avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga om dokumentationsplikten när socialnämnden lämnat ett uppdrag att utföra en barnavårdsutredning till en s.k. privat konsult

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Socialnämnden i Värnamo kommun angående handläggningen av ett s.k. barnavårdsärende rörande AA:s dotter BB (JO:s dnr 4133-2002).

text: JO rekvirerade socialförvaltningens personakt rörande BB.

text: Vad AA hade anfört i sin anmälan till JO föranledde inte JO att fortsätta utredningen (JO:s beslut den 19 maj 2003).

text: Vid granskningen av BB:s akt framkom att socialnämnden för utförandet av en barnavårdsutredning under våren 2003 hade anlitat utredare som inte var anställda vid nämndens förvaltning. Såvitt framgick av de inlånade journalhandlingarna fanns det inte någon löpande dokumentation rörande de kontakter som utredarna tagit under utredningen, vad som kommit fram vid dessa kontakter eller utredarnas åtgärder och överväganden i övrigt.

text: JO beslöt på eget initiativ att inhämta yttrande från Socialnämnden i Värnamo kommun angående frågan om kravet på dokumentation enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: var uppfyllt.

text: Medborgarnämnden i Värnamo kommun överlämnade som sitt remissvar ett yttrande upprättat av socialchefen CC och sektionschefen DD. I remissvaret anfördes i huvudsak följande.

text: Aktuell fråga

text: Socialnämnden i Värnamo, sedan 030401 benämnd medborgarnämnden, anmodas i remiss från JO daterad 030703 att inkomma med yttrande gällande BB:s ärende. /– – – /

text: Bakgrund

text: 021211 beslutade Sociala utskottet i Värnamo att en utredning skulle inledas gällande BB:s hemförhållanden sedan flickans pappa tagit kontakt med socialnämndens ordförande och uttryckt oro för dottern. Sociala utskottet beslutade samtidigt att extern utredare skulle anlitas för uppdraget. Via bemanningsföretaget Office Support kunde två utredare rekryteras. Detta var det första och hittills enda

text: tillfället som socialförvaltningen i Värnamo anlitat ett bemanningsföretag för att få hjälp med att genomföra en barnutredning. Avtal skrevs och en överenskommelse gjordes om att utredarna skulle skriva utredningen samt kontinuerliga journalhandlingar på diskett och att dessa efter uppdragets slutförande skulle lämnas till sektionschefen på barn- och ungdomsgruppen. Under utredningstiden hade utredarna kontinuerlig kontakt med sektionschefen för information kring hur utredningsarbetet fortskred samt diskussion kring olika frågeställningar. Efter det att utredningen var färdig lämnades den till sektionschefen som originalhandling i pappersform. Överenskommelsen var att utredarna i direkt anslutning till detta skulle skicka disketterna till sektionschefen. Detta dröjde dock något varför journalanteckningarna ej fanns inlagda i förvaltningens IFO-program i samband med att JO begärde att få ut akten för granskning. Av denna anledning kom dessa handlingar ej med när övrigt aktmaterial tillsändes JO.

text: Bedömning

text: Undertecknades bedömning är att kravet på dokumentation enligt

text: socialtjänstlagen

text: är uppfyllt genom de rutiner vi haft i det aktuella ärendet. Löpande dokumentation finns rörande de kontakter utredarna tagit, vad som framkommit vid dessa kontakter samt utredarnas överväganden och åtgärder i övrigt. Det som har brustit är att det i ärendeakten tydligt borde ha framgått att journalföring under utredningstiden skett via diskett och var denna fanns att tillgå. Om det åter skulle uppstå en situation då man anser att det gagnar ett ärende att anlita en extern utredare kommer det tydligt att framgå av akten var den löpande dokumentationen finns att tillgå. Noteras bör dock att ambitionen är att den ordinarie personalstyrkan ska ha den dimension som behövs för att klara av sektionens alla barnutredningar. I detta syfte beslutade medborgarnämnden 030813 att inrätta ytterligare en socialsekreterartjänst på barnoch ungdomsgruppen.

text: JO hade tillgång till de avtal som träffades mellan Värnamo kommun och de privata utredarna angående utredningsuppdraget. JO rekvirerade även de journalanteckningar som utredarna förde på diskett. Journalanteckningarna föranledde JO att inhämta kompletterande upplysningar av förste socialsekreteraren EE vid socialförvaltningen i Värnamo kommun.

text: I ett beslut den 8 november 2004 anförde JO André följande.

text: En socialnämnd skall enligt

text: 11 kap. 1 § första stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden.

text: Socialnämnden kan under vissa förutsättningar använda sig av andra personer än tjänstemän vid nämndens förvaltning för att utföra en utredning. Nämnden har möjlighet att anlita uppdragstagare som är fysiska personer och som knyts till myndigheten på ett sådant sätt att de kan anses delta i dess verksamhet. En sådan uppdragstagare förutsätts stå under myndighetens arbetsledning och utföra arbetsuppgifter som normalt ankommer på en anställd. Detta får till följd att grundläggande regler – däribland

text: tryckfrihetsförordningens

text: sekretesslagens (1980:100)

text: förvaltningslagens (1986:223)

text: och

text: socialtjänstlagens

text: bestämmelser – gäller för uppdragstagarens arbete. Denne står även under min tillsyn i den del han utför arbete åt socialnämnden (se JO:s ämbetsberättelse 2001/02 s. 250 f.).

text: Av de avtal som upprättades mellan Värnamo kommun å ena sidan och Office Support och utredarna å den andra sidan framgår att kommunen uppdrog åt utredarna ”att utföra arbete som socialsekreterare för individ- och familjeomsorg i Värnamo kommun”. Uppdraget innefattade utförandet av en barnavårdsutredning. Av avtalen framgick bl.a. att utredarna var att betrakta som uppdragstagare och att de vid utövandet av uppdraget var skyldiga att följa den lagstiftning som gällde för respektive arbetsuppgift.

text: De externa utredarna har således haft att vid utförandet av sitt uppdrag följa de bestämmelser som styr verksamheten, och förvaltningen har haft ett ansvar för att se till att de gjorde detta.

text: I

text: 15 § förvaltningslagen

text: finns en bestämmelse om myndigheters skyldighet att dokumentera uppgifter i ärenden som avser myndighetsutövning mot någon enskild. För socialtjänstens del finns dessutom särskilda regler om dokumentation. I

text: 11 kap. 1 § andra stycket

text: SoL anges att vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes avgörande skall tillvaratas på ett betryggande sätt. Av

text: 11 kap. 5 § socialtjänstlagen

text: framgår att handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling skall dokumenteras. Dokumentationen skall utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. Enligt vad JO vid flera tillfällen har uttalat räcker det inte med att de uppgifter som inhämtats under en utredning sammanställs när utredningen är slutförd. Det åligger utredaren att kontinuerligt tillföra akten alla de uppgifter som kan vara av betydelse. Anteckningar skall föras löpande och lämpligen i form av s.k. journalanteckningar. Detta utgör inte hinder mot att utredaren vid olika kontakter i ärendet gör anteckningar på lösa lappar till stöd för minnet. Uppgifterna skall dock utan dröjsmål tillföras akten. Dokumentationen skall föras så att det är möjligt att vid varje tidpunkt utläsa vad som har kommit fram.

text: Journalanteckningarna utgör allmänna handlingar (se

text: 2 kap. 7 § tryckfrihetsförordningen

text: ). Till begreppet allmän handling är kopplat viktiga rättsverkningar, som avser allmänhetens insyn och kontroll av myndigheternas verksamhet. En sådan handling kan därför inte utan vidare ändras. Av detta följer att nämnden måste ha ett journalföringssystem som inte tillåter att uppgifter kan ändras i efterhand. En annan sak är att felaktiga uppgifter självfallet får rättas. Den felaktiga uppgiften skall dock vara fullt läsbar även efter rättelsen.

text: När jag gick igenom de journalanteckningar som hade lånats in från förvaltningen i det tidigare ärendet fanns det inte några löpande journalanteckningar rörande själva utredningsarbetet. Detta föranledde mig att undersöka om bestämmelserna om dokumentation hade åsidosatts. Enligt nämndens remissvar har utredarna dock fört löpande journalanteckningar och enligt nämndens bedömning har dokumentationskravet uppfyllts.

text: Det är självfallet en brist att det inte av akten framgick att det fanns handlingar som hörde till ärendet utöver de som rent faktiskt förvarades i akten hos förvaltningen. Att handlingarna inte ens gavs in till JO med anledning av att jag önskade ta del av personakten rörande BB, visar på påtagliga brister i hanteringen av akten. Enligt remissvaret är det aktuella ärendet det första i vilket förvaltningen har anlitat utomstående utredare och mot den bakgrunden finns det skäl anta att det inträffade utgör ett rent misstag. Jag lämnar därför frågan.

text: Enligt remissvaret har de externa utredarnas anteckningar förts på diskett. När jag hemställde att få ta del av dem erhöll jag en utskrift av vilken framgick att anteckningarna hade förts in i kronologisk ordning i det vanliga journalföringssystemet. De externa utredarnas anteckningar hade blandats med de anteckningar som tidigare förts i systemet av tjänstemännen vid nämndens förvaltning. Av utskriften framgick dock inte att de externa utredarnas journalanteckningar hade förts in i efterhand. Vidare har anteckningarna inte kunnat få sin slutliga, dvs. inte justerbara, form i samband med att de har ”skrivits in på disketten”, utan detta har skett först i samband med att anteckningarna har överförts till förvaltningens journalföringssystem. I det tidigare skedet torde anteckningarna närmast vara att beteckna som minnesanteckningar. Journalanteckningar skall, som tidigare redovisats, föras löpande och även löpande tillföras akten. Eftersom det torde ha varit möjligt att göra tillägg och ändringar i anteckningarna fram till dess att de fördes in i förvaltningens journalföringssystem kan det ifrågasättas om skyldigheten enligt

text: 11 kap. 5 §

text: SoL har varit uppfylld.

