nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Dokumentation
Grundläggande fri- och rättigheter
Restriktioner
Överklagande

title: Allvarlig kritik mot Rättspsykiatri Vård Stockholm, sektion Syd, för ordningsregler som innebär ett generellt förbud mot viss muntlig kommunikation och innehav av journalhandlingar. Även kritik för bristfällig dokumentation

sammanfattning: En psykiatrisk klinik, där patienter vårdas med stöd av främst lagen om rättspsykiatrisk vård, tillämpar ordningsregler som innebär ett generellt förbud mot viss muntlig kommunikation mellan patienter och innehav av journalhandlingar. ChefsJO anser att det aktuella förbudet mot viss muntlig kommunikation utgör en begränsning av yttrandefriheten i 2 kap. 1 § regeringsformen. En begränsning av denna grundlagsskyddade frihet förutsätter stöd i lag, vilket saknas i det här fallet. De nämnda ordningsreglerna saknar alltså rättsligt stöd, vilket kliniken förtjänar allvarlig kritik för. ChefsJO uttalar vidare att det i vissa situationer dock kan finnas förutsättningar, i det enskilda fallet, för begränsningar av den muntliga kommunikationen. När det gäller förbudet mot innehav av journalhandlingar konstaterar chefsJO att det inte finns något lagstöd för att generellt inskränka patienters rätt att inneha viss egendom. Kliniken har således även i detta avseende ordningsregler som saknar rättsligt stöd och förtjänar allvarlig kritik för det. Med hänsyn till kraven på legalitet och förutsebarhet bedömer chefsJO inte heller att den lagreglerade möjligheten att förbjuda en patient att inneha viss egendom ger ett tillräckligt tydligt stöd för att förbjuda innehav av journalhandlingar i det enskilda fallet. Ett beslut om förbud mot innehav av viss egendom kan inte överklagas. ChefsJO anser att en överklagandemöjlighet bl.a. skulle kunna bidra till ökad rättssäkerhet för de som är intagna för psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. Enligt chefsJO:s mening behöver regelverket för patienters innehav av egendom bli föremål för en översyn. ChefsJO uppmärksammar därför regeringen på behovet av en sådan.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 24 augusti 2017 klagade AA på Rättspsykiatri Vård Stockholm, sektion Syd, inom Stockholms läns sjukvårdsområde, Stockholms läns landsting (numera Region Stockholm). AA anförde bl.a. följande:

text: Han och en annan patient talade om diagnoser, vårdförlopp, pågående brottmål och dylikt. I samband med det hämtade han sin vårdplan, vilket också den andra patienten gjorde, varefter de delade uppgifter ur journalerna med varandra. Även andra patienter var närvarande under samtalet. Efter en stund kom en vårdare fram och talade om att de bröt mot sjukhusets regler och måste avsluta. De regler som de påstods bryta mot var att patienter inte får dela sina egna journalhandlingar med andra patienter och att den patient som han talade med fortfarande var häktad och därför inte fick prata om sitt brottmål. De påstods vidare bryta mot sjukhusets regler om att patienter inte får tala med andra patienter om sina diagnoser, vårdförlopp etc.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades ordningsregler för den aktuella avdelningen och den välkomstbroschyr patienterna får då de kommer till avdelningen. Efter remiss anförde styrelsen för Stockholms läns sjukvårdsområde bl.a. följande:

text: Yttrande till JO angående hanteringen av allmänna handlingar m.m.

text: Patienten AA har inkommit med en anmälan till JO angående tillämpningen av regelsystemet om allmänna handlingar m.m. Några särskilda regler inom detta område, utöver vad som gäller om kommunikation enligt lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, och lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård, LRV, vad gäller patienter som är underkastade tvångsvård, finns inte utan bestämmelserna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, är tillämpliga. Yttrandefriheten i Sverige omfattar en rätt för alla medborgare att uttrycka sig i tal, skrift eller bild eller på annat sätt, som det uttrycks i

text: regeringsformen

text: , RF. Sekretess till skydd för en enskild gäller inte i förhållande till den enskilde själv, om inte annat anges i OSL. Sådana undantag finns intagna i

text: 25 kap.

text: 7 §§

text: OSL. Om kliniken erbjuder patienterna att få läsa sin patientjournal tillsammans med personal ska detta betraktas som en serviceåtgärd och inte som ett krav för att läsa journalen. Om så är fallet ska detta betraktas som en inskränkning i rätten att få ta del av en allmän handling. Enligt

text: 10 kap. 1 §

text: OSL kan uppgift i t.ex. en patientjournal lämnas till annan enskild om patienten samtycker till det. Några bestämmelser om hur allmänna handlingar som lämnats ut till enskild ska förvaras och hanteras finns inte, utan detta ankommer på den enskilde att bestämma. Kliniken (vårdgivaren) torde dock ha möjlighet att genom ordningsföreskrifter bestämma hur de intagnas tillhörigheter ska förvaras inom de gränser som bl.a. LPT och LRV medger. Om kliniken vill hävda inskränkningar i enlighet med

text: 25 kap.

text: 7 §§

text: OSL innebär detta ett avslag på begäran att få ut allmän handling och sökanden ska därför underrättas om att hen kan få saken prövad av myndigheten. Detta krävs för att erhålla ett överklagbart beslut. Rättspsykiatri Vård Stockholm har inkommit med yttrande i ärendet. Kliniken har redogjort för sin bedömning och vad som förevarit i ärendet. Sjukvårdsområdet beklagar att anmälaren har uppfattat det som att kliniken inte följer regelverket inom detta centrala rättsområde.

text: Av svaret från Rättspsykiatri Vård Stockholm framgår dock att de inte har några orättfärdiga inskränkningar vad gäller rätten att ta del av allmänna handlingar.

text: Till remissvaret fogades yttrandet från Rättspsykiatri Vård Stockholm. I det yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: Angående begäran om yttrande och utredning över anmälan till JO

text: Anmälaren har synpunkter på att personalen på avdelningen hindrat honom från att tala med andra patienter om diagnoser, vårdförlopp, pågående brottsmål m.m. Han har också ogillat att man hindrat patienter från att dela sina egna journalhandlingar med andra patienter. Rättspsykiatri Vård Stockholm bedriver rättspsykiatrisk vård, både för patienter i domstol överlämnade till rättspsykiatrisk vård och för patienter som är anhållna/häktade eller befinner sig på kriminalvårdsanstalt och är i behov av psykiatrisk inneliggande vård. Vi har 13 vårdavdelningar samt två öppenvårdsmottagningar fördelade på två sjukvårdsinrättningar. Inom kliniken bedrivs vård inom alla tre säkerhetsnivåer enligt Socialstyrelsens föreskrifter (

text: SOSFS 2006:9

text: ) om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar som ger psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning. Två av klinikens avdelningar är akutavdelningar där patienter kan tas in dygnet runt. Här vårdas i första hand patienter som är häktade/anhållna eller intagna på kriminalvårdsanstalt och behöver akut psykiatrisk vård. Även patienter överlämnade till rättspsykiatrisk vård kan vid behov, kortare eller längre tid, vårdas på denna typ av avdelning när man bedömer att högsta säkerhetsnivå är indicerat. Övriga avdelningar bedriver rättspsykiatrisk rