title: Skadeståndsanspråk mot staten

text: 1. Justitiekanslern tillerkänner VL ersättning för lidande med 20 000 kr enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder.

text: 2. Justitiekanslern avslår VL:s begäran om skadestånd i övrigt.

text: 3. Ersättningen enligt p. 1 ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: VL var frihetsberövad som anhållen och häktad under tiden den 2 – 9 mars 2009. Sedan åtal väckts med anledning av de misstankar som föranlett frihetsberövandet ogillades åtalet genom en dom den 21 oktober 2011.

text: Justitiekanslern har denna dag meddelat ett beslut med anledning av anmälningar om brister vid genomförandet av förundersökningen mot VL m.m. (dnr

text: m.fl.). Där återfinns en redogörelse för de närmare omständigheterna i ärendet. I beslutet uttalar Justitiekanslern inom ramen för sin tillsynsverksamhet bl.a. kritik mot polis och åklagare samt konstaterar att utredningen i ärendet tillsammans med tingsrättens dom innefattar kritik mot Rättsmedicinalverket.

text: Anspråket

text: VL har i detta ärende begärt ersättning av staten, som anspråket får uppfattas, med sammanlagt 2 985 000 kr, varav 1 485 000 kr avser förmögenhetsskada i form av förlorad arbetsförtjänst och 1 500 000 kr avser personskada i form av psykiskt lidande.

text: VL har i första hand begärt att hennes ersättningsanspråk ska prövas enligt

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: men har även anfört att hon under alla förhållanden har rätt till ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) på grund av det frihetsberövande hon utsatts för.

text: Som grund för sin begäran om skadestånd har VL anfört att poliser, åklagare och personal vid Rättsmedicinalverket (RMV) vid sin handläggning av ärendet har vidtagit åtgärder eller underlåtit att vidta åtgärder vilka antingen var för sig eller tillsammans utgör fel och/eller försummelser.

text: De fel och/eller försummelser som VL gör gällande är sammanfattningsvis följande.

text: - Chefsåklagaren PC övertog ansvaret som förundersökningsledare trots att han efter att ha varit medförfattare till en debattartikel om ärendet var jävig.

text: - Polisen återgav felaktigt samtalen med RMV i sin förhörsutskrift.

text: - Rättsläkaren lämnade totalt felaktiga uppgifter om tiopental och morfin och om vem som var gärningsman.

text: - Polisen undersökte inte på ett mer noggrant sätt om patienten hade fått tiopental tidigare under vårdtiden.

text: - RMV beaktade inte risken för att blodprovet kontaminerades genom sättet på vilket det samlades in.

text: - RMV underlät att ta ytterligare blod trots att det fanns att tillgå.

text: - RMV kemi hanterade det aktuella blodprovet och/eller utförde den aktuella analysen felaktigt.

text: - RMV och/eller åklagaren underlät att kritiskt granska och/eller ifrågasätta det orimliga mätvärde som man erhållit.

text: - Åklagaren vidhöll åtalet även efter det att man fått del av professorn JM:s yttrande.

text: - Polisen såg inte till att utredarna i ärendet hade tillräcklig kompetens.

text: - Åklagarmyndigheten har genomgående motarbetat kompletteringar av förundersökningen som VL begärt.

text: - Åklagaren och polisen lät en felaktig översättning av ett dokument ingå i förundersökningen trots att felen påpekades.

text: Enligt VL ledde detta till att förundersökningen fortsatte trots att den vid en objektiv bedömning borde ha lagts ner. Alternativt har felen föranlett att åtal väckts och/eller vidhållits trots att man vid en objektiv bedömning inte kunde förvänta sig en fällande dom. Detta har orsakat angivna skador eller i vart fall bidragit till dem. Några omständigheter som ursäktar de fel eller försummelser som förekommit finns inte och enligt VL är staten därför skadeståndsskyldig gentemot henne.

text: När det gäller anspråket på ersättning enligt frihetsberövandelagen har VL särskilt framhållit följande. På grund av frihetsberövandet och den uppmärksamhet detta väckte blev misstankarna mot henne offentliga vilket i sig var en omedelbar orsak till att hon omplacerades till hemmet med inkomstförlust som följd. Inkomstförlusten, i den del den går utöver vad hon förlorade under den tid då hon satt frihetsberövad, har ett sådant direkt samband med frihetsberövandet att även denna del ska ersättas. Då hon skildes från en del av sin tjänst till följd av frihetsberövandet och på grund av den genom frihetsberövandet kända misstanken mot henne inte kunde söka annan anställning bör hon ersättas för hela den tid som yrkandet avser. Hon har vidare framhållit den stora uppmärksamhet frihetsberövandet och ärendet fått i media.

text: Beträffande de yrkade beloppen har VL anfört följande. När hon försattes på fri fot blev hon omplacerad till hemmet av sin arbetsgivare och gick därmed miste om ersättningar hon skulle ha erhållit för s.k. bakjour. Från mars till december 2009 skulle sådan ersättning ha uppgått till 373 000 kr, under 2010 resp. 2011 till 444 000 kr per år samt under januari till mars 2012 till 191 000 kr. På grund av att hon var misstänkt för brott förlorade hon vidare sitt uppdrag i regionala etikprövningskommittén vid Karolinska institutet. Där skulle hon ha erhållit ersättning med 10 500 kr för perioden mars till december 2009, med 13 500 kr för perioden januari – december 2010 och med 9 000 kr för perioden januari – september 2011. Frihetsberövandet, misstankarna, åtalet och publiciteten orsakade även en personskada i form av psykiskt lidande. Skälig ersättning i denna del uppskattas till 1 500 000 kr.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledning

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: framgår att den lagens bestämmelser tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet. När det gäller skador som orsakas av frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder finns emellertid särskilda bestämmelser i frihetsberövandelagen. Enligt 2 § frihetsberövandelagen har den som varit anhållen och häktad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning bl.a. om det meddelas frikännande dom.

text: VL:s anspråk ska därför prövas i första hand enligt frihetsberövandelagen och i andra hand enligt

text: skadeståndslagen

text: Ersättning enligt frihetsberövandelagen

text: Tillämpliga bestämmelser m.m.

text: Frikännande dom har meddelats beträffande det brott som föranledde anhållande och häktning. VL är därmed i princip berättigad till ersättning enligt 2 § frihetsberövandelagen.

text: En grundläggande förutsättning när det gäller ersättning enligt frihetsberövandelagen är att skadan måste ha vållats av själva frihetsberövandet. Utanför det ersättningsgilla området faller därmed skador som inte är en direkt följd av frihetsinskränkningen utan har orsakats av brottsmisstanken som sådan, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet. En begränsning är vidare att personskada och sakskada inte ersätts enligt frihetsberövandelagen, men däremot lämnas ersättning för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Till skillnad mot

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser om det allmännas ansvar, enligt vilka skadan för att ge rätt till ersättning måste ha orsakats av oaktsamhet, ålägger frihetsberövandelagen staten ett strikt ansvar.

text: Ersättning för lidande

text: VL är berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för henne. Även om VL när hon framställt sitt anspråk angett att det lidande hon begär ersättning för avser personskada så uppfattar Justitiekanslern att anspråket även avsett att innefatta en begäran om ersättning för sådan icke-ekonomisk skada som ersätts enligt frihetsberövandelagen.

text: Ersättning för lidande ska enligt förarbetena till frihetsberövandelagen uppskattas efter en prövning av omständigheterna i varje enskilt fall (se

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: ). Justitiekanslern utgår i sin skadereglerande verksamhet från en tänkt normalersättning som tar sin utgångspunkt i längden på frihetsberövandet och som för närvarande är 3 000 kr för det första dygnet och därefter 1 000 kr för varje dygn under den första månaden. Denna ersättningsnivå kan sedan justeras uppåt eller neråt beroende på omständigheterna i det enskilda fallet.

text: VL har till stöd för anspråket i denna del anfört bl.a. att hon var misstänkt för ett mycket allvarligt brott, att brottmålet var medialt mycket uppmärksammat samt att hennes namn publicerades på olika webbsidor.

text: Att VL var frihetsberövad som misstänkt för ett mycket allvarligt brott bör i detta fall föranleda en förhöjd ersättning. Enligt Justitiekanslerns nu gällande praxis utgör däremot medial uppmärksamhet i princip inte skäl för en förhöjd ersättning eftersom publicitet anses bli beaktad inom ramen för den normalt tillämpade ersättningsnivån. Det bör anmärkas att den publicitet som förekommer i regel inte kan anses vara orsakad av frihetsberövandet utan föranleds av brottsmisstanken. Den publicitet som i detta fall förekommit i traditionella medier och på olika webbsidor motiverar enligt Justitiekanslerns praxis inte förhöjd lidandeersättning.

text: Med utgångspunkt i Justitiekanslerns praxis för beräkning av lidandeersättning och med beaktande av de allvarliga brottsmisstankarna finner Justitiekanslern att ersättningen för lidande i detta fall bör bestämmas till 20 000 kr.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst

text: Med förlorad arbetsförtjänst avses enligt frihetsberövandelagen ett direkt inkomstbortfall som blir följden av att den frihetsberövade inte kan utföra sitt arbete under den tid som frihetsberövandet består. Ersättning kan därutöver ibland utgå även för inkomstförlust i tiden efter frihetsberövandet, t.ex. om en tidigare frihetsberövad som mist sin anställning på grund av frihetsberövandet behöver viss tid för att kunna söka ett nytt arbete (jfr

text: prop. 1974:97 s. 71

text: ). Det grundläggande kravet på att frihetsberövandet ska ha orsakat inkomstförlusten måste emellertid vara uppfyllt.

text: Utredningen i ärendet ger inte stöd för att arbetsgivarens beslut att omplacera VL till hemmet och det förhållande att VL förlorade sitt uppdrag i regionala etikprövningskommittén vid Karolinska institutet var en direkt följd av frihetsberövandet. Det måste istället antas att dessa beslut hade sin grund i brottsmisstanken som sådan. Lagen ger därmed endast utrymme för att tillerkänna VL ersättning för den arbetsförtjänst hon kan ha förlorat under de dagar, dvs. den 2 – 9 mars 2009, då hon var frihetsberövad. Eftersom det av ansökan inte framgår om VL förlorade någon jourersättning eller något nämndarvode under dessa dagar går det inte att avgöra hur stor del av det yrkade beloppet för förlorad arbetsförtjänst som hänför sig till tiden för frihetsberövandet. Någon ersättning kan därför inte utgå i denna del. Det står dock VL fritt att om hon så önskar återkomma med kompletterande utredning för att styrka vilken arbetsförtjänst hon förlorat under den tid hon var frihetsberövad.

text: Ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: Tillämpliga bestämmelser m.m.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. personskada och förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt ansvar för ofullkomligheter i den statliga verk-samheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande, ett s.k. culpaansvar. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv och att det vid den bedömningen är av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 1210

text: Av allmänna skadeståndsrättsliga principer följer vidare att det måste finnas ett klart orsakssamband mellan vållandet och skadan för att skadestånd ska utgå.

text: Utgångspunkten vid bedömningen av om skadeståndsskyldighet i sig föreligger och om det finns ett tillräckligt orsakssamband i förhållande till en viss skada är att varje åtgärd eller underlåtenhet bedöms för sig. När det gäller det allmännas ansvar kan emellertid i vissa fall, om flera tjänstemän har begått fel, myndighetens samlade oaktsamhet vägas samman, även om vart och ett av felen kanske inte skulle vara skadeståndsgrundande. En mindre oaktsamhet hos flera personer kan då tillsammans anses utgöra en oacceptabel brist i verksamheten som staten har att svara för. (Jfr

text: NJA 2013 s. 1210

text: samt Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, 1976, s. 181 med där angivna hänvisningar och Bengtsson/Strömbeck,

text: Skadeståndslagen

text: , 3 uppl. 2008, s. 97)

text: För att staten ska kunna åläggas ett ansvar för kumulerade fel krävs emellertid att de olika fel eller försummelser som förekommit har samverkat och bidragit till ett visst skadeståndsgrundande förhållande. Det kan inte komma i fråga att lägga samman mindre fel som kan ha förekommit från statens sida, inte ens om dessa har förekommit inom ramen för ett och samma rättsliga förfarande, t.ex. en förundersökning, och genom en slags sammanräkning av felen anse att skadeståndsskyldighet har uppstått.

