title: Kritik mot Kammarrätten i Stockholm för handläggningen av ett mål enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM)

sammanfattning: Dåvarande Länsrätten i Stockholms län biföll en ansökan om att en ung kvinna skulle beredas vård med stöd av 4 § LVM. I domen fanns inget förordnande om att beslutet om tvångsvård skulle gälla omedelbart. Samma dag som domen inkom till Södermalms stadsdelsförvaltning i Stockholm sändes en begäran om handräckning till polisen för att kvinnan skulle föras till ett LVM-hem. Till följd av denna begäran fördes kvinnan till LVM-hemmet där hon togs in. Kvinnan överklagade domen till Kammarrätten i Stockholm som avslog överklagandet. Kammarrätten får kritik för att inte ha uppmärksammat att länsrättens dom inte innehöll något förordnande om att beslutet om tvångsvård skulle gälla omedelbart.

text: Bakgrund

text: Under en inspektion av Södermalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun den 17–20 november 2009 (JO:s dnr 6383-2009) granskade JO bl.a. akten i ett ärende rörande AA angående vård enligt LVM.

text: Det framkom bl.a. följande.

text: Stadsdelsnämnden ansökte den 26 februari 2009 hos dåvarande Länsrätten i Stockholms län, numera Förvaltningsrätten i Stockholm, om att AA skulle beredas vård med stöd av

text: 4 §

text: LVM. I en dom den 19 mars 2009 biföll länsrätten nämndens ansökan. Länsrätten förordnade inte att beslutet om tvångsvård skulle gälla omedelbart. Domen var således inte verkställbar i denna del.

text: Domen kom in till stadsdelsförvaltningen den 24 mars 2009. En befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen sände domen till Statens institutionsstyrelse (SiS) som anvisade en plats för AA på LVM-hemmet Rebecka. Befattningshavaren vid stadsdelsförvaltningen begärde därefter biträde av polis för att föra AA till LVMhemmet ”via St: Göran BAS”. Behandlingshemmet beslutade samma dag om inskrivning av AA.

text: Den 27 mars 2009 fördes AA till LVM-hemmet som beslutade om intagning av AA.

text: AA överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i Stockholm som höll muntlig förhandling i målet den 18 maj 2009 (mål nr 2401-09). Kammarrätten avslog överklagandet i dom den 20 maj 2009. Kammarrätten förordnade inte att beslutet om tvångsvård skulle gälla omedelbart. Domen vann laga kraft den 16 juni 2009.

text: Initiativet

text: Mot bakgrund av vad som kom fram om verkställigheten av länsrättens beslut om tvångsvård beslutade dåvarande JO Kerstin André att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (JO:s dnr 6513-2009).

text: Utredning

text: Akterna rörande AA inhämtades från stadsdelsnämnden, SiS och kammarrätten.

text: Det som kom fram vid granskningen av akterna gav anledning att anta att befattningshavare som stod under JO:s tillsyn hade gjort sig skyldig till tjänstefel enligt 20 kap. l §

text: brottsbalken

text: . JO beslutade därför den 16 december 2009 att inleda förundersökning angående sådant brott. Förundersökningen omfattade inledningsvis befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen och SiS. Den 28 april 2010 utvidgades förundersökningen till att avse även tre ledamöter vid kammarrätten som hade prövat överklagandet av länsrättens dom om vård enligt LVM.

text: Under förundersökningen hölls förhör med flera befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen, SiS och kammarrätten. När det gäller misstankarna mot befattningshavare vid kammarrätten hölls förhör med kammarrättsråden BB, referent, och CC, ordförande, samt kammarrättsassessorn DD. Alla tre delgavs misstanke om tjänstefel.

text: Sedan förundersökningen avslutats fann JO Kerstin André i ett beslut den 2 november 2010 inte skäl att väcka åtal mot BB, CC eller DD. JO Kerstin André fann inte heller skäl att väcka åtal mot någon befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen eller SiS. Den fortsatta granskningen ägde rum inom ramen för tre tillsynsärenden som gällde stadsdels-förvaltningen (dnr 6513-2009), SiS (dnr 6484-2010) och kammarrätten (dnr 6485-2010).

text: Kammarrätten anmodades att inkomma med yttrande över handläggningen av målet rörande AA (mål nr 2401-09).

text: Som sitt remissvar ingav kammarrätten ett yttrande som upprättats av CC. I yttrandet anfördes följande. Jag har i egenskap av rättens ordförande deltagit i KR:s avgörande den 20 maj 2009 (mål nr 2401-09) som gällde en överklagad dom av Länsrätten i Stockholms län den 19 mars 2009 angående vård enligt LVM av AA. Avgörandet föregicks av föredragning och muntlig förhandling den 18 maj 2009. Jag har ingen minnesbild av vad som då förekommit. Av protokoll och dom framkommer inte något anmärkningsvärt. AA:s talan rörde enbart frågan om länsrättens bedömning att fortgående missbruk var för handen var riktig eller inte.

text: Det var således denna tvistefråga KR hade att lösa, KR fann i domskälen att vad AA anfört i kammarrätten och vad som i övrigt förekommit i målet inte föranleder kammarrätten att göra en annan bedömning än den länsrätten gjort. I domslutet uttalades att kammarrätten avslår överklagandet. AA överklagade inte kammarrättens dom. JO Kerstin André har i en PM den 23 november 2009 antecknat att under en inspektion av Södermalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun den 17–20 november 2009 granskade JO bl.a. akten i ett ärende enligt lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) rörande AA. [---] JO har genom remiss den 23 december 2010 anmodat kammarrätten att mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet inkomma med yttrande över handläggningen av målet rörande AA. Yttrandet ska bl.a. avse frågan om kammarrätten borde ha förordnat att beslutet om vård skulle gälla omedelbart. Enligt vad som framgår av nämnda PM har JO mot bakgrund av vad som framkommit om verkställigheten av länsrättens beslut om tvångsvård beslutat att ta upp saken till utredning. Det slutliga utfallet av denna utredning såvitt gäller stadsdelsnämndens och SiS:s handläggning av verkställigheten av LR:s dom är inte känt. Med utgångspunkt i att felaktigheter förekommit får JO:s anmodan anses innefatta en allmän frågeställning om kammarrätten i anslutning till sin rättskipningsuppgift i mål nr 2401-09, oaktat rätten inte haft tillgång till samtliga de handlingar JO kunnat granska, borde på något sätt ha uppmärksammat, granskat och vidtagit åtgärder avseende nämndens och SiS:s handläggning av verkställigheten av länsrättens beslut om vård. Domstolarnas arbetsbelastning är hög och handläggningstiden för ett enskilt mål kan bli mycket lång. Senare års processreformer har därför framhållit vikten av att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i första instans och att nästa instans i princip endast ska vara en överprövningsinstans. I nu aktuellt mål företräddes AA av ett juridiskt skolat ombud tillika offentligt biträde. AA:s talan var tydlig och någon tvekan om processramen i kammarrätten har inte förelegat. Mot den bak-grunden och med hänsyn till omständigheterna i övrigt kan jag inte finna annat än att kammarrättens i målet aktuella rättskipningsuppgift – såväl de moment i dömandet som jag själv deltagit i, dvs. föredragning, muntlig förhandling och meddelande av dom, som handläggningen i övrigt vad gäller rättens övriga ledamöter – fullgjorts på därför föreskrivet sätt. Vad särskilt gäller JO:s fråga om kammarrätten borde ha förordnat att beslutet om vård skulle gälla omedelbart kan framhållas att länsrättens dom – varigenom länsrätten beslutat om vård enligt LVM av AA, dock utan det sedvanliga förordnandet om att beslutet skulle gälla omedelbart – överklagades av endast AA. Med hänsyn härtill och till omständigheterna i övrigt får det bedömas att svaret på frågan måste bli ett nej. Det kan tilläggas att rättens sätt att fullgöra sin rättskipningsuppgift att avgöra den tvistiga frågan i målet huruvida det var fråga om ett fortgående missbruk, inte i sig påverkas av den omständigheten att det skulle kunna finnas fog för tvekan om grunden för AA:s vistelse på behandlingshemmet i fråga. Denna omständighet, som inte i något avseende berörts av AA:s ombud eller stadsdelsnämnden, ägnades sålunda inte heller någon uppmärksamhet av kammarrätten vare sig under målets beredningsfas eller i samband med själva dömandet. Detta förhållande måste för kammarrättens del ses mot bakgrund av den klara processramen i kammarrätten i kombination med övriga omständigheter såsom att vistelse på LVM-hem kan ske på frivillig grund samt att rena verkställighetsfrågor handläggs enligt en särskild författningsreglering av andra organ än kammarrätten. Kammarrätten har inga utrednings- eller tillsynsbefogenheter avseende SiS:s eller socialnämnds handläggning av sådana verkställighetsfrågor.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 4 § första stycket

text: LVM ska tvångsvård beslutas om,

text: 1. någon till följd av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk,

text: 2. vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: eller på något annat sätt, och

text: 3. han eller hon till följd av missbruket

text: a) utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara,

text: b) löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv, eller

text: c) kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

text: Förvaltningsrätten, tidigare länsrätten, beslutar om vård efter en ansökan från socialnämnden (5 och 11 §§ LVM).

text: Enligt

text: 43 § andra stycket

text: LVM får rätten förordna att beslut som rätten meddelat ska gälla omedelbart.

text: I

text: 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: , FPL, stadgas att rätten ska tillse att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Vidare framgår av

text: 29 § nämnda lag

text: att rättens avgörande inte får gå utöver vad som yrkas i målet.

text: Bedömning

text: Dåvarande Länsrätten i Stockholms län biföll genom dom den 19 mars 2009 Södermalms stadsdelsnämnds ansökan om att AA skulle beredas vård med stöd av

text: 4 §

text: LVM. Länsrätten förordnade inte att beslutet om tvångsvård skulle gälla omedelbart. Domen var således inte verkställbar i denna del.

text: Efter att befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen begärt biträde av polis fördes AA den 27 mars 2009 till LVM-hemmet Rebecka där hon togs in på en låsbar enhet.

text: AA överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i Stockholm, som höll muntlig förhandling i målet den 18 maj 2009. Kammarrätten avslog genom dom den 20 maj 2009 överklagandet. Kammarrätten förordnade inte att beslutet om tvångsvård skulle gälla omedelbart. Domen vann laga kraft den 16 juni 2009.

text: Det kan konstateras att AA var frihetsberövad utan stöd av lag under den tid hon befann sig på LVM-hemmet, från det att hon genom polismyndighetens biträde fördes till hemmet där hon togs in och fram till dess att kammarrättens dom vann laga kraft. I sammanhanget kan noteras att AA var ”avviken” från LVM-hemmet under perioden den 5 april – den 4 maj 2009.

text: JO Lilian Wiklund har i beslut i dag dels kritiserat befattningshavare vid Södermalms stadsdelsförvaltning för deras handläggning av ärendet avseende AA (dnr 6513-2009), dels kritiserat Statens institutionsstyrelse – LVM-hemmet Rebecka – för handläggningen av ärendet (dnr 6484-2010).

text: Jag har haft tillgång till akterna i JO:s ärenden dnr 6513-2009 och 6484-2010.

text: Inledningsvis vill jag uppehålla mig vid frågan om processramen i det aktuella målet. Kammarrätten har i sitt remissvar anfört att den tvistefråga som domstolen hade att lösa var frågan om ett fortgående missbruk var för handen, eftersom AA utformat sin talan så. Emellertid är ett fortgående missbruk endast ett av flera rekvisit som enligt

text: 4 §

text: LVM ska vara uppfyllda för att rätten ska kunna besluta om tvångsvård. Enligt min mening hade kammarrätten att pröva AA:s yrkande att beslutet om tvångsvård skulle upphävas och att därvid undersöka om samtliga förutsättningar för vård enligt

text: 4 §

text: LVM var uppfyllda, alltså inte bara kravet på ett fortgående missbruk. Kammarrätten hade således bl.a. att ta ställning till om AA:s vårdbehov kunde tillgodoses på frivillig väg.

text: När det gällde att bedöma frågan om AA:s vårdbehov kunde tillgodoses på frivillig väg hade det självfallet betydelse om den vård som AA erhöll vid LVM-hemmet var frivillig eller inte. Om detta inte stod klart för kammarrätten ankom det på domstolen att utreda saken.

