title: Kritik mot polisen för handläggning av ett körkortsingripande, m.m

text: Justitiekanslern avslår KH:s anspråk.

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot dåvarande Polismyndigheten i Södermanlands län för dröjsmål med att omhänderta ett körkort, för att en förundersökning har dragit ut alltför långt på tiden och för att myndigheten underlåtit att införa tydliga rutiner kring skyldigheten att underrätta Transportstyrelsen om vissa beslut som har betydelse för frågan om återkallelse av körkort.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 20 januari 2012 stoppade polisen en personbil för kontroll. Bilens

text: förare, KH, misstänktes vara narkotikapåverkad och togs därför med för kroppsbesiktning. En anmälan om rattfylleri (s.k. drograttfylleri) och narkotikabrott upprättades. På grund av KH:s agerande i samband med provtagningen anmäldes hon även för våldsamt motstånd. Polisen omhändertog inte KH:s körkort i samband med ingripandet. Den 7 februari 2012 kom analysbeskedet från blodprovtagningen in till dåvarande Polismyndigheten i Södermanlands län (polismyndigheten). Det visade positivt resultat för amfetamin i blodet.

text: En av poliserna som var med vid ingripandet mot KH i januari 2012 träffade henne igen i samband med ett annat ärende den 15 mars 2013. Efter att ha informerats om att analysbeskedet från det tidigare ingripandet visade positivt resultat för narkotika i blodet delgav polisen KH misstanke om rattfylleri den 20 januari 2012. KH:s körkort omhändertogs.

text: Beslutet att omhänderta körkortet kom in till Transportstyrelsen den 18 mars 2013. Nästkommande dag skickade Transportstyrelsen en beställning till polismyndigheten om att få del av bl.a. analysbeskedet och en underrättelse till KH om att ett körkortsingripande övervägdes. KH yttrade sig den 3 april 2013 och förnekade brott. Polismyndigheten skickade inte analysbeskedet till Transportstyrelsen. Den 8 april 2013 upphävde Transportstyrelsen polisens omhändertagandebeslut och återlämnade körkortet till KH. Transportstyrelsen anförde i beslutet att det fanns skäl att avvakta med ett körkortsingripande till dess att ansvarsfrågan hade avgjorts.

text: Förundersökningsprotokollet färdigställdes i oktober 2013. Den 5 februari 2014 lades förundersökningen ned då brotten var preskriberade. Den 20 mars 2014 kom förundersökningsprotokollet in till Transportstyrelsen. Först den 21 augusti 2014 informerade polismyndigheten Transportstyrelsen om att förundersökningen hade lagts ned. Samma dag avskrev Transportstyrelsen ärendet från vidare handläggning.

text: Anspråket m.m.

text: KH har hos Transportstyrelsen begärt skadestånd av staten utan att ange något visst belopp på den grunden att hennes körkort felaktigt varit omhändertaget. Anspråket avser förlorad arbetsförtjänst och, som det får förstås, ersättning för psykiskt lidande.

text: Transportstyrelsen har överlämnat ärendet hit för prövning och samtidigt yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Polismyndigheten.

text: För att få närmare besked i vissa frågor – bl.a. vad gäller rutinerna för uppföljning av pågående förundersökningar och underrättelser till Transportstyrelsen – remitterade Justitiekanslern ärendet på nytt till Polismyndigheten.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Bestämmelser om körkortsingripande finns i

text: 5 kap.

text: körkortslagen (1998:488)

text: Av

text: 5 kap. 3 § 1 körkortslagen

text: framgår att ett körkort ska återkallas om körkortshavaren gjort sig skyldig till bl.a. rattfylleri.

text: Enligt

text: 5 kap. 5 § körkortslagen

text: ska ett körkort återkallas tills vidare i avvaktan på ett slutligt avgörande av återkallelsefrågan, om det på sannolika skäl kan antas att körkortet kommer att återkallas slutligt på någon av de grunder som avses i 5 kap. 3 § 1–7.

text: Vidare ska ett körkort omhändertas om körkortshavaren vid förande av ett motordrivet fordon har visat tydliga tecken på påverkan av alkohol eller annat ämne, eller om det på sannolika skäl kan antas att körkortet kommer att återkallas till följd av rattfylleri (se 5 kap. 7 § första stycket 1–2

text: körkortslagen

text: I samband med att möjligheterna till omhändertagande av körkort utvidgades uttalades i förarbetena att ett körkortsingripande i många fall torde utgöra den reaktion på en trafikförseelse som får den kraftigaste trafiksäkerhetsfrämjande effekten. För att ett körkortsingripande ska vara maximalt verkningsfullt är det väsentligt att ingripandet görs så snart som möjligt efter det felaktiga beteendet. Samtidigt är den skada som ett felaktigt omhändertagande av ett körkort kan medföra knappast möjlig att rätta till i efterhand. Det finns därför skäl att ställa höga krav på rättssäkerheten vid hanteringen av frågor som rör körkortsåterkallelser. (Se

text: prop. 1988/89:134 s. 19

text: f.)

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Polismyndighetens och Transportstyrelsens handläggning av och beslut i ärenden som rör körkortsingripanden är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel etc. att detta har orsakat skada för den enskilde. Det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadestånd

text: Av utredningen framgår att poliserna som var med vid ingripandet mot KH i januari 2012 uppfattade henne som narkotikapåverkad och att de därför tog med henne för provtagning. Poliserna har uppgett att det inte var möjligt att ta ett s.k. snabbtest (urinprov) för att kontrollera om KH var narkotikapåverkad på grund av att hon var ”motsträvig” och att man därför ville avvakta analysresultatet från kroppsbesiktningen innan körkortet omhändertogs. Justitiekanslern har i och för sig inget att invända mot polisernas bedömning att det fanns skäl att avvakta med att omhänderta körkortet. När polismyndigheten, knappt tre veckor senare, fick del av analysbeskedet som visade att KH hade narkotika i blodet, var myndigheten emellertid skyldig att omhänderta körkortet i enlighet med vad som föreskrivs i 5 kap. 7 § första stycket p. 1

text: körkortslagen

text: . Att körkortet omhändertogs först över ett år senare är inte godtagbart och får anses innefatta skadeståndsgrundande fel eller försummelse (jfr Justitiekanslerns beslut i ärendet med dnr

text: ). Något skadestånd ska dock inte utgå till KH på grund av dröjsmålet eftersom det inte har lett till någon skada för henne.

text: Vad gäller beslutet att omhänderta KH:s körkort i mars 2013 finner Justitiekanslern att det förelåg sådana omständigheter som gav polisen utrymme att, i enlighet med regleringen i

text: körkortslagen

text: , omhänderta körkortet. Även om körkortsingripandet mot KH borde ha skett tidigare – i nära anslutning till det misstänkta rattfylleriet – har beslutet att omhänderta hennes körkort, när det väl fattades, alltså inte innefattat skadeståndsgrundande fel eller försummelse.

text: Mot bakgrund av det anförda ska KH:s begäran om ersättning avslås.

text: Tillsyn

text: I ärendet aktualiseras flera tillsynsfrågor.

text: Som framgått är jag kritisk till polisens dröjsmål med att omhänderta KH:s körkort. Dåvarande Polismyndigheten i Södermanlands län förtjänar kritik för det inträffade.

text: Vad gäller handläggningen av förundersökningen om rattfylleri framgår av utredningen att det under större delen av den tid som förundersökningen pågick inte vidtogs några åtgärder i ärendet och att brotten, som en följd, preskriberades. Det är naturligtvis inte acceptabelt. Jag konstaterar att förundersökningen inte bedrevs i enlighet med

text: rättegångsbalkens

text: skyndsamhetskrav (se

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ). Även i detta avseende förtjänar polismyndigheten kritik.

text: Polismyndigheten har förklarat att utredningsgrupperna vid nuvarande lokalpolisområde Katrineholm sedan hösten 2015 har en handlingsplan för ärenderevisioner som kan antas bidra till en bättre ärendehantering och till att undvika att liknande situationer inträffar i framtiden. Jag ser positivt på detta besked.

text: Av utredningen framgår att polisen inte besvarade Transportstyrelsens begäran om att få del av analysbeskedet trots att det redan fanns hos polismyndigheten när begäran gjordes. Analysbeskedet borde förstås ha skickats till Transportstyrelsen omgående. Jag finner det också anmärkningsvärt att förundersökningsprotokollet skickades till Transportstyrelsen först en dryg månad efter att förundersökningen hade lagts ned (utan besked om att förundersökningen redan var nedlagd) och att det sedan dröjde ytterligare ett halvår innan Transportstyrelsen underrättades om att förundersökningen var nedlagd.

text: Polismyndighetens handläggning bekräftar det som myndigheten anfört i sitt yttrande hit, nämligen att det saknats rutiner för underrättelser till Transportstyrelsen. Det är minst sagt otillfredsställande med hänsyn till den enskildes starka intresse att omgående få tillbaka sitt körkort då grund för omhändertagande eller återkallelse visar sig saknas. Polismyndigheten kan inte undgå kritik för sin underlåtenhet att införa tydliga rutiner kring skyldigheten att underrätta Transportstyrelsen om vissa beslut som har betydelse för frågan om återkallelse av körkort. Jag utgår från att Polismyndigheten vidtar åtgärder för att underrättelserna till Transportstyrelsen i fortsättningen ska hanteras på ett tillfredsställande sätt.


publisher: Justitiekanslern

title: Anspråk på skadestånd av staten med hänvisning till ett felaktigt handräckningsförfarande

org: jk

text: Justitiekanslern tillerkänner BeKå Restaurangdrift i Malmö AB, konkursbo, skadestånd med 20 000 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

type: stycke

text: Justitiekanslern uppdrar åt Riksskatteverket att ombesörja att beloppet betalas ut till konkursboet.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Kronofogdemyndigheten i Malmö, Betalningsföreläggandenheten, meddelade efter ansökan av BeKå Restaurangdrift i Malmö AB (bolaget) utslag den 19 december 1997 i mål om särskild handräckning. Utslaget innebar att svaranden i målet, ett aktiebolag, skulle utge egendom enligt förteckning till ansökningen. Sedan utslaget överlämnats till Kronofogdemyndigheten i Malmö inleddes förrättning den 5 februari 1998. Handräckning verkställdes då beträffande viss egendom (barstolar) medan bolaget återkallade verkställigheten rörande viss övrig egendom (ventilationsanläggning m.m.). I samråd med parterna ställdes därefter förrättningen in för att sättas ut till ett senare tillfälle. Ny förrättning hölls den 19 februari 1998. Bolaget återkallade därvid verkställighet av ytterligare egendom (grillfundament). Av utredningen framgår att förrättningen avslutades utan att någon egendom omhändertogs.

text: Den 27 april 1998 beslutade kronofogdemyndigheten att avvisa bolagets ansökan om handräckning. Som skäl för beslutet anförde kronofogdemyndigheten följande.

text: Vid förrättning för verkställighet mot Café Europa AB i bolagets lokaler vis Stortorget den 19 februari 1998, uppmanade KFMs förrättningsman närvarande representanter för sökandebolaget att omhändertaga samtlig den kvarvarande egendom som avsågs med handräckningsbeslutet, och vilken sökanden då alltjämt framställde krav på att få ut.