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen

text: ersätts som personskada fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk). Psykiska besvär är endast att anse som personskada om de är medicinskt påvisbara (se

text: prop. 2000/01:68 s. 68

text: ). Det krävs därför i regel medicinsk utredning för att påvisa skadan och dess omfattning. Den som anser sig ha lidit en personskada måste styrka förekomsten av skadan och omfattningen av denna.

text: Överväganden

text: De brister i myndigheternas agerande som VL menar har förekommit och som har åberopats till stöd för hennes skadeståndsanspråk är några av de omständigheter som hon även har framfört i den anmälan hit som ligger till grund för Justitiekanslerns granskning i det inledningsvis nämnda tillsynsärendet (dnr

text: m.fl.).

text: I tillsynsärendet har Justitiekanslern bl.a. granskat polis och åklagares agerande i förundersökningen mot VL och gjort bedömningen att ingen enskild åklagare eller polis kan misstänkas ha gjort sig skyldig till brott. Justitiekanslern har emellertid funnit anledning att rikta kritik mot polisens och åklagarens agerande i flera avseenden, även beträffande vissa förhållanden som åberopats som grund för det skadeståndsanspråk som framställts i detta ärende. När Justitiekanslern nu gör en skadeståndsrättslig bedömning av polisens och åklagarens agerande sker detta med beaktande också av den utredning och de slutsatser som redovisats i tillsynsärendet.

text: De påstådda felaktigheter som hänför sig till RMV:s hantering avser i allt väsentligt medicinska bedömningar, t.ex. vilka slutsatser rättsläkaren kunde dra mot bakgrund av det analysresultat avdelningen för rättskemi och genetik kommit fram till eller huruvida man vid blodprovstagningen borde ha eller kunde ha tagit tillvara ytterligare blod.

text: I tillsynsärendet har Justitiekanslern uttalat bl.a. att Justitiekanslern saknar den särskilda kompetens som krävs för att utöva tillsyn över RMV när det gäller hur myndigheten utför sitt uppdrag i enskilda ärenden. Där konstateras även att RMV:s hantering av det aktuella ärendet och de utlåtanden myndigheten avgett tidigare hade granskats av ett antal olika experter inom ramen för förundersökningen. När Justitiekanslern nu gör en skadeståndsrättslig bedömning av RMV:s agerande, får detta ske utifrån den gjorda granskningen; de expertutlåtanden och den övriga utredning som finns i ärendet.

text: Av tingsrättens dom samt den övriga utredning som funnits tillgänglig här står det klart att de medicinska experter som skrivit utlåtanden och som hörts i målet har haft olika uppfattningar beträffande de komplicerade medicinska och rättskemiska frågeställningar som varit aktuella. Olika uppfattningar har också redovisats beträffande riktigheten i RMV:s agerande vid de olika momenten i förfarandet. Som exempel kan nämnas att VL gjort gällande att det var fel att ta blodprov från lårvenen eftersom det innebar en risk för att blodet kontaminerades av fettsubstans. Av tingsrättens dom framgår emellertid att det fanns olika meningar bland experterna om det funnits en sådan risk. Flera vittnen uttalade vidare att det är standard inom rättsmedicin att ta prov via lårvenen. När det gäller VL:s uppfattning att det var felaktigt att endast 3 ml blod togs tillvara trots att ytterligare blod fanns att tillgå kan konstateras att tingsrätten – beträffande det förhållandet att endast 3 ml blod togs tillvara och att blod från hjärtat inte tillvaratogs – uttalat att förfarandet synes ha skett helt enligt gällande rutiner samt påtalat att det vid tiden för obduktionen inte förelåg några misstankar om att LW hade förgiftats. Av tingsrättens dom och av den övriga utredningen framgår också att det förelåg delade meningar bland experterna beträffande vilka slutsatser som kunde dras av det aktuella mätresultatet.

text: Mot denna bakgrund anser Justitiekanslern att utredningen i ärendet inte ger underlag för slutsatsen att RMV:s agerande och bedömningar i dessa hänseenden, bedömda för sig, har varit felaktiga på det sätt som krävs för att medföra skadeståndsskyldighet för staten.

text: Vid en samlad bedömning av samtliga de omständigheter hänförliga till polisens, åklagarens och RMV:s agerande som VL åberopat anser Justitiekanslern inte heller att dessa, vare sig enskilt eller tillsammans, utgör sådana fel eller försummelser som kan grunda skadeståndsansvar för staten enligt

text: skadeståndslagen

text: VL:s anspråk på skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: kan därför inte bifallas.

text: Det finns härutöver skäl att tillägga följande. Som tidigare har angetts är en ytterligare förutsättning för att skadestånd ska kunna utgå att de påstådda felen eller försumligheterna, antingen var för sig eller tillsammans, har orsakat eller i vart fall bidragit till den skada för vilken VL begär ersättning. Detta förutsätter i sin tur att om de felaktigheter eller försumligheter som VL gör gällande inte hade inträffat, antingen någon förundersökning för mord/dråp aldrig hade inletts, VL aldrig hade blivit misstänkt, eller något åtal aldrig hade väckts mot henne. Enligt Justitiekanslerns mening har VL inte kunnat visa att det föreligger något sådant orsakssamband.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten – fråga om överträdelse av Europakonventionen i mål om hävande av faderskap

org: jk

text: Justitiekanslern avslår RNs anspråk.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund RN föddes 1951. Hans mor hade två månader innan han föddes gift sig med SP. På grund av faderskapspresumtionen i äktenskap blev SP antecknad som far till RN. En tid efter födseln kom RN att ensam flytta till sina farföräldrar. Han bodde där tills hans föräldrar skilde sig 1956. Han flyttade då tillbaka till sin mor. SP avled 2011. I bouppteckningen efter honom antecknades RN och EK som barn.

text: EK väckte 2012 vid Attunda tingsrätt en talan om hävande av faderskap varvid hon yrkade att tingsrätten skulle förklara att SP inte är far till RN (mål nr T 5910-12). Hon yrkade vidare att tingsrätten skulle förordna om blodundersökning eller annan undersökning rörande ärftliga egenskaper avseende RN. RN yrkade i svaromålet i första hand att talan skulle avvisas. För det fall avvisning inte skedde bestred han käromålet. Grunden för yrkandet om avvisning var dels att förutsättningarna i

text: 3 kap. 1 § föräldrabalken

text: inte var uppfyllda, dels att en sådan talan med DNA-undersökning m.m. av honom skulle strida mot rätten till privatliv i

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: Genom beslut den 2 april 2013 ogillade tingsrätten avvisningsyrkandet. RN överklagade beslutet. I likhet med tingsrätten ansåg hovrätten att varken

text: 3 kap. 1 § föräldrabalken

text: eller

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: hindrade EKs talan. Hovrätten avslog således överklagandet (beslut den 29 augusti 2013, mål nr Ö 4064-13). RN överklagade till Högsta domstolen som den 17 februari 2014 beslutade att inte meddela prövningstillstånd (mål nr Ö 4753-13).

text: Tingsrätten beslutade den 11 september 2014 att blodundersökning eller annan undersökning rörande ärftliga egenskaper enligt

text: 1 § lagen (1958:642)

text: om blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap skulle ske avseende RN. I skälen för beslutet angav tingsrätten bl.a. att det för sakens fortsatta utredning fanns behov av att genomföra en sådan undersökning och att den kunde ske utan nämnvärda men för RN.

text: Anspråket

text: RN har, genom ombudet Einar Wanhainen, begärt 30 000 kr i ideellt skadestånd av staten. Till stöd för anspråket har han anfört bl.a. följande.

text: Domstolarna har genom att tillåta EK att föra en negativ bördstalan mot honom inte tillräckligt beaktat hans rätt till privatliv och därigenom agerat i strid med

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: (jfr bl.a. Iyilik c. Turquie, Application no. 2899/05). Den svenska lagstiftningen har inte heller gett ett tillräckligt skydd enligt artikel 8 då domstolarna inte funnit det möjligt att avvisa EK:s talan enligt gällande rätt. Varken SP eller någon annan har indikerat att han inte skulle vara SP:s son. Att under dessa omständigheter behöva gå igenom en rättsprocess som kan innebära att han anses faderslös utgör en kränkning av rätten till privatliv. I såväl domstolarnas rättstillämpning som i lagstiftningen har inte en tillräcklig avvägning gjorts av de motstående intressen som är för handen. Han har ett starkt och skyddsvärt intresse av att hålla fast sin rättsliga status som barn till SP. Att utsättas för DNA-prov för fastställande av vem som är ens far är ett integritetsintrång. Att vid 60 års ålder mot sin vilja behöva utsättas för detta för att ett syskon ifrågasätter ens börd är en kränkning av integriteten som framstår som oproportionell i förhållande till syskonets ekonomiska intresse av att inte få konkurrens om ett arv. Detta särskilt när fadern inte har ifrågasatt sitt faderskap, trots vetskap om det i 60 års tid, utan agerat som att han var far.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt samma lagrum ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande, ett s.k. culpaansvar. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en domstol eller myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europa-konventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vid prövningen ska den bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagen

text: , men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Enligt

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. I artikel 8.2 sägs att offentlig myndighet inte får inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd i lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter.

