gick inte att utnyttja. När han kontaktade företaget för att häva eller återaktivera vouchern motsatte sig företaget detta.

text: Företaget motsatte sig kravet.

text: I sitt svar till nämnden uppgav företaget följande. Företaget är en förmedlare av de resetjänster, inklusive flygbiljetter, som erbjuds på företagets webbplats. Företaget agerar uteslutande som förmedlare, och avtalet för det faktiska tillhandahållandet av flygbiljetter och flygtjänster är mellan konsumenten och det berörda flygbolaget.

text: PC:s ursprungliga resa bokades den 3 juli 2022 och avsåg resa tur och retur för fyra personer mellan Stockholm och Fort Myers. PC köpte till produkten ”Avbokningsgaranti”. Denna produkt gav honom rätt att avboka resan, oavsett anledning, och i stället få en voucher om 90 procent av flygbiljetternas värde (exklusive kostnaden för avbokningsgarantin och ytterligare tilläggsprodukter). Av villkoren framgår att en voucher endast kan användas vid ett tillfälle och att resterande belopp blir förverkat. Villkoren för produkten framgår av resevillkoren som PC godkände att han hade läst vid bokning.

text: Den 5 oktober 2022 begärde PC att få avboka resan och nyttja produkten Avbokningsgaranti. Eftersom flygbiljetterna kostade 38 696 kr utfärdade företaget en voucher om 34 827 kr (38 696 kr x 90 procent). PC fick i mejlet information om voucherns giltighetstid. Villkoren för vouchern låg med som en länk i mejlet.

text: Företaget har inte på något sätt agerat felaktigt i sin förmedlarroll och det har agerat i enlighet med avtalsvillkoren. Någon skyldighet för företaget att återställa vouchern finns inte. Ångerrätt gäller inte för flygbiljetter.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning

text: Frågan i ärendet

text: PC har avbokat en resa enligt en avbokningsgaranti och fått en voucher till ett värde av 34 827 kr.

text: Enligt avtalsvillkoren kan vouchern bara användas vid ett tillfälle och därefter förverkas det icke utnyttjade beloppet.

text: PC har bokat en resa för 3 595 kr, som betalats med vouchern, varefter resterande värde om 31 232 kr har förverkats. Frågan i ärendet är om PC ska anses bunden av villkoret att det icke utnyttjade beloppet förverkas.

text: Grundläggande avtalsrättsliga regler

text: En grundläggande princip inom avtalsrätten är principen om avtalsfrihet, som bl.a. innebär att avtalsparter generellt har ett stort mått av frihet att utforma sina rättsliga mellanhavanden som de önskar.

text: När väl avtalet kommit till stånd aktualiseras en annan princip, nämligen principen om avtalsbundenhet, som innebär att avtalsparterna är skyldiga att följa de villkor som framgår av avtalet. En förutsättning för detta är emellertid att avtalsvillkoret är tydligt och att det inte är oskäligt.

text: Avtalsvillkoret är varken oklart eller otydligt

text: Villkoren i nu relevanta delar är enligt nämnden till sin lydelse varken oklara eller otydligt formulerade. Villkorens lydelse lämnar inte utrymme för en annan tolkning än just den som framgår och som företaget har agerat efter, nämligen att återbetalning vid avbokning sker i form av en voucher samt att vouchern enbart kan användas vid ett tillfälle och att överskjutande belopp förverkas.

text: PC är därför som utgångspunkt bunden av avtalsvillkoren. Det återstår dock för nämnden att pröva om avtalsvillkoren i någon del bör jämkas eller lämnas utan avseende med stöd av någon avtalsrättslig bestämmelse.

text: Om oskäliga avtalsvillkor

text: Frågan om avtalsvillkoren är skäliga avgörs med ledning av

text: 36 § avtalslagen

text: . Av denna bestämmelses första stycke framgår bl.a. att avtalsvillkor får jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Vid prövningen ska enligt andra stycket särskild hänsyn tas till behovet av skydd för den som i egenskap av konsument eller annars intar en underlägsen ställning i avtalsförhållandet.

text: Nämnden konstaterar att det aktuella avtalsvillkoret är ett s.k. standardvillkor som ensidigt utformats av företaget. Det åligger den part som tillhandahåller standardvillkor att särskilt uppmärksamma motparten på betungande och överraskande villkor (se bl.a. Högsta domstolens dom i rättsfallet

text: NJA 1997 s. 524

text: ). Även nämnden har flera gånger i sin praxis framhållit att avtalsvillkor som får en för konsumenten överraskade effekt med tydlighet särskilt måste framhållas för konsumenten. Det gäller särskilt om villkoret kan få betydande och tyngande ekonomiska konsekvenser för konsumenten (se t.ex. nämndens beslut i ärende nr 2018-11707 och 2023-07964).

text: Villkoret om att återstående värde är förverkat är oskäligt

text: Ett avtalsvillkor som innebär att återbetalning sker i form av en voucher vid avbokning enligt en avbokningsgaranti är inte i sig att anse som oskäligt. Ett sådant avtalsvillkor strider exempelvis varken mot tvingande eller dispositiva rättsregler, eftersom det inte finns någon lagligt grundad avbokningsrätt.

text: När det gäller det avtalsvillkor som innebär att vouchern endast kan användas vid ett bokningstillfälle och att återstående värde förverkas gör nämnden följande överväganden.

text: En voucher avser vanligtvis ett bevis för att betalning har erlagts i förtid, där innehavaren har en fordran på den som utställt vouchern. I detta fall uppgick voucherns belopp till 34 827 kr. Vouchern

text: kan närmast liknas vid ett presentkort. Att för en sådan fordran ställa en begränsning om att vouchern endast kan användas vid ett tillfälle och att återstående belopp annars förverkas, är ett både oväntat och överraskande villkor. Av villkoren framgår vidare att voucherns värde kan uppgå till ett så högt belopp som 50 000 kr. Ett villkor som innebär att ett outnyttjat belopp förverkas kan därmed få betydande ekonomiska konsekvenser för konsumenten och måste därför betraktas som betungande för denne.

text: Eftersom avtalsvillkoret är både överraskande och betungande för konsumenten har företaget varit skyldigt att särskilt och med tydlighet informera PC om villkorets innebörd. Nämnden beaktar i denna del också att PC i avtalsförhållandet med företaget intar en underlägsen ställning.

text: Företaget har inte bevisat att företaget särskilt har informerat PC om avtalsvillkoret. Såvitt framgår av utredningen förekommer det aktuella villkoret enbart i de allmänna villkoren och det har i dessa inte någon utmärkande placering eller utformning. Det har inte heller framkommit att PC under bokningsprocessen särskilt behövt godkänna det aktuella villkoret eller att företaget på något annat sätt uppmärksammat honom på innebörden av detta villkor.

text: Mot bakgrund av det nu anförda anser nämnden att villkoret, att vouchern enbart får användas vid ett bokningstillfälle och i övrigt förfaller, är oskäligt och ska lämnas utan avseende. Företaget har därmed inte haft rätt att förverka det återstående beloppet om 31 232 kr. Företaget ska därför rekommenderas att ställa ut en ny voucher till PC på motsvarande belopp.


publisher: Allmänna reklamationsnämnden

title: En konsument hade köpt en elsparkcykel på företagets webbplats. Han meddelade företaget att han ville ångra köpeavtalet inom en förlängd ångerfrist. Elsparkcykeln stals därefter innan han hunnit lämna tillbaka den till företaget. ARN konstaterade att detta förhållande inte hindrar ett utövande av ångerrätten, men att företaget i en sådan situation som utgångspunkt har rätt till ersättning av konsumenten för varans värde. Detta förutsätter dock att konsumenten har informerats om ångerrätten på det sätt som föreskrivs i distansavtalslagen, vilket företaget inte hade visat i detta fall. ARN konstaterade att konsumenten, efter det att han meddelade företaget att han ångrade avtalet, innehaft elsparkcykeln med vårdplikt. Eftersom han inte hade presenterat någon utredning till stöd för att han inte varit försumlig vid sin förvaring eller hantering av elsparkcykeln var han skyldig att ersätta företaget för den skada som företaget orsakats på grund av förlusten. Skadan fick anses motsvara det avtalade priset för elsparkcykeln. ARN kom därmed fram till att företaget hade rätt att kvitta sin fordran på skadestånd mot konsumentens rätt till återbetalning av priset för varan, vilket innebar att konsumentens krav om återbetalning avslogs.

org: arn

text: FS begär att få frånträda köpet och att företaget utöver köpesumman betalar 2 500 kr till honom. I sin anmälan till nämnden uppgav FS följande. Den 3 maj 2023 köpte han en elsparkcykel från företaget för 4 499 kr. Beställningen gjordes på internet och varan levererades den 8 maj. Den 5 juni upptäckte han att elsparkcykeln stängdes av under användning. Han testade att ladda den. Vid nästa användning dog den när batteriindikatorn var på tre streck av fem. Det innebar en räckvidd om 5 km och inte 30 km som den skulle ha. Han skickade in elsparkcykeln till företaget för åtgärd och när han fick tillbaka den upptäckte han att kabeln vid styret var skadad. När han klagade på nytt menade företaget att det berodde på honom eftersom han inte hade skickat cykeln i originalförpackning. Företaget motsatte sig att låta honom returnera varan. Han har fått vänta länge och behövt köpa en ny elsparkcykel. Utöver köpesumman begär han att företaget ersätter honom med 2 500 kr eftersom han har behövt vänta och köpa en ny elsparkcykel som kostade mer. Den elsparkcykel som han köpte av företaget har blivit stulen. Han har ändå rätt till återbetalning och ersättning. Företaget motsatte sig kravet. I sitt svar till nämnden uppgav företaget följande. I samband med köpet informerade företaget om villkoren för ångerrätt i företagets köpevillkor. När företaget mottog elsparkcykeln från FS var den bristfälligt emballerad och låg löst i kartongen. Det gjorde att styret hade studsat runt och skavt sönder kabeln. Företaget åtgärdade därför inte kabeln. Företaget reparerade batteriet och returnerade elsparkcykeln och ärendet var med det avslutat. När FS kontaktade företaget den 15 juni hade han varken rätt att häva köpet eller ångra köpet.

type: stycke

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning.

type: rubrik

text: Har FS rätt att häva köpet och rätt till skadestånd?

text: Enligt

text: konsumentköplagen

text: är en vara felaktig bland annat om den inte motsvarar det som anges om den i köpeavtalet eller om den inte har de egenskaper och andra särdrag som är normalt för varor av samma slag och som konsumenten med fog kan förutsätta (

text: 4 kap.

text: och

text: 5 §§

text: ). Det är konsumenten som ska bevisa att varan är felaktig. Näringsidkaren ansvarar för fel som fanns på

text: varan när den avlämnades och som visar sig inom tre år (ursprungliga fel). Ett fel som visar sig inom två år från avlämnandet ska anses vara ett fel som säljaren ansvarar för om inte näringsidkaren bevisar motsatsen eller det är oförenligt med varans eller felets art (4 kap. 14 och 17 §§).

text: Om varan är felaktig och näringsidkaren ansvarar för felet kan konsumenten ha rätt till bland annat

text: avhjälpande, prisavdrag eller hävning (5 kap. 1 §). Konsumenten har rätt att häva köpet om avhjälpande eller omleverans inte kommer ifråga eller inte kan ske inom skälig tid efter reklamationen och utan väsentlig olägenhet för konsumenten. Om felet med hänsyn till varans karaktär och omständigheterna i övrigt är allvarligt har konsumenten rätt till hävning utan föregående försök till avhjälpande eller omleverans (5 kap. 8 §).

text: Av utredningen i ärendet framgår att elsparkcykelns batteri inte fungerade efter leveransen till FS, att han reklamerade felet och att företaget har åtgärdat det. Nämnden konstaterar att FS vid detta förhållande inte har rätt att häva köpet på grund av felet, oavsett tiden för avhjälpandet eller eventuell olägenhet detta varit förknippat med. FS har inte visat att han lidit någon ersättningsgill skada på grund av att felet.

text: Utredningen i ärendet ger inte heller stöd för att företaget skulle ha orsakat skadan på kabeln vid styret eller att företaget annars ansvarar för den skadan.

