title: Införande av rökförbud på en kriminalvårdsanstalts behandlingsavdelning

text: Anmälan

text: AA anförde bl.a. följande. På behandlingsavdelningen i anstalten Gävle har ett förbud att röka inomhus införts. Rökning är endast tillåten på en särskild balkong. Detta innebär att efter att de intagna på kvällen har blivit inlåsta i sina bostadsrum får de inte röka förrän på morgonen. Rökare tvingas således att bli rökare på halvtid, vilket alla som har ett nikotinberoende vet är omöjligt. Detta kommer att leda till att vissa personer kommer att tvingas avbryta sin behandling på avdelningen enbart på grund av att de är rökare.

text: Utredning

text: Kriminalvårdsstyrelsen anmodades att yttra sig över det som AA framfört i sin anmälan. I remissen angavs att yttrandet skulle innehålla en redogörelse för styrelsens syn på den rökpolicy som bör gälla i anstalter och häkten med avseende på bl.a. miljön, säkerheten och behandlingen av intagna. Kriminalvårdsstyrelsen inhämtade därvid in yttrande från Kriminalvårdsmyndigheten Gävle, där bl.a. följande anfördes.

text: – – – Kriminalvårdsanstalten (nuvarande Kriminalvårdsenheten) Gävle bestod tidigare av en motivationsavdelning och en behandlingsavdelning. Anstalten byggdes under år 2004 ut till att bestå av en motivationsavdelning, en behandlingsavdelning och en häktesavdelning. En helt ny byggnad tillfogades således den befintliga anstalten, senast renoverad 1993–1994, och denna del utgör nu anstaltens behandlingsavdelning. I samband med att byggandet av den nya behandlingsavdelningen planerades, beslutades under maj månad 2004 att rökning inomhus i denna nya byggnad ej skulle vara tillåten. Vid aktuell nybyggnation gavs således en möjlighet till ett arbetsmiljötänkande som i nuvarande ekonomiska situation inte kan genomföras på övriga avdelningar. I de ritningar som låg till grund för byggandet tillfördes därför särskilda balkonger avsedd att brukas för rökning, något som saknas på resterande avdelningar. Således råder inget ”rökförbud” för de intagna utan dessa är istället hänvisade till särskilda balkonger avsedda för aktuellt ändamål. Som påpekats i ärendet är emellertid de intagna inlåsta på nätterna, på vardagar mellan klockan 22:00 och 07:00. Med detta i beaktande erbjuder anstalten de intagna nikotinplåster samt nikotintuggummi. Om den intagne trots dessa

text: åtgärder ändå har besvär kan denne givetvis påkalla personalens uppmärksamhet som i möjligaste mån får försöka avhjälpa dessa. Gällande denna möjlighet vill kriminalvårdsmyndigheten även framhålla myndighetens ekonomiska situation vilken gör det svårt att tillgodose rökning på anvisade platser dygnet runt. Bakgrunden till i ärendet aktuellt beslut var huvudsakligen de anställdas arbetsmiljö. Erfarenheten inom kriminalvården visar att en mycket stor del av myndighetens klientel är rökare. De intagnas rum är på intet sätt anpassade efter denna verklighet vad gäller bl.a. ventilation och frågan är om det rent byggnadstekniskt och ekonomiskt i nuläget är möjligt att anpassa rummen efter dessa förutsättningar. Det är således ofrånkomligt att de partiklar som uppstår vid rökning på rummen genom luften även sprids till övriga lokaler på anstalten. En effekt av att de intagnas rum ventilationsmässigt inte är anpassade till rökning samt till att rummen saknar öppningsbara fönster blir även att rummen ”vädras ut” till anslutande lokaler när rummen öppnas på morgonen. Vidare bör framhållas att kriminalvårdstjänstemän regelbundet vistas i de intagnas rum i en mängd olika ärenden. Dessa tjänstemän drabbas därmed dagligen av s.k. ”passiv rökning”, vilket enligt kriminalvårdsmyndighetens mening är något som bör beaktas. Visserligen röker normalt inte den intagne i rummet samtidigt som personalen vistas där, men detta torde inte innebära att personalen till fullo undkommer rökningens negativa konsekvenser. Vidare noterades att anstaltens personal olika dagar har ärenden till olika intagnas rum och att dessa ärenden sammantaget innebär att personalen dagligen i en stor omfattning utsätts för en rökig miljö. Därtill beaktade kriminalvårdsmyndigheten särskilt att det inom myndigheten har förekommit personal som av olika hälsorelaterade anledningar inte har kunnat arbeta i en miljö där rökningen är så påträngande som den är inom en anstalt. Det kan i detta sammanhang endast konstateras att myndigheten, om rökning inomhus är tillåten i samma utsträckning som tidigare, har avsevärda svårigheter att erbjuda en arbetstagare med dessa förutsättningar ett arbete där problem inte uppstår. Utöver personalens arbetsmiljö beaktades i aktuellt ärende även de intagnas vistelse på anstalten. Myndigheten hade som utgångspunkt att det även bland de intagna finns personer som av olika skäl inte mår bra av att vistas i en rökig miljö. Som situationen såg ut innan den nya avdelningen öppnades fanns ingen möjlighet för dessa att undkomma tidigare intagnas efterlämnade spår av tobak. Dessa spår ”sätter sig” naturligtvis i alla material i rummet, liksom i övriga lokaler, och är mycket svåra att avlägsna. Anstalten saknar ekonomiska resurser att utföra en sanering av rummet för det fall t.ex. en astmatisk intagen så önskar. I ärendet vill Kriminalvårdsmyndigheten Gävle även belysa att personalen ställt sig mycket positiv till nuvarande ordning och att de upplever det mycket tillfredsställande att slippa den tidigare rökiga arbetsmiljön. Även intagna vid anstalten har uppmärksammat skillnaden i luftkvalitet som är för handen på anstaltens olika avdelningar. Vad gäller intagnas möjlighet till behandling konstateras att man som intagen aktivt måste söka sig till anstaltens behandlingsavdelning. Den form av behandling som bedrivs på avdelningen bedrivs på flera anstalter i landet vilka den intagne likväl kan söka sig till. De åtgärder som vidtagits av Kriminalvårdsmyndigheten Gävle syftade inte på något vis till att rökare skulle ges sämre möjlighet till vård och behandling under sin anstaltsvistelse än andra intagna. Myndigheten anser inte heller att så har blivit fallet. Sammanfattningsvis kan noteras att myndigheten givetvis är medveten om att en rökfri miljö på en kriminalvårdsanstalt inte är en bekymmerfri lösning på befintlig arbetsmiljöproblematik. Myndigheten har dock för avsikt att göra sitt bästa för att minimera de problem som kan komma att uppstå. I ärendet hade myndigheten en mängd olika faktorer att beakta men fann vid planeringen av den nya behandlingsavdelningen att personalens möjlighet till en rökfri arbetsmiljö var av största vikt och att denna möjlighet inte kan ges om intagna tillåts röka inomhus.

text: Kriminalvårdsstyrelsen har härefter anfört att Kriminalvårdsmyndigheten Gävle meddelat styrelsen att tiden för inlåsning av de intagna numera sker senast klockan 20.00 samt har vidare för egen del, genom generaldirektören BBanfört följande.

text: När det gäller det som AA anför om rökarnas möjlighet till behandling på den aktuella avdelningen kan Kriminalvårdsstyrelsen inte finna att det finns grund för hans uppfattning. Behandlingen äger rum på dagtid då det enligt AA:s egen uppfattning inte är något problem med rökförbudet. För övrigt finns, som Kriminalvårdsmyndigheten Gävle påpekat, möjligheten att söka sig till andra anstalter med motsvarande behandlingsinriktning. Det torde inte vara rökningen under dagtid som är problemet utan förbudet att röka överhuvudtaget i bostadsrummen som är den egentliga frågan. Den frågan belyser två motstridiga intressen, å ena sidan intresset av att begränsa rökningen och dess skadeeffekter och å andra sidan den enskildes intresse att få röka. Samhällets ambition att förbättra folkhälsan genom minskad tobaksrökning är ett mycket angeläget intresse. För icke-rökare är behovet av en rökfri miljö en väsentlig arbetsmiljöfråga och enligt

text: tobakslagen (1993:581)

text: åligger det arbetsgivare att se till att arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök. Även intagna som är icke-rökare eller har allergiska besvär skall inte behöva utsättas för tobaksrök. Sedan

text: tobakslagen

text: infördes har omfattningen av de rökfria miljöerna utvidgats. Inom kort träder förbud att röka på restauranger etc. i kraft (har numera, den 1 juni 2005, trätt i kraft, JO:s anm.). I proposition 2003/04:65 anges bl.a. att efter år 1994 har övertygande bevis framkommit om den passiva rökningens inverkan på hälsan. De överväganden och värderingar som ligger bakom de insatser regeringen gör i olika sammanhang för att minska skadeverkningarna av såväl aktiv som passiv rökning delas av kriminalvården och det finns därför för kriminalvårdens del ett starkt intresse att åstadkomma så rökfria miljöer som möjligt inom kriminalvården. Dessa faktorer talar starkt för den ordning som Kriminalvårdsmyndigheten Gävle nu tillämpar. Mot detta skall balanseras den intagnes behov av att kunna få röka. Frihetsberövandet innebär påfrestningar av olika slag för den intagne. Därtill kommer att många intagna är drogmissbrukare och storrökare. Många intagna är mer eller mindre psykiskt labila. I en kommentar till

text: tobakslagen

text: anförs bl.a. följande. Rökning och andra former av tobaksbruk ger ett mycket starkt beroende. En inbiten rökare måste ha en viss nikotinnivå i kroppen. Om nikotinnivån sjunker uppstår abstinensbesvär som varierar i styrka allt efter individens grad av nikotinberoende. Rökare upplever att nikotinet dämpar ångest, stress och aggressivitet. (Staffan Magnusson och Paul Nordgren, Om tobak, Bakgrund och kommentar till

text: tobakslagen

text: , 1994, s. 39). Tar man bort möjligheten att röka uppkommer abstinenseffekter under en period. Ett aggressivt beteende förstärks och ångesten och stressen upplevs mera påtagligt. I detta sammanhang bör också noteras vad som i förarbetena till

text: tobakslagen

text: anförs om kriminalvårdsanstalter och om rökning i egna bostadsrum.

text: 2 § tobakslagen

text: stadgar rökförbud bl.a. i lokaler som är avsedda för gemensamt bruk i bostäder och inrättningar med särskild service eller vård. Det är med sådana gemensamhetsinrättningar kriminalvårdsanstalterna och häktena närmast kan jämföras. I propositionen till

text: tobakslagen

text: anförs emellertid att kriminalvårdsanstalterna är undantagna från den aktuella lagregleringen med hänsyn till

text: de speciella förhållanden som råder i dessa lokaler (

text: prop. 1992/93:185 s. 24

text: ). I

text: 6 § tobakslagen

text: anges vissa undantag från vad som gäller enligt bl.a.