text: Av

text: 3 kap. 1 § föräldrabalken

text: , som rör mål om hävande av faderskap, framgår bl.a. följande. Är mannen död och har han inte varaktigt sammanbott med barnet och inte heller efter barnets födelse bekräftat att barnet är hans, har den avlidnes maka och var och en som jämte eller näst efter barnet är berättigad till arv efter mannen rätt väcka talan om att mannen ej är fader till barnet.

text: Överväganden

text: Att mot sin vilja genomgå den undersökning rörande ärftliga egenskaper som det yrkades om vid tingsrätten, och som tingsrätten sedermera beslutade om, omfattas av skyddet för den enskildes privatliv i

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: (se t.ex.

text: NJA 2007 s. 584

text: med hänvisningar till avgöranden från Europadomstolen). Även RN:s rätt till familjeliv aktualiseras i detta fall. Frågan är då om en sådan inskränkning i hans konventionsrättigheter är förenlig med artikel 8.

text: Det kan först noteras att det på sätt som föreskrivs i artikel 8.2 har funnits stöd i lag för väckande av den aktuella talan med åtföljande undersökning rörande ärftliga egenskaper (

text: 3 kap. 1 § föräldrabalken

text: och 1 § lagen om blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap). Vidare uppfyller lagstiftningen ett av det legitima ändamål som avses i artikel 8.2. Där hänvisas bl.a. till skyddet för andra personers fri och rättigheter, dvs. övriga arvtagare och deras rättigheter enligt artikel 8, men även, indirekt, rätten till skydd för egendom i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Därutöver måste regleringen och domstolarnas tillämpning av den vara proportionerlig i förhållande till sitt syfte.

text: Europadomstolen har inte prövat om den svenska lagstiftningen, i ett fall som detta, är förenlig med artikel 8. Inte heller tycks det finnas någon annat mer vägledande avgörande av betydelse för bedömningen (det åberopade turkiska fallet meddelades av en av domstolens kammare och avsåg inte en snarlik situation). Av Europadomstolens praxis beträffande möjligheten i allmänhet att väcka talan i faderskapsfrågor kan emellertid utläsas att domstolen lägger vikt vid att det görs en avvägning mellan de motstående intressen som kan finnas (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl., 2012, s. 374–378 med hänvisningar). En sådan avvägning finns i

text: 3 kap. 1 § föräldrabalken

text: och den har även gjorts av domstolarna i målet.

text: Fadern, SP, är avliden och domstolsprövningen – inklusive undersökningen rörande ärftliga egenskaper – har betydelse för rätten till arv efter honom. Av bouppteckningen framgår att kvarlåtenskapen inte är obetydlig. Paragrafen skyddar emellertid inte enbart rätten till arv eftersom talerätten inte är baserad på att det finns något att ärva i det enskilda fallet. Målet har också betydelse för frågan om två nu levande personer är syskon med varandra. Vidare går det inte att komma ifrån att intresset av att hålla fast vid ett eventuellt materiellt felaktigt faderskap i regel borde vara mindre när fadern, som här, är avliden.

text: Mot den bakgrunden får regleringen och dess tillämpning i målet mot RN anses vara proportionerlig på sådant sätt som krävs enligt artikel 8.2. Det bör särskilt framhållas att staterna i fall som dessa – som innefattar svåra och känsliga avvägningar mellan olika personers konventionsrättigheter – har en bred bedömningsmarginal när det gäller att vidta integritetsinskränkande åtgärder av nu aktuellt slag.

text: Sammanfattningsvis bedömer Justitiekanslern att RN:s rättigheter enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: inte har åsidosatts, varken av domstolarna eller av lagstiftaren. Skadeståndsanspråket ska därför avslås.

type: avgorande


title: Anspråk från en statlig myndighet på ersättning från en annan sådan

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd med anledning av det krav som Kronofogdemyndigheten har framställt mot Polismyndigheten i Uppsala län.

text: Handlingarna återsänds till Rikspolisstyrelsen för de åtgärder som kan bli aktuella där.

text: Ärendet

text: Kronofogdemyndigheten (KFM) har hos Polismyndigheten i Uppsala län – som det får förstås – framställt ett krav på ersättning med 33 298 kr.

text: Till stöd för anspråket har KFM anfört följande. KFM utmätte den 30 april 2003 innestående medel som polismyndigheten hade tagit i beslag intill ett belopp om 33 298 kr för betalning av en privatpersons restförda skuld till staten. Förbud meddelades polismyndigheten att betala något av det utmätta till annan än KFM. Trots detta lämnade polismyndigheten ut det begärda beloppet till den person som beslaget hade gjorts hos. Det skedde sedan beslaget hade hävts efter prövning i domstol. KFM har anfört att det är polismyndighetens ansvar att de utmätta medlen kommer myndigheten tillhanda.

text: Ärendet har av polismyndigheten överlämnats till Rikspolisstyrelsen (RPS), som i sin tur har överlämnat det hit för prövning. I samband härmed har RPS och polismyndigheten avgett yttranden. RPS har därvid uppfattat KFM:s krav som ett skadeståndsanspråk mot staten.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Med anledning av att KFM har begärt ersättning av polismyndigheten uppkommer dels frågan om en statlig myndighet kan kräva skadestånd av en annan statlig myndighet, dels frågan om det ankommer på Justitiekanslern att pröva ett sådant anspråk inom ramen för statens frivilliga skadereglering.

text: Enligt den uppfattning som numera torde vara den förhärskande är staten ett enhetligt rättssubjekt. Statliga myndigheter utgör således inte några självständiga juridiska enheter, utan utgör endast delar av rättssubjektet staten (jfr

text: SOU 1994:136 s. 143

text: och

text: f. och Friedner, Staten som part i tvistemål, Förvaltningsrättslig tidskrift 1992 s. 500).

text: I doktrinen har det tidigare diskuterats huruvida statliga myndigheter kan lösa tvister genom att processa mot varandra inför allmän domstol (jfr Friedner, a.a. s. 245). I betänkandet Statliga myndigheters avtal framförs uppfattningen att de sedvanliga tvistlösningsmekanismerna inte står till förfogande för myndigheter som hamnar i tvist om tillämpningen av en överenskommelse som de har träffat (se

text: SOU 1994:136 s. 245

text: f.).

text: Enligt Justitiekanslerns mening bör samma synsätt anläggas när det som här uppges röra sig om ett utomobligatoriskt skadeståndsanspråk från en myndighet mot en annan. Man kan svårligen tänka sig att staten skulle vara skadeståndsskyldig mot sig själv (jfr

text: SOU 1978:59 s. 90

text: ). Jag menar alltså att det står klart att en statlig myndighet inte kan begära skadestånd av en annan statlig myndighet.

text: Frågor som rör statens skadereglering finns i förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. Även om det inte uttryckligen framgår av förordningen får det anses underförstått att anspråket måste framställas av ett från staten skilt rättssubjekt. Om två statliga myndigheter inte kan komma överens kan tvisten inte lösas vid allmän domstol eftersom staten inte kan stämma sig själv. Det står dock myndigheterna fritt att hänskjuta frågan till regeringen, som i sådant fall kan ta ställning till hur tvisten ska lösas (jfr

text: SOU 1994:136 s. 246

text: Av det anförda följer enligt min mening att ett skadeståndsanspråk av en statlig myndighet mot en annan statlig myndighet inte kan handläggas enligt handläggningsförordningens regelverk.

text: Sammanfattningsvis leder det anförda till slutsatsen att KFM inte kan rikta ett skadeståndsanspråk mot Polisen och att det inte ankommer på Justitiekanslern att ta ställning till ett sådant anspråk om det ändå framställs.

text: Genom det anförda har Justitiekanslern självfallet inte tagit ställning till hur en meningsskiljaktighet mellan två statliga myndigheter bör lösas i det enskilda fallet. Det torde stå myndigheterna fritt att reglera saken sig emellan inom ramarna för respektive myndighets ansvar och behörighet.

text: Justitiekanslern får avslutningsvis beklaga att ärendets avgörande här har dragit ut på tiden.


title: Anspråk på skadestånd med anledning av en tingsrätts beslut om försäljning enligt lagen om samäganderätt

text: Justitiekanslern tillerkänner BL skadestånd av staten med

text: 128 407 kr. Vidare tillerkänner Justitiekanslern BL ersättning för hans ombudskostnader med 7 350 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att ombesörja utbetalningen av ersättningarna.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: KE och KSG ägde gemensamt fastigheten Östersund Långkälen 3:4 (Fastigheten). Under hösten 1998 ansökte KE hos Östersunds tingsrätt om att Fastigheten – vid sidan av en annan fastighet – enligt lagen (

text: 1904:48 s. 1

text: ) om samäganderätt (

text: samäganderättslagen

text: ) skulle försäljas på offentlig auktion till ett lägsta pris om 1 590 000 kr. Ansökan medgavs av KSG, varefter tingsrätten den 9 oktober 1998 meddelade beslut i enlighet med ansökan och förordnade BE att som god man ombesörja försäljningen. Beslutet vann laga kraft.

text: Sedan KE hade gett in en ny ansökan till Östersunds tingsrätt med yrkande bl.a. om att det bestämda lägsta priset skulle, jämväl interimistiskt utan hörande av KSG, sättas ned till 1 200 000 kr, meddelade tingsrätten den 11 juni 1999, utan att dessförinnan höra KSG, ett interimistiskt beslut i enlighet med ansökan. Tingsrätten motiverade beslutet med att det var av synnerlig vikt att den kungjorda auktionen kunde genomföras på utsatt tid och att det därför fanns skäl att meddela ett sådant beslut att auktionsåtgärden säkerställdes med utgångspunkt i det av KE begärda nya lägsta priset. Tingsrätten konstaterade vidare att det av tidsskäl förelåg fara i dröjsmål.

text: Auktionen genomfördes den 17 juni 1999, varvid Fastigheten såldes till

text: BL för en köpeskilling om 1 300 000 kr. Ett köpekontrakt upprättades samma dag.

text: KSG överklagade därefter tingsrättens interimistiska beslut till Hovrätten för Nedre Norrland och yrkade att Fastigheten inte skulle få försäljas till ett pris understigande 1 590 000 kr samt att en ny offentlig auktion skulle utlysas. Den 3 september 1999 meddelade hovrätten följande beslut.

text: Innebörden av KSG ändringsyrkande är att det beslut, innefattande ett förordnande om att fastigheterna skulle utbjudas till försäljning på offentlig auktion, som tingsrätten meddelade den 9 oktober 1998 i ärende nr Ä 1006-98 alltjämt skall gälla och att tingsrätten förfarit felaktigt då det överklagade beslutet meddelades.

text: Ett beslut om förordnande av att fastighet skall utbjudas till försäljning på offentlig auktion, vilket beslut har vunnit laga kraft, kan enligt lagen (

text: 1904:48 s. 1

text: ) om samäganderätt inte ändras annat än under vissa särskilda förutsättningar. Enligt

text: 13 §

text: i lagen förfaller ett sådant förordnande dels om delägarna träffar överenskommelse om auktionens inställande och ger det tillkänna för den gode mannen, dels om en auktion inte leder till godsets försäljning. Någon annan grund för att anse ett förordnande förfallet ges inte i lagen.

text: Av handlingarna i ärendet framgår att inte någon av de angivna förutsättningarna förelåg då tingsrätten upptog ansökningen till prövning och meddelade det överklagade beslutet. Det tidigare beslutet hade alltså inte förfallit. Vid detta förhållande har det förelegat hinder mot att ta upp KE:s ansökan till prövning.

text: Hovrätten vill tillägga följande. Ett interimistiskt beslut enligt 26 § domstolsärendelagen är avsett att säkerställa det som ärendet gäller. Tingsrättens interimistiska beslut i detta mål kan inte ha haft annat syfte än att en försäljning vid den offentliga auktionen skulle kunna ske till de lägre priser som anges i beslutet. En slutlig prövning i ärendet, sedan fastigheterna på en offentlig auktion sålts till de i det beslutet angivna lägre priserna och sedan KSG fått tillfälle att yttra sig, skulle uppenbarligen inte tjäna något rimligt syfte. Det är därför enligt hovrättens mening uppenbart att bestämmelsen i 26 § domstolsärendelagen inte varit tillämplig i det aktuella ärendet. Tingsrätten har således även med hänsyn härtill inte bort pröva ärendet på sätt som skett.

text: Enligt hovrättens mening är det rättegångsfel som har förekommit vid tingsrätten av sådant slag som anges i

text: 59 kap. 1 § första stycket första punkten rättegångsbalken

text: . Verkningarna av det interimistiska beslutet är vidare till sin karaktär sådana att de för KSG närmast måste framstå somjämförbara med den situation som regleras i andra punkten 1 nämnda paragraf. Vid nu angivna förhållanden bör tingsrättens beslut undanröjas och KE:s ansökan vid tingsrätten avvisas.

text: Vad KSG yrkat angående utlysande av ny auktion är inte av den beskaffenheten att det kan bli föremål för hovrättens prövning i detta mål. Yrkandet föranleder därför inte någon åtgärd från hovrätten.

text: Med undanröjande av tingsrättens beslut avvisar hovrätten KE:s ansökan.

text: Med anledning av hovrättens beslut höll den gode mannen den 27 september 1999 en ny auktion. Fastigheten bjöds då ut till ett lägsta pris om 1 590 000 kr, men något anbud lämnades inte vid auktionen.

text: Den gode mannen och BL upprättade den 15 oktober 1999 köpebrev på den senares förvärv av Fastigheten den 17 juni 1999.

text: På ansökan av BL beslutade den 22 november 1999 Lantmäterimyndigheten i Östersunds kommun att genom fastighetsreglering överföra Fastigheten till den av BL ägda fastigheten Östersund Greningeholm 1:3 med utplånande av Fastigheten som en egen registerenhet. Från den ombildade fastigheten avstyckades därefter en viss del. Förrättningen godkändes av alla hörda sakägare och berörda myndigheter och genomfördes med förutsättningen att BL var ägare av Fastigheten på grund av det köpekontrakt och det köpebrev som hade upprättats.

text: KSG överklagade lantmäterimyndighetens beslut till Östersunds tingsrätt, Fastighetsdomstolen, som den 24 augusti 2000 beslutade att inte göra någon ändring i lantmäterimyndighetens beslut samt att KSG skulle ersätta BL för hans rättegångskostnader.

text: KSG överklagade tingsrättens beslut till Hovrätten för Nedre Norrland. I ett utslag den 14 mars 2002 undanröjde hovrätten fastighetsbildningsbeslutet den 22 november 1999 och återförvisade förrättningen till lantmäterimyndigheten för erforderlig handläggning. BL förpliktades att solidariskt med KE ersätta KSG för hennes rättegångskostnader i tingsrätten och hovrätten. I skälen för beslutet anförde hovrätten bl.a. följande.

text: KSG gör i målet gällande att BL inte gjort ett giltigt förvärv av Långkälen 3:4, vilket skulle innebära att hinder mot den beslutade fastighetsregleringen och därmed även mot den samtidigt beslutade avstyckningen förelegat på grund av att medgivande till regleringen inte lämnats av de rätta ägarna till fastigheten.

text: BL anför […] till stöd för påståendet, att han blivit ägare till Långkälen 3:4 genom ett giltigt förvärv, dels att BE var behörig att sälja fastigheten vid auktionen den 17 juni 1999 på grund av tingsrättens beslut den 9 oktober 1998, dels att BEs försäljning av fastigheten för en köpeskilling som understeg det i detta beslut bestämda lägsta priset inte inneburit att denne gått utöver sin behörighet utan endast att han överskridit sin befogenhet som god man, dels slutligen att han i varje fall var i god tro beträffande det lägsta priset.

text: Det förvärv som BL åberopar till stöd för sitt äganderättsanspråk är grundat på det i samband med auktionen den 17 juni 1999 upprättade köpekontraktet. Frågan om förvärvets giltighet skall bedömas utifrån de förutsättningar som förelåg när detta kontrakt undertecknades. BL har ostridigt uppfyllt de villkor för köpet som upptagits i kontraktet. Vad som därutöver förekommit efter kontraktsdagen är i princip ovidkommande för bedömningen.

text: Del står klart att BE vid auktionen den 17 juni 1999 saknade befogenhet att sälja fastigheten för lägre pris än det som bestämts i tingsrättens beslut den 9 oktober 1998. Tingsrättens interimistiska beslut den 11 juni 1999 kan emellertid ha föranlett att det för dem som avgav bud vid auktionen framstått som att BE var behörig att sälja fastigheten för det i detta beslut angivna lägsta priset. Vid sådant för-

text: hållande kan tillämpning analogiskt av bestämmelsen om befogenhetsöverskridande av fullmaktshavare i

text: 11 § 1 st avtalslagen

text: komma i fråga.

text: För giltigheten av BL:s förvärv skulle därmed bli avgörande huruvida han vid auktionstillfället var i god tro beträffande vad som gällde angående det lägsta priset. Huruvida så varit fallet synes svårligen kunna bedömas på grundval av den föreliggande utredningen.

text: Med hänsyn härtill och vid beaktande även av vad som anförts från KSG sida finner hovrätten att det i varje fall framstår som ovisst huruvida BL eller KSG och KE var ägare till Långkälen 3:4 vid tiden för fastighetsbildningsbeslutet. Vid förrättningen borde därför enligt

text: 4 kap 11 § 3 st fastighetsbildningslagen

text: även KSG och KE ha behandlats som sakägare. De har varken genom kallelse till sammanträde eller på annat sätt beretts tillfälle att bevaka sin rätt vid förrättningen. Härigenom har förekommit ett fel i handläggningen som föranlett att fastighetsbildningsbeslut meddelats utan att den för de beslutade åtgärdernas tillåtlighet avgörande frågan om äganderätten till Långkälen 3:4 blivit prövad.

text: Hovrätten anser sig inte böra på grundval av den utredning som nu står till buds ta ställning prejudiciellt till äganderättsfrågan. Denna fråga bör lämpligen behandlas av lantmäterimyndigheten vid förrättning i samband med förnyad prövning av förutsättningarna för att genomföra de sökta fastighetsbildningsåtgärderna. Fastighetsbildningsbeslutet skall därför undanröjas och förrättningen visas åter till lantmäterimyndigheten för erforderlig behandling. Den åtgärd som vid den fortsatta handläggningen hos lantmäterimyndigheten närmast kommer i fråga, för det fall sakägarna inte kan enas, synes vara att BL såsom sökande av förrättningen hänvisas att inom viss tid väcka talan i äganderättsfrågan vid domstol och att förrättningen enligt

text: 4 kap 39 § fastighetsbildningslagen

text: förklaras vilande i avbidan på domstolens avgörande.

text: Den 9 november 2004 höll lantmäterimyndigheten förhandling i ärendet, varvid BL förelades att inom viss tid väcka talan mot KSG och KE om bättre rätt till Fastigheten. BL väckte en sådan talan vid Östersunds tingsrätt. Talan medgavs av KE men bestreds av KSG. Vid huvudförhandlingen i målet den 6 november 2006 träffade BL och KSG en överenskommelse som innebar bl.a. att BL ägde bättre rätt än KSG till Fastigheten, att han skulle utge 100 000 kr till henne och att vardera parten skulle stå sina rättegångskostnader. Samma dag meddelade tingsrätten dom i enlighet med medgivandet och överenskommelsen.

text: Anspråket m.m.

text: BL har begärt skadestånd av staten med 164 567 kr, varav 142 567 kr avser kostnader i domstolar m.m. enligt vad som närmare framgår nedan och 22 000 kr BL:s eget arbete med anledning av det inträffade. Han har vidare begärt ersättning med 7 350 kr för sina ombudskostnader här.

text: BL har till stöd för sina anspråk åberopat att tingsrättens beslut den 11 juni 1999 i enlighet med vad som framgår av hovrättens därpå följande beslut innefattade fel eller försummelse och att felet orsakade honom skada med det fordrade beloppet. Han har vidare anfört att han vid köpet av Fastigheten inte hade anledning att misstänka att tingsrättens beslut var felaktigt.

text: Justitiekanslern har ansett sig kunna ta ställning till BL:s anspråk utan att höra berörda domstolar eller myndigheter.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsskyldigheten

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: (SkL) skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Justitiekanslern delar hovrättens uppfattning i beslutet den 3 september 1999 att det var felaktigt av tingsrätten att ta upp KE:s ansökan om försäljning till ett lägre pris till prövning och att det därutöver var felaktigt att enligt

text: 26 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden fatta ett interimistiskt beslut i saken. Felen är sammantagna av sådan art att skadeståndsskyldighet i och för sig enligt

text: 3 kap. 2 §

text: SkL får anses ha uppstått för staten.

text: Kretsen av ersättningsberättigade

text: Genom Justitiekanslerns bedömning att skadeståndsskyldighet för staten har uppkommit framgår att tingsrättens felaktiga beslut innefattade myndighetsutövning i den mening som avses i SkL. Det står också klart att myndighetsutövningen riktade sig i vart fall mot KE och KSG, som båda var parter i ärendet och i det tidigare domstolsärendet rörande försäljningen. Emellertid är det inte självklart att kretsen av ersättningsberättigade till följd av ett felaktigt myndighetsbeslut skall bestämmas enbart utifrån vem som har varit (eller skulle kunna vara) part i ärendet. Felaktiga beslut kan ha sådana karakteristika att även andra berörs av det begångna felet på ett sådant sätt att de bör anses berättigade till ersättning. Vad beträffar försäljning av egendom enligt

text: samäganderättslagen

text: , får lagens regler i den delen anses ha som primärt syfte att skapa ett rättstryggt försäljningsförfarande för delägarna vid oenighet dem emellan. Men det är uppenbart att även en köpare av egendomen måste kunna förlita sig på att rättens handläggning av frågan har utförts korrekt och därmed också kan beröras av eventuella felaktigheter i detta avseende.