text: För det fall förvaltningen i framtiden kommer att anlita utomstående utredare bör rutinerna för journalföring ses över.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälningar mot Kriminalvården, anstalten Kristianstad Centrum, angående användandet av fängsel i samband med en intagens promenad på rastgården m.m.

org: jo

text: Anmälningar

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 20 maj 2008, klagade AA bl.a. på att han varit tvungen att bära handfängsel när han vistades på rastgården för att röka. Vidare ifrågasatte han handläggningen av ett ärende om avskildhetsplacering. Den

type: stycke

text: 5 juni 2008 inkom AA med ytterligare en anmälan i vilken han klagade bl.a. på att anstalten underlåtit att delge honom ett beslut om varning.

text: Utredning

text: Delar av AA:s behandlingsjournal inhämtades. Anmälningarna remitterades därefter till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten, Region Syd, genom regionchefen BB, bl.a. följande.

text: Placering i avskildhet, beslut om varning och förflyttning

text: Under tiden AA var intagen vid anstalten Kristianstad Centrum studerade han vid anstaltens Lärcentrum. En lärare vid Lärcentrum fattade misstankar om att AA skrev andra saker på sin dator under studietiden. Detta har också förts in som en daganteckning i det klientadministrativa systemet den 25 mars 2008. Efter samråd med CC (kriminalvårdsinspektören CC, JO:s anm.) och DD (kriminalvårdsinspektören DD, JO:s anm.) begärde läraren hos IT-enheten på Kriminalvårdens Huvudkontor en kontroll av AA:s hemmamapp och vad han gjort på nätverket. Den 2 april 2008 inkom från IT-enheten s.k. skärmdumpar på sådant som bedömdes inte tillhöra studierna. Av ett dokument som riktade sig till fästmön framgick att ”om du tänker fortsätta hålla dig borta, så kommer jag göra allt som krävs för att komma härifrån och leta upp dig”. Av ett annat dokument framgick att AA ”planerar att rymma från anstalten han sitter på i Kristianstad via fritagning, för att få kontakt med sin fru och son, eftersom dom inte är kontaktbara efter ett bråk”. Av ett dokument framgår att ”vet inte hur länge till jag sitter på denna anstalt, så jag behöver verkligen prata med dig”. Med anledning av detta beslutade CC och DD att de skulle ha ett samtal med AA. CC uppger att samtalet hölls den 4 april 2008 på förmiddagen medan DD vill påminna sig om att samtalet hölls den 3 april 2008. I samtalet medgav AA att det var han som skrivit de dokument som i efterhand framtagits av IT-enheten. AA förklarade att han inte hade för avsikt att rymma utan det berodde på att det blivit slut med fästmön. AA fick återgå till avdelningen och gå på promenad. CC och DD kände att de behövde värdera den uppkomna situationen och samla in eventuellt andra iakttagelser. Från avdelningen där AA var placerad kom information om att han var mycket labil och gjorde ideliga försök att komma i

text: kontakt med fästmön. AA försökte även förmå vårdpersonalen att ringa till fästmöns mobiltelefonnummer men nekades detta. En rapport om förberedelse till fritagning/rymning upprättades den 4 april 2008 klockan 10.51 av DD. Under förmiddagen den 4 april 2008 gick AA på promenad med övriga intagna. Klockan 13.05 meddelar DD beslut om att AA skall placeras i avskildhet jämlikt

text: 50 § lag (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL). Detta sedan CC och DD ånyo diskuterat ärendet och gjort en bedömning av den uppkomna situationen. AA placerades i avskildhet och förhör hölls klockan 16.33 av kriminalvårdare CS och RN. I förhöret medgav AA att han skrivit de aktuella dokumenten i skolans dator med innebörden att han avsåg rymma eller planerade fritagning. AA ämnade skicka detta till sin fästmö för att hon skulle förstå att han kunde göra allt för henne. AA uppgav också att han aldrig planerat vare sig rymning eller fritagning och att han heller inte skickade breven till fästmön eftersom de blivit vänner igen. När AA skrev om rymningen/fritagningen fanns det också en konflikt med en medintagen på våningen. Denna konflikt hade emellertid upphört enligt AA. Anstalten har som rutin att förhörsprotokoll alltid delges den intagne efter det att förhör hållits. Dock finns aktuellt förhörsprotokoll inte sparat på anstalten varför det inte går att utröna om AA delgivits detsamma. Det finns inte heller någon anteckning i det klientadministrativa datasystemet KLAS om att AA delgivits förhörsprotokollet. Efter förhöret placerades AA tillfälligt på anstalten Kristianstad mot bakgrund av misstankarna om förberedelse till rymning eller fritagning. Anstalten Kristianstad har också ett bättre skalskydd. Vidare var AA:s uppträdande sådant att man kände en viss oro för honom. Anstalten Kristianstad har bättre miljö för personer i avskildhet och kan hålla bättre uppsikt över intagna som placerats i avskildhet. Beslut om den tillfälliga placeringen meddelades och delgavs AA den 4 april 2008 och en daganteckning infördes i klientjournalen. DD meddelades den 4 april 2008 klockan 17.04 beslut om varning jämlikt 49 § Kval. Det framgår inte av det klientadministrativa systemet KLAS att AA delgivits detta beslut. Anstalten initierade också begäran om förflyttning av AA till en annan anstalt hos Placeringsenheten.

text: Fängsel under promenad

text: 1 samband med promenader under tiden AA placerats tillfälligt vid anstalten Kristianstad belades AA med handfängsel. DD kan inte påminna sig om att ha kontaktats av anstalten Kristianstad och blivit tillfrågad om hur promenaden skulle genomföras. CC kan heller inte nu i efterhand erinra sig om han blivit tillfrågad. CC tror dock att anstalten Kristianstad har fått ett muntligt besked från anstalten Kristianstad Centrum. DD gjorde en ny säkerhetsbedömning den 7 april 2008 vilken infördes i daganteckningarna i det klientadministrativa systemet dagen därpå. Av denna framgår bland annat att transporter på grund av avvikanderisk skall genomföras av tre kriminalvårdstjänstemän och med handfängsel.

text: Ny anstaltsplacering

text: AA var tillfälligt placerad vid anstalten Kristianstad från den 4 april till den 8 april 2008 då han flyttades tillbaka till anstalten Kristianstad Centrum. Samma dag hävdes beslutet om avskildhet jämlikt 50 § KvaL och AA placerades på anstaltens sjukavdelning i avvaktan på förflyttning. Placeringsenheten beslutade den 8 april 2008 att AA skulle förflyttas till anstalten Mariefred. Placeringsenheten gjorde bedömningen att med hänvisning till vad AA rapporterats för skulle han omplaceras till annan sluten anstalt med högre säkerhets- och kontrollfunktioner. Den 10 april 2008 förflyttades AA från anstalten Kristianstad Centrum till anstalten Mariefred.

text: Först när AA begärde omprövning av beslutet om varning uppmärksammades att han inte delgivits beslutet. Anstalten skickade beslutet om varning den 23 juni 2008 för delgivning till anstalten Hällby dit AA tillfälligt hade placerats från anstalten Mariefred. Vid omprövning den 4 juli 2008 beslutade Kriminalvården region Syd att ändra anstaltens beslut och att AA inte skulle tilldelas en varning. Med hänvisning till att beslutet om varning upphävdes beslutade Placeringsenheten att det inte längre förelåg skäl för placering i anstalt av högre säkerhetsklass. Placeringsenheten beslutade att AA åter skulle placeras vid anstalten Kristianstad Centrum dit han ankom den 11 juli 2008.

text: Kriminalvården region Syds bedömning

text: I förevarande fall hade DD och CC ett samtal med AA med anledning av det underlag som framtagits av IT-enheten. När detta samtal ägde rum har DD och CC olika uppfattning om. I stället för att meddela beslut om avskildhet jämlikt 50 § KvaL omgående inhämtade DD och CC ytterligare information från bland annat avdelningspersonalen. AA fick återgå till avdelningen och deltog i promenaden. En rapport upprättades. Därefter gjordes en sammantagen bedömning av den uppkomna situationen och beslut om avskildhet jämlikt 50 § KvaL meddelades och verkställdes på eftermiddagen den 4 april 2008. Frågan om när AA skulle avskildhetsplaceras är en bedömningsfråga. Så här i efterhand skulle AA kanske ha placerats i avskildhet omgående efter samtalet eller senast efter det att rapport upprättats beroende på hur man värderade situationen. Det måste dock finnas ett utrymme för att det kan ta tid att få en helhetsbild och komma fram till en bedömning av situationen. Beslut om avskildhet kan således meddelas och verkställas senare så länge grunden för ett avskildhetsbeslut kvarstår. Kriminalvården region Syd finner således inga skäl till att rikta någon kritik beträffande själva beslutet om avskildhet. Mera allvarligt är däremot att anstalten inte kan visa att förhörsprotokollet delgivits AA. Således har beslutet om varning den 4 april 2008 uppenbarligen meddelats utan att förhörsprotokollet delgivits AA. Vidare skulle anstalten ha hävt avskildhetsbeslutet jämlikt 50 § KvaL efter förhöret eftersom anstalten inte gjort gällande att det fanns något mer att utreda i ärendet. Grunden för avskildhetsbeslut jämlikt 50 § KvaL, hade således upphört och avskildhetsbeslut enligt annan paragraf skulle ha meddelats. Något beslut om upphävande av avskildhetsbeslutet jämlikt 50 § KvaL, finns inte registrerat i det klientadministrativa systemet KLAS. Anstalten har inte heller tillsett att AA delgavs beslutet om varning vilket fördröjt hans möjligheter att begära omprövning av beslutet. Detta kunde ske långt senare sedan det uppmärksammats vid anstalten Hällby. De icke delgivna dokumenten har i sin tur utgjort en del av underlaget för Placeringsenhetens beslut om förflyttning till annan sluten anstalt med högre säkerhets- och kontrollåtgärder. Anstalten skall se över sina rutiner för delgivning av beslut, beslut om upphävande av avskildhetsbeslut samt bevarande av handlingar på anstalten. Det går inte att utreda vem som meddelat beslut om att AA under promenaden den 5 - 7 april 2008 skulle beläggas med handfängsel och något skriftligt beslut har heller inte utfärdats. De aktuella promenaderna har AA genomfört belagd med handfängsel. Av 42 § st. 2 KvaL framgår att om det är nödvändigt av säkerhetsskäl får den intagne beläggas med fängsel vid förflyttning inom anstalten samt vid transport eller annan vistelse utanför anstalten. Det framgår av 23 § st. 2 KvaL, att visar sig andra medel otillräckliga för att betvinga våldsamt uppträdande av en intagen får han hållas belagd med fängsel om det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till hans egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa. Något av de i lagrummen angivna situationerna har enligt Kriminalvården region Syds mening inte förelegat. Det har därför saknats laglig grund för åtgärden att AA skulle beläggas med fängsel under promenaderna. För detta kan anstalten inte undgå allvarlig kritik.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Placeringen av AA i avskildhet En intagen har enligt