text: FS har alltså inte rätt att häva köpet eller rätt till skadestånd enligt bestämmelserna i

text: konsumentköplagen

text: Har FS rätt till återbetalning av priset för varan enligt bestämmelserna i

text: distansavtalslagen

text: FS köpte elsparkcykeln på företagets webbplats. Lagen (

text: ) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler (

text: distansavtalslagen

text: ) är därför tillämplig. Enligt

text: distansavtalslagen

text: har en konsument rätt att frånträda (ångra) ett avtal om köp av en vara genom att meddela näringsidkaren om detta inom en ångerfrist som normalt är 14 dagar räknad från den dag då konsumenten tog emot varan (

text: 2 kap.

text: och

text: 12 §§

text: ). Ångerfristen börjar dock inte löpa förrän konsumenten har fått information om ångerrätten enligt

text: 2 kap. 2 § första stycket 10.

text: Det innebär att näringsidkaren ska ge information om och under vilka förutsättningar det finns en ångerrätt, tidsfristen och övriga villkor för ångerrätten, hur den utövas samt att det finns ett standardformulär för utövande av ångerrätten. Ångerfristen löper dock alltid ut senast ett år efter det att den skulle ha löpt ut om informationen getts på föreskrivet sätt (

text: 2 kap. 12 § fjärde stycket

text: ). Det är näringsidkaren som ska bevisa att konsumenten fått informationen.

text: Nämnden har uppmanat företaget att redogöra för vilken information om ångerrätten som lämnats till FS. I de villkor som företaget har skickat in saknas information om att det finns ett standardformulär för utövande av ångerrätten. Eftersom villkoren därmed inte innehåller all den information som företaget är skyldigt att lämna enligt

text: distansavtalslagen

text: löpte ångerfristen ut först ett år efter det att den skulle ha löpt ut om informationen hade getts på föreskrivet sätt.

text: Det framgår av handlingarna i ärendet att FS i meddelande i oktober 2023 till nämnden anfört att han ville frånträda avtalet. Företaget har fått del av hans meddelande i december samma år. FS har alltså under alla förhållanden ångrat avtalet i rätt tid.

text: När konsumenten har utövat sin ångerrätt ska avtalsförhållandet avvecklas på så sätt att prestationerna återgår. Konsumenten ska lämna eller skicka tillbaka varan till näringsidkaren och näringsidkaren ska betala tillbaka vad konsumenten har betalat (2 kap. 13 och 14 §§).

text: FS har uppgett att elsparkcykeln stulits efter det att han ångrade avtalet. Varan kan alltså inte lämnas tillbaka. Detta förhållande hindrar inte ett utövande av ångerrätten. Utgångspunkten är dock att näringsidkaren i en sådan situation har rätt till ersättning av konsumenten för varans värde, förutsatt att konsumenten har informerats om ångerrätten på det sätt som föreskrivs i lagen (2 kap. 15 § 2).

text: Eftersom företaget inte har visat att korrekt information om ångerrätten lämnats till FS konstaterar nämnden att företaget inte har rätt till ersättning med stöd av 2 kap. 15 § 2.

text: I likhet med vad som gäller vid hävning av ett köp bör dock gälla att konsumenten, efter det att han eller hon har ångrat avtalet, har hand om varan med vårdplikt till dess att den återställs.

text: Vårdplikten innebär att konsumenten är skyldig att vidta skäliga åtgärder för vård av varan. Han eller hon ska se till att varan inte förstörs eller försämras på ett sådant sätt att näringsidkaren lider skada på grund av att varan lämnas utan vård. Vid underlåtenhet att uppfylla vårdplikten kan konsumenten bli skadeståndsskyldig i förhållande till näringsidkaren (jfr

text: och

text: 74 §§

text: köplagen

text: , vilka har ansetts analogt tillämpliga vid hävning av ett konsumentköp, se

text: prop. 1989/90:89 s. 158

text: f. och Herre och Ramberg,

text: Konsumentköplagen

text: En kommentar [JUNO version 5] avsnitt 19.) Den som har en sak i sin besittning anses ha att visa att försummelse inte förekommit på hans eller hennes sida för att undgå ansvar för skadan (se Högsta domstolens dom i rättsfallet

text: NJA 1999 s. 197

text: FS har alltså, efter det att han meddelade företaget att han ångrade avtalet, innehaft elsparkcykeln med vårdplikt. FS har inte presenterat någon utredning till stöd för att han inte har varit försumlig vid sin förvaring eller hantering av elsparkcykeln. Han är därför skyldig att ersätta företaget för den skada som företaget orsakats på grund av förlusten. Skadan får anses motsvara det avtalade priset för elsparkcykeln.

text: Företaget har rätt att kvitta sin fordran på skadestånd mot FS rätt till återbetalning av priset för varan. FS krav på återbetalning av priset ska därför avslås.

type: avgorande


title: Frågan om ett godkännande, som lämnas under påverkan av en psykisk störning eller demenssjukdom, ska anses ge uttryck för ett samtycke i den mening som avses i lagen (2010:751) om betaltjänster.

text: ELK begärde ersättning med 43 468 kr 40 öre.

text: I sin anmälan till nämnden uppgav ELK följande. Hon blev kontaktad av en person som utgav sig för att vara från Kronofogdemyndigheten och som på det sättet förmådde henne att genomföra en transaktion om ungefär 80 000 kr. Detta skedde i december 2022.

text: Banken har återbetalat en viss del av beloppet men inte det belopp som kravet omfattar.

text: Hon led vid tidpunkten av psykisk ohälsa som kulminerade i en akut sjukhusinläggning med tvång i slutet av 2023. Den psykiska ohälsan pågick när hon utsattes för bedrägeriet och det bidrog sannolikt till hennes beteende. Banken motsatte sig kravet.

text: I sitt svar till nämnden uppgav banken följande. Av bankens utredning framgår att den aktuella transaktionen är signerad med ELK:s befintliga bank-id, som skapades i december 2020. Inget nytt bank-id skapades under händelseförloppet. Transaktionen är inte obehörig.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: I lagen (

text: ) om betaltjänster (betaltjänstlagen) finns regler om obehöriga transaktioner. Om en obehörig transaktion har ägt rum, ska banken enligt huvudregeln återställa kontot till den ställning som det skulle ha haft om transaktionen inte hade genomförts och därmed stå för den förlust som den obehöriga transaktionen har medfört för kontohavaren (se

text: 5 a kap. 1 §

text: Ett villkor för att reglerna ska tillämpas är alltså att transaktionen kan anses vara obehörig. Detta förutsätter att transaktionen har genomförts utan kontohavarens samtycke (se 1 kap. 4 §). Regleringen ger emellertid inte något direkt svar på frågan om vilka förutsättningar som ska vara uppfyllda för att ett samtycke ska anses föreligga.

text: Nämnden har i tidigare fall uttalat att en transaktion som utgångspunkt ska anses vara obehörig, om någon annan har utfört den. Nämnden har samtidigt ansett att en transaktion inte ska anses vara obehörig, om kontohavaren själv har godkänt den i den form som har avtalats och bedömt att detta gäller oavsett om kontohavaren har lurats till godkännandet eller haft en felaktig uppfattning om transaktionens innebörd (se nämndens beslut den 12 maj 2020 i ärendena 2019-08258, 2019-11253 och 2019-14354).

text: Samtidigt måste beaktas att ett samtycke är en slags viljeförklaring och att det finns fall där det som kontohavaren ger till känna, exempelvis genom att använda ett betalningsinstrument, inte rimligen kan tillräknas hans eller hennes handlande. Det finns således situationer där ett samtycke i den mening som avses i betaltjänstlagen inte kan anses föreligga, även om kontohavaren rent faktiskt har godkänt transaktionen i den form som har avtalats. Nämnden har därför ansett att något samtycke i regel inte kan anses föreligga när kontohavaren tvingas lämna ett godkännande genom våld eller hot om våld (se nämndens beslut den 13 december 2023 i ärende 2022-13993). Vid den bedömningen gjorde nämnden en jämförelse med bland annat

text: 28 § lagen (1915:218)

text: om avtal och andra rättshandlingar på

text: förmögenhetsrättens område. Även om bestämmelsen inte var direkt tillämplig, framgår av den att viljeyttringar på förmögenhetsrättens område endast under speciella förhållanden kan ges verkan när yttringen inte motsvaras av någon egentlig vilja. På liknande sätt förhåller det sig med rättshandlingar som företas under påverkan av en psykisk störning (jfr lagen, 1924:323, om verkan av avtal, som slutits under påverkan av en psykisk störning). En psykisk störning kan ta sig skilda uttryck och påverka insiktsförmågan olika mycket. Det kan hända att en kontohavare, som lämnar ett godkännande under påverkan av en psykisk störning, alls inte har förutsättningar att förstå att ett godkännande lämnas eller att godkännandet avser en betalningstransaktion. I sådana fall kan det inte gärna sägas att godkännandet ger uttryck för kontohavarens samtycke i den mening som avses i 1 kap. 4 § betaltjänstlagen.

text: Det är kontohavaren som ska bevisa att transaktionen är obehörig men det räcker att detta görs antagligt.

text: Bedömningen i detta fall

text: Av handlingarna framgår att den aktuella transaktionen är ett kortköp, som godkändes med ELK:s befintliga mobila bank-id. Det är således klarlagt att ELK själv godkände transaktionen. Detta talar också för att ELK har samtyckt till att transaktionen skulle genomföras. I ärendet har ett läkarintyg getts in, av vilket det framgår att ELK har diagnosticerats med en lindrig kognitiv störning vid Alzheimers sjukdom efter en utredning som påbörjades den 15 december 2023. Vidare framgår att hennes kognitiva svårigheter var av sådan natur att de kan innebära en nedsatt förmåga att hantera situationer med krav på välfungerande exekutiv kapacitet, så som bedrägeriförsök. Nämnden konstaterar att ELK fick diagnosen närmare ett år efter den aktuella händelsen. Av intyget framgår att Alzheimers sjukdom fortskrider långsamt och att de kognitiva svårigheterna oftast föregår diagnossättningen med flera år. Det framgår även att det inte säkert kan sägas i vilken utsträckning ELK var påverkad av sjukdomen i samband med händelsen.

text: Enligt nämndens mening är utredningen inte tillräcklig för slutsatsen att ELK på grund av sitt psykiska tillstånd saknade förutsättningar att förstå att hon godkände transaktionen. Hon har därmed inte gjort antagligt att transaktionen genomfördes utan hennes samtycke. Transaktionen är således inte obehörig i den mening som avses i betaltjänstlagen och ELK:s krav ska därför avslås.


title: ARN har kommit fram till att en konsument i normalfallet endast ska stå för en självrisk vid obehöriga transaktioner som genomförts av samma betaltjänstleverantör men från flera olika kort eller konton under förutsättning att det agerande som läggs kontohavaren till last kan hänföras till ett och samma händelseförlopp.

text: HS begärde ersättning med 67 099 kr 50 öre.

text: I sin anmälan uppgav AG följande. Han har blivit utsatt för ett bedrägeri. Någon har kontaktat honom per telefon och utgett sig ringa från banken. En annan person har också kontaktat honom via Viber. Till följd av dessa samtal har han förmåtts att skapa ett nytt bank-id genom att signera med sitt bankid. På detta sätt har obehöriga transaktioner kunnat ske med två olika kort som tillhör honom.

text: Transaktionerna på det ena kortet uppgår till 47 859 kr 70 öre. Transaktionerna på det andra kortet uppgår till 19 239 kr 80 öre. Båda korten är utfärdade av kreditmarknadsbolaget.

text: Kreditmarknadsbolaget motsatte sig kravet.

text: I sitt svar till nämnden uppgav kreditmarknadsbolaget följande. De reklamerade transaktionerna är obehöriga. HS har dock agerat särskilt klandervärt eller, i andra hand, grovt oaktsamt. Vid signeringen för nytt bank-id har han presenterats med en text som bland annat varnar för att banken aldrig kommer att ringa för att be honom logga in. Att ladda ner ett mobilt bank-id till en enhet man inte har kontroll över, efter att ha blivit varnad i samband med nedladdning, måste anses vara förknippat med en påtaglig fara för obehöriga transaktioner. HS måste även ha uppfattat det som märkligt att han efter det första samtalet med banken blev uppringd på nytt av en okänd person via chattjänst-appen Viber som skulle hjälpa honom att genomföra en transaktion. HS hade ingen anledning att anta att personen han pratade med var en representant för banken.

text: Om det ska anses vara fråga om grov oaktsamhet är HS betalningsansvarig för 12 000 kr per kort.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: I lagen (

text: ) om betaltjänster (betaltjänstlagen) finns regler om obehöriga transaktioner (se

text: 5 a kap.