text: 2 § samma lag

text: . I den allmänna motiveringen till 6 § anförs bl.a. att till sådana miljöer som inte bör omfattas av den föreslagna lagregleringen hör bl.a. boendes egna rum i servicehus och vårdinrättningar samt egna rum för intagna på kriminalvårdsanstalter (a.a. s. 28). Det finns således inte något generellt förbud mot rökning inom kriminalvårdsanstalter och häkten enligt

text: tobakslagen

text: . Det finns inte heller något generellt rökförbud enligt

text: tobakslagen

text: i de intagnas bostadsrum. Förarbetena, som nu speglar en mer än tio år gammal grunduppfattning som nu torde vara övergiven, synes i det hänseendet snarare ge uttryck för att sådana bostadsrum är av sådan privat natur att det är den intagnes rätt att få röka där om han så önskar. Kriminalvårdsstyrelsen bedömer Kriminalvårdsmyndigheten Gävles ordning ligga väl i linje med nu rådande uppfattning om tobaksrökningens vådligheter. Myndigheten har angett att den som har besvär kan få hjälp av personalen med nikotintuggummi och annat vilket till en viss del kan kompensera rökaren för rökförbudet. Med hänsyn till detta förhållande och mot bakgrund av vad som ovan anförts om intresset av att minska rökningen inom kriminalvården stöder styrelsen Kriminalvårdsmyndigheten Gävles rökrutiner. Det nu sagda får även ses som en första redovisning av Kriminalvårdsstyrelsens principiella syn på rökning inom anstalter och häkten och som svar på JO:s begäran om en redogörelse för vilken rökpolicy som bör gälla. Det ska emellertid framhållas att frågan om rökpolicy inte har varit föremål för några ingående diskussioner eller överväganden inom styrelsen men väl i det internationella samarbetet på kriminalvårdsområdet. Det har ännu inte gått ut några gemensamma riktlinjer eller dylikt i ämnet till kriminalvårdsmyndigheterna. Så kommer naturligtvis att ske i och med att verksamheten nu organiseras i en myndighet. JO:s begäran innehåller frågan om rökpolicy med avseende på miljö, säkerhet och behandlingen av de intagna. Det föranleder Kriminalvårdsstyrelsen till följande kommentar. I den mån säkerheten i anstalten eller häktet kan vara beroende av ett rökförbud går säkerheten i första hand. När det gäller rökningen i förhållande till miljön och behandlingen av de intagna måste en hanterbar policy för hela Kriminalvårdsverket åstadkommas även om det kan vara komplicerat. Gävleerfarenheterna blir då av stort värde. Verksamheten är så olikartad mellan olika verksamhetsställen inom kriminalvården. Det är stora skillnader mellan förhållandena i en öppen anstalt och förhållandena i t.ex. de säkerhetsmässigt tyngsta anstalterna Hall och Kumla. Hur avvägningen mellan ett starkt intresse av en rökfri miljö och behandlingen av de intagna kan komma att se ut i framtiden genom nybyggnation och ombyggnation och andra investeringar kan just nu inte bedömas. – – –

text: AA yttrade sig över Kriminalvårdsstyrelsens remissvar. Även andra intagna yttrade sig i ärendet.

text: I beslut den 22 december 2005 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Frågan i detta ärende är om kriminalvårdsmyndigheten Gävle hade rätt att i sina särskilda ordningsregler för behandlingsavdelningen i anstalten Gävle förbjuda rökning inomhus och då särskilt i de intagnas bostadsrum.

text: Enligt 1 kap. 13 § Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (

text: KVVFS 2005:2

text: ) skall kriminalvårdsmyndigheterna upprätta särskilda ordningsregler för anstalten inom ramen för de föreskrifter som Kriminalvårdsstyrelsen beslutat.

text: Rökning i kriminalvårdsanstalter och häkten är över huvud taget inte lagreglerad. Jag noterar dock att det i 2 kap. 4 § Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter (

text: KVVFS 2005:2

text: ) anges att det i den intagnes bostadsrum normalt skall finnas en askkopp om inte annat i det enskilda fallet föranleds av säkerheten i anstalten.

text: I

text: tobakslagen (1993:581)

text: finns bestämmelser om bl.a. begränsning av rökning i vissa lokaler och utrymmen. I lagen finns också bestämmelser om en rökfri arbetsmiljö. Bakgrunden är enligt

text: 1 §

text: de hälsorisker och olägenheter som är förbundna med bruk av tobak och exponering för tobaksrök.

text: Enligt

text: 2 § tobakslagen

text: är rökning förbjuden i vissa lokaler, bl.a. i lokaler som är avsedda för gemensamt bruk i bostäder och inrättningar med särskild service eller vård. Vissa undantag från förbudet anges i 6 §. Härigenom blir det möjligt t.ex. att inrätta särskilda rökrum. Av 8 § följer att arbetsgivaren i princip har ansvaret för att en arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök på sin arbetsplats. – Privata miljöer, t.ex. bostäder, omfattas inte av regleringen i

text: tobakslagen

text: I propositionen om

text: tobakslagen

text: diskuterades hur långt rökförbudet i gemensamhetslokaler sträcker sig. Inledningsvis konstaterades att bostadsutrymmen i bl.a. olika former av serviceboende är att betrakta som privata miljöer som inte omfattas av

text: tobakslagen

text: . Vidare konstaterades att de utrymmen för gemensamt bruk som avses utgör komplement till de egna bostadsutrymmena. Det var därför naturligt att de som vistas där inte skall behöva befara att mot sin vilja utsättas för tobaksrök. Härutöver anfördes att de skäl som åberopas för förbud mot rökning i vissa gemensamhetslokaler i stor utsträckning äger giltighet även vad avser motsvarande lokaler i kriminalvårdsanstalter och militärförläggningar. I princip borde även dessa lokaler hållas rökfria. Med hänsyn till de speciella förhållanden som gäller för vistelse i sådana lokaler ansåg departementschefen det dock motiverat att undanta dem från lagreglering. Det fick förutsättas att kravet på en rökfri miljö för ickerökare ändå tillgodoses så långt det är möjligt (

text: prop. 1992/93:185 s. 24

text: Det står således klart att kriminalvårdsanstalterna inte omfattas av

text: tobakslagens

text: rökförbud. Detta innebär dock enligt min mening inte att hinder skulle föreligga mot rökförbud på andra grunder. Innebörden är snarare att det överlåtits till kriminalvården att inom de ramar som gäller för verksamheten bestämma i frågan. Jag kan alltså inte i princip se något rättsligt hinder mot att besluta om rökförbud i lokala ordningsregler i hela eller delar av t.ex. en kriminalvårdsanstalt.

text: Frågan är då om det förbud mot rökning inomhus i gemensamma utrymmen respektive i de intagnas bostadsrum som anstalten Gävle beslutat om strider mot reglerna för kriminalvården.

text: Ramen för verksamheten i kriminalvårdsanstalterna anges i

text: 9 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL). Enligt denna paragraf skall en intagen behandlas med aktning för sitt människovärde. Han skall bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelse i anstalt. Samtidigt åligger det den intagne att visa hänsyn mot anstaltspersonalen och mot andra intagna. Han skall också rätta sig efter de ordningsregler som gäller för anstalten och följa personalens anvisningar.

text: När man bedömer frågan om beslut om rökförbud i lokala ordningsregler måste utgångspunkten vara denna övergripande reglering. Härav kan – med hänvisning till att rökning är en accepterad företeelse utom i vissa miljöer – dras slutsatsen att den intagne bör beredas möjlighet att röka under anstaltsvistelsen. Hänsynen till såväl andra intagna som personalen gör emellertid att den intagne inte kan göra anspråk på obegränsade möjligheter till rökning. Detta understryks av

text: tobakslagens

text: krav på en rökfri arbetsmiljö.

text: På behandlingsavdelningen i anstalten Gävle är det rökförbud i de gemensamma utrymmena. Jag kan med ovan angivna utgångspunkt inte se något hinder mot detta rökförbud. I sammanhanget noterar jag också det ovan angivna propositionsuttalandet med innebörd att gemensamhetsutrymmena i kriminalvårdsanstalter – trots att de inte omfattas av

text: tobakslagen

text: – bör hållas rökfria.

text: Situationen är inte lika självklar när det gäller de intagnas bostadsrum. En viss jämförelse kan med rätta göras med de resonemang om privata bostadsutrymmen i serviceboende som redovisats ovan. I anstaltens remissvar framgår dock att bostadsrummens fönster inte är öppningsbara och att rummen ventileras mot de gemensamma utrymmena. Detta innebär att rökning i bostadsrummen påverkar förhållandena i de gemensamma utrymmena. Som kriminalvårdsmyndigheten framhåller är det också uppenbart att den ”inrökta” miljön i ett bostadsrum som en rökare lämnat kan orsaka problem för en ickerökare. Jag hänvisar här till ett annat beslut i dag i ärende med dnr 1580–2004.

text: Vid den avvägning som måste göras kan jag inte se att rökarens intresse av att få röka bör sättas före icke-rökarens och personalens rätt till en rökfri miljö. Det finns således ingen anledning att rikta kritik mot kriminalvårdsmyndigheten Gävle för rökförbudet på anstaltens behandlingsavdelning. Jag tar i det sammanhanget naturligtvis hänsyn till att det i varje fall under dagtid finns möjlighet att röka utomhus. Jag vill också understryka att det är viktigt att nikotinberoende intagna bemöts med förståelse för de svårigheter som kan vara förenade med ett rökförbud. Det är enligt min mening önskvärt att anstalten gör vad den kan för att underlätta för rökarna inom de angivna ramarna.

text: I detta ärende har det framgått att det inom kriminalvården ännu saknas ett gemensamt förhållningssätt till tobaksbruket. Det är förståeligt med hänsyn till de mångfasetterade problem som både rökning och rökförbud vållar på anstalterna. Likväl är det enligt min mening önskvärt och på lite sikt förmodligen nödvändigt med en gemensam rökpolicy. Det är därför positivt att Kriminalvårdsstyrelsen arbetar med frågan.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om en försäkringskassas och Riksförsäkringsverkets underlåtenhet att informera om en förestående lagändring

org: jo

text: JO Lundin meddelade den 12 mars 2003 ett beslut med följande innehåll.

type: stycke

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Enligt

text: 13 § lagen (1998:703)

text: om handikappersättning och vårdbidrag, i dess lydelse före den 1 januari 2002, utgick vårdbidrag fr.o.m. den månad då rätt till förmånen inträtt. Bidraget fick dock inte utges för längre tid tillbaka än tre månader före ansökningsmånaden. Fr.o.m. den 1 januari 2002 får vårdbidrag inte utges för längre tid tillbaka än den månad då ansökan om vårdbidrag gjordes. Äldre föreskrifter gäller fortfarande för ansökningar om vårdbidrag som gjordes före lagändringen (SFS 2001:1110).

text: Anmälan

text: AA och BB anförde i en anmälan mot Södermanlands läns allmänna försäkringskassa i huvudsak följande. Under oktober 2001 insjuknade deras son i diabetes. En kurator vid Mälarsjukhuset i Eskilstuna informerade dem om att de hade tre månader på sig att lämna in en ansökan om vårdbidrag till försäkringskassan. När de den 23 oktober kontaktade försäkringskassan fick de motsvarande information. Kassan nämnde aldrig att aktuell lag fr.o.m. den 1 januari 2002 skulle ändras på så sätt att vårdbidrag inte längre kan utges retroaktivt. Inte heller när de i början av december skickade efter ansökningshandlingarna från försäkringskassan fick de information om att de – för att få retroaktiv ersättning – måste ge in sin ansökan senast den sista december. Enligt uppgift fick försäkringskassan information om lagändringen under den senare delen av december. Inte ens då gav kassan dem några upplysningar i frågan. Försäkringskassan har nu beslutat att vårdbidrag skall utges fr.o.m. den 1 januari 2002. På grund av bristande upplysningar från kassans sida har de gått miste om vårdbidrag för tiden den 22 oktober, då sonen insjuknade, till den 31 december 2001.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde försäkringskassan genom direktören CC i huvudsak följande.