text: Frågan uppkommer därför hur kretsen av dem som är berättigade till ersättning av det allmänna skall avgränsas i det förevarande fallet. SkL ger i detta avseende ingen direkt ledning, utan man har att söka avgränsningen i andra rättskällor: de förarbetsuttalanden som i skilda sammanhang har gjorts om SkL:s tillämpningsområde, den doktrin som finns på området samt den utveckling i frågan som går att finna i rättspraxis.

text: Det bör framhållas att en skada som den av BL uppgivna inte kan anses vara en medelbar skada (tredjemansskada) i den meningen att skadan har uppkommit som en följd av någon annans skada till följd av tingsrättens beslut. I den mån som BL har drabbats av någon skada måste denna i stället i och för sig ses som en direkt följd av det felaktiga tingsrättsbeslutet.

text: Utöver avgränsningen gentemot tredjemansskador inverkar ett flertal andra omständigheter på hur kretsen av ersättningsberättigade avgränsas. Flera av dem kan sammanfattas under den i rättspraxis tillämpade principen om skyddat intresse (även kallad normskyddsläran m.m.). Denna princip innebär att skadeståndsansvaret begränsas till de intressen som skyddas av den lagfästa eller oskrivna handlingsnorm vars åsidosättande utgör grunden för skadeståndsansvar. Principen går att härleda till skilda förarbetsuttalanden (jfr Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, 1976, s. 351 f. med hänvisningar). I fall av felaktiga myndighetsbeslut har i doktrin och förarbeten förts fram att en utgångspunkt vid tillämpningen av läran bör vara att kretsen av de ersättningsberättigade avgränsas på samma sätt som kretsen av klagoberättigade beträffande beslutet (a.a. s. 353 f. samt

text: prop. 1972:5

text: s. 513). I förarbetena lämnades i övrigt till rättstillämpningen att avgränsa kretsen av ersättningsberättigade (

text: a. prop. s. 329

text: f., jfr betänkandet Det allmännas skadeståndsansvar [

text: SOU 1993:55

text: ] s. 234 f.). I olika fall har därutöver hänsyn till andra omständigheter tagits, och härtill kommer att svensk skadeståndsrätt allmänt sett intar en restriktiv hållning i fråga om hur kretsen av skadeståndsberättigade till följd av fel eller försummelse vid myndighetsutövning bör bestämmas. Sammanfattningsvis får rättsläget i flera väsentliga avseenden sägas vara oklart (jfr a. SOU s. 236 och Bengtsson, Det allmännas ansvar, 2 uppl., s. 127).

text: En omständighet av betydelse för att bestämma den skadeståndsberättigade kretsen är alltså – i fråga om felaktiga myndighetsbeslut – vem som är klagoberättigad beträffande det beslut som är i fråga. Skälen härför är enligt förarbetena att överklaganderegler ofta torde vara utformade med hänsyn tagna till rättsskyddssynpunkter liknande dem som bör bestämma rätten till skadestånd av det allmänna, även om någon fullständig parallellitet inte kan anses föreligga (

text: a. prop. s. 513

text: ). I doktrinen har emellertid framhållits att regler om överklagande många gånger torde ha utformats under inverkan av andra hänsynstaganden och därför i vissa fall kan utesluta personer som har berättigade skadeståndsanspråk på det allmänna (se Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, 1976, s. 361 f.).

text: Vad gäller en försäljning enligt

text: samäganderättslagen

text: torde köparen inte ha rätt att överklaga rättens beslut om lägsta försäljningspris. Detta synes rättfärdigat av att försäljningspriset enligt grundläggande civilrättsliga principer är en fråga som uteslutande disponeras av säljarna till den egendom som är i fråga. Dessutom är det uppenbart att det skulle föra alltför långt att låta kretsen av klagoberättigade omfatta i princip envar som gör gällande att han eller hon är en potentiell köpare av den egendom som är i fråga vid den auktion som ju hålls först sedan frågan om försäljningspriset har avgjorts.

text: Avgränsningen av den klagoberättigade kretsen i fråga om tingsrättens beslut om lägsta försäljningspris torde således vara dikterad av särskilda hänsyn som hänger samman med den karaktär som en försäljning enligt

text: samäganderättslagen

text: har. Med beaktande härav menar Justitiekanslern att kretsen av klagoberättigade beträffande beslutet inte ger någon säker vägledning i frågan om köparen kan anses skadeståndsberättigad till följd av felaktigheter i tingsrättens handläggning av frågan. Det bör i sammanhanget framhållas att själva försäljningen av egendomen inte är överklagbar, vilket är fallet t.ex. vid exekutiva försäljningar enligt

text: utsökningsbalken

text: , och att köparen således inte har möjlighet att den vägen göra felaktigheter i försäljningsförfarandet gällande.

text: En omständighet som torde vara av särskild vikt i sammanhanget är att ett sådant beslut som nu är i fråga rör individualiserad egendom (här Fastigheten) och att köparens skada kan sägas bestå i de inskränkningar i hans rätt att råda över just den egendomen som kan följa på ett felaktigt beslut. Skada för köparen till följd av felaktigheter i tingsrättens handläggning ter sig med andra ord rimligt förutsebara och till sin natur avgränsade. Detta talar med viss styrka för att konsekvenser för köparen av tingsrättens felaktiga handläggning av frågan bör kunna göras gällande skadeståndsvis mot staten (jfr a.a. s. 363 f.). En sådan utvidgning av kretsen av ersättningsberättigade utöver de som har rätt att överklaga tingsrättens beslut synes såväl motiverad utifrån hur förfarandet vid försäljningar enligt

text: samäganderättslagen

text: är utformat som – med hänsyn till utvidgningens begränsade omfattning – förenlig med det restriktiva synsätt i frågan som framgår av förarbetena till SkL.

text: Justitiekanslern finner att övervägande skäl talar för att köpare av egendom i en sådan situation som den aktuella bör innefattas i den krets personer som i och för sig är berättigade till skadestånd av staten till följd av felaktigheter i tingsrättens handläggning av frågan om lägsta försäljningspris. BL bör alltså anses berättigad till ersättning för de skador som han har lidit till följd av det inträffade.

text: Skadan

text: K ostnaderna i tingsrätt en samt h ovrätten

text: BL har begärt ersättning för kostnaden för självrisken för såväl de egna som hans del av motpartens rättegångskostnader i Östersunds tingsrätt rörande överklagandet av lantmäterimyndighetens beslut samt därefter i hovrätten. Enligt BL uppgick hans självrisk för KSG rättegångskostnader till 7 167 kr, medan självrisken för de egna ombudskostnaderna uppgick till 13 800 kr. BL har också begärt ersättning för inställelsen till tingsrätten med 5 590 kr, varav 2 070 kr avser reskostnader och 3 520 kr inkomstförlust under två dagar.

text: På grund av tingsrättens beslut den 11 juni 1999 om ett nytt lägsta pris uppstod efter BL:s förvärv av Fastigheten tveksamhet i fråga om äganderätten till i vart fall KSG tidigare andel i egendomen. Denna tveksamhet undanröjdes genom det förlikningsavtal som BL och KSG ingick den 6 november 2006 i Östersunds tingsrätt, sedan lantmäterimyndigheten hade förelagt BL att väcka talan om bättre rätt till Fastigheten.

text: Sedan lantmäterimyndighetens ursprungliga beslut den 22 november 1999 hade överklagats till först tingsrätten och sedan hovrätten förlorade BL målet med anledning av att de oklara ägandeförhållandena enligt hovrätten hade medfört ett handläggningsfel vid lantmäterimyndigheten. Man skulle därför kunna hävda att BL:s uppgivna skada i form av egna och motpartens rättegångskostnader för processen i tingsrätten och hovrätten hade kunnat i vart fall begränsas om BL redan från början hade väckt en talan om bättre rätt till Fastigheten och fått den saken avgjord innan lantmäteriförrättningen tog vid. Det synes emellertid alltför långtgående att i en situation som den aktuella ställa ett krav på den enskilde att vidta en sådan förutseende åtgärd, särskilt med beaktande av att såväl lantmäterimyndigheten som tingsrätten ansåg sig – trots det handläggningsfel som hovrätten sedermera fann – kunna ta ställning till äganderättsfrågan inom ramen för prövningen av ärendet och därvid fann att BL var ägare till Fastigheten. Mot bakgrund av dessa omständigheter finner Justitiekanslern att de kostnader som uppstod för BL med anledning av den nämnda processen i tingsrätten och hovrätten är att anse som ersättningsgilla skador.

text: Till styrkande av en självrisk om 3 600 kr för en del av de egna ombudskostnaderna har BL åberopat ett brev från ombudet den 20 juni 2006, dvs. mer än fyra år efter det att hovrätten meddelade sitt utslag. Det framgår inte av brevet vad ombudets arbete avsåg. Det kan under sådana förhållanden inte anses visat att kostnaden har uppkommit med anledning av den aktuella tvisten. Vidare har ingen utredning getts in till utvisande av förekomsten eller storleken av den uppgivna förlorade arbetsinkomsten. Med dessa undantag finner Justitiekanslern inte anledning att ifrågasätta skadeståndsanspråket. Skadestånd bör därför i denna del utgå med 19 437 kr.

text: Kostnaderna i samband med den nya lantmäteriförrättningen

text: BL har begärt ersättning med 5 590 kr, varav 2 070 kr avser reskostnader och 3 520 kr inkomstförlust under två dagar, för kostnaderna för inställelsen till lantmäterimyndigheten i samband med förrättningen den 9 november 2004.

text: Även BL:s kostnader med anledning av den nya handläggningen vid lantmäterimyndigheten sedan hovrätten hade undanröjt det första lantmäteribeslutet bör anses som en ersättningsgill skada. Vad beträffar inkomstförlusten gör Justitiekanslern emellertid samma bedömning som ovan. Skadestånd bör därmed i denna del utgå med 2 070 kr avseende reskostnader.

text: Kostnaderna i tingsrätten i målet om bättre rätt till Fastigheten

text: BL har begärt ersättning med 110 420 kr, varav 4 830 kr avser självrisken för hans rättegångskostnader i tingsrätten i målet om bättre rätt till Fastigheten, 100 000 kr förlikningslikviden till KSG samt 5 590 kr kostnaderna för inställelsen till tingsrätten i samband med huvudförhandlingen den 6 november 2006, därav 2 070 kr för reskostnader och 3 520 kr för inkomstförlust under två dagar.