text: ). Huvudregeln är att banken ska återställa kontot till den ställning som det skulle ha haft om den obehöriga transaktionen inte hade genomförts. Som utgångspunkt ska konsumenten alltså inte svara för någon del. Från denna regel finns emellertid vissa undantag, som hänger samman med att kontohavaren är skyldig att skydda sina personliga behörighetsfunktioner, t.ex. koder, som är knutna till ett betalningsinstrument.

text: Om transaktionen har kunnat genomföras till följd av att kontohavaren inte har skyddat sina personliga behörighetsfunktioner, ansvarar kontohavaren för förlusten med som mest 400 kr (se 5 a kap. 2 §). Ifall kontohavaren genom grov oaktsamhet har låtit bli att skydda sina personliga behörighetsfunktioner, är ansvaret begränsat till högst 12 000 kr (se 5 a kap. 3 §). Kontohavaren ska alltså bära en slags självrisk som varierar beroende på den utsträckning i vilken kontohavaren kan lastas för förlusten. Tanken är att kontohavaren därmed ska ha ett incitament att följa de villkor som gäller för användningen av ett betalningsinstrument.

text: Det är inte särskilt reglerat i vilka situationer kontohavaren är skyldig att stå för mer än ett självriskbelopp. Det framgår av lagtexten att självrisken avser ”obehöriga transaktioner”. Detta ger stöd för att endast en självrisk ska betalas och för att detta gäller även om det är flera transaktioner som har orsakat förlusten. I lagmotiven sägs dessutom att begräsningen gäller oavsett om det är en eller flera personer som har utfört de obehöriga transaktionerna och oaktat om flera skyldigheter har

text: åsidosatts eller kontohavaren har varit grovt oaktsam i flera avseenden. I dessa fall ska kontohavaren alltså stå för endast ett självriskbelopp. (Se

text: prop. 2009/10:122 s. 27

text: och

text: Enligt nämndens mening är det därmed tydligt att kontohavaren som utgångspunkt inte är skyldig att stå för mer än ett självriskbelopp.

text: Samtidigt är det en outtalad förutsättning för de redovisade uttalandena i lagmotiven att det som läggs kontohavaren till last, även om det avser flera skyldigheter, kan hänföras till ett och samma händelseförlopp. Detta är väl förenligt med syftet att kontohavaren ska ha tydliga incitament att följa de villkor som gäller för användningen av betalningsinstrument. Det kan inte rimligen vara meningen att begränsningen ska gälla för åsidosättanden som äger rum vid olika tillfällen och utan att det finns något samband mellan dem. Det ska vidare noteras att kontohavarens skyldigheter gäller i förhållande till var och en av de betaltjänstleverantörer med vilka ett avtalsförhållande föreligger och att det som läggs kontohavaren till last i förhållande till olika betaltjänstleverantörer därför i regel inte kan sägas vara hänförligt till ett och samma förlopp.

text: Mot bakgrund av detta är det nämndens mening att kontohavaren i normalfallet ska stå för en självrisk men bara under förutsättning att det som läggs kontohavaren till last kan hänföras till ett och samma händelseförlopp och att transaktionerna har genomförts av en och samma betaltjänstleverantör. Bedömningen av om kontohavarens agerande ska hänföras till samma förlopp får i övrigt göras efter en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Hänsyn bör då tas till det tidsmässiga sambandet mellan kontohavarens åsidosättanden, om transaktionerna har genomförts med olika betalningsinstrument och om det för de olika betalningsinstrumenten gäller väsentligen olika villkor.

text: Bedömningen i detta fall

text: Av handlingarna i ärendet framgår att HS trodde att han pratade med någon på banken och att han i samband med detta förmåddes att göra signeringar med sitt bank-id. På det sättet skapade han ett nytt bank-id, som bedragaren kunnat använda för att därefter genomföra transaktioner på två av HS kort. Eftersom de aktuella transaktionerna inte är genomförda med HS samtycke, är de obehöriga.

text: Utredningen ger inte stöd för att HS avsåg att ge en obehörig person tillgång till sitt bank-id eller för att han var medveten om att det fanns en risk för obehöriga transaktioner. Genom att göra signeringar som han inte själv hade initierat eller kontrollerat följderna av har han emellertid agerat på ett sätt som tydligt avviker från den aktsamhet som kan krävas av honom. Därmed har han försummat skyldigheten att skydda sitt bank-id genom grov oaktsamhet. Den självrisk som han ska stå för uppgår således till 12 000 kr.

text: Kreditmarknadsbolaget har framfört att en självrisk ska gälla för vart och ett av de två korten.

text: Som framgår av det föregående är utgångspunkten att en kontohavare inte är skyldig att stå för mer än ett självriskbelopp, om det som läggs kontohavaren till last kan hänföras till ett och samma händelseförlopp. Nämnden konstaterar att det som läggs HS till last är att han laddade ned ett nytt bank-id. Transaktionerna genomfördes därefter med två olika kort men hans agerande kan inte gärna förbindas med mer än ett förlopp.

text: Vid en sammantagen bedömning får det som läggs HS till last anses vara hänförligt till ett och samma händelseförlopp. Det finns således inte skäl att frångå den angivna utgångspunkten. HS ansvar är alltså begränsat till endast ett självriskbelopp, dvs. 12 000 kr.


title: En konsument köpte två klänningar på internet. Hon betalade köpet med en faktura utställd av en betaltjänstleverantör. Det rörde sig alltså om ett kreditköp. Konsumenten utövade sin ångerrätt i förhållande till säljaren men betalade kreditgivaren. Frågan var om kreditgivaren var skyldig att betala tillbaka beloppet till konsumenten. ARN konstaterade att kreditavtalet automatiskt upphörde att gälla till följd av att konsumenten utövade sin ångerrätt. ARN gjorde vidare bedömningen att konsumenten, på grund av kreditgivarens solidariska ansvar med säljaren, kunde vända sig direkt mot kreditgivaren med krav på återbetalning i anledning av det ångrade köpet.

text: RN begärde återbetalning av 663 kr.

text: I sin anmälan till nämnden uppgav RN följande. Hon köpte två sommarklänningar på internet och betalade via företaget. Hon meddelade säljaren att hon ångrade köpet och fick information om den adress till vilken klänningarna skulle returneras. Hon följde säljarens instruktioner och skickade tillbaka klänningarna. Företaget pausade fakturan men sedan drogs pengar trots att hon hade redovisat kvitto på att hon hade skickat tillbaka klänningarna.

text: Företaget motsatte sig kravet.

text: I sitt svar till nämnden uppgav företaget följande. Säljaren har meddelat att RN är nekad retur eftersom returen har fastnat under transporten. Eftersom RN inte har kunnat ge företaget ett giltigt leveransbevis, anser företaget att fakturan är korrekt och ska kvarstå.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning

text: Allmänt om konsumentens ångerrätt enligt

text: distansavtalslagen

text: Under vissa förutsättningar får en konsument frånträda ett köpeavtal när det har ingåtts på distans eller utanför affärslokaler, den s.k. ångerrätten. Konsumenten utövar ångerrätten genom att inom en viss tidsfrist lämna ett meddelande om detta till näringsidkaren, se

text: 2 kap. 10 § lagen (2005:59)

text: om distansavtal och avtal utanför affärslokaler (

text: distansavtalslagen

text: Verkningarna av att konsumenten utövar sin ångerrätt är att parternas skyldighet att fullgöra avtalet bortfaller (se

text: prop. 2013/14:15 s. 49

text: ). Detta innebär bl.a. att konsumentens skyldighet att betala för varan eller tjänsten upphör. Om konsumenten har fått en vara, ska den returneras. På motsvarande sätt ska säljaren, om betalning har mottagits, betala tillbaka det som konsumenten har betalat (se

text: 2 kap.

text: och

text: 14 §§

text: distansavtalslagen

text: Särskilt om ångerrätten vid kreditköp

text: Det är inte ovanligt att konsumenten tar en kredit för att finansiera köpet. Så kan fallet vara när säljaren eller en fristående kreditgivare ställer ut en faktura med betalningsanstånd eller beviljar konsumenten anstånd med betalning på något annat liknande sätt (se definitionen av kreditavtal i

text: 2 § konsumentkreditlagen

text: Om krediten lämnas av någon annan än säljaren har konsumenten två avtalsförhållanden, ett med säljaren och ett med kreditgivaren. Under vissa förutsättningar är sambandet mellan avtalen dock av sådant slag att de rättigheter som konsumenten har enligt avtalet med säljaren får betydelse för kreditavtalet.

text: Om kreditgivaren har lämnat krediten på grund av en överenskommelse med säljaren är det fråga om ett s.k. kreditköp. Samma sak gäller när det visserligen inte finns någon överenskommelse mellan

text: säljaren och kreditgivaren men varan eller tjänsten anges i kreditavtalet. I dessa situationer anses förhållandet med kreditgivaren vara ett till distansavtalet anknytande kreditavtal.

text: Om konsumenten ångrar köpeavtalet vid ett kreditköp, ska kreditavtalet upphöra att gälla utan att konsumenten får åläggas någon påföljd för detta (se

text: 2 kap. 16 § distansavtalslagen

text: ). En konsekvens av

text: att konsumenten ångrar köpeavtalet är alltså att konsumenten befrias även från sina skyldigheter enligt det anknytande kreditavtalet och att de eventuella prestationer som har fullgjorts ska gå åter. Det är fråga om en automatisk återgång av det anknytande avtalet (se

text: prop. 2013/14:15 s. 95

text: och artikel 15.1 i direktivet om konsumenträttigheter). I och med att konsumenten lämnar eller sänder ett meddelande till näringsidkaren om att köpeavtalet frånträds upphör alltså både köpeavtalet och det anknytande kreditavtalet att gälla. Det krävs inte därutöver att konsumenten har returnerat varan till säljaren.

text: Avvecklingen av avtalsförhållandena sker normalt så att konsumenten skickar tillbaka varan till säljaren som ska se till att priset för varan återbetalas till konsumenten på samma sätt som när varan köptes (se

text: 2 kap. 14 § tredje stycket distansavtalslagen

text: ). Säljaren och kreditgivarens inbördes förhållanden regleras i enlighet med avtalet mellan dem.

text: Konsumentens rätt att framställa invändningar mot kreditgivaren

text: Vid kreditköp får köparen mot kreditgivarens krav på betalning framställa samma invändningar på grund av köpet som han eller hon kan göra mot säljaren. Dessutom svarar kreditgivaren lika med säljaren för att anspråk på återbetalning, skadestånd eller andra penningprestationer fullgörs, om köparen på grund av köpet har ett sådant anspråk. Kreditgivaren är dock inte skyldig att betala mer än vad som har mottagits av köparen med anledning av krediten. (Se

text: 29 § konsumentkreditlagen

text: Det krävs inte att konsumenten först har framställt sitt betalningsanspråk mot säljaren. Konsumenten kan i stället vända sig direkt mot kreditgivaren. En förutsättning är dock att konsumenten är bevarad sin rätt att göra anspråket gällande mot säljaren, något som kräver att konsumenten har iakttagit de villkor som är en förutsättning för anspråket. Kreditgivaren får alltså framställa alla de invändningar som säljaren hade kunnat göra gällande och kan alltså invända t.ex. att konsumenten inte har fullgjort sin skyldighet att reklamera eller att lämna tillbaka varan. (Se

text: prop. 1976/77:123 s. 170

text: och

text: samt

text: prop. 1991/92:83 s. 82

text: Rätten att göra gällande invändningar och anspråk genomför artikel 15.2 och 15.3 i 2008 års konsumentkreditdirektiv (2008/48:EG). Artikel 15.2 tar sikte på fall där varan eller tjänsten inte har levererats eller tillhandahållits, eller levererats eller tillhandahållit endast till en del eller inte överensstämmer med avtalet. Samtidigt framgår att medlemsstaterna ska avgöra i vilken omfattning och under vilka villkor denna rättighet ska kunna utövas. Av artikel 15.3 framgår att direktivets bestämmelser inte ska påverka nationella bestämmelser enligt vilka en kreditgivare ska ha ett solidariskt ansvar i fråga om konsumentens anspråk mot leverantören i de fall då de varor eller tjänster som köpts har finansierats genom ett kreditavtal.