text: Yttrande

text: Den lagändring som AA och BB refererar till är den SFS 2001:1110 som utfärdades den 6 december och som utkom från trycket den 14 december 2001. Den avser lag om ändring i lagen (

text: ) om handikappersättning och vårdbidrag. Lagen trädde i kraft den 1 januari 2002 och föreskriver att

text: 13 § lagen (1998:703)

text: om handikappersättning och vårdbidrag skall ha ny lydelse. För ansökningar om vårdbidrag som gjorts före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter. Kassan har inte förrän författningen fysiskt kom till kassan i mitten av december, uppmärksammat lagändringen. Visserligen aviserades lagändringen i regeringens proposition 2001/02:1 (budgetpropositionen för 2002), men t yvärr uppmärksammade inte kassan detta. Först i början av januari 2002 kunde därför det ansvariga kvalitets- och utvecklingsteamet gå ut med information om lagändringen till samtliga handikapp- och vårdbidragshandläggare i länet. Senare har även informationen getts skriftligt till länets barnkliniker. Om kassan hade tagit del av förslaget i budgetpropositionen hade kassan kunnat informera om den föreslagna ändringen och möjligtvis också kunnat förhindra att den uppkomna situationen inträffade. Av handlingarna i ärendet framgår att AA den 20 november 2001 begärde ersättning för tillfällig vård av barn. I samband därmed finns inga handlingar eller noteringar som refererar till vårdbidrag. Tyvärr saknas journalanteckningar angående de telefonkontakter som AA och BB säger sig ha haft med kassans handläggare angående vårdbidragsfrågan i oktober 2001. Inte heller finns det journalanteckningar från det tillfälle då ansökningshandlingar om vårdbidrag begärdes i början av december 2001. Däremot framkommer av journalanteckningar från den 7 januari 2002 att AA haft kontakt med kassahandläggare angående vårdbidrag. Det är först vid denna tidpunkt som AA informeras om de nya regler som trätt i kraft fr.o.m. den 1 januari 2002. Kassan kan inte bedöma om de kontakter som föregått kontakten den 7 januari 2002 skett med handläggare inom det aktuella ärendeslaget eller med andra handläggare. Även om det varit enligt det senare är kassan ändå inte utan skuld till att informationen om förestående lagändring brustit. Det ansvaret anser kassan måste åvila kassan som myndighet och inte enskilda tjänstemän. – – – Det inträffade visar på vikten av att förändringar inom lagstiftningen kommer berörda tjänstemän tillhanda så fort som möjligt. Kassan kommer därför att se över sina rutiner för att inte ovanstående förhållanden skall upprepas.

text: AA och BB kommenterade remissvaret.

text: Härefter anmodades Riksförsäkringsverket (RFV) att redogöra för i vilken utsträckning och – om så sker – på vilket sätt verket i allmänhet lämnar försäkringskassorna information om förestående lagändringar, framför allt där kort tid kan förväntas mellan riksdagsbeslut och ikraftträdande. Vidare anmodades verket att redogöra för den eventuella information som lämnades till försäkringskassorna inför riksdagens beslut den 5 december 2001 att ändra den aktuella bestämmelsen.

text: Riksförsäkringsverket anförde genom enhetschefen DD följande.

text: En viktig uppgift för RFV är att informera försäkringskassan om bestämmelser i den lagstiftning som rör den allmänna socialförsäkringen och då även föreslagna men ännu inte beslutade regeländringar. RFV informerar dock inte om förslag till regeländringar som verket får reda på under hand. När däremot en proposition är lagd bedömer RFV om förslaget är av intresse för försäkringskassan. Om så är fallet lämnar RFV information i serien RFV Informerar. Om den föreslagna ändringen i tiden ligger nära en inplanerad konferens/utbildning lämnas information också den vägen.

text: Den 17 september 2001 beslutade regeringen propositionen 2001/02:1 (budgetpropositionen för 2002). RFV ordnade en konferens den 18–19 oktober 2001 för försäkringskassorna. Målgruppen för konferensen var försäkringsläkare och handläggare hos försäkringskassan. På denna konferens informerade RFV om den föreslagna ändringen i

text: 13 § lagen (1998:703)

text: om handikappersättning och vårdbidrag. I Meddelande 132:2001–12–20 informerades försäkringskassorna om den ändring i ovanstående paragraf som riksdagen beslutade om den 5 december 2001. Även om RFV kunde ha varit snabbare på att informera om den beslutade lagändringen har även försäkringskassan som egen myndighet ett ansvar för att följa med på vad som sker på lagstiftningens område. AA och BB anförde i en kommentar till remissvaret bl.a. följande. Den eller de tjänstemän hos försäkringskassan som deltog i RFV:s konferens borde ha fört informationen om den förestående lagändringen vidare. Även RFV har gjort fel genom att så sent som elva dagar före lagändringen ge ut information om den.

text: Bedömning

text: Av AA:s och BB:s anmälan framgår att de vid tidpunkten för den utgick från att den lagändring som är aktuell i ärendet redan var beslutad då de den 23 oktober 2001 hade sin första kontakt med försäkringskassan. Så var emellertid inte fallet.

text: Lagändringen – att avskaffa möjligheten att få vårdbidrag retroaktivt före ansökningsmånaden – föreslogs i budgetpropositionen 2001/02:1 som avlämnades till riksdagen den 20 september 2001. Med anledning av propositionen väcktes motioner med yrkande om avslag på regeringens förslag. Riksdagen beslöt i saken den 5 december 2001. Den 6 december 2001 utfärdades lagen (

text: ) om ändring i lagen (

text: ) om handikappersättning och vårdbidrag. Denna lag kom från trycket den 14 december 2001. Först fr.o.m. denna dag hade således försäkringskassorna tillgång till lagen i dess nya lydelse.

text: Det är självfallet försäkringskassans skyldighet att känna till lagändringar inom försäkringskassans ansvarsområde. Det är därför viktigt att, som kassan anfört, berörda tjänstemän så fort som möjligt får kännedom om dessa. Det skulle också vara ytterst värdefullt om kassan hade möjlighet att hålla sig informerad om nära förestående lagändringar. Det bör dock enligt min mening inte primärt ankomma på varje enskild försäkringskassa att på eget initiativ skaffa sig den informationen. Den uppgiften, och att föra informationen vidare till kassorna, bör snarare ligga på Riksförsäkringsverket. Enligt verkets remissvar lämnar också verket i vissa fall sådan information genom serien RFV Informerar. Det har dock inte kommit fram att verket på detta sätt informerade om förslaget i budgetpropositionen att avskaffa möjligheten att få vårdbidrag retroaktivt före ansökningsmånaden, vilket jag anser hade varit befogat. Att endast upplysa om den föreslagna ändringen vid en konferens anser jag inte tillräckligt.

text: AA och BB har framfört att den eller de tjänstemän hos försäkringskassan som deltog i den aktuella konferensen borde ha informerat sina kolleger om den föreslagna lagändringen. Jag vill här säga att det i ärendet inte har kommit fram om någon tjänsteman vid Södermanlands läns allmänna försäkringskassa verkligen närvarade vid konferensen. Oavsett hur det var med den saken anser jag att det är

text: ett för stort krav att ställa att det som framförs vid en konferens för handläggande personal senare skall spridas till samtliga tjänstemän som kan beröras av informationen. – AA och BB har också framfört kritik mot Riksförsäkringsverket för att verket först den 20 december 2001 informerade om den beslutade lagändringen. Detta vill jag kommentera på följande sätt. Lagändringen kom ut från trycket den 14 december 2001, vilket var en fredag. Riksförsäkringsverket informerade försäkringskassorna om ändringen den 20 december, dvs. torsdagen därpå. Verket måste få rimlig tid på sig att ta del av den nya lagtexten och utarbeta den information som skall gå ut till kassorna. Jag anser inte att verket i detta fall överskred gränsen för vad som kan anses skäligt.

text: Sammanfattningsvis anser jag att jag inte kan kritisera försäkringskassan för att kassan, innan den i december 2001 fick kännedom om den då beslutade lagändringen, gav AA och BB bristfälliga upplysningar. Vad gäller Riksförsäkringsverket anser jag att verket – förutom att lämna information vid en konferens – så snart som möjligt borde ha upplyst kassorna om den föreslagna lagändringen.

text: Det inträffade illustrerar följden av att tiden mellan beslut om en lagändring och dess ikraftträdande blir alltför kort. Det drabbar både den enskilde och de organ som skall tillämpa lagen, den enskilde givetvis hårdast.

text: JO prövar inte frågor om skadestånd eller annan ersättning. För AA och BB vill jag dock – utan någon egen bedömning av skillnaderna mellan fallen eller de andra omständigheter som kan vara relevanta – nämna att regeringen i ett ärende år 1992 beslutade att betala ut ersättning ex gratia när en person fått bristfälliga upplysningar på grund av att en försäkringskassa inte känt till en lagändring.

text: Med hänsyn till vad som kommit fram i detta ärende finner jag skäl att översända kopior av detta beslut till Regeringskansliet (Socialdepartementet) och riksdagens socialförsäkringsutskott för kännedom.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


title: Handläggning av klagomålsärenden

text: Initiativet

text: Vid JO Berggrens inspektion av Områdesnämnderna Boo, Fisksätra/Saltsjöbaden, Sicklaön och Älta i Nacka kommun den 13, 14 och 16 februari 2001 antecknades – såvitt angick nämndernas verksamhet med miljö- och hälsoskyddsfrågor – följande till protokollet under punkten 3.2 (JO:s dnr 349-2001).

text: I pärmar betecknade Enklare klagomål 1999, 2000 respektive 2001 samlades handlingar rörande klagomål från enskilda om olägenheter av olika slag. Av handlingarna framgick att de personer som hade framfört klagomål i många fall bodde nära – i flera fall granne med – den som klagomålen riktades mot. Detta var exempelvis fallet i fråga om klagomål från AA, Saltsjö-Boo, om buller från motorvägen (pärmen för år 2001). Vid samtal med miljö- och hälsoskyddschefen BB upplystes att miljöförvaltningen vanligtvis inte betraktar sådana klagomål som ärenden och att de därför inte åsätts diarienummer och inte heller avslutas med formliga beslut med fullföljdshänvisning. Av handlingarna kunde också utläsas att miljöförvaltningen i vissa fall hade tagit skriftlig kontakt med den som klagomålen riktades mot och bett denne att komma in med uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder. Enligt vad som framgick av handlingarna hade detta inte föregåtts av inspektion eller annan undersökning på platsen (se t.ex. i fråga om klagomål om buller från fastigheten O 41:1 och på bländande belysning från fastigheten Ektorpsvägen 2–6, båda från pärmen för år 2000). Vid genomgången uppgav BB att det skulle vara administrativt svårhanterligt att behandla sådana klagomål som ärenden med åtföljande diarieföring och beslutsskrivning.

text: JO Berggren beslutade att inhämta samtliga områdesnämnders yttranden med avseende på handläggningen av dessa slags klagomål.

text: Utredning

text: I likalydande yttranden anförde områdesnämnderna följande.

text: Ett av kommunens övergripande mål är effektivt resursutnyttjande. Effektmål är att områdesnämndens myndighetsutövning skall kännetecknas av rättssäkerhet, begriplighet, tillgänglighet. I pärmarna ”Enklare klagomål” förekommer olika typer av ärenden, de som registrerats i Ecos och de som inte registrerats.

text: Vissa enklare klagomål har tidigare klarats av med ett telefonsamtal eller utskick av information med en kortvarig och snabb arbetsinsats. Ofta har man bett den som klagat att återkomma om de inte märker någon förbättring. Dessa klagomål har tidigare inte registrerats i Ecos. Av utrymmesskäl har enklare klagomålsärenden som registrerats i Ecos satts in i pärmarna för ”Enklare klagomål” i stället för att läggas i en ny hängmapp i arkivet. För att förbättra överskådligheten i handläggningen införs nu följande rutiner: När en handling kommer in, som brev, fax eller e-post, registreras detta genom en anteckning i ett databaserat ärendehanteringssystem, Ecos. Fortsättningsvis kommer alla nya tillsynsärenden att registreras i Ecos oavsett om de startas genom ett muntligt klagomål, ett e-postmeddelande eller en ansökningshandling. Detta gäller alla klagomål från allmänheten, även om tillsynsinsatsen förväntas bli ringa. När områdesnämnden anser att ett ärende kan avslutas men den klagande inte är nöjd med utgången fattas ett delegationsbeslut att inte vidta ytterligare åtgärder. Ärendet kan då formellt överklagas. Förvaring i pärmar kommer främst av utrymmesskäl även att ske fortsättningsvis. Regler för insortering i pärmar finns, handlingarna är därför möjliga att plocka fram vid ev. förfrågan. En genomgång genomförs nu av administrativa rutiner för miljö- och hälsoskyddsärendena. Syftet är att dokumentera rutinerna och finna möjligheter till förbättringar. I beslut den 28 februari 2002 anförde JO Berggren följande. Områdesnämnderna har i remissyttrandena berört hur handläggningen av klagomålsärenden skett och upplyst om vilka förändringar i rutinerna som har beslutats efter min inspektion. Vad som framkommit föranleder följande uttalanden.

text: När någon vänder sig till en kommunal nämnd i dess egenskap av tillsynsmyndighet och begär ett ingripande för avhjälpande av en olägenhet som anmälaren menar sig drabbad av i sin bostad eller på sin fastighet, uppkommer hos myndigheten ett ärende enligt

text: 9 kap.

text: miljöbalken

text: och förordningen (

text: ) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. I ett sådant ärende är anmälaren att betrakta som part. Något krav på att klagomålen skall vara skriftliga finns inte, utan även muntliga klagomål innebär att ett ärende anhängiggörs hos myndigheten. Ytterst gäller ärendena frågan om myndigheten skall ingripa med stöd av de aktuella författningarna. Det är alltså frågan om myndighetsutövning. Bestämmelser om förvaltningsmyndigheters handläggning av ärenden finns i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: Ett hos en förvaltningsmyndighet anhängiggjort ärende skall avslutas genom ett beslut av något slag. Förutom beslut varigenom myndigheten i sak avgör ärendet förekommer avskrivnings- och avvisningsbeslut. Det beslut som myndigheten meddelar kan anmälaren som regel överklaga om han anser att det gått honom emot.

text: De vid inspektionen uppmärksammade klagomålen har inte handlagts enligt den nyss beskrivna ordningen. Områdesnämnderna har i yttrandena upplyst att man nu infört rutiner som innebär att det när ett ärende kan avslutas men den klagande inte är nöjd med utgången, fattas ett formellt överklagbart beslut med besked att det inte vidtas ytterligare åtgärder. Jag vill med anledning härav påpeka att samtliga

text: ärenden där någon enskild är part skall avslutas med formliga beslut. Det saknar således i detta avseende betydelse om anmälaren kan antas vara nöjd med beslutet. Myndighetens beslut i klagomålsärendena bör enligt min mening normalt förses med fullföljdshänvisning.

text: Mot bakgrund av det sagda är jag positiv till att samtliga inkomna klagomål numera registreras i ärendehanteringssystemet.

text: Vad nämnderna anfört angående förvaring av handlingar ger inte anledning till något påpekande från min sida.

text: I protokollet från inspektionen ifrågasattes om områdesnämnder utan föregående inspektion eller annan undersökning hade begärt av dem som klagomål riktades mot att de skulle komma in med uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder. Nämnderna har i remissyttrandena inte lämnat några närmare upplysningar i denna fråga. Det är således oklart hur nämnderna hanterat detta. Jag finner inte anledning att utreda saken ytterligare, men jag vill från allmänna utgångspunkter uttala följande.

text: När en myndighet vänder sig till en enskild och begär att denne skall vidta åtgärder, t.ex. för att minska buller, förutsätter detta att myndigheten har genomfört någon form av utredning i ärendet som visar hur förhållandena är på den aktuella platsen. Utan en utredning har myndigheten inte underlag för att kunna ta ställning till om det finns anledning att begära att en enskild skall vidta åtgärder. Vidare krävs givetvis att myndigheten mot bakgrund av tilllämpliga författningsföreskrifter har funnit sig ha fog för att ålägga den enskilde att vidta åtgärder. En annan sak är att en myndighet, t.ex. med anledning av inkomna klagomål, kan lämna information till en enskild beträffande vilka regler som gäller, om detta således inte utformas som ett åläggande gentemot denne. Så snart myndigheten framställer krav på att en enskild skall vidta åtgärder skall detta formuleras i ett beslut, som förses med fullföljdshänvisning.

text: Med dessa besked avslutar jag initiativärendena.


title: Initiativärende mot en länsrätt angående frågor om självrättelse med stöd av 32 § förvaltningsprocesslagen

text: I beslut den 27 februari 2003 anförde JO Berggren följande.

text: Initiativet

text: Vid min inspektion av Länsrätten i Göteborg den 7–10 maj 2001 antecknades följande till protokollet under punkten 3.13 (JO:s dnr 1334-2001).

text: I två domar den 7 januari 2000 angående fortsatt vård enligt LPT (mål nr 7279-99 och 7282-99, båda från rotel 22) hade länsrätten förordnat om tvångsvård och att vården fick pågå under högst sex månader räknat från dagen för beslutet om intagning. På domarna hade den 10 januari 2000 antecknats självrättelser enligt

text: 32 § förvaltningsprocesslagen

text: varigenom länsrätten ändrat förordnandena rörande vårdtidens längd till att i stället gälla sex månader från dagen för domen. Länsrätten hade i ett beslut den 12 januari 2000 (mål nr 6894-99, rotel 15) avskrivit ett mål om omedelbart omhändertagande enligt LVU och i beslutet även förordnat om ersättning enligt lagen om offentligt biträde till en advokat med 5 649 kr. Den 3 mars 2000 hade länsrätten på domen antecknat ”rättelse” bestående i att advokaten tillerkändes ytterligare 5 649 kr och totalt 11 298 kr.

text: Jag beslutade att inhämta länsrättens yttrande avseende huruvida dessa åtgärder var förenliga med

text: 32 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: Utredning

text: Lagmannen AA hänvisade beträffande mål nr 7279-99 och 7282-99 till ett yttrande av rådmannen BB samt anförde att han instämde i dennes bedömningar. I yttrandet anfördes följande.

text: JO har i ett beslut den 21 september 1998 påtalat vikten av att redigeringen av domar genom ordbehandling i datorer sker med största noggrannhet och framhåller att utskrifterna ingående skall granskas innan domarna undertecknas och expedieras. Den aktuella remissen visar på vikten av att detta krav uppfylls eftersom långt ifrån alla fel kan korrigeras i efterhand. Frågan är om rättelse med stöd av

text: 32 §

text: FPL är möjlig i de fall som jag nu har anmodats att yttra mig i. Inledningsvis kan jag bara beklaga de fel som har förekommit i utskrifterna av domarna och konstatera att de förlagor som har använts vid uppsättandet hänför sig till den prövning som sker enligt 8 § lagen om psykiatrisk tvångsvård. Lagen innehåller en prövningsordning med en ”förstagångsprövning” enligt 8 § där vårdtiden bestäms med utgångspunkt i chefsöverläkarens beslut om intagning.

text: Därefter kan, om behov av fortsatt vård föreligger, en ”andragångsprövning” ske enligt 9 § sagda lag. Vårdförutsättningarna är desamma i båda fallen men medgivandet till fortsatt vård bestäms vid den senare prövningen utifrån prövningstillfället och som utgångspunkt brukar tas dagen för rättens dom. Vårdtiden har i de nu aktuella fallen av förbiseende bestämts med utgångspunkt i chefsöverläkarens beslut om intagning. En kort jämförelse med andra vårdlagar, som lagarna om vård av unga och missbrukare (LVU och LVM) visar på den skillnaden i lagarnas uppbyggnad att i de senare – då rätten väl har konstaterat att vårdförutsättningarna är uppfyllda och beslutat om vård – kommer vården att löpa med de i lagarna föreskrivna omprövningsfristerna utan något särskilt förordnande av domstolen i den frågan. En omprövning av fortsatt vård blir i sådana mål anhängig i domstol först genom ett överklagande. Det finns således en betydelsefull skillnad däri att domstolen i LPT-mål bestämmer en vårdtid som varierar beroende på om det är en första- eller andragångsprövning. Prövningen är till sin karaktär egentligen en tillståndsprövning med ett bemyndigande för chefsöverläkaren att bedriva vården som längst till den tidpunkt som domstolen har bestämt. Till detta bemyndigande är kopplat en skyldighet enligt

text: 27 §

text: LPT för chefsöverläkaren att kontinuerligt pröva om förutsättningarna för tvångsvården består och när så inte längre är fallet besluta att tvångsvården skall upphöra. I målet 7279-99 fattades intagningsbeslutet den 28 augusti 1999 och en förlängning av vården enligt

text: 9 §

text: LPT räknat ifrån intagningsbeslutet som länsrätten felaktigt angett innan rättelsen gjordes skulle således sträcka sig till den 28 februari 2000; dvs. rätten har förlängt vården med drygt sju veckor. I det andra målet 7282-99 fattades intagningsbeslutet också den 28 augusti 1999 och en förlängning av vården räknat ifrån det beslutet som länsrätten angett innan rättelsen sträckte sig således även i detta fall till den 28 februari 2000 med motsvarande förlängning av vårdtiden som i det förra fallet. Chefsöverläkaren har i båda fallen begärt en förlängning med sex månader och rätten har vid överläggningen beslutat om detta även om domarna har kommit att utvisa något annat. Upplysningsvis vill jag lägga till att i det första målet sträckte sig vården fram till nästa prövningstillfälle då länsrätten avslog en ansökan om fortsatt vård och i det senare fallet övergick vården i vård enligt hälsooch sjukvårdslagen den 11 maj 2000. Innan jag går in på de överväganden som jag gjorde i samband med rättelsen vill jag kort beröra en komplikation som hade betydelse för mig i bedömningen. Det framgår av de nu aktuella målen att en viss om än begränsad förlängning av vårdtiden kommer till stånd vid en prövning första gången enligt 9 § med det förekomna felet men så blir inte fallet vid en andra prövning enligt bestämmelsen. Det har då gått mer än tio månader från chefsöverläkarens intagningsbeslut och en förlängning av vården beslutad utifrån denna tidpunkt blir således verkningslös. Beslutet kan inte överklagas av chefsöverläkaren, som saknar talerätt och patienten lär väl inte vilja föra och kan väl förmodligen inte heller föra talan mot länsrättens dom och påyrka en förlängning av vårdtiden. Jag kan inte se att patienten då kan hållas kvar tvångsvis och utsättas för fortsatt tvång i form av medicinering och bältesläggning som lagen medger. Det kan även uppstå rättsliga komplikationer för sjukvårdsenheten som möjligen bedriver tvångsvård utan något reellt bemyndigande därtill. Jag tvivlar på att saken låter sig lösas så lätt att patienten kan bli föremål för ett nytt intagningsbeslut av chefsöverläkaren utan att nya omständigheter föreligger. Såvitt jag kan se är alla vägar förutom rättelseinstitutet stängda. När jag övervägde möjligheterna till rättelse utgick jag ifrån att det var en uppenbar oriktighet tillkommen av förbiseende som vidlådde de aktuella domarna. Frågan var bara då om jag genom rättelsen skulle åstadkomma en materiell förändring som gav domen ett annat innehåll och gick utöver rättelsemöjligheten. I den delen bedömde jag – efter att ha studerat rättspraxis – att särskilt avgörandena

text: RÅ 1975 ref. 105

text: och RÅ 1975 not. Ba 49 och Ba 110 samt

text: RÅ 1986 not. 355

text: gav ett visst utrymme för självrättelse. Jag fäste även särskild vikt vid den omständigheten att förlängningen inte var reell i den meningen att själva vårdtiden förlängdes utan att rättelsen enbart medförde en förlängning av det bemyndigande för chefsöverläkaren att bedriva vård som jag inledningsvis pekat på utgör själva kärnan i tillståndet. Måhända kom jag med det begränsade utrymme till eftertanke som stod till buds att fästa för stor vikt

text: vid den ovan redovisade situation som uppstår vid en andra prövning enligt 9 § och kom inte tillräckligt att beakta de skillnader som föreligger. I det senare fallet ser jag, som sagts, inga andra möjligheter att bota bristen än genom självrättelse. I de nu aktuella fallen har det löpt en viss om än oavsiktligt förkortad vårdtid som ju i och för sig har gjort att en rättelse inte varit absolut nödvändig. Så här i efterhand med tid till eftertanke hade jag valt att avstå från rättelse eftersom bristen kunnat läkas genom en förnyad ansökan från chefsöverläkaren. Det nu inträffade visar på vikten av lagtekniska lösningar – även juridiken är ju i många stycken en teknik bland andra – som i möjligaste mån reducerar eller minimerar risken för felgrepp och misstag och som med andra ord är användarvänlig. Det är särskilt angeläget inom ett område som rör människors autonomi och där patienterna mera sällan till följd av sin sjukdom klarar av att ta hand om sig själva eller att ta sina intressen till vara. De befinner sig i en mycket utsatt position. Till detta skall också läggas att en del sjukdomstillstånd är sådana att ett återinsjuknande kan leda till bestående funktionsnedsättningar som förvärras med varje skov. Vid prövningen av vårdbehovet skall vidare enligt

text: 3 §

text: LPT en farlighetsbedömning göras. Vårdfrågan blir därför extra känslig och ”tekniska misstag” får inte inträffa som i förlängningen kan leda till att patientens vård äventyras. En konstruktion av de nu genomgångna bestämmelserna med förebild ifrån LVU och LVM där tidsbestämningen av vården hade legat i bestämmelsen och inte som i LPT i domstolens tillstånd hade varit bättre i linje med patientens skyddsbehov och förebyggt oförutsedda komplikationer av vården som exempelvis de nu avhandlade. Mot alternativet att släppa patienten med de konsekvenser det kan få för hans hälsa och för omgivningen, om det föreligger en farlighet, står sålunda alternativet att på något sätt försöka reparera felaktigheten och då kan jag inte se något annat remedium än en självrättelse. Så länge som chefsöverläkaren inte tillerkänns talerätt kan han inte få felet korrigerat genom en domstolsprövning. En rättelse kan möjligen ha det goda med sig att den leder till ett överklagande från patienten och i förlängningen – om överinstansen inte godtar rättelsen – en återförvisning som gör att målet kan prövas på nytt och felaktigheten undanröjas.