text: Av AA:s överklagande framgick att hon varit ”avviken” från LVM-hemmet Rebecka. Vidare hade en tjänsteman vid kammarrätten i en tjänsteanteckning den 15 maj 2009 noterat att LVM-hemmet fått avslag från polisen på hemmets begäran om att transportera AA till den muntliga förhandlingen i kammarrätten samt att man från LVM-hemmets sida bedömde att det på grund av tidigare ”fritagningsbesök” inte var tillräckligt att personal vid hemmet transporterade AA till förhandlingen. Att AA vårdades vid LVM-hemmet och att det inte var fråga om frivillig vård måste alltså ha varit uppenbart för kammarrätten, även om de berörda domarna hade olika mycket del i handläggningen av målet och den handräckningsproblematik som föregick den muntliga förhandlingen.

text: Med den utgångspunkten, att det stod klart för kammarrätten att AA tvångsvårdades vid LVM-hemmet, uppkommer frågan om domstolen kunde utgå ifrån att det fanns laga stöd för tvångsvården. Av utredningen kan knappast dras någon annan slutsats än att kammarrätten inte uppmärksammade att länsrättens dom saknade förordnande om omedelbar verkställighet, dvs. att domen var verkställbar först när den vunnit laga kraft. Emellertid är det min uppfattning att det ålåg domarna i kammarrätten att ta del av länsrättens dom med sådan noggrannhet att det uppmärksammades att underinstansens dom saknade det i LVM-mål sedvanliga förordnandet om omedelbar verkställighet.

text: Sammanfattningsvis anser jag alltså att kammarrätten inte handlade målet med tillräcklig noggrannhet. Kammarrätten borde ha upptäckt att länsrättens beslut om tvångsvård verkställdes utan laglig grund, dvs. att AA oriktigt var berövad sin frihet. Kammarrätten borde då ha agerat omedelbart. Lämpligen hade detta skett genom att parterna uppmärksammats på att AA tvångsvårdades utan laglig grund. Kammarrätten kan inte undgå kritik för sin handläggning.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

publisher: Justitieombudsmannen

title: Uttalanden om tre a-kassors tillgänglighet och service under coronapandemin

org: jo

sammanfattning: Beslutet behandlar tre anmälningar mot olika a-kassor: Unionens arbetslöshetskassa, Hotell- och restauranganställdas arbetslöshetskassa och Arbetslöshetskassan Alfa. Ärendena gäller svårigheterna för enskilda att komma fram per telefon och att få svar på meddelanden under april–september 2020. Förvaltningslagens bestämmelser om service och tillgänglighet är vägledande för a-kassorna vid handläggningen av ersättningsärenden. Coronapandemin förde med sig att a-kassorna hade en mycket hög arbetsbelastning under den aktuella perioden. Den innebar stora utmaningar för a-kassorna att vara tillgängliga och att tillhandahålla den service som normalt kan förväntas. I beslutet uttalar JO bl.a. att ersättning från arbetslöshetsförsäkringen är en försörjningsförmån som ofta har en avgörande betydelse för den enskilde. Att tillgängligheten i praktiken upphör, t.ex. genom orimliga väntetider eller uteblivna svar, är oacceptabelt även under perioder av mycket hög arbetsbelastning. JO konstaterar att tillgängligheten per telefon varit begränsad hos de tre a-kassorna. Situationen förbättrades dock mot slutet av den granskade perioden och JO uttalar därför ingen kritik i den delen. Anmälningarna till JO rör också klagomål på att a-kassorna över huvud taget inte har besvarat sådana meddelanden som innehållit frågor. Utredningen av anmälningarna mot Unionens arbetslöshetskassa och Arbetslöshetskassan Alfa bekräftar detta. Dessa a-kassor kan därför inte undgå kritik för bristande tillgänglighet och service. JO uttalar ingen kritik mot Hotell- och restauranganställdas arbetslöshetskassa.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Efter utbrottet av coronapandemin 2020 fick JO in flera anmälningar där enskilda klagade på att det var svårt att komma fram till a-kassorna per telefon. Några anmälningar rörde även dröjsmål med att få svar på e-post och meddelanden som skickats via digitala tjänster på a-kassornas webbplatser.

type: stycke

text: Jag har valt att utreda tre sådana ärenden och bl.a. låtit de berörda a-kassorna göra generella uttalanden om sin tillgänglighet per telefon, e-post och digitala tjänster under perioden april–september 2020.

text: Anmälningarna

text: I en anmälan till JO den 27 augusti 2020 klagade AA på Unionens arbetslöshetskassa (Unionen). AA uppgav bl.a. följande:

text: Han har skrivit tio meddelanden till a-kassan men får inget svar. A-kassans öppettider är kl. 9.00–11.30. Han ringer nästan varje dag mellan kl. 08.55 och 11.40. Sannolikt har a-kassan ingen bemanning, eftersom han möts av svaret: ”Just nu är det många som ringer, var god försök senare”.

text: I en anmälan till JO den 31 augusti 2020 klagade BB på Hotell- och restauranganställdas arbetslöshetskassa (HRAK). BB uppgav bl.a. följande:

text: Hon har försökt få tag på a-kassans handläggare. De svarar inte i telefon och inte heller på meddelanden. Vid ett tillfälle fick hon kontakt med en chef, men han svarar inte längre i telefon.

text: I en anmälan till JO den 9 september 2020 klagade CC på Arbetslöshetskassan Alfa (Alfakassan). CC uppgav bl.a. följande:

text: Det går inte att ringa till a-kassan. En automatisk telefonsvarare meddelar att det är många som ringer och att a-kassan därför inte kan svara just nu. Det tar cirka en månad att få svar på e-post.

text: Utredning

text: JO begärde att Unionen, HRAK och Alfakassan skulle yttra sig över det som förts fram i respektive anmälan samt besvara ett antal frågor.

text: Efter en genomgång av remissvaren begärde JO att a-kassorna skulle förtydliga och utveckla dessa. Unionen, HRAK och Alfakassan lämnade därefter varsitt kompletterande remissvar.

text: AA, BB och CC fick tillfälle att kommentera respektive remissvar.

text: Rättslig reglering

text: JO:s granskning avser i första hand att kontrollera att myndigheters handläggning sker i enlighet med

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL, och de andra regelverk som styr den formella hanteringen av ärenden. Vid bedömningen av vad som ska krävas av myndigheterna i det här avseendet bör vikt läggas vid FL:s primära syfte att värna den enskilde och att lägga grunden för hur kontakterna mellan myndigheterna och enskilda ska se ut. I propositionen till FL uttalades att en moden förvaltning bör präglas av ett tydligt medborgarperspektiv med högt ställda krav på god service (se

text: prop. 2016/17:180 s. 20

text: f.).

text: A-kassorna är inte myndigheter och står därför endast under JO:s tillsyn till den del verksamheten omfattar myndighetsutövning. Som JO tidigare uttalat kan enskildas kontakter med en a-kassa i fråga om ersättningsärendena hänföras till myndighetsutövningen (se t.ex.

text: JO 2007/08 s. 231

text: Även om inte a-kassorna omfattas av bestämmelserna i FL har det sedan många år varit JO:s uppfattning att den lagens bestämmelser bör vara vägledande för a-kassorna i den myndighetsutövande verksamheten. Det pågår dessutom ett lagstiftningsarbete som syftar till att FL i vissa fall ska göras direkt tillämplig vid handläggningen hos en a-kassa (se

text: Ds 2021:24

text: Enligt

text: 6 §

text: FL ska en myndighet se till att kontakterna med enskilda blir smidiga och enkla. Myndigheten ska lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen. Hjälpen ska ges i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Den ska ges utan onödigt dröjsmål.

text: För att enskilda ska kunna ta till vara sina intressen krävs naturligtvis att det på ett smidigt sätt går att kontakta a-kassan t.ex. för att få svar på frågor. Skyldigheten att vara tillgänglig är på så sätt nära sammankopplad med serviceskyldigheten. Mot denna bakgrund är både 6 § och 7 § första stycket FL vägledande för a-kassorna vid handläggningen av ersättningsärendena.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter Utbrottet av coronapandemin förde med sig att a-kassornas ärenden ökade markant under en kort tid. Fler ansökningar ledde i sin tur till att fler än normalt ringde och skickade meddelanden till a-kassorna. För att möta det ökade ärendeinflödet omfördelade a-kassorna personal och prioriterade därigenom handläggningen av ärenden. Den ansträngda situationen innebar sammantaget att det var mycket svårt för a-kassorna att vara tillgängliga och att tillhandahålla den service som normalt kan förväntas.

text: Ersättning från arbetslöshetsförsäkringen är en försörjningsförmån som ofta har en avgörande betydelse för den enskilde. Det är därför av stor vikt att sådana ärenden handläggs effektivt och att beslut fattas inom rimlig tid. En sådan handläggning förutsätter att den enskilde på ett snabbt och enkelt sätt kan kommunicera med a-kassan under handläggningen. Fungerande service och tillgänglighet har också betydelse för att enskildas förtroende för a-kassorna ska upprätthållas och ingår dessutom i grunderna för en god förvaltning. Att tillgängligheten i praktiken upphör, t.ex. genom orimliga väntetider eller uteblivna svar, kan inte godtas ens under perioder av mycket hög arbetsbelastning.

text: Med dessa generella kommentarer övergår jag nu till min bedömning av de granskade ärendena.

text: Telefon I remissvaren har a-kassorna redogjort för statistik över längden på de väntetider som gällde för att komma fram per telefon. Statistiken är redovisad på olika sätt. Det är därför inte möjligt att göra direkta jämförelser. Hos samtliga tre a-kassor tycks det dock ha funnits en begränsning i tillgängligheten

text: per telefon, särskilt i början av den granskade perioden. Jag noterar t.ex. att Alfakassans genomsnittliga väntetid var 19 minuter i april 2020 och att den hade minskat till 1 minut i september 2020.

text: Till skillnad från HRAK och Unionen har Alfakassan inte redovisat andelen besvarade samtal. Det framgår därmed inte om Alfakassan har tagit emot och besvarat alla telefonsamtal, vilket är avgörande för att få en bild av tillgängligheten per telefon. Alfakassans remissvar är generellt sett inte tillräckligt utförliga för att det ska vara möjligt att dra säkra slutsatser om tillgängligheten, bl.a. eftersom de till stor del innehåller tabeller utan någon förklarande text. Det har försvårat min granskning och det är något som jag ser allvarligt på.

text: Vad gäller andelen besvarade samtal noterar jag särskilt att Unionen hade en genomsnittlig svarsfrekvens på endast 27,3 procent. Det kan jämföras med 97 procent under samma period året före. HRAK har presenterat sin statistik månadsvis. Av den framgår att HRAK besvarade 69–93 procent av alla samtal under perioden.

text: Unionen har uppgett att det hela tiden har varit möjligt att komma fram per telefon men har i sina remissvar inte gjort någon analys av orsaken till den låga andelen besvarade samtal. Enligt min mening tyder den låga svarsfrekvensen på att det funnits omfattande svårigheter att nå Unionen per telefon. Unionen har redogjort för de åtgärder som vidtagits för att förbättra tillgängligheten per telefon. Såvitt framkommit började dessa åtgärder få avsedd effekt redan i september 2020. Jag anser mig därför kunna lämna den saken utan ytterligare kommentarer.

text: Unionen har även uppgett att a-kassan begränsade sina telefontider under den period som granskningen avser. Av remissvaren från HRAK och Alfakassan framgår inte om även de vidtagit liknande åtgärder. Jag har förståelse för att det under en avgränsad tid när det råder särskilda förhållanden kan anses nödvändigt med mindre generösa telefontider för att frigöra resurser till ärendehanteringen. Jag vill dock påminna om att det i en sådan situation är viktigt med tydlig information om hur och när a-kassan faktiskt kan nås.

text: Jag konstaterar sammantaget att tillgängligheten per telefon varit begränsad hos de tre a-kassorna. Situationen förbättrades dock mot slutet av den granskade perioden. Det finns därför inte tillräcklig anledning till kritik från min sida. E-post och andra skriftliga meddelanden Efter en genomgång av remissvaren är min bild att väntetiden för att få svar skriftligen inte har påverkats negativt i samma utsträckning som möjligheten att komma fram per telefon, även om statistiken i vissa fall avviker negativt någon enstaka månad.

