nyckelord:
Grundläggande fri- och rättigheter
Tryck- och yttrandefrihet

title: Kritik mot Sveriges lantbruksuniversitet för att ha överträtt repressalieförbudet i förhållande till en student som skrivit debattartiklar

sammanfattning: Efter att en veterinärstudent vid Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) skrivit en debattartikel om grisslakt höll två programstudierektorer en föreläsning för studentens årskurs. I samband med det yttrade programstudierektorerna bl.a. att studenters uttalanden i medierna kan skada utbildningen eftersom de lantbrukare som SLU samarbetar med kan bli oroliga av sådana publiceringar och då t.ex. inte vilja ta emot studenter för klinisk träning. De uttalade också att studenterna skulle tänka till innan de undertecknar publiceringar som veterinärstudent. Efter att en andra debattartikel hade publicerats bokade vicedekanen in ett möte med studenten. Under mötet ombads studenten flera gånger förklara syftet med artiklarna och vicedekanen frågade om studenten hade kunnat använda något annat forum än debattartiklar för att redogöra för sin uppfattning. Vicedekanen uttryckte även oro för att artiklarna skulle påverka lantbrukares inställning till SLU negativt. Enligt chefsJO står det klart att programstudierektorerna och vicedekanen som företrädare för SLU haft direkt eller indirekt inflytande över utbildningen och att de därigenom också haft möjlighet att utsätta studenterna för negativa åtgärder. ChefsJO konstaterar därför att studenterna befunnit sig i ett sådant beroendeförhållande till företrädarna för universitetet som krävs för att repressalieförbudet ska kunna aktualiseras. ChefsJO anser att innebörden av programstudierektorernas uttalanden och det sammanhang i vilket de framfördes framstår som en åtgärd för att tillrättavisa studenten för att hon använt sin yttrandefrihet. Åtgärden har enligt chefsJO stått i strid med repressalieförbudet. Det har även funnits en uppenbar risk för att övriga studenter kan ha uppfattat det som att de har en mer begränsad yttrandefrihet än andra medborgare, vilket är allvarligt enligt chefsJO. SLU kritiseras för sitt agerande. ChefsJO anser även att vicedekanen agerat i strid med repressalieförbudet. Universitetet kritiseras även i denna del.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde veterinärstudenten AA klagomål mot Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) och uppgav bl.a. följande.

text: Under hösten 2019 skrev hon två debattartiklar där hon kritiserade koldioxidbedövning av grisar inför slakt. Den första artikeln publicerades på Expressens webbplats den 7 oktober och dagen efter i den tryckta tidningen. Dagen efter hölls en föreläsning av två av SLU:s programstudierektorer. Föreläsningen skulle handla om valbara kurser men de inledande 25 minuterna ägnades åt att redogöra för de negativa konsekvenser som veterinärstudenters kontakter med media kan få för utbildningen. De uppmanade studenterna att först hantera saker internt och att tänka på konsekvenserna innan de går ut i media och skriver under som ”veterinärstudent”. Det betonades att det kan slå hårt mot SLU om veterinärstudenter går ut i medierna eftersom lantbrukare kan bli avigt inställda till studenterna, vilket i sin tur kan skada utbildningen. Hon uppfattade det som att programstudierektorerna tog upp frågan om mediekontakter med anledning av hennes debattartikel.

text: Den 21 oktober publicerades hennes andra artikel på Expressens webbplats. Vicedekanen på veterinärutbildningen bokade in ett möte med henne med anledning av artikeln. Under mötet uttryckte vicedekanen oro för att artiklarna skulle påverka lantbrukares inställning till SLU negativt och hon ombads flera gånger att förklara syftet med artiklarna. Vicedekanen frågade bl.a. om hon hade kunnat använda något annat forum än en debattartikel i Expressen för att redogöra för sin uppfattning.

text: Till anmälan bifogades bl.a. de aktuella debattartiklarna, mejl, ljudfiler med upptagningar från föreläsningen och mötet med vicedekanen samt transkriberingar av ljudupptagningarna.

text: Utredning

text: JO begärde att SLU skulle lämna upplysningar och yttra sig över det som framkom i anmälan.

text: SLU (chefsjuristen BB) yttrade sig sedan de befattningshavare som berörts hade fått tillfälle att lämna upplysningar. Av yttrandet framgår i huvudsak följande.

text: För att klara uppdraget att examinera veterinärer som kan arbeta inom animalieproduktion för livsmedelsframställning är SLU beroende av att veterinärstudenter ges tillträde till djurbesättningar. Detta förutsätter goda och tillitsfulla relationer med djurägarna. I AA:s årskurs fanns en ovanligt stark polarisering mellan de som förespråkar och de som inte förespråkar animalieproduktion för livsmedelsframställning. Vid något tillfälle var polariseringen så tydlig att lärarna var oroliga för att det skulle uppstå fysiska sammandrabbningar.

text: Många studenter var upprörda med anledning av AA:s artikel och ville att SLU skulle ”göra något”. SLU beslutade därför att en del av en redan inplanerad föreläsning skulle ägnas åt att diskutera bl.a. frågan om yttrandefrihet. Syftet med detta var att informera studenterna om att det är tillåtet att uttrycka sig i medierna och att universitetet inte lägger sig i vad som skrivs, men att hur man

text: titulerar sig och att saker skrivs kan få konsekvenser. Programstudierektorerna CC och DD kommenterade inte sakinnehållet i artikeln och de har inte uttalat eller utfört något som kränkt AA:s yttrandefrihet.

text: Mötet med vicedekanen EE den 19 november 2019 föranleddes av att AA känt sig missnöjd, vilket hon påtalat för programstudierektorerna. EE bjöd in till mötet där många ämnen kom att diskuteras, bl.a. den studiesociala situationen i årskursen, och hon förklarade att hon respekterade AA:s yttrandefrihet. Samtalet har inte utgjort något myndighetsingripande, någon repressalie, någon tillrättavisning eller någon annan negativ åtgärd gentemot AA från universitetets sida.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Yttrandefriheten och repressalieförbudet Var och en är mot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, och med det avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (se

text: 2 kap. 1 § första stycket 1 regeringsformen

text: , RF). Yttrandefriheten får endast begränsas genom lag för vissa preciserade ändamål (se 2 kap. 20–23 och 25 §§ RF) och den skyddas också genom artikel 10 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen).

text: Yttrandefriheten har ett särskilt skydd genom

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF, och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: , YGL. Enligt TF står det var och en fritt att uttrycka tankar, åsikter och känslor samt att offentliggöra allmänna handlingar och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst. TF gäller tryckta skrifter som är utgivna och bestämmelsen avser således exempelvis offentliggörande i tryckta tidningar. En motsvarande reglering finns i YGL och den gäller t.ex. tidningsföretags och nyhetsbyråers verksamhet på internet. (Se

text: 1 kap. 1 § andra stycket

text: TF samt

text: 1 kap. 1 § första stycket

text: och

text: 4 § första stycket

text: YGL.)

text: En myndighet eller ett allmänt organ får inte ingripa mot någon för att han eller hon har använt sin yttrandefrihet i de former som är särskilt reglerade genom TF och YGL (se

text: 3 kap. 6 §

text: TF och

text: 2 kap. 6 §

text: YGL). Detta s.k. repressalieförbud innebär inte att varje myndighetsåtgärd som har samband med vad en enskild person yttrat är otillåten. Förbudet hindrar exempelvis inte att myndigheten följer upp en artikel för att bemöta kritik eller för att ge sin syn på saken. Det ska i stället vara fråga om ett ingripande som framstår som en bestraffning eller en reprimand mot den som gjort bruk av sin yttrandefrihet. Sådana åtgärder kan t.ex. vara avsked, uppsägning, disciplinpåföljd eller fråntagande av arbetsuppgifter, men också mindre påtagliga konsekvenser som medfört negativa konsekvenser för den enskilde kan vara otillåtna. Det kan exempelvis handla om tillrättavisande utskällningar, uttalanden med tillrättavisande innebörd eller utfrysning på arbetsplatsen. (Se

text: prop. 2009/10:81 s. 40

text: JO 2010/11 s. 605

text: och

text: JO 2015/16 s. 642

text: .) Av förarbetena till bestämmelserna om repressalieförbud framgår att de minst ingripande åtgärderna, t.ex. missnöjesyttringar och tillrättavisanden, måste bedömas mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet (se

text: a. prop. s. 41

text: Tidigare beslut och uttalanden av JO och JK om repressalieförbudet När det gäller repressalieförbudet har JO understrukit att i princip varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på hans eller hennes medverkan i en tryckt skrift eller i något annat grundlagsskyddat medium är otillåten (se JO 2018/19 s. 283). I ett äldre ärende har JO ansett att en polisstyrelses åtgärd att bemöta en polisintendents insändare i en tidning genom att uttala att insändaren var ett ”onyanserat utfall mot, i laga ordning genom allmänna demokratiska val, utsedda kommunala förtroendemän” var otillåten. JO hänvisade då till att polisstyrelsens uttalande inte avsåg vad polisintendenten tagit upp i sin insändare utan frågan om lämpligheten av att denne yttrat sig i tidningen. (Se JO 1975/76 s. 314.)

text: Justitiekanslern (JK) har i ett ärende kritiserat en rektor för dennes åtgärder med anledning av att en lärare i en insändare hade riktat kritik mot skolledningen. Rektorn tog upp insändaren på ett morgonmöte samma dag som den publicerades och uppgav bl.a. att det skulle ha varit märkligt att förtiga en publicering som säkert de flesta tagit del av och att han i stället tyckte det var naturligt att föra en diskussion om de förhållanden som insändaren handlade om. Rektorn vände sig direkt till skribenten och frågade varför denne skrivit insändaren. Även om det inte gick att utreda vad som hade sagts vid mötet tydde omständigheterna enligt JK på att rektorn framfört kritik mot läraren och att rektorn varit missnöjd med att denne skrivit insändaren. Slutsatsen förstärktes också enligt JK av ett mejl som rektorn samma dag skickade till personalen på skolan. JK ansåg att kritiken som läraren fick av rektorn på mötet och genom mejlet tydde på att rektorn inte fullt ut förstått vidden av meddelarfriheten och de anställdas yttrandefrihet. Enligt JK hade rektorn vid dessa två tillfällen klart gått över gränsen för vad som var tryckfrihetsrättsligt godtagbart. (Se JK:s beslut den 27 april 2011, dnr

text: I ett annat ärende hade en vikarie inom hemtjänsten vänt sig till medierna med kritik angående arbetsförhållandena på arbetsplatsen. Vikarien kallades till ett möte där en chef gett uttryck för att medarbetare inte ska vända sig till medierna ”i första hand” utan i stället till sina chefer. Chefen frågade även vilket syfte den anställde hade haft med att vända sig till medierna och då uppgett bl.a. att det blev ”platt fall” eftersom kommunen inte skulle anställa vikarien något mer. JO ansåg att chefen uttryckt ett tydligt missnöje med att vikarien hade använt sin grundlagsskyddade meddelarfrihet och att uttalandena stått i strid med repressalieförbudet. (Se