text: För det fall någon överenskommelse inte hade ingåtts, utan tvisten om bättre rätt till Fastigheten hade fått avgöras av domstol, hade BL, vid full framgång med sin talan, fått behålla Fastigheten samt fått sina rättegångskostnader ersatta. Någon skada för honom hade i en sådan situation inte uppkommit. För det fall KSG hade fått framgång med sin talan hade – med beaktande av den nödvändiga processgemenskap som synes ha förelegat mellan henne och KE – emellertid BL:s köp av Fastigheten i dess helhet inte ansetts bestå, och han hade även drabbats av ett rättegångskostnadsansvar. Mot bakgrund av de upplysningar som har lämnats i ärendet om gjorda investeringar i Fastigheten m.m. är det uppenbart att en ”förlust” av Fastigheten hade lett till betydande ekonomiska följdverkningar för BL och att dessa hade kunnat göras gällande inom ramen för ett skadeståndsanspråk mot staten. Om BL i detta scenario hade velat behålla fastigheten hade han nödgats ingå en överenskommelse med motparterna därom, sannolikt med följden att han hade fått utge ersättning utöver köpesumman vid det ogiltiga förvärvet. Sådan ytterligare ersättning hade knappast utgjort en skada som staten skade-ståndsvis hade bort svara för, försåvitt den inte hade ansetts utgiven till begränsande av de nämnda skadeverkningarna.

text: Genom förlikningen avslutades emellertid tvisten på ett tidigare stadium. Överenskommelsen innebar att BL fick stå sina egna rättegångskostnader och att han därutöver betalade en förlikningslikvid till KSG.

text: Det bör framhållas att processläget måste ha framstått som osäkert och att det måste ha varit angeläget för BL att avtalsvis undkomma riskerna för den ekonomiska förlust som hade kunnat uppkomma vid en slutlig förlust i målet. Det måste också ha framstått som angeläget att bilägga den tvist mellan parterna som vid det laget hade pågått i ett flertal år. Under sådana omständigheter finner Justitiekanslern inte anledning att ställa kravet på BL att han borde ha drivit processen till ett rättsligt avgörande i stället för att ingå en överenskommelse med KSG. Sådana kostnader som drabbade honom med anledning av en välavvägd förlikning framstår därmed som en skada som staten bör svara för. Staten har således inte någon erinran mot BL:s krav på ersättning för hans egna rättegångskostnader. Även förlikningslikviden bör anses utgöra en ersättningsgill skada då den – trots att den kan ses som ytterligare ersättning för Fastigheten – på ett godtagbart sätt synes ha begränsat risken för sådan ovan nämnd ekonomisk skada för BL som staten hade kunnat få svara för.

text: Justitiekanslern har samma invändning beträffande det begärda beloppet för förlorad arbetsinkomst som tidigare har redogjorts för. Med detta undantag bör skadeståndet i denna del bestämmas till 106 900 kr.

text: Det egna arbetet

text: Av BL:s skadeståndsanspråk avser 22 000 kr ersättning för eget arbete under 100 timmar. Någon mer ingående redogörelse för vad arbetet har bestått i har inte lagts fram. Visserligen är det förståeligt att det inträffade har medfört olägenheter i det lantbruk som BL enligt uppgift i ärendet bedriver. Kostnaden för eget arbete som inte motsvarar särskilda utgifter är dock enligt skadeståndsrättsliga grundsatser i princip inte ersättningsgill. Såvitt framgår av utredningen har BL inte heller åsamkats några merkostnader i form av ökade lönekostnader eller liknande. Det saknas därför förutsättningar att godta ersättningskravet i denna del.

text: Sammanfattning

text: Sammanfattningsvis finner Justitiekanslern att BL skall tillerkännas skadestånd av staten med (19 437 + 2 070 + 106 900 =) 128 407 kr.

text: Ombudskostnader

text: BL bör tillerkännas ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här. Den begärda ersättningen är skälig och godtas.

text: Övrigt

text: BL:s skadeståndskrav har genom detta beslut enbart delvis vunnit gehör. Det bör emellertid framhållas att det står honom fritt att återkomma till Justitiekanslern med en begäran om ersättning i de delar där ersättningsanspråket inte har godtagits tillsammans med utredning till styrkande av ersättningskravet.


title: Uttalanden med anledning av att gåvor tas emot av ett svenskt konsulat

text: Justitiekanslerns beslut

text: 1. Justitiekanslern avslår AB:s, RB:s, NP:s och HF:s begäran om ersättning av staten.

text: 2. Justitiekanslern gör vissa uttalanden med anledning av mottagandet av gåvor vid Sveriges generalkonsulat i Sankt Petersburg.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AB och RB ingav den 16 december 2002 till Sveriges generalkonsulat i Sankt Petersburg i Ryssland ansökningar om visum för inresa till Sverige. Syftet med resan var att besöka döttrarna

text: MF och NP som är bosatta i landet. AB och RB bor i Ural och vistades i en veckas tid i Sankt Petersburg för att ordna visumansökningarna. Generalkonsulatet överlämnade ansökningarna till Migrationsverket, som i ett beslut den 20 januari 2003 avslog ansökningarna.

text: Anspråket m.m.

text: AB, RB, NP och HF har genom advokaten CT begärt ersättning av staten med totalt 9 775 kr och anfört följande till stöd för anspråken.

text: ÅA (sambo med NP) stod som garant för AB:s och RB:s vistelse i Sverige. Innan ansökningarna om visum gavs in till generalkonsulatet tog ÅA kontakt med Migrationsverket i Norrköping. Av verket fick han besked om att det inte fanns några hinder mot att bevilja AB och RB visum trots att de tidigare hade ansökt om uppehållstillstånd och fått avslag. ÅA var även i kontakt med vicekonsuln i Sankt Petersburg som förklarade att det skulle ta en vecka för AB och RB att få visum. Mot bakgrund av dessa besked reste AB och RB till Sankt Petersburg den 15 december 2002 och hyrde en lägenhet där tills viseringen skulle bli klar. NP åkte från Säffle till Sankt Petersburg för att hjälpa föräldrarna med resan.

text: På konsulatet blev de illa bemötta av personalen. AB och RB blev lovade visum mot att de ordnade nya försäkringar för vistelsen. De försäkringshandlingar som hade faxats dit av HF accepterades inte av personalen på konsulatet. Trots att AB och RB skaffade nya försäkringar nekades de visum på plats, och på fredagen den 20 december 2002 upplystes de om att deras ansökningar skulle överlämnas till Migrationsverket i Norrköping för prövning. De kunde samtidigt iaktta att andra personer fick visum mot att de lämnade gåvor och pengar till personalen. Trots ett flertal telefonkontakter med vicekonsuln måndagen den 23 december, kunde några visum inte ordnas, och AB och RB återvände hem.

text: Sökandena har gjort gällande att den oriktiga informationen från personalen vid generalkonsulatet orsakade dem olika kostnader, som genom avslaget av visumansökningarna blev onyttiga. Anspråket avser sålunda ersättning för AB:s, RB:s och NP:s resekostnader och för hyran för lägenheten i Sankt Petersburg. Därtill kommer avgifter för visumansökningarna samt kostnader för de ryska försäkringarna. HF:s ersättningsanspråk avser kostnader för anlitande av advokat i visumärendet.

text: Utredningen

text: Generalkonsulatet har med ett yttrande undertecknat av konsuln MÖ överlämnat anspråket till Regeringskansliet, Utrikesdepartementet (UD), som i sin tur har överlämnat det till Justitiekanslern. I yttrandet anförs bl.a. följande.

text: ”Generalkonsulatet mottar dagligen förfrågningar angående visum och därtill sammanhängande frågor. De som ringer blir upplysta om att handläggningstiden i allmänhet uppgår till en vecka. Därefter kan pass och beslut, alternativt besked om ärendets fortsatta handläggning lämnas. Generalkonsulatet utlovar aldrig visum innan ansökan kommer in och ärendet har granskats.

text: Generalkonsulatet känner inte till vad som uppgivits i de kontakter som dessförinnan tagits med Migrationsverket i Norrköping. I den information som Migrationsverket lämnar på sin hemsida angående vem som beslutar i frågor om visum samt hur lång tid det tar, anges bl.a. att oftast kan utlandsmyndigheten själv fatta beslutet. Om utlandsmyndigheten tror att den viseringssökande tänker bosätta sig i Sverige, ska visum inte beviljas. Om utlandsmyndigheten är osäker på hur ansökan skall bedömas, kan ansökan skickas till Migrationsverket i Sverige, som fattar beslutet. I sistnämnda fall tar handläggningen längre tid och ansökan bör inges minst två månader innan resan.

text: AB och RB har tidigare ansökt om uppehållstillstånd för bosättning i Sverige. De kontakter som dessförinnan tagits med Migrationsverket, tyder på att de inblandade känt på sig att AB:s och RB:s ansökningar om visum inte skulle följa den normala handläggningen, att dessa kunde komma att vidarebefordras till Sverige samt att det fanns en risk för att visum inte skulle komma att beviljas.

text: I det lokala konsulära samarbetet bestämdes under hösten 2001 att de som ansöker om visum till Schengenområdet skall ha en försäkring. Denna skall täcka oförutsedda kostnader som kan uppstå under resan samt vistelsen i Schengenområdet. Försäkringen kan tecknas av antingen den som ansöker om visum eller av den som garanterar besöket. AB och RB har inte blivit lovade visum mot att de tecknar försäkringar.

text: Resebyråer har en särskild lucka som befinner sig i en korridor på höger sida i kansliet. Där inger representanter för resebyråerna ansökningar om visum samt erlägger avgift för dessa. I samma lucka avhämtas pass och beslut. Det var dessa dagar vanligt att resebyråerna gav julklappar till de lokalt anställda som de under årens lopp hade kommit att utveckla ett gott samarbete med. Detta har ingen inverkan på beslutsfattandet. Generalkonsulatet har inte tagit emot några mutor för att utfärda visum.

text: Generalkonsulatet lämnade den 23 december 2002 ut beslut i c:a 800 visumärenden och tog samma dag emot c:a 900 nya ansökningar om visum. Vicekonsuln – som var ensam beslutsfattare den dagen – hann helt enkelt inte med att ringa tillbaka. Vicekonsuln har inte sagt att hon skall ordna upp saken, hon har inte heller lovat att visum skulle beviljas.

text: Generalkonsulatet försökte att få kontakt med advokaten CT – den 3 januari och den 7 januari 2003 – meddelande lämnades på hans telefonsvarare att han skulle ringa tillbaka, men han avhördes inte. Generalkonsulatet översände den då inkomna skrivelsen till Migrationsverket för att denna skulle finnas tillgänglig för verket vid ärendenas avgörande.

text: I skrivelserna anförs synpunkter på hur den lokalt anställda personalen har agerat. Generalkonsulatet har för avsikt att följa upp vad som har anförts. För det fall AB och RB har blivit dåligt behandlade i sina kontakter med generalkonsulatets personal, är detta givetvis ett stort problem som generalkonsulatet tar på allvar och har för avsikt att åtgärda.”