text: Vissa av anmälningarna till JO har också rört klagomål på att a-kassorna över huvud taget inte har besvarat meddelanden. Av Alfakassans remissvar med

text: bilaga framgår att CC inte har fått svar på alla meddelanden som hon har skickat till a-kassan med frågor. Alfakassan har inte gett någon förklaring till detta. Även Unionen har bekräftat att AA inte har fått svar på samtliga meddelanden och att det inte finns några tjänsteanteckningar som visar att han blivit uppringd eller fått svar på annat sätt. HRAK har uppgett att alla meddelanden från BB, med ett undantag, har besvarats senast nästkommande arbetsdag. I det fallet HRAK inte svarade BB hade hon samma dag fått svar på en i stort sett likalydande fråga.

text: Med hänsyn till de speciella omständigheter som rådde under den granskade perioden får de längre svarstiderna godtas. Som jag uttalat ovan är det däremot inte acceptabelt att en a-kassa, ens under förhållanden som de här aktuella, helt upphör med att besvara inkomna frågor. Unionen och Alfakassan kan därmed inte undgå kritik för bristande tillgänglighet och service i sina kontakter med AA och CC. Däremot finns det inte skäl till kritik mot HRAK.

text: Det som i övrigt har kommit fram ger inte anledning till några åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Ärendena avslutas.

type: avgorande


title: Kritik mot Statens fastighetsverk för att myndigheten utan rättsligt stöd lät sätta upp skyltar om förbud mot att framföra drönare inom ett visst område

sammanfattning: I början av 2021 lät Statens fastighetsverk sätta upp skyltar med förbud mot att framföra drönare i slottsparken vid Skokloster slott samtidigt som myndigheten ansökte hos Transportstyrelsen om att luftrummet skulle utgöra ett s.k. restriktionsområde. Trots att Transportstyrelsen våren 2021 avslog ansökan lät Statens fastighetsverk skyltarna sitta kvar. Statens fastighetsverk täckte över skyltarna efter det att JO-anmälan hade gjorts. ChefsJO konstaterar att det inte var förenligt med legalitetsprincipen att sätta upp skyltarna när det inte var förbjudet att framföra drönare i luftrummet. Vidare är det enligt honom anmärkningsvärt att Statens fastighetsverk lät skyltarna sitta kvar efter Transportstyrelsens avslagsbeslut. Statens fastighetsverk får kritik för hanteringen. ChefsJO förutsätter att myndigheten avlägsnar skyltarna, om det inte redan har skett.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 19 augusti 2021 och efterföljande skrifter framförde AA klagomål mot Statens fastighetsverk. Klagomålen avsåg i huvudsak att myndigheten utan rättsligt stöd hade satt upp skyltar om förbud att framföra drönare i luftrummet vid Skokloster slott och slottsparken.

text: AA skickade in fotografier av en skylt och e-postmeddelanden mellan bl.a. honom och en förvaltare vid Statens fastighetsverk.

text: Av ett e-postmeddelande från förvaltaren till AA i augusti 2021 framgår att skyltarna sattes upp under vintern samtidigt som myndigheten ansökte hos Transportstyrelsen om att upprätta förbudszon mot att framföra drönare samt att myndigheten under våren fick avslag på ansökan.

text: Utredning

text: Statens fastighetsverk uppmanades att yttra sig över klagomålen. I sitt remissvar anförde myndigheten sammanfattningsvis följande:

text: Fastigheten Skokloster tillhör staten. Skoklosters slott är ett statligt byggnadsminne men är inte ett skyddsobjekt enligt skyddslagen. Förvaltningen av fastigheten handhas av Statens fastighetsverk (SFV).

text: SFV:s förvaltare för Skokloster, som inte är jurist, var av uppfattningen att en markägare har möjlighet att inte bara begränsa användandet av drönare i närheten av byggnader utan även förbjuda användandet på området. Skylten om förbud mot drönare i slottsparken, som sattes upp i början av 2021, bedömdes därför av vederbörande ha stöd i det regelverk som generellt gäller markägares befogenheter.

text: Utöver de möjligheter en markägare har vad gäller att begränsa användandet av drönare på sin fastighet bedömde förvaltaren att det vore av vikt för bl.a. säkerheten vid Skokloster om Transportstyrelsen beslutade att luftrummet över slottet skulle utgöra ett s.k. restriktionsområde. Ett sådant beslut skulle inte bara innebära förbud mot användande av drönare på området utan även begränsa t.ex. möjligheten att flyga över området med helikopter. Transportstyrelsen avslog emellertid ansökan om att införa ett restriktionsområde vid Skokloster.

text: Efter att AA skrivit till SFV tog förvaltaren för Skokloster kontakt med jurister vid SFV och fick då klart för sig att en markägare inte har något rättsligt stöd för att förbjuda drönare på det sätt som angetts på skylten i fråga; skylten borde i stället ha fått en formulering med en mildare skrivning såsom en upplysning om att användandet av drönare i området stör slottets verksamhet. Omgående efter att det blivit utrett att skyltens formulering inte föll inom regelverket för vad en markägare kan bestämma täcktes skylten över.

text: SFV beklagar den felaktiga formuleringen av skylten och kommer att förtydliga i sina interna instruktioner att skyltar som myndigheten sätter upp i egenskap av fastighetsförvaltare av statens mark och byggnader endast får innehålla uttryckliga förbud om det finns ett tydligt rättsligt stöd för en sådan formulering.

text: AA kommenterade remissvaret och anförde bl.a. att förbudsskylten täckts för med tejp som kan avlägsnas av vem som helst.

text: Bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter Den offentliga makten ska utövas under lagarna. Det framgår av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket regeringsformen

text: , RF. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. legalitetsprincipen, som är fundamental i svensk rätt och innebär att all maktutövning ska vara grundad på lag eller annan föreskrift. Principen brukar framhållas som ett skydd mot en nyckfull och godtycklig maktutövning från det allmännas sida (se

text: prop. 2016/17:180 s. 57

text: ff.). Den är även en av de principer som anses känneteckna en rättsstat. Principen är inte enhetligt definierad men brukar vanligtvis uppfattas som ett krav på att ingripanden mot enskilda ska ha ett klart författningsstöd.

text: Sedan den 1 juli 2018 kommer legalitetsprincipen också till uttryck i

text: 5 § första stycket förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL. Där anges att en myndighet endast får vidta åtgärder som har stöd i rättsordningen. I förarbetena uttalas att principen är av central betydelse inom förvaltningsrätten eftersom kravet på författningsstöd bildar utgångspunkt för myndigheternas verksamhet såväl när det gäller att handlägga ärenden och besluta i dessa som i fråga om andra verksamheter som en myndighet bedriver (se

text: a. prop. s. 58

text: De aktuella förbudsskyltarna Av utredningen framgår att Statens fastighetsverk i början av 2021 satte upp skyltar med förbud mot att framföra drönare i slottsparken vid Skokloster slott samtidigt som myndigheten ansökte hos Transportstyrelsen om att luftrummet skulle utgöra ett s.k. restriktionsområde. Statens fastighetsverk inväntade alltså inte Transportstyrelsens beslut innan skyltarna sattes upp. Trots att Transportstyrelsen våren 2021 avslog ansökan lät Statens fastighetsverk skyltarna sitta kvar. Statens fastighetsverk täckte över skyltarna efter det att den aktuella JOanmälan hade gjorts.

text: Jag kan konstatera att Statens fastighetsverks agerande, att sätta upp skyltarna trots att det inte var förbjudet att framföra drönare i luftrummet, inte är förenligt med legalitetsprincipen. Vidare är det anmärkningsvärt att myndigheten lät skyltarna sitta kvar efter Transportstyrelsens avslagsbeslut. Statens fastighetsverk förtjänar kritik för hanteringen. Jag delar anmälarens bedömning att det inte är tillräckligt att täcka över skyltarna och förutsätter att myndigheten avlägsnar dessa, om det inte redan har skett.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Barn/ungdom Information Sekretess Sjukvård

title: Kritik för bristfällig handläggning och dokumentation i samband med att personalen vid en psykiatrisk klinik underlåtit att informera en underårig patients vårdnadshavare om barnets hälsotillstånd

sammanfattning: Ett barn i nedre tonåren vårdades på en psykiatrisk klinik. Enligt barnets vårdnadshavare hade barnet i samband med en permission i hemmet berättat att hon föregående kväll hade försökt ta sitt liv på kliniken. I en anmälan till JO framförde barnets vårdnadshavare klagomål mot att kliniken inte, vare sig under den aktuella kvällen eller dagen efter när hon hämtade barnet för permission, hade informerat henne om vad som hänt. I beslutet påminner JO om de olika steg som en sekretessprövning måste innefatta. JO ställer sig mycket tveksam till om den ansvariga hälso- och sjukvårdspersonalen kan ha gjort någon sådan prövning av de relevanta rekvisiten enligt föräldrabalken och offentlighets- och sekretesslagen. Då kliniken inte heller har lyckats klargöra vilka skäl som varit avgörande för bedömningen att information inte skulle lämnas till AA är JO kritisk till klinikens hantering av dessa frågor. Kliniken kan inte heller undgå kritik för bristande dokumentation. Enligt JO borde de överväganden som gjordes om information till vårdnadshavaren och om barnets fortsatta permissioner efter den aktuella händelsen ha dokumenterats i barnets journal. Avslutningsvis understryker JO vikten av att ansvarig hälso- och sjukvårdspersonal i varje enskild situation är införstådd med vad som gäller i fråga om å ena sidan sekretess till skydd för underåriga patienter och å andra sidan den rätt till information som vårdnadshavarna kan ha.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 24 oktober 2016 framförde AA klagomål mot avdelning 25 vid Gävle sjukhus inom Region Gävleborg. I sin anmälan uppgav AA i huvudsak att hennes då 14-åriga dotter berättat att hon vid ett tillfälle hade försökt ta sitt liv i samband med att hon vårdades på sjukhuset. Personalen kontaktade dock inte AA och informerade om vad som hade hänt, inte heller fick hon någon information dagen efter den aktuella händelsen när hon hämtade dottern för en permission.

text: Utredning

text: Inledningsvis begärde JO in och granskade journalhandlingar för den aktuella perioden. Därefter begärde JO att regionstyrelsen inom Region Gävleborg skulle yttra sig över det som AA hade framfört i sin anmälan.

text: Som sitt remissvar lämnade regionstyrelsen in ett yttrande som var undertecknat av regiondirektören. Som en bilaga fanns ett yttrande upprättat av vårdenhetscheferna för vuxenpsykiatrin respektive barn- och ungdomspsykiatrin. I yttrandena anfördes bl.a. följande:

text: Yttrande från vårdenhetscheferna

text: I sin anmälan uppger AA att hon efter en permission den 22/10 uppgett för personal på avdelningen att hon var orolig för sin dotter, som var mycket ledsen och att hon bett avdelningspersonalen hålla ett extra öga på henne. I journalen framgår att dottern (BB) varit upprörd i samband med att hon återvänt till avdelningen men att det lugnat sig. Senare under kvällen uppmärksammar personal att hon knutit en snara av ett snöre från sina joggingbyxor och det uppdagas också att hon tagit 4 extra tabletter Theralen 5 mg och har ytterligare 6 likadana tabletter kvar. BB uppger att hon tagit med dessa hemifrån. I samband med att man tillsammans med BB går igenom hennes rum för att säkerställa att hon inte har fler saker hon kan skada sig på hittas ytterligare en tablett av okänt ursprung, ett par vassa saker omhändertas tillfälligt. Sjuksköterskan kontaktar BUP:s jourlinje (ej läkare) för att rådgöra med denne. Denna person är i första hand ansvarig för att möta upp ev. inläggningar, men efter rådslag med denne bedöms det ej behövas några åtgärder. Dessvärre framgår inte av journalen vilka överväganden som gjorts efter detta, i journalen framgår endast att patienten haft huvudvärk under kvällen och fått Alvedon och sedan sovit. I journalen framkommer inte heller vilka ställningstaganden som gjorts avseende information till modern eller fortsatta permissioner. Vilken bedömning och ställningstaganden som gjorts framgår dock i det yttrande som följer längre ner i detta svar. Nedanstående sammanfattning är en beskrivning av den aktuella situationen av medarbetare som tjänstgjort vid de situationerna den 22/10 och 23/10. Redogörelse av leg. sjuksköterska CC, tjänstgörande på avdelning 25 den 22/10 2016: "När middagen ska serveras hittas BB på toalettgolvet av personal. Sitter och gråter och har kastat en pall. Jag sätter mig med BB och samtalar en längre stund. I samtalet framkommer att BB är ledsen för att hon lämnat sin lillasyster hemma hos mamma. Systern ska ha varit mycket upprörd när de sa hej då till varandra. Vi samtalar om detta en längre stund och BB lugnar sig och följer med ut på avdelningen. Jag ber omvårdnadspersonalen att finnas i närheten av patienten. Senare under kvällen upptäcks att en medpatient på BUP har skurit sig i armen med ett rakblad. Strax efter det att rummet har genomsökts och patienten fått följa med ut på avdelningen går jag för att titta till BB. När jag kommer in i rummet står BB och gömmer sin arm bakom garderobsdörren. Hon vill först inte visa vad det är hon gömmer men efter en stund tar hon fram en mindre snara. Snaran är knuten av ett tunnare band och är mycket liten. Den är fäst med en lättare knut i garderobshandtaget. Vi samtalar kring detta och även skötare DD kommer. BB vill först inte att vi ska gå igenom rummet men efter en stund tar hon fram tabletter, rakhyvel och ett manikyrset. Efter det får vi söka igenom rummet och hittar en tablett av okänd härstamning. Uppmanar BB att hålla sig ute på avdelningen samt informerar övrig personal som jobbar på passet om vad som inträffat.