text: Vid genomförandet av direktivet ansågs det inte finnas anledning att ändra den ordning som i dessa avseenden gällde sedan tidigare. Den nuvarande regleringen överfördes oförändrad till den nya lagen (se

text: prop. 2009/10:242 s. 77

text: ). De invändningar som lagstiftaren har haft i åtanke i första hand är påståenden om kontraktsbrott på säljarens sida. Det framgår emellertid att invändningarna också kan grundas på mer allmänna regler och att konsumenten kan hävda att det finns en rätt att häva avtalet eller att konsumenten av annan anledning inte är skyldig att stå fast vid köpet, t.ex. därför att det är ogiltigt enligt allmänna avtalsrättsliga regler (se

text: prop. 1976/77:123 s. 169

text: och

text: ). Uttalandena talar alltså för att köparens rätt att göra gällande invändningar och anspråk inte är begränsad till frågor om fel eller dröjsmål eller till anspråk grundade på förhållanden av just det slaget. Slutsatsen får även stöd av rättsfallet

text: NJA 2014 s. 978

text: , där Högsta domstolen bedömde att konsumenten hade en på allmänna principer grundad stoppningsrätt som hon kunde göra gällande mot en fristående kreditgivare.

text: Konsumentens ångerrätt har ett nära samband med köpeavtalet och syftar till att tillgodose det särskilda behov av konsumentskydd som har ansetts finnas just vid distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Enligt nämndens bedömning är ångerrätten en rättighet som kan läggas till grund för invändningar och anspråk enligt

text: 29 § konsumentkreditlagen

text: . Om konsumenten vid ett kreditköp har ångrat köpet av en vara bör konsumenten alltså kunna välja att vända sig till kreditgivaren med krav på återbetalning av priset för varan, förutsatt att konsumenten har iakttagit de villkor som är en förutsättning för anspråket mot säljaren. I detta ligger att konsumenten ska ha utövat sin ångerrätt i förhållande till säljaren i enlighet med vad som gäller enligt

text: distansavtalslagen

text: Om säljaren inte medverkar till att konsumenten kan fullgöra sina skyldigheter

text: Som framgår av det föregående måste konsumenten lämna eller sända ett ångermeddelande till säljaren för att det anknytande kreditavtalet ska upphöra att gälla i enlighet med

text: 2 kap. 16 § distansavtalslagen

text: . När det gäller

text: 29 § konsumentkreditlagen

text: tillkommer kravet att konsumenten ska ha fullgjort det som ankommer på honom eller henne i förhållande till säljaren för att anspråket ska aktualiseras eller invändningen kvarstå. Detta får anses innebära att konsumenten, när köpet avser en vara och något annat inte har avtalats, inte har rätt att få en återbetalning av kreditgivaren med stöd av

text: 29 § konsumentkreditlagen

text: med mindre än att säljaren har tagit emot varan från konsumenten eller konsumenten visat att varan har sänts tillbaka (se

text: 2 kap. 14 § andra stycket distansavtalslagen

text: En förutsättning för att konsumenten ska komma i kontakt med säljaren är att denna tillhandahåller telefonnummer, adress, e-postadress eller andra kontaktuppgifter. Därför är säljaren skyldig att ge konsumenten sådan och annan liknande information innan ett avtal ingås (se

text: 2 kap. 2 § första stycket 2 distansavtalslagen

text: ). I praktiken lär konsumenten inte kunna skicka eller lämna ett ångermeddelande med mindre än att säljaren fullgör sin skyldighet att lämna uppgifter av det slaget. Utan tillgång till en postadress kan konsumenten i normalfallet inte heller lämna eller sända tillbaka varan till säljaren.

text: En parts passivitet anses i vissa fall leda till att parten förlorar en rättighet. Så kan fallet vara när en part ger motparten intrycket att han har eftergett sin rätt. Av betydelse kan vara om partens agerande ger motparten fog att uppfatta detta som att parten avstår från att göra sin rätt gällande. (Se t.ex. ”Restaurang Pelé”

text: NJA 2002 s. 630

text: och ”Leksaksaffären i Vimmerby”

text: NJA 2018 s. 171

text: .) Beroende på omständigheterna bör en säljares underlåtenhet att tillhandahålla kontaktuppgifter eller information om den adress till vilken en vara ska återsändas, kunna anses innebära att säljaren har eftergett sin rätt att få ett ångermeddelande eller sin rätt att få tillbaka varan. Om konsumenten har gjort rimliga ansträngningar för att få tag på kontaktuppgifter till säljaren utan att lyckas, bör konsumenten ha rätt att frånträda avtalet utan att ha lämnat ett meddelande till säljaren.

text: Detta påverkar i förekommande situationer även kreditgivaren eftersom säljarens underlåtenhet att tillhandahålla kontaktuppgifter får till följd att även exempelvis ett anknytande avtal upphör att gälla trots att konsumenten inte har lämnat ett ångermeddelande till säljaren.

text: Bedömningen i detta fall

text: Av utredningen i ärendet framgår att RN beställde två klänningar på internet den 4 juli 2023 och att hon fick klänningarna den 14 juli 2023. Vidare framgår att RN samma dag som hon mottog klänningarna meddelade säljaren att hon ville frånträda avtalet. Det står därmed klart att hon ingick ett distansavtal med säljaren av varorna och att hon inom ångerfristen har utövat sin ångerrätt i förhållande till säljaren.

text: Av utredningen framgår vidare att RN skulle betala klänningarna med faktura via företaget och att företaget ställde ut en faktura med ett betalningsanstånd till henne. Nämnden drar i enlighet med detta slutsatsen att företaget har lämnat RN en kredit och att det är fråga om ett kreditköp.

text: Vidare framgår att företaget avstod från att göra fakturan gällande under en tid men att företaget den 17 oktober 2024 beslutade att den skulle betalas och att RN därefter betalade det fakturerade beloppet.

text: Nämnden konstaterar att det förhållandet att RN utövade sin ångerrätt i förhållande till säljaren enligt

text: 2 kap. 16 § distansavtalslagen

text: fick till följd att även kreditavtalet med företaget upphörde att gälla. Detta innebär att företaget inte har haft rätt att kräva RN på betalning. Företaget ska därför redan av detta skäl rekommenderas att återbetala det mottagna beloppet. Som framgått saknar det vid den bedömningen betydelse om klänningarna har sänts tillbaka till säljaren på det sätt som sägs i

text: Nämnden tar härefter ställning till om RN också med stöd av

text: 29 § konsumentkreditlagen

text: har rätt att återfå betalningen.

text: Som redogjorts för har en köpare vid ett kreditköp rätt att framställa invändningar på grund av köpet mot kreditgivaren. Om köparen på grund av köpet har anspråk på återbetalning, skadestånd eller annan penningprestation mot säljaren, svarar kreditgivaren som sagt solidariskt med säljaren för att anspråket fullgörs.

text: RN har gett in ett kvitto som visar att hon den 14 juli 2023 lämnade in ett paket till Postnord som skulle skickas till den adress säljaren hade uppgett. Det är alltså visat att klänningarna har sänts tillbaka till säljaren på det sätt som sägs i

text: . Säljaren är därför skyldig att betala tillbaka det belopp som RN har betalat för klänningarna. Det förhållandet att säljaren eventuellt inte har tagit emot varorna medför ingen annan bedömning. Enligt nämndens praxis står säljaren risken för varan när konsumenten har avlämnat den för återtransport (se t.ex. nämndens beslut i ärende 2017-11943).

text: Enligt

text: 29 § andra stycket konsumentkreditlagen

text: svarar företaget solidarisk med säljaren för skyldigheten att återbetala det belopp som RN har betalat för klänningarna. RN har alltså, även med stöd av den bestämmelsen, rätt att rikta sitt krav på återbetalning av priset för varorna direkt till företaget.

text: Företaget ska därför rekommenderas att återbetala det begärda beloppet till RN.


title: En konsument hade köpt 100 tujaplantor på företagets webbplats. Hon kontaktade företaget och meddelade att hon ångrade köpet samma dag som plantorna levererades. ARN prövade frågan om plantorna omfattades av undantaget för varor som snabbt kan försämras eller bli för gamla i 2 kap. 11 § punkten 4 lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler (distansavtalslagen). ARN konstaterade att tujaplantor inte försämras på det sätt som snittblommor och liknande färska blommor försämras och kom därför fram till att undantaget inte var tillämpligt. Konsumenten hade därför rätt att ångra köpeavtalet.

text: AVT begärde att få frånträda avtalet och lämna tillbaka tujorna och att företaget skulle förse henne med nya kartonger för återtransporten.

text: I sin anmälan till nämnden uppgav AVT följande. Hon beställde 100 smaragdtujor men fick i stället hemleverans av Brabanttujor. På företagets hemsida såldes en jättefin sort av Smaragdtuja med ljusgrön färg som hon ville ha. Smaragd är en helt annan sort än Brabant. Brabants blad är hårda och växer snabbt. Man behöver klippa oftare om man jämför med Smaragd, plus att färgen inte är den som hon ville ha. Brabant är mörkgrön.

text: Tujorna kostade 148kr/st. totalt pris 14 800 kr. De levererades den 31 maj 2023. Hon kontaktade företagets kundtjänst samma dag som hon fick varorna. Företaget sa att de skulle ordna returtransport. Hon väntade cirka en vecka, men när företaget inte hört av sig, kontaktade hon företaget igen. Då meddelade företaget att de inte tar tillbaka växter.

text: Hon har kontaktat kundtjänst flera gånger om att hon önskade lämna tillbaka tujorna. Tujor av sorten Brabant säljs till ett mycket billigare pris av andra företag, 69 kr. Men hon ville köpa Smaragdtujorna och betalade därför ett högre pris.

text: Tyvärr ordnade inte företaget någon transport. En del av tujorna är döda efter sommaren som var mycket varm. De har stått i kartonger utan att bli vattnade i ett par veckor. Företaget behöver skicka nya kartonger till henne så att hon kan skicka tillbaka tujorna, eftersom de har varit ute i regn och snö så kartongerna har blivit förstörda. Om företaget inte vill ta tillbaka dem så måste de kunna sänka priset. De har stått ute så länge, mer än hälften är döda.

text: Företaget motsatte sig kravet.

text: I sitt svar till nämnden uppgav företaget följande. Produkten som levererats stämmer överens med det som är beställt. Ingen ångerrätt erbjuds vid köp av växter.

text: Att färgen på plantorna AVT har mottagit skiljer sig aningen från hemsidan beror både på att färgåtergivningen på skärmar inte stämmer överens med verkligheten och att bilden på företagets hemsida är på fullvuxna plantor. Eftersom det är en Thuja occidentalis 'Brabant' som har beställts och mottagits är bladen tjocka så att häcken blir tät och ett bra insynsskydd vilket framgår på företagets hemsida.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning

text: Är det fel på varan?

text: Konsumentköplagen

text: är tillämplig på tvisten. En vara är felaktig enligt den lagen bl.a. om varan inte motsvarar det som anges om den i köpeavtalet. Den är också felaktig om den inte uppfyller de krav som en köpare kan förväntas ha på varor av samma slag (

text: 4 kap.

text: och

text: 2 §§

text: ). Det kan exempelvis handla om brister i hållbarhet, material eller funktion. Det är köparen som måste bevisa att det är fel på varan.

text: Enligt lagen ansvarar säljaren för fel som fanns på varan när den avlämnades till köparen, även om felet visar sig först senare (s.k. ursprungligt fel). Ett fel som visar sig inom de första två åren från leveransen ska anses ha funnits vid leveransen om säljaren inte kan bevisa motsatsen eller om detta är oförenligt med varans eller felets art (4 kap. 14 och 17 §§). Det innebär att både vilken slags vara och vilken typ av fel det är har betydelse för om felet ska anses vara ursprungligt eller inte.

text: Om varan är felaktig och säljaren ansvarar för felet kan köparen ha rätt till bl.a. avhjälpande, prisavdrag, hävning och skadestånd.

text: Nämnden har tagit del av den bevisning som har skickats in i ärendet. Av den faktura som AVT har gett in framgår att beställningen avser tujor av sorten Brabant. Inte heller av annan bevisning framgår det enligt nämndens mening att AVT har beställt tujor av någon annan sort än den hon har fått. Hennes krav kan därför inte bifallas på den grunden.

text: Har AVT rätt att ångra köpet?