text: 17 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) normalt rätt till gemenskap under den tid då han eller hon är skyldig att ha sysselsättning. En intagens rätt till gemenskap får dock inskränkas bl.a. med stöd av bestämmelserna i

text: 50 § samma lag

text: . Av bestämmelsen följer att en intagen tillfälligt får hållas avskild från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med en utredning av frågor om bl.a. varning inte ska äventyras.

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följd de regler som gäller för förfarandet. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak.

text: Genom utredningen har framkommit att Kriminalvården den 4 april 2008 beslutade att placera AA i avskildhet med stöd av 50 § kriminalvårdslagen. Senare samma dag höll Kriminalvården ett förhör med AA och meddelade omedelbart därefter ett beslut om varning.

text: I och med att anstalten meddelade beslutet om varning var utredningen slutförd. Det förelåg därför inte längre någon grund för att hålla AA avskild med stöd av 50 § kriminalvårdslagen. Som Kriminalvården har anfört borde beslutet om avskildhet därför ha upphävts. Trots detta bestod placeringen i avskildhet fram till den 8 april 2008. Av remissvaret framgår att det verkliga skälet till att AA även efter den 4 april 2008 var placerad i avskildhet var att anstalten ansåg att det förelåg risk för att han skulle avvika, dvs. säkerhetsskäl. Denna uppfattning har emellertid inte dokumenterats genom ett formellt beslut.

text: Avskildhetsplaceringen har alltså pågått i avsaknad av ett beslut som korrekt avspeglar de omständigheter som föranlett åtgärden. Sådana felaktigheter innebär allvarliga risker för rättsäkerheten. Jag är mycket kritisk till det inträffade. Delgivning Enligt

text: 21 § förvaltningslagen (1986:223)

text: ska en sökande, klagande eller annan part underrättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Beslut ska normalt tillhandahållas så snart som möjligt (se 7 § förordningen [2003:234] om tiden för tillhandahållande av domar och beslut).

text: Beslutet den 4 april 2008 om varning skickades för delgivning med AA till anstalten Hällby först den 23 juni 2008. Det faktiska tillhandahållandet av beslutet dröjde således mer än två månader. En sådan tidsutdräkt är oacceptabel. I ärenden som rör misskötsamhet av intagna är det särskilt viktigt med ett snabbt tillhandahållande av beslutet, eftersom den intagne kan ha ett stort intresse av en skyndsam överprövning.

text: Anstalten förtjänar allvarlig kritik för det inträffade. Jag förutsätter att Kriminalvården informerar berörd personal om det skyndsamhetskrav som gäller för tillhandahållande av beslut samt vidtar nödvändiga åtgärder för att undvika en upprepning av det inträffade.

text: Såvitt framkommit beslutade Kriminalvården om varning utan att AA dessförinnan hade fått ta del av det förhörsprotokoll som låg till grund för beslutet. Kriminalvården förtjänar kritik även för detta. Fängsel Enligt 13 § andra stycket KvaL har en intagen rätt att dagligen vistas utomhus minst en timme om det inte föreligger synnerliga skäl mot det.

text: Enligt 23 § andra stycket KvaL, får fängsel användas om andra medel visar sig otillräckliga för att betvinga våldsamt uppträdande av en intagen, om det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till hans egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa.

text: Fängsel kan därutöver, med stöd av 42 § KvaL, användas av säkerhetsskäl. Vid tillkomsten av kriminalvårdslagen kunde fängsel med stöd av 42 § användas endast vid transport av intagen. För att undvika tolkningsproblem i fråga om vad som avses med ”vid transport” ändrades bestämmelsen och fängsel kunde därefter användas inte endast vid transport utan också annars under vistelse utom anstalten (

text: prop. 1981/82:141 s. 47

text: ). Numera får fängsel användas även vid förflyttning inom en anstalt, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Av förarbetena framgår bl.a. att en intagen i sällsynta fall kan vara så rymningsbenägen att särskilda åtgärder måste vidtas t.ex. när en intagen som är placerad i enskildhet eller på specialavdelning ska förflyttas inom anstalten. Det framhölls dock att den omständigheten att en intagen är placerad i enskildhet eller på specialavdelning inte i sig är ett tillräckligt skäl för att använda fängsel vid förflyttning, utan en bedömning av om det är nödvändigt måste alltid göras i det enskilda fallet (

text: prop. 1994/95:124 s 37

text: I Kriminalvårdsstyrelsens Handbok om säkerhet och ordningsfrågor (säkerhetshandboken) finns det anvisningar om när och på vilket sätt olika typer av fängsel bör användas. Av dessa framgår bl.a. att ett beslut om fängsel ska vara skriftligt och delges den intagne. Skälet till åtgärden ska framgå av beslutet.

text: Genom utredningen har framkommit att AA under sin vistelse i anstalten Kristianstad var tvungen att bära handfängsel under sina promenader. Utredningen har inte kunnat klarlägga vem som beslutade att AA skulle förses med fängsel. Det är däremot klarlagt att det inte hade meddelats något skriftligt beslut i frågan, trots att så ska ske. Det är även oklart på vilken grund som AA belades med fängsel. Jag delar Kriminalvårdens uppfattning att någon sådan situation som avses i 23 eller 42 §§ kriminalvårdslagen inte har förelegat. Beslutet har därför saknat lagligt stöd och anstalten förtjänar allvarlig kritik.

text: Sammanfattningsvis har i AA:s ärenden förekommit oacceptabla brister i handläggningen.

text: Övrigt Det som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Jan Pennlöv

title: Kritik mot Svea hovrätt för att den beslutat att inte meddela prövningstillstånd i ett mål utan att vidta någon åtgärd för att utreda om klagandens påstående om fel som begåtts under handläggningen vid tingsrätten var riktigt

sammanfattning: Under en huvudförhandling vid Gotlands tingsrätt vitsordade eller medgav den tilltalade målsägandens skadeståndsanspråk. Rättens ordförande fick uppfattningen att den tilltalade inte hade förstått innebörden av vitsordandet eller medgivandet. Genom s.k. processledning såg hon till att yrkandet om skadestånd bestreds och att frågan om skadeståndets storlek överlämnades till rätten. Målsäganden tillerkändes därefter ett lägre skadestånd än det som den tilltalade inledningsvis hade medgett eller vitsordat. Även om det enligt min uppfattning finns en del som talar för att den tilltalade förstod vad ett medgivande eller ett vitsordande innebar anser jag mig inte ha tillräckligt underlag för att kritisera tingsrätten för det inträffade. Målsäganden överklagade tingsrättens dom såvitt avsåg frågan om skadestånd och uppgav bl.a. att tingsrätten, trots att den tilltalade hade medgett hennes skadeståndsyrkande, hade tillerkänt henne ett lägre skadestånd. Svea hovrätt beslutade, utan att vidta någon åtgärd för att kontrollera riktigheten i målsägandens påstående, att inte meddela prövningstillstånd. Jag är kritisk till hovrättens handläggning.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan som kom in till JO den 10 maj 2010 klagomål mot Gotlands tingsrätt och Svea hovrätt och uppgav sammanfattningsvis följande. Hon var målsägande i ett mål vid tingsrätten angående sexuellt ofredande och hade yrkat skadestånd för kränkning med 10 000 kr. Sedan åklagaren framställt hennes skadeståndsanspråk tillfrågades den tilltalade, BB, om han var villig att betala et beloppet. Han upplystes också om att ett medgivande innebar att han skulle förpliktas att betala beloppet oavsett vilken bedömning rätten gjorde i skuldfrågan. BB svarade ”ja”, varvid frågan upprepades och BB åter svarade ”ja”. Han tillfrågades därefter om han förstått innebörden av frågan och svarade ”ja”. Ordföranden frågade en tredje gång om BB gick med på att betala 10 000 kr i skadestånd oavsett utgången i skuldfrågan och BB svarade fortfarande ”ja”.

text: Innan huvudförhandlingen avslutades upprepades frågan om BB gick med på att betala skadeståndet ytterligare två gånger och besvarades båda gångerna med ”ja”. Det framgick, enligt AA, att BB förstod vad ett medgivande innebar. Trots detta uppgav rättens ordförande att frågan om skadeståndets storlek fick anses överlämnad till rättens bedömning. Rätten tillerkände henne sedan 5 000 kr i skadestånd och AA menade att det var fel av tingsrätten att lägga sig i hur BB ville ersätta henne. Domen meddelades den 26 november 2008.