text: Sökandena har genom advokaten CT inkommit med vissa synpunkter på generalkonsulatets yttrande samt preciserat anspråket i enlighet med vad som har sagts tidigare.

text: Justitiekanslern har tagit del av Migrationsverkets akter i ärendena med nr 9-441634 och 9-441644 rörande AB resp. RB.

text: Med anledning av generalkonsulatets uppgift om att personal vid generalkonsulatet tog emot gåvor från resebyråer har Justitiekanslern beslutat att granska saken närmare och begärt att UD skulle avge ett särskilt yttrande med anledning av detta. Utrikesdepartementet, som in sin tur har inhämtat ett yttrande från generalkonsulatet, har i ett yttrande den 3 februari 2005 närmare beskrivit förhållandena vid generalkonsulatet samt upplyst vilka etiska riktlinjer som tillämpas vid utlandsmyndigheterna (se nedan).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsfrågan

text: Staten bär inte något strikt ansvar för skador som uppkommer i den statliga verksamheten. När det som här rör sig om en förmögenhetsskada kan staten ådra sig skadeståndsskyldighet enligt de förutsättningar som anges i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , dvs. för fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Utanför detta område svarar staten också för rena förmögenhetsskador som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl, se

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Enligt sökandena fick de sådan information av Migrationsverket och generalkonsulatet i Sankt Petersburg att de vidtog en del förberedelseåtgärder för AB:s och RB:s resa till Sverige. De har uppgett att Migrationsverket upplyst dem om att det inte fanns något hinder för AB och RB att få visum till Sverige och att vicekonsuln sagt att det skulle ta en vecka att behandla ansökningarna om visum. Det är dock oklart under vilka förutsättningar som den informationen lämnades till de personer som bevakade AB:s och RB:s sak. Att precisa bindande besked skulle ha lämnats framstår inte som sannolikt. Det kan i varje fall inte anses visat vare sig att Migrationsverket eller generalkonsulatet har lämnat någon sådan information före ingivandet av visumansökningarna som kan grunda skadeståndsansvar för staten.

text: Vad sökandena har anfört om generalkonsulatets handläggning av visumansökningarna och vad som i övrigt kommit fram vid granskningen av ärendet här ger enligt min mening inte underlag för bedömningen att staten skulle vara skyldig att utge något skadestånd till dem. När det gäller NP:s och HF:s ersättningsanspråk skall framhållas att de inte kan grunda något skadeståndsanspråk på vare sig generalkonsulatets eller Migrationsverkets myndighetsutövning mot AB och RB .

text: Det anförda innebär att sökandenas ersättningsanspråk skall lämnas utan bifall.

text: Tillsynsfrågan

text: Justitiekanslern skall enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina åligganden. Detta innebär att Justitiekanslern främst skall kontrollera att handläggningen av olika mål och ärenden sker i enlighet med gällande bestämmelser för förfarandet och med iakttagande av vad som krävs för en rättssäker prövning. I detta ligger att verksamheten skall bedrivas med opartiskhet och saklighet.

text: I detta ärende har framkommit att personal vid Sveriges generalkonsulat i Sankt Petersburg har tagit emot gåvor från de resebyråer som konsulatet samarbetar med. Generalkonsulatet har beträffande hanteringen av de aktuella gåvorna lämnat följande upplysningar.

text: ”I Ryssland finns starka traditioner att ge gåvor i alla möjliga sammanhang, och generalkonsulatet kan inte helt avskärma sig från den verklighet som man lever i. Generalkonsuln har personligen till ryska samarbetspartner framfört hur vi i den svenska statsförvaltningen ser på gåvoproblematiken – att gåvor inte är nödvändiga och på intet sätt påverkar beslutsfattandet.

text: Generalkonsulatet samarbetar endast med de resebyråer som generalkonsulatet har godkänt (beviljat ackreditering). De lokalt anställda tar emot och lämnar ut handlingar i viseringsärenden, men har i övrigt inte någon befattning med vare sig beslut eller beredning i ärendena. De lokalt anställda är inte heller inblandade i valet av vilka resebyråer som generalkonsulatet skall samarbeta med. Generalkonsulatet samarbetar för närvarande med 11 resebyråer.

text: Generalkonsulatet genomför en gång om året möten med representanter för de ackrediterade resebyråerna, ett sådant möte ägde rum senast i november 2004. Vid sådana möten informeras resebyråerna om generalkonsulatets regler och rutiner, bl.a. vad gäller presenter. I Ryssland är det nämligen vanligt att man t.ex. i samband med större helgdagar ger presenter till samarbetspartner.

text: Vill resebyråerna ge presenter till generalkonsulatet får de göra detta endast vid tre tillfällen under året – jul-nyår, kvinnodagen den 8 mars och segerdagen den 9 maj. Endast vissa typer av gåvor får förekomma (choklad, rysk champagne, blommor). Gåvornas värde överstiger inte 400 kr. Inga penninggåvor accepteras. Presenterna tas emot av generalkonsulatet och inte av enskilda funktionärer. Blommorna ställs i vaser på arbetsplatsen, chokladen och den ryska champagnen konsumeras gemensamt på arbetsplatsen. Ingenting medtas hem. Beslutsfattandet i visumärenden eller i fråga om ackreditering av resebyråer påverkas självfallet inte.”

text: UD har vidare upplyst att det finns riktlinjer för de anställda om mottagande av gåvor i tjänsten dels i Regeringskansliets etiska riktlinjer, fastställda i februari 2004 av förvaltningschefen, dels i Etiska riktlinjer vid utlandstjänstgöring, beslutade i december 2004 gemensamt av expeditionschefen i UD och chefen för Styrelsen för internationellt utvecklingssamarbete (Sida).

text: ”Ur Regeringskansliets etiska riktlinjer

text: 7 Gåvor och förmåner

text: Vi som arbetar i offentlig verksamhet har ett särskilt ansvar för att vi inte ens ska kunna misstänkas för att låta oss påverkas av ovidkommande önskemål eller hänsyn i vårt arbete. När du erbjuds en gåva eller annan förmån måste du vara mycket försiktig med hänsyn till reglerna om mutbrott och bestickning i

text: brottsbalken

text: 20 kap. 2 §

text: respektive

text: 17 kap. 7 §

text: En förmån kan vara otillbörlig även om den inte förknippas med att mottagaren ska handla på ett visst sätt och även om risken är liten för att han eller hon i det enskilda fallet låter sig påverkas. Varje förmån som objektivt sett är ägnad att påverka tjänsteutövningen på ett otillbörligt sätt är otillåten.

text: En förmån är otillbörlig om den inte ingår som ett naturligt led i mottagarens arbete eller inte är ett uttryck för allmänt godtagbara umgängesformer.

text: Arbetsmåltider av vardaglig karaktär kan du normalt acceptera. Ibland kan ett högre pris på måltiden godtas än vad en normal affärslunch kostar, exempelvis vid en branschförenings årsmöte eller myndighets jubileumsmiddag.

text: Det kan förekomma att du i kontakter med företag eller andra leverantörer också erbjuds t.ex. resor, rabatter, jul- och födelsedagsgåvor. Det händer även att anställda i Regeringskansliet som tack för sin medverkan av något slag, t.ex. som föredragshållare, erbjuds gåvor eller andra förmåner.

text: Gåvor som är värda mer än 300-400 kronor bör inte tas emot. Oavsett hur mycket gåvan är värd, är också typen av gåva av betydelse för bedömningen av om den kan tas emot eller inte. Rena penninggåvor bör överhuvudtaget inte tas emot.

text: Skattelagstiftningens utgångspunkt är att alla ersättningar och förmåner som utgått för tjänsten är skattepliktig inkomst för mottagaren. Även förmåner från någon annan än arbetsgivaren kan alltså bli föremål för förmånsbeskattning.

text: Det kan inte uteslutas att du någon gång får en gåva som egentligen är för dyrbar för att tas emot men som du av artighetsskäl inte kan avböja. Du bör då snarast informera departementets expeditionschef respektive chefsjuristen på regeringskansliets förvaltningsavdelning. I Statsrådsberedningen informerar du rättschefen. Dessa ser till att gåvan tas om hand för statens räkning.

text: Ur Etiska riktlinjer vid utlandstjänstgöring

text: Mottagande av gåvor och förmåner

text: Det allvarligaste problemet när det gäller att ta emot gåvor och förmåner är naturligtvis frågan om mutbrott (jämför föregående avsnitt). På grund av gränsdragningssvårigheterna och nödvändigheten av att upprätthålla ett respektavstånd till gränsen för det olagliga måste huvudregeln bli att gåvor och förmåner inte ska tas emot.

text: Emellertid är det kanske vanligare under din utlandstjänstgöring än hemma att du blir erbjuden gåvor eller förmåner som du av artighetsskäl inte så lätt kan avböja, samtidigt som det inte finns något som tyder på en bestickningsavsikt. I sådana fall gäller följande riktlinjer: Gåvor av mindre valör, som understiger 300-400 kronor, kan normalt tas emot och behållas som personlig egendom. En gåva som överstiger detta värde och som inte kan avböjas bör lämnas till myndighetschefen för beslut om huruvida den ska tas om hand och förvaras på myndigheten eller om expeditionschefen bör informeras. Det kan exempelvis bli aktuellt när man tar emot större, mer protokollära, gåvor. I samtliga fall gäller dock att det måste vara ställt utom allt tvivel att en gåva inte kan uppfattas som muta om den ska kunna tas emot. Den värdegräns som har nämnts nu gäller inte gåvor som består av kontanter eller något som kan likställas med kontanter. Sådana gåvor ska över huvud taget inte tas emot.

text: Ju mer ditt arbete eller dina beslut kan tänkas påverka, eller uppfattas påverka, givarens ekonomi och situation i övrigt, desto restriktivare måste du vara med att ta emot gåvor.”

text: UD har härefter som sin uppfattning uttalat följande.

text: ”Frågor om korruption och därtill gränsande företeelser har en särskild aktualitet för utrikesrepresentationen, som verkar i främmande länder av alla slag och möter kulturer och sedvänjor som kan vara starkt avvikande från svenska förhållanden.

text: Generalkonsulatet i Sankt Petersburg har när det gäller viseringsärenden ett fortlöpande samarbete med ett antal därtill ackrediterade lokala resebyråer. Sådant samarbete är förutsett i de gemensamma konsulära anvisningarna för tillämpning av Schengenavtalet som Europeiska rådet har utfärdat, och underlättar för resenärer bl.a. genom att de undgår kravet på personlig inställelse.