text: AVT har köpt tujorna via internet. Nämnden prövar därför om reglerna om ångerrätt i lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler (

text: distansavtalslagen

text: ) är tillämpliga på tvisten. Enligt lagen har konsumenten en ångerrätt. Ångerrätten gäller dock inte för sådana varor som snabbt kan försämras eller blir för gamla (

text: 2 kap. 10 §

text: och

text: 11 §

text: punkten 4).

text: Av EU-kommissionens tillkännagivande Vägledning om tolkningen och tillämpningen av

text: Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU

text: om konsumenträttigheter (5.11.3) framgår följande: ”Snabbt kan försämras eller bli för gamla” är en egenskap hos den berörda varan som kan bedömas objektivt. Följande är uppenbara exempel på varor som snabbt kan försämras eller bli för gamla (…): livsmedel med kort hållbarhet, inbegripet sådana som ska förvaras kylda, mat som hämtas eller levereras från restauranger, färska blommor”.

text: I tillkännagivandet anges vidare att växter har naturligt en begränsad livslängd då deras egenskaper förblir bevarade. Det krävs att någon (till exempel transportföretaget eller konsumenten) gör något aktivt för att bevara växternas egenskaper, och det gör i princip växter objektivt annorlunda än andra varor (som textilier, elektronisk utrustning och liknande). Dessa andra varor lär inte snabbt försämras eller bli för gamla om de förvaras under lämpliga förhållanden och det enda som konsumenten behöver göra för att inte hållas ansvarig är att se till att de inte utsätts för onormala förhållanden innan de skickas tillbaka. Vilken omvårdnad växter behöver för att deras egenskaper ska bevaras under en längre tid, även då konsumenten skickar tillbaka dem, måste därför bedömas från fall till fall. Det är alltså bara i de fall då växterna i fråga inte snabbt kan försämras eller bli för gamla som ångerrätten bör gälla.

text: Nämnden har i tidigare avgöranden (se bl.a. 2022-13746) kommit fram till att Kommissionens uttalanden innebär att buskar och liknande som är fleråriga normalt sett inte omfattas av undantaget i 2 kap. 11 § punkten 4, då de till sin natur inte är sådana att de snabbt kan försämras och bli dåliga på samma sätt som snittblommor kan.

text: Nämnden anser inte att det har framkommit att de tujaplantor som AVT har beställt är sådana som kan snabbt kan försämras på det sätt som snittblommor och liknande färska blommor kan försämras. Nämnden finner därför sammantaget att de nu aktuella växterna inte omfattas av något av undantagen i 2 kap. 11 § punkten 4. De omfattas inte heller av något annat undantag.

text: Att företaget i sina avtalsvillkor har angett att växter är undantagna från ångerrätten saknar betydelse. Villkor som ger konsumenten ett sämre skydd än vad

text: distansavtalslagens

text: bestämmelser gör, är nämligen ogiltiga och får inte tillämpas (

text: 1 kap. 4 § distansavtalslagen

text: ). Varan omfattas alltså av ångerrätt. AVT har ångrat köpet i rätt tid.

text: Är AVT ersättningsskyldig för värdeminskningen?

text: Om konsumenten ångrar köpet ska han eller hon lämna eller sända tillbaka varan till företaget, som ska betala tillbaka vad konsumenten har betalat till företaget (2 kap. 13 och 14 §§). Om konsumenten utövar sin ångerrätt ska konsumenten ersätta företaget för varans värdeminskning, i den

text: mån den beror på att konsumenten hanterat varan i större omfattning än som varit nödvändigt för att fastställa dess egenskaper eller funktion. Ersättningsskyldigheten förutsätter dock att konsumenten har fått information om huruvida och under vilka förutsättningar det finns en ångerrätt, tidsfristen och övriga villkor för ångerrätten, hur ångerrätten utövas samt att det finns ett standardformulär för utövande av ångerrätten och hur konsumenten kan ta del av det (se 2 kap. 15 § 2 jämfört med 2 § första stycket 9 och 3 §).

text: Av EU-kommissionens tillkännagivande framgår att det har varit AVT:s ansvar att se till att tujorna inte har utsatts för onormala förhållanden innan de skickas tillbaka. Av vad AVT har anfört framgår det att en del av tujorna dog under sommaren 2023 då de stod i kartonger utan att bli vattnade i ett par veckor. I sin anmälan till nämnden den 12 februari 2024 skriver AVT att det är mer än hälften som är döda.

text: Nämnden konstaterar dock att företaget inte har lämnat den information om ångerrätten som lagen föreskriver. Eftersom företaget inte har fullgjort sin informationsskyldighet gentemot AVT har företaget, enligt

text: distansavtalslagens

text: bestämmelser, inte rätt till ersättning för varans eventuella värdeminskning. Detta innebär att AVT har rätt att få tillbaka hela det belopp som hon har betalat till företaget. AVT är dock skyldig att först lämna eller skicka tillbaka varorna till företaget om företaget vill ha tillbaka dem. Eftersom det inte framgår att information lämnats före köpet om konsumentens skyldighet att svara för returkostnaden om denne ångrar avtalet är företaget skyldigt att stå för denna kostnad.


title: Den fråga som ARN hade att besvara var om banken haft särskilda skäl att säga upp ett betalkonto med grundläggande funktioner. ARN konstaterade att bristande kundkännedom inte i sig räcker som grund för uppsägning. Enligt penningtvättsregelverket är banker skyldiga att vidta en rad åtgärder för att skaffa sig tillräcklig kundkännedom. Eventuella kundkännedomsfrågor ska vara tydliga så att konsumenten förstår vilka uppgifter och underlag som krävs. Om svaren inte är tillräckliga, bör banken följa upp med kompletterande frågor. Först när banken, trots sådana åtgärder, inte har förutsättningar att i rimlig utsträckning upptäcka och förhindra misstänkta transaktioner kan affärsförbindelsen behöva avslutas. När det gäller spelrelaterade transaktioner framhöll ARN att dessa kan användas för att dölja pengar från brottslig verksamhet. ARN konstaterade dock att annat inte framkommit än att konsumenten efter bästa förmåga hade lämnat förklaringar till de transaktioner som banken frågat om. Det framgick inte att banken hade undersökt spelens karaktär närmare, exempelvis genom att hämta in underlag om spelens återbetalningsprocent eller om gjorda vinster. ARN bedömde därför att det inte var visat att banken inte hade och inte heller kunde skaffa sig tillräcklig kundkännedom. Det fanns därför inte särskilda skäl att säga upp kontot.

text: DM begärde tillgång till sina konton i banken.

text: I sin anmälan till nämnden uppgav DM följande. Han fick ett brev från Länsförsäkringar Bank AB där de frågade om transaktioner på hans lönekonto. Det rör sig om flera små swishöverföringar mellan honom och hans dotter samt transaktioner till och från nätbaserade spelbolag. Han svarade banken och förklarade att transaktionerna är tydligt märkta och att inga konstigheter förekommer. Han förväntade sig ett svar från banken som skulle förklara vad de ville att han skulle förtydliga. Han har inte gjort något fel. Han har försökt kommunicera med banken för att få klarhet i situationen, men har inte fått någon hjälp eller förklaring från deras sida. Han har också omfattande försäkringar hos banken, vilket gör situationen ännu mer kritisk för honom. Han är orättvist behandlad och vill ha sina konton och tjänster återställda. Banken motsatte sig kravet. I sitt svar till nämnden uppgav banken följande. Banken uppmärksammade en rad transaktioner på DM:s konto som var kopplade till försäljning av kläder, swishbetalningar från barn, samt transaktioner till och från casinon och privatpersoner med meddelanden kopplade till spel. Banken begärde förklaringar och underlag från DM för att styrka dessa transaktioner, men mottog inga sådana dokument. Utan tillräcklig kundkännedom kunde banken inte hantera risken för penningtvätt och bedömde att de var tvungna att avsluta affärsförbindelsen.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning.

text: Konsumenters rätt till betalkonton med grundläggande funktioner

text: En bank får som huvudregel inte vägra en konsument att öppna ett betalkonto med grundläggande

text: funktioner som banken tillhandahåller andra konsumenter, om konsumenten är lagligen bosatt inom EES (se 4 a kap. 1 § lagen, 2010:751, om betaltjänster). En bank får heller inte säga upp ett avtal om ett sådant betalkonto annat än om vissa särskilt angivna förutsättningar är uppfyllda (se 4 a kap. 9 § samma lag).

text: En av de förutsättningar som ger banken rätt att säga upp ett kontoavtal är att konsumenten avsiktligt har använt betalkontot för olagliga ändamål. En annan är att särskilda skäl föreligger (se 4 a kap. 9 § första stycket 4 samma lag).

text: Av lagmotiven framgår att möjligheten att säga upp ett avtal om betalkonto på grunden särskilda skäl endast bör komma i fråga i undantagsfall. Det sägs att lagliga hinder bör innefattas i begreppet men att det ytterst är en fråga för rättstillämpningen vad som i det enskilda fallet utgör särskilda skäl. Vidare framgår av lagmotiven att endast det faktum att det föreligger en misstanke om penningtvätt eller finansiering av terrorism inte ensamt bör kunna utgöra en grund för uppsägning av ett betalkonto men att det ytterst är penningtvättsregelverket som sätter ramen för vilka åtgärder som ett kreditinstitut kan behöva vidta. (Se

text: prop. 2016/17:129 s. 39

text: Penningtvättsregelverkets kundkännedomskrav

text: Det som ytterst sätter gränsen för bankers skyldighet att tillhandahålla konsumenter ett betalkonto med grundläggande funktioner är att en bank inte får upprätthålla en affärsförbindelse, om den inte har tillräcklig kännedom om kunden i två avseenden. Den kännedom som avses rör bankens möjligheter att dels kunna hantera risken för penningtvätt eller finansiering av terrorism som kan förknippas med kundrelationen, dels övervaka och bedöma kundens aktiviteter och transaktioner, bl.a. i syfte att upptäcka transaktioner som kan antas ingå som ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism (se 3 kap. 1 § och 4 kap. 1 § första stycket 3 lagen, 2017:630, om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism).

text: Banker är enligt regelverket skyldiga att vidta en rad åtgärder för att skaffa sig tillräcklig kundkännedom. De ska inhämta information om affärsförbindelsens syfte och art samt lägga informationen till grund för en bedömning av vilka aktiviteter och transaktioner som kunden kan förväntas vidta och genomföra inom ramen för affärsförbindelsen och den risk för penningtvätt eller finansiering av terrorism som kan förknippas med kundrelationen (se 3 kap. 12 § samma lag).

text: Tanken är att bankerna ska vidta åtgärder i syfte att uppnå kundkännedom i en sådan omfattning att risken för penningtvätt och finansiering av terrorism i den enskilda kundrelationen kan hanteras, det vill säga hållas på en acceptabel nivå (se

text: prop. 2016/17:173 s. 254

text: ). Vilka åtgärder för kundkännedom som ska vidtas varierar i princip beroende bl.a. på hur omfattande risken för penningtvätt och finansiering av terrorism som kan förknippas med kundrelationen bedöms vara. Om risken bedöms vara hög, ska särskilt omfattande kontroller, bedömningar och utredningar göras (se 3 kap. 16 § samma lag). Som exempel på särskilt omfattande kontroller nämns i lagmotiven en högfrekvent fortlöpande uppföljning av affärsförbindelsen (se

text: prop. 2016/17:173 s. 529

text: ). Som framgår av lagmotiven kan en affärsrelation upprätthållas även om en förhöjd risknivå föreligger men detta förutsätter att verksamhetsutövaren, efter kompletterande åtgärder för kundkännedom och en förstärkt

text: övervakning av affärsförbindelsen, bedömer sig ha tillräckliga möjligheter att upptäcka och förhindra eventuella framtida misstänkta transaktioner (se

text: prop. 2016/17:173 s. 299

text: Särskilda skäl när banken inte har tillräcklig kundkännedom

text: Banker förutsätts alltså vidta åtgärder i syfte att uppnå kundkännedom i en sådan omfattning att risken för penningtvätt och finansiering av terrorism i den enskilda kundrelationen kan hållas på en acceptabel nivå.

text: En bank är alltså inte förhindrad att upprätthålla en kundrelation endast av det skälet att det föreligger en misstanke om penningtvätt eller finansiering av terrorism. Det är som sagt endast vid bristande kundkännedom som banken inte får upprätthålla en affärsförbindelse.