text: AA överklagade tingsrättens dom i skadeståndsdelen till Svea hovrätt och anförde som grund för överklagandet att BB hade medgett hennes yrkande. I överklagandet redovisades i huvudsak de omständigheter som ovan angetts och det anmärktes bl.a. att noteringen i domen om att BB bestritt yrkandet var felaktig. Hovrätten beslutade den 8 januari 2009 att inte meddela prövningstillstånd. Innan AA hann överklaga hovrättens beslut fick hon ett brev från BB i vilket han bl.a. uppgav att han kunde betala 10 000 kr så skulle hon slippa överklaga hovrättens beslut.

text: Utredningen

text: Dom och anteckningar vid huvudförhandlingen i tingsrättens mål B 945-08 samt dagboksblad i hovrättens mål T 10378-08 begärdes in och granskades. Det framkom att det i tingsrättens dom antecknats att ”BB har bestritt skadeståndsyrkandet” och att hovrätten syntes ha avgjort frågan om prövningstillstånd utan att den dessförinnan kommunicerat AA:s överklagande eller på annat sätt försökt utreda om hennes påståenden om hur skadeståndsfrågan hade hanterats vid tingsrätten var riktigt.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar, innefattande en redogörelse från rättens ordförande, och yttrande över handläggningen av AA:s skadeståndsanspråk under huvudförhandlingen och domen i det aktuella målet.

text: Ärendet remitterades också till hovrätten för upplysningar och yttrande över handläggningen av målet där.

text: Tingsrätten (lagmannen CC) kom in med ett yttrande, till vilket hade fogats upplysningar från rättens ordförande, dåvarande tingsfiskalen DD.

text: DD Vid huvudförhandlingen yrkade AA genom åklagaren skadestånd med 10 000 kr. Jag frågade BB om hans inställning till yrkandet. Eftersom BB inte hade försvarare utgår jag från att jag försökte uttrycka mig lättfattligt och undvek eller förklarade ord som ”medgivande” och ”vitsordande”. Jag vet att BB i någon bemärkelse godtog det yrkade beloppet. Idag kan jag dock inte dra mig till minnes om det rörde sig om ett ovillkorat medgivande av yrkandet, ett medgivande för det fall att han skulle dömas för gärningen eller ett vitsordande av beloppets skälighet för det fall att tingsrätten skulle finna att skadeståndsskyldighet förelåg. I den utskrift av minnesanteckningar som AA har gett in till Riksdagens ombudsmän anges att jag flera gånger ska ha frågat BB om han var villig att betala beloppet. Det kan säkert vara så att jag med mer omsorg än vanligt försökte förvissa mig om att BB förstod innebörden av sin processhandling, något som ligger nära till hands med tanke på att han vitsordat/medgett ett högt belopp i förhållande till praxis och inte förefaller ha avgett någon klar inställning till gärningspåståendet (vilket i så fall borde ha framgått av domen). Jag har dock svårt att tänka mig att eventuella

text: kontrollfrågor skulle ha bestått av rena upprepningar av min först ställda fråga. (I sammanhanget vill jag nämna att citaten i AA:s minnesanteckningar inte kan vara ordagranna; jag vet med säkerhet att jag aldrig har tilltalat parter med enbart efternamn eller använt ett pronomen i tredje person som tilltalsord.) Jag är helt säker på att diskussionen i det här skedet av förhandlingen inte utmynnade i att skadeståndsfrågan skulle överlämnas till rättens prövning. Däremot väckte jag på nytt frågan om BB:s inställning till skadeståndsyrkandet efter det att han hade hörts över åtalet. Skälet till detta var att han under förhöret hade haft svårt att förstå tämligen okomplicerade frågor. Jag kan inte erinra mig ordväxlingen i detalj, men jag minns den som förvirrad. Min bestämda slutsats var att BB inte hade förstått innebörden i sitt vitsordande/medgivande. Genom processledning – sannolikt i form av en rak fråga som BB besvarade jakande – såg jag därför till att skadeståndsfrågan kom under rättens prövning. Det framgår också av anteckningen i domen om att BB bestritt skadeståndsyrkandet. Rätten hade alltså att materiellt pröva skadeståndsyrkandet. Vid sin prövning fann rätten att han skulle betala skadestånd till AA med 5 000 kr.

text: CC

text: Jag har ingen egen kännedom om det aktuella målet och dess handläggning utöver vad jag nu tagit till mig genom domen och DD:s yttrande. Mitt intryck kan då inte bli annat än att DD har handlagt målet och agerat under huvudförhandlingen på ett föredömligt sätt och med, för henne, sedvanlig noggrannhet och omsorg om alla parter. Jag vill dessutom framhålla att det ses som en grundläggande processuell princip att parts processhandlingar, in dubio, tolkas till partens förmån. Är det oklart om ett visst yrkande är medgett eller bestritt (vilket det i och för sig helst inte ska vara) ska det behandlas som bestritt, dvs. så som har skett i det aktuella fallet.

text: Svea hovrätt (hovrättspresidenten EE) kom in med ett yttrande, till vilket hade fogats upplysningar från hovrättslagmannen FF.

text: FF

text: För avgörande av frågor om prövningstillstånd kan det vara av betydelse bl.a. att utreda påståenden i överklagandet om ifrågasatta handläggningsfel m.m. vid tingsrätten. Sådana påståenden kan föranleda att överklagandet kommuniceras med motparten, att yttrande inhämtas från tingsrätten eller att någon annan åtgärd vidtas. Att hovrätten på det sättet införskaffar ytterligare underlag inför bedömningen av frågan om prövningstillstånd är inte ovanligt och måste naturligtvis ske om det erfordras för ett korrekt ställningstagande i PT-frågan. I förevarande fall har sitsen tagit ställning i PT-frågan utan sådan utredning och alltså gjort bedömningen att frågan om prövningstillstånd kunde avgöras på befintligt underlag. Såvitt framgår av VERA har beslutet inte överklagats utan vunnit laga kraft. Vad som anförts i anmälan ger inte anledning till något ytterligare yttrande från min sida.

text: EE

text: Beträffande handläggningen av målet hänvisas till bifogade yttrande från hovrättslagmannen FF, som deltog i målets avgörande. Som framgår av det bilagda yttrandet kan det vid påståenden i överklagandet om ifrågasatta handläggningsfel m.m. vid tingsrätten inte sällan finnas anledning att kommunicera överklagandet med motparten eller inhämta yttrande från tings rätten. Den sammansättning som avgjorde målet gjorde bedömningen att detta inte behövdes i nu aktuellt fall. Jag finner inte anledning att göra någon egen bedömning av den frågan.

text: AA yttrade sig och uppgav bl.a. att hon vidhöll att BB utan tvekan hade förstått innebörden av sitt medgivande och att han också, efter det att hovrätten hade beslutat att inte meddela prövningstillstånd, hade betalat henne 10 000 kr.

text: Bedömning

text: Handläggningen vid tingsrätten Jag kan till att börja med konstatera att det får anses utrett att BB under huvudförhandlingen flera gånger antingen medgav eller vitsordade AA:s genom åklagaren framställda yrkande om skadestånd. AA och DD har emellertid redovisat skilda uppfattningar angående om BB också förstod innebörden av sitt medgivande eller sitt vitsordande.

text: Det är naturligtvis svårt för mig att ha någon välgrundad åsikt om hur BB borde ha uppfattats. Det förhållandet att han, efter det att tingsrätten förpliktat honom att betala 5 000 kr och hovrätten inte meddelat prövningstillstånd ändå betalat AA 10 000 kr, kan i och för sig anses tala för att han redan vid huvudförhandlingen vid tingsrätten var beredd att betala det beloppet. Jag vill också nämna att jag generellt har svårt att inse att det inte skulle gå att förklara för en part vad det innebär att medge ett yrkande eller att vitsorda ett belopp och vill även betona att enbart det förhållandet att en part medger ett yrkande om skadestånd som i förhållande till praxis kan anses något högt eller vitsordar ett sådant belopp, inte kan tas till intäkt för att parten i fråga inte förstår vad han eller hon gör.

text: Jag noterar att DD uppgett att hon med mer omsorg än vanligt försökte förvissa sig om att BB förstod innebörden av sin processhandling, men att hon trots detta stannade för slutsatsen att BB inte hade förstått det hon försökte förklara för honom. Även om det vid en granskning i efterhand, enligt min uppfattning, finns en del som talar för att BB faktiskt förstod vad ett medgivande eller ett vitsordande innebar, anser jag mig inte ha tillräckligt underlag för att kritisera DD för den bedömning hon gjorde. Med den bedömningen var det självfallet, som tingsrätten påpekat, rätt av henne att behandla yrkandet som bestritt.

text: Handläggningen i hovrätten Det har framgått att AA i sitt överklagande av tingsrättens dom uppgav att tingsrätten felaktigt angett att den tilltalade hade bestritt ett yrkande. I överklagandet fanns också en relativt detaljerad redogörelse för vad som förevarit vid huvudförhandlingen vid tingsrätten, bl.a. angavs att den tilltalade vid upprepade tillfällen hade medgett att betala det yrkade skadeståndsbeloppet. Hovrätten beslutade, utan att dessförinnan ha vidtagit någon åtgärd i syfte att utreda om AA:s uppgifter var riktiga, att inte meddela prövningstillstånd.