text: JO 2015/16 s. 642

text: Vid bedömningen av om en myndighets agerande mot en enskild som yttrat sig offentligt har varit otillåtet, har i praxis beaktats hur den enskilde med fog har

text: uppfattat det inträffade. JO har exempelvis i ett ärende uttalat kritik efter att ett vårdbiträde kallats till ett möte med anledning av att han i ett radioprogram uttalat sig om problem och missförhållanden på sin arbetsplats. Även om det inte var klarlagt vad som hade sagts vid mötet om vårdbiträdets medverkan i radio, ansåg JO att det var utrett att radioutsändningen hade diskuterats och att vårdbiträdet samt två andra personer som deltog vid mötet hade uppfattat det som att vårdbiträdet blev kritiserad för att ha medverkat i radio och för vad han då hade sagt. JO ansåg att den anställdes yttrande- och meddelarfrihet hade kränkts. (Se

text: JO 2009/10 s. 456

text: .) I ett ärende ansåg JK att Åklagarmyndigheten agerat olämpligt efter att en åklagare uttalat sig i medierna och därefter fråntogs vissa arbetsuppgifter och även kritiserades för sina uttalanden. Åklagaren hade gjort uttalanden i en uppmärksammad artikel och sedan blivit kallad till ett möte där kammarledningen bl.a. redogjorde för vilken situation som uppkommit på kammaren till följd av åklagarens uttalanden. Vid mötet hade ledningen påtalat att det stod åklagaren fritt att göra vilka uttalanden som han ville men också poängterat att situationen tydligt innebar att allmänhetens förtroende för Åklagarmyndighetens verksamhet kunde skadas. JK ansåg att åklagaren hade haft fog för sin uppfattning att han genom vad som framförts vid mötet hade utsatts för kritik från ledningen på grund av sina uttalanden i medierna. (Se JK:s beslut den 13 november 2009, dnr

text: Särskilt om lydnads- eller beroendeförhållande För att repressalieförbudet ska gälla krävs någon form av lydnads- eller beroendeförhållande mellan den enskilde och företrädaren för myndigheten eller det allmänna. I typfallet rör det sig om en person med överordnad tjänsteställning som tillrättavisar en underordnad, alltså någon med en reell möjlighet att utsätta den andre för någon form av negativa verkningar. Det är dock inte uteslutet att en myndighet skulle kunna vidta en åtgärd som träffas av repressalieförbudet mot någon annan än de anställda vid myndigheten. (Se

text: prop. 2009/10:81 s. 43

text: och JO 2018/19 s. 283.) Det finns relativt få uttalanden från JO och JK när det gäller den sistnämnda situationen.

text: JK har ansett att politiker som, i egenskap av företrädare för landstinget, gjort uttalanden med anledning av att en läkare i ett öppet brev uttryckt kritik mot ett förslag på omorganisation, hade sådan ställning att repressalieförbudet kunde aktualiseras (se JK:s beslut den 11 december 2014, dnr

text: ). I ett ärende ansåg JO att en ordförande i en gymnasienämnd hade en sådan överordnad roll i förhållanden till en skolkurator att repressalieförbudet kunde tillämpas (se JO 2018/19 s. 283). JO har även behandlat frågan om en skollednings ingripande mot elever som satt upp en banderoll på ett studentflak var förenligt med elevernas yttrandefrihet. (Se

text: JO 2019/20 s. 253

text: Bedömning

text: AA har stått i ett beroendeförhållande till företrädarna för SLU SLU är ett statligt universitet som bl.a. har till uppgift att betygsätta och examinera de studenter som bedriver högskoleutbildning vid lärosätet.

text: Universitetet har också rätt att i vissa situationer vidta disciplinära åtgärder mot studenter enligt bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: högskoleförordningen (1993:100)

text: . AA var vid den aktuella tidpunkten student vid SLU, och de ageranden som följde på publiceringen av hennes debattartiklar vidtogs av företrädare för SLU inom ramen för verksamheten vid universitetet. Det har inte framkommit att programstudierektorerna eller vicedekanen haft till uppgift att exempelvis besluta om betyg för studenterna i AA:s årskurs. Det står dock klart att de var verksamma inom den fakultet som bedriver och ansvarar för veterinärutbildningen och att de haft inflytande över såväl utbildningens innehåll som studenternas studiemiljö. Det får därmed anses att CC, DD och EE haft sådant direkt eller indirekt bestämmande inflytande över utbildningen att studenterna har stått i beroendeförhållande till dem. De har i och med detta också haft möjlighet att utsätta studenterna för negativa åtgärder. Jag anser därför att en tillämpning av repressalieförbudet kan aktualiseras i förhållande till studenterna på utbildningen. Möjligheten att kunna informera, debattera och kritisera Det är givet att det inom ramen för en utbildning kan finnas ett behov av att generellt diskutera frågor om yttrandefrihet och att debattera och bemöta kritik som framställs mot ett visst utbildningsinslag eller en företeelse. Det kan också finnas goda skäl för en utbildningsanordnare att exempelvis diskutera hur en student i sin kommande yrkesroll kan behöva förhålla sig till och bemöta andras åsikter och om det finns etiska överväganden eller andra faktorer som en yrkesutövare måste ta ställning till när den uttrycker sina egna åsikter. Som SLU har angett i remissvaret är det även viktigt att ett universitet kan bemöta sakinnehåll i en debattartikel och därvid tillbakavisa påståenden som universitetet finner felaktiga eller missvisande. Den som har uttryckt sin ståndpunkt offentligt får också räkna med invändningar från meningsmotståndare.

text: SLU har gjort gällande att det för att vara fråga om en repressalie måste finnas en direkt koppling mellan sakinnehållet i artikeln och myndighetens negativa åtgärd gentemot den som utövar sin yttrandefrihet. Jag delar inte den uppfattningen. Innebörden av repressalieförbudet är som framgår under avsnittet Rättslig reglering att en myndighet inte får ingripa mot någon på grund av att han eller hon har brukat sin yttrandefrihet. Det spelar alltså ingen roll att det som myndigheten tar upp med den enskilde, t.ex. i ett möte, inte direkt avser sakinnehållet i en artikel.

text: Den som är anställd hos en myndighet eller, som i detta fall, student vid ett universitet har alltså rätt att offentligt uttrycka sina åsikter utan att myndigheten ställer personen till svars för att han eller hon har använt sin grundlagsskyddade yttrandefrihet. Det är därför viktigt att företrädare för myndigheter inte uttrycker sig på ett sätt som kan uppfattas som ett försök att hindra enskilda från att yttra sig och inte ifrågasätter eller kritiserar det förhållandet att någon har yttrat sig i exempelvis en tidning. För att skyddet inte ska kringgås är det även av stor vikt att myndighetsföreträdare inte genom generella uttalanden indirekt kritiserar

text: den som har nyttjat sin yttrandefrihet eller genom sådana uttalanden försöker få enskilda att avstå från att använda sin yttrandefrihet eller påverka hur de yttrar sig. Detta gäller naturligtvis även när frågor om yttrandefrihet diskuteras i undervisningssyfte.

text: Föreläsningen den 9 oktober 2019 Av utredningen har följande framkommit. Den 7 oktober 2019 publicerade Expressen AA:s första debattartikel på sin webbplats och dagen efter i den tryckta tidningen. Det framgick av artikeln att hon var veterinärstudent. SLU gjorde bedömningen att den studiesociala situationen var på väg att bli ”helt ohållbar” och därför kom föreläsningen dagen därpå att ägnas åt bl.a. frågor om kommunikation och yttrandefrihet. Dessa frågor var alltså inte en del av den ordinarie kursplanen och studenterna informerades inte om ändringen i förväg. Det är således tydligt att beslutet att genomföra denna del av föreläsningen motiverades av publiceringen av debattartikeln. Detta framgår också av de uttalanden som CC och DD gjorde under föreläsningen.

text: Av ljudinspelningen från föreläsningen framgår bl.a. att CC och DD framhöll att man som student ska fundera över om man ska underteckna en artikel som ”veterinärstudent” och vad det kan få för konsekvenser. Vid flera tillfällen fällde de båda uttalanden vars innebörd var att de lantbrukare som SLU samarbetar med kan bli oroliga av publiceringar i medierna och att det kan medföra att dessa inte vill ta emot studiebesök och studenter för klinisk träning på djur, vilket kan få negativa konsekvenser för SLU och studenterna. Dessutom uttalades att de inte skulle sätta munkavel på någon men att man ska tänka på att det finns mottagare på andra sidan och att man kanske får fundera ”några extra svängar” på vad som kan inträffa om man skriver under som veterinärstudent.

text: Enligt min uppfattning var innebörden av de uttalanden som CC och DD gjorde vid föreläsningen dels att veterinärstudenters uttalanden i medierna kan skada utbildningen, dels att studenterna skulle tänka till innan de undertecknar publiceringar som veterinärstudent. Även om uttalandena inte direkt berörde AA:s debattartikel är det uppenbart att det var just denna som var upphovet till uttalandena. Exempelvis besvarades AA:s första inlägg i diskussionen genom att DD påtalade att det är viktigt att förbättra situationen för alla djur inför döden men att det kunde uppstå problem om konsekvensen blir att SLU ”får färre gårdar” och att de inte kunde veta var ”det här kommer landa någonstans, om det blir negativt...”. I det sammanhang som programstudierektorernas uttalanden framfördes gav de ett tydligt uttryck för SLU:s missnöje med publiceringen eftersom den enligt universitetet kunde medföra att lantbrukare inte längre ville ta emot studenter för studiebesök och klinisk träning. Föreläsningen hölls i ett mycket nära tidsmässigt samband till publiceringen och företrädarna för SLU var medvetna om att AA var närvarande. Missnöjet med publiceringen ventilerades inför hela hennes årskurs och i vart fall vissa av studenterna kände till att det var hon som skrivit artikeln. Innebörden av

text: uttalandena och det sammanhang i vilket de framfördes framstår som en åtgärd för att tillrättavisa AA med anledning av att hon använt sin yttrandefrihet. Denna åtgärd har stått i strid med repressalieförbudet i TF och YGL.

text: Av ljudinspelningen kan jag inte heller dra någon annan slutsats än att föreläsningen i denna del även syftade till att få de andra studenterna att tänka till innan de nyttjar sin yttrandefrihet och att uppmärksamma dem på vad sådana yttranden kan få för konsekvenser. SLU:s missnöje med artiklarna har således inte enbart riktat sig mot AA utan även till en större krets av studenter och det har funnits en uppenbar risk för att studenterna kan ha uppfattat uttalandena som att det råder en mer begränsad yttrandefrihet för dem än för andra medborgare (se

text: JO 2015/16 s. 648

text: ). Det är allvarligt att företrädare för ett universitet agerar på det sättet eftersom det riskerar att leda till att studenter inte vågar ge uttryck för sina egna åsikter. SLU förtjänar kritik för sitt agerande i dessa avseenden.