text: Banken har inte heller rätt att säga upp ett avtal om betalkonto med grundläggande funktioner så snart den inte har tillräcklig kundkännedom. Banken är ju skyldig att vidta åtgärder i syfte att uppnå en betryggande kundkännedom. I detta ligger bl.a. att kundkännedomsfrågor som banken ställer bör vara preciserade och avfattade på ett sådant sätt att konsumenten får klart för sig hur detaljerade och utförliga redogörelser som krävs i olika avseenden liksom vilka konkreta underlag som är nödvändiga att presentera. I regel får det även anses ankomma på banken att, om den anser att de svar som konsumenten lämnar inte är tillräckliga, följa upp dessa med kompletterande frågor och anvisningar. Det är först när banken inte ens genom sådana åtgärder, i förekommande fall inbegripet en högfrekvent fortlöpande uppföljning av affärsförbindelsen, har förutsättningar att i rimlig utsträckning upptäcka och förhindra misstänkta transaktioner som penningtvättsregelverket hindrar banken från att upprätthålla affärsförbindelsen (se

text: prop. 2016/17:173 s. 2991

text: ). I sådana fall får det anses föreligga särskilda skäl att säga upp ett kontoavtal.

text: Det är banken som har bevisbördan för att de omständigheter som ligger till grund för en uppsägning föreligger.

text: Bedömningen i detta fall

text: Av utredningen framgår att DM har tagit emot ett förhållandevis stort antal swishbetalningar på sitt konto. Det framgår även att flera transaktioner har förekommit som har kopplingar till spel, bl.a. på nätcasinon.

text: Enligt nämndens mening ska beaktas att swishbetalningar samt insättningar till och uttag från spelkonton kan användas för att dölja att pengar härrör från brott eller brottslig verksamhet (t.ex. narkotikaförsäljning).

text: Det framgår av utredningen att banken har frågat DM om de nämnda transaktionerna. Hur frågorna har varit avfattade framgår emellertid inte. Det framgår inte heller att banken har efterfrågat konkreta underlag. DM har svarat att de transaktioner som kommer från hans dotters konto avser försäljningar av begagnade kläder. Det framgår av transaktionsmeddelanden att många överföringar avser försäljning av jeans, sneakers, t-shirt och liknande. De rör sig om ett 40-tal transaktioner. I fråga om de spelrelaterade transaktionerna har DM svarat att de avser spel på nätet, något som han ägnade sig åt i viss omfattning tidigare men som har nu har slutat med. Banken har inte ställt några kompletterande frågor eller lämnat några närmare anvisningar.

text: 1 Se även

text: skäl 47

text: i

text: Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/92/EU av den 23 juli 2014

text: om jämförbarhet för avgifter som avser betalkonto, byte av betalkonto och tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner. Där framgår att ett avtal om betalkonto får sägas upp vid bristande efterlevnad av lagstiftning om penningtvätt och finansiering av terrorism men att det inte utgör ett beaktansvärt skäl att förfarandet för att kontrollera att lagstiftningen följs är alltför betungande eller dyrt.

text: Nämnden beaktar att DM inte har förklarat varför hans dotter sätter in pengarna på hans konto. Dessutom får antalet transaktioner anses vara fler än vad som normalt förekommer när någon säljer sina begagnade kläder. Samtidigt ska beaktas att det inte framgår av utredningen att banken har vidtagit några åtgärder som särskilt tar sikte på att skaffa sig närmare information om dessa och

text: liknande förhållanden. Det som har framkommit ger enligt nämndens mening inte belägg för annat än att överföringarna är hänförliga till kläder som DM:s dotter har sålt. I fråga om transaktionerna hänförliga till spel ska noteras att det inte framgår av utredningen huruvida banken har vidtagit några åtgärder för att närmare undersöka spelens karaktär, t.ex. genom att hämta in underlag om spelens återbetalningsprocent eller om gjorda vinster. Annat framgår heller inte än att DM efter bästa förmåga har besvarat de frågor som banken har ställt.

text: Mot bakgrund av dessa förhållanden kommer nämnden till slutsatsen att det inte är visat att banken inte har och inte heller kan skaffa sig tillräcklig kundkännedom. Det är således inte visat att det har funnits särskilda skäl för att säga upp DM konton. Banken ska därför rekommenderas att återställa DM:s betalkonton med grundläggande funktioner.


title: En resenär hade köpt en resa, från Los Angeles till Arlanda via London, av Flygbolaget A (ett s.k. EG-lufttrafikföretag). Hela resan omfattades av en och samma bokning och samtliga flygningar utfördes av andra flygbolag än Flygbolaget A. Försening uppstod på första sträckan som utfördes av Flygbolaget B (inte ett EG-lufttrafikföretag). Med beaktande av bl.a. EU-domstolens dom i mål C-561/20 kom ARN fram till att Flygbolaget B var utförande flygbolag samt att eftersom resenären reste från ett land utanför EU var EU-förordning 261/2004 inte tillämplig. Däremot hade resenären, enligt Montrealkonventionen, rätt till ersättning för merkostnader som uppstod på grund av förseningen. Flygbolaget A, som sålde resan, rekommenderades därför att ersätta resenärens utlägg för mat och parkering.

text: ASB begärde, för sig och två medpassagerare, dels standardiserad ekonomisk kompensation enligt artikel 7.1 i EU-förordning 261/2004 med totalt 1 800 euro (600 euro per person), dels ersättning med totalt 149,36 euro varav, 5,31 euro för förlängd parkering på Arlanda, 67,73 euro för frukost på Heathrow och 76,32 euro för mat på flygplatsen i Los Angeles.

text: I sin anmälan till nämnden uppgav ASB följande. De hade av Flygbolaget A köpt en resa från Los Angeles till Arlanda via London. Båda flygningarna hade nummer med Flygbolaget A:s prefix. Flygningen från Los Angeles försenades, varför de missade sin anslutande flygning från London till Arlanda. Enligt fastställd tidtabell skulle de ankomma till Arlanda kl. 19.05 den 1 juli. De ankom kl. 14.55 den 2 juli.

text: Flygbolaget A motsatte sig kravet.

text: I sitt svar till nämnden uppgav Flygbolaget A följande. Flygningen XX4092/XX138 från Los Angeles till London, vilken utfördes av Flygbolaget B, försenades. På grund av förseningen missade passagerarna sin anslutande flygning XX5936/XX786 från London till Arlanda, vilken utfördes av Flygbolaget C. Passagerarna ombokades av Flygbolaget B till XX7190 från London till Arlanda den 2 juli. Eftersom ingen av flygningarna utfördes av Flygbolaget A kan ett krav på standardiserad ekonomisk kompensation och utebliven assistans enligt EU-förordningen inte riktas mot detta flygbolag.

text: Flygbolaget B motsatte sig kravet.

text: I sitt svar till nämnden uppgav Flygbolaget B följande. Den flygning som försenades, XX138, gick mellan Los Angeles och London, dvs. från en flygplats i tredjeland till en flygplats inom unionen. Flygningen utfördes av Flygbolaget B, som inte är ett EG-lufttrafikföretag. Bestämmelserna i EU-förordning 261/2004 är därför inte tillämpliga. Eftersom passagerarna missade sin anslutande flygning bokades de om till XX778 från London till Arlanda den 2 juli.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning

text: Utgångspunkter

text: ASB begär standardiserad ekonomisk kompensation samt ersättning för mat i Los Angeles, frukost i London och förlängd parkering på Arlanda. Eftersom standardiserad ekonomisk kompensation enbart kan utgå enligt EU-förordning 261/2004 (artikel 7.1) och passagerare också kan ha rätt till ersättning för mat och förfriskningar enligt denna förordning (artikel 9.1.a), har nämnden inledningsvis att ta ställning till om förordningen är tillämplig på tvisten.

text: EU-förordning 261/2004 är inte tillämplig

text: Ärendet gäller en flygresa från Los Angeles till Arlanda via London. Flygningarna från Los Angeles till London och från London till Arlanda omfattas av en enda bokning. De utgör därför direkt anslutande flygförbindelser i förordningens mening, och ska enligt EU-domstolen betraktas som en enhet vid bedömningen av rätten till ersättning enligt EU-förordning 261/2004, dvs. som en enda flygning från Los Angeles till Arlanda. Vid direkt anslutande flygförbindelser är den slutliga bestämmelseorten densamma som bestämmelseorten för den sista flygningen.

text: Ett krav på standardiserad ekonomisk kompensation kan enbart riktas mot det flygbolag som i förordningens mening utfört flygningen. Det är i ärendet klarlagt att avtalet om flygningen från Los Angeles till Arlanda via London har ingåtts med Flygbolaget A. Flygningarna från Los Angeles till London respektive från London till Arlanda har dock utförts av Flygbolaget B och Flygbolaget C. Flygbolaget A har således inte utfört flygningen på någon av sträckorna. I domen i

text: mål C-561/20

text: har EU-domstolen uttalat att i en situation där det flygbolag med vilket avtalet om flygningen ingåtts inte utför någon del av flygningen, utan denna i sin helhet utförs av ett annat flygbolag, ska detta sistnämnda flygbolag anses utföra flygningen för det avtalsslutande flygbolagets räkning och vara det flygbolag mot vilket krav enligt förordningen ska riktas. Detta gäller enligt domstolen trots att inget avtal finns mellan passagerarna och detta flygbolag. Det är enligt domstolen tillräckligt att det finns ett avtal mellan det flygbolaget och det flygbolag som har ingått avtalet om flygningen med passagerarna. Både i nu aktuellt ärende och i målet

text: har flygningen genomförts inom ramen för ett avtal om gemensam linjebeteckning. Av detta följer att det flygbolag som utför den sträcka där incidenten (förseningen) inträffar är det flygbolag mot vilket ett krav enligt förordningen ska riktas i ett sådant fall där det flygbolag som ingått avtalet med passagerarna om flygningen inte utför någon del av denna och det finns ett avtal om gemensam linjebeteckning mellan flygbolagen. Eftersom den i ärendet aktuella förseningen inträffat på den sträcka som utförts av Flygbolaget B är detta det flygbolag som i förordningens mening utfört flygningen och mot vilket krav enligt förordningen ska riktas i det nu aktuella ärendet. Vid flygningar från en flygplats belägen i ett tredjeland till en flygplats belägen inom unionen är emellertid EU-förordningen tillämplig bara under förutsättning att det flygbolag som utför flygningen är ett EG-lufttrafikföretag (se artikel 3.1). Eftersom passagerarna i det aktuella fallet har flugit från Los Angeles till Arlanda och då Flygbolaget B inte är ett EG-lufttrafikföretag är EU-förordningens bestämmelser inte tillämpliga i ärendet. ASB:s krav ska därför avslås till den del det gäller standardiserad ekonomisk kompensation. Hans krav på ersättning för kostnader för mat och förfriskningar under väntetiden kan alltså inte heller prövas enligt bestämmelserna i förordningen.

text: Kravet avseende merkostnader ska delvis bifallas

text: Vad gäller ASB:s krav på ersättning för mat i Los Angeles, frukost i London och extra parkering på Arlanda gör nämnden följande bedömning. Eftersom passagerarna anlänt försenade till sin slutliga bestämmelseort Arlanda är bestämmelserna i Montrealkonventionen tillämpliga. Enligt artikel 19 i denna konvention ansvarar transportören för skador till följd av försenad lufttransport av passagerare. Flygbolaget ansvarar dock inte om det bevisar att skadorna inte har kunnat undvikas med rimliga åtgärder. Någon bevisning som visar det har varken Flygbolaget A eller Flygbolaget B gett in i ärendet. Flygbolagen är därför i princip skyldiga att betala skadestånd till passagerarna.

text: Skadeståndet ska avse den merkostnad som drabbat passagerarna till följd av förseningen.

text: Se t.ex. EU-domstolens dom i

text: mål C-502/18

text: När det gäller det av ASB åberopade kvittot på 51,17 US-dollar framgår att denna kostnad uppstått mer än två timmar före den ursprungliga avgångstiden från Los Angeles. I ärendet har inte visats att den kostnaden beror på den försenade lufttransporten. Någon ersättning kan därför inte utgå för denna utgift. Vad gäller utgifterna för måltider i Los Angeles i övrigt får dessa anses skäliga i förhållande till

text: väntetiden. Dessa utgifter bedömer nämnden som merkostnader för passagerarna. Av ingivna kvitton framgår att kostnaden för dessa måltider var sammanlagt 64,46 US-dollar. ASB har alltså rätt till ersättning i den delen.