text: AA upplyste beträffande mål nr 6894-99 att domaren i målet var avliden samt yttrade bl.a. följande.

text: Stadsdelsnämnden Lundby i Göteborg beslutade den 6 december 1999 att omedelbart omhänderta två barn med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Länsrätten fastställde beslutet den 15 december 1999. Nämnden beslutade den 28 december 1999 att det omedelbara omhändertagandet skulle upphöra. Genom beslut den 12 januari 2000 avskrev länsrätten målet från vidare handläggning. En advokat hade förordnats som gemensamt offentligt biträde för båda barnen. Advokaten anförde i en skrivelse till länsrätten den 10 januari 2000: ”Jag har uppfattat att målet inte fullföljts med vårdansökan varför mitt uppdrag kan avslutas. För mitt lämnade biträde närslutes kostnadsräkningar varvid kostnaden fördelats lika på de båda barnen.” Till skrivelsen var fogade två identiskt lika kostnadsräkningar avseende vartdera barnet med slutsumman 5 649 kr på varje räkning. I länsrättens beslut den 12 januari 2000 tillerkändes advokaten ersättning med 5 649 kr. Ett ersättningsbesked på beloppet skrevs samma dag. Senare uppdagades att advokaten endast fått ersättning utifrån en kostnadsräkning. Ett beslut tecknades den 3 mars 2000 på den andra kostnadsräkningen att advokaten tillerkändes ytterligare 5 649 kr och samtidigt gjordes en rättelse i beslutet av den 12 januari 2000. När målet avskrevs den 12 januari 2000 beslutades således endast om biträdesersättning om 5 649 kr utifrån en kostnadsräkning. När misstaget uppdagades att ersättning inte utgått utifrån den andra kostnadsräkningen var det enligt min bedömning fel att föra en rättelse i domen, eftersom det var fråga om ett nytt beslut som inte varit under övervägande i avskrivningsbeslutet.

text: Akterna i länsrättens mål nr 7279-99 och 7282-99 hämtades in.

text: Bedömning

text: Allmänt rörande självrättelse Bestämmelser om självrättelse av allmän förvaltningsdomstols beslut finns i

text: . Vid den i ärendet aktuella tiden hade paragrafen följande lydelse. Beslut, som innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av domstolens eller någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende, får rättas av domstolen. Har domstolen av förbiseende underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med ett avgörande, får domstolen komplettera sitt avgörande i det hänseendet inom två veckor från det att avgörandet meddelades. Om det inte är obehövligt, skall parterna få tillfälle att yttra sig innan rättelse eller komplettering sker. Paragrafen ändrades i flera avseenden genom en lagändring som trädde i kraft den 1 april 2001 (SFS 2001:27). Lagtexten i första stycket har utan annan motivering anpassats till lydelsen av motsvarande bestämmelser i

text: rättegångsbalken

text: 17 kap. 15 §

text: och

text: 30 kap. 13 §

text: rättegångsbalken

text: ). Härutöver kan nämnas att tidsfristen för komplettering av beslut enligt paragrafens andra stycke har utsträckts till sex månader från det att avgörandet vann laga kraft.

text: Möjligheten till rättelse enligt första stycket i paragrafen avser sådana fel som brukar kallas förbiseendefel. Med förbiseendefel menas fel som uppstått till följd av att domstolen av misstag råkat återge innehållet i en korrekt beslutad dom eller ett annat beslut på ett felaktigt sätt. En slags motsats till förbiseendefel är s.k. bedömningsfel. Sådana fel i beslutets innehåll beror på bristfällig utredning, felaktig bedömning av fakta eller felaktig rättstillämpning. Fel av denna art kan inte rättas med stöd av

text: 32 § förvaltningsprocesslagen

text: . Se härom Hellners och Malmqvist, Nya

text: förvaltningslagen

text: med kommentarer, 5 u. 1999, s. 288–292, Strömberg, Allmän förvaltningsrätt, 21 u. 2002, s. 122 och Wennergren,

text: Förvaltningsprocesslagen

text: m.m., 4 u. 2001, s. 304–308.

text: Närmare föreskrifter om förfarandet vid rättelser finns i

text: 36 § förordningen (1979:575)

text: om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarna. Av bestämmelsen framgår att rättelse eller komplettering av en dom eller ett annat beslut enligt

text: 32 § förvaltningsprocesslagen

text: skall antecknas av ordföranden på originalet till domen eller beslutet eller, när beslutet har tagits in i ett protokoll, i detta protokoll. I anteckningen skall dagen för rättelsen eller kompletteringen anges.

text: Angående mål nr 7279-99 och 7282-99

text: Enligt

text: 9 § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård (LPT) får rätten efter ansökan av chefsöverläkaren medge att tvångsvården fortsätter utöver den längsta tiden enligt 8 §, dvs. utöver fyra månader räknat från dagen för beslutet om intagning. Medgivande får lämnas för högst sex månader åt gången, räknat från prövningstillfället. I

text: 3 §

text: LPT finns bestämmelser om de grundläggande förutsättningarna för psykiatrisk tvångsvård.

text: I de aktuella målen, som rörde medgivande till fortsatt vård enligt

text: 9 §

text: LPT, har länsrätten såsom rättelser enligt

text: 32 § förvaltningsprocesslagen

text: beslutat att ändra förordnandena om vårdtidens längd från att avse högst sex månader från intagningsbeslutet till att gälla högst sex månader från dagen för domen. Länsrätten har i remissyttrandet anfört bl.a. att man vid överläggning i målen hade beslutat att bifalla chefsöverläkarens begäran om en förlängning av vårdtiden med sex månader, men att domarna har kommit att utvisa något annat. Det kan således konstateras att domarna var behäftade med avfattningsfel som tillkommit till följd av förbiseende.

text: Vad gäller frågan om domsluten i de aktuella delarna var uppenbart oriktiga enligt

text: 32 § första stycket förvaltningsprocesslagen

text: fäster jag avseende vid följande.

text: Länsrätten har i domarna angett att målen gällde ansökningar om medgivande till fortsatt vård enligt

text: 9 §

text: LPT och i domsluten förordnat om medgivande till vård med hänvisning till denna bestämmelse. I domskälen har länsrätten, efter att ha konstaterat att de grundläggande förutsättningarna för vård enligt LPT var uppfyllda, anfört att ansökningarna skulle bifallas. Det sägs varken i reciten eller i domskälen något om hur länge medgivandena till fortsatt vård skulle gälla och inte heller något om utgångspunkten för dessa. I och för sig kan det konstateras att det hade varit fullt möjligt för länsrätten att begränsa medgivandena till fortsatt vård till att gälla kortare tidsperioder än sex månader. Någon sådan begränsning har emellertid inte berörts i domskälen. Att vårdtiden mot vad som följer av

text: 9 §

text: LPT angetts med utgångspunkt i beslutet om intagning framstår mot denna bakgrund otvetydigt som felaktigt. Förordnandena får med hänsyn härtill anses ha varit uppenbart oriktiga.

text: Länsrättens rättelsebeslut innebar en förlängning av tiden för medgivande till fortsatt vård. Eftersom detta får anses som ingripande för de berörda patienterna skulle de enligt min mening ha lämnats tillfälle att yttra sig innan domstolen tog ställning till om rättelse skulle göras. Så har uppenbarligen inte skett. För det fall att patienterna motsatt sig att besluten rättades hade länsrätten, såsom berörts i remissvaret, som ett alternativ till rättelse kunnat hänvisa chefsöverläkaren till att komma in med nya ansökningar.

text: Angående mål nr 6894-99

text: Av den anteckning som gjorts på det slutliga beslutet av den 12 januari 2000 framgår att länsrätten den 3 mars 2000 tillerkände det offentliga biträdet ersättning med ytterligare 5 649 kr. Anteckningen ger intrycket av att utgöra en självrättelse. I remissyttrandet har länsrätten emellertid upplyst att beslutet om ytterligare ersättning tecknades på den ifrågavarande kostnadsräkningen. Som länsrätten har anfört i remissvaret var det i detta fall fel att föra in en rättelse i beslutet, eftersom det var fråga om ett nytt beslut som inte hade övervägts i avskrivningsbeslutet. Jag lämnar frågan med detta konstaterande.

text: Med den kritik som ligger i det ovan sagda avslutar jag initiativärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Förvar
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Uttalanden om Polismyndighetens möjlighet att genomföra besök med en förvarstagen på hans hemlandsambassad

sammanfattning: Efter att Migrationsverket fattat beslut om att utvisa en asylsökande överlämnades ärendet till dåvarande Polismyndigheten i Gävleborgs län för verkställighet. Polismyndigheten tog mannen i förvar med stöd av 10 kap. 1 § utlänningslagen för att förbereda och genomföra verkställigheten. Eftersom mannen saknade de resehandlingar som behövdes för att utvisningsbeslutet skulle kunna verkställas transporterade polismyndigheten honom till hans hemlandsambassad. Transporten och besöket på ambassaden skedde mot mannens vilja. Enligt polismyndigheten ger bestämmelsen om förvarstagande stöd för att transportera en förvarstagen till hans eller hennes hemlandsambassad. I beslutet konstateras att innebörden av ett förvarstagande inte är närmare preciserad i lagstiftningen. Enligt JO är det otillfredsställande att varken lagtext eller förarbeten ger tydligt besked om vilka befogenheter polisen har för att kunna verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut. Eftersom de tvångsåtgärder som polisen har möjlighet att vidta inom ramen för ett förvarstagande inte bör följa endast tolkningsvis av bestämmelsen i 10 kap. 1 § utlänningslagen överlämnas beslutet till Justitiedepartementet. JO är också tveksam till att sekretessen till skydd för den enskilde kan upprätthållas vid ett ambassadbesök. Med hänsyn till de oklarheter som finns när det gäller tillämpningen av lagstiftningen riktas inte någon kritik mot polismyndigheten för att besöket på ambassaden genomfördes.

text: Anmälan

text: AA förde i en anmälan till JO fram klagomål mot gränspolisen vid dåvarande Polismyndigheten i Gävleborgs län för handläggningen av ett verkställighetsärende om utvisning av den bangladeshiska medborgaren BB. Han var bl.a. kritisk till att polisen tvingat BB, som var förvarstagen, att följa med till Bangladeshs ambassad i Stockholm för att ansöka om resehandlingar. Enligt AA saknas det laglig grund för ett sådant förfarande. Han gjorde också gällande att polisen använt oproportionerligt våld i samband med att BB fördes till bilen för transport till ambassaden.