text: I ett sammanhang som således innefattar dels myndighetsutövning mot enskilda som sker i viseringsärendena, dels resebyråernas affärsmässiga intresse av att åtnjuta ackreditering, är det tydligt att frågan om mottagande av gåvor och liknande måste ägnas särskild uppmärksamhet, och att en strikt linje måste intas.

text: Såsom framgår av det som har återgivits i det föregående har generalkonsulatet tagit sig an frågan och dels satt tydliga gränser, dels informerat resebyråerna om dessa.

text: Departementets bedömning är att det inte finns anledning att misstänka någon korruption, och att generalkonsulatets hantering av frågan om gåvor från resebyråerna även i övrigt är korrekt i sak. Vad fallet belyser är hur misstankar ändå kan uppstå, bara på grund av det yttre skenet. Man kan tveka om det rätta sättet att bemöta detta – om mottagandet av gåvorna bör omgärdas av diskretion – vilket under olyckliga omständigheter möjligen skulle kunna i än högre grad väcka misstankar, om gåvor helt skall avvisas eller om den hittillsvarande ordningen skall accepteras.

text: Departementet anser att det bör lämnas åt generalkonsulatet att pröva i vad mån det är påkallat med några förändringar för att förebygga uppkomsten av sådana misstankar som har framförts i detta fall.”

text: Justitiekanslerns överväganden

text: Generalkonsulatets hantering av de aktuella gåvorna väcker frågan om någon korruption kan antas ha förekommit i samband med mottagandet av gåvorna eller om konsulatets befattning med dem av andra skäl har varit olämplig.

text: Lagregler mot korruption finns i

text: brottsbalken

text: (bestickning och mutbrott). Det finns inget hinder mot att myndigheter eller företag utfärdar interna regler om gåvor och förmåner till de anställda från utomstående och om gåvor och förmåner till utomstående. Om en anställd bryter mot sådana regler kan han eller hon drabbas av disciplinära påföljder.

text: Lagreglerna drar alltså upp de yttersta gränserna för vad som är tillåtet, gränser som kan inskränkas genom interna regler. UD har i ärendet upplyst att det inte finns några riktade föreskrifter eller liknande till utlandsmyndigheterna när det gäller mottagandet av gåvor. De riktlinjer som UD har hänvisat till utgör således endast en vägledning för den anställde när han eller hon skall bedöma om mottagandet av en gåva eller en förmån är straffritt.

text: Bestämmelserna om mutbrott finns i

text: 20 kap. 2 § brottsbalken

text: och innebär att en arbetstagare som för sig själv eller någon annan tar emot, låter åt sig utlova eller begär en muta eller annan otillbörlig belöning för sin tjänsteutövning kan dömas för mutbrott till böter eller fängelse i högst två år. Detsamma gäller om arbetstagaren har begått gärningen innan han blev anställd eller efter det att han slutat anställningen. Även andra personkategorier än arbetstagare omfattas av straffbestämmelsen.

text: Syftet med att straffbelägga de förfaranden som avses med bestämmelserna om mutbrott är att förmå arbetstagare till ett korrekt och lojalt fullgörande av sin tjänst. Det är inte bara huvudmannens intressen som skyddas av straffbestämmelsen, utan även allmänheten skall skyddas mot korruptionens skadeverkningar. Till dessa har räknats även förekomsten av misstankar om korruption. Genom bestämmelserna om ansvar för mutbrott skyddas tjänstens eller uppdragets integritet. Inom den offentliga sektorn kan korruption utgöra ett hot mot det demokratiska systemet.

text: För att mutan skall vara straffbar måste den utlovas, erbjudas eller lämnas, respektive begäras eller mottas för arbets- eller uppdragstagarens tjänsteutövning. Mutansvaret omfattar sedan den 1 juli 1999 även situationer där förmånen tillfaller – eller där avsikten är att den skall tillfalla – någon annan än den vars tjänsteutövning kan tänkas bli påverkad. Förmånen måste i princip vara inriktad på en åtgärd som hör till arbetstagarens tjänst. De med mutan avsedda åtgärderna måste också ligga inom arbetstagarens verksamhetsområde. Åtgärden behöver däremot inte ankomma på den mutade. Det är tillräckligt att den mutade i sin tjänst kan utöva inflytande på åtgärden och därmed verka i bestickarens intresse.

text: Den förmån som mutan utgör måste vara otillbörlig. I förarbetena till de aktuella straffbestämmelserna sägs att vad som är otillbörligt får bestämmas på grundval av en samlad bedömning av alla omständigheter som är av betydelse i det enskilda fallet (se

text: prop. 1975/76:176 s. 36

text: ). En gåva, förmån eller belöning behöver alltså inte vara otillbörlig i sig själv, utan det beror på de yttre omständigheterna om så är fallet. Departementschefen anförde att varje transaktion som objektivt sett är ägnad att påverka funktionärens tjänsteutövning är att anse som otillbörlig. Har mottagaren av förmånen handlat pliktstridigt eller haft ett sådant syfte anses gärningens otillbörlighet uppenbar. Otillbörlig är transaktionen också om det ligger i sakens natur att förmånens syfte inte gärna kan vara något annat än att mottagaren skall vidta en pliktstridig åtgärd. Bedömningen blir svårare om transaktionen inte har en tydlig och konkret inriktning på pliktstridighet. I regel blir då avgörande om transaktionen allmänt sett är ägnad att påverka funktionärens tjänsteutövning.

text: Beskrivningen ovan av gränserna för mutbrottet enligt

text: brottsbalken

text: visar att det straffbara området vid mottagande av gåvor och andra förmåner är vidsträckt och får sin huvudsakliga begränsning av otillbörlighetsrekvisitet. Att inom organisationen utfärda riktlinjer för bl.a. mottagandet av gåvor och andra förmåner, som Regeringskansliet har gjort, är en god hjälp för den anställde att bedöma var gränsen för tillåtna och otillåtna gåvor går till undvikande av straffansvar för mutbrott.

text: Generalkonsulatet har framhållit att de mottagna gåvorna inte har inverkat på konsulatets beslut i visumärendena eller på ackrediteringen av resebyråerna. Mutansvaret träffar dock inte bara beslutsfattare utan även personer med handläggande, beredande eller utredande uppgifter samt även kanslipersonal. I den mån generalkonsulatet skulle ge sina samarbetspartner bättre service i form av t.ex. förtur vid behandlingen av visumansökningar kan detta omfattas av mutansvaret, förutsatt att belöningen med hänsyn till övriga omständigheter är otillbörlig. När det gäller myndighetsutövare är utrymmet för mottagande av gåvor mer begränsat. Förmånen är då otillbörlig så snart det inte rör sig om helt bagatellartade fall.

text: Enbart den omständigheten att förmånen tas emot med arbets- eller uppdragsgivarens vetskap eller samtycke gör inte handlingen tillbörlig (a.a. s. 37). Straffbestämmelserna avser nämligen inte bara att tillgodose huvudmannens intresse av lojal tjänsteutövning utan också att skydda allmänheten mot korruptionens skadeverkningar. Inom den offentliga sektorn finns det ingen huvudman som kan ge samtycke med befriande verkan, eftersom offentlig verksamhet bedrivs i alla medborgares intresse och är beroende av medborgarnas förtroende. Den omständigheten att samtycke har getts av en chef eller motsvarande kan dock i vissa fall vara så förmildrande att den leder till straffrihet eller lägre straff (se Thorsten Cars, Mutbrott, bestickning och korruptiv marknadsföring, 2 uppl., s. 53). Att gåvorna i detta fall tas emot av konsulatet och inte av de enskilda arbetstagarna är således inte någon garanti för att gåvorna skall betraktas som tillbörliga.

text: Förmåner som faller inom ramen för vanlig artighet och uppmärksamhet i umgänget människor emellan – exempelvis uppvaktning i form av blommor, frukt, choklad och böcker i samband med helger och högtidsdagar – anses i allmänhet som tillbörliga om värdet kan anses skäligt. Av betydelse vid bedömningen av om handlingen i fråga är tillbörlig är även de traditioner som finns i det land där förmånen tas emot. Enbart det förhållandet att förmånen omfattas av sedvänja eller accepterad kutym – inom eller utom landet – gör dock inte förmånen tillbörlig.

text: Så länge de mottagna gåvorna på generalkonsulatet avser blommor och choklad i rimliga proportioner synes detta rymmas inom ramen för det tillbörliga. Frågan om även champagne ryms inom denna ram är svårare att bedöma. Det saknas närmare uppgift om värdet på den mottagna champagnen, och det framgår inte heller vilka mängder det kan röra sig om. Mer än 400 kr är dock gåvorna enligt generalkonsulatet inte värda.

text: Granskningen i detta ärende av förhållandena vid Sveriges generalkonsulat i Sankt Petersburg har inte gett anledning att misstänka någon korruption i samband med de gåvor som har överlämnats till generalkonsulatet av dess samarbetspartner. Jag har således samma uppfattning som UD på denna punkt.

text: En annan fråga är om generalkonsulatets hantering av de aktuella gåvorna ändå kan vara förtroendeskadlig. Redan den omständigheten att misstankar om korruption faktiskt har rests i detta fall visar att det finns en sådan risk.

text: UD:s bedömning i det aktuella fallet är att generalkonsulatets hantering av frågan om gåvor från resebyråerna har varit korrekt i sak. Jag vill för min del lämna följande synpunkter på det förfarande som har tillämpats av generalkonsulatet.

text: När det gäller offentlig verksamhet som bedrivs i utlandet är det enligt min mening särskilt viktigt att man inte okritiskt tar till sig ett handlingssätt som från svenskt perspektiv framstår som tvivelaktigt. Inte minst i sådana länder och miljöer där korruption förekommer är det enligt min mening viktigt att hålla fast vid en efter svenska förhållanden acceptabel standard på gåvomottagande, och att förmedla den svenska synen även till den lokalt anställda personalen. Risken med att anpassa sig till rådande sedvänjor i ett land är att man samtidigt kan komma att bidra till korruptionens spridning.

text: För egen del anser jag därför att omfattningen av de gåvor som generalkonsulatet tar emot kan diskuteras. En viktig fråga därvid är naturligtvis vilket det egentliga behovet är att ta emot gåvorna. Det undandrar sig min bedömning i vilken mån det verkligen handlar om ett behov.

text: Som jag nämnde tidigare finns det inte anledning att misstänka någon korruption vid generalkonsulatet. Enligt min mening bör dock generalkonsulatet pröva om det är påkallat med förändringar för att förebygga misstankar om ovidkommande behov. Även om de aktuella gåvorna enligt generalkonsulatet och UD inte har påverkat beslutsfattandet vid konsulatet är det självfallet av yttersta vikt att verksamheten där bedrivs på ett sådant sätt att den inger allmänheten fullt förtroende. Konsulatets anseende kan i annat fall skadas och i förlängningen kan detta påverka bilden av Sverige i utlandet.

text: Ärendet avslutas med dessa uttalanden.