text: När det gäller utgifterna för mat i London konstaterar nämnden att passagerarna om de ankommit till sin slutdestination i rätt tid skulle ha kunnat äta frukost hemma. Nämnden anser därför att en del av kostnaden för måltiden i London utgör en merkostnad för passagerarna. Nämnden bedömer att merkostnaden kan uppskattas till såsom skäligt ansedda 450 kr. ASB har alltså rätt till ersättning med det beloppet.

text: Eftersom den förlängda parkeringen på Arlanda är en naturlig följd av den försenade lufttransporten ska ASB också få ersättning för kostnaden för den förlängda parkeringstiden. Enligt ingivet kvitto uppgår den kostnaden till 60 kr.

text: Flygbolaget A bär skadeståndsansvar som avtalsslutande transportör

text: Frågan är då vilket flygbolag som enligt Montrealkonventionen är skyldigt att betala skadeståndet till ASB?

text: I Montrealkonventionen finns i kapitel V bestämmelser för sådana fall då lufttransporten utförts av någon annan än den avtalsslutande transportören. Där anges bl.a. att den avtalsslutande transportören (i det aktuella fallet Flygbolaget A) ansvarar för hela transporten och att den faktiska transportören (i detta fall Flygbolaget B) ansvarar för de delar av transporten som denne utför (se artiklarna 39 och 40 i konventionen). Av artikel 41 i konventionen framgår att de båda transportörerna har ett gemensamt skadeståndsansvar gentemot passagerarna. Av artikel 45 följer att passagerare kan välja att rikta sitt anspråk mot en av transportörerna eller mot båda. Eftersom ASB ursprungligen i sin anmälan till nämnden enbart riktat sina krav mot Flygbolaget A, uppfattar nämnden det som att han i första hand riktar sitt krav på ersättning mot detta flygbolag. Flygbolaget A ska därför rekommenderas att betala totalt 510 kr och motvärdet av totalt 64,46 US-dollar till ASB och hans medpassagerare.


title: En resenär hade bokat en flygbiljett genom en resebyrå. Innan avresa fick resenären information från resebyrån om att flygningen hade ställts in, vilket inte var rätt eftersom flygningen genomfördes. Frågan som ARN hade att bedöma var om flygbolaget kunde hållas ansvarig för den felaktiga informationen som resebyrån lämnat i likhet med vad som gäller för när felaktig information lämnats av en paketresearrangör (jfr EU-domstolens dom i de förenade målen C-650/23, Hembesler, och C-705/23 Condor Flugdienst). ARN kom fram till att den ansvarsgemenskap som finns mellan en paketresearrangör och ett lufttrafikföretag avseende en i paketresan ingående flygtransport inte finns mellan en resebyrå och ett lufttrafikföretag avseende en lufttransport som resebyrån enbart förmedlat biljett till. Flygbolaget kunde därför inte hållas ansvarigt för den av resebyrån lämnade informationen.

text: AA begärde att flygbolaget skulle betala 2 569 kr till honom. Han begärde även ersättning med 150 kr avseende anmälningsavgiften till nämnden. I sin anmälan till nämnden uppgav AA följande. Den 14 mars 2024 bokade han genom en resebyrå en resa tur och retur mellan Gällivare och Antalya för sig själv och fem medpassagerare. Flygningen mellan Gällivare och Stockholm skulle utföras av flygbolaget. Den 17 april fick han information från resebyrån att den flygningen var inställd. Det innebar att han behövde avboka hela resan, vilket kostade 2 370 kr i avbokningsavgift och 199 kr i förmedlingsavgift till resebyrån. Flygbolaget motsatte sig kravet. I sitt svar till nämnden uppgav flygbolaget följande. Flyget var inte inställt utan den 12 april 2024 meddelandes resebyrån om att flygnumret hade ändrats från W2 till HP. Flyget avgick på utsatt tid och det var AA som själv begärde att få avboka resan. Han har mottagit återbetalning med avdrag för kostnader som gällde mellan AA och resebyrån.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att AA bokade den aktuella flygningen genom en resebyrå samt att flygbolaget var det lufttrafikföretag som skulle utföra flygningen. Nämnden konstaterar att AA har påstått att den aktuella flygningen ställdes in och att flygbolaget invänt mot detta. Det är upp till AA att bevisa att flygningen ställdes in. Nämnden har gått igenom samtliga inskickade handlingar och bedömer att AA, mot vad flygbolaget har uppgett, inte har bevisat att flygningen ställts in eller inte genomförts. Av utredningen i ärendet framgår däremot att AA före avresan fick felaktig information från resebyrån om att flygningen hade ställts in. Frågan nämnden nu har att ta ställning till är om detta är något som flygbolaget kan hållas ansvarigt för. EU-domstolen har den 17 oktober 2024 avgjort två förenade mål där flygpassagerare hade bokat paketresor. I båda fallen hade researrangören informerat passagerarna om att deras flygningar var inställda eller ombokade, vilket ledde till att passagerarna inte infann sig för ombordstigning på de ursprungliga flygningarna, som dock genomfördes som planerat. EU domstolen bedömde, bland annat med hänvisning till det tidigare domen i

text: mål C-238/22

text: , LATAM Airlines Group, att situationen utgjorde nekad ombordstigning i EU-förordningens mening. Den omständigheten att den information om nekad ombordstigning som kommunicerades till en passagerare i förväg inte lämnades av

text: lufttrafikföretaget, utan av researrangören, innebar enligt domstolen inte att bestämmelserna skulle tolkas annorlunda. EU-domstolen bedömde därför att passagerarna hade rätt att framställa krav på kompensation med standardbelopp enligt EU-förordning 261/2004 mot lufttrafikföretaget i situationen då researrangören av denna resa hade informerat passageraren om att den planerade flygningen inte

text: skulle genomföras – utan att dessförinnan meddela lufttrafikföretaget om detta – och den ursprungliga flygningen därefter trots detta genomfördes (se domstolens dom i de förenade målen

text: , Hembesler, och

text: Condor Flugdienst).

text: Nämnden konstaterar att situationen att en passagerare felaktigt har fått information om att en flygning har ställts in, när den i själva verket genomförs, enligt EU-domstolens praxis kan utgöra en nekad ombordstigning. Det nämnden har att ta ställning till är om den nu aktuella situationen, där det var en resebyrå och inte en paketresearrangör som lämnade felaktig information om att resan var inställd, ska bedömas på samma sätt som i domen från EU domstolen i målen

text: och

text: . Nämnden konstaterar, i likhet med vad som framgår i sistnämnda dom, att EU-förordningen i ett flertal bestämmelser inte gör någon åtskillnad mellan lufttrafikföretag och paketresearrangör (se punkterna 46 och 47 i domen). Vad gäller resebyrå nämns sådan i förordningen endast såvitt avser information om incheckning.

text: En researrangör ansvarar enligt

text: paketreselagen

text: i förhållande till resenären för hela genomförandet av paketresan. Det ansvaret omfattar även sådana prestationer som ska fullgöras av någon annan än arrangören, t.ex. av ett lufttrafikföretag (se

text: 4 kap. 1 § paketreselagen

text: ). Det innebär att såväl lufttrafikföretaget som researrangören har ett ansvar för genomförandet av transportprestationen. Detta utgör grunden för EU-domstolens ställningstagande i domen i de förenade målen

text: och C- 705/23.

text: Till skillnad mot en paketresearrangör har en resebyrå, som enbart förmedlat ett köp av en biljett för en flygtransport, inte något ansvar för transportprestationens fullgörande. Det är i stället lufttrafikföretaget som ansvarar för transportens fullgörande. Resebyrån är alltså inte en part i transportavtalet. En resebyrå som enbart förmedlat biljettköpet bär bara ansvar för fel eller försummelse i utförandet av förmedlingsuppdraget. Den ansvarsgemenskap som finns mellan en paketresearrangör och ett lufttrafikföretag avseende en i paketresan ingående flygtransport finns således inte mellan en resebyrå och ett lufttrafikföretag avseende en lufttransport som resebyrån enbart förmedlat biljett till.

text: Mot nu angiven bakgrund anser nämnden att en resebyrå inte kan jämställas med en paketresearrangör när det gäller att bedöma ett lufttrafikföretags ansvar för felaktig information som lämnats av resebyrån. Nämnden anser därför att flygbolaget inte kan hållas ansvarigt för den felaktiga information som AA fått från resebyrån. Det är i stället resebyrån som ansvarar för information som den lämnat.

text: Eftersom AA inte har bevisat att den aktuella flygningen ställdes in, eller att han från flygbolaget fick felaktig information om att den hade ställts in, saknas det grund för honom att av det lufttrafikföretaget få ersättning för avbokningskostnad och förmedlingsavgift. Det har inte heller i övrigt framkommit att flygbolaget kan lastas för det inträffade. Kravet mot lufttrafikföretaget ska därför avslås. Nämnden konstaterar att AA i ärendet riktat sitt krav endast mot lufttrafikföretaget. Nämnden har därför inte haft anledning att bedöma om resebyrån har någon skyldighet att ersätta honom för hans skada.


title: Nämnden är inte förhindrad att pröva ett ärende om utebliven leverans av ett receptbelagt läkemedel (Ozempic), som inte är narkotika- eller dopningsklassat, som sålts utan nödvändigt tillstånd från Läkemedelsverket. Eftersom säljaren saknat tillstånd att sälja läkemedlet förelåg ett oövervinneligt hinder mot fullgörelse, s.k. rättslig omöjlighet, och konsumenten hade därför inte rätt till fullgörelse av avtalet. Konsumenten hade i stället rätt att häva köpet.

text: ED begärde i första hand att företaget skulle fullgöra avtalet och i andra hand att få häva köpet.

text: I sin anmälan till nämnden uppgav ED följande. Den 26 juni 2024 beställde hon på internet Melanotan 2 och Semaglutid (Ozempic) av företaget. Hon har endast fått Melanotan 2. Hon vill i första hand få den Ozempic hon beställt och i andra hand få pengarna som hon betalade för Ozempic, 2 065 kr, tillbaka.

text: Företaget svarade inte i ärendet, trots nämndens begäran därom.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning.

text: Utgångspunkter för nämndens prövning

text: Tvisten handlar om ett avtal om köp av Ozempic på internet från ett företag som inte har tillstånd att sälja detta preparat.

text: Nämnden ska självmant beakta om den kan pröva anspråk grundade på sådan försäljning.

text: Nämnden prövar inte tvister om utförande av hälso- och sjukvårdstjänster (5 § förordningen [2015:739] med instruktion för Allmänna reklamationsnämnden). Nämnden prövar inte heller tvister som inte skyddas av rättsordningen. När ett ärende avser en tvist som nämnden inte prövar ska nämnden avvisa ärendet (25 § och 26 § 4).

text: Nämnden kan pröva krav rörande köp av Ozempic

text: Nämnden konstaterar inledningsvis att ED:s köp inte avser utförande av en hälso- och sjukvårdstjänst, vilket gör att nämnden inte är förhindrad att pröva ärendet med hänvisning till 5 § ARN:s instruktion.

text: Ozempic är ett receptbelagt, men inte narkotika- eller dopningsklassat, läkemedel. Preparatet får endast säljas till konsumenter av öppenvårdsapotek med tillstånd från Läkemedelsverket (2 kap. 1 och 3 §§ lagen [2009:366] om handel med läkemedel). Läkemedelsverket avråder starkt från köp av Ozempic på internet från andra aktörer än lagliga apotek. Såvitt framgår av utredningen har företaget inte tillstånd från Läkemedelsverket för att sälja Ozempic.

text: Frågan är om tvisten är sådan att den inte skyddas av rättsordningen och om nämnden av det skälet inte ska pröva den.

text: Av

text: 4 kap. 10 § 1 konsumentköplagen (2022:260)

text: , som är tillämplig på köpet, följer att försäljning i strid mot försäljningsbegränsande regler i många fall ska prövas som ett

text: köprättsligt fel enligt

text: konsumentköplagens

text: bestämmelser. Lagstiftarens avsikt har således varit att tvister med anledning av sådan försäljning ska vara skyddade av rättsordningen.

text: Även om försäljning av Ozempic endast är tillåten om försäljaren har fått Läkemedelsverkets tillstånd att bedriva detaljhandel med läkemedel anser nämnden att tvister rörande civilrättsliga krav med anledning av otillåten försäljning av Ozempic skyddas av rättsordningen. Nämnden beaktar i detta sammanhang särskilt att preparatet inte är narkotikaeller dopningsklassat och således inte är förbjudet att bruka.