text: Uppmaningarna följdes emellertid ej. Sökanden förklarade sig nämligen föredra att i stället utfå betalning, vilket naturligtvis var en omöjlighet med hänsyn till innehållet i exekutionstiteln. - Se "Handläggningsnoteringar" daterade den 19 februari 1998 av kronokommissarien AA. När förrättningsmannen uppmaningar således inte följts, förklarade förrättningsmannen att förrättningen var avslutad. Från sökandens sida framställdes därefter begäran om anstånd i målet. Förrättningsmannen upplyste då återigen att förrättningen var avslutad samt att frågan om huruvida anstånd skulle beviljas komma att prövas senare.

text: Med hänsyn till att förrättningsmannen redan hade förklarat förrättningen avslutad, kunde frågan om anstånd inte längre prövas av KFM. - Eftersom sökanden trots uppmaningar underlåtit att omhändertaga den aktuella egendomen, samt att förrättningsmannen funnit förrättningen vara avslutad, saknas förutsättningar för KFM att fortsättningsvis befatta sig med målet. Då sökanden inte har återkallat sin ansökan skall denna avvisas.

text: Bolaget överklagade kronofogdemyndighetens beslut till Malmö tingsrätt, som i beslut den 14 augusti 1998 undanröjde det överklagade avgörandet och återförvisade ärendet till kronofogdemyndigheten för erforderlig handläggning. I beslutsmotiveringen anförde tingsrätten att det av utredningen framgick att bolagets företrädare under förrättningen hade begärt anstånd och att det i en sådan situation ankommer på förrättningsmannen att fatta ett omedelbart beslut i anståndsfrågan eller upplysa sökanden om att ett senare avslag på en anståndsbegäran kan komma att leda till avvisning. Då någon sådan upplysning inte hade lämnats fanns det enligt tingsrätten mening inte förutsättningar för avvisning.

text: Av utredningen framgår att den egendom som bolaget begärt omhändertagen hade försålts på auktion redan innan tingsrätten meddelade sitt beslut.

text: Bolaget försattes enligt uppgift i konkurs den 26 maj 1999.

text: Anspråk m.m.

text: BeKå Restaurangdrift i Malmö Aktiebolag, konkursbo, har yrkat skadestånd av staten med 93 170 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 7 november 1999 till dess betalning sker. Det begärda beloppet motsvarar värdet av den egendom som förtecknades på bilagan till ansökan om särskild handräckning. Konkursboet har som grund för anspråket, i sammanfattning, åberopat att kronofogdemyndigheten vid handläggningen av handräckningsmålet brustit i aktsamhet samt meddelat ett felaktigt avvisningsbeslut.

text: Rikskatteverket har i yttrande tillstyrkt att skadestånd skall utgå till konkursboet men ansett att ersättningen inte bör överstiga 15 000 kr.

text: Konkursboet har lämnat synpunkter på yttrandet samt lämnat vissa kompletterande upplysningar.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 16 kap. 12 § utsökningsbalken

text: (UB) sker verkställighet som inte avser kvarstad genom att kronofogdemyndigheten förelägger svaranden att fullgöra vad som åligger honom eller att iaktta förbud eller annan föreskrift eller att myndigheten själv vidtar behövlig åtgärd. På framställning av sökanden kan kronofogdemyndigheten, om det anses lämpligt, överlämna åt sökanden att efter myndighetens anvisningar utföra behövlig åtgärd.

text: I detta fall har något föreläggande inte riktats mot svaranden och det har inte heller kommit fram att bolaget skulle ha begärt att få utföra åtgärder för att verkställa omhändertagandet av den egendom som omfattades av handräckningsutslaget. Det ankom därför på kronofogdemyndigheten att vidta behövlig åtgärd för att genomföra handräckningen och, om så var erforderligt, utöva sådant tvång som medges enligt

text: 2 kap. 17 §

text: UB. Som Riksskatteverket anfört i sitt yttrande har kronofogdemyndigheten vid angivna förhållanden inte kunnat avvisa ansökningen på den grunden att bolaget underlåtit att själv utföra behövliga åtgärder. Det fel som förekommit är av sådant slag att staten därigenom ådragit sig skadeståndsansvar enligt bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: I fråga om den skada som uppkommit genom att handräckning inte lämnats bolaget skall uppmärksammas att av konkursboets krav på 93 170 kr avser 62 750 kr ersättning för sådan egendom som bolaget antingen erhållit vid den första förrättningen eller som bolaget frånfallit under handräckningsförfarandet. Såvitt avser denna egendom kan ersättningsyrkandet inte vinna bifall.

text: Av ersättningskravet återstår då egendom enligt förteckning till ett belopp av 30 420 kr. Värderingen har enligt konkursboet gjorts av en revisor i samband med att egendomen tillfördes bolaget genom apportemission, sannolikt någon gång under juni månad 1997. Konkursboet har emellertid inte lagt fram någon utredning som ger tillräckligt underlag för kontroll av den gjorda värderingen. Härtill kommer att egendomen tycks ha använts under tiden fram till förrättningen, varför starka skäl talar för att den till följd av förslitning måste ha gått ned i värde från det att värderingen gjordes. Med hänsyn till vad som nu anförts finns det anledning att bedöma det värde som egendomen åsatts med viss försiktighet.

text: I regel svarar också sökanden för kostnaderna i ett handräckningsförfarande, se

text: 17 kap.

text: UB. I de fall där kronofogdemyndigheten, såsom i det aktuella handräckningsmålet, har att vidta de åtgärder som krävs för verkställighet gäller som huvudregel att myndigheten, i enlighet med vad som föreskrivs i 16 kap. 6 § första stycket och 12 § andra stycket UB, skall svara för att egendomen tas om hand på lämpligt sätt. Eventuella särskilda kostnader som uppkommer vid förrättningen skall tas ut av sökanden genom en avgift som motsvarar kostnaden, se

text: 13 § förordningen (1992:1094)

text: om avgifter vid kronofogdemyndigheterna. Det är mot bakgrund av dessa bestämmelser således högst sannolikt att bolaget, såsom Riksskatteverket påpekat, vid en korrekt genomförd förrättning hade fått svara för särskilt uppkomna kostnader i handräckningsmålet.

text: Det skall dock beaktas att det inte föreligger något hinder mot att sökanden själv tillåts ombesörja något eller några praktiska moment, såsom t.ex. transport av egendomen, om sökanden hellre vill det och kronofogdemyndigheten anser det lämpligt. Konkursboet har också uppgett att bolagets representanter vid förrättningen sannolikt skulle ha omhändertagit egendomen på platsen. Utredningen i ärendet ger mig inte anledning att ifrågasätta denna uppgift.

text: Det sist anförda leder mig till slutsatsen att det skadestånd som skall utgå till konkursboet bör sättas något högre än vad Riksskatteverket ansett. Skälig ersättning får anses uppgå till 20 000 kr.

text: På beloppet skall ränta utgå i enlighet med vad konkursboet begärt.

text: Ärendet avslutas härmed.

type: avgorande


title: Ersättning för ideell skada med 25 000 kr på grund av överträdelse av 2 kap. 7 § andra stycket regeringsformen

text: Justitiekanslern tillerkänner JR ersättning med 25 000 kr och ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 4 juni 2014 till dess betalning sker samt uppdrar åt Skatteverket att se till att ersättningen betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: JR föddes år 1970 i Sverige inom äktenskapet mellan den svenske medborgaren SR och den polska medborgaren GK. JR fick svenskt medborgarskap vid födseln på grund av SR:s medborgarskap.

text: År 1973 utvandrade JR från Sverige. Han återinflyttade hit i februari 1987 och bodde här i landet under okänd tid. Efter det vistades han på okänd ort.

text: I ett mål om hävande av faderskap förklarade Solna tingsrätt att SR inte var far till JR (dom den 29 augusti 1989 i mål nr T 26/89). Domen vann laga kraft.

text: Enligt vid denna tidpunkt gällande rättspraxis innebar en dom om hävande av faderskap förlust av svenskt medborgarskap för barnet, om medborgarskapet förvärvats genom fadern.

text: I juli 1991 övertog Skatteverket ansvaret för folkbokföringen från pastors-ämbetet. Uppgifterna i de gamla folkbokföringsregistren fördes över till de nya registren hos Skatteverket. JR har i vart fall från denna tidpunkt varit registrerad som polsk medborgare i folkbokföringen.

text: I januari 1993 överfördes JR till Skatteverkets s.k. obefintlig-register.

text: JR återvände på nytt till Sverige och folkbokfördes här i augusti 2004, som medborgare i Polen.

text: I januari 2012 begärde justitieministeriet i USA i en framställning till Sverige att en person vid namn JK skulle utlämnas till USA för lagföring på grund av misstanke om viss brottslighet. JK var i Sverige folkbokförd som JR.

text: JR greps och anhölls i Sverige den 21 augusti 2012. Han häktades av Södertörns tingsrätt den 24 augusti 2012 med anledning av att flyktfara ansågs föreligga.

text: Under häktningstiden genomfördes en utredning om JR:s medborgarskap. Det konstaterades bl.a. att dåvarande Regeringsrätten i

text: RÅ 2006 ref. 73

text: hade slagit fast att ett barn som förvärvat svenskt medborgarskap genom fadern inte förlorade sitt svenska medborgarskap i händelse av att faderskapet hävdes. Mot bakgrund av detta prejudikat kunde JR inte anses ha förlorat det svenska medborgarskap som han hade förvärvat genom fadern vid födseln. Skatteverket beslutade den 30 augusti 2012 att rätta uppgiften om JR:s medborgarskap från polskt till svenskt i folkbokföringsdatabasen.

text: Enligt

text: 2 § i lagen (1957:668)

text: om utlämning för brott får en svensk medborgare inte utlämnas för brott. Eftersom det således förelåg hinder för utlämning, försattes JR på fri fot den 30 augusti 2012.

text: Den 25 oktober 2012 avslog regeringen framställningen om utlämning till USA med hänvisning till att JR var svensk medborgare.

text: I ett tidigare ärende här tillerkände Justitiekanslern JR ersättning för lidande enligt

text: och

text: 7 §§

text: lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) med 12 000 kr för den tid som han på oriktig grund hade varit anhållen och häktad för utlämning till USA (beslut den 6 december 2013 i Justitiekanslerns ärende med dnr

text: ). Som skäl för beslutet angavs i huvudsak att utredningen hade visat att Skatteverkets åtgärd att ändra uppgiften om JR:s medborgarskap från svenskt till polskt var felaktig och att det fick anses klart att han aldrig skulle ha anhållits och häktats om det redan från början hade varit känt att han var svensk medborgare. Frihetsberövandet av honom var därför oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen och han tillerkändes ersättning för lidande med ett belopp som motsvarar vad som brukar utges vid frihetsberövanden av jämförbar längd.

text: Anspråket

text: JR har, genom advokaten JF, i en ansökan hit begärt skadestånd av staten för ideell skada med 200 000 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: Till stöd för sitt anspråk har JR åberopat vissa handlingar och har anfört i huvudsak följande. Han har varit ofrivilligt avregistrerad som svensk medborgare under ca 23 års tid. Han är därför enligt

text: 2 kap. 7 § regeringsformen

text: och

text: NJA 2014 s. 323

text: berättigad till ersättning av staten för den ideella skada som överträdelsen har inneburit för honom. Han har betagits de möjligheter och förmåner som ett svenskt medborgarskap medför. Vidare har han begärts utlämnad till USA, riskerat ett långt fängelsestraff och varit frihetsberövad för detta.