text: Mötet den 19 november 2019 Den 21 oktober 2019 publicerade Expressen AA:s andra debattartikel på tidningens webbplats. Två veckor senare kontaktades hon av vicedekanen EE som undrade om de kunde träffas så att hon kunde få veta mer om AA:s tankar kring innehållet i artikeln och hur studenterna i årskursen hade det generellt. Annat har inte framkommit än att det var EE som tog initiativ till mötet som dock var frivilligt för AA att delta i.

text: Av ljudinspelningen från mötet framgår att huvuddelen av samtalet rörde djurhållning och djurvälfärd. Bland annat diskuterades bedövningsmetoder vid grisslakt, dvs. själva sakinnehållet i AA:s artiklar. Utöver detta frågade EE vad syftet med artiklarna varit. Hon frågade även om AA trodde att det fanns något annat sätt för henne att nå ut med artiklarnas budskap än genom publicering i Expressen eftersom publiceringen kunde få grisbönder att känna sig utsatta och bli mindre intresserade av att ge studenterna tillgång till sina gårdar. Vidare påtalade EE att deras uppdrag är att slussa ut studenterna så att de får de moment som krävs för att få sina legitimationer och om vissa delar plötsligt tas bort så är det svårt för universitetet att leverera så att studenterna får den kompetens som de behöver. Hon uppgav också att man som student måste vara medveten om vilka konsekvenser ens agerande får, och att det är därför som de frågat AA hur hon tänkt och om hon förstått kontexten och den påverkan som publiceringen haft på studenterna, SLU och näringen. Det kan särskilt noteras att EE, på fråga från AA om SLU ville att hon skulle vara medveten om konsekvenserna för att hon valt att skriva, svarade jakande. EE påtalade också att det hade varit mycket enklare om det inte stod veterinärstudent i artiklarna och gjorde i anslutning till uttalanden om vilka konsekvenser en publicering kan få för utbildningen en jämförelse med en tidigare händelse där en student hade släppt ut djur på en gård, vilket orsakat problem för universitetet.

text: SLU har uppgett att ett av syftena med mötet var att låta AA ge sin syn på saken och att höra efter hur hon upplevt situationen. Det är enligt min mening givetvis legitimt för ett universitet att ha möten med studenter för sådana syften, särskilt när det som i detta fall tycks ha funnits en upprörd stämning i årskursen. Som jag tidigare har redogjort för är det inte heller förbjudet för en myndighetsföreträdare att som EE följa upp och diskutera själva sakinnehållet i en artikel. Vid en sådan diskussion är det dock viktigt att den som företräder myndigheten inte uttrycker sig på ett sådant sätt att den enskilde får uppfattningen av att det inte är önskvärt att han eller hon uttalar sig i medierna.

text: AA har uppfattat mötet och det som EE sa till henne som en tillrättavisning med anledning av hennes debattartiklar. Sett till samtalets innehåll, däribland att hon tillfrågades om syftet med att publicera artiklarna i Expressen och att SLU ville att hon skulle tänka på konsekvenserna av sådana publiceringar, har det funnits fog för hennes uppfattning. Även om EE:s uttalanden huvudsakligen varit av generell karaktär är det tydligt att ett av budskapen var att AA:s debattartiklar kunde medföra problem för SLU och för studenterna. Samtalet utgjorde enligt min bedömning en tillrättavisning med anledning av att AA nyttjat sin yttrandefrihet. Åtgärden har stått i strid med repressalieförbudet i TF och YGL och SLU förtjänar kritik för det inträffade.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


publisher: Justitieombudsmannen

title: Uttalanden om bl.a. sekretessfrågor i samband med elektronisk överföring av dokument

org: jo

text: I ett beslut den 7 maj 2001 anförde JO Pennlöv följande.

type: stycke

text: Anmälan m.m.

type: rubrik

text: AA har anfört i huvudsak följande. I samband med handläggningen av hans deklaration avseende taxeringsåret 2000 sände en handläggare, BB, handlingar till honom via elektronisk post (e-post). Informationen var inte krypterad och kunde således läsas av obehöriga. De sekretessbelagda uppgifterna sändes över en s.k. osäkrad server, vilket inte är rättsenligt. Skattemyndigheten sände den aktuella handlingen till hans arbetsgivares nätverksserver. Hans arbetsgivare tar, liksom andra arbetsgivare, kontinuerligt del av de anställdas e-post. BB avslutade sin skrivelse med följande: ”Kan glädja dig med att Helsingborg nu har fått högskoleutbildningar, så att vi förhoppningsvis ska bli kompetenta att bedöma även din deklaration framöver. Håll ut.” Han anser att skrivelsen var utformad på ett ohövligt sätt.

text: Av det aktuella e-postmeddelandet, som AA i kopia fogat till sin anmälan, framgår att BB till meddelandet bilagt en ”ny fråga/övervägande” angående hans deklaration.

text: Utredning

text: Efter remiss har skattemyndigheten genom regionskattechefen CC den 30 november 2000 anfört följande.

text: Bakgrund

text: AA, som från och med år 2000 är folkbokförd i Billesholm men vistas i USA för studier, fick sin deklaration i år granskad vid skattekontoret i Helsingborg. Deklarationen innehöll omfattande yrkanden om avdrag för kostnader under inkomstslaget tjänst. AA:s tjänsteinkomster kom från hans tidigare anställning vid Stockholms Handelshögskola. BB kom vid sin granskning fram till att AA inte var berättigad till de avdrag han yrkat för inkomstens förvärvande. Under utredningens gång har ett flertal skrivelser utväxlats mellan AA och BB. I några fall via e-mail och då till den adress som funnits angiven i AA:s brevfot. Det meddelande som AA reagerar mot skickades den 29 augusti 2000.

text: Innan AA gjorde den aktuella anmälan till JO hade han framfört samma klagomål till skattekontoret i Helsingborg. Från skattekontoret fick han ett svar med en ursäkt för en ovidkommande upplysning som BB hade lämnat i ett av meddelandena och en utredning om e-post ur sekretessynpunkt. – – –

text: Bedömning

text: Frågan om sekretess vid e-post Som framgår av den utredning som gjordes rörande e-post vid skattemyndighetens rättsenhet inför svaret till AA, kan inte e-post användas när kravet på sekretess inte kan efterges. Detta framgår numera av ett beslut från Riksskatteverket, dnr 8351- 00/830, vilket dock inte publicerades förrän den 16 oktober i år, alltså efter det att i stort sett all kommunikation mellan AA och skattemyndigheten hade avslutats. Som ett resultat av rättsenhetens utredning har skattemyndigheten för egen del gått ut med ett internt meddelande i vilket man varnar för användandet av e-post utanför skatteförvaltningens eget nät, såvida inte mottagaren godkänt att han ger avkall på sekretessen. Skattemyndigheten beklagar att kunskapen om bristerna i fråga om sekretess vid epost inte varit känd hos tjänstemännen tidigare. Det är emellertid inte något som enskilda personer kan lastas för utan ansvaret får anses vila på förvaltningen som helhet.

text: Frågan om BB:s handläggning BB har ingående utrett AA:s rätt till de avdrag som han yrkat. Hon har avslutat sin granskning med att låta AA yttra sig över ett förslag till ändringar. Förslaget är väl underbyggt med hänvisningar till lagtext och praxis. AA:s påstående att BB inte skulle vara kompetent att handlägga hans taxering saknar enligt myndighetens mening fog. Utredningar som utmynnar i att ett stort avdragsyrkande ogillas, leder tyvärr ibland till spända relationer mellan granskaren och deklaranten. AA:s svar på BB:s frågor och övervägande präglades av en frustration som tog sig uttryck i nedvärderande omdömen om BB och hennes yrkeskunnande. En tjänsteman vid skattemyndigheten behöver aldrig acceptera att bli utsatt för något sådant och bör reagera mot detta, men han eller hon får aldrig svara på samma sätt. Skattemyndigheten ansluter sig avslutningsvis till den skrivelse som skickades till AA från skattekontoret i Helsingborg och framför även för sin del en ursäkt till AA för det inträffade. Denna ståndpunkt har också framförts till BB. Myndigheten överväger dock inte att göra någon anmälan till personalansvarsnämnden.

text: AA har kommenterat remissvaret.

text: Bedömning

text: Gemensamt för alla myndigheter är att verksamheten skall tillgodose medborgarnas krav på rättssäkerhet och service, men även krav på effektivitet i förvaltningen. Genom att utnyttja den moderna informationstekniken har myndigheterna getts möjlighet att effektivisera delar av ärendehanteringen. Användningen av t.ex. e-post kan medföra förenklingar för både myndigheten och den enskilde. Effektiviseringen får dock enligt min mening inte ske på bekostnad av rättssäkerheten vid ärendehandläggningen.

text: Skattemyndigheten har i sitt remissvar uppgett att e-post inte kan användas när kravet på sekretess inte kan efterges. Av utredningen i ärendet framgår att bakgrunden till detta uttalande är att elektronisk överföring av information inte kan ske på ett säkert sätt utanför ”RSV-koncernen”. Vidare framgår att myndigheten

text: vid tidpunkten för BB:s e-postmeddelande inte på ett klart sätt informerat sin personal i frågan. Enligt remissvaret har dock numera sådan information lämnats.

text: Elektronisk överföring av dokument och meddelanden bör enligt min mening användas endast om det kan ske med godtagbar säkerhet. Kravet på säkerhet kan självfallet ställas olika beroende på innehållet i den information som skall överföras. När det gäller överföring av uppgifter som omfattas av sekretess måste krav på mycket hög säkerhet ställas. Om information som innehåller sekretesskyddade uppgifter inte kan överföras med tillfredsställande säkerhet bör naturligtvis elektronisk överföring underlåtas.

text: Jag kan konstatera att skattemyndighetens tjänstemän getts möjlighet att elektroniskt överföra känslig information till enskilda utan att det finns en teknisk lösning för att uppnå en tillfredsställande säkerhetsnivå i användandet. Vad jag finner anmärkningsvärt är att myndigheten inte i ett tidigare skede uppmärksammat sin personal på de risker sådan överföring fortfarande är förenad med och därvid lämnat riktlinjer för användandet. Med detta påpekande lämnar jag frågan.