text: Utredning

text: Bakgrund BB ansökte om asyl i Sverige i september 2012. I december 2012 beslutade Migrationsverket att avslå hans ansökan om uppehålls- och arbetstillstånd och utvisa honom till Bangladesh. Beslutet vann laga kraft i juli 2013.

text: Eftersom BB saknade resehandlingar gav Migrationsverket honom i uppdrag att skaffa sådana. BB följde inte anvisningarna och uppgav att han inte tänkte återvända till Bangladesh självmant. Mot den bakgrunden överlämnade Migrationsverket i september 2013 ärendet till polismyndigheten med stöd av

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: för verkställighet av utvisningsbeslutet.

text: Polismyndigheten kallade BB till samtal i oktober 2013. Samma månad skrev polisen till Bangladeshs ambassad i Stockholm och bad ambassaden att utfärda resedokument för BB. Under den fortsatta skriftväxlingen med ambassaden blev det klarlagt att BB var tvungen att komma dit för en personlig intervju för att resedokument skulle kunna utfärdas.

text: Efter att BB kallats till samtal ett flertal gånger utan att komma beslutade polisen den 13 februari 2014 att ta honom i förvar. Polisen genomförde fyra verkställighetsförhör med BB, och vid samtliga tillfällen vägrade han att fylla i ansökningsblanketter för resehandlingar. Vid ett av förhören informerades BB om att de skulle åka till hans hemlandsambassad för att skaffa resehandlingar. Vid samtalet meddelade BB att han inte tänkte åka dit frivilligt.

text: Den 11 april 2014 kördes BB till Bangladeshs ambassad för en intervju.

text: Yttrande från dåvarande Polismyndigheten i Gävleborgs län Mot bakgrund av det som anfördes i anmälan begärde JO att dåvarande Polismyndigheten i Gävleborgs län skulle yttra sig över påståendet om tvång och våldsanvändning från polisens sida samt över frågan om vilken laglig grund myndigheten haft för att ta med BB till ambassaden.

text: Myndigheten (dåvarande länspolismästaren CC) lämnade ett yttrande samt upplysningar från de poliser som transporterade BB till ambassaden.

text: Kommissarien DD upplyste bl.a. följande. Uppgiften om att BB skulle ha blivit misshandlad i samband med ambassadbesöket den 11 april 2014 är helt gripen ur luften. När han och EE hämtade BB på förvaret i Gävle den 11 april 2014 var BB fullt påklädd för att bli transporterad till ambassaden i Stockholm. Under hela resan till och från Stockholm behövde de inte röra vid BB. Han har varit i kontakt med sköterskan vid förvaret i Gävle och det finns inga anteckningar i BB:s journal på förvaret som visar att BB skulle ha anmält att han har blivit misshandlad av polisen. Polisassistent EE lämnade i huvudsak följande redogörelse. Den 11 april 2014 hämtade de BB på förvaret i Gävle. När de kom dit gick BB och väntade och han hade redan satt på sig sin jacka. BB följde med dem ut till bilen och satte sig i baksätet tillsammans med DD. EE körde bilen till och från

text: ambassaden. När de kom fram till ambassaden klev BB ur bilen och de gick upp till ambassaden, där de satte sig och väntade. Efter besöket gick de tillbaka till bilen och åkte tillbaka till förvaret i Gävle. De behövde aldrig röra BB under besöket.

text: Dåvarande Polismyndigheten i Gävleborgs län redovisade följande bedömning.

text: Polismyndighetens uppgift har varit att verkställa Migrationsverkets beslut om utvisning. BB:s identitet var inte fastställd och han hade tydligt deklarerat att han inte ville återvända till det uppgivna hemlandet. BB saknade giltig resehandling och han hade inte heller medverkat till att resehandlingar kunde utfärdas för honom. Innehavet av en resehandling är avgörande för polisens möjlighet att verkställa ett utvisningsbeslut. BB togs i förvar med stöd av

text: 10 kap. 1 § andra stycket 3 utlänningslagen

text: , ett s.k. verkställighetsförvar. Med stöd av 7 kap. 20 § utlänningsförordningen lämnade polismyndigheten uppgifter om BB till dennes hemlands ambassad för att få de resehandlingar som behövdes utfärdade. En ambassad behöver inte alltid en persons samtycke för att utfärda en resehandling. I BB:s fall så krävdes ett personligt besök på ambassaden […]. BB har vägrat att skriva under ansökningshandlingar om resehandlingar och han har sagt att han inte vill åka till ambassaden. Att polisen trots detta tar med sig BB till ambassaden mot hans vilja är ett led i det frihetsberövande som skett med stöd av

text: för att förbereda verkställigheten av BB. Av de berörda befattningshavarnas redogörelser har framkommit att ambassadbesöket genomfördes helt utan våldsanvändning. BB har följt med poliserna utan att någon som helst våldsanvändning från polisens sida har förekommit. Av anmälan framgår att BB är av en annan uppfattning.

text: Sammanfattningsvis gjordes bedömningen att det inte fanns grund för någon kritik mot varken enskilda polismän eller myndigheten för handläggningen av BB:s ärende.

text: Yttrande från Polismyndigheten Efter att dåvarande Polismyndigheten i Gävleborgs län yttrat sig ombads Polismyndigheten att redovisa sin bedömning av bl.a. vilken laglig grund det finns för att transportera en förvarstagen person till en ambassad mot hans eller hennes vilja. Polismyndigheten ombads också att redovisa sin bedömning av lämpligheten i att göra ett sådant besök för att genomföra en personlig intervju och sin bedömning av hur ett sådant besök förhåller sig till de sekretessbestämmelser som gäller.

text: Polismyndigheten (chefen för enheten för rättslig styrning och stöd FF) redovisade bl.a. följande bedömning av möjligheten att genomföra ett ambassadbesök mot en förvarstagens vilja.

text: I många av de verkställighetsärenden som överlämnas till polisen saknar den utvisade giltigt resedokument. Sådana dokument är ofta en nödvändig förutsättning för att det ska vara möjligt att genomföra utvisningen. Det är därför nödvändigt att förbereda verkställigheten av en utvisning genom att polisen kontaktar det aktuella landets ambassad och begär att resehandlingar ska utfärdas för den utvisade. Varje land har sina specifika krav på vad som behövs för att landets ambassad ska utfärda en resehandling. Ett vanligt krav från ambassaden [är] att den som

text: ska utvisas gör ett personligt besök på ambassaden men i många av de fall som överlämnas till Polismyndigheten vägrar utlänningen att medverka till ett sådant besök. Av utredningen i ärendet framgår att i det här aktuella fallet hade den berörda ambassaden krävt ett personligt besök av den utvisade för att utfärda en resehandling för denne. Ett besök på ambassaden var således en nödvändig förutsättning för att polisen skulle kunna utföra sitt uppdrag att verkställa den beslutade utvisningen. Av utredningen framgår vidare att den som skulle utvisas uppgett att han inte ville medverka till ett besök på ambassaden och att mannen var tagen i förvar i avvaktan på att utvisningen skulle kunna verkställas. Det finns inte några särskilda författningsbestämmelser som anger exakt vilka åtgärder som polisen får vidta för att kunna verkställa ett beslut om utvisning. Det finns således exempelvis inte någon bestämmelse som uttryckligen anger att polisen får ta med en utlänning till en ambassad för utfärdande av resehandlingar eller för den delen någon bestämmelse som säger att polisen har rätt att tvångsvis föra en utvisad person till en flygplats för transport ur riket. I avsaknad av några sådana särskilda författningsbestämmelser bör stödet för att polisen i ett fall som detta ska kunna ta med en person till en ambassad finnas i bestämmelsen om förvarstagande i

text: 10 kap. 1 § utlänningslagen

text: . En förutsättning för att Migrationsverket ska få lämna över ett ärende om utvisning till Polismyndigheten är ju att det kan antas att tvång kan komma att behöva användas för att verkställa beslutet. Syftet med ett förvarstagande är att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning. Om polisen i ett fall som det här aktuella inte skulle ha rätt att ta med en utvisad person till en ambassad för utfärdande av resehandlingar skulle syftet med bestämmelsen i 12 kap. 14 § [fjärde stycket]

text: utlänningslagen

text: förfelas. Det skulle då inte finnas någon mening med att lämna över verkställighet av avvisningar eller utvisningar till Polismyndigheten eftersom dessa i ett stort antal fall inte skulle kunna utföras.

text: När det gäller lämpligheten i att genomföra ambassadbesök för personliga intervjuer och hur sådana besök förhåller sig till de sekretessbestämmelser som gäller anförde Polismyndigheten följande.

text: I

text: 21 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, finns en bestämmelse om sekretess för uppgift som rör en utlänning, om det antas att röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för övergrepp eller lider annat allvarligt men som föranleds av förhållandet mellan utlänningen och en utländsk stat eller myndighet eller organisation av utlänningar. Sekretessen enligt bestämmelsen gäller oavsett i vilket sammanhang som uppgiften förekommer. Vidare finns sekretessbestämmelser till skydd för enskilds personliga förhållanden i verksamhet för kontroll över utlänning i

text: 37 kap. 1 §

text: OSL. [Enligt den bestämmelsen gäller sekretess om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men; JO:s anm.] [Polismyndigheten får] i ett ärende som rör verkställighet av avvisning eller utvisning, med stöd av 7 kap. 20 § utlänningsförordningen, lämna vissa uppgifter om en utlännings personliga förhållanden till den stat som avvisning eller utvisning ska ske till. Vilka uppgifter som får lämnas är angivna i bestämmelsen och får lämnas för att en behörig myndighet ska utfärda de resehandlingar som behövs. De angivna uppgifterna torde inte vara sådana att de faller under regleringen i

text: 21 kap. 5 §

text: OSL. Utlämnandet av sådana uppgifter i det angivna sammanhanget torde inte heller stå i strid med sekretessbestämmelsen i

text: 37 kap. 1 §

text: OSL. Som också framgått ovan kan det ibland vara nödvändigt att ta med en utlänning till en ambassad för att beslutet om utvisning ska kunna verkställas. Regleringen

text: i 7 kap. 20 § utlänningsförordningen får förstås så att polisen ska kunna lämna uppgifter i fall där det är nödvändigt för att resehandlingar ska kunna utfärdas. 7 kap. 20 § [utlänningsförordningen] ger alltså polisen rätt att lämna vissa uppgifter men torde inte ålägga en utlänning någon skyldighet att svara på frågor vid en intervju på en ambassad. Det får anses ankomma på medföljande polis att innan besöket göra en bedömning av vilka uppgifter som ska lämnas till ambassaden så att intervjun kan begränsas till de frågorna.

text: Rättslig reglering

text: Allmänna utgångspunkter Ett beslut om avvisning eller utvisning som meddelas av Migrationsverket, en migrationsdomstol eller Migrationsöverdomstolen ska verkställas genom att utlänningen sänds till det land eller, om flera länder angetts, något av de länder som anges i beslutet (se

text: 12 kap. 4 § utlänningslagen

text: Migrationsverket har huvudansvaret för verkställighet av beslut om avvisning och utvisning. Om den som ska avvisas eller utvisas håller sig undan och inte kan anträffas utan Polismyndighetens medverkan eller om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet får Migrationsverket lämna över avvisnings- eller utvisningsärendet till Polismyndigheten för verkställighet. (Se

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: .) Ett av syftena med regleringen är att Polismyndigheten ska få ansvar för de ärenden där det kan befaras bli nödvändigt att tillgripa tvång av det slag som polisen har förmåga och behörighet att använda (se

text: prop. 1997/98:173 s. 63

text: ). Tvångsåtgärder Av

text: 2 kap. 8 § regeringsformen

text: (RF) framgår att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot frihetsberövanden. Begränsningar av denna grundläggande fri- och rättighet får enligt 2 kap. 20 och 25 §§ RF göras genom lag.

text: I

text: 10 kap.