text: Utredningen

text: Skatteverket har i ett yttrande hit avstyrkt bifall till JR:s anspråk och har anfört sammanfattningsvis följande. Det saknas anledning att tillerkänna JR ytterligare ersättning för det lidande som han drabbats av med anledning av frihetsberövandet utöver det belopp som han har tillerkänts genom Justitiekanslerns beslut i ärendet med dnr

text: . Omständigheterna i JR:s fall skiljer sig i väsentliga avseenden från de som var aktuella i

text: NJA 2014 s. 323

text: och det är svårt att anse att JR, som enligt egen uppgift inte känt till att han inte längre var registrerad som svensk medborgare, lidit någon ideell skada.

text: JR har beretts tillfälle att kommentera Skatteverkets yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättningsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: I

text: 2 kap. 7 § andra stycket regeringsformen

text: föreskrivs att ingen svensk medborgare som är eller har varit bosatt i riket får fråntas sitt medborgarskap. Enligt Högsta domstolens dom i

text: NJA 2014 s. 323

text: kan staten bli ersättningsskyldig för ideell skada utan särskilt lagstöd vid en överträdelse av denna bestämmelse. Det uppställs, i likhet med vad som är fallet beträffande en överträdelse av en rättighet enligt Europakonventionen, inget krav på fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening från statens sida för att rätt till ersättning ska föreligga vid en överträdelse av

text: . I stället framgår av domen att det är överträdelsen i sig som utlöser skadeståndsskyldigheten och alltså grundar ersättningsskyldighet för staten.

text: Preskription

text: Genom rättsfallet

text: NJA 2014 s. 323

text: har det klarlagts att överträdelser av

text: kan medföra skadeståndsansvar för staten. Avgörandet ger dock upphov till flera frågor av principiell natur som måste lösas i den fortsatta rättstillämpningen. En sådan fråga som har betydelse för bedömningen av anspråket i detta ärende gäller preskription. En allmän förutsättning för att skadestånd ska kunna utgå är nämligen att en fordran inte är preskriberad.

text: Enligt den allmänna preskriptionsbestämmelsen i

text: 2 § första stycket preskriptionslagen (1981:130)

text: preskriberas en fordran som regel tio år efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts dessförinnan. Av förarbetena till

text: preskriptionslagen

text: framgår att de allmänna preskriptionsbestämmelserna bör vara tillämpliga även på skadeståndsfordringar i den mån inte särskilda regler meddelas på speciella områden (

text: prop. 1979/80:119 s. 39

text: ff. och 89). För anspråk på skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: gäller alltså reglerna om allmän preskriptionstid i

text: 2 § första stycket preskriptionslagen

text: . Preskriptionstiden för en skadeståndsfordran är således tio år räknat från fordringens tillkomst.

text: Av naturliga skäl saknas särskilda bestämmelser om fordringspreskription avseende anspråk på grund av överträdelse av

text: . I avsaknad av uttryckliga bestämmelser eller vägledning i praxis, måste beträffande dessa anspråk anses gälla motsvarande preskriptionsfrist som i allmänhet gäller för anspråk på skadestånd.

text: Det får alltså förutsättas att en fordran avseende ersättning på grund av överträdelse av

text: preskriberas, i enlighet med

text: 2 § första stycket preskriptionslagen

text: , tio år efter tillkomsten om inte preskriptionen avbryts dessförinnan.

text: Frågan om när en skadeståndsfordran tillkommer är avgörande för när preskriptionstiden ska börja löpa. En fordran som är grundad på en viss momentan (tillfällig) skadegörande handling tillkommer när handlingen vidtas. Frågan när fordran uppkommer kan dock behöva bedömas annorlunda om det är frågan om s.k. perdurerande delikt (rättsstridig handling), dvs. om den skadegörande handlingen inte är tillfällig utan utsträckt i tiden. Skadeståndsanspråk avseende en ”expanderande” skada, som alltså innebär att ”ny och mer” skada inträder fortlöpande, preskriberas löpande. (Se Stefan Lindskog, Preskription, tredje upplagan, 2011, s. 402 ff. med där gjorda hänvisningar.)

text: Utgångspunkten beträffande utomobligatoriska skadestånd är att preskriptionstiden börjar löpa vid ”skadetillfället”. Detta motsvarar i regel den tidpunkt när den skadegörande handlingen företogs, oavsett när skadan som sådan visar sig. I vissa fall kan dock denna princip modifieras av att det är fråga om en perdurerande skada som uppkommer successivt. Detta innebär bl.a. att ett fordringsanspråk kan vara preskriberat redan innan fordringen i fråga kan göras gällande mot gäldenären.

text: Högsta domstolens uttalanden i

text: NJA 2014 s. 323

text: kan tolkas som att när det gäller anspråk på ersättning vid en överträdelse av

text: får den tid som vederbörande varit fråntagen sitt svenska medborgarskap anses utgöra den skadegörande handling som ligger till grund för ersättningsanspråket. Skadan skulle därför anses uppkomma i och med den felaktiga avregistreringen och fortgå till dess att personen åter registreras som svensk medborgare. Som redan har framgått, preskriberas en sådan fordran löpande i samma takt som skadan har uppkommit.

text: Det har inte gått att utreda exakt vid vilken tidpunkt under perioden september 1989 – juli 1991 som JR avregistrerades som svensk medborgare. Det kan emellertid konstateras att han i vart fall i juli 1991 var registrerad som polsk medborgare i folkbokföringen. Skatteverket beslutade den 30 augusti 2012 att rätta uppgiften om JR:s medborgarskap från polskt till svenskt i folkbokföringsdatabasen. Skadan skulle då anses ha fortgått tills den slutligt upphörde den 30 augusti 2012.

text: JR framställde sitt ersättningsanspråk mot staten hos Justitiekanslern den 5 maj 2014. Om den skada som JR har drabbats av på grund av den felaktiga registreringen varit perdurerande, har preskription därför inträtt i den del hans ersättningsanspråk avser felaktig registrering av hans medborgarskap före den 5 maj 2004.

text: JR:s ersättningsanspråk är således inte preskriberat såvitt avser tiden den 5 maj 2004 – 30 augusti 2012. I denna del gör Justitiekanslern följande överväganden.

text: Ersättning för ideell skada

text: I

text: NJA 2014 s. 323

text: anges att en överträdelse av

text: innebär att staten bryter mot den grundläggande skyldigheten i det rättsliga förhållande som medborgarskapet utgör och att en sådan överträdelse har skadeverkningar som inte låter sig värderas efter en allmän måttstock. Vidare slår Högsta domstolen fast att en utgångspunkt för bestämningen av skadan bör, liksom vid ersättning för annan ideell skada, vara en på etiska och sociala värderingar baserad skönsmässig bedömning av den skada som typiskt sett kan anses ha uppkommit och att vid den bedömningen bör beaktas de syften som motiverar att ersättning ska utgå samt överträdelsens varaktighet.

text: Högsta domstolens uttalanden ger begränsad vägledning för bedömningen av vilken ersättning som ska utgå vid en konstaterad överträdelse i ett enskilt fall. Av rättsfallet framgår att en faktor av betydelse vid ersättningsbedömningen är avregistreringens varaktighet, alltså hur lång tid den enskilde har varit avregistrerad som svensk medborgare. Den enskilde hade varit avregistrerad i ca fyra och ett halvt år innan rättelse skedde. Under hela denna tid hade han varit medveten om att han hade förlorat sitt svenska medborgarskap och han hade också vidtagit rättsliga åtgärder i syfte att återfå detta. Ersättningen fastställdes mot angiven bakgrund till 100 000 kr.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning kan det inte anses självklart att den tid som en person har varit avregistrerad som svensk medborgare ska tillmätas samma betydelse i ett fall där han eller hon inte alls, eller endast under en begränsad tid, har varit medveten om avregistreringen. Tvärtom bör den ideella skadan typiskt sett vara mindre i fall där den enskilde saknat kännedom om att hans eller hennes rätt till medborgarskap har överträtts. Mot angiven bakgrund får en rimlig utgångspunkt för den fortsatta rättstillämpningen anses vara att – vid sidan om varaktigheten som sådan – tillmäta den enskildes vetskap om avregistreringen betydelse när ersättningen bestäms. Kränkningen bör typiskt sett anses allvarligare för den som har varit medveten om att han eller hon har avregistrerats och som har vidtagit aktiva åtgärder för att återfå sitt svenska medborgarskap än för den som har saknat sådan kännedom eller har förhållit sig helt passiv i frågan.

text: Det står klart att JR under lång tid varit felaktigt avregistrerad som svensk medborgare och att staten därför har överträtt förbudet i

text: 2 kap. 7 § regeringsformen

text: mot att frånta honom hans svenska medborgarskap. Förhållandena i JR:s fall skiljer sig emellertid från de som var föremål för bedömning i

text: NJA 2014 s. 323

text: . JR har själv uppgett att han ”hela tiden” har trott att han har varit medborgare i Sverige. Det var först i samband med att han frihetsberövades år 2012 som han blev medveten om att han hade avregistrerats som svensk medborgare. Avregistreringen rättades i princip omedelbart när felet uppdagades. JR var alltså medveten om avregistreringen under endast tio dagar innan felet rättades till och den ideella skadan för honom kan därför inte anses vara lika påtaglig som i 2014 års rättsfall.

text: Vid en sammantagen bedömning av omständigheterna i detta fall och med beaktande av Högsta domstolens uttalanden i

text: NJA 2014 s. 323

text: finner Justitiekanslern skäligt att tillerkänna JR ersättning av staten med 25 000 kr för den ideella skada som överträdelsen av

text: har inneburit för honom. Att anspråket delvis är preskriberat saknar nämnvärd betydelse för denna bedömning. Det bör också framhållas att den ideella skada som följt av frihetsberövandet redan har kompenserats genom ersättningen enligt frihetsberövandelagen och att någon ytterligare ersättning för den skadan inte kan utgå med anledning av överträdelsen av

text: Av bestämmelserna i

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen (1975:635)

text: följer att dröjsmålsränta ska utgå på kapitalbeloppet från den dag som inföll 30 dagar från det att ersättningsanspråket framställdes, alltså från den 4 juni 2014, till dess att betalning sker.


title: Klagomål mot en polisman för kränkande uttalanden om ett ombud under en förundersökning

text: AA har i en skrivelse hit begärt att Justitiekanslern vidtar rättsliga åtgärder mot polisinspektören BB vid Polismyndigheten i Stockholms län, Täby Närpolisområde, för vad denne uttalat rörande henne i ett meddelande till en åklagarmyndighet. Hon anser att uttalandet är en allvarlig kränkning av henne.

text: Polismyndigheten i Stockholms län har yttrat sig i ärendet.

text: AA har inkommit med påminnelse vari hon begärt att Justitiekanslern skall infordra vissa handlingar från polismyndigheten i fråga.

text: Bakgrund

text: AA, AA:s Juridiska byrå AB, inlämnade i september 1996 till Polismyndigheten i Stockholms län, såsom ombud för målsäganden en polisanmälan mot en person för stöld. Polisinspektör BB beslutade den 24 september 1996 att förundersökning skulle inledas med anledning av anmälan. Den 2 oktober 1996 överlämnades ärendet till dåvarande Åklagarmyndigheten i Danderyd med hemställan om att en åklagare skulle överta förundersökningsledningen på grund av utredningens art. I en missivskrivelse till åklagarmyndigheten, undertecknad av BB, fanns antecknat bl.a. följande: "F.k. så är AA:s Juridiska byrå känd av oss i ett annat sammanhang och då i negativ bemärkelse"