text: Myndigheters skrivelser m.m. till enskilda skall givetvis utformas på ett sakligt och formellt korrekt sätt. Den aktuella delen av BB:s meddelande till AA uppfyller enligt min mening inte dessa krav.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Förundersökning Publicering Sekretess

title: Kritik mot Polismyndigheten bl.a. för att ha lämnat ut bilder ur en förundersökning på en misstänkt person för publicering när det inte funnits förutsättningar för det

sammanfattning: I juni 2016 publicerades bilder från en övervakningskamera i ett program som webbsänds av ett medieföretag samt i medieföretagets tidning. Bilderna visade två personer som var misstänkta för bedrägeri och försök till bedrägeri, och de hade lämnats över till medieföretaget av polisen för att de skulle visas i programmet i syfte att få allmänhetens hjälp att identifiera den ena av de misstänkta personerna. I en anmälan till JO uppgav den personen att polisen redan kände till hennes identitet när bilderna lämnades ut. En bild på en misstänkt person i en pågående förundersökning omfattas normalt av sekretess. JO har tidigare behandlat under vilka förutsättningar en publicering på polisens webbplats av bilder från en övervakningskamera på en misstänkt person kan vara rättsenlig och lämplig (JO 2011/12 s. 118). I det nu aktuella ärendet konstaterar JO att syftet med att lämna ut bilderna har varit detsamma som i det nyss nämnda beslutet, dvs. att få allmänhetens hjälp att identifiera en misstänkt, och att motsvarande överväganden när det gäller den misstänktes personliga integritet bör göras som när polisen själv publicerar en bild. Enligt JO bör bedömningen av om bilderna kunnat lämnas ut till medieföretaget för publicering göras med ledning av de förutsättningar som angetts i JO 2011/12 s. 118, och som i allt väsentligt stämmer överens med Polismyndighetens riktlinjer för publicering på sin webbplats. När polisen lämnar en bild från en förundersökning till någon annan för publicering i identifieringssyfte avhänder man sig dock kontrollen över hur bilden används. Detta ger anledning att göra särskilt noggranna överväganden av om bilden ska lämnas ut. Enligt JO har åtgärden att lämna ut bilderna för publicering i detta fall inte skett i enlighet med de förutsättningar som ställts upp av JO och i Polismyndighetens riktlinjer. Den har därmed inte varit förenlig med bestämmelserna i 10 kap. 2 § och 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen och inte heller med den s.k. hänsynsprincipen i 23 kap. 4 § rättegångsbalken. Polismyndigheten kritiseras för detta och för bristande dokumentation i ärendet.

text: Bakgrund

text: Två personer var misstänkta för bedrägeri och försök till bedrägeri genom att vid ett tillfälle ha handlat med en tredje persons kort och vid ett annat försökt handla med det då spärrade kortet i en butik i Västerås. Polisen hämtade in en

text: övervakningsfilm från butiken och kunde på så sätt identifiera en av de misstänkta personerna. I syfte att identifiera den andra personen skickade förundersökningsledaren AA bilderna från övervakningskameran till poliskommissarien BB för att de skulle visas i programmet Brottsplats som webbsänds av Vestmanlands Läns Tidning. BB ansvarade för Polismyndighetens kontakter med Vestmanlands Läns Tidning när det gällde ärenden som polisen ville ta upp i tidningens program.

text: Den 2 juni 2016 publicerades bilder från övervakningskameran i programmet och i tidningen. Samma dag anmälde sig CC hos polisen efter att ha sett bilderna på sig själv i tidningen. CC avfördes senare som misstänkt för brott.

text: I en promemoria som upprättades av polisinspektörerna DD och EE den 31 mars 2016 har angetts att de jämfört en passbild på CC med bilderna från övervakningskameran och kommit fram till att de stämde överens mycket väl. Det angavs också att CC och den misstänkta person som redan identifierats hade varit arbetskamrater och var vänner på Facebook. I promemorian hade vidare CC:s personnummer antecknats.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde CC fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Mitt, för att Polismyndigheten lämnat ut filmen från en övervakningskamera till Vestmanlands Läns Tidning, trots att Polismyndigheten redan kände till hennes identitet.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (FF) uppmanades att yttra sig över CC:s anmälan. Yttrandet skulle avse hur publiceringen av bilderna förhåller sig till de principer som anges i ett tidigare JO-beslut och till myndighetens allmänna råd om publicering av bilder m.m. på sin webbplats. Inför yttrandet hade bl.a. AA, BB och DD fått tillfälle att lämna synpunkter.

text: AA uppgav bl.a. följande.

text: Han var förundersökningsledare i de aktuella brottsutredningarna. Att få in tips från allmänheten genom utlämnandet av bilderna för publicering var det enda möjliga sättet att identifiera en av de misstänkta gärningsmännen [CC]. Han är medveten om att det fanns en promemoria i vilken CC pekades ut som en av de misstänkta, men namnet och personnumret innehöll vissa felaktigheter. Han anser inte att han satt i position att ta beslut om publicering, utan bollade över allt till BB […] som samordnade med medier. Han vet inte ens vilka medier som publicerade, annat än ett TV-program på Vestmanlands Läns Tidning och publicering i tidningen. BB uppgav bl.a. följande.

text: Han hade vid tidpunkten för publiceringen i uppgift att samordna och ta upp ärenden för att få tips från allmänheten m.m., i ett webbsänt program, kallat ”Brottsplats”, vilket sändes från Vestmanlands Läns Tidnings hemsida. Publiceringar av oidentifierade misstänkta gärningsmän kunde göras i programmet i syfte att få in tips från allmänheten. Det var regelmässigt

text: förundersökningsledaren som gjorde bedömningen och fattade beslut om publicering i varje enskilt fall. Som han minns det fanns inget direktiv, ingen arbetsordning eller liknande angående arbetsgången. I det förevarande fallet fattade AA beslut om att lämna ut bildmaterial för publicering i programmet i syfte att identifiera en misstänkt gärningsman med hjälp av tips från allmänheten. Eventuell publicering i papperstidningen eller i övrigt var inget som myndigheten hade inflytande över. Han känner inte till om någon dokumentation av utlämnandet för publicering har gjorts.

text: DD, som tillsammans med EE blivit ombedd att hjälpa till med att identifiera CC utifrån stillbilder, uppgav bl.a. att de drog slutsatsen att personen på bilderna var CC.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Inledning

text: [Åtgärden att lämna ut bilder från en övervakningskamera] har vidtagits som ett led i Polismyndighetens brottsbekämpande verksamhet. Ändamålet med åtgärden har varit att utreda brott. [– – –] Det är i formell mening inte Polismyndigheten, utan Vestmanlands Läns Tidning, som har publicerat bildmaterialet i fråga. Det står dock klart att myndigheten har försett tidningen med bildmaterialet och därigenom låtit tidningen publicera detsamma.

text: Utlämnandets förenlighet med de allmänna råden om publicering av bilder m.m.

text: på Polisens hemsida på internet (

text: RPSFS 2011:7

text: , FAP 188-1)

text: [De allmänna råden i

text: RPSFS 2011:7

text: , FAP 188-1] avser, enligt ordalydelsen, vilka överväganden Polismyndigheten bör göra i en förundersökning eller i annan verksamhet innan publicering av bilder m.m. sker på polisens egen hemsida på internet. Råden tar alltså inte uttryckligen sikte på utlämnande av bildmaterial från en förundersökning till nyhetsmedier. Polismyndigheten har inte meddelat några allmänna råd eller riktlinjer som direkt avser överväganden som bör göras i en förundersökning vid utlämnande av bilder m.m. för publicering i nyhetsmedier. Däremot kan konstateras att offentlighets- och sekretesslagstiftningen, reglerna om personuppgiftsbehandling i

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: polisdatalagen (2010:361)

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: m.fl. är direkt tillämpliga oavsett om publiceringen sker på myndighetens egen hemsida eller genom utlämnande till tredje parts hemsida. Med hänsyn till de vittgående konsekvenser som en publicering på internet får för den enskilde, oaktat denna sker genom utlämnande för publicering på tredje parts internethemsida eller på myndighetens egen hemsida, kan det tyckas att samma restriktiva principer borde tillämpas. I princip får ju myndigheten närmast anses avhända sig all kontroll över hur mottagarna väljer att behandla personuppgifterna i båda fallen. Det kan t.o.m. anföras skäl för att en publicering i nyhetsmedier riskerar att leda till en större spridning, och därigenom ännu större integritetsintrång och men för den enskilde, än om publiceringen sker på myndighetens egen hemsida. Detta eftersom myndigheten behåller kontroll över publiceringen på den egna hemsidan till skillnad från vad som är fallet vid utlämnande för publicering i nyhetsmedier (jfr punkterna 3 och 4 i

text: RPSFS 2011:7

text: , FAP 188-1). – – –

text: Enligt Polismyndighetens bedömning har dokumentationen av utlämnandet av bilderna för publicering varit otillräcklig i förevarande fall (jfr punkten 6 i

text: RPSFS 2011:7

text: , FAP 188-1). I fråga om förutsättningarna för publicering i punkten 2 i

text: RPSFS 2011:7

text: , FAP 188-1 hänvisas till […] uttalanden [av JO], om utlämnandets förenlighet med principerna som anges i

text: JO 2011/12 s. 118

text: Utlämnandets förenlighet med principerna i

text: JO 2011/12 s. 118

text: Polismyndigheten konstaterar inledningsvis att även om JO i nämnda ärende utgick från vissa publiceringar av kameraövervakningsbilder på [Polismyndighetens hemsida] så har de uttalade principerna inte uttryckligen begränsats till att omfatta enbart publiceringar på Polismyndighetens hemsida på internet. Av detta skäl, och även med beaktande av de intressen som principerna har ställts upp för, får det antas att principerna är tillämpliga på fall då Polismyndigheten lämnar ut kameraövervakningsbilder för publicering på ett nyhetsmediums internethemsida, i syfte att identifiera en person misstänkt för brott. Vad särskilt beträffar det fall som här är aktuellt gör Polismyndigheten följande bedömning utifrån nämnda principer. För att åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen har JO uttalat att alternativet till publicering helt enkelt ska vara att pågående förundersökning läggs ned. I förevarande fall har förundersökningsledaren uppgett att det aktuella utlämnandet av bilderna var nödvändigt eftersom det i praktiken inte gick att identifiera CC på annat sätt. [I detta avseende] noteras emellertid att CC redan i ett tidigare utredningsskede hade pekats ut i en polispromemoria. Även med beaktande av förundersökningsledarens uppgifter om att både namn och personnummer i promemorian innehöll vissa felaktigheter, kan det ifrågasättas om inte identiteten på CC, med ledning av bl.a. återstoden av uppgifterna i promemorian, borde ha kunnat fastställas med traditionella utredningsåtgärder. Polismyndigheten ifrågasätter därför att det var av synnerlig vikt för utredningen att lämna ut bildmaterialet för publicering på så sätt som skett. Enligt Polismyndigheten får kameraövervakningsbilderna bedömda tillsammans med övrig utredning i ärendet anses ha visat några som utför vad som objektivt sett är bedrägeri. Straffet för bedrägeri av normalgraden är fängelse i högst två år. Alltså har det i det aktuella fallet, i straffskalan, varit föreskrivet ett lindrigare straff än fängelse i minst sex månader. Det sagda innebär att samtliga av JO uttalade förutsättningar inte har varit uppfyllda. Med utgångspunkt i de principer som JO har ställt upp bedömer Polismyndigheten att intresset av att utreda det aktuella brottet inte vägt tyngre än skyddet för den enskilde. Det kan vid dessa förhållanden även ifrågasättas om åtgärden har varit förenlig med bestämmelsen i