text: Kontaktar sedan BUP-jouren och samtalar med denna. Informerar om vad som har inträffat att BB både har tagit tabletter samt knutit en snara. Vi resonerar tillsammans om att BB troligen blivit triggad av sin medpatient som skurit sig. Samt att de bör hålla sig på avdelningen under resten av kvällen. BUP-jouren anser inte att någon annan kontakt ska tas med läkare. Resten av kvällen sitter BB och medpatienten och spelar spel tillsammans. Anledningen till att vi ej kontaktar BB:s mamma är att vi vet att BB har en komplicerad relation till sin mamma samt att incident ej bedöms vara av allvarlig karaktär. BB är under resten av kvällen kontaktsökande och lugn."

text: Yttrande av regiondirektören

text: Handläggning av ärendet AA:s dotter har vårdats på Gävle sjukhus och efter en permission den 22 oktober 2016 har AA uppmanat personalen att ha särskild uppmärksamhet på dottern som var mycket ledsen vid avlämnandet efter permissionen. Under kvällen på avdelningen upptäcker personalen att dottern knutit en snara av ett band samt att hon tagit tabletter som hon uppger att hon tagit med sig hemifrån. Ansvarig sjuksköterska på avdelningen kontaktar då BUP:s jourlinje för avstämning varvid man gör bedömningen att det inte föreligger något behov av att vidta ytterligare åtgärder. Dottern är därefter under återstående del av kvällen lugn. När AA hämtar dottern för permission kommande dag uppger hon att dottern då berättat att hon försökt hänga sig i garderobsdörren. Bedömning och åtgärd Händelsen har efter kontakt med BUP-jouren inte bedömts vara av allvarlig karaktär och har därför inte föranlett någon läkarkontakt. Efter händelsen på kvällen har dottern varit lugn. Mot bakgrund härav och med beaktande av att dottern har en komplicerad relation till sin mamma har den bedömningen gjorts att det inte fanns något behov av att informera henne om det som inträffat på kvällen.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Den som har vårdnaden om ett barn ansvarar för barnets personliga förhållanden och ska enligt

text: 6 kap.

text: och

text: 2 §§

text: föräldrabalken

text: se till att barnets behov av omvårdnad blir tillgodosett. En vårdnadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Det är således vårdnadshavaren som, i egenskap av den unges ställföreträdare i personliga angelägenheter, normalt utövar den unges befogenheter när det gäller rätten att ta del av och förfoga över uppgifter som omfattas av sekretess till skydd för barnet.

text: Enligt

text: 6 kap. 11 § föräldrabalken

text: ankommer det dock på vårdnadshavaren att i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. Det innebär att vårdnadshavarens bestämmanderätt över barnet tunnas ut när barnet blir äldre och mognare för att successivt flyttas över till barnet själv. När ett barn har uppnått en viss mognad och utveckling kan föräldrarna inte alltid längre göra gällande att de har rätt att få veta vad barnet har berättat för t.ex. en läkare eller en socialsekreterare (se

text: prop. 1988/89:67 s. 36

text: ). Någon fast åldersgräns finns inte angiven i lag, vilket innebär att bedömningen av barnets mognad i varje enskilt fall blir avgörande för om

text: det är vårdnadshavaren, barnet eller de båda som bestämmer i en viss situation. I fråga om barn i tonårsåldern kan bedömningen bli svårare. I dessa fall torde man kunna utgå från att barnet bör åtnjuta ett visst skydd för sin integritet gentemot sina föräldrar. Vid bedömningen har man också anledning att väga in de aktuella uppgifternas innehåll och den typ av ärende det är fråga om (se t.ex. JO 1998/99 s. 464).

text: Av

text: 3 kap.

text: och

text: 2 §§

text: patientlagen (2014:821)

text: , PL, framgår att en patient ska få information om bl.a. sitt hälsotillstånd. Om patienten är ett barn ska denna information även ges till vårdnadshavare (

text: 3 kap. 3 §

text: PL). Information får dock inte lämnas ut om sekretess eller tystnadsplikt hindrar detta (

text: 3 kap. 5 §

text: PL). Enligt

text: 6 kap. 6 § patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: ska den som har ansvaret för hälso- och sjukvården av en patient se till att patienten och hans eller hennes närstående ges information enligt

text: 3 kap.

text: PL.

text: Sekretess gäller inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående lider men (

text: 25 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL).

text: Sekretess till skydd för en enskild, om den enskilde är underårig, gäller även i förhållande till hans eller hennes vårdnadshavare (

text: 12 kap. 3 §

text: OSL). Av bestämmelsen framgår dock att sekretessen inte gäller gentemot vårdnadshavaren i den utsträckning som vårdnadshavaren enligt

text: 6 kap. 11 § föräldrabalken

text: har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör den underåriges personliga angelägenheter. I äldre förarbeten till motsvarande sekretessbestämmelser uttalas att de förpliktelser som innefattas i vårdnadsskyldigheten förutsätter att vårdnadshavaren har insyn i barnets angelägenheter och att det, med hänsyn till förhållandet dem emellan, är viktigt att relevanta uppgifter lämnas ut till föräldrarna (

text: prop. 1988/89:67 s. 36

text: Om bedömningen resulterar i att vårdnadshavaren har bestämmanderätt över barnet gäller som huvudregel inte sekretess i förhållande till vårdnadshavaren, vilket innebär att uppgifter får lämnas ut till honom eller henne. Det innebär också att hälso- och sjukvårdspersonalen måste hålla vårdnadshavaren underrättad om sådant som hon eller han behöver veta för att kunna fullgöra sina skyldigheter som vårdnadshavare. Även när vårdnadshavaren på detta sätt bedöms förfoga över barnets sekretess finns det emellertid vissa undantagsfall där en uppgift inte får lämnas ut till vårdnadshavaren, främst om det kan antas att barnet lider betydande men om uppgiften röjs för vårdnadshavaren (

text: 12 kap. 3 § första stycket 1

text: OSL).

text: I de ovan nämnda lagförarbetena uttalas att barn ibland kan ha behov av ett sekretesskydd även i förhållande till sin vårdnadshavare, t.ex. i situationer där barn och vårdnadshavare står i motsatsförhållande till varandra och där det i vissa fall, oavsett barnets ålder, skulle vara till skada för barnet att lämna ut sekretesskyddande uppgifter till föräldrarna (

text: prop. 1988/89:67 s. 37

text: f.). Det kan

text: vara fallet i t.ex. vårdnads- och umgängestvister, vid behandling av sådana störningar hos barnet som har sitt ursprung i familjeförhållandet samt i omhändertagandesituationer. Dock betonas att det ska kunna antas att den unge tar allvarlig fysisk eller psykisk skada av att en uppgift lämnas till vårdnadshavaren. Det är inte tillräckligt att den unge tycker att det är obehagligt eller tror att vårdnadshavaren kommer att vidta åtgärder som han eller hon motsätter sig men som inte anses medföra betydande men.

text: Om en bedömning enligt

text: 6 kap. 11 § föräldrabalken

text: resulterar i att vårdnadshavarens bestämmanderätt över barnet anses så uttunnad att han eller hon inte längre bestämmer över barnet, gäller sekretess i förhållande till vårdnadshavaren. Ett utlämnande av uppgifter till vårdnadshavaren förutsätter då i första hand en prövning enligt

text: 25 kap. 1 §

text: OSL, dvs. på samma sätt som om uppgifterna skulle lämnas ut till en utomstående person (se t.ex. Sandén, Sekretess och tystnadsplikt inom offentlig och privat hälso- och sjukvård – Ett skydd för patientens personliga integritet, s. 276 f.).

text: Även i situationer där en vårdnadshavare inte ensam kan förfoga över sekretessen till skydd för den underårige kan emellertid uppgifter i vissa fall lämnas till vårdnadshavaren med stöd av

text: 10 kap. 2 §

text: OSL. Där föreskrivs att en myndighet kan lämna ut sekretessbelagda uppgifter om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. I förarbetena uttalas bl.a. att bestämmelsen visserligen ska tillämpas restriktivt, men att den kan bli tillämplig om en myndighet anser det nödvändigt att lämna ut sekretesskyddade uppgifter om ett barn till en vårdnadshavare för att myndigheten ska kunna fullgöra sina uppgifter (

text: prop. 1988/89:67 s. 39

text: ). Som exempel nämns situationen där de sociala myndigheterna för att kunna hjälpa en ung person som missbrukar narkotika måste informera föräldrarna om den unges missbruk. Likaså kan en skola behöva lämna ut uppgifter till vårdnadshavaren för att kunna fullgöra den elevvårdande verksamheten i fråga om en elev som har missbruksproblem eller missköter sig i skolan, även om uppgifterna är sekretessbelagda.

text: Enligt

text: 3 kap. 6 § patientdatalagen (2008:355)

text: ska en patientjournal innehålla de uppgifter som behövs för en god och säker vård av patienten. Om uppgifterna finns tillgängliga ska en patientjournal bl.a. alltid innehålla väsentliga uppgifter om vidtagna och planerade åtgärder samt uppgifter om den information som lämnats till patienten, hans eller hennes vårdnadshavare och övriga närstående.

text: Bedömning

text: Den huvudsakliga fråga som jag har haft att ta ställning till i detta ärende är om hälso- och sjukvårdspersonal borde ha informerat BB:s vårdnadshavare AA om dotterns aktuella hälsotillstånd och en händelse som inträffade kvällen den 22 oktober 2016, åtminstone inför BB:s permission den 23 oktober. Enligt AA hade dottern berättat att hon försökt ta sitt liv.

text: Av de journalhandlingar som jag har haft tillgång till framgår bl.a. att en läkare den 17 oktober 2016, dvs. några få dagar före den aktuella händelsen, bedömde suicidrisken för BB som ”HÖG” då hon vid en suicidbedömning hamnade på 7 av 10 poäng på den s.k. suicidstegen. Med början den 22 oktober bedömdes dock att BB kunde ha kortare permissioner i hemmet. Av journalen framgår vidare att AA före den aktuella händelsen fortlöpande fick information från hälso- och sjukvårdspersonal och att hon under den aktuella vårdperioden var delaktig i dotterns vård och insatt i hennes hälsotillstånd. Det framgår inte av journalen att BB vid något tillfälle under vårdperioden skulle ha uttryckt att hon inte ville att hennes mor skulle informeras om hennes hälsotillstånd eller om det som hände under kvällen den 22 oktober. I patientjournalen finns en kortfattad anteckning om att BUP-jouren kontaktades efter händelsen.

text: Som anförs i remissvaret finns inga anteckningar om de överväganden som gjordes i fråga om information till modern eller om fortsatta permissioner. I remissvaret har det dock anförts att den sjuksköterska som arbetade vid tillfället bedömde att det inte fanns något behov av att kontakta AA och informera om händelsen eftersom man visste att dottern hade ”en komplicerad relation” till sin mor och eftersom händelsen inte ansågs vara av allvarlig karaktär. I remissvaret anförs också att BUP-jouren inte ansåg att det var nödvändigt att kontakta någon läkare och att dottern var lugn efter händelsen.