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rörande skyldigheter för polisman i anställningen finns föreskrifter i

text: 5 kap.

text: polisförordningen (1984:730)

text: . Av 1 § följer att en polisman i sitt arbete skall uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning. Han skall uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet eller småaktighet.

text: Polismyndigheten i Stockholms län har i sitt yttrande hit givit uttryck för att allmänheten har rätt att kräva att anställda inom polisväsendet i såväl tal som skrift uttalar sig med saklighet och objektivitet. Polismyndigheten anser mot denna bakgrund att BB:s uttalande är olämpligt. Information har gått ut till samtliga anställda inom polisdistriktet om vilka konsekvenser en skriftväxling mellan myndigheter kan få när formuleringar liknande de som BB använt kommer till uttryck.

text: För egen del anser jag att det är klart olämpligt och ett utslag av bristande känsla för den offentliga tjänstens krav och villkor att uttala sig på sätt som BB gjort. Han har emellertid i eget yttrande till polismyndigheten beklagat sin formulering och medger att den information han gett åklagaren genom uttalandet inte var skriven på objektiva grunder. Han har vidare påpekat att han inte haft för avsikt att skada eller nedsätta AA:s anseende. Med hänsyn härtill har jag inte funnit anledning att nu gå vidare i saken utan stannar vid den allvarliga kritik som ligger i det sagda.

text: Det saknas vidare anledning för mig att tillmötesgå AA:s begäran om utfående av vissa handlingar som förvaras hos polismyndigheten. Enligt

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: har varje svensk medborgare rätt att ta del av allmänna handlingar som förvaras hos en myndighet med de begränsningar som gäller enligt

text: sekretesslagen (1980:100)

text: . Begäran om att få ta del av en allmän handling görs hos den myndighet som förvarar handlingen och det ankommer på denna myndighet att pröva sådan begäran.

text: Ärendet avslutas.


title: Utlämnande av uppgifter till en särskild granskningskommission

text: Justitiekanslern vidtar inte någon ytterligare åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Anmälan

text: I en skrivelse hit den 4 oktober 1999 begärde AA att Justitiekanslern skulle granska följande frågor som enligt honom innebar en felaktig hantering av sekretessbelagda uppgifter.

text: En fråga gällde Riksarkivet som hade lämnat ut en utskrift av vad obducenten BB uppgivit inför den s.k. Palmekommissionen i samband med att hon hördes där. Samtalsutskriften innehöll enligt AA en detaljerad redogörelse för det obduktionsprotokoll som upprättats efter mordet 1986 på statsminister Olof Palme. Enligt anmälan hade utlämnandet självfallet inneburit betydande men och syftet med den sekretess som gällt för ursprungshandlingen (obduktionsprotokollet) hade därmed äventyrats.

text: AA begärde för det andra att Justitiekanslern skulle pröva huruvida läkaren BB brutit mot sin tystnadsplikt då hon hördes inför kommissionen.

text: Enligt AA hade vidare Palmekommissionen handlat felaktigt då den a) inför hörandet av BB inte erinrat henne om hennes tystnadsplikt, b) upprättat en samtalsutskrift av förhöret med henne och inte endast en sammanfattning av slutsatserna av hennes utsaga samt c) överlämnat handlingen med samtalsutskriften till Riksarkivet och därmed ökat riskerna för att men skulle uppstå.

text: AA upplyste slutligen att tidningen Dagens Nyheter den 18 september 1999 detaljerat beskrivit samtalsuppteckningen på nyhetsplats och dessutom återgett den in extenso på sin hemsida. Detta hade föranlett en särskild anmälan från AA till pressombudsmannen.

text: Bakgrund

text: Regeringen beslöt den 29 september 1994 att tillkalla en kommission om utredningen av mordet på statsminister Olof Palme. Den dåvarande landshövdingen Sigvard M utsågs att vara ordförande i kommissionen. Denna påbörjade sitt arbete i januari 1995 och antog namnet "Palmekommissionen". Sedan landshövding Sigvard M på egen begäran entledigats från sitt uppdrag utsågs landshövdingen Lars Eric E den 15 augusti 1996 att vara ordförande i kommissionen. Kommissionen erhöll också nya experter och sekreterare och höll i sin nya sammansättning sitt första sammanträde den 30 augusti 1996. Kommissionen beslöt därvid att anta namnet "Granskningskommissionen i anledning av utredningen av mordet på statsminister Olof Palme". Kommissionen avslutade sitt arbete i juni 1999 genom att lägga fram betänkandet (

text: SOU 1999:88

text: ) "Brottsutredningen efter mordet på statsminister Olof Palme", alltså före det att anmälan i detta ärende kom in hit.

text: Utredning

text: Jag har som ett led i utredningen av AA:s anmälan tagit del av granskningskommissionens betänkande i de delar som har relevans i det nu aktuella ärendet. I betänkandet redovisas i sammanfattande form de uppgifter som läkaren och obducenten BB lämnat i samband med en utfrågning inför Palmekommissionen den 24 april 1995. Granskningskommissionen lämnar i anslutning därtill vissa sammanfattande uppgifter om mordet såvitt avser skotten och dödsorsaken m.m. (avsnitt 2.2.3. s. 148-151).

text: Jag har också tagit del av vissa avgöranden av Kammarrätten i Stockholm rörande sekretessprövning av uppgifter som begärts utlämnade ur Palmeutredningen. Vidare har Justitiekanslern haft tillgängliga de lagförarbeten som lett fram till en ändring i sekretesslagen 9 kap. 26 § (SFS 1999:989) varigenom sekretess införts i den verksamhet som bedrivs av en (senare inrättad) särskild undersökningskommission (

text: prop. 1998/99:140

text: samt en inom Justitiedepartementet upprättad promemoria). De senare handlingarna är av intresse också för prövningen av anmälan i detta ärende då saken som där behandlas rör liknande sekretessfrågor som AA:s anmälan aktualiserar.

text: Jag beslöt inledningsvis att AA:s anmälan skulle remitteras till Riksarkivet i anledning av den kritik som riktats mot arkivet. Riksarkivet har som svar på remissen anfört följande.

text: "Den aktuella handlingen är en utskrift av en redogörelse som docenten BB lämnade inför granskningskommissionen och som togs upp på ljudband. Av redogörelsen framgår vilka iakttagelser som gjordes vid obduktionen av Olof Palme.

text: Riksarkivet har lämnat ut handlingen till tre personer för läsning i Riksarkivets forskarsal. Hela den volym där handlingen ingår överlämnades senare till Kammarrätten i Stockholm, då en person överklagat Riksarkivets beslut att inte lämna ut alla uppgifter i volymen. Under den tid då handlingen förvarades hos Kammarrätten har en journalist från Dagens Nyheter efterfrågat handlingen och då av Riksarkivet informerats om att den förvarades hos Kammarrätten. Uppgifter från handlingen har refererats i Dagens Nyheter och handlingen har publicerats på tidningens hemsida. Riksarkivet känner inte till på vilket sätt Dagens Nyheter tagit del av handlingen.

text: Regeringen har, med stöd av

text: 11 kap 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: , i

text: 3 a § sekretessförordningen (1980:657)

text: för den här aktuella granskningskommissionen föreskrivet att sekretess, motsvarande den som enligt

text: 11 kap 4 § sekretesslagen

text: gäller hos Justitiekanslern, skall gälla i den verksamhet som bedrivs av kommissionen. Enligt sistnämnda § gäller sekretess för uppgifter i handlingar som upprättats med anledning av verksamheten endast i den mån det kan antas att allmänt eller enskilt intresse lider avsevärd skada eller betydande men om uppgiften röjs. För vissa uppgifter i granskningskommissionens arkiv kan sekretess gälla enligt 2 kap och vissa bestämmelser i

text: 5 kap

text: sekretesslagen

text: Riksarkivet har fört en ingående diskussion om sekretessfrågan innan handlingen lämnades ut och därvid gjort följande bedömning.

text: Handlingen innehåller inga uppgifter som omfattas av sekretess enligt

text: 2 kap

text: eller

text: 5 kap 2 §

text: sekretesslagen

text: . Uppgifter som har relevans för förundersökningen har med undantag av detaljer kring dödsförloppet tidigare offentliggjorts i kommissionens betänkande, i andra publikationer eller genom utlämnande av andra handlingar i kommissionens eller andra myndigheters arkiv. Betydelsen för förundersökningen av de uppgifter som inte tidigare offentliggjorts redovisas ingående i kommissionens betänkande och kan därför lämnas ut utan hinder av bestämmelserna i 5 kap I §

text: sekretesslagen

text: Uppgifter i handlingen visar, att vissa rykten som spritts angående Olof Palmes hälsa och personliga förhållanden saknar grund. Utlämnandet av dessa uppgifter torde därför inte kunna vara till men för Olof Palmes eftermäle. Inte heller i övrigt finns i de utlämnade uppgifterna något som skulle kunna leda till att någon av dem som omfattas av sekretesskyddet skulle kunna utsättas för andras missaktning.

text: Händelseförloppet kring mordet och Olof Palmes skador har tidigare beskrivits på ett omfattande och detaljerat sätt i granskningskommissionens betänkande (

text: SOU 1999:88

text: ), i tidningar, böcker och andra media riktade till allmänheten samt i uppgifter i myndigheters handlingar som tidigare lämnats ut. Riksarkivet gjorde därför bedömningen, att handlingen endast i begränsad utsträckning innehöll sådana uppgifter om Olof Palmes person, skador etc. som inte tidigare varit kända och att det därför inte fanns anledning att anta att utlämnande av uppgifterna skulle medföra betydande men för någon av dem som omfattas av sekretesskyddet.

text: AA:s hänvisning till den sekretess som gäller för obduktionsprotokollet är inte relevant i sammanhanget, då skaderekvisiten för obduktionsprotokollet och den hos granskningskommissionen upprättade handlingen har helt olika utformning (7 kap 1 § resp.

text: 11 kap 4 § sekretesslagen

text: BB:s redogörelse skildrar på ett detaljrikt sätt de iakttagelser som gjordes vid obduktionen av Olof Palme. Riksarkivet kan ha förståelse för att närstående till Olof Palme upplever obehag av att sådana uppgifter lämnats ut, särskilt som de sedermera kommit att återges i sin helhet på Dagens Nyheters Internetsida. Riksarkivets bedömning var emellertid, med hänsyn till vad som ovan anförts, att det inte kunde antas att ett utlämnande skulle medföra sådant betydande men som avses i aktuell bestämmelse. Riksarkivet var därför enligt

text: 2 kap 12 § tryckfrihetsförordningen

text: skyldigt att tillhandahålla den aktuella handlingen.

text: Jag har inte ansett mig i övrigt behöva infordra någon särskild utredning för att kunna ta ställning till anmälan i ärendet. Jag behandlar i det följande först frågan om BB:s uppgiftslämnande till Palmekommissionen och hur man skall se på det. Jag berör därefter kortfattat Palmekommissionens resp. granskningskommissionens hantering av dit lämnade uppgifter. Jag redovisar slutligen min bedömning av klagomålen mot Riksarkivet eftersom en sådan redovisning ter sig naturlig då den följer det kronologiska händelseförlopp som ligger bakom anmälan i ärendet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Klagomålen mot obducenten BB

text: AA:s anmälan i denna del får anses innebära att han gör gällande att BB gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt genom att hon till Palmekommissionen lämnat uppgifter om vad hon iakttagit vid sin medverkan i obduktionen av Olof Palme; iakttagelser som nedtecknats i ett obduktionsprotokoll.