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: och offentlighets- och sekretesslagstiftningen.

text: Avslutande synpunkter

text: Polismyndigheten beklagar de brister som åskådliggjorts genom anmälan till JO och menar att det finns anledning att påminna om gällande rätt och rutiner samt vikten av heltäckande dokumentation. I detta sammanhang kan också tilläggas att Polismyndigheten för närvarande håller på att ta fram nya nationella riktlinjer avseende publicering av bild på gärningsperson från pågående förundersökning på myndighetens hemsida på internet.

text: Rättslig reglering

text: Sekretess till skydd för den misstänkte under förundersökningen m.m. Sekretess gäller för en uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs (

text: 18 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL).

text: Vidare gäller sekretess i en förundersökning för en uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men (

text: 35 kap. 1 § första stycket 1

text: OSL). Bestämmelsen är utformad med ett s.k. omvänt skaderekvisit, vilket innebär att utgångspunkten är att sekretess gäller för uppgifterna. En uppgift om att någon är misstänkt för brott är normalt så känslig att sekretess gäller för uppgiften (

text: prop. 2003/04:93, s. 65

text: ). En bild på den misstänkte är många gånger lättare att knyta till en viss person än vad enbart en namnuppgift är och utgångspunkten måste vara att bilder från en övervakningskamera som ingår i en förundersökning och som är så tydliga att misstänkta personer kan identifieras omfattas av sekretess (JO 2011/12 s.118, särskilt s. 125, dnr 4787-2009).

text: Sekretess gäller vidare för en personuppgift, om det kan antas att ett utlämnande skulle medföra att uppgiften behandlas i strid med

text: personuppgiftslagen

text: 21 kap. 7 §

text: OSL). Den som överväger att lämna ut uppgifter ska göra en bedömning av om mottagaren kommer att behandla uppgiften i strid med

text: personuppgiftslagen

text: 21 kap. 7 §

text: Sekretess hindrar dock inte att en uppgift lämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet (

text: 10 kap. 2 §

text: OSL). Bestämmelsen ska tillämpas restriktivt och sekretessen får bara efterges om ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att myndigheten ska kunna fullgöra ett visst åtagande. Enbart en bedömning att effektiviteten i myndighetens handlande nedsätts genom en föreskriven sekretess får alltså inte leda till att sekretessen åsidosätts. (Se Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen, 1 juli 2017, Zeteo, kommentaren till 10 kap. 2 §). Bestämmelsen innebär att en publicering på internet av övervakningsbilder i syfte att identifiera en misstänkt person under vissa förhållanden kan vara tillåten (

text: JO 2011/12 s. 118

text: , särskilt s. 126 f.).

text: Hänsynsprincipen En förundersökning ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: , RB). Att helt undvika att utsätta någon för en misstanke som senare kan visa sig vara ogrundad är dock i många fall inte möjligt med hänsyn till de åtgärder som behöver utföras under en förundersökning. Så långt det är

text: möjligt bör dock diskretion iakttas. (Se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , oktober 2017, Zeteo, kommentaren till

text: 23 kap. 4 §

text: Förutsättningar för publicering av bilder JO har i ett beslut behandlat frågan under vilka förutsättningar en publicering på polisens webbplats av bilder från en övervakningskamera på en misstänkt person kan vara rättsenlig och lämplig utifrån vissa bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen,

text: rättegångsbalken

text: och

text: personuppgiftslagen

text: JO 2011/12 s. 118

text: ). JO ansåg sammanfattningsvis att följande förutsättningar skulle vara uppfyllda för att en sådan publicering ska kunna ske.  Åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen.  Bilderna från övervakningskameran ska – antingen sedda för sig eller bedömda tillsammans med övrig utredning i ärendet – visa någon eller några som utför vad som objektivt sett är ett brott eller ett försök till brott.  Det ska inte vara föreskrivet lindrigare straff än fängelse i minst sex månader för brottet.

text: Kravet att åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen innebär att det inte ska finnas något annat realistiskt sätt att komma vidare i utredningen och att alternativet till en publicering är att förundersökningen läggs ned.

text: Om dessa förutsättningar är uppfyllda väger enligt beslutet intresset av att utreda det aktuella brottet tyngre än det skydd för den enskilde som följer av

text: personuppgiftslagen

text: och offentlighets- och sekretesslagen. Åtgärden är då också förenlig med bestämmelsen i

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: Efter JO:s beslut meddelade dåvarande Rikspolisstyrelsen allmänna råd om publicering av bilder m.m. på sin webbplats (se

text: RPSFS 2011:7

text: , FAP 188-1). De allmänna råden innehåller i huvudsak samma krav för en publicering som angetts i JO:s beslut. Enligt de allmänna råden bör en publicering som huvudregel komma i fråga endast för brott som det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i minst sex månader för, det bör inte vara någon tvekan om att personen på bilden är den misstänkte, en publicering bör vara nödvändig och användas restriktivt och en publicering bör komma i fråga endast som ett alternativ till att lägga ned förundersökningen.

text: De allmänna råden ersattes den 1 augusti 2017 av Polismyndighetens riktlinjer för publicering av bild på en gärningsperson från pågående förundersökning (PM 2017:25). I förhållande till de allmänna råden har kraven för en publicering skärpts något. Enligt riktlinjerna ska det bl.a. vara av synnerlig vikt för förundersökningens fortsatta arbete att åtgärden genomförs.

text: Dokumentation Vid förundersökningen ska det föras ett protokoll över det som har förekommit som är av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 21 § första stycket

text: RB).

text: Protokollet ska ge en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet (22 § förundersökningskungörelsen).

text: Både de tidigare allmänna råden och Polismyndighetens nya riktlinjer innehåller bestämmelser om dokumentation vid Polismyndighetens publicering av bilder på sin webbplats. Där anges bl.a. att det av dokumentationen ska framgå vem som har fattat beslut om publicering och när beslutet fattades.

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Som framgår av den redovisning som lämnats ovan omfattas bilder på en misstänkt person i en pågående förundersökning normalt av sekretess. Det framgår vidare att en publicering av en bild på en misstänkt person på polisens webbplats trots detta under vissa förutsättningar kan vara tillåten. Innan en publicering sker ska det göras en avvägning mellan det brottsutredande intresset och den enskildes rätt till skydd för sin personliga integritet.

text: I JO:s ovan redovisade beslut behandlas förutsättningarna för en publicering på polisens webbplats. I det nu aktuella ärendet är det emellertid inte fråga om en sådan publicering utan om utlämnande av uppgifter ur en förundersökning till ett medieföretag för publicering. Syftet med att lämna ut bilderna har dock varit detsamma som i JO:s tidigare beslut, dvs. att få allmänhetens hjälp att identifiera en misstänkt. Motsvarande överväganden när det gäller den misstänktes personliga integritet bör enligt min mening göras i ett sådant fall. Bedömningen i detta ärende bör därmed göras med ledning av de förutsättningar som anges i

text: JO 2011/12 s. 118

text: och som i allt väsentligt överensstämmer med Polismyndighetens riktlinjer för publicering av bild på gärningsperson från en pågående förundersökning. Jag vill dock i likhet med vad Polismyndigheten anfört framhålla att när polisen lämnar en bild från en förundersökning till någon annan för publicering i identifieringssyfte avhänder man sig kontrollen över hur bilden används, vilket inte är fallet när polisen själv publicerar en bild på sin webbplats. Det ger enligt min mening anledning att göra särskilt noggranna överväganden av om bilden ska lämnas ut. När polisen överväger en publicering av bilder som visar en brottslig handling måste givetvis även frågor om integritet för andra än de som är misstänkta för brott beaktas.

text: Med dessa utgångspunkter gör jag följande överväganden när det gäller åtgärden att lämna ut bilder på CC för publicering. Har det funnits förutsättningar för polisen att lämna ut bilderna? En första förutsättning för att utlämnandet av bilderna ska ha varit godtagbart är att publiceringen av dem var av synnerlig vikt för utredningen. Som framgått ovan krävs det i princip att förundersökningen annars skulle ha fått läggas ned.

text: Av utredningen framgår att de poliser som fått i uppgift att försöka identifiera den andra misstänkta personen på bilderna från övervakningskameran drog

text: slutsatsen att det var CC. Deras uppfattning finns dokumenterad i en promemoria från den 31 mars 2016. Polisen var alltså redan vid det tillfället förhållandevis säker på vilka de misstänkta personerna på bilderna var. AA har uppgett att han var medveten om innehållet i promemorian men att CC:s namn och personnummer innehöll felaktigheter. Det framgår inte av AA:s uppgifter eller av utredningen i övrigt vilka felaktigheter det varit frågan om. I likhet med det som Polismyndigheten anfört anser jag att det mesta talar för att CC:s identitet hade kunnat fastställas med traditionella utredningsåtgärder. AA:s åtgärd att lämna ut bilderna för publicering kan mot den bakgrunden inte anses ha varit av synnerlig vikt för utredningen.

text: En ytterligare förutsättning för att utlämnandet av bilderna från övervakningskameran ska godtas är att de visar någon som utför vad som objektivt sett är ett brott eller försök till brott samt att de föreställer den misstänkte. Vidare ska det vara fråga om ett brott med ett straffminimum på sex månaders fängelse.

text: Polismyndigheten konstaterar i sitt yttrande att bilderna från övervakningskameran bedömda tillsammans med övrig utredning i ärendet visar två personer som utför vad som objektivt sett är att bedöma som bedrägeri. Eftersom den ena personen var CC finns det inget att invända mot de överväganden som polisen gjorde i den delen. När det gäller brottets svårhetsgrad konstaterar jag dock, liksom Polismyndigheten, att straffet för bedrägeri av normalgraden är fängelse i högst två år och att utlämnandet i det avseendet inte var i enlighet med de förutsättningar som ställs upp i JO:s beslut och Polismyndighetens riktlinjer.

text: Åtgärden att lämna ut bilder på CC från övervakningskameran för publicering av Vestmanlands Läns Tidning har alltså inte varit förenlig med bestämmelserna i

text: 10 kap. 2 §

text: och

text: 35 kap. 1 §

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: . Polismyndigheten ska kritiseras för detta. Dokumentation Beslutet om att lämna ut bilderna på CC för publicering dokumenterades inte. Det borde givetvis ha skett. Det är ett grundläggande krav ur rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt att beslut och åtgärder dokumenteras i enlighet med de bestämmelser som gäller. Polismyndigheten ska kritiseras även för detta. Avslutande synpunkter En publicering av bilder på den som är misstänkt för ett brott på det sätt som skett i ärendet innebär en kränkning av den misstänktes personlig integritet och kan få stora konsekvenser för den misstänkte. Som framgått ovan anser jag att det finns anledning att göra särskilt noggranna överväganden om man lämnar en bild på en misstänkt person till någon annan för publicering i identifieringssyfte.


nyckelord: Förhör Förundersökning Ombud/biträde/försvarare Tvångsmedel/tvångsåtgärder Underrättelse

title: Kritik mot en åklagare och mot Polismyndigheten i Jönköpings län, som inte respekterat en brottsmisstänkts försvararrättigheter, m.m.

sammanfattning: En artonåring frihetsberövades misstänkt för allvarliga brott som sedermera ledde till att han dömdes till ett års fängelse. Ett flertal förhör genomfördes utan att han hade tillgång till försvarare. Hans rättssäkerhetsintressen försummades därmed. Att förhören genomfördes utan försvarare påverkade också förhörens bevisvärde, liksom förfarandets förenlighet med kravet på rättvis rättegång enligt Europakonventionen. I beslutet understryks att en brottsmisstänkts rätt till försvarare vid förhör är en central rättssäkerhetsfråga. Förundersökningsledaren ska ta ställning till behovet av försvarare oavsett vilken inställning den misstänkte har. Ett förhör ska inte genomföras utan att detta skett. Förundersökningsledaren, som enligt vad som framkommit inte gett några direktiv i försvararfrågan, och dröjt med att vända sig till rätten med den misstänktes önskemål om en offentlig försvarare, kritiseras för sin brist på respekt för den misstänktes rättigheter. Polisen kritiseras bl.a. för att ha genomfört förhör utan att ha förvissat sig om att förundersökningsledaren tagit ställning till om detta kunde ske trots att den misstänkte saknade tillgång till försvarare.

text: Bakgrund och utredning

text: Anmälan I en anmälan till JO framförde AA, fortsättningsvis benämnd AA, kritik mot Polismyndigheten i Jönköpings län. Hans anmälan gällde dels rätten till försvarare, dels skyldigheten att underrätta närstående om ett frihetsberövande. AA anförde följande.

text: Han hade anhållits misstänkt för brott. Han var vid tiden 18 år och bodde hos sin mor. Trots att han begärt offentlig försvarare deltog inte försvarare i något av de förhör som hölls före häktningsförhandlingen. Polisen meddelade inte modern var han befann sig utan hon fick veta detta först efter fem dagar i samband med att hon skulle anmäla att han var försvunnen.

text: Allmän bakgrund På morgonen den 21 april 2010 hämtades AA till förhör. Brottsmisstanken gällde olaga hot, grovt brott, riktat mot en trettonåring. Kl. 08.45 påbörjades ett första förhör, som pågick i femton minuter. Efter förhöret anhölls han. Då beslutades även om husrannsakan i hans bil. Samtliga beslut fattades av förundersökningsledaren, kammaråklagaren BB.

text: Ytterligare personer hämtades till förhör under dagen. En av de medmisstänkta i ärendet var lillasyster till AA. Morgonen dagen därpå, den 22 april, hölls ett andra förhör, som pågick i 40 minuter. På kvällen hördes AA en tredje gång. Han delgavs då misstanke om övergrepp i rättssak och olaga frihetsberövande. Förhöret pågick i drygt femton minuter. I anslutning till detta hölls ett fem minuter långt fjärde förhör angående bl.a. stöld. På morgonen den tredje dagen, den 23 april, hördes AA för femte gången. Förhöret pågick i femton minuter.

text: AA biträddes inte av försvarare vid något av förhören. Från det inledande förhöret den 21 april finns antecknat att AA informerades om sina försvararrättigheter, dvs. han underrättades i enlighet med 12 § förundersökningskungörelsen om sin rätt att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare samt att en offentlig försvarare under vissa förutsättningar kunde förordnas. AA namngav den försvarare han önskade. I förhörsprotokollet anges vidare att AA godtog att förhöret hölls utan försvarare. Från det första förhöret den 22 april finns antecknat att AA informerats om sina försvararrättigheter och att han önskar den tidigare namngivne advokaten. Inte i något av förhörsprotokollen från den 22 och 23 april anges att han skulle ha godtagit att förhören hölls utan försvarare.

text: I handlingarna finns inga spår av att AA:s närstående underrättades i samband med att han frihetsberövades och inte heller av det skulle ha beslutats om att sådan underrättelse inte skulle ske.

text: AA och ytterligare en person begärdes häktade den 22 april. Då sände BB även en framställan om offentlig försvarare för AA till tingsrätten, som förordnade en advokat samma dag. AA häktades den 23 april.

text: Av utredningen framgår slutligen att AA dömdes av Jönköpings tingsrätt i juni 2010 för olaga frihetsberövande, olaga hot, grovt brott, stöld, vapenbrott, skadegörelse och övergrepp i rättssak till fängelse ett år. Domen fastställdes sedermera av Göta hovrätt.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren CC) respektive Polismyndigheten i Jönköpings län (länspolismästaren DD) har efter anmodan inkommit med yttranden.

text: Rätten till försvarare Åklagarmyndigheten har bl.a. upplyst att BB uppgett att, såvitt denne visste, hade AA inte begärt att försvarare skulle vara med vid de förhör som hölls före häktningsförhandlingen.

text: Åklagarmyndigheten gjorde följande bedömning.

text: Den som är misstänkt för brott har enligt

text: 21 kap. 3 §

text: RB rätt att biträdas av försvarare. Enligt

text: 21 kap. 3 a §

text: RB ska offentlig försvarare förordnas för bl.a. den som är anhållen om han eller hon begär det. En sådan begäran ska förundersökningsledaren vidarebefordra till domstolen för prövning, vilket framgår av

text: 23 kap. 5 §

text: RB. Detta ska göras genast (se t.ex. JO:s beslut den 4 december 2009, dnr

text: , och Fitger, RB [15 maj 2011, Zeteo], kommentaren till 23 kap. 5 §). I samband med att den misstänkte underrättas om att han eller hon är skäligen misstänkt för brott ska information lämnas om rätten att biträdas av försvarare och om att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan förordnas,

text: 12 § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: . När det gäller förhör med den misstänkte har JO flera gånger uttalat att även om den misstänkte uppger att han eller hon avstår från att ha försvarare med vid förhör, måste förundersökningsledaren alltid på objektiva grunder bedöma om förhöret kan genomföras utan att försvarare är närvarande (se t.ex. JO:s beslut den 28 oktober 2011, dnr

text: [JO 2012/13 s. 106]). Även om uttalandena har gjorts i ärenden där den misstänkte varit under 18 år bör de enligt min mening gälla generellt (se även Fitger a.a., kommentaren till 23 kap. 5 §). Såvitt framgår av utredningen i det nu aktuella ärendet har AA vid det första förhöret underrättats om sin rätt till försvarare och uppgett att han, om han behövde försvarare i fortsättningen, önskade en viss namngiven advokat men att förhöret kunde hållas utan försvarare. Misstankarna mot AA gällde visserligen ett förhållandevis allvarligt brott (grovt olaga hot) men mot bakgrund av att AA hade fyllt 18 år och att det inte var fråga om något särskilt långt eller ingående förhör kan jag inte se att det var fel att hålla förhöret utan att försvarare var närvarande. Detsamma gäller enligt min uppfattning de ytterligare förhör som hölls med AA före häktningsförhandlingen. Om det är så att AA uttryckligen begärt att försvarare skulle vara med vid dessa förhör är det en uppgift som inte synes ha vidarebefordrats till åklagaren. Sedan AA, vid förhöret på morgonen den 21 april 2010, framfört att han önskade offentlig försvarare har åklagaren dagen därpå anmält detta till tingsrätten. Mot bakgrund av det skyndsamhetskrav som gäller och särskilt eftersom AA var frihetsberövad anser jag att framställningen gavs in för sent. Den borde enligt min uppfattning ha lämnats in redan den 21 april 2010 (jfr t.ex. JO:s beslut den 4 december 2009, dnr

text: ). I övrigt anser jag inte att det finns anledning att ha några synpunkter på åklagarens handläggning.

text: Polismyndigheten har i sin bedömning av hur frågan om AA:s försvararrättigheter handlagts anfört följande.

text: Enligt uppgift i förhörsprotokoll från den 21 april 2010 och enligt berörda befattningshavare har AA underrättats om sin rätt till försvarare, men godtagit att förhör hållits utan att försvarare närvarade. Det kan således inte anses att AA:s rättigheter […] har åsidosatts.

text: Underrättelse till närstående Åklagarmyndigheten har upplyst att BB uppgett att han inte fick information om att AA önskade att modern skulle underrättas om frihetsberövandet. Från

text: åklagarkammaren i Jönköping – gruppledaren för kammarens ungdomsgrupp, kammaråklagaren EE – hade Åklagarmyndigheten vidare inhämtat följande.

text: Undertecknad saknar kännedom om när polisen gjort underrättelse till AA:s närmaste anhörige, men då brottsmisstankarna gällt allvarlig brottslighet med flera andra misstänkta, och även AA:s syster hördes i utredningen, målsägande till ett av brotten var endast 13 år gammal och granne med AA, torde underrättelse varit till men för utredningen i vart fall under de dagar då ytterligare misstänkta i ärendet ännu inte frihetsberövats och husrannsakningar inte kunnat genomföras.

text: Enligt

text: 24 kap. 21 a §

text: RB inträder redan vid gripandet en skyldighet att underrätta den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära. Underrättelsen ska lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. Det framgår inte av lagtexten vem som ska lämna underrättelsen. I ett förarbetsuttalande anges att det får vara upp till polisen att avgöra vem som ska lämna underrättelsen – polisen eller den frihetsberövade själv (

text: prop. 2007/08:47 s. 21

text: ). Min uppfattning är att den ansvarige tjänstemannen hos polisen måste anses ha det primära ansvaret för att bestämmelsen i

text: 24 kap. 21 a §

text: RB följs, även om åklagare är förundersökningsledare. I det ansvaret ligger en skyldighet att på eget initiativ fråga den frihetsberövade om han eller hon önskar att någon närstående underrättas och i så fall till vem underrättelsen ska lämnas (se t.ex. Fitger, RB [15 maj 2011, Zeteo], kommentaren till 24 kap. 21 a §). Det kan inte rimligen åligga åklagaren att ge direktiv om en sådan rutinåtgärd och inte heller att kontrollera att de ansvariga tjänstemännen har gjort vad de ska i detta avseende (jfr JO:s beslut den 28 oktober 2011, dnr

text: [JO 2012/13 s. 106], angående underrättelser och kallelser enligt 5-7 §§ lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Däremot är det ytterst åklagaren i sin egenskap av förundersökningsledare som avgör om en underrättelse innebär men för utredningen. I de fall den frihetsberövade önskar att en viss närstående ska underrättas och en sådan underrättelse bedöms kunna vara till men för utredningen, kan frågan således bli föremål för prövning av åklagare. Detta torde normalt ske genom att polisen lyfter frågan till åklagaren och informerar om den frihetsberövades önskemål. Åklagaren har då att fatta beslut om underrättelse får lämnas eller inte. I vissa fall kan utredningsläget vara sådant att det är uppenbart t.ex. att en viss anhörig inte kan underrättas utan att det är till men för utredningen eller att vissa utredningsåtgärder måste vidtas innan någon underrättelse kan bli aktuell. Inget hindrar att åklagaren då på eget initiativ informerar utredaren om sin bedömning redan innan något önskemål har framställts från den frihetsberövades sida. Det är viktigt att framhålla att sådana kontakter och ställningstaganden bör dokumenteras liksom naturligtvis varje beslut att skjuta upp eller neka en underrättelse som begärts av den frihetsberövade. I det nu aktuella fallet finns det inte någonting som tyder på att frågan om underrättelse till anhörig har underställts åklagare – vare sig BB eller någon annan – för prövning och inte heller att åklagare beslutat att någon underrättelse inte fick lämnas. Oavsett om AA:s uppgifter om vad som hänt är korrekta finns det därför inte skäl att kritisera någon åklagare för att AA:s mamma inte underrättades.

text: Polismyndigheten har i sin bedömning av hur frågan om underrättelse till närstående handlagts redovisat följande.

text: Med hänsyn till brottsutredningens omfattning med flera misstänkta inblandade, däribland AA:s syster, har det funnits anledning att inte kontakta AA:s mamma i

text: inledningsskedet av förundersökningen. När det bedömts lämpligt med hänsyn till utredningen har polisen haft flera kontakter med AA:s mamma. Polismyndigheten finner därför inte att något fel har begåtts i detta hänseende. Beträffande information till AA:s mor har polismyndigheten vidare upplyst att hon kontaktade polisen under tiden AA satt anhållen för att skicka en hälsning och att hon följaktligen visste var sonen befann sig. Polisen hade även haft andra kontakter med AA:s mor under anhållningstiden.

text: AA har getts tillfälle att bemöta det som anförts i myndigheternas yttranden, men han har inte hörts av.

text: I ett beslut den 30 november 2012 anförde JO Axberger följande.

text: Rättslig reglering

text: Rätten till försvarare Enligt

text: 21 kap. 3 § rättegångsbalken

text: , RB, har den som är misstänkt för brott rätt att biträdas av försvarare. Enligt

text: 12 § förundersökningskungörelsen

text: ska den som underrättas om att han eller hon är skäligen misstänkt för ett brott samtidigt informeras om sin rätt att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare och om att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan förordnas av rätten. Om den misstänkte begär detta ska denna begäran överlämnas till domstol, se 23 kap. 5 § respektive

text: 21 kap. 4 § andra stycket

text: RB. Överlämnandet ska ske omedelbart, eller genast, som det uttrycks i Åklagarmyndighetens yttrande.

text: Enligt artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) är var och en som anklagas för brott berättigad till en rättvis rättegång. Denna rättighet gäller i hela förfarandet, från inledande utredningsåtgärder till rättegång och dom. Rätten till försvarare är särskilt upptagen i artikel 6 (6.3 c). Det finns ett flertal fall från Europadomstolen för mänskliga rättigheter (Europadomstolen) där klagomålen handlat om brottsmisstänktas försvararrättigheter. Av dessa framgår att om uttalanden som gjorts utan tillgång till försvarare läggs till grund för fällande dom, kan detta utgöra brott mot rätten till en rättvis rättegång; se närmare JO 2012/13 s. 106.

text: I fallet Salduz mot Turkiet (dom i stor kammare den 27 november 2008, ansökan nummer 36391/02) redogjorde domstolen för de allmänna principer som skulle tillämpas. Det framhölls att en misstänkt ofta befinner sig i en särskilt utsatt position i det inledande skedet av brottsutredningen. Detta kan i de flesta fall bara kompenseras genom biträde av en advokat vars uppgift bl.a. är att hjälpa till att säkerställa respekten för den misstänktes rätt att inte belasta sig själv. Domstolen anförde vidare att tidig tillgång till advokat är en del av de processuella säkerhetsgarantier som särskilt beaktas vid undersökningen av om förfarandet har utsläckt själva kärnan i rätten att inte behöva belasta sig själv. Redogörelsen utmynnade i följande slutsats:

text: Mot denna bakgrund finner Domstolen att Artikel 6 § 1 […] som huvudregel kräver att tillgång till advokat ska tillhandahållas från och med det första polisförhöret med den misstänkte, såvida det inte i ljuset av de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall kan visas att det finns tvingande skäl för att begränsa denna rätt. [- - -]. Försvarets rättigheter kommer i princip att vara oåterkalleligt undergrävda när belastande uttalanden som gjorts under polisförhör utan tillgång till en advokat läggs till grund för en fällande dom. (§ 55; för en mer utförlig redovisning se JO 2012/13 s. 106, där även de engelska originalcitaten finns återgivna.) Av Europadomstolens praxis framgår vidare att en misstänkt kan avstå från rätten till försvarare. Domstolen har dock understrukit att ett sådant avstående inte får strida mot något väsentligt allmänt intresse, måste fastställas på ett otvetydigt sätt och vara omgärdat av ett minimum av säkerhetsåtgärder som står i proportion till avståendets vikt (

text: Panovits mot Cypern

text: , dom den 11 december 2008, ansökan nummer 4268/04, § 68).

text: De nämnda målen har gällt underåriga. Uttalandena är dock av generell karaktär. Att de ska tillämpas beträffande brottsmisstänkta i allmänhet framgår även av

text: Pishchalnikov mot Ryssland

text: (dom den 24 september 2009, ansökan nummer 7025/04). (Beträffande Europadomstolens praxis i dessa frågor, se Andersson och Hopman, Rätt till försvarare före polisförhöret, Juridisk Tidskrift 2010-11, s. 795 ff.)

text: JO har i flera ärenden under senare år riktat kritik mot att förhör genomförts utan att försvarare närvarat. JO:s beslut den 9 april 2010 (dnr 3741-2008; se även JO 2011/12 s. 77) gällde en sjuttonårig pojke som gripits misstänkt för misshandel. Under det inledande förhöret förklarade sjuttonåringen att han önskade en viss advokat men medgav att förhöret kunde hållas utan att denne närvarade. JO, som var starkt kritisk till att försvarare inte närvarat vid det inledande förhöret och särskilt kritisk till att så inte heller skett vid de följande förhören, uttalade allmänt:

text: Även om en misstänkt uppger att ett förhör kan genomföras utan försvarare har en förundersökningsledare att på objektiva grunder bedöma om så är fallet. Bedömningen kan således inte enbart överlåtas på den misstänkte […]. Dessa uttalanden har, i linje med vad Åklagarmyndigheten anfört, generell giltighet, dvs. de tar inte bara sikte på förhör med underåriga utan på brottsmisstänktas försvararrättigheter i allmänhet (se även exempelvis JO:s beslut 8 februari 2011, dnr 5221-2009). I JO 2012/13 s. 106 anförs i tillägg till vad som redan framgått:

text: Huvudsyftet med att en misstänkt ska ha rätt till försvarare tidigt i en brottsutredning är att han eller hon inte på grund av bristande kännedom om utredningsförfarandet och den rättsliga regleringen ska komma i underläge mot polis och åklagare utan ha tillgång till sådan sakkunskap att han eller hon till fullo kan tillvarata sina rättigheter. Det innebär att den misstänkte ska ha tillgång till en försvarare. Däremot innebär det inte med automatik att en försvarare måste närvara när den misstänkte hörs. Försvararen fyller emellertid under brottsutredningen och rättegången även en mer vidsträckt kontrollfunktion. De processuella reglernas efterlevnad och

text: därmed rättssäkerheten i förfarandet främjas typiskt sett av att övervakas från den misstänktes synpunkt. Det ligger därför i rättvisans intresse att en försvarare inte bara biträder den misstänkte med upplysningar och råd utan även närvarar vid förhör och annan bevisupptagning. Underrättelse till närstående Av

text: 24 kap. 21 a §

text: RB framgår att när en person har frihetsberövats genom anhållande, ska någon av den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära underrättas om frihetsberövandet, så snart det kan ske utan men för utredningen. Den frihetsberövade själv behöver inte begära att underrättelse ska ske. Det är i stället den ansvarige befattningshavaren, normalt en polisman, som ska tillfråga den misstänkte om detta. Som närmare utvecklas i Åklagarmyndighetens yttrande är det dock ytterst förundersökningsledaren som ska ta ställning till om en underrättelse kan göras utan skada för utredningen.

text: Underrättelseskyldigheten tjänar ytterst syftet att vara ett skydd mot övergrepp från det allmännas sida gentemot den enskilde. Den är också till för att anhöriga och andra inte ska behöva oroa sig över var deras närstående finns och för att den som har frihetsberövats i många fall kan känna sig bättre till mods av att veta att hans eller hennes närstående är informerade. (Se

text: prop. 2007/08:47

text: s.18 f.)

text: Frågor om underrättelse till närstående ska dokumenteras. Enligt

text: 20 § förundersökningskungörelsen

text: ska i förundersökningsprotokollet antecknas uppgift om att anhörig eller annan närstående har underrättats om ett frihetsberövande eller att sådan underrättelse inte har skett.

text: Ansvarsfördelningen mellan polis och åklagare Av

text: 1 a § förundersökningskungörelsen

text: framgår att förundersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet samt ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara.

text: När förundersökningen leds av en åklagare är polisen, utifrån tillgängliga resurser, skyldig att biträda vid utredningen. Förundersökningsledaren ska enligt

text: 1 a § förundersökningskungörelsen

text: därvid ge utredningspersonalen behövliga direktiv för arbetet. Polisen har att se till att direktiven leder till adekvata åtgärder.

text: Ansvaret för att polismyndigheten biträder åklagaren åvilar myndigheten som sådan, ytterst dess ledning. Den ska bl.a. säkerställa att det finns en väl fungerande ordning för hur och av vem utredningsarbetet ska bedrivas samt att de befattningshavare till vilka utförandet av utredningsåtgärder delegeras erhåller tydliga instruktioner och att de har erforderlig kompetens för att fullgöra de uppgifter som åläggs dem. Till detta ansvar hör – utan att särskilda direktiv ska behöva ges av förundersökningsledaren – ombesörjandet av åtgärder som rutinmässigt förekommer i en förundersökning. (Jfr JO 2012/13 s. 94 och JO 2012/13 s. 106.)

text: Att i samband med förhör informera en misstänkt om hans eller hennes rättigheter hör till rutinåtgärder av det slaget, liksom att se till att frågan om underrättelse till närstående enligt

text: 24 kap. 21 a §

text: RB väcks. I detta ingår den dokumentationsplikt som gäller för dessa åtgärder. Ställningstagandet till om den misstänkte är i behov av försvarare ankommer på förundersökningsledaren, som enligt vad som nyss framhållits har ett särskilt ansvar för den misstänktes rättssäkerhet. När utredningen leds av en åklagare vilar detta ansvar alltså på honom eller henne. I det ovan nämnda beslutet JO 2011/12 s. 77 uttalades därvid: Det är förundersökningsledarens ansvar att göra de överväganden, och ge de direktiv, som krävs med hänsyn till behovet av offentlig försvarare. Det är självfallet angeläget att förundersökningsledaren vinnlägger sig om att vara tydlig när direktiv ges inför ett förestående förhör. Sådana direktiv bör givetvis dokumenteras.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter Som framgått har Europadomstolen slagit fast att rätten till försvarare inträder tidigt under förundersökningen. Den som är misstänkt för ett brott har därför som regel rätt att ha tillgång till försvarare redan från och med första förhöret. En tolkning av reglerna i

text: rättegångsbalken

text: och

text: förundersökningskungörelsen

text: leder i samma riktning; som framhålls i kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: är behovet av försvarare inte mindre starkt vid det första förhöret med en misstänkt utan snarare tvärtom (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: 23 kap. 5 §

text: , se www.nj.se/zeteo).

text: För att säkerställa att försvararrättigheterna upprätthålls är det viktigt att den misstänkte, innan ett förhör påbörjas, ges information om dessa. Det är då inte tillräckligt att upplysa den misstänkte om att han eller hon vid en kommande rättegång eller i ett mer framskridet stadium av förundersökningen har rätt att biträdas av försvarare. Av den information som lämnas ska i stället tydligt framgå att denna rätt inträder redan i och med att brottsmisstanke delges.

text: Sedan den misstänkte fått information om sina rättigheter ska han eller hon tillfrågas om sin inställning till behovet av försvarare. Den misstänkte kan därvid avstå från sin rätt om det sker i rättssäkra former. Ett avstående kan närsomhelst återkallas. Sker det under pågående förhör ska detta avbrytas. Av detta följer även att den som avstått från försvarare vid ett förhörstillfälle inför nya förhör bör erinras som sina rättigheter och på nytt tillfrågas om sin inställning.

text: Som framgått ovan och berörs vidare nedan är det förundersökningsledarens uppgift att göra en egen bedömning av försvararbehovet. Det betyder att ett förhör med en brottsmisstänkt inte ska genomföras utan att förundersökningsledaren tagit ställning i försvararfrågan. Det åligger förhörsledaren att försäkra sig om att så skett.

text: Från rättssäkerhetssynpunkt måste det gå att kontrollera att den som förhörts har informerats om sina rättigheter. Detsamma gäller om den misstänkte uppges ha avstått från sin rätt. Det bör därför vid varje förhör tydligt dokumenteras vilken information som lämnats och vilken inställning den misstänkte därvid tillkännagett. Även förundersökningsledarens direktiv i försvararfrågan bör som framgått dokumenteras.

text: AA:s försvararrättigheter AA har anmält att trots att han begärt försvarare deltog inte någon sådan vid de polisförhör som föregick häktningsförhandlingen.

text: Åklagarmyndigheten har såvitt gäller det första förhöret konstaterat att misstankarna visserligen gällde ett förhållandevis allvarligt brott, men funnit att det, mot bakgrund av att AA hade fyllt 18 år och att det inte var fråga om något särskilt långt eller ingående förhör, inte var fel att hålla förhöret utan försvarare. Detsamma gäller enligt myndigheten de ytterligare förhör som hölls med AA före häktningsförhandlingen. Myndigheten har inte utvecklat sitt stöd för den uppfattningen, men tillagt att om det var så att AA uttryckligen begärt att försvarare skulle vara med vid dessa förhör är det en uppgift som inte synes ha vidarebefordrats till åklagaren.

text: Jag kan för min del dela den bedömningen så långt att det inte förelåg några hinder mot att genomföra ett kortfattat s.k. delgivningsförhör med AA, där han delgavs brottsmisstanken och informerades om sina försvararrättigheter samt tillfrågades om sin inställning i dessa delar. Såvitt gäller utrymmet för att utan försvarare förhöra AA mer ingående bör enligt min mening följande beaktas.

text: Utredningen och brottsmisstankarna mot AA gällde allvarliga lagöverträdelser; de brott han sedermera kom att dömas för hade enligt domstolarna ett samlat straffvärde motsvarande fängelse i två år. Tyngdpunkten i domstolarnas straffvärdebedömning låg på de gärningar som föranledde de ursprungliga åtgärderna. Att AA riskerade ett jämförelsevis långt fängelsestraff stod under alla förhållanden klart från början. Utredningen, som innefattade flera misstänkta, var inte okomplicerad. AA var arton år gammal. De särskilda regler som gäller för misstänkta under arton år var därmed inte tillämpliga men det fanns likväl skäl att ta hänsyn till AA:s ålder och erfarenhet samt den utsatta situation som han därvid befann sig i.

text: Dessa omständigheter talar enligt min mening med styrka för att AA inte borde ha förhörts mer ingående utan tillgång till försvarare. Det viktigaste skälet till det var de konsekvenser brottsutredningen kunde medföra för honom i förening med att hans förutsättningar för att kunna lämna ett informerat samtycke till att avstå från sina rättigheter var begränsade. Det låg emellertid också i utredningens intresse att förhören i ett senare skede inte skulle kunna ifrågasättas som oförenliga med de krav som enligt Europakonventionen ställs på det rättsliga förfarandet som helhet. Det bör därvid understrykas att uppgifter som en misstänkt lämnar i polisförhör där han eller hon inte haft tillgång till

text: försvarare typiskt sett har ett lägre bevisvärde än när uppgifterna lämnats i ett förhör där en försvarare varit tillgänglig.

text: Den misstänktes rätt till försvarare vid förhör är en central rättssäkerhetsfråga som alltså även har betydelse för brottsutredningens kvalitet. Det är därför något som en förundersökningsledare aktivt ska ta ställning till och ge direktiv om. Av samma skäl kan förundersökningsledaren inte, så som Åklagarmyndigheten synes mena, passivt nöja sig med konstaterandet att han eller hon inte fått några önskemål om försvararbiträde vidarebefordrade till sig.

text: Inget tyder på att förundersökningsledaren i detta fall – kammaråklagaren BB, som fattade besluten om hämtning och anhållande m.m. – gett några direktiv beträffande AA:s försvararrättigheter eller på annat sätt visat intresse för dessa. Att han inte heller omgående vidarebefordrade AA:s begäran om att få en offentlig försvarare förordnad förstärker intrycket av brist på respekt för den misstänktes rättigheter. Redan härigenom har BB – oavsett vad man gör för slutlig bedömning av när försvararbehov inträdde i detta fall – åsidosatt sin skyldighet att som förundersökningsledare tillvarata den enskildes rättssäkerhetsintressen.

text: Polismyndigheten har, med stöd i uppgifter ur protokollet från det första förhöret, gjort gällande att AA avstått från sin rätt att biträdas av försvarare under det förhöret. Även om så var fallet borde frågan om huruvida förhör kunde genomföras utan försvarare inte ha avgjorts utan att den underställts förundersökningsledaren. Det finns som framgått inga spår av att det skedde.

text: Enligt protokollen från de följande förhören har AA inför dessa inte godtagit att de hölls utan försvarare. Polismyndigheten har inte heller påstått att så skett. AA har hävdat att han framställde önskemål om att försvarare skulle delta men att detta inte tillgodosågs. Oavsett hur det exakt förhöll sig med detta visar det inträffade vikten av att det inför varje förhör och i förhörsdokumentationen klargörs vilken inställning den misstänkte har i försvararfrågan. Den utredning som nu föreligger, inklusive bristen på dokumentation, leder till slutsatsen att det mycket väl kan ha förhållit sig så som AA hävdar, dvs. att han under tiden han satt anhållen begärt biträde av försvarare men att detta inte respekterats. Underrättelse till närstående AA har anmält att hans mor inte informerades om att han hade frihetsberövats.

text: I sak är det tveksamt när underrättelseskyldigheten inträdde i detta fall. Det har från Åklagarmyndighetens sida anförts att det torde ha förelegat lagliga hinder mot en underrättelse i det inledande skedet. Den bedömningen bör enligt min mening godtas. Jag instämmer även i övrigt med vad som i denna del anförts från Åklagarmyndighetens sida.

text: Det betyder att det hört till polismyndighetens ansvar att handlägga frågan om underrättelse till AA:s närstående. Enligt myndigheten förekom det, när

text: utredningsläget tillät detta, flera kontakter mellan polisen och AA:s mor. AA, som getts tillfälle att bemöta vad myndigheten anfört, har inte hörts av. Utan att ta ställning till vad som närmare förekom i denna del begränsar jag mig därför till att erinra polismyndigheten om dess skyldighet att på eget initiativ väcka frågan om underrättelse till en frihetsberövads närstående, liksom om att det som därvid förekommer ska dokumenteras. Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen är det angeläget att även den misstänkte själv hålls informerad om huruvida hans eller hennes närstående är underrättade.

text: Sammanfattning AA borde enligt min mening inte ha förhörts mer ingående utan tillgång till försvarare. Att så likväl skedde innebar att hans rättssäkerhetsintressen försummades. Jag vill därutöver framhålla, att genom att förhören genomfördes utan försvarare har det rättsliga förfarandets förenlighet med Europakonventionen kunnat ifrågasättas, liksom bevisvärdet i de uppgifter som AA lämnade. Den bristfälliga handläggningen av AA:s försvararrättigheter äventyrade med andra ord såväl rättssäkerheten som brottsutredningen.

text: Kammaråklagaren BB, som enligt vad som framkommit inte gett några direktiv i försvararfrågan och dröjt med att vända sig till rätten med AA:s önskemål om en offentlig försvarare, kritiseras för sin brist på respekt för AA:s rättigheter.

text: Polismyndigheten i Jönköpings län kritiseras för att ha genomfört förhör med AA utan att ha förvissat sig om att förundersökningsledaren fattat beslut om att detta kunde ske trots att AA inte biträddes av försvarare. Polismyndigheten kritiseras också för att i övrigt ha skött förhören med AA på sådant sätt att det kan ifrågasättas om dennes försvararrättigheter respekterats. Övrigt Den misstänktes försvararrättigheter framgår inte med önskvärd tydlighet av

text: rättegångsbalkens

text: och

text: förundersökningskungörelsens

text: bestämmelser. De krav som ställs enligt Europakonventionen – som enligt min mening i och för sig även kan utläsas av svenska rättskällor i övrigt – synes inte heller ha fått full spridning inom de brottsutredande myndigheterna. Varken Åklagarmyndigheten eller Polismyndigheten i Jönköpings län har således funnit att AA:s försvararrättigheter kränkts, med undantag för att Åklagarmyndigheten ansett att åklagaren framställde sin begäran om offentlig försvarare för sent. Det är sammanfattningsvis troligt att misstänktas försvararrättigheter ännu inte har fått det genomslag de ska ha i det brottsutredande arbetet. Mot den bakgrunden översänds en kopia av detta beslut till riksdagen, justitieutskottet, och Regeringskansliet, Justitiedepartementet, för kännedom och övervägande av om det finns behov av klargörande reglering.