text: Prövningstillstånd ska meddelas bl.a. om det finns anledning att betvivla riktigheten av det slut som tingsrätten har kommit till, se

text: 49 kap. 14 § 1 rättegångsbalken

text: . Det kan inte råda något tvivel om att det, för det fall att AA:s uppgift om att BB hade medgett hennes skadeståndsanspråk var riktig, fanns anledning att betvivla riktigheten av tingsrättens slut i frågan om skadestånd. I det aktuella fallet anser jag därför att det borde ha varit en självklarhet för hovrätten – och således inte en bedömningsfråga i vilken olika uppfattningar kan godtas – att vidta någon handläggningsåtgärd, exempelvis kommunicering med motparten eller inhämtande av yttrande från tingsrätten, i syfte att komplettera sitt beslutsunderlag inför

text: ställningstagandet till om prövningstillstånd skulle meddelas eller inte. Hovrätten förtjänar kritik för att så inte skedde. Vad som i övrigt kommit fram i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Barn/ungdom
Förhandling/ sammanträde
Ombud/biträde/försvarare

title: Nämnden för arbete och välfärd i Karlshamns kommun får kritik för att ett offentligt biträde inte fick närvara vid ett sammanträde

sammanfattning: En advokat förordnades som offentligt biträde för en vårdnadshavare i ärenden om hennes barn. När utredningarna om barnen var klara gjorde handläggarna bedömningen att nämnden inte skulle ansöka om vård med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, för två av döttrarna. Nämnden behandlade flickornas ärenden vid ett sammanträde. Det har kommit fram att nämnden var av uppfattningen att advokaten vid tidpunkten för nämndens sammanträde inte längre var offentligt biträde för vårdnadshavaren i ärendena och att han därför inte utan vidare hade rätt att vara med när flickornas utredningar skulle behandlas. Advokaten deltog inte vid den delen av sammanträdet. I mål och ärenden om beredande av vård med stöd av LVU ska ett offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser samt för hans eller hennes vårdnadshavare, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (39 § LVU). En enskild har under vissa förutsättningar rätt till företräde inför nämnden (11 kap. 9 § socialtjänstlagen). Det innebär att han eller hon har rätt att delta vid nämndens sammanträde och där biträdas av ett offentligt biträde eller ombud. I det aktuella fallet hade vårdnadshavaren rätt till företräde inför nämnden i flickornas ärenden. JO konstaterar att advokaten fortfarande var förordnad som offentligt biträde för henne vid tidpunkten för nämndens sammanträde och att han i den egenskapen hade full rätt att bistå henne. Någon grund för att inte tillåta advokaten att närvara vid sammanträdet därför att nämnden eventuellt inte skulle ansöka om vård enligt LVU i fråga om flickorna fanns alltså inte. JO kritiserar nämnden för hanteringen.

text: Bakgrund

text: AA och BB har tillsammans barnen CC och DD. Tillsammans med EE har AA även barnen FF och GG.

text: I början av 2019 bedrev nämnden utredningar om barnen. Förvaltningsrätten i Växjö förordnade advokaten HH som offentligt biträde för AA, dels i ett ärende om CC och DD (mål nr 1326-19), dels i ett ärende om FF och GG (mål nr 1327- 19).

text: När utredningarna var klara bedömde handläggarna att nämnden skulle ansöka om att CC och DD skulle vårdas med stöd av lagen (

text: ) med särskilda

text: bestämmelser om vård av unga, LVU. I fråga om FF och GG ansåg handläggarna att det inte skulle göras någon ansökan om tvångsvård.

text: Barnens ärenden behandlades vid nämndens sammanträde den 11 april 2019.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade HH på ordföranden i Nämnden för arbete och välfärd i Karlshamns kommun. HH var missnöjd med att han inte fick företräda AA vid sammanträdet när nämnden skulle fatta beslut om FF och GG.

text: Utredning

text: JO begärde att Nämnden för arbete och välfärd i Karlshamns kommun skulle yttra sig över det HH uppgett i sin anmälan.

text: Nämnden anförde i ett remissvar bl.a. följande:

text: HH har i sin anmälan till JO anfört att AA skulle närvara vid nämnden för arbete och välfärds sammanträde den 11 april kl. 15.00, och hade begärt företräde inför nämnden. Det följer av

text: 11 kap. 9 § socialtjänstlagen

text: att den person som socialnämnden är skyldig att kommunicera utredningsmaterialet med enligt

text: 17 § förvaltningslagen

text: har rätt att få företräde inför nämnden, om det inte finns särskilda skäl som talar emot det. Vidare känner nämnden till att den enskilde vid företräde inför nämnden har rätt att ha med sig ett ombud eller biträde, samt att den enskilde också kan välja att ha med sig en stödperson. I det aktuella fallet har AA omfattats av bestämmelsen och fått företräde inför nämnden i enlighet med sitt önskemål. De två ärendena som HH:s anmälan avser rör AA som är vårdnadshavare till fyra barn. Det ena ärendet rör två av AA:s barn, CC och DD, och det andra ärendet rör FF och GG. Det är två olika fäder till barnen som är parter i ärendena. Som HH har framfört i sin anmälan hade nämnden inledningsvis för avsikt att ansöka om vård enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) för alla fyra barn, men ändrade sig innan mötet till att endast ansöka om LVU för två av barnen, CC och DD. Slutliga ärenden som varit utsända till nämnden har därmed varit två ansökningar om vård enligt LVU och två SoL-placeringar. HH var ursprungligen förordnad till offentligt biträde för samtliga fyra barn. När det beslöts att utredningen för två av barnen ej skulle avslutas med förslag om vård enligt LVU informerades förvaltningsrätten om det och att det därför inte fanns behov av offentligt biträde i de ärendena. Det åligger förvaltningsrätten att i sin tur underrätta biträdet. Vid tiden för sammanträdet var HH alltså förordnad till offentligt biträde för modern avseende de två av barnen som omfattades av ansökan om vård enligt LVU. AA anlände till mötet tillsammans med fadern till CC och DD, men även med fadern till FF och GG samt med advokat HH. Eftersom HH var utsedd till ombud för barnen som var aktuella för LVU framförde nämnden att han inte behövde närvara när de skulle gå vidare till ärendet som inte längre rörde LVU-vård. Även den fader som inte är vårdnadshavare till barnen ombads lämna rummet när de gick över till det ärende där denne inte var part. Nämndens uppfattning var att AA inte behövde något företräde inför nämnden i det ärendet när det inte längre var aktuellt att ansöka om LVU-vård i ärendet. Eftersom ombudets uppdrag var att företräda modern i ärendet gällande LVU så ställde nämnden frågan till AA om hon önskade ha någon som företrädde henne. På frågan om hon behövde ha ett ombud svarade AA "det spelar ingen roll", varpå nämndens ordförande frågade "behöver du ha honom kvar? " och syftade på HH. AA svarade "nej" på frågan.

text: Ordförande bad därefter advokat HH att lämna sammanträdet. När HH hade lämnat rummet klargjorde ordförande för AA vad det innebar och frågade AA ytterligare en gång om de var överens. AA svarade då "ja". Det som framförs i anmälan, att AA ska ha sagt "ja" till att HH ska vara hennes ombud stämmer således inte. Tvärtom har AA tydligt klargjort för nämnden att hon ansett att hon inte behövde ha ett ombud på sammanträdet. Mot bakgrund härav anser nämnden för arbete och välfärd att ärendet har hanterats korrekt och i enlighet med gällande lagstiftning. HH kommenterade remissvaret.

text: JO tog del av Förvaltningsrätten i Växjös beslut den 2 maj 2019 i mål nr 1327- 19.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Företräde inför nämnden En enskild har under vissa förutsättningar rätt till företräde inför nämnden (

text: 11 kap. 9 § socialtjänstlagen

text: [2001:453], SoL). Det innebär att han eller hon ska få möjlighet att lämna synpunkter direkt till nämndens ledamöter eller till den som ska fatta beslut i ärendet för nämndens räkning.

text: Den enskilde har vid nämndens sammanträde rätt att biträdas av ett offentligt biträde eller ombud. Att den enskilde har rätt att delta och yttra sig vid sammanträdet innebär inte att han eller hon får vara närvarande när nämnden diskuterar ärendet. Offentligt biträde I LVU finns bestämmelser om tvångsvård av barn och unga. I mål och ärenden om beredande av sådan vård ska ett offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser samt för hans eller hennes vårdnadshavare, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (

text: 39 §

text: LVU). I ärenden hos en socialnämnd förordnas offentligt biträde av förvaltningsrätten.

text: Gemensamma bestämmelser om mål eller ärenden där offentligt biträde kan förordnas finns i lagen (

text: ) om offentligt biträde. Av

text: 5 §

text: framgår att bestämmelserna i

text: 29 §§

text: rättshjälpslagen (1996:1619)

text: om förordnande och byte av rättshjälpsbiträde och om ersättning till rättshjälpsbiträde ska tillämpas i fråga om offentligt biträde.

text: Ett förordnande om offentligt biträde i ett ärende hos socialnämnden upphör om domstolen entledigar biträdet enligt

text: 26 § rättshjälpslagen

text: eller utan särskilt beslut när domstolens slutliga avgörande i målet vinner laga kraft.

text: Bedömning

text: AA hade med stöd av

text: 11 kap. 9 §

text: SoL rätt att få företräde inför nämnden och föra fram eventuella synpunkter till nämnden när den behandlade barnens ärenden vid sammanträdet.

text: Exakt vad som sades vid sammanträdet om HH:s närvaro när nämnden skulle behandla FF:s och GG:s ärenden är inte helt klarlagt. Utredningen ger dock vid handen att nämnden ansåg att HH inte längre var offentligt biträde för AA och att han därför inte utan vidare hade rätt att vara med vid sammanträdet när flickornas utredningar skulle behandlas. HH närvarade inte vid den delen av sammanträdet.

text: Förvaltningsrätten förordnade HH till offentligt biträde för AA i flickornas ärenden den 28 mars 2019. Av utredningen framgår att nämnden två dagar före sammanträdet underrättade förvaltningsrätten om att det inte längre fanns behov av offentligt biträde i ärendena. Grunden för det beskedet var att utredarna hade kommit fram till att nämnden inte borde ansöka om att flickorna skulle vårdas med stöd av LVU. Den vård som FF och GG behövde skulle i stället kunna tillgodoses genom en placering av flickorna på frivillig grund med stöd av bestämmelserna i SoL.