text: Enligt

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: gäller (utom beträffande vissa beslut som anges i 2 §) sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Detsamma gäller i annan medicinsk verksamhet, såsom rättsmedicinsk undersökning m.m.

text: Obduktionsverksamhet omfattas alltså av den nu nämnda sekretessen. Uppgifter som tecknas ned i ett obduktionsprotokoll och lämnas vidare till andra myndigheter utanför hälso- och sjukvården kan också omgärdas av den sekretess som gäller på andra områden , t. ex. till skydd för uppgifter som rör förundersökning i brottmål (

text: 5 kap. 1 §

text: SekrL. eller till skydd för enskilds personliga förhållanden under förundersökning

text: 9 kap. 17 §

text: SekrL.).

text: Sekretessen enligt

text: 7 kap. 1 §

text: SekrL. omgärdas med ett s.k. omvänt skaderekvisit vilket innebär att presumtionen är för sekretess och att utrymmet för uppgiftslämnande typiskt sett är ganska snävt.

text: Det skall här anmärkas att sekretess i princip också råder mellan olika myndigheter. Om en viss uppgift förekommer hos en myndighet, får den alltså inte röjas för en annan myndighet om det inte finns stöd för det i

text: sekretesslagen

text: eller i en förordning till vilken denna hänvisar (se

text: 1 kap. 3 §

text: SekrL.). Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas till regeringen eller riksdagen eller till en annan myndighet, om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning (

text: 14 kap. 1 §

text: SekrL.). Om en sådan uppgiftsskyldighet saknas och om något särskilt undantag inte har ställts upp gäller emellertid sekretessen även myndigheterna emellan.

text: En undersökningskommission är en egen förvaltningsmyndighet även om den tillsatts av regeringen. Regeln i 14 kap. 1 § att uppgifter utan hinder av eljest gällande sekretess får lämnas till regeringen har alltså inte varit tillämplig. BB:s uppgiftslämnande skall därmed bedömas med utgångspunkt i vad som gäller då uppgifter lämnas från en myndighet - Rättsmedicinalverket - till en annan myndighet.

text: Något särskilt stöd för ett sådant uppgiftslämnande har jag inte kunnat finna att SekrL. gav vid denna tid. De regler som på ett generellt plan ger stöd för att genombryta sekretessen, främst i 14 kap. 1 -3 §§, är sålunda inte tillämpliga på en situation som den förevarande.

text: Jag har vid mina undersökningar av saken heller inte kunnat finna att regeringen i samband med inrättandet av Palmekommissionen vidtagit några särskilda lagstiftningsåtgärder eller fattat några särskilda beslut om dispens från eljest gällande sekretess (jfr

text: 14 kap. 8 §

text: SekrL). Det har alltså - kanske något förvånande - inte funnits något särskilt rättsligt stöd för henne (eller för några andra myndighetsföreträdare) att utan hinder av sekretessen lämna uppgifter till den av regeringen särskilt tillsatta undersökningskommissionen. Detta förhållande måste närmast bedömas som en brist i lagstiftningshänseende.

text: BB:s uppgiftslämnande skall prövas mot denna bakgrund och hennes handlande måste då bedömas i enlighet med reglerna främst i

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: och

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: Hur skall man då se på BB:s åtgärd att inställa sig inför kommissionen och berätta för den om vad hon erfarit vid obduktionen av statsministern? Hennes avsikt har givetvis varit att ställa sin sakkunskap till kommissionens förfogande och ytterst att söka medverka till att de tvivel som under åren kommit att uttalas om mordutredningens bedrivande skulle kunna skingras eller att bristen på framgång i utredningsarbetet skulle få en förklaring (jfr beträffande syftet med inrättandet av kommissionen vad som framgår av regeringens beslut enligt protokoll vid regeringssammanträde den 29 september 1994 Ju93/4884 m.fl.).

text: När det gäller de uppgifter som lämnats till kommissionen får uttalandena om de skador den avlidne uppvisat och vad som i övrigt iakttagits vid den medicinska granskningen av den dödes kropp enligt min mening otvivelaktigt anses vara sådana att de i och för sig omfattas av sekretessen rörande enskilds hälsotillstånd.

text: För att sekretess för de berörda uppgifterna i det enskilda fallet skall anses föreligga krävs emellertid också att en menbedömning görs. Sekretess gäller som nämnts endast om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men.

text: Vid en sådan prövning ter det sig i det här fallet enligt min mening inte som självklart att någon sekretess kan anses ha rått för uppgifterna. Det kan knappast anses ha varit till men för den avlidne själv att uppgifter lämnades om de skador som den döda kroppen företett. Inte heller i övrigt är uppgifterna sådana de framgår av samtalsuppteckningen av den arten att de - som Riksarkivet framhållit i sitt yttrande - på något sätt kan anses ofördelaktiga för Olof Palmes eftermäle. Däremot kan man väl tänka sig att den avlidnes anhöriga skulle kunna vållas obehag - men - genom upplysningarna att den döda kroppen företett skador av sådan omfattning och av en sådan art som det var fråga om i detta fall. Enligt min mening ligger det emellertid nära till hands att anta att den som tar del av uppgifterna (vare sig det som här skett vid en föredragning eller genom en senare läsning av samtalsuppteckningen) känner en stark empati både för den avlidne själv och för dennes anhöriga.

text: I sammanhanget bör det vidare framhållas att menbedömningen skall göras med utgångspunkt i omständigheterna vid varje särskilt fall av uppgiftslämnande. Ett uppgiftslämnande som i det ena fallet inte kan ske utan risk för men kan i ett annat fall bedömas vara riskfritt.

text: Mot bakgrund härav och vad som vid denna tid (april 1994 dvs. drygt åtta år efter mordet) ändå var känt genom den rättegång som hållits och genom den omfattande rapportering som varit i medierna rörande omständigheterna kring mordet och rättegången får det alltså bedömas som osäkert hur en sådan menbedömning skulle utfalla vid en rättslig prövning. I detta fall måste man också väga in att uppgifterna inte lämnats ut under sådana omständigheter att de kunde förväntas få en allmän spridning. BB har lämnat uppgifterna till ledamöterna i Palmekommissionen som efter beslut av riksdagen tillkallats av regeringen med uppdraget att gå igenom brottsutredningen och göra en på denna genomgång grundad redovisning.

text: Vid en prövning av frågan om ansvar för utlämnande av uppgifterna skall vidare beaktas att ansvar för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: förutsätter att uppgifterna lämnat uppsåtligen eller av oaktsamhet vilken inte är ringa, jfr Holmqvist m.fl.

text: Brottsbalken

text: En kommentar 20:86.

text: Det subjektiva rekvisitet skall omfatta också det förhållandet att den röjda uppgiften inte får lämnas ut i det konkreta fallet, se

text: prop. 1979/80:2

text: , Del A, s. 404. För att en uppsåtlig överträdelse av reglerna skall föreligga måste det alltså kunna visas att BB avsett att vålla men eller obehag för den avlidne eller dennes närstående. Detta alternativ kan man enligt vad jag tidigare anfört om vad som får antas ha varit syftet med hennes uppgiftslämnande till kommissionen bortse från. Frågan är då om hon av oaktsamhet kan anses ha överträtt reglerna genom att göra en felbedömning av sina möjligheter att lämna uppgifter till Palmekommissionen.

text: BB som är läkare känner säkert till de sekretessregler som normalt omgärdar hennes verksamhet som läkare inom hälso- och sjukvården och som obducent vid rättsmedicinalverket. Hon kan däremot inte gärna antas ha någon närmare juridisk kännedom om de regler i

text: sekretesslagen

text: som reglerar uppgiftslämnandet mellan olika myndigheter. Dessa regler anses allmänt även bland jurister som komplicerade och ofta svårtillgängliga.

text: Enligt vissa kommentarer som gjorts i doktrinen kan ett missförstånd av en rättsregel tillmätas betydelse för frågan om straffbar oaktsamhet förelegat, se t.ex. Strahl, Allmän straffrätt s. 181 ff. och Holmqvist m.fl.

text: Brottsbalken

text: , En kommentar 20:86. Vidare skall beaktas att fall där oaktsamheten är ringa inte skall föranleda ansvar. Huruvida ett fall är ringa och alltså straffritt skall bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter i det konkreta fallet (jfr

text: prop. 1979/80:2

text: del A s 404). En faktor som förutom andra kan vägas in vid bedömningen kan enligt förarbetsuttalandena vara vilka krav som rimligen kan ställas på den offentlige funktionären med hänsyn till hans möjligheter att bedöma den rättsliga situationen. Enligt vad som vidare framhålls är det möjligt att det i undantagsfall, som inte kunnat förutses genom sekretessreglernas närmare utformning, ter sig mindre rimligt att utkräva ansvar för ett oaktsamt röjande av en sekretessbelagd uppgift (

text: a. prop. s 403

text: samt nämnda brottsbalkskommentar 20:87).

text: Mot bakgrund av de överväganden som redovisas här och vid en samlad bedömning av omständigheterna kring utlämnandet av uppgifter till kommissionen kan jag inte finna att det föreligger någon straffbar överträdelse av reglerna. Det kan anmärkas att möjligheterna att beivra ett oaktsamhetsbrott - för det fall ett sådant skulle ha ansetts föreligga - på grund av reglerna om preskription bortföll i april 1997, alltså två år efter uppgiftslämnandet till kommissionen.

text: Anmälan i denna del skall därmed inte föranleda någon åtgärd av mig.

text: Klagomålen mot Palmekommissionen

text: AA:s klagomål i denna del avser att Palmekommissionen inte skulle ha erinrat BB om de rättsliga förutsättningarna för henne att lämna ifrågavarande uppgifter till kommissionen och att man borde ha underlåtit att skriva ut de bandupptagningar som gjordes av hennes föredragning.

text: Uppgifterna vid föredragningen lämnades i april 1995. Den dåvarande ordföranden och sekreterarna lämnade sitt uppdrag i mitten av 1996. Jag har inte funnit tillräckliga skäl föreligga att nu föranstalta om närmare utredning av vilka överväganden som gjorts eller vad som i övrigt förevarit i dessa hänseenden. Vid underhandskontakter med en av de tidigare sekreterarna har jag erfarit att en analys av de rättsliga förutsättningarna skulle ha gjorts och tecknats ned i en promemoria. Jag har inte funnit skäl att bland de arkiverade handlingarna från kommissionens arbete söka fram denna. Någon skyldighet för kommissionen att underrätta BB om de överväganden av rättslig eller annan art som kan ha lett fram till begäran om föredragningen av henne kan nämligen inte anses ha förelegat. Att kommissionen vinnlagt sig om att teckna ned de uppgifter som hon lämnat, och som otvivelaktigt får anses ha haft relevans för kommissionens av regeringen initierade arbete, kan heller inte anses vara fel utan tvärtom lämpligt. Det kan här inflikas att handlingar inkomna till eller upprättade hos kommissionen (som vid den tiden bytt namn enligt vad som inledningsvis nämnts) i varje fall från den 15 december 1996 omgärdats av den sekretess som följer av reglerna i

text: 11 kap. 4 §

text: SekrL. (se SFS 1996:1089).