text: Jag får konstatera att utredningen tyvärr inte ger något tillfredsställande svar på vad som utgjorde det egentliga skälet till att vårdnadshavaren inte informerades. Det är således oklart om hälso- och sjukvårdspersonalen underlät att informera AA på grund av att man bedömde att händelsen var så pass oviktig att det helt enkelt inte fanns något behov av att informera, eller om personalen gjorde en sekretessprövning och då bedömde att AA inte skulle informeras på grund av att dottern och AA hade en komplicerad relation.

text: Enligt min mening framstår det som osannolikt att den aktuella händelsen kan ha ansetts så obetydlig att man redan av den anledningen ansåg att vårdnadshavaren inte behövde informeras. Med tanke på den förestående permissionen i hemmet borde det tvärtom ha varit angeläget att AA fick information om sin dotters aktuella psykiska hälsotillstånd och det som hade hänt på avdelningen kvällen före. Det har i ärendet inte kommit fram något som motsäger denna bedömning.

text: När det gäller sekretessprövningen kan först sägas att jag inte uppfattar förhållandena som sådana att det på grund av den då 14-åriga BB:s ålder eller mognad skulle ha bedömts råda sekretess för de aktuella uppgifterna i förhållande till vårdnadshavaren AA. Om så ändå var fallet kunde det ha övervägts om informationen borde lämnas med stöd av

text: 10 kap. 2 §

text: OSL, för att patientsäkerheten inte skulle riskeras genom den planerade permissionen.

text: För det fall vårdnadshavaren AA i stället enligt

text: föräldrabalkens

text: bestämmelser ansågs råda över sekretessen har det inte framkommit att det fanns något sådant

text: motsatsförhållande mellan dottern och AA att dottern skulle ha lidit betydande men om AA hade informerats om det som hänt. Det är oklart vad personalen menar med att mor och dotter hade ”en komplicerad relation”, men utifrån det som har kommit fram i ärendet framstår detta inte som ett tillräckligt skäl för att underlåta att informera AA.

text: Jag ställer mig sammantaget mycket tveksam till om den ansvariga hälso- och sjukvårdspersonalen kan ha gjort någon sådan prövning av de relevanta rekvisiten enligt

text: föräldrabalken

text: och OSL som jag nyss redogjort för. Som konstaterats ovan har kliniken inte heller förmått klargöra vilka skäl som varit avgörande för bedömningen att information inte skulle lämnas till AA. Det är naturligtvis inte tillfredsställande. Jag är kritisk till klinikens hantering av dessa frågor.

text: De överväganden som gjordes i fråga om information till modern om det inträffade borde enligt min mening ha dokumenterats i BB:s journal. Några sådana anteckningar finns dock inte. Av journalen framgår inte heller hur ansvarig hälso- och sjukvårdspersonal resonerade kring BB:s fortsatta permissioner i hemmet efter den aktuella händelsen. Sådana uppgifter borde lämpligen ha dokumenterats i det här fallet. Kliniken kan inte undgå kritik också för bristande dokumentation.

text: Avslutningsvis kan jag inte nog understryka vikten av att ansvarig hälso- och sjukvårdspersonal i varje enskild situation är införstådd med vad som gäller i fråga om å ena sidan sekretess till skydd för underåriga patienter och å andra sidan den rätt till information som vårdnadshavarna kan ha.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

nyckelord: Bistånd Dokumentation Hembesök Integritet

title: Kritik mot vård- och omsorgsförvaltningen i Trosa kommun för att bl.a. ha genomfört ett oanmält hembesök inom ramen för ett ärende om hemtjänst

sammanfattning: Socialnämnden hade beviljat en man med en skada i benet bistånd i form av hemtjänst för en viss period. Till följd av anonyma anmälningar till socialtjänsten om att mannen bl.a. hade setts köra bil och gå utan krycka gjorde en befattningshavare vid förvaltningen ett oanmält hembesök hos mannen. Hembesöket ägde rum under den period då mannen var beviljad bistånd. Syftet med besöket var att samtala med mannen och få klarhet i om påståendena stämde eller inte. Det fanns enligt JO skäl för förvaltningen att ta kontakt med mannen för att samtala om påståendena och klarlägga om hans behov hade förändrats. Kontakt med en enskild från socialtjänstens sida kan ske på många olika sätt. Vad som är lämpligt får avgöras från fall till fall. JO har ingen invändning i sig mot att förvaltningen gjorde ett hembesök hos mannen. Socialtjänstens verksamhet ska dock bygga på respekt för människors integritet. I detta ligger bl.a. att socialnämnden måste väga de intrång i den personliga integriteten som en åtgärd från nämndens sida medför mot de intressen som myndigheten har att tillgodose. Mot denna bakgrund anser JO att förvaltningen borde ha tagit kontakt med mannen innan hembesöket skulle äga rum, t.ex. per telefon. Socialförvaltningen får kritik för att ha genomfört ett oanmält hembesök i den uppkomna situationen.

text: Bakgrund

text: AA har en skada i sitt ena ben. Han bor tillsammans med sin fru och deras fyra gemensamma barn. I samband med det yngsta barnets födelse behövde barnet och AA:s fru vistas en tid på sjukhus. Under sjukhusvistelsen och en tid därefter (den 5 juni–1 september 2015) var AA beviljad bistånd i form av hemtjänst.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på vård- och omsorgsförvaltningen i Trosa kommun. Han uppgav bl.a. följande:

text: I början av juli 2015 gjorde vård- och omsorgschefen ett oanmält hembesök i familjens bostad. Tjänstemannen ringde på dörren och trängde sig in. Denne

text: visade sin id-bricka och bad AA:s två vänner som befann sig i bostaden att gå. Tjänstemannen framförde bl.a. att AA hade spelat fotboll med sina barn, att AA kunde gå utan kryckor, att AA inte hade ont samt att AA inte behövde färdtjänst. När AA försökte ringa till sin fru tog tjänstemannen ifrån honom mobiltelefonen och tryckte bort samtalet. Vid hembesöket fanns ingen tolk närvarande. Han kände sig hotad och kränkt.

text: Utredning

text: JO begärde att Vård- och omsorgsnämnden i Trosa kommun skulle yttra sig över det som framfördes i anmälan. Som sitt remissvar lämnade nämnden in ett yttrande från förvaltningen. I yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: Redogörelse för handläggningen

text: Brukaren (anmälaren) […] bor tillsammans med sin partner och deras 4 gemensamma barn. Brukaren har en krigsskada med splitter i vänster ben, vilket gett upphov till värkproblematik och traumatiska krigsupplevelser. I ansökningarna om hemtjänst framgår att brukaren har svårt att gå och använder käppar eller rullstol vid förflyttning. Under våren opererade brukaren sin ena hand och fick en skena som stöd. I samband med att brukarens yngsta barn föddes uppstod en förlossningsskada som medförde att barnet behövde andningshjälp och brukarens partner behövde tillbringa tid på sjukhus. Brukaren inkom 2015-06-03 med en ansökan om hemtjänst för hjälp med städ, tvätt, inköp, stöd vid måltider samt stöd att kunna hämta och lämna sina barn till skola och barnomsorg under partnerns sjukhusvistelse i samband med yngsta barnets födelse. Ansökan beviljades och brukaren fick hemtjänst under partnerns sjukvistelse 2015-06-05 - 2015-07-15. Familjen fick en ny bostad och i väntan på bostadsanpassning, i form av trapphiss i den nya bostaden, bodde brukaren kvar i den gamla bostaden. Under denna tid och fram till 2015-09-01, då bostadsanpassningen var genomförd, erhöll brukaren hjälp i form av hemtjänst. 2015-08-19 ansökte brukaren om fortsatt hemtjänst avseende […]. Vid hembesök 2015-09-03 ansökte brukaren även om utökad hemtjänst avsee nde social tid. Ovanstående ansökningar avslogs av kommunen 2015-09-14 (se myndighetens bedömning nedan). 2015-09-25 kontaktade brukaren och dennes partner vård- och omsorgskontoret för att få hjälp med att överklaga avslagsbeslutet. 2015-10-02 genomförde vård- och omsorgskontoret ett hembesök hos brukaren.

text: _ _ _

text: Synpunkter från berörd befattningshavare (avseende hembesök hos brukaren)

text: Uppföljning av beslut görs kontinuerligt och direkt vid misstanke om eventuella insatser är fattade på felaktig grund. Det för ärendet aktuella hembesöket gjordes av en befattningshavare inom vård- och omsorgskontoret som tidigare arbetat med krigsskadade både inom intensivsjukvård samt som coach till arbete och för återflyttning till hemlandet efter krigsslut. Besöket hos anmälaren skedde med anledning av inkomna anonyma observationer från grannar. Dessa beskrev hur brukaren setts framföra sin

text: egen bil trots beviljad färdtjänst. Grannarna uppgav också att de sett brukaren gå utan krycka. De samtal/observationer som inkommit är från varandra oberoende och föranledde befattningshavaren att ta initiativ till hembesöket i syfte att samtala med brukaren och klargöra huruvida påståendena stämde eller inte. Befattningshavaren har vid ett tidigare tillfälle samtalat med brukaren på dennes arbetsplats. Samtalet fördes på förståelig svenska vilket föranledde befattningshavaren att göra bedömningen att ingen tolk behövdes vid hembesöket. När befattningshavaren kom hem till brukaren var det ett par personer hemma hos hen. Befattningshavaren frågade därför om brukaren föredrog om befattningshavaren skulle återkomma senare då samtalet behövde föras privat. Brukaren meddelade att det inte var hens vänner utan att de bara kommit med mat till brukaren och att befattningshavaren kunde komma in. Personerna lämnade då lägenheten. Som framgår av anmälan fördes ett telefonsamtal mellan brukaren och brukarens partner under hembesöket. Partnern framförde önskemål att få tala med befattningshavaren och befattningshavaren framförde då till partnern att samtalet med brukaren gick bra och att de talat med varandra tidigare. Därefter lämnades telefonen åter till brukaren. Enligt befattningshavarens bedömning så var situationen varken hotfull eller kränkande. Besöket föranledde inga särskilda åtgärder/beslut i ärendet. _ _ _

text: Slutsatser

text: Utifrån redogörelsen och befattningshavarens synpunkter gör myndigheten bedömningen att handläggningen av ärendet har gjorts utifrån gällande lagar och regler och dokumenterats och följts upp på ett rättssäkert och korrekt sätt. Bedömningen är saklig och relevant och insatserna har följts upp på ett ändamålsenligt vis med plan för vidare avstämning/uppföljning. Vad avser hembesöket så anser myndigheten att det är beklagligt att brukaren upplevt mötet på det sätt som framkommer i anmälan. Utifrån befattningshavarens beskrivning av händelsen kan dock konstateras att bilderna kring händelsen skiljer sig åt. Det är myndighetens uppdrag att följa upp ärenden kontinuerligt för att trygga rättssäkerheten. Detta görs bland annat genom anmälda och oanmälda hembesök. Myndigheten kan dock konstatera att hembesöket i det aktuella fallet borde ha föregåtts av en mer omfattande riskbedömning. Ärendet föranleder även myndigheten att se över sina rutiner vid oanmälda hembesök för att bland annat utreda om två handläggare alltid ska närvara vid sådana besök.

text: Nämnden bifogade bl.a. sin skriftliga rutin för hembesök och besök på kontoret.

text: AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret. AA:s fru BB, som har uppgett att hon företräder AA, framförde bl.a. att hembesöket ägde rum i början av juli

text: 2015 och inte, som angetts i remissvaret, den 3 september 2015. BB lämnade in kopior av bl.a. biståndsbeslut om hemtjänst och journalanteckningar om AA från vårdcentralen i Trosa.

text: Med anledning av vad BB hade framfört begärde JO att nämnden skulle komma in med ett förnyat yttrande.

text: Nämnden antog som sitt remissvar ett yttrande från förvaltningen. I yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: Förtydligande

text: Utifrån de inkomna uppgifterna vill nämnden förtydliga att de hembesök som gjordes 2015-09-03 samt 2015-10-02 var anmälda och gjorda av biståndshandläggare med anledning av inkommen ansökan från brukaren. I remissvaret daterad 2016-01-28 framkommer inte när det oanmälda besöket ägde rum varför ett förtydligande av detta bör göras. Det oanmälda besöket gjordes av befattningshavaren hemma hos anmälaren i början av juli vilket överensstämmer med den uppgift anmälarens hustru inkommit med. Sammanfattningsvis finns inga oriktigheter i tidigare lämnat remissvar varför den skrivelsen kvarstår som svar på redogörelse för handläggning, myndighetens bedömning av denna samt berörd befattningshavares synpunkter.