text: utlänningslagen

text: finns bestämmelser om förvar av den som ska avvisas eller utvisas. De närmare förutsättningarna för ett sådant frihetsberövande finns bl.a. i 10 kap. 1 §. Av den bestämmelsen framgår att en utlänning som fyllt 18 år får tas i förvar för att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning (s.k. verkställighetsförvar). Beslut om verkställighetsförvar får bl.a. fattas om det annars finns en risk att utlänningen avviker, håller sig undan eller på annat sätt hindrar verkställigheten.

text: En utlänning får inte hållas i verkställighetsförvar under en längre tid än två månader, om det inte finns synnerliga skäl för det. För att få hålla någon i förvar i mer än tre månader krävs dessutom att det är sannolikt att verkställigheten kommer att ta längre tid på grund av bristande samarbete från utlänningen eller för att det tar tid att införskaffa nödvändiga handlingar. (Se

text: 10 kap. 4 § andra stycket utlänningslagen

text: Som exempel på när verkställighetsförvar kan bli aktuellt anges i förarbetena att utlänningen vägrar att medverka till att resedokument upprättas eller vägrar att

text: samarbeta på annat sätt (se

text: prop. 2011/12:60 s. 92

text: ). Som exempel på bristande samarbete som motiverar en längre förvarstid än tre månader anges att utlänningen vägrar att besöka en ambassad eller ett konsulat trots att personlig närvaro är en förutsättning för att resedokument ska kunna utfärdas (se

text: a. prop. s. 93

text: Av ett handläggningsstöd upprättat den 10 februari 2014 av Funktionen för ambassadsamordning (FAS) vid dåvarande Rikskriminalpolisen framgår att en verkställighetsresa till Bangladesh går att genomföra om utlänningen har ett giltigt hemlandspass, ett utgånget pass eller en tillfällig resehandling från Bangladeshs ambassad. Det framgår vidare att det bl.a. krävs en personlig intervju på ambassaden för att en tillfällig resehandling ska kunna utfärdas.

text: I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om verkställighet av beslut om avvisning och utvisning (

text: RPSFS 2014:8

text: , FAP 638-1) anges att om en ambassad kräver att utlänningen själv kommer dit för att få resehandlingar utfärdade får han eller hon föras till ambassaden mot sin vilja endast om han eller hon är förvarstagen (4 kap. 12 §).

text: Sekretess Uppgifter om utlänningar i ärenden som gäller avvisning eller utvisning kan omfattas av sekretess (se

text: 21 kap. 5 § första stycket

text: och

text: 37 kap. 1 § första stycket

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL). En uppgift som omfattas av sekretess får inte röjas för en utländsk myndighet, om inte utlämnandet sker i enlighet med en särskild föreskrift i lag eller förordning eller uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till en svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten (

text: 8 kap. 3 §

text: OSL). I ett verkställighetsärende får den verkställande myndigheten lämna uppgifter om bl.a. namn, ålder, kön, medborgarskap, språk och civilstånd till den stat som avvisning eller utvisning ska ske till, så att en behörig myndighet kan utfärda de resehandlingar som behövs. Även fotografier får lämnas ut. (Se 7 kap. 20 § utlänningsförordningen.)

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter Genom utredningen har det kommit fram att Migrationsverket överlämnade BB:s verkställighetsärende till dåvarande Polismyndigheten i Gävleborgs län eftersom BB uppgav att han inte tänkte återvända till Bangladesh självmant och inte hade skaffat resehandlingar enligt de anvisningar han fått. Sedan ärendet överlämnats till polisen togs BB i förvar för att förbereda och genomföra verkställigheten av utvisningsbeslutet. Det har vidare kommit fram att BB – under tiden han var i förvar – transporterades till Bangladeshs ambassad för en personlig intervju i syfte att ambassaden skulle utfärda resehandlingar för honom, och att detta skedde mot hans vilja.

text: Våldsanvändning När det gäller AA:s påstående om att polisen använde oproportionerligt våld mot BB vid transporten till ambassaden kan följande konstateras.

text: Polismyndigheten har inför yttrandet till JO hämtat in upplysningar från de polismän som var involverade i ambassadbesöket. De har uppgett att transporten till ambassaden gick lugnt till och att de inte använde något slag av våld mot BB. Inte heller den övriga utredningen ger stöd för att våld skulle ha använts i samband med transporten. Mot den bakgrunden blir utgångspunkten för min granskning att BB följde med till ambassaden utan att det förekom något fysiskt tvång eller våld från polisens sida. Jag har därför inte anledning att i det här ärendet uttala mig närmare om polisens möjlighet att använda våld i samband med ambassadbesök, men behandlar den frågan i ett annat beslut som meddelats i dag (se dnr 1548-2015).

text: Ambassadbesök När det gäller frågan om vilken möjlighet Polismyndigheten har att mot en förvarstagens vilja föra honom eller henne till en ambassad för att ordna resehandlingar gör jag följande bedömning.

text: Som framgått ovan får Migrationsverket enligt

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen

text: överlämna ett ärende till Polismyndigheten bl.a. om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet om avvisning eller utvisning. Jag kan dock inte se att bestämmelsen i sig ger någon rätt för polisen att använda tvång eller våld vid verkställigheten (se mitt beslut i ärende dnr 836-2015 som meddelats i dag). Polismyndigheten har inte heller i sitt yttrande uttryckligen angett att denna bestämmelse skulle ge myndigheten rätt att genomföra ett ambassadbesök mot någons vilja, utan har i första hand hänvisat till bestämmelsen om förvar i

text: 10 kap. 1 § utlänningslagen

text: Polismyndigheten har möjlighet att ta en person i förvar för att kunna verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut bl.a. om personen inte medverkar vid verkställigheten. Innebörden av ett förvarstagande är inte närmare preciserad i lagstiftningen. Det står dock klart att förvarstagandet är ett frihetsberövande och att syftet med frihetsberövandet är att förbereda och genomföra verkställigheten av ett utvisnings- eller avvisningsbeslut.

text: Det kan mot den bakgrunden framstå som en rimlig tolkning att polisen inom ramen för den tvångsåtgärd som ett beslut om förvar innebär har rätt att genomföra ett besök på en ambassad, om detta är en nödvändig förutsättning för att avvisnings- eller utvisningsbeslutet ska kunna verkställas. De förarbetsuttalanden som redovisats ovan om att förvarstiden kan förlängas om en utlänning vägrar att besöka en ambassad talar dock snarast i motsatt riktning. Enligt min mening är det otillfredsställande att varken lagtext eller förarbeten tydligt ger besked om vilka befogenheter polisen har i detta avseende.

text: Som nyligen anförts av regeringen i propositionen Förstärkt rättssäkerhet och effektivitet i förundersökningsförfarandet bör inskränkningar i enskildas rörelsefrihet av konstitutionella hänsyn inte endast tolkningsvis följa av en bestämmelse (se

text: prop. 2015/16:68 s. 61

text: ). Det är av samma skäl otillfredsställande om det endast tolkningsvis kan utläsas av bestämmelsen i

text: 10 kap. 1 § utlänningslagen

text: vilka tvångsåtgärder Polismyndigheten har möjlighet att vidta för att verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut. En tolkning av bestämmelsen som leder till slutsatsen att det finns ett stöd för att genomföra ett besök på en ambassad är dessutom, som framgått ovan, inte helt självklar. Det finns enligt min mening starka skäl att tydliggöra i

text: utlänningslagen

text: vilka tvångsåtgärder polisen kan vidta som ett led i verkställigheten i förhållande till den som är tagen i förvar. Jag överlämnar därför beslutet till Justitiedepartementet.

text: Mot bakgrund av de oklarheter i lagstiftningen som redovisats finner jag inte skäl att kritisera Polismyndigheten för att ambassadbesöket genomfördes. Sekretess Genom utredningen har det kommit fram att syftet med ambassadbesöket var att det skulle genomföras en personlig intervju med BB, vilket var en förutsättning för att resehandlingar skulle utfärdas för honom.

text: Av 7 kap. 20 § utlänningsförordningen framgår att polisen har rätt att lämna vissa uppgifter om en utlännings personliga förhållanden till den stat som en avvisning eller utvisning ska ske till, så att de resehandlingar som behövs kan utfärdas. Med reservation för vad jag nyss anfört om lagstödet för en sådan åtgärd inom ramen för ett förvarstagande finns det enligt min mening i och för sig inget som hindrar att detta sker vid ett besök med den förvarstagne på ambassaden. En grundläggande förutsättning är dock att de sekretessbestämmelser som gäller iakttas om ett sådant besök genomförs.

text: Polismyndigheten har uppgett att medföljande polis har ansvaret att före besöket göra en bedömning av vilka uppgifter som kan lämnas till ambassaden så att intervjun kan begränsas till de frågorna. Jag ställer mig tveksam till att sekretessen helt kan upprätthållas i en intervjusituation som polisen inte har någon rådighet över och som sker på ett annat språk. Detta förhållande ger en ytterligare grund för min uppfattning att ett förtydligande i

text: utlänningslagen

text: är nödvändigt så att det klart framgår om det är tillåtet att med tvång transportera den som är tagen i förvar till hans eller hennes hemlandsambassad. Lagstiftaren får då en möjlighet att bl.a. ta ställning till de risker som kan finnas i sekretesshänseende och göra en avvägning mellan intresset av effektivitet vid verkställigheten och skyddet för den enskilde.

text: Med dessa synpunkter avslutas ärendet.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord:
Barn/ungdom
Långsam handläggning

title: Påstådda brister i Migrationsverkets handläggning av ärenden om uppehållstillstånd för ensamkommande barn

text: Anmälan

text: I en skrivelse den 1 juni 2007 framförde Asylgruppen i Malmö m.fl. klagomål mot Migrationsverkets handläggning av ärenden om uppehållstillstånd för ensamkommande barn. I skrivelsen anfördes bl.a. följande. Ensamkommande barn ska enligt gällande riktlinjer inte behöva vänta längre än tre månader på ett beslut i ärenden om uppehållstillstånd. Det var uppenbart att Migrationsverket inte klarade av att leva upp till detta. I många fall hade ensamkommande barn väntat mer än sex månader på beslut. Migrationsverket dröjde också flera månader med att tilldela barn offentliga biträden samt utse handläggare i ärendena. De långa handläggningstiderna leder till en oerhörd psykisk påfrestning för barn, som i många fall redan är svårt traumatiserade och saknar familjer. Handläggningstiderna påverkar också deras ärenden om uppehållstillstånd negativt. Ensamkommande barn som inte har någon familj eller vars familjer inte går att återfinna kan i praktiken inte avvisas. När de har fyllt 18 år betraktas de dock inte längre som barn, och beslut om avvisning kan då verkställas. Det finns utrymme för handläggare på Migrationsverket att förhala handläggningen så att barnen hinner fylla 18 år. Handläggningstiderna kan också ha påverkats av det förhållandet att det inte finns någon plan för hur barn som beviljas uppehållstillstånd ska tas om hand.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Migrationsverket, generaldirektören AA, i ett yttrande den 24 september 2007 följande.