text: AA har slutligen kritiserat åtgärden att sedan arbetet slutförts lämna över kommissionens handlingar till Riksarkivet. Överlämnandet torde ha ägt rum efter den 29 juni 1999 då kommissionen, som vid den tiden ändrat namn till Granskningskommissionen i anledning av utredningen om mordet på statsminister Olof Palme, slutförde sitt arbete. Vad AA i denna del har kritiserat är det normala då en utredning slutför sitt arbete och överensstämmer med gällande arkiveringsbestämmelser som jag inte finner skäl att här närmare redogöra för. Det kan dock framhållas att , såsom berörts i Riksarkivets yttrande, samtalsuppteckningen efter överlämnandet hos arkivet omfattats av bestämmelserna om sekretess i

text: 11 kap. 4 §

text: SekrL.

text: Vad som anförts i denna del av anmälan ger mot bakgrund av det anförda inte anledning till vidare åtgärder eller uttalanden av mig,

text: Övrigt i denna del

text: I ärendet har inkommit en anmälan från en person, som velat vara anonym. Enligt anmälan har Granskningskommissionen på en viss sida i sitt betänkande lämnat uppgifter om honom som gör att hans identitet kan fastställas.

text: Jag har tagit del av den aktuella delen i betänkandet. Vad som därvid framkommit ger inte vid handen att gällande regler om sekretess hos kommissionen skulle ha åsidosatts. Den anonyma anmälan (som inte i sak har något samband med AA:s anmälan) skall därför inte föranleda någon ytterligare åtgärd av mig.

text: Klagomålen mot Riksarkivet m.m.

text: AA har slutligen kritiserat Riksarkivet för att det lämnat ut den samtalsuppteckning som gjorts av BB:s muntliga redogörelse inför kommissionen.

text: Riksarkivet har i ett utförligt yttrande redovisat hur man där behandlat frågan om utlämnande och de överväganden som gjorts av sekretessfrågan. Vad som därvid framkommit ger mig inte anledning att uttala någon avvikande mening eller att rikta någon kritik mot hanteringen av ärendet hos Riksarkivet.

text: Publiceringen i Dagens Nyheter

text: Med anledning av uppgiften att samtalsuppteckningen eller väsentliga delar av denna publicerats av tidningen Dagens Nyheter på dess hemsida (vilken i och för sig kan omfattas av den s.k databasregeln i

text: 1 kap. 9 § Yttrandefrihetsgrundlagen

text: YGL) vill jag erinra om de begränsningar som gäller för Justitiekanslerns möjligheter att närmare söka utröna på vilket sätt en tidning kommit i besittning av uppgifter för vilka sekretess kan gälla.

text: Justitiekanslern kan inte såvitt nu är av intresse efterforska vem som lämnat uppgift till en tidning i andra situationer än de där en allmän handling som omfattas av sekretess eller där en s.k. kvalificerat hemlig uppgift har lämnats ut, se 7 kap. 3 § första stycket p 2 och 3 jämförd med

text: 3 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Motsvarande regler gäller för ett medium som omfattas av YGL, se 2 kap 4 § och 5 kap 2 § YGL

text: Det har för övrigt inte gjorts gällande eller eljest framkommit att Riksarkivets utlämnande av samtalsuppteckningen skulle ha skett till någon företrädare för tidningen eller ha en sådan direkt koppling till publiceringen att reglerna i

text: 7 kap. 3 §

text: TF om inskränkning i meddelarfriheten skulle aktualiseras.

text: Förutsättningar att angripa själva publiceringen eller offentliggörandet av uppgifterna i Dagens Nyheter är inskränkt till sådana fall som anges i

text: 7 kap. 5 §

text: TF. Någon sådan situation är det inte fråga om här och det saknas alltså lagliga möjligheter för Justitiekanslern att ingripa mot publiceringen som sådan. AA har heller inte begärt en sådan prövning utan vänt sig till Pressens ombudsman med en begäran om en granskning av de publicistiska överväganden som lett fram till offentliggörandet av rönen vid obduktionen av hans far.

text: Med dessa uttalanden anser jag mig ha behandlat AA:s anmälan. Jag vill beklaga att ärendets avgörande dess värre har dragit ut på tiden på grund av det arbetsläge som råder här.

text: Ärendet avslutas.


title: Fråga om en domare har gjort sig skyldig till tjänstefel genom att lämna ofullständiga uppgifter om frihetsberövande i ett avräkningsunderlag

text: Justitiekanslern beslutar att inte väcka åtal i ärendet.

text: Ärendet

text: Vid handläggningen av ett ärende här om ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (JK:s dnr

text: ) uppmärksammades följande.

text: Borås tingsrätt dömde den 16 mars 2001 AS för bl.a. försök till stöld, häleri och narkotikabrott, ringa brott, till fängelse i sex månader (mål B 197-01 och B 344-01). Ordförande vid huvudförhandlingen i målen var rådmannen GA. I det avräkningsunderlag som upprättades i anslutning till huvudförhandlingen och senare fogades till domen antecknades att AS hade varit frihetsberövad sedan den 24 februari 2001. I ersättningsärendet framgick emellertid att AS hade varit frihetsberövad som anhållen vid ytterligare två tillfällen. Det rörde sig om frihetsberövanden som hade ägt rum den 16 - 18 januari 2001 på grund av misstanke om narkotikabrott och den 11 - 13 februari 2001 på grund av misstanke om försök till stöld. Uppgifter om dessa frihetsberövanden fanns inte i stämningsansökningarna i målen men återfanns på två s.k. arrestantblad som ingick i förundersökningsprotokollen.

text: Sedan de båda frihetsberövandena uppmärksammats här har Kriminalvårdsstyrelsen i ett strafftidsbeslut den 12 oktober 2001 tillgodoräknat AS frihetsberövandena vid verkställighet av fängelse.

text: Justitiekanslern beslutade den 30 november 2001 att inleda förundersökning i ärendet. Justitiekanslern uppdrog åt den åklagare vid Riksåklagarens dåvarande enhet för speciella mål som Riksåklagaren utsåg därtill att se till att förundersökningen verkställdes och därefter redovisades hit.

text: Förundersökningen har slutförts och redovisats. Under förundersökningen har rådmannen GA delgetts misstanke om tjänstefel och förhör har hållits med henne.

text: Den rättsliga regleringen

text: I

text: 19 a § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. ges föreskrifter för det fallet att någon har dömts till fängelse på viss tid och har varit berövad friheten som anhållen eller häktad med anledning av misstanke om något brott som har prövats genom dom i målet. Om frihetsberövandet har varat under en sammanhängande tid av minst 24 timmar, skall tiden för frihetsberövandet anses som tid under vilken den utdömda påföljden har verkställts i anstalt. Det gäller till den del det inte samtidigt skett verkställighet av en dom i ett annat mål.

text: Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 oktober 2000 flyttades ansvaret för obligatorisk avräkning av frihetsberövande över från domstolarna till kriminalvården (SFS 2000:176). Domstolarna skall när det gäller sådan avräkning numera endast lämna uppgifter till kriminalvården om det frihetsberövande som förekommit i målet.

text: Enligt

text: 16 § första stycket förordningen (1996:271)

text: om mål och ärenden i allmän domstol skall den tid som en person har varit frihetsberövad på bl.a. ett sådant sätt som avses i

text: 19 a § nämnda lag

text: antecknas i en handling som bifogas domen eller beslutet (avräkningsunderlag). Om ett domsbevis

text: utfärdas skall avräkningsunderlaget också bifogas domsbeviset. Av

text: 15 a § förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion framgår att avräkningsunderlaget skall upprättas av rättens ordförande.

text: Om den tilltalade är eller har varit anhållen, häktad eller tagen i förvarsarrest på grund av misstanke om brott som omfattas av åtalet, skall åklagaren enligt

text: 45 kap. 4 § tredje stycket rättegångsbalken

text: (RB) ange detta i stämningsansökan. Åklagaren skall dessutom lämna uppgift om tiden för frihetsberövandet.

text: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften skall enligt

text: 20 kap. 1 § första stycket brottsbalken

text: dömas för tjänstefel. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skulle båda frihetsberövandena ha antecknats i avräkningsunderlaget?

text: Utredningen i ärendet visar klart att frihetsberövandet den 11 - 13 februari 2001 avsåg en misstanke om ett brott som prövades genom tingsrättens dom i målet. Tiden för detta frihetsberövande skulle därför ha antecknats i avräkningsunderlaget.

text: När det gäller frihetsberövandet den 16 - 18 januari 2001 har GA bestritt att avräkningsunderlaget var felaktigt genom att det inte innehöll någon uppgift om tiden för detta frihetsberövande. Enligt GA måste den misstänkta gärning som grundade anhållandet rimligtvis ha varit misstanken om innehav av narkotika. Denna misstanke ledde inte till något åtal. Hon har därför gjort gällande att frihetsberövandet inte skulle ha räknats av från fängelsestraffet och att AS i stället borde ha fått ekonomisk kompensation för det.

text: AS greps den 15 januari 2001 på grund av misstanke om bl.a. narkotikabrott. Av den anmälan som upprättades (1400-K 7866-01) framgår att han därvid misstänktes dels för att tillsammans med en annan person ha innehaft narkotika, dels för att ha brukat narkotika vid det aktuella tillfället. Han åtalades därefter - såvitt gäller misstanken om narkotikabrott enligt denna anmälan - endast för ringa narkotikabrott bestående i eget bruk.

text: Frågan är då om AS kan anses ha varit frihetsberövad med anledning av misstanke om det brott som han dömdes för.

text: En misstanke om narkotikabrott som består i eget bruk av narkotika är normalt inte av beskaffenhet att föranleda ett anhållande. I detta fall har AS emellertid varit misstänkt för att dels ha innehaft narkotika, dels ha brukat narkotika.

text: För det fall att åklagaren hade åtalat AS för innehav av narkotika men under rättegången ansett sig inte kunna styrka detta brott, torde åklagaren ha varit oförhindrad att justera gärningsbeskrivningen till att i stället avse eget bruk av narkotika (jfr

text: 45 kap. 5 § tredje stycket

text: RB). Misstanken om innehav av narkotika och misstanken om brukande av narkotika får därför anses avse samma gärning. Frihetsberövandet avsåg därmed ett brott som prövades genom domen i målet. Även detta frihetsberövande skulle alltså ha antecknats i avräkningsunderlaget.

text: Tjänstefel?

text: Stämningsansökningarna i målen innehöll inte några upplysningar om de aktuella frihetsberövandena. Denna omständighet befriar dock normalt inte en domare från skyldigheten att kontrollera om det förekommit något frihetsberövande. Enligt den praxis som utbildats avseende avräkning av frihetsberövande under den tidigare gällande lagstiftningen ansågs en domstol inte enbart kunna förlita sig på de uppgifter om frihetsberövande som fanns antecknade i en stämningsansökan. Det ansågs att domstolens undersökningsskyldighet sträckte sig längre än så och att domstolen borde kontrollera om det personblad som ingick i förundersökningsprotokollet innehöll några uppgifter om eventuella frihetsberövanden (se JO 1981/82 s. 48).

text: En fråga är då om den reform genom vilken ansvaret för avräkning flyttades över från domstolarna till kriminalvården har påverkat en domares ansvar och skyldigheter - frånsett själva avräkningen - när det gäller hanteringen av frågor om frihetsberövanden. Jag har erfarit att en del domare har uppfattat reformen på detta sätt.

text: I motiven till lagändringen uttalade regeringen att en ändrad ordning för beslut om avräkning förutsatte garantier för att besluten skulle fattas på ett tillförlitligt underlag och under former som innebar att de blev riktiga. Detta var särskilt viktigt eftersom det rörde sig om beslut om hur länge en person skall vara berövad sin frihet (se

text: prop. 1999/2000:26 s. 57

text: ). För att besluten om obligatorisk avräkning skulle kunna flyttas krävdes enligt regeringen att kriminalvårdsmyndigheten fick ett säkert underlag för sina beslut (a.a. s. 59).