text: CC, som vid det tillfället var ombud för AA, fick tillfälle att yttra sig över nämndens förnyade yttrande. AA fick nämndens förnyade yttrande för kännedom.

text: AA och BB besökte JO och uppgav bl.a. följande:

text: Det anges inte i handlingarna från kommunen vilket datum hembesöket ägde rum. Det är en brist att det inte finns någon dokumentation från besöket. Den tjänsteman som gjorde besöket borde ha dokumenterat det och vilka åtgärder som vidtogs med anledning av besöket. Det är märkligt att tjänstemannen kom ensam och utan att ha bokat tid innan. Tjänstemannen visade en legitimation när han kom och sa att han var chef från kommunen. Han berättade inte vad han gjorde där. Det var först en tid efter besöket som de fick veta av biståndshandläggaren att en granne hade anmält honom till kommunen och att det var anledningen till besöket. Under besöket sa tjänstemannen att AA kan spela fotboll och annat. Det var jobbigt att höra. När AA ville ringa BB sa tjänstemannen att det inte behövdes och han stängde igen telefonen. Efter en stund pratade tjänstemannen i alla fall med BB. Innan hembesöket hade tjänstemannen och två handläggare besökt BB på sjukhuset. De kände väl till familjens situation. Ändå gjorde tjänstemannen ett hembesök. Efter besöket började AA att må mycket dåligt. Han kände sig ifrågasatt. Sedan hösten 2015 har han beviljats sjukpension.

text: JO begärde att som lån från förvaltningen få journalanteckningar som rörde det hembesök som skedde hos AA i början av juli 2015.

text: Vård- och omsorgschefen DD, Trosa kommun, lämnade till följd av begäran följande muntliga upplysningar:

text: Det finns ingen dokumentation som rör hembesöket. Eftersom det vid besöket visade sig att det inte fanns någon substans i den anmälan som hade kommit in vidtogs inga åtgärder med anledning av besöket.

text: BB framförde därefter per telefon följande uppgifter:

text: Vid det aktuella hembesöket frågade inte tjänstemannen AA om han fick komma in utan gick bara in i hallen samt sa till AA att hans kompisar fick gå ut för att han ville tala med AA ensam. AA var i behov av tolk vid det aktuella tillfället.

text: Bedömning

text: Inledning Nämnden hade beviljat AA bistånd i form av hemtjänst i enlighet med

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Till följd av anonyma anmälningar till socialtjänsten om att AA hade setts köra bil och gå utan krycka gjorde en befattningshavare vid förvaltningen i början av juli 2015 ett oanmält hembesök hos AA. Enligt remissvaret var syftet med hembesöket att samtala med AA och få klarhet i om påståendena stämde eller inte.

text: Min bedömning bygger på att det oanmälda hembesöket gjordes för att följa upp och undersöka om AA hade rätt till den hjälp som han hade beviljats.

text: Rättsliga utgångspunkter Socialtjänstens verksamhet ska bygga bl.a. på respekt för människors integritet (

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: SoL).

text: En socialnämnd som har beviljat en biståndsinsats har ett ansvar att även följa upp det beviljade biståndet (se

text: prop. 2005/06:115 s. 118

text: ). Hur en insats ska följas upp får bestämmas med utgångspunkt från vilken typ av insats det gäller och hur länge den ska pågå. Socialstyrelsens anför i sin handbok Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten, 2015, s. 443, att det är viktigt att uppföljningen bygger både på samtal med den enskilde och på uppgifter från den som svarar för genomförandet av nämndens beslut om insats.

text: Av

text: 11 kap. 5 §

text: SoL följer att handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling ska dokumenteras. Dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. Av Socialstyrelsens föreskrifter framgår även att åtgärder som vidtas för att följa upp en insats samt förändrade behov hos den enskilde under en pågående insats ska dokumenteras (5 kap. 23 och 24 §§

text: SOSFS 2014:5

text: Hembesöket i juli 2015 Det aktuella hembesöket dokumenterades inte. Denna brist gör det svårt att i efterhand granska vad som har hänt. Hembesöket var en sådan åtgärd som borde ha dokumenterats. Förvaltningen förtjänar därför kritik för bristen i denna del.

text: Den centrala frågan är om det fanns sådana omständigheter som motiverade att socialtjänsten gjorde ett oanmält besök hos AA. I det aktuella ärendet kom det in anonyma observationer till förvaltningen från AA:s grannar om att AA framförde sin egen bil och kunde gå utan krycka. Vid dessa förhållanden fanns det enligt min mening skäl för förvaltningen att ta kontakt med AA för att samtala om påståendena och om hans behov hade förändrats. Kontakt med en

text: enskild från socialtjänstens sida kan ske på många olika sätt (jämför JO 2015/16 s. 377, dnr

text: ). Vad som är lämpligt får avgöras från fall till fall med hänsyn till bl.a. biståndstagarens förutsättningar och vilken slags insats det gäller.

text: När det, som i detta fall, gäller en person som hade beviljats hemtjänst på grund av bl.a. svårigheter med att röra sig, framstår ett hembesök som ett lämpligt sätt för en kontakt. Jag har alltså ingen invändning i sig mot att förvaltningen gjorde ett hembesök hos AA.

text: Socialtjänsten ska i all sin verksamhet beakta bestämmelsen i

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: SoL om att socialtjänstens verksamhet ska bygga på respekt för människors integritet. I detta ligger bl.a. att socialnämnden måste väga de intrång i den personliga integriteten som en åtgärd från nämndens sida medför mot de intressen som myndigheten har att tillgodose. Mot denna bakgrund anser jag att förvaltningen borde ha tagit kontakt med AA innan hembesöket skulle äga rum, t.ex. per telefon. Vid en sådan kontakt hade lämpligen behovet av tolk kunnat tas upp. Socialförvaltningen får kritik för att ha genomfört ett oanmält hembesök i den uppkomna situationen.

text: AA har även klagat på hur hembesöket i övrigt genomfördes. Jag kan konstatera att AA och befattningshavaren som gjorde hembesöket har olika uppfattningar om hur besöket gick till. Jag har inte tillräckligt underlag för att uttala mig om klagomålet i denna del.

text: Vad AA uppgett i övrigt leder inte till något uttalande eller någon åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

title: Kritik mot Polismyndigheten för att en person omhändertogs och kroppsvisiterades utan att det fanns grund för det samt för polisens agerande i samband med att personen filmade ingripandet

sammanfattning: En polis omhändertog en man för identifiering, kroppsvisiterade honom och tog hans telefon. Polisen grundade sitt ingripande på att mannen kunde vara efterlyst, bl.a. på grund av att han inte ville identifiera sig. Mannen filmade stora delar av ingripandet men blev upprepade gånger tillsagd att sluta filma. JO konstaterar att omständigheterna vid ingripandet inte var sådana att det fanns anledning att anta att mannen var efterlyst och att det därför saknades rättsliga förutsättningar för ingripandet. Ur rättssäkerhetssynpunkt och för allmänhetens insyn i polisens arbete är det viktigt att enskilda har möjlighet att filma polisen, under förutsättning att det inte på något konkret sätt hindrar polisens arbete eller t.ex. innebär en säkerhetsrisk. När det gäller risken för att personer som filmar polisingripanden hanterar filmerna i strid med vad som gäller om behandling av personuppgifter uttalar JO att utrymmet för en polis att i sin tjänsteutövning ge uttryck för rent personliga uppfattningar eller önskemål om att en person ska upphöra med ett visst beteende är mycket litet. Det är viktigt att en polis inte uttrycker sig eller agerar på ett sådant sätt att en enskild uppfattar det som ett tvång att sluta filma eller i övrigt får uppfattningen att han eller hon är skyldig att följa en uppmaning att sluta filma. JO framhåller också att försiktighet måste iakttas i en sådan situation så att polisens åtgärder inte kommer i strid med den grundlagsskyddade anskaffarfriheten. JO konstaterar att polisens upprepade tillsägelser att sluta filma inte var acceptabla. Polismyndigheten kritiseras för det felaktiga ingripandet och agerandet i övrigt.

text: Bakgrund

text: Den 25 september 2017 kontrollerade polisen AA när han satt i en parkerad bil vid en bensinstation. Polisen uppmanade AA att uppge vem han var, vilket han inte ville göra. Polisen beslutade att omhänderta AA för identifiering och genomförde en kroppsvisitation av AA. Vid kroppsvisitationen påträffades AA:s körkort och AA fick därefter lämna platsen.

text: AA filmade stora delar av händelseförloppet med sin mobiltelefon. Polisen uppmanade AA flera gånger att sluta filma. I samband med omhändertagandet tog polisen mobiltelefonen ifrån AA.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål bl.a. mot att polisen bad honom att identifiera sig, omhändertog honom och genomförde en kroppsvisitation, då det inte fanns laga grund för åtgärderna. Han invände också mot att polisen vid upprepade tillfällen sa åt honom att sluta filma, tog telefonen ifrån honom och försökte radera inspelningen.

text: Till anmälan bifogade AA den film som han spelade in från händelseförloppet. Av filmen framgår i huvudsak följande. En polis – BB – kommer fram till AA och ber att få se hans körkort då AA ser ung ut. En diskussion uppstår mellan BB, som vill att AA identifierar sig genom körkort eller personnummer, och AA som hävdar att han inte har någon skyldighet att identifiera sig. BB ber också AA att sluta filma och förklarar att han inte vill bli filmad. AA säger att han får filma och att det är offentligt. Diskussionen om filmningen fortsätter en kortare stund och BB upprepar att AA ska sluta filma om han ber om det. AA uppger att han filmar för att han vill att allt ska gå rätt till. Efter en stund ber BB AA att kliva ut ur bilen, vilket AA gör. Därefter ber BB återigen om att få se AA:s körkort. AA säger då att han inte är skyldig att visa körkortet. BB svarar bl.a. att ”då kan jag misstänka att du är efterlyst till exempel”. Efter ytterligare ordväxling, bl.a. om att BB vill kontrollera körkortet eller personnumret då AA ser ung ut, uppger han att han nu misstänker att AA är efterlyst. AA säger att polisen ”inte kan misstänka att nån är efterlyst för att den vägrar uppge sitt personnummer, du fattar ju att det inte håller!”. BB svarar: ”Det är klart det gör det!” Lite senare i samtalet säger BB att han inte misstänker AA för brott, men att han vill se dennes körkort i förebyggande syfte för att han tycker att AA ser ung ut. Strax innan filmen avslutas ber BB att AA ska följa med och sätta sig i polisbilen.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (chefen för rättsavdelningen CC) yttrade sig över anmälan. Inför yttrandet hade bl.a. den befattningshavare som berörs av anmälan fått tillfälle att lämna upplysningar.

text: Polismyndigheten redovisade följande synpunkter från BB.