text: Sammanfattning

text: I anmälan påstås att Migrationsverket förhalar utredningar av asylansökningar från ensamkommande flyktingbarn. Skälet är enligt anmälaren att barnen då hinner fylla 18 och lättare kan skickas tillbaka till sina hemländer. Påståendet faller på sin egen orimlighet. Migrationsverkets tjänstemän, med uppdrag att värna asylrätten, har inget intresse av att påverka ärendens utgång i den ena eller andra riktningen. Alla som har skyddsbehov ska oavsett ålder beredas en fristad i Sverige, och ärendena ska enligt

text: förvaltningslagen

text: handläggas så snabbt som möjligt. När det gäller asylsökande barn som kommer till Sverige utan vårdnadshavare, har Migrationsverket ett särskilt uppdrag att fatta beslut inom tre månader. Det målet

text: kommer Migrationsverket att nå mycket snart. I arbetet med att ta emot och pröva de ca 40 000 ansökningar totalt som väntas i år är barnen prioriterade. Verket satsar stora resurser på att korta väntetiderna, som för närvarande är i genomsnitt fem månader för ensamkommande barn. Antalet medarbetare i barnprövningen utökas, och Migrationsverket genomför en extrainsats för att de barn som väntar ska få besked så snabbt som möjligt. De problem som uppstår till följd av att alltför få kommuner tar emot ensamkommande barn är allvarliga. Det fanns i augusti ca 270 ensamkommande barn som väntade på att någon kommun ska ta emot dem. Sedan kommunerna tog över ansvaret för mottagandet från Migrationsverket den 1 juli 2006, har det varit svårt att få fram tillräckligt antal platser. Problemen med mottagandet av de ensamkommande barnen påverkar negativt också handläggningstiden av deras asylärenden. Här nedan kommenterar Migrationsverket närmare det som anförs i anmälan. Den beskrivning som följer avser asylärenden där barn är sökande.

text: Asylprocessen i barnärenden

text: Den stora ökningen av antalet ensamkommande barn sedan förra sommaren från ca 30 barn till ca 100 barn per månad har inneburit en stor belastning på de resurser som fanns till förfogande för prövning av ärenden avseende ensamkommande barn. Den genomsnittliga handläggningstiden understiger ändå sex månader, som i tidigare regleringsbrev angetts som målsättning. Av de 594 ensamkommande barn som ansökt om asyl under tiden den1 januari–den 30 juni i år var 400 barn mellan 16 och 17 år, dvs. 67 procent. Av statistiken över andel barn i olika åldersgrupper som handläggs inom tre respektive sex månader kan man se att de allra yngsta barnen (0–7 år) prioriteras främst. Därnäst har de äldsta barnen (16–17 år), som också är den antalsmässigt helt dominerande gruppen, getts prioritet. I 108 ärenden hann barnet uppnå 18 års ålder under handläggningstiden. Denna grupp barn hade dock kortare genomsnittlig handläggningstid än samtliga övriga åldersgrupper. Att så pass många barn ändå uppnådde 18-årsgränsen under handläggningstiden beror på den stora ärendeinströmningen avseende ensamkommande barn och att just åldersgruppen 16–17 år är så dominerande.

text: Åtgärder innan handläggningen påbörjas

text: Alla ärenden ska genast fördelas på handläggare. Den 1 juni 2007 var samtliga ärenden avseende ensamma barn registrerade på handläggare. Ärenden rörande ensamkommande barn innehåller flera handläggningsmoment innan den egentliga utredningen och prövningen av asylärendet kan påbörjas. Inledningsvis måste en utredning göras för att klargöra om den unge är ensamkommande, dvs. saknar vårdnadshavare eller motsvarande här i Sverige och är underårig. Endast ett fåtal av de unga personer som säger sig vara ensamkommande barn kan styrka sin identitet inklusive ålder. Är det tveksamt om den unge är under 18 år görs en åldersutredning. Ensamkommande barn har inte rättshandlingsförmåga att själva ansöka om asyl. God man eller, om sådan inte finns förordnad, offentligt biträde ska enligt

text: 18 kap. 4 § utlänningslagen (2005:716)

text: ansöka om uppehållstillstånd för barnet, om det inte är uppenbart obehövligt. Enligt lagen (

text: ) om god man för ensamkommande barn ska överförmyndaren förordna om en god man som i vårdnadshavares och förmyndares ställe ska ansvara för barnets personliga förhållanden och sköta barnets angelägenheter. Offentligt biträde är enligt

text: 18 kap. 3 § utlänningslagen

text: utan särskilt förordnande barnets ställföreträdare i det mål eller ärende som förordnandet gäller om god man inte finns förordnad. Barnets asylansökan kan inte handläggas förrän barnet har en ställföreträdare. Vill barnet ansöka om asyl registreras en asylansökan,

text: men den handläggs inte vidare förrän en god man eller ett offentligt biträde godkänner ansökan.

text: Förordnande av biträde i barnärenden

text: I dagsläget förordnas biträde inom några dagar i samtliga ärenden. Under våren var tiden fram till dess att biträde förordnades alltför lång. Detta berodde på två orsaker. För det första ville Migrationsverket att biträdet skulle finnas i närheten av barnet och avvaktade därför med att förordna biträde till dess barnen hade lämnat ankomstkommunen och placerats i en kommun med överenskommelse att ta emot ensamkommande barn. För det andra ville verket att god man skulle utses först och därmed kunna påverka valet av biträde. Många barn blev, på grund av att inte tillräckligt många kommuner överenskommit med Migrationsverket att ta emot barn, kvar i ankomstkommuner under lång tid utan att vare sig god man eller biträde förordnades. Även om det i och för sig fanns goda skäl för den ovan beskrivna ordningen, så bedömde verket att situationen inte var acceptabel. Nya riktlinjer, som innebär att biträde ska förordnas inom fem dagar och att byte av biträde normalt sett godtas – togs därför fram under juni månad 2007.

text: Åtgärder för att korta handläggningstiderna ytterligare i barnärenden, m.m.

text: Under året har nyrekrytering av handläggare till barnärendeprövningen genomförts. Vidare har rutiner tagits fram för att effektivisera förfarandet i vissa ärendetyper, såsom t.ex. den ovan beskrivna ändrade ordningen för biträdesförordnanden. Resurserna är tillräckliga för att klara tremånadersmålet för inkommande ärenden. Den tidigare uppkomna balansen av ärenden har överförts till tre nyinrättade asylenheter med uppdrag att handlägga dessa ärenden med högsta prioritet. Under hösten 2007 beräknas balansen vara helt avarbetad. När det gäller omhändertagandet av barn sedan uppehållstillstånd har beviljats vill Migrationsverket anföra följande. Verket anvisar asylsökande barn huvudsakligen till kommuner med vilka verket har överenskommelser om mottagande av ensamkommande barn. Dessa kommuner är medvetna om att, för det fall barnet beviljas uppehållstillstånd, kommunen har det fortsatta ansvaret för barnet. Trögheten när det gäller kommunernas mottagande av asylsökande ensamma barn får återverkningar både när det gäller handläggningstiden i asylärendet och utflyttningen efter beviljat uppehållstillstånd. Det fanns i augusti ca 270 ensamkommande barn med uppehållstillstånd som väntade på att någon kommun ska ta emot dem. Med vetskap om att Migrationsverket fr.o.m. den 1 juli 2007 skulle få ansvaret för Integrationsverkets tidigare arbete med utflyttning av de ensamkommande barnen, bildade verket en arbetsgrupp. Gruppen inledde under våren ett samarbete med berörda departement, Socialstyrelsen, Integrationsverket och Sveriges Kommuner och Landsting i syfte att kunna bistå kommunerna med att ordna ett fungerande system för omhändertagandet av barn med uppehållstillstånd. Denna del av integrationsarbetet omfattas inte av länsstyrelsernas uppdrag utan åvilar Migrationsverket. Gruppen har tagit fram förslag till överenskommelser avseende mottagande av barn med uppehållstillstånd. Möten med berörda kommuner hålls på flera platser i landet, vid vilka överenskommelserna presenteras samt lösningar och dimensionering för kommunerna diskuteras. Regeringen har utlovat höjd statlig ersättning till de kommuner som tar emot ensamkommande barn.

text: Sammanfattningsvis kan konstateras att situationen för de ensamkommande barnen har förbättrats avsevärt.

text: Anmälarna, genom Asylgruppen i Malmö, lämnades tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: I ett beslut den 10 april 2008 anförde JO Axberger följande.

text: Bedömning

text: Ensamkommande flyktingbarn befinner sig i en svår och utsatt situation. Självfallet måste det ställas höga krav på Migrationsverkets handläggning av deras ansökningar om uppehållstillstånd, bl.a. att ärendena ges en hög prioritet. I anmälan har framförts uppgifter om att det funnits brister av olika slag i verkets handläggning av ärenden rörande ensamkommande barn. Uppgifterna är allmänt hållna och rör inte några särskilt utpekade ärenden. I vissa avseenden framstår den kritik som framförs som mycket allvarlig.

text: Det bör nämnas att JO Nils-Olof Berggren i ett beslut den 6 november 2007 (JO:s dnr 4647-2006) har behandlat en anmälan rörande påstådda brister i Migrationsverkets mottagande av ensamkommande barn. Ärendet rörde främst huruvida verket hade vidtagit tillräckliga åtgärder för att ordna platser i mer permanent boende för de ensamkommande flyktingbarnen. JO:s beslut i ärendet innehåller en beskrivning av bakgrunden till de lagändringar som trädde i kraft den 1 juli 2006 och som syftade till att förbättra mottagandet av ensamkommande barn. JO uttalade i beslutet att utredningen i ärendet fick anses visa att denna reform inte kunnat genomföras på det sätt som avsetts och att det huvudsakliga skälet till detta uppenbarligen var det ökande antalet ensamkommande barn i förening med svårigheterna att få kommunerna att medverka genom avtal med Migrationsverket. Utredningen i ärendet gav enligt JO:s mening inte utrymme för slutsatsen att Migrationsverket ställt inför dessa problem fullföljt sina uppgifter på ett klandervärt sätt.

text: Vad angår de nu föreliggande klagomålen mot Migrationsverket vill jag inledningsvis framhålla att JO:s verksamhet inte i första hand är avsedd för utredande av mer allmänna uppgifter om missförhållanden. Jag noterar dock att regeringen har satt upp som mål att beslut i ärenden om uppehållstillstånd avseende ensamkommande barn ska fattas inom tre månader (se bl.a.

text: prop. 2005/06:46 s. 9

text: och regleringsbrevet för Migrationsverket budgetåret 2007, dnr Ju2007/7006/SIM) samt att det av Migrationsverkets remissyttrande framgår att detta mål inte kunnat nås och att den genomsnittliga handläggningstiden vid tiden för yttrandet var fem månader.

text: En betydelsefull omständighet i sammanhanget är att barnet under handläggningen kan hinna fylla 18 år och därmed inte längre vara att betrakta som ett barn vid prövningen i ärendet. I anslutning härtill konstaterar jag att Migrationsverket i remissyttrandet kraftfullt har tillbakavisat anmälarnas antydanden om att myndigheten medvetet skulle förhala handläggningen av ärendena. Anmälarna har inte kommenterat svaret och det saknas i ärendet belägg för att det skulle förhålla sig så som det antyds i anmälan.

text: Migrationsverket har i remissyttrandet upplyst att alla ärenden avseende ensamkommande barn genast ska fördelas på handläggare. Enligt verket var den 1

text: juni 2007 samtliga sådana ärenden fördelade på handläggare. Verket har också påtalat att ärenden angående ensamkommande barn innehåller flera särskilda handläggningsmoment som måste utföras innan den egentliga handläggningen och prövningen kan påbörjas. Beträffande frågan om förordnande av offentligt biträde har Migrationsverket anfört att väntetiden fram till dess att biträde förordnades var alltför lång under våren 2007. Verket har lämnat en redogörelse angående orsakerna till detta. Vidare framgår av yttrandet att verket ansett att situationen inte var acceptabel och att myndigheten därför utarbetat nya riktlinjer. Dessa innebär bl.a. att biträde ska förordnas inom fem dagar. Vid tiden för yttrandet förordnades biträde inom några dagar i samtliga ärenden. Migrationsverket har i ärendet också hänvisat till den stora ökningen av antalet ensamkommande barn och till problemet med att alltför få kommuner tar emot barnen.

text: Det kan sålunda konstateras att det har förelegat flera särskilda förhållanden som försvårat handläggningen av ärenden om uppehållstillstånd avseende ensamkommande barn. Det är självfallet angeläget att det vidtas åtgärder för att ytterligare förkorta handläggningstiderna. Av Migrationsverkets yttrande framgår att detta även är verkets mening och ambition. Från JO:s sida är och förblir detta ett viktigt tillsynsområde, men de allmänna iakttagelser som här kunnat tas upp till belysning kan inte läggas till grund för någon kritik mot Migrationsverket.