text: Till stöd för att det var den dömande domstolen som borde få i uppgift att lämna uppgifter om frihetsberövande till kriminalvården anförde regeringen att ingen annan än domstolen har samtliga de uppgifter som behöver lämnas. För denna lösning talade enligt regeringen också att rapporteringen måste ske i anslutning till att domstolen meddelar sin dom och att domstolen då till skillnad från åklagaren har handlingarna tillgängliga (a.a. s. 60).

text: Beträffande frågan om vilken tjänsteman hos domstolen som borde lämna uppgifter om frihetsberövanden anförde regeringen - med hänvisning till vad som anförts i den promemoria som föregick propositionen - följande. Den som rapporterar vilka frihetsberövanden som förekommit måste hämta uppgifterna ur tingsrättens akt. Den enda person som har full kontroll över vad det finns för handlingar i akten är i tingsrätten den som har varit ordförande vid huvudförhandlingen och i högre rätt den som i egenskap av referent har svarat för målets beredning. För honom eller henne är det enkelt att ta fram de uppgifter som behövs för rapporteringen (a.a. s. 63).

text: I förarbetena framhöll regeringen också att ett system som är utformat på det sätt som regeringen förordade innebär att den domstol som lämnar uppgifter om frihetsberövanden svarar för att de är korrekta. Regeringen betonade vidare att det inte var fråga om att genom den föreslagna lagändringen flytta över risken för tjänstefel på en annan tjänstemannagrupp, vilket någon remissinstans hade befarat (

text: a. prop. s. 62

text: Av de återgivna förarbetsuttalandena kan enligt min mening inte någon annan slutsats dras än att lagstiftarens avsikt har varit att den domare som är skyldig att lämna uppgifter om frihetsberövanden till kriminalvården inte kan förlita sig enbart på de uppgifter som en stämningsansökan innehåller. Tvärtom får den berörde befattningshavaren alltjämt anses ha en principiell skyldighet att gå igenom de relevanta handlingarna i domstolens akt i målet och kontrollera om något frihetsberövande har förekommit. En domare kan därmed göra sig skyldig till tjänstefel om de uppgifter som lämnas till kriminalvården inte är fullständiga och korrekta.

text: GA har således vid handläggningen av målen varit skyldig att kontrollera om akten innehållit några uppgifter om att AS hade varit frihetsberövad för de brottsmisstankar som tingsrätten prövade. Genom att hon inte uppmärksammade att det av handlingarna framgick att AS hade varit frihetsberövad vid två tillfällen utöver de som angavs i stämningsansökningarna blev avräkningsunderlaget ofullständigt. Någon annan förklaring till det inträffade än att det rört sig om ett rent förbiseende har inte framkommit under förundersökningen. GA får därmed anses av oaktsamhet ha åsidosatt vad som gällt för uppgiften vid handläggningen av målen.

text: Är gärningen att anse som ringa?

text: Bedömningen av om en gärning är ringa skall enligt förarbetena ske med beaktande av samtliga omständigheter (

text: a. prop. s. 24

text: ). Såväl allmänna som enskilda intressen skall enligt vad som uttalas i förarbetena beaktas. Vid bedömningen är det vidare av stor betydelse om någon skada eller annan olägenhet har inträffat i det enskilda fallet, eller om det har förelegat en påtaglig risk för skada (

text: a. prop. s. 24

text: f.). Av stor vikt är också verksamhetens art. Inom områden där kraven på en korrekt handläggning är särskilt stora kan det finnas anledning att göra en strängare bedömning än i andra fall. I förarbetena framhålls också som en viktig omständighet vilken ställning gärningsmannen intagit i förhållande till myndighetsutövningen.

text: Verksamheten inom rättsväsendet är av en sådan art att kraven på en korrekt handläggning är särskilt stora där. Det kan på grund härav finnas anledning att göra en strängare bedömning av vissa felaktigheter som begås av en domstol än av felaktigheter vid annan myndighetsutövning. Detta gäller framför allt vid handläggningen av frågor som rör frihetsberövanden. Av Högsta domstolens praxis angående ansvar för tjänstefel framgår att endast speciella omständigheter kan föranleda att en oaktsamhet skall anses som ringa när det gäller en domstols prövning av sådana frågor (se bl.a.

text: NJA 1994 s. 304

text: NJA 1996 s. 307

text: och

text: NJA 1996 s. 806

text: I detta fall har den felaktiga tjänsteåtgärden rört en fråga om frihetsberövande. Det har varit fråga om att tillämpa en bestämmelse av förhållandevis enkel karaktär. Att kontrollera om något frihetsberövande har förekommit torde närmast vara en uppgift av rutinkaraktär som en domare regelmässigt förväntas utföra innan domstolen beslutar dom i målet. Att eventuella frihetsberövanden uppmärksammas är naturligtvis av stor vikt för den tilltalade.

text: Felet uppmärksammades emellertid vid handläggningen av ersättningsärendet här. Det kunde därför rättas till och tiden för frihetsberövandena kunde tillgodoräknas AS vid verkställigheten av fängelsestraffet. Någon nämnvärd skada eller olägenhet kan den felaktiga åtgärden således inte anses ha inneburit för honom.

text: I mildrande riktning talar också det förhållandet att det aktuella narkotikabrottet inte var av en sådan art att GA på grund härav kan anses ha haft någon särskild anledning att misstänka att något ytterligare frihetsberövande utöver det som antecknats i stämningsansökningarna hade förekommit. Detsamma gäller i viss mån åtalet för försök till stöld som var upptaget i den stämningsansökan som faktiskt innehöll uppgifter om det frihetsberövande som antecknades i avräkningsunderlaget.

text: Det bör också beaktas att det numera tycks saknas ett enhetligt sätt för åklagare att till domstolarna lämna sådana uppgifter om frihetsberövande som tidigare återfanns i personbladen. En förutsättning för att en domare skall kunna lämna korrekta uppgifter i avräkningsunderlaget är naturligtvis att domstolen faktiskt har tillgång till fullständiga uppgifter om samtliga frihetsberövanden i målet.

text: I denna fråga - underlaget för domstolens uppgiftslämnande - anfördes i förarbetena till avräkningsreformen bl.a. följande. Den ordning som regeringen nu föreslår förutsätter att domstolen på ett tillförlitligt sätt får kännedom om relevanta frihetsberövanden för tiden fram till stämningsansökan. I dag får domstolen sådan information genom uppgifter som antecknas på stämningsansökan och de personblad som bifogas förundersökningsprotokollet. I samband med att det s.k. misstankeregistret införs kommer inte längre personbladen att behövas. De uppgifter som antecknas på personbladen kommer nämligen att registreras i misstankeregistret som både polis och åklagare har tillgång till. Domstolarnas behov av fullständiga uppgifter om frihetsberövanden får då tillgodoses på annat sätt än genom personblad. Det bör i vart fall inledningsvis ske genom åklagarens försorg (

text: prop. 1999/2000:26 s. 61

text: Några personblad förekommer alltså inte längre i de förundersökningsprotokoll som ges in till en domstol i samband med att ett åtal väcks. Såvitt jag känner till finns det i dag inte heller några särskilda bestämmelser som anger på vilket sätt en åklagare skall lämna sådana uppgifter om frihetsberövanden som personbladen tidigare innehöll. En åklagare lämnar normalt inte heller några uppgifter till domstolen om vad som antecknats i åklagarmyndigheternas anhållningsliggare.

text: Det framstår således som mer eller mindre en tillfällighet om en domstols akt i det enskilda fallet innehåller ett s.k. arrestantblad eller någon annan handling med uppgifter om frihetsberövanden. Det innebär att det är svårt för en domare att avgöra i vilken eller vilka handlingar i akten det kan finnas tillförlitliga uppgifter om frihetsberövanden. Denna ordning är knappast tillfredsställande. Enligt min mening bör lagstiftaren överväga hur säkrare rutiner kan tillskapas. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet för kännedom.

text: Av betydelse för bedömningen om tjänstefelet är ringa är också att det sedan januari 2001 tillämpas ett joursystem vid Borås tingsrätt. Det innebär i korthet att allt förberedande arbete i förtursmål - mål med häktade eller ungdomar - handläggs på den ordinarie roteln medan huvudförhandlingen leds av den ordförande som har jour den aktuella veckan. De brottmål som nu är berörda ingick i joursystemet och förhandlingen ägde rum under GA:s jourvecka. Hon vidtog därför inte någon förberedande åtgärd i något av målen före huvudförhandlingen.

text: Man kan enligt min mening inte utesluta att de rutiner som gäller för handläggningen av mål med häktade vid Borås tingsrätt kan ha bidragit till att det brustit i kontrollen av frihetsberövandena i detta fall. Härtill kommer att GA:s arbetssituation synes ha varit om än inte extrem så förhållandevis pressande vid det aktuella tillfället och i viss mån påverkats av hennes personliga förhållanden.

text: Vid en samlad bedömning av vad som har framkommit i ärendet finner jag att gärningen bör bedömas som ringa. Straffansvar för tjänstefel kan därmed inte komma i fråga.

text: Disciplinansvar?

text: Förundersökningen mot GA har fått förhållandevis stor uppmärksamhet i domarkretsar. Den felaktiga tjänsteåtgärden uppmärksammades inte i anslutning till domen i målet utan först senare i ett ersättningsärende här. Beslutet i det ärendet innefattar indirekt kritik mot GA. Vidare har handläggningen av det här ärendet dragit ut på tiden vilket naturligtvis medfört anspänning för GA. Jag anser att det mot denna bakgrund inte är nödvändigt att GA meddelas någon disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Jag vidtar därför inte någon ytterligare åtgärd i ärendet, som härmed avslutas.


title: En person som anhållits med stöd av utlämningslagen har beviljats ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen sedan begäran om utlämning avslagits

text: Ersättning skall utgå till MF med 28 000 kr för lidande, 12 240 kr för förlorad arbetsförtjänst och 2 500 kr för ombudskostnader.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: MF dömdes den 15 september 1994 av distriktsdomstolen i Sarajevo, i Bosnien och Hercegovina, för våldtäkt till fängelse tre år. Han släpptes samma dag ur häkte. Högsta Domstolen i Bosnien och Hercegovina undanröjde i beslut den 10 augusti 1995 distriktsdomstolens dom samt återförvisade målet dit för ny prövning. Den 21 november 1996 påbörjades en ny förhandling vid distriktsdomstolen i Sarajevo. Förhandlingen ställdes dock in eftersom bl.a. MF inte var närvarande. Han häktades i sin frånvaro av distriktsdomstolen den 30 juni 1997. En internationell häktningsorder utfärdades av domstolen den 26 december 2002.

text: Justitieministeriet i Bosnien och Hercegovina begärde i en framställning till Justitiedepartementet att MF skulle utlämnas till Bosnien och Hercegovina. Han anhölls av svensk åklagare den 25 februari 2003. Anhållningsbeslutet anmäldes enligt 23 § lagen om utlämning för brott (

text: ) till Göteborgs tingsrätt. I ett beslut den 26 februari 2003 fastställde tingsrätten åklagarens anhållningsbeslut. Den 12 mars 2003 hävde åklagaren anhållningsbeslutet. MF var härefter och fram till den 27 oktober 2003 ålagd reseförbud med anmälningsskyldighet två gånger i veckan.