text: I lokalpolisområdet finns problem med att kriminella nätverk och grupperingar använder hyrbilar i sin kriminella verksamhet. Därför hade han fått direktiv från underrättelseorganisationen att ha extra uppmärksamhet på hyrbilar som förekommer i intressanta områden. När det gäller den aktuella händelsen så har en tid förflutit sedan den inträffade varför han inte minns alla detaljer exakt. Klockan var strax innan klockan 23.00. Han och en kollega körde radiobil och åkte in på en OKQ8-mack vid Brommaplan. På macken uppmärksammade de en bil med två individer i som betedde sig på ett sådant sätt att de drog till sig polisernas uppmärksamhet. De följde polisbilen med blicken och verkade ”hålla

text: på” med något med händerna nedanför bilens instrumentbräda. Poliserna började med att göra en kontroll av bilen och fick fram uppgifter om att det var en hyrbil. Med tanke på problembilden i området med kriminella och hyrbilar blev bilen och personerna i den än mer intressant. Platsen är ett känt tillhåll för kriminella och det har tidigare skett skjutningar på just denna bensinmack. När han tittade närmare på personen vid förarplatsen tyckte han att personen såg ut som någon som han sett i information över efterlysta personer. Han ville därför kontrollera denna person närmare. Hans arbetssätt är inte så att han går fram till personer som han misstänker är efterlysta och direkt upplyser dem om att han tror att de är efterlysta och därför behöver kontrollera dem. I detta fall satt personen i förarsätet med bilbältet på och tändningen var på. Hade han sagt att han tror att personen var efterlyst bedömde han att personen mycket lätt hade kunnat starta bilen och köra iväg. Då föraren, den som BB misstänkte var efterlyst, såg ung ut så började BB därför i stället att inleda en konversation om att han behövde se personens körkort. BB ser att personen som han vill kontrollera håller i en mobiltelefon. BB ber personen att sluta filma och lägga ifrån sig mobiltelefonen då BB som vanligt inte vill att personer som han kontrollerar har saker i händerna, detta gäller även drycker, cigaretter, knivar och verktyg. Då personen vägrar gjorde han bedömningen att det inte var värt besväret att diskutera vidare utan tillät honom fortsätta hålla i sin telefon. När personen vägrade identifiera sig bad BB honom kliva ur bilen och bad personen om att uppvisa identitetshandling eller uppge sitt personnummer då han misstänkte att personen var efterlyst. Personen vägrade efter flertal förfrågningar att uppge sitt personnummer och uppträdde undvikande. BB beslutade då på grund av rådande omständigheter att omhänderta honom för identifiering med stöd av

text: 14 § polislagen

text: . Personen höll mobiltelefonen i handen och i samband med att personen skulle följa med till polisbilen så tog BB mobiltelefonen från personen av arbetsmiljöskäl då mobiltelefonen kunde användas till att skada polismännen på platsen och för personens egen säkerhet eller att mobiltelefonen kunde gå sönder i ingripandet. BB genomför en kroppsvisitation med stöd av

text: 19 § polislagen

text: . Han påträffar då personens id-handling varpå han kunde konstatera att denne inte var efterlyst. Personen fick då lämna platsen.

text: När det gäller dokumentationen från ingripandet angav Polismyndigheten följande.

text: Av ett protokoll från ingripandet, daterat den 26 september 2017, framgår att polisassistent BB genomfört en visitation av AA den 25 september 2017. Som grund för ingripandet anges att AA kan antas vara efterlyst. Vidare har följande antecknats. Patrullen ska kontrollera en hyrbil som står still på OK/Q8 vid Brommaplan. AA sitter på förarsätet med bälte på. BB vill kontrollera bilen på grund av problembilden med att kriminella använder hyrbilar i sin kriminella verksamhet. Då AA vägrar att identifiera sig varken med körkort, id-handling eller muntligen och beter sig på ett sådant sätt att polisen tror att AA är efterlyst. [ – – – ]

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning av händelsen.

text: Inledning

text: En polisman som beslutar om att omhänderta en person för identifiering (s.k. beslut om polisiering enligt

text: 14 § polislagen

text: ) måste kunna redovisa ett konkret skäl för sin misstanke. Fråga uppkommer om utredningen i detta fall visar att det fanns särskild anledning för den ingripande polismannen, polisassistent BB, att anta att AA var efterlyst. I denna del gör Polismyndigheten följande bedömning.

text: BB:s uppgifter i anledning av yttrandet till JO

text: BB har först i samband med JO:s remiss uppgett att han tyckte att personen vid förarplatsen, när han tittade närmare, såg ut som någon som han sett i information över efterlysta personer. BB har vidare anfört att han inte

text: omedelbart ville upplysa en misstänkt efterlyst person om sin misstanke, eftersom han bedömde att denne mycket lätt hade kunnat starta bilen och köra iväg. JO har uttalat att det under alla förhållanden är oacceptabelt att omständigheter som läggs till grund för en tvångsåtgärd preciseras först sedan JO inlett en utredning (se JO:s beslut den 27 december 2017, dnr

text: ). Enligt Polismyndigheten kan JO:s uttalande inte förstås som att tillkommande uppgifter som en beslutsfattare anger i samband med JO:s remiss ska lämnas utan avseende. Så kan dock vara fallet om de tillkommande uppgifterna inte är förenliga med den övriga utredningen. I protokollet över ingripandet finns inte antecknat att BB skulle ha uppfattat att AA:s signalement stämde överens med en efterlyst person. En sådan uppgift hade varit av central betydelse för bedömningen av om det fanns särskild anledning att anta att AA var efterlyst. I protokollet anges att det var AA:s vägran att identifiera sig och dennes beteende som gjorde att BB trodde att han var efterlyst. Dessa uppgifter stöds av den konversation som återges i ovan nämnda film. Vid två tillfällen efter det att AA hörsammat uppmaningen att kliva ur bilen besvarar BB AA:s vägran att uppvisa körkort eller ange personnummer med att han ”då kan misstänka” eller ”då misstänker” att AA är efterlyst. BB anger också att han tycker att AA ser ung ut och därför vill fråga honom om han har körkort. Varken av protokollet eller av filmen framkommer att det är AA:s signalement som är orsaken till misstanken. Av filmen framgår även att BB efterfrågar id-uppgifter när AA sitter i förarsätet i bilen och enkelt kan köra iväg. Polismyndigheten utgår därför i den fortsatta bedömningen från att beslutet att omhänderta AA för identifiering har fattats med stöd av övriga omständigheter vid tillfället ifråga. Det synes i första hand ha varit AA:s vägran att identifiera sig och dennes beteende som föranlett misstanken om att AA var efterlyst.

text: Förelåg särskild anledning att anta att AA var efterlyst?

text: Att vägra lämna uppgift om sin identitet till en polisman som begär det kan visserligen uppfattas som misstänksamt. Det står dock envar fritt att vägra tillkännage sin identitet om det inte finns ett direkt lagstöd som ålägger en sådan skyldighet. Enligt Polismyndigheten kan inte enbart en vägran att uppge sin identitet anses utgöra grund för slutsatsen att det finns särskild anledning att anta att någon är efterlyst eller efterspanad. Att AA följde polisbilen med blicken eller höll på ”med något med händerna nedanför bilens instrumentbräda” kan inte heller anses utgöra sådana konkreta skäl som utgör grund för misstanke att han var efterlyst. BB har anfört att det i lokalpolisområdet fanns problem med kriminella nätverk som använde hyrbilar i sin kriminella verksamhet. Han har vidare fört fram att det fanns en problembild i området och att platsen var ett känt tillhåll för kriminella samt att det tidigare hade skett skjutningar på den aktuella platsen. Det saknas skäl att ifrågasätta uppgifterna i denna del. Det finns dock inte något i utredningen som knyter dessa uppgifter till just AA. Även om AA:s beteende med fog kan uppfattas som märkligt kan de omständigheter som framkommit i utredningen enligt Polismyndighetens mening emellertid inte anses vara sådana konkreta omständigheter som gav särskild anledning att anta att AA var efterlyst. Det fanns därmed inte heller grund för att besluta om och genomföra ett omhändertagande av AA enligt [14 §]

text: polislagen

text: . Inget i utredningen motsäger uppgiften att AA inte framförde aktuellt fordon vid kontrolltillfället. I övrigt har det inte framkommit något i utredningen som visar att förhållandena var sådana att det med tillämpning av någon särskild bestämmelse om id-kontroll har funnits förutsättningar att begära att AA skulle identifiera sig.

text: Det fanns således inte förutsättningar att omhänderta AA för identifiering. Därmed förelåg inte heller förutsättningar att genomföra skyddsvisitation eller visitation i identifieringssyfte.

text: Övriga frågor

text: Eftersom polisen inte haft lagstöd för att visitera AA har det inte heller funnits någon laglig grund för att ta telefonen från AA och stänga av inspelningen. När det gäller AA:s påstående att polismannen skulle ha försökt att radera filmen finns det inte något i utredningen som ger stöd för några slutsatser om vad som förekommit. AA har i anmälan till JO uppgett att han anser att polisen inte hade rätt att be honom sluta filma. BB har bl.a. uppgett att han av arbetsmiljöskäl önskar att personer han kontrollerar och pratar med inte har föremål i händerna. Det finns inte något generellt förbud mot att filma en polis i tjänsten i en offentlig miljö. Polisens rätt att säga till någon att sluta filma är enligt Polismyndighetens mening begränsad till situationer som faller inom ramen för polisverksamhetens ändamål och polisens uppgifter (

text: och

text: 2 §§

text: polislagen

text: ). Det kan exempelvis vara befogat att en polis säger till någon att sluta filma en polis i tjänsten om åtgärden stör ordningen eller innebär ett brott (t.ex. ofredande) eller om åtgärden hindrar polisen från att utföra en tjänsteuppgift. Även hänsyn till sekretess och fotoförbud på platsen kan motivera en sådan tillsägelse. I detta fall förelåg inte några sådana omständigheter som motiverade en tillsägelse att sluta filma. Åtgärden att filma polismannen innebar inte heller någon anmärkningsvärd integritetskränkning. Det ska beaktas att filmningen skedde i en offentlig miljö och att AA tydligt tillkännagav sitt syfte med filmningen, som får anses ha varit legitimt. Det har inte framkommit att filmningen innefattade någon sådan behandling av personuppgifter som är straffbelagd enligt

text: 49 § personuppgiftslagen

text: . Mot angiven bakgrund anser Polismyndigheten att situationen i detta fall inte var sådan att det utifrån polisiära hänsyn var motiverat att säga till AA att sluta filma. En polisman har dock samma rätt som alla andra att uttrycka sin inställning till en personuppgiftsbehandling som berör honom eller henne. BB:s uttalande om att han inte ville att AA filmade honom just då får därför anses godtagbart.

text: Avslutande synpunkter

text: Med hänsyn till Polismyndighetens uppdrag att förebygga brottslig verksamhet är det från allmänna synpunkter angeläget att de poliser som verkar på platser där det är känt att kriminella uppehåller sig eller där det exempelvis har förekommit skjutningar, också har de befogenheter som krävs för att kunna bedriva ett effektivt polisarbete. Av den lagstiftning som finns i dag följer att det i situationer av det slag som är aktuellt i detta ärende inte finns någon skyldighet för en enskild att besvara frågor om sin identitet och polisen har inte heller lagstöd för att använda tvång för att fastställa identiteten. Enligt Polismyndigheten visar det inträffade att det kan finnas behov av bestämmelser i lag som ger polisen möjlighet att i det brottsförebyggande arbetet efterfråga en persons identitet och att i större utsträckning än vad som är fallet enligt dagens lagstiftning också använda tvång för att försöka fastställa identiteten.

text: Anmälarens yttrande

text: AA har kommenterat Polismyndighetens yttrande och bl.a. anfört att en enskild kan ha svårt att skilja en tillsägelse av en polis som ska åtlydas och ett uttryck för polismannens inställning till behandlingen av hans personuppgifter (dvs. innehållet på filmen).

text: Rättslig reglering

text: Identitetskontroll Det finns inte någon uttrycklig bestämmelse som ger en polis en generell befogenhet att fråga en person om hans eller hennes identitet. Om det är nödvändigt för att fullgöra en tjänsteuppgift anses dock en polis få fråga en person om hans eller hennes namn eller hemvist. En skyldighet för en enskild att besvara en sådan fråga och rätt för polisen att använda tvångsmedel för att fastställa någons identitet finns endast i de fall som anges i lag. (Se

text: prop. 1983/84:111 s. 99

text: , JO 1992/93 s. 124, dnr

text: , och JO:s beslut den 7 november 2018, dnr

text: Om det finns särskild anledning att anta att någon är efterlyst och den personen vägrar att lämna uppgift om sin identitet får en polis omhänderta personen för identifiering (

text: 14 § polislagen

text: ). En polis som med laga stöd omhändertar någon i anslutning till ingripandet får kroppsvisitera denne i den utsträckning som är nödvändig för att hans eller hennes identitet ska kunna fastställas (

text: 19 § polislagen

text: Enskildas rätt att filma en polis Det finns inte något generellt förbud mot att fotografera någon utan samtycke (se

text: NJA 2017 s. 393

text: ). Jag har i tidigare beslut framhållit att det ur ett rättssäkerhetsperspektiv är viktigt att den som upplever att polisen t.ex. använder våld på ett felaktigt sätt har en möjlighet att dokumentera detta. Att enskilda kan filma polisens ingripanden innebär också att allmänheten får möjlighet till insyn i polisens arbete. Samtidigt måste en polis självklart få vidta åtgärder om någon som filmar agerar på ett sätt som hindrar polisens arbete. Jag har även tidigare konstaterat att för att polisen ska få hindra någon från att filma måste det krävas att han eller hon på något konkret sätt hindrar polisens arbete. (Se mitt beslut den 7 november 2018, dnr 6908-2016.)

text: Anskaffarfrihet I

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) finns särskilda bestämmelser om anskaffarfrihet. Anskaffarfriheten innebär att var och en har rätt att straffritt anskaffa uppgifter avsedda för publicering i ett massmedium som omfattas av TF eller YGL, om inte något annat anges i dessa grundlagar (se

text: 1 kap. 7 §

text: TF och

text: 1 kap. 10 §

text: YGL). Sådana uppgifter kan anskaffas genom t.ex. fotografering eller filmning av ett polisingripande. Anskaffarfriheten gäller dock inte om anskaffandet sker på ett sätt som i sig utgör ett brott (se

text: 1 kap. 12 §

text: TF och

text: 1 kap. 18 §

text: YGL).

text: Bedömning

text: Identitetskontrollen och omhändertagandet I protokollet över ingripandet mot AA har BB angett att han kontrollerade den bil AA satt i på grund av problemen i det aktuella området med att hyrbilar används i kriminell verksamhet. Vidare har han angett att han trodde att AA var efterlyst då AA inte ville identifiera sig och på grund av hans beteende. I de

text: uppgifter BB lämnat inför yttrandet till JO har han därutöver angett att han tyckte att AA liknade någon han sett i listan över efterlysta personer. Jag ställer mig frågande till den uppgiften, som inte går särskilt väl ihop med det som framgår av filmen från ingripandet, och som närmast har karaktären av en efterhandskonstruktion. I likhet med Polismyndigheten lägger jag i stället de uppgifter som framgår av protokollet till grund för min bedömning. Jag delar vidare bedömningen att omständigheterna inte var sådana att det fanns särskild anledning att anta att AA var efterlyst.

text: I den situationen fanns det inte stöd för att omhänderta AA enligt

text: 14 § polislagen

text: . Det har inte heller framkommit något som talar för att det fanns något annat stöd för att omhänderta AA. Därmed fanns det inte heller förutsättningar att visitera AA enligt

text: 19 § polislagen

text: eller att omhänderta hans mobiltelefon. Polismyndigheten ska kritiseras för att det ändå gjordes. Polisens agerande när AA filmade AA filmade stora delar av ingripandet mot honom. Det är inte ovanligt att polisingripanden filmas och jag har tidigare uttalat att det ur rättssäkerhetssynpunkt och för allmänhetens insyn i polisens arbete är viktigt att enskilda har den möjligheten, under förutsättning att det inte på något konkret sätt hindrar polisens arbete. Jag vill också framhålla att var och en har en grundlagsskyddad rätt att anskaffa uppgifter avsedda för publicering i ett massmedium som är skyddat enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: eller

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: Av filmen framgår att BB upprepade gånger sa att AA skulle sluta filma och att AA inte hade rätt att filma honom. BB har uppgett att skälet till detta var att han av arbetsmiljöskäl vill att personer som han kontrollerar och pratar med inte har föremål i händerna. Jag har uppfattat att BB avsett säkerheten på platsen och inte risken för att filmen skulle komma att användas i strid med bestämmelser om behandling av personuppgifter. Säkerhetsrisker är självklart sådana omständigheter som polisen ska beakta vid ett ingripande. Jag kan dock inte se att det fanns någon sådan risk i den aktuella situationen och det framstår som klart att AA inte på något sätt hindrade BB i dennes tjänsteutövning genom att filma ingripandet.

text: När det gäller risken för att personer som filmar polisingripanden hanterar dem i strid med bestämmelser om behandling av personuppgifter är det enligt min mening inte självklart att polisen i sin tjänsteutövning har rätt att ge uttryck för sin personliga uppfattning om filmningen på grund av en sådan risk. Det är tvärtom viktigt att en polis inte uttrycker sig eller agerar på ett sådant sätt att en enskild uppfattar det som ett tvång att sluta filma eller i övrigt får uppfattningen att han eller hon är skyldig att följa en uppmaning att sluta filma. Som jag har uttalat tidigare ger en polis som ingriper i myndighetsutövning i de flesta fall rent faktiskt uttryck för samhällets maktbefogenheter och den som ett ingripande riktar sig mot uppfattar ofta förhållandena på det sättet.

text: (Se

text: SOU 1995:47 s. 145

text: och JO:s beslut den 30 november 2019, dnr 7687- 2016). Utrymmet för en polis att i sin tjänsteutövning ge uttryck för rent personliga uppfattningar eller önskemål om att en person ska upphöra med ett visst beteende är enligt min bedömning mycket litet. Försiktighet måste också iakttas i en sådan situation så att polisens åtgärder inte kommer i strid med den grundlagsskyddade anskaffarfriheten.

text: Mot den bakgrunden var BB:s upprepade tillsägelser inte acceptabla. Polismyndigheten ska kritiseras för agerandet.

text: AA har gjort gällande att BB försökte radera inspelningen från mobiltelefonen. Jag konstaterar att utredningen inte ger stöd för några slutsatser om vad som förekommit i det avseendet. Jag har därför inte grund för att rikta någon kritik mot Polismyndigheten i denna del.

text: Avslutande synpunkter Enligt Polismyndigheten kan det finnas behov av bestämmelser i lag som ger polisen möjlighet att i det brottsförebyggande arbetet fråga en person om hans eller hennes identitet och att i större utsträckning än vad som är möjligt i dag använda tvång för att försöka fastställa en persons identitet. Utifrån mitt tillsynsarbete har jag inte ett tillräckligt underlag för att ha någon bestämd uppfattning i frågan om det finns ett sådant behov. Jag vill dock understryka att bestämmelser av det slag som Polismyndigheten efterlyser är känsliga ur rättssäkerhetssynpunkt. De måste därför föregås av noggranna överväganden av bl.a. vilket behov av dem som finns, vilken nytta de kan förväntas få och vilka integritetsintrång de kan förväntas medföra. Som alltid när det gäller bestämmelser om tvångsmedel är det ett grundläggande krav att de har ett väl avgränsat och preciserat tillämpningsområde så att polisens åtgärder inte uppfattas som ett utslag av obefogade trakasserier.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Bistånd Omprövning

title: Anmälan mot Södermalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun angående handläggningen av ett ärende rörande bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Södermalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun angående handläggningen av ett ärende rörande bistånd i form av s.k. stödboende enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Han anförde bl.a. följande.

text: Stadsdelsnämnden beviljade honom bistånd i form av boende på ett hotellhem i Stockholm. Det senast meddelade beslutet ”sträckte sig in på året 2009”. Trots detta avslutades insatsen den 13 november 2008.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtade JO vissa handlingar från Södermalms stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun.

text: Södermalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun anmodades därefter att, mot bakgrund av vad AA hade anfört i sin anmälan till JO, yttra sig över varför det den 5 augusti 2008 hade fattats två beslut angående frågan om bistånd i form av ett visst boende. Yttrandet skulle även avse frågan huruvida AA i november 2008 kunde anmodas att flytta från boendet eftersom det fanns ett beslut om bistånd som gällde fram till den 8 maj 2009.

text: I remissvaret anförde stadsdelsnämnden bl.a. följande. /- - -/ /- - -/ Enligt uppgift från personal på omsorgsboendet i oktober 2008 släppte inte AA in personalen en gång i veckan, enligt kontraktet. Han vägrade öppna /- - -/. AA tyckte att personalen kontrollerade honom för mycket. /- - -/ Personalen på omvårdnadsboendet hade försökt tillmötesgå AA så långt de ansåg det möjligt. /- - -/ /- - -/

text: Förvaltningens synpunkter

text: Omsorgsboendet på Skanstulls hotellhem innebär att de som bor där får stöd och hjälp i boendet. AA skrev vid inflyttningen under ett kontrakt med omsorgsboendets

text: regler. Boendet fungerade bra till en början trots allt. Handläggarna utgick dock från att han, även om han var ambivalent till att bo där, ville bo kvar. För att få bistånd till försörjning och bistånd till omsorgsboende, måste klienten medverka till utredningen. Eftersom AA upprepade gånger uteblivit från avtalade tider har det varit svårt att få en personlig dialog med honom. Under sommaren 2008 skrev handläggaren inom socialpsykiatriska enheten ett beslut, i förvaltningens datasystem om stödboende på Skanstulls hotellhem till den 8 november 2008. I augusti 2008 skrev handläggaren ett nytt beslut som sträckte sig till den 8 maj 2009. Handläggaren missade att det redan fanns ett beslut, men för en kortare tidsperiod. AA fick ett beslut skickat till sig som gällde till den 8 maj 2009. Handläggaren trodde att beslutet gick ut den 8 november 2008. Efter att AA blivit uppsagd från omsorgsboendet upptäckte handläggaren sitt misstag. /- - -/ Att handläggaren glömde bort att beslutet gällde till den 8 maj 2009 är olyckligt, men det drabbade inte AA eftersom han hade fått bo kvar till maj 2009 om han hade följt reglerna enligt kontraktet. /- - -/ AA kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. att han till JO skulle komma in med en kopia av ett skriftligt klagomål som han gett in till hotellhemmet. En kopia av denna handling inkom därefter till JO.

text: Bedömning

text: I akten rörande AA fanns två beslut daterade den 5 augusti 2008. Av besluten framgick att stadsdelsnämnden hade beviljat AA bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL i form av boende på Hotellhems stödboende i Stockholm. I det ena beslutet angavs att detta gällde för tiden från den 9 maj till den 8 november 2008 och i det andra angavs att det avsåg perioden från den 9 maj 2008 till den 8 maj 2009. I båda besluten fanns följande upplysning. ”Detta beslut kan komma att omprövas om det sker väsentliga förändringar i de förhållanden som legat till grund för beslutet. Detta kan ha till följd att den beslutade insatsen minskas eller dras in helt”.

text: Det är anmärkningsvärt att stadsdelsnämnden har fattat två beslut som delvis avser samma tidsperiod. Trots att båda besluten är daterade den 5 augusti 2008 har det ena beslutet dessutom, enligt uppgift i remissvaret, fattats vid ett tidigare tillfälle. Ett beslut ska givetvis dateras den dag som det fattas. Att så inte har skett i detta fall är givetvis inte tillfredsställande.

text: Under oktober 2008 kontaktade personal från stödboendet stadsdelsförvaltningen och berättade att AA, i strid med undertecknat kontrakt, vägrade att släppa in personal i sitt boende en gång per vecka. Stadsdelsförvaltningen kallade AA till ett möte från vilket han uteblev. Förvaltningen erbjöd därefter AA två nya besökstider och informerade honom om att beslutet om bistånd i form av stödboende inte skulle förlängas efter den 8 november 2008 för det fall han inte inställde sig. AA kom inte på något besök. Handläggaren förlängde därför inte beslutet och AA sades upp från boendet från och med den 13 november 2008. Handläggaren uppmärksammade därvid inte att det fanns ett beslut om boende som gällde till och med den 8 maj 2009, utan upptäckte detta först efter uppsägningen. I remissvaret har nämnden anfört att det är olyckligt att handläggaren ”glömde bort att beslutet gällde till den 8 maj 2009”, men att detta inte drabbade AA eftersom han hade fått

text: bo kvar på hotellhemmet om han hade följt de regler som uppställdes i kontraktet. Jag vill i denna del anföra följande.

text: Beslutet att bevilja AA bistånd i form av stödboende för tiden från den 9 maj 2008 till den 8 maj 2009 utgjorde ett s.k. gynnande beslut. Ett sådant beslut kan i princip inte ändras. Undantag kan dock göras bl.a. om beslutet är försett med ett s.k. återkallelseförbehåll. Det aktuella beslutet var i och för sig, som redogjorts för ovan, försett med ett förbehåll om att beslutet kunde komma att omprövas om det skedde väsentliga förändringar i de förhållanden som hade legat till grund för beslutet. Huruvida det har förelegat förutsättningar för en socialnämnd att helt eller delvis ändra ett beslut om att bevilja bistånd är emellertid en fråga som den enskilde kan få prövad av domstol. I den situation som uppkom under hösten 2008 hade det därför, för det fall stadsdelsnämnden inte ansåg att AA längre hade rätt till bistånd i form av stödboende, ålegat nämnden att fatta ett nytt beslut som AA skulle ha kunnat överklaga till länsrätten. I beslutet skulle det ha angetts att detta innefattade en ändring av ett tidigare beslut.

text: Vad AA i övrigt har anfört föranleder inte några uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.