text: Nämnden är således inte förhindrad att pröva ED:s krav.

text: ED kan inte begära fullgörelse, men har rätt att häva köpet

text: Eftersom företaget inte har svarat i ärendet lägger nämnden ED:s uppgifter till grund för beslutet. ED:s krav är inte uppenbart ogrundat och det ska därför godtas i den mån det har laga grund.

text: ED har i första hand begärt att företag ska leverera den Ozempic hon har beställt (fullgörelse av avtalet) och i andra hand att få pengarna tillbaka (hävning).

text: Företaget har varit i dröjsmål med leveransen (

text: 3 kap. 1 § konsumentköplagen

text: ). Försäljningen av preparatet har skett i strid mot försäljningsbegränsande regler, vilket utgör ett köprättsligt fel (4 kap. 10 §). Vid dröjsmål med leveransen har en köpare under vissa förutsättningar rätt att bland annat kräva fullgörelse eller häva köpet (3 kap. 2 §). Vid fel i en vara har konsumenten under vissa förutsättningar rätt att häva köpet (5 kap. 1 §).

text: När det gäller frågan om fullgörelse gör nämnden följande bedömning.

text: Ett företag är inte skyldigt att fullgöra ett köp om det finns ett hinder som företaget inte kan övervinna (3 kap. 4 §). Eftersom företaget saknar tillstånd att sälja Ozempic föreligger ett oövervinneligt hinder mot fullgörelse, s.k. rättslig omöjlighet. Kravet på fullgörelse kan därför inte bifallas.

text: När det gäller frågan om hävning av köpet konstaterar nämnden att företaget är i dröjsmål med leveransen. Dröjsmålet är av väsentlig betydelse för ED och hon har därför rätt att häva köpet (3 kap. 5 §). Hävningen innebär att företaget är skyldigt att betala tillbaka köpeskillingen till ED.

text: I detta sammanhang ska beaktas om den aktuella rättsföljden harmonierar med försäljningsförbudets syfte (jfr

text: NJA 2004 s. 682

text: ). Huvudsyftet med att endast företag med tillstånd från Läkemedelsverket får sälja Ozempic är att skydda konsumenter från skador. Enligt nämnden är ED:s rätt att häva köpet och återfå köpeskillingen i harmoni med förbudets syfte, eftersom skyldighet att återbetala köpeskillingar ger företag incitament att agera i enlighet med reglerna i lagen om handel med läkemedel. Motsatsen – att konsumenter inte skulle ha rätt att få tillbaka köpeskillingen – skulle motverka syftet med förbudet på så sätt att näringsidkare i så fall skulle kunna göra vinster på lagstridiga försäljningar med risk för personskador som följd.

text: Sammanfattningsvis har ED rätt att få tillbaka 2 065 av företaget.


title: Konsumenten hade ingått ett avtal om bärgning med Företaget A. Företaget A anlitade i sin tur Företaget B för att utföra själva bärgningen. Under bärgningen skadades konsumentens bil. Konsumenten vände sig till ARN och begärde att båda, eller i vart fall ett av de två företagen, skulle ersätta de skador han drabbats av till följd av den felaktiga bärgningen. Företagen motsatte sig inte att skadan uppkommit under bärgningen, men invände att konsumenten reklamerat för sent. ARN konstaterade att lagen (1974:610) om inrikes vägtransport ska tillämpas vid tvister om skador som uppkommit under en bärgningstransport. Av den lagen framgår att fraktföraren (Företaget A) även ansvarar för underleverantörens (Företaget B) handlingar och underlåtenhet. När det gällde frågan om konsumenten reklamerat i rätt tid uttalade ARN att den frågan får bedömas enligt konsumenttjänstlagens reklamationsregler. ARN fann att konsumenten reklamerat inom skälig tid och rekommenderade därför Företaget A att ersätta konsumenten för merkostnaderna för skadan.

text: DR begärde ersättning med 12 594 kr.

text: I sin anmälan till nämnden uppgav DR följande. Den 20 augusti 2023 behövde han bärgning av sin bil som hade skadats. Han använde sin vägassistansförsäkring och anmälde behovet av bärgning via telefon till Företaget A som i sin tur skickade en bärgningsbil från Företaget B. Bärgningen utfördes på ett felaktigt och vårdslöst sätt, vilket medförde ytterligare skador på hans bil. Drivaxeln till det vänstra bakhjulet hade lossnat vid differentialen och satt därför bara fast i hjulet. Bärgaren bogserade felaktigt och vårdslöst bilen rullandes på bakhjulen vilket medförde en rad följdskador på bilens bakvagn. Ursprungsskadan var relativt enkel (lossade bultar) medan följdskadorna var betydligt mer omfattande (trasig drivaxel och en skada på differentialväxeln). Växeln visade sig svår att ersätta och bilen blev därför ståendes på verkstad från augusti till november. Hade bärgningen skett på ett korrekt sätt hade kostnaden för reparation varit betydligt lägre och den tid som bilen varit obrukbar varit betydligt kortare. Han reklamerade felet till Företaget A den 29 september 2023. Han vill ha ersättning för de extra kostnader för felsökning, reparation och delar som han drabbats av till följd av den felaktiga bärgningen, nämligen för (4 488 + 3 106=) 7 594 kr. Han vill dessutom ha ersättning för att ha stått utan bil under perioden september–november med 5 000 kr.

text: Båda företagen motsatte sig kravet.

text: I sitt svar till nämnden uppgav företagen följande. Reklamation har skett för sent. Enligt bärgningsföretagets ansvarsförsäkringsgivare skulle reklamation av synlig skada ha skett omedelbart och av dold skada ha skett inom sju dagar efter bärgningstransportens avslutande.

text: Allmänna reklamationsnämnden gjorde följande bedömning.

text: Bakgrund

text: I ärendet är följande klarlagt: DR:s bil hade råkat ut för en skada och behövde därför bärgas. DR ingick då med stöd av sin assistansförsäkring avtal med Företaget A om bärgning av bilen. Företaget A anlitade Företaget B till att utföra bärgningen. Företaget B är i förhållande till DR att anse som underleverantör till Företaget A. Vid bärgningen uppstod ytterligare

text: skador på DR:s bil. Skadorna orsakades av det sätt på vilket bärgningen utfördes. Dessa ytterligare skador ledde till merkostnader för reparationen av bilen. DR har begärt ersättning med 7 594 kr för dessa merkostnader. Inget av företagen har inte invänt mot beloppet i sig och inte heller invänt mot att merskadan uppstått i samband med bärgningen av bilen. Nämnden ska därför lägga DR:s uppgifter i dessa avseenden till grund för sitt avgörande.

text: Lagen om inrikes vägtransport ska tillämpas

text: Bärgningstransporten utgör en sådan transport som omfattas av lagen (

text: ) om inrikes vägtransport (se

text: 3 §§

text: ). Enligt

text: 6 §

text: i den lagen ansvarar fraktföraren för vad den som han har anlitat för befordringen företar eller underlåter såsom om handlingen eller underlåtenheten var hans egen.

text: Fraktföraren ansvarar enligt 27 § lagen om inrikes vägtransport för skada som uppstått under transporten. Det finns dock vissa undantag (se 28–30 § samma lag). I ärendet har dock inte visats att något av dessa undantag skulle vara tillämpligt avseende den vid bärgningen inträffade merskadan.

text: Transportavtalet har ingåtts mellan DR och Företaget A. Bolaget ansvarar enligt 6 § i lagen om inrikes vägtransport även för av bolaget anlitad underleverantörs handlingar och underlåtenhet. Det är därför Företaget A som i förhållande till DR ansvarar för den merskada på hans bil som uppkommit under bärgningstransporten. Företaget A är därför i princip skyldigt att ersätta honom för den merskadan.

text: Reklamation har skett inom rätt tid

text: Företaget A har emellertid invänt att reklamation skett för sent. Enligt 40 § lagen om inrikes vägtransport ska den som vill begära ersättning för skada ”utan oskäligt uppehåll” reklamera skadan till fraktföraren. Om den skadelidande inte gör det förlorar den skadelidande sin rätt till ersättning (utom i vissa fall som dock inte är aktuella i detta ärende). I ärendet är ostridigt att DR reklamerat skadan till Företaget A den 29 september 2023, dvs. en månad och nio dagar efter det att skadan hade inträffat. DR har anfört att han först efter så lång tid kunnat reklamera skadan eftersom det var först då han fick veta av reparationsverkstaden att bilen skadats ytterligare vid bärgningen.

text: I förarbetena till lagen om inrikes vägtransport (se

text: prop. 1974:33 s. 125

text: ff) behandlas frågan om hur kravet att reklamation ska ske ”utan oskäligt uppehåll” ska uppfattas. Där anges att om det rör sig om ett transportavtal mellan ”affärsmän” där kunden frekvent anlitar vägtransporter, så ska reklamation ske senast i samband med att godset lämnas ut, om skadan är uppenbar. Annars ska reklamation av sådan ”affärsman” ske senast inom sju dagar. När det däremot gäller varuhavare som endast sällan har anledning att transportera gods ska enligt förarbetena frågan om reklamationsfristen bedömas med ledning av

text: 52 § köplagen

text: , ”vilken föreskriver att reklamation för fel eller brist i köpt gods vid civilt köp ska ske utan oskäligt uppehåll”.

text: Av dessa förarbetsuttalanden framgår alltså att man vid bedömningen av reklamationsfristen ”utan oskäligt uppehåll” ska ta ledning av hur reklamationsfristerna inom köprätten ser ut, när det gäller fall där varuhavaren är någon som sällan använder vägtransporter. En konsument som beställer bärgning av sin bil är en sådan person som i den egenskapen sällan använder vägtransporter. När det gäller att bedöma reklamationsfristen i DR:s fall ska därför ledning för

text: den bedömningen hämtas ur köprättens reklamationsregler. Såvitt gäller konsumenter finns dessa reklamationsregler numera i

text: konsumentköplagen

text: . Enligt

text: 5 kap. 2 §

text: i den lagen måste konsumenten reklamera ”inom skälig tid från det att konsumenten borde ha märkt felet”. Enligt paragrafen ska en ”reklamation som görs inom två månader efter det att konsumenten märkt felet” dock alltid anses ha gjorts i rätt tid. En motsvarande regel för reklamation finns också i

text: konsumenttjänstlagen

text: (se

text: 17 §

text: ). De konsumentskyddsintressen som legat bakom den utveckling av konsumenträtten som skett från 1970-talet och framåt gör sig starkt gällande även när det gäller konsumenters anlitande av inrikes vägtransporter. Nämnden anser mot nu angiven bakgrund att rekvisitet ”utan oskäligt uppehåll” i

text: 40 §

text: lagen om inrikes vägtransport ska, i fall då det är en konsument som anlitat ett företag för bärgning av sin bil, uppfattas så att reklamation av en sådan skada på bilen som skett vid bärgningen ska ske inom skälig tid från det att konsumenten borde ha märkt skadan samt att en reklamation som görs inom två månader efter det att konsumenten märkt skadan alltid ska anses ha skett i rätt tid.

text: DR har reklamerat den ifrågavarande skadan på sin bil inom två månader från det att han märkt skadan. Han har alltså reklamerat skadan i rätt tid. Han har därför inte förlorat sin rätt att kräva ersättning för skadan av Företaget A.

text: Företaget A ska ersätta merkostnaden för skadan

text: Mot bakgrund av vad som nu anförts är Företaget A skyldigt att ersätta DR med 7 594 kr.

text: Frågan om ersättning för längre reparationstid

text: DR har även begärt ersättning för att han varit utan bil längre tid till följd av att det tagit längre tid att få bilen reparerad på grund av de vid bilbärgningen tillkommande skadorna. Det är han som ska bevisa att det av den anledningen tagit längre tid och som i så fall ska bevisa hur mycket längre tid som reparationen tagit. Någon bevisning (t.ex. verkstadsutlåtande) som visar hur mycket längre tid det tagit har han dock inte gett in i ärendet. Av en beskrivning av verkstadens åtgärder som getts in i ärendet kan man möjligen dra slutsatsen att det tagit längre tid men inte hur mycket längre. Av den beskrivningen framgår inte heller att tidsutdräkten enbart berott på den vid bärgningen tillkommande skadan. Eftersom DR inte bevisat hur mycket längre tid som reparationen tagit, ska hans krav i den delen avslås.