text: Sedan Riksåklagaren verkställt utredning i saken överlämnade Riksåklagaren med ett eget yttrande frågan om utlämning till Högsta domstolen. I ett beslut den 12 december 2003 fann Högsta domstolen att hinder för utlämning förelåg enligt 9 § andra stycket utlämningslagen. Som skäl för beslutet anförde Högsta domstolen bl.a. följande.

text: "Enligt 9 § andra stycket utlämningslagen skall, om dom angående gärningen inte meddelats i den främmande staten, framställning om utlämning grundas på beslut om häktning som meddelats av behörig myndighet i den främmande staten. Av samma stycke framgår att framställningen inte får bifallas, med mindre det föreligger sannolika skäl för att personen har begått gärningen.

text: Riksåklagaren har beträffande frågan om det föreligger sannolika skäl för att MF begått den påstådda gärningen anfört följande. Utredningen visar att MF och övriga misstänkta haft samlag med målsäganden vid den angivna tidpunkten. Målsäganden har uppgett att detta skett under hot och tvång samt visst våld, medan de misstänkta anfört att det varit fråga om frivilliga samlag. Målsägandens uppgifter om händelseförloppet stöds inte av vad vare sig vittnena uppgett eller vad läkarundersökningen visat. Det finns inte heller i övrigt något som stöder hennes uppgifter. Vittnena och i viss mån även resultatet av läkarundersökningen pekar snarare på att det kan ha gått till på det vis som de misstänkta påstått. Vid en bedömning av bevisläget går det heller inte att komma ifrån att händelsen inträffade för snart tio år sedan. Till detta kommer att - såvitt är känt för Riksåklagaren - det efter det att Högsta domstolen i Bosnien och Hercegovina återförvisade målet med kritik mot handläggningen och den föreliggande bevisningen i målet inte tillkommit något som styrker åtalet.

text: Högsta domstolen finner i likhet med Riksåklagaren att det på grundval av den nu föreliggande utredningen inte kan anses föreligga sannolika skäl för att MF begått den gärning för vilken han begärs utlämnad.

text: Hinder mot utlämning föreligger därför enligt 9 § andra stycket utlämningslagen."

text: Regeringen beslutade den 5 februari 2004 att avslå framställningen med hänvisning till Högsta domstolens bedömning.

text: Anspråk m.m.

text: MF har med anledning av anhållandet och reseförbudet begärt ersättning för lidande med 81 500 kr, varav 12 800 kr avser den tid han var anhållen och 68 700 kr den tid han var ålagd reseförbud. Hans anspråk avser vidare ersättning för förlorad arbetsinkomst med 13 786 kr. Han har också begärt ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här med 2 500 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande.

text: Justitiekanslern har under hand inhämtat muntliga upplysningar från åklagaren.

text: Den rättsliga regleringen vid utlämning för brott

text: Av 23 § utlämningslagen framgår att den som i en främmande stat är misstänkt för ett brott som kan föranleda utlämning får, på begäran av behörig myndighet i den främmande staten eller med anledning av en där utfärdad efterlysning, omedelbart anhållas av åklagare enligt vad som gäller för brottmål. Beslut om användning av tvångsmedel skall utan uppskov anmälas hos rätten som skyndsamt efter förhandling enligt vad som är stadgat för brottsmål prövar åtgärden samt, om anhållandet skall bestå, genast underrättar chefen för Justitiedepartementet om detta.

text: Vidare gäller enligt vad som föreskrivs i 9 § andra stycket utlämningslagen, om dom inte har meddelats i den främmande staten, att en framställning om utlämning skall grundas på ett beslut om häktning som har meddelats av behörig myndighet i den främmande staten. Framställningen får inte bifallas med mindre det föreligger sannolika skäl för att personen har begått gärningen.

text: Själva framställningen om utlämning skall ges in till Justitiedepartementet (14 §). Till framställningen skall fogas en avskrift av häktningsbeslutet. Innan regeringen meddelar beslut med anledning av framställningen skall ett yttrande avges av Riksåklagaren (15 §). Om den som avses med framställningen inte har samtyckt till utlämningen skall ärendet dessutom prövas av Högsta domstolen (17 §). Högsta domstolen prövar frågan om utlämning lagligen kan beviljas. Finner Högsta domstolen att hinder mot utlämningen föreligger får framställningen inte beviljas (20 §).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan om MF:s rätt till ersättning enligt frihetsberövandelagen

text: MF har varit frihetsberövad och ålagd reseförbud i Sverige efter ett beslut om häktning och en utfärdad efterlysning från Bosnien och Hercegovina. Frihetsinskränkningarna har beslutats med stöd av bestämmelserna i utlämningslagen. MF:s begäran om ersättning skall därför prövas med stöd av 5 § frihetsberövandelagen. Enligt den bestämmelsen föreligger rätt till ersättning om det står klart att beslutet om frihetsberövande vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Med detta avses enligt förarbetena att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till vad som då har blivit känt inte borde ha fattats om omständigheterna hade varit kända vid beslutstillfället. För att beslutet skall anses ha "vilat på felaktiga grunder" bör vidare förutsättas att det fel som föreligger gäller någon omständighet som var av avgörande betydelse för frihetsberövandet (prop. 1997-98:105 s. 53).

text: I det nu aktuella fallet visar utredningen att beslutet om anhållandet i allt väsentligt fattades mot bakgrund av det häktningsbeslut och den efterlysning som hade utfärdats av distriktsdomstolen i Sarajevo. Den omständigheten att beslutet fattades på grundval av ett begränsat material kan i sig inte anses innebära att beslutet fattades på felaktiga grunder i den mening som avses i frihetsberövandelagen. Det ligger i sakens natur att utredningen i ett utlämningsärende i inledningsskedet många gånger är begränsad och att bedömningen om sannolika skäl föreligger får belysas närmare under den fortsatta utredningen genom exempelvis förhör med den person som begärs utlämnad.

text: I efterhand kan det emellertid konstateras att framställningen om utlämning av MF inte uppfyllde de krav på sannolika skäl som ställs upp i 9 § andra stycket utlämningslagen. Med hänsyn till vad som nu är känt beträffande frågan om det förelåg sannolika skäl för att MF hade begått den i framställningen påstådda gärningen framstår det som klart att frihetsinskränkningarna fattades på felaktiga grunder och därför var oriktiga. MF är således berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen.

text: Lidandeersättningen

text: När det gäller ersättning för lidande med anledning av anhållningen bör MF tillerkännas ersättning med det belopp som normalt utgår vid frihetsberövanden av motsvarande längd, dvs. 13 000 kr.

text: När det gäller frihetsinskränkningar som reseförbud respektive anmälningsskyldighet saknas uttalanden i förarbetena om hur sådana bör ersättas. Inte heller finns det några vägledande rättsfall om hur stor ersättningen skall vara i sådana situationer. Med utgångspunkt i att lidandeersättningen skall uppskattas efter omständigheterna i varje enskilt fall brukar Justitiekanslern i sin skadereglerande verksamhet bestämma ersättningen i fall av reseförbud till ett belopp som står i viss proportion (i regel en tiondel) till vad som utges då någon har varit anhållen eller häktad under en motsvarande tidslängd. Om reseförbudet har varit förenat med anmälningsskyldighet av mer betungande omfattning - kanske flera gånger per vecka - kan ersättningen bestämmas till ett något högre belopp.

text: I MF:s fall kan reseförbudet inte anses ha varit förenat med någon mer betungande anmälningsskyldighet. Ersättningen i den delen bör uppgå till skäliga ansedda 15 000 kr.

text: Ersättning för lidande skall alltså utgå till MF med (13 000 + 15 000) 28 000 kr.

text: Ersättningen för förlorad arbetsinkomst m.m.

text: MF har visat att han har gått miste om arbetsinkomst under den tid han var anhållen. Med hänsyn till att han var berövad friheten under en tid av 16 dagar och med ledning av det intyg från arbetsgivaren som har getts in hit bör ersättningen för förlorad arbetsinkomst bestämmas till 12 240 kr.

text: MF bör vidare tillerkännas ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här med begärt belopp.


title: Fråga om Justitiekanslern skall överklaga en tingsrätts beslut att inte entlediga en offentlig försvarare

text: Justitiekanslern överklagar inte tingsrättens beslut.

text: Ärendet

text: Advokaten BV, Östersund, är förordnad som offentlig försvarare åt G.L. som är åtalad vid Östersunds tingsrätt för grov fridskränkning och våldtäkt (mål nr B 1560-30).

text: Kammaråklagare KE, Åklagarkammaren i Östersund, begärde i en skrivelse till tingsrätten den 24 oktober 2003 att BV skulle entledigas från sitt uppdrag som offentlig försvarare. Som skäl för sin begäran angav hon bl.a. att BV allvarligt hade åsidosatt sina åligganden som offentlig försvarare under förundersökningen, eftersom han vid flera tillfällen hade varit i kontakt med målsäganden utan att dessförinnan underrätta målsägandebiträdet därom, och dessutom hade vidarebefordrat meddelanden mellan den misstänkte, som var underkastad restriktioner, och målsäganden.

text: Sedan BV yttrat sig över åklagarens begäran beslutade tingsrätten den 29 oktober 2003 att lämna framställningen utan bifall då skäl inte kunde anses föreligga för att återkalla förordnandet.

text: Åklagaren överklagade beslutet till Hovrätten för Nedre Norrland. I ett beslut den 3 november 2003 avvisade hovrätten överklagandet på den grunden att åklagaren inte var behörig att föra talan mot tingsrättens beslut.

text: Åklagarkammaren i Östersund har, med hänvisning till lagen (

text: ) om behörighet för justitiekanslern att överklaga vissa beslut enligt

text: rättegångsbalken

text: , översänt handlingarna i saken hit för eventuella åtgärder.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 21 kap. 6 § första stycket rättegångsbalken

text: får ett förordnande av en offentlig försvarare återkallas av rätten, om behovet av offentlig försvarare upphör eller något annat giltigt skäl för återkallelse föreligger. Återkallelse på grund av "annat giltigt skäl" kan t.ex. föreligga om försvararen inte utför försvaret med tillräcklig omsorg eller på annat sätt åsidosätter sina plikter som försvarare.

text: De omständigheter vilka enligt åklagaren gör BV olämplig att fortsättningsvis utföra uppdraget som offentlig försvare i det aktuella målet är i och för sig av sådan art att han kan ha åsidosatt sina plikter som advokat (jfr Sveriges advokatsamfunds disciplinnämnds beslut den 4 september 2003 i ärende D 9700-2002). Enligt min mening är det dock därmed inte sagt att BV också har åsidosatt sina plikter som försvarare i sådan grad att förordnandet bör återkallas. Även om det finns anledning att se allvarligt på de förhållanden som åklagaren har pekat på i sin framställning till tingsrätten, anser jag mig i ett fall som detta böra beakta att det inte har gjorts gällande att BV skulle ha förmedlat uppgifter mellan den misstänkte och målsäganden som berört själva brottsmisstanken.

text: Mot bakgrund av det anförda, och med hänsyn till de intressen som Justitiekanslern skall beakta i förevarande sammanhang, är det min bedömning att det inte finns tillräckliga skäl för mig att föra frågan om en återkallelse av BV:s förordnande till högre rätt. Jag beslutar således att inte överklaga tingsrättens beslut.

text: Ärendet är härmed avslutat.