text: Om nämnden inte skulle ansöka om vård med stöd av LVU utan besluta om insatser med stöd av SoL torde AA inte längre ha haft behov av biträde. Hur nämnden skulle ställa sig till utredarnas förslag om att inte ansöka om vård skulle dock behandlas vid det aktuella sammanträdet. Det var egentligen först då som det skulle finnas ett formellt ställningstagande från nämndens sida till frågan om vård enligt LVU.

text: Av utredningen i ärendet framgår att förvaltningsrätten skrev av målet om förordnanden av offentliga biträden från vidare handläggning den 2 maj 2019. Vid tidpunkten för sammanträdet var alltså HH fortfarande offentligt biträde för AA och hade i den egenskapen full rätt att bistå henne. Någon grund för att inte tillåta HH att närvara vid sammanträdet därför att nämnden eventuellt inte skulle ansöka om vård enligt LVU i fråga om FF och GG fanns alltså inte. Det är förvånande att nämnden ens tog upp saken vid sammanträdet. Om nämnden uttalar sig om huruvida den enskilde behöver företrädas av ett offentligt biträde eller inte finns det givetvis en uppenbar risk att den enskilde avsäger sig den rätten för att vara nämnden till lags. Nämnden förtjänar kritik för hanteringen.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Förhandling/ sammanträde
Häkte
Ombud/biträde/försvarare

title: Anmälan mot Kriminalvården angående möjligheten för en frihetsberövad att i samband med en häktningsförhandling få tala i enrum med sin offentlige försvarare

sammanfattning: Den som är frihetsberövad har en laglig rätt att träffa och samtala med sin försvarare i enrum. I beslutet understryker JO att det är angeläget att den frihetsberövade ges en sådan möjlighet i praktiken och det även i samband med en häktningsförhandling. Det bör därför krävas särskilda skäl för att inte tillmötesgå en begäran om samtal i enrum. Enligt JO är det ett godtagbart skäl att säkerheten i så fall faktiskt äventyras.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 31 mars 2021 framförde AA, genom det uppgivna ombudet advokaten BB, klagomål mot Kriminalvårdens nationella transportenhet (NTE) och en tjänsteman där. AA anförde i huvudsak följande.

text: Den 4 mars 2021 var han i egenskap av misstänkt närvarande vid en häktningsförhandling i Södertörns tingsrätt. Han deltog via videolänk från häktet Huddinge tillsammans med sin offentlige försvarare BB. I videolänksrummet befann sig även personal från NTE. Under tingsrättens enskilda övervägande bad såväl han som försvararen vid upprepade tillfällen personalen att avlägsna sig från videolänksrummet så att de skulle kunna tala i enrum. Transportledaren vägrade att göra det utan att ge några skäl, i stället sade han att de kunde samtala inför honom.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, rättsenheten vid huvudkontoret, genom chefen för sektionen för verksjuridik, bl.a. följande:

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från NTE. Av uppgifterna framgår sammanfattningsvis följande.

text: Personal från NTE ansvarade för den intagne i samband med närvaro vid domstolsförhandling via videolänk från häktet Huddinge. Det är riktigt att försvararen i en paus, under vilken domstolen överlade sitt beslut, begärde att få samtala med sin klient i enrum. Det är även riktigt att begäran nekades. Anledningen till detta var att transportpersonalen av säkerhetsskäl inte tilläts lämna videorummet utan att tillkalla häktespersonal som kunde bistå vid utsläpp från videorummet. Detta berodde i sin tur på att verksamhet pågick utanför videorummet och att andra klienter vistades där. Eftersom förhandlingen väntades ropas på inom kort bedömdes att det inte fanns tillräckligt med tid för att kunna tillmötesgå begäran på ett sätt som var acceptabelt ur säkerhetssynpunkt. Enligt uppgift från transportledaren försökte denne och ytterligare en personal förklara detta för försvararen och den intagne. En incidentrapport upprättades med anledning av det inträffade eftersom stämningen blev uppretad med anledning av att begäran nekades. Försvararen hade däremot möjlighet att samtala med sin klient före eller efter förhandlingen och informerades efter förhandlingen om häktets regler och om bokning av rum för advokatbesök.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 3 kap. 1 § andra stycket häkteslagen (2010:611)

text: och

text: 21 kap. 9 § första stycket första meningen rättegångsbalken

text: framgår att den som är häktad har rätt att träffa sin försvarare. Av den senare bestämmelsens andra stycke framgår att om den misstänkte har rätt att träffa sin försvarare ska det få ske i enrum. – – –

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Den som är häktad har en lagstadgad rätt att träffa sin försvarare i enrum. Denna rätt är dock inte ovillkorlig på så sätt att försvararen, närhelst denne påkallar det, genast kan få meddela sig med sin klient i enrum. Om denna rätt görs gällande i direkt anslutning till en domstolsförhandling behöver flera aspekter beaktas, bl.a. de säkerhetsmässiga. Kriminalvårdens personal bör naturligtvis, när det bedöms lämpligt och omständigheterna medger det, medverka till att enskilda samtal kan genomföras mellan klienter och deras försvarare även i en sådan situation. I förevarande fall kunde emellertid begäran om enskilt samtal inte tillmötesgås eftersom det inte bedömdes lämpligt ur säkerhetssynpunkt. Av transportledarens uppgifter framgår att försvararen efter förhandlingen informerades om häktets regler och om bokning av rum för advokatbesök. Kriminalvårdens bedömning är att det av utredningen inte har framkommit någonting som tyder på att Kriminalvårdens personal har agerat felaktigt i samband med att den aktuella begäran nekades.

text: I en kommentar till remissvaret anförde AA bl.a. följande. Det pågick ingen aktivitet utanför videolänksrummet och det fanns inte några andra klienter där. Säkerheten utgjorde därför inte skäl att avslå hans begäran om att få tala i enrum med den offentlige försvararen. Transportledaren hänvisade inte heller till säkerhetsskäl när denne vägrade lämna rummet. Påståendet om att det inte fanns tillräckligt med tid för att tillmötesgå begäran på ett sätt som var acceptabelt ur ett säkerhetsperspektiv stämmer inte; det fanns gott om tid att tillkalla häktespersonal för att lösa den uppkomna situationen. När han efter förhandlingen påtalade det inträffade för den personalen förstod de inte varför begäran inte hade tillmötesgåtts och tillhandahöll omgående ett rum för detta.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för de bestämmelser som har betydelse i ärendet. Det finns anledning att tillägga att rätten för den enskilde att i enlighet med

text: 21 kap. 9 § andra stycket rättegångsbalken

text: få träffa sin försvarare i enrum förstås också omfattar en rätt att få samtala med försvararen på detta sätt (se

text: prop. 2015/16:187 s. 17

text: Som Kriminalvården har anfört innebär den misstänktes rätt att träffa sin försvarare i enrum inte en ovillkorlig rätt att, närhelst han eller hon begär det, genast få prata med försvararen under sådana former. Påkallar försvararen att få samtala med klienten omedelbart före ett förhör eller under ett pågående förhör, beror det på omständigheterna i varje särskilt fall om detta ska tillåtas eller inte. JO har dock tidigare understrukit att det med hänsyn till angelägenheten av att en misstänkt i samband med ett polisförhör får tillfälle att enskilt rådgöra med sin försvarare bör krävas särskilda skäl för att det inte ska tillåtas (se JO 1960 s. 70). Detsamma bör enligt min mening gälla när en försvarare begär att få samtala med sin klient i samband med en häktningsförhandling, och det oavsett om den äger rum med parterna på plats i domstolens lokaler eller den frihetsberövade och hans försvarare närvarar via videolänk från häktet. Sålunda kan det vid en sådan förhandling uppstå frågor som är av vikt för försvaret eller som man tidigare inte har rådgjort om eller haft anledning att diskutera. Det bör som sagt då krävas särskilda skäl att inte tillmötesgå en begäran om samtal i enrum. Ett godtagbart sådant skäl kan vara att säkerheten i så fall faktiskt äventyras.

text: Kriminalvården har haft en annan uppfattning än AA om huruvida ett samtal i enrum verkligen utgjorde en säkerhetsrisk vid det aktuella tillfället och ifall transportledaren förklarade för AA och hans offentlige försvarare att de av sådana skäl inte kunde tillåtas samtala utan personal närvarande. Jag bedömer att ytterligare utredning inte skulle leda till större klarhet i dessa delar. Det som har kommit fram ger inte anledning till kritik eller någon annan åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Kommunal självstyrelse
Normgivning, gränsen för

title: Kommun har inte haft författningsstöd för att fatta ett för allmänheten bindande beslut om bilfria lördagar

text: Anmälan

text: I brev till JO anförde AA bl.a. följande.

text: Göteborgs kommunfullmäktige antog hösten 1988 en av s, mp och vpk gemensamt upprättad budgetskrivelse vari bl.a. ingick att under 1989 skulle påbörjas ett antal miljö- och trafikprojekt, däribland "Försök med bilfria lördagar i city". Kommunfullmäktige uppdrog i mars 1989 åt kommunstyrelsens trafikpolitiska ledningsgrupp att utreda möjligheterna att införa prov med bilfria lördagar. Kommunstyrelsen beslutade 891122 att en bilfri dag i city skulle genomföras 891230 och trafiknämnden fick uppdraget att i samråd med övriga berörda nämnder planera och genomföra provet. Beslutet grundades på underlag som tagits fram av trafikpolitiska ledningsgruppen och trafiknämnden. Formellt torde det i detta sammanhang också vara så att det är trafiknämnden som har "förordningsmakten" gentemot medborgarna. Vid olika tillfällen har kontakter tagits med polisen som varit väl informerad om försöket. Frågan om försöket med bilfri dag har varit partipolitiskt omstridd och ingående följts och skildrats av massmedia ända sedan kommunfullmäktige tog principbeslutet hösten 1988. Alla beslut är fattade i god parlamentarisk ordning och skall därför rimligen av berörda myndigheter behandlas och beaktas därefter. Enligt min mening har polisen i Göteborg allvarligt brustit i sina åligganden när det gäller erforderlig trafikövervakning och medverkan för att genomföra försöket. Trafik- och miljöfrågor tillhör de högst prioriterade, svåraste att lösa och mest akuta för medborgarna och politikerna i våra storstäder. Om detta är alla politiska partier ense – även om man sedan kan tvista om medlen. Det ankommer inte på polisen att i dessa eller andra politiskt beslutade frågor – som är lagligen och formellt korrekt handlagda – göra andra eller motstridande prioriteringar. Det är tvärtom synnerligen angeläget att polisen lojalt ställer upp för att medverka till en förbättring av trafikmiljön – även om det gäller försöksverksamhet. Polisen i Göteborg har under lång tid känt till försöket med en bilfri dag i city och förutsättningarna för den. Polisen har också väl känt till den stora betydelse Göteborgs kommunfullmäktige och berörda kommunala nämnder och styrelser fäst vid att försöket kunde genomföras på ett bra sätt som gav underlag för en god utvärdering. Att det funnits olika meningar och offentlig debatt inför försöket minskar inte polisens ansvar för sina insatser – tvärtom. Man kan jämföra hur polisen brukar prioritera i andra sammanhang, t.ex. idrottsliga – också sådana av betydligt mindre omfattning – där det antytts att det kan bli fråga om bråk eller smitningar men där polisen till skillnad från detta fall "gillar" och inte "ogillar" själva verksamheten. Under hösten 891230 var det i det närmaste demonstrativt fritt från poliser i det avstängda city-området. Byråchef BB, trafiknämnden, hade vid överläggningar i oktober mött polisens avoga

text: inställning då man med åberopande av personalbrist ansåg sig ej kunna medverka med extra trafikövervakning. Enligt min mening var detta skäl inte sakligt grundat. Polisen uppger sig alltid ha brist på personal – vilket sannolikt är riktigt och gäller för de flesta verksamheter i det här landet. Det hindrar inte utan kräver i stället större noggrannhet och bättre omdöme när nödvändiga prioriteringar skall göras. – – – AA hemställde att JO skulle granska dels huruvida polisen i Göteborg fullgjort sina åligganden vad gäller erforderlig trafikövervakning vid försöket med en bilfri dag i city i Göteborg 891230, dels huruvida kommissarie Sixten Lindmans uttalande inför Dagens Nyheter är förenligt med hans tjänsteutövning.

text: I ärendet inkom också en skrift från Kerstin S.

text: Bedömning

text: I beslut den 16 augusti 1990 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: I anmälan anges inte närmare vilken rättslig innebörd beslutet om en bilfri dag varit avsett att ha. Av de handlingar som bifogats anmälan framgår emellertid att beslutet lett till att infarterna till det bilfria området spärrats av och försetts med förbudsskyltar. Dessa omständigheter tyder på att man från kommunstyrelsens och trafiknämndens sida varit av den uppfattningen att beslutet haft rättsligt bindande verkan för trafikanterna. I samma riktning pekar den i anmälan framförda kritiken mot polisen för att denna inte medverkat till genomförandet av beslutet. Polismyndigheten har ju uppenbarligen kunnat göra detta bara om beslutet medfört några förpliktelser för trafikanterna.

text: Avgörande för hur man skall ställa sig till anmälan blir därför frågan vilken rättslig grund man haft för beslutet.

text: Enligt l kap l § andra stycket

text: regeringsformen

text: förverkligas den svenska folkstyrelsen bl.a. genom kommunal självstyrelse. Genom

text: 7 § andra stycket

text: i samma kapitel ges kommunerna direkt i grundlag rätt att ta ut skatt för skötseln av sina uppgifter. Kommunernas befogenheter och åligganden i övrigt regleras emellertid i författningar på lägre konstitutionell nivå i enlighet med vad som närmare föreskrivs i främst

text: 8 kap.

text: regeringsformen

text: Vissa grundläggande regler i detta hänseende återfinns i

text: 8 kap. 5 § regeringsformen

text: som bl.a. lägger fast att grunderna för kommunernas organisation och verksamhetsformer och för den kommunala beskattningen bestäms i lag samt att också föreskrifter om kommunernas befogenheter i övrigt och om deras åligganden skall meddelas i lag. De lagregler som åsyftas i denna grundlagsbestämmelse återfinns väsentligen i

text: kommunallagen

text: och olika specialförfattningar samt – såvitt gäller grunderna för den kommunala beskattningen - också i kommunalskattelagen.

text: Om man bortser från rätten att besluta om den kommunala skattesatsen kan kommunerna inte med stöd av lagstiftning grundad på

text: 8 kap. 5 § regeringsformen

text: fatta beslut om åligganden för enskilda eller om ingrepp i deras

text: personliga eller ekonomiska förhållanden. Möjligheterna för offentliga organ att meddela föreskrifter i dessa hänseenden bestäms i stället med utgångspunkt i andra bestämmelser i

text: regeringsformen

text: , främst

text: 8 kap.

text: och

text: 7 §§

text: 2 kap.

text: om grundläggande fri- och rättigheter och - såvitt avser kommunerna - också

text: 8 kap.

text: och

text: 11 §§

text: Enligt

text: 8 kap. 3 § regeringsformen

text: meddelas föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden genom lag. Till de föreskrifter som på grund av denna grundlagsbestämmelse i princip kräver lagform hör sådana regler om trafiken som medför förpliktelser för enskilda.

text: Av 8 kap. 7 § första stycket 5 följer emellertid att regeringen efter bemyndigande i lag genom förordning kan meddela föreskrifter om trafik och av 8 kap. 11 § att riksdagen i samband med att den meddelar ett normgivningsbemyndigande för regeringen också kan medge att regeringen överlåter åt kommuner att meddela bestämmelser i ämnet. Bemyndiganden av båda dessa slag återfinns sedan 1978 (SFS 1978:233) i lagen (

text: ) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer. Uppgiften att på kommunens vägnar besluta trafikföreskrifter har genom lagen (

text: ) om trafiknämnd lagts på denna nämnd.

text: Den materiella reglering som främst är av intresse i det här aktuella sammanhanget återfinns i

text: vägtrafikkungörelsen (1972:603)

text: , som innehåller regler om trafiken på väg. Denna kungörelse har tillkommit under den tid då 1809 års regeringsform alltjämt gällde. Den hämtar emellertid numera sitt konstitutionella stöd från de nyss nämnda föreskrifterna i 1974 års regeringsform och 1975 års bemyndigandelag. I kungörelsen återfinns dels materiella regler om trafiken på väg, dels bemyndiganden för bl.a. kommunerna att meddela lokala trafikföreskrifter. Några regler som möjliggör sådana tillfälliga förbud mot fordonstrafik som det är fråga om i detta ärende finns emellertid varken i kungörelsen eller i någon annan författning. Att gällande rätt inte har ansetts ge utrymme för några förbud av detta slag framgår också av det förhållandet att regeringen i syfte att skapa rättsligt stöd för tillfälliga lokala bilförbud nyligen har förelagt riksdagen ett förslag till lagstiftning i ämnet (

text: prop. 1989/90:143

text: ). Jag kan i sammanhanget vidare hänvisa till framställningen i storstadstrafikkommitténs betänkande (

text: SOU 1988:62

text: ) Storstadstrafik l s. 42-45 samt 65 och 66.

text: Av vad jag nu har sagt framgår att det inte har funnits något rättsligt stöd för ett för allmänheten bindande beslut om tillfälligt förbud mot biltrafik. Härav följer i sin tur att polisen inte har haft någon rätt och än mindre någon skyldighet att ingripa mot enskilda trafikanter i syfte att genomdriva efterlevnad av beslutet (jfr

text: 11 kap. 14 § regeringsformen

text: Mot bakgrund av det nu sagda finner jag inte skäl att vidta någon åtgärd mot eller göra något uttalande om polismyndigheten i Göteborg med anledning av anmälan. – – –


nyckelord:
Bemötande
Förhör
Förundersökning
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Kritik mot Polismyndigheten i Gävleborgs län och en polisman där för att utredningsåtgärder vidtagits utan erforderligt lagstöd och i strid med grundlagens krav på opartiskhet m.m.

sammanfattning: Sedan en person kontaktat polisen ringde en polisman upp ett företag och frågade om företaget var seriöst samt ställde andra frågor i brottsutredande syfte. I beslutet framhålls att det inte möter något rättsligt hinder att den som för polisens räkning tar emot anmälningar från allmänheten företar vissa inledande kontrollåtgärder. I detta fall har polismannen dock närmast gjort sig till ombud för en enskild person och vidtagit brottsutredningsåtgärder utan lagstöd. Det har även framkommit att hon inte uppträtt i enlighet med de allmänna uppförandekrav som den rättsliga regleringen ställer på en polisman.

text: Anmälan

text: AA har anmält Polismyndigheten i Gävleborgs län och en polisassistent där. Av anmälan framgår bl.a. följande.

text: Han är verkställande direktör för Moderna Pensionsvalet Norden AB (bolaget). Den 24 november 2011 hade polisassistenten BB ringt bolagets kundtjänst. Hon hade presenterat sig som polis och sagt att samtalet gällde en av bolagets befintliga kunder. Han ringde upp henne senare under dagen.

text: Under samtalet sade sig BB representera en person vid namn CC. Han tyckte att det var besynnerligt att någon som sade sig vara polis samtidigt påstod att hon representerade en person som hon angav som ”sin kund”. BB ställde ett antal frågor om bolagets verksamhet. Han förklarade vilka rutiner bolaget hade. Vidare uppgav han att det som CC berättat inte kunde stämma, men att han skulle kontrollera ärendet mer grundligt för att se om man hade brustit i sina rutiner. BB blev då upprörd och förklarade att den av bolaget bedrivna verksamheten var en så kallad bluffverksamhet. Hon gjorde gällande att bolaget hade lurat hennes kund och att det inte fanns något avtal. BB hävdade även att han ljög för henne.

text: Han bad BB att förklara vad hennes ärende gällde eftersom han inte förstod varför hon uppvisade sådant agg och otrevligt uppträdande. BB förklarade att hon ringde på hennes kunds vägnar för att lösa den uppkomna situationen så att de skulle

text: undvika att en polisanmälan upprättades mot bolaget för försök till bedrägeri. Han ifrågasatte då starkt BB:s agerande och professionalitet, eftersom det hon framförde kändes som ett hot och utpressning, där hon försökte använda sin ställning som påtryckningsmedel. Han frågade henne upprepade gånger om hon ringde i tjänsten som polis eller om samtalet gjordes av henne som privatperson, vilket hon besvarade med ”vad tror du”.

text: Dagen därpå tog bolagets kundtjänst kontakt med CC och de redde ut vad som gått fel. CC uppgav därvid att hon inte hade gjort någon polisanmälan mot bolaget, vilket BB hävdat under telefonsamtalet.

text: Utredning

text: Polismyndigheten i Gävleborgs län har yttrat sig genom den tillförordnade myndighetschefen DD. Till yttrandet bifogades upplysningar från polisassistenten BB, som uppgav följande.

text: CC och hennes far […] kom in och bad mig kolla upp ett företag som hette "Moderna pensionsvalet". CC hade fått ett samtal från dem och hon stod då mitt i sitt jobb […]. CC beskrev hur de försökte få henne att gå med i detta men hon blev osäker då hon hade mycket svårt att koncentrera sig […]. CC sade då till säljaren att skicka hem information till henne så hon fick sätta sig in i vad det innebar, detta hörde också hennes kollegor. Sagt och gjort fick CC ett brev hem från företaget och hon öppnade det inte på en gång och då hann det komma en faktura på nästan 700 kr från dem. CC blev här väldigt förvånad och gick då in till Polisen och bad undertecknad att kolla vad det var för företag då hon hade blivit lurad tidigare. Jag gick då in på deras hemsida och försökte läsa mig fram och den såg seriös ut. Men i och med att jag skriver en hel del anmälningar inom bedrägerier och har med en del oseriösa företag att göra så beslöt jag mig för att ringa upp dem. Jag lämnade ett meddelande till en man som jag inte kommer ihåg vad han hette och han ringde upp mig från "Moderna pensionsvalet". Jag beskrev då mitt ärende att en kund till mig hade varit in och undrat och att jag skulle vara behjälplig henne. Jag frågade om de var ett seriöst företag och mannen blev upprörd och ifrågasatte varför jag ringde om jag ringde på privat väg eller som Polis, jag sade då naturligtvis som Polis som ville hjälpa allmänheten. Han sade då att jag visste inget om avtalsrätt, utan jag skulle göra mitt jobb i stället. Han sade vidare att deras företag aldrig skickar ut information till kunder utan att hon har då ingått avtal per telefon. Detta ifrågasatte jag då om det verkligen var ett seriöst sätt att få kunder på, CC var ju inte alls medveten om att hon hade "ingått ett avtal" med dem. Utan bad uttryckligen att de skulle skicka hem information. Mannen blev här väldigt otrevlig och "gåpåig". Som Polis och anmälningsupptagare gör jag ofta förstahandsåtgärder såsom att kolla upp företag mm för att överhuvudtaget se om det finns grund att göra en polisanmälan. Det är inget konstigt med detta och i 9 fall av 10 är det seriösa företag om svarar på ett trevligt sätt på mina frågor. Mannen från Moderna pensionsvalet var synnerligen otrevlig och mycket arrogant mot mig i sitt bemötande. Jag förstod heller aldrig varför han var det, om han inte hade haft något att dölja varför skulle han bli otrevlig och ifrågasätta varför jag ringde upp dem? Mannen bad om mitt hela namn samt min chefs namn vilket jag såklart lämnade ut då han ämnade anmäla mig för något. Jag har verkligen rannsakat mig själv och kan överhuvudtaget inte förstå om jag har gjort något fel? Jag hjälpte allmänheten med att ge service på en direkt fråga, är det fel så blir jag ju väldigt konfunderad. Låter obehagligt om man inte ska kunna ringa ett företag som säljer tjänster och ifrågasätta hur det har gått till då kunden inte tycks vara medveten om vad hon har ingått i för

text: något och hon uppsöker då personligen Polisen tillsammans med sin far och ber om hjälp.

text: Polismyndigheten gjorde följande bedömning.

text: Den aktuella händelsen som nu är föremål för Justitieombudsmannens granskning avser åtgärder som vidtagits innan ett beslut om att inleda en förundersökning fattats. Det samtal som polisassistent BB vidtagit har skett i syfte att kontrollera vissa uppgifter angående Moderna pensionsavtalet och det eventuella bedrägeriet som anmälaren ansåg sig ha blivit utsatt för av företaget. Institutet förutredning finns inte omnämnt i lagstiftningen utan har vuxit fram efter hand. Trots avsaknad av regler har det dock allmänt ansetts att

text: rättegångsbalkens

text: regler bör tillämpas analogt. Det anses vidare vara förundersökningsledaren som har att föranstalta om den förutredning som behövs (

text: SOU 1992:61 s 272

text: ). Redan det förhållandet att institutet förutredning är oreglerat och alltså inte innehåller några skyldigheter eller rättigheter för enskilda innebär att tillämpningsområdet är begränsat och användandet av detta institut bör ske med försiktighet (Fitger, Processrätt, kommentar till

text: rättegångsbalken

text: ). Polismyndigheten anser att de åtgärder som polisassistent BB vidtagit får anses vara hänförliga till en s.k. förutredning då syftet har varit att berika beslutsunderlaget för en eventuell förundersökning. BB uppger att hon anser att det ingår i hennes arbetsuppgifter såsom anmälningsmottagare att göra vissa kontrollåtgärder i samband med att en person inkommer till polismyndigheten och vill göra en polisanmälan. BB har dock ingen delegation att fatta beslut om att inleda förundersökning för polismyndighetens räkning. Av vad som framkommer i anmälan till Justitieombudsmannen innehöll det telefonsamtal som BB haft med den verkställande direktören ett antal detaljerade frågor om ett eventuellt avtal med en påstådd kund som besökt BB på polisstationen. BB uppges vidare ha uppträtt oprofessionellt samt ifrågasatt företagets seriositet, det senare bekräftas även av BB:s egen redogörelse av telefonsamtalet. Polismyndigheten anser att innehållet i det aktuella telefonsamtalet inte skett i överensstämmelse med vad som får anses ingå i en förutredning. Telefonsamtalet kan vid en granskning i efterhand liknas vid ett förhör, vilket enligt

text: rättegångsbalkens

text: regler får vidtas endast inom ramen för en förundersökning. I aktuellt fall har dock BB vidtagit dessa åtgärder innan ett beslut om att inleda förundersökning fattats. Myndigheten anser dock att BB agerat utifrån vad hon antagit har varit hennes arbetsuppgifter då det inte funnits klara rutiner för dessa typer av åtgärder. Mot bakgrund härav förtjänar myndigheten kritik för det inträffade. Myndigheten har med anledning av det inträffade sett över rutinerna och har beslutat om rutinförändringar. Förutredningar ska endast ske efter beslut av behörig förundersökningsledare. Anmälningsupptagare ska därmed direkt ta kontakt med förundersökningsledare då det inkommit anmälningsuppgifter som eventuellt kan behöva kompletteras eller kontrolleras vidare innan ett beslut i förundersökningsfrågan fattas. Myndigheten vill vidare framföra att det är av största vikt att polisanställda i sitt uppträdande gentemot allmänheten inger förtroende och aktning. Polismyndigheten anser det därför beklagligt att företrädaren för företaget uppfattat en av myndighetens anställda som otrevlig och oprofessionell.

text: Bedömning

text: Det är naturligt – och möter inte heller något rättsligt hinder – att den som för polisens räkning tar emot anmälningar från allmänheten företar vissa inledande kontrollåtgärder i samband med detta. Det är emellertid tydligt att BB gått väsentligt längre än vad som är godtagbart och rättsenligt. Hon synes dels närmast

text: ha gjort sig till ombud för CC, dels ha vidtagit direkta brottsutredningsåtgärder. Jag instämmer även i polismyndighetens bedömning att det hon bl.a. gjorde kan liknas vid ett sådant förhör under förundersökning som endast får hållas inom ramen för en förundersökning. Det är således klarlagt såväl att hon vidtagit utredningsåtgärder utan erforderligt lagstöd som att hon agerat utanför sin befogenhet och i strid med grundlagens krav på opartiskhet (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: BB har upplyst att det vore obehagligt om hon inte får ge service till allmänheten på det sätt som skett, och att hon kan inte förstå vad hon gjort för fel. Det är anmärkningsvärt att hon, som är polisman, ännu inte synes ha kommit till insikt om att hon agerat felaktigt.

text: Av 4 kap. 1 § polisförordningen framgår vidare att anställda inom polisen ska uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning; de ska uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet eller småaktighet. Det som framkommit visar att BB inte har motsvarat dessa allmänna krav.

text: BB och Polismyndigheten i Gävleborgs län, som tagit på sig ansvaret för det sätt på vilket ärendet handlades, ska sammanfattningsvis kritiseras för de åtgärder som företogs gentemot AA och det företag där han är verkställande direktör. BB förtjänar dessutom kritik för att hon uppträtt på ett sätt som inte motsvarar de krav som ställs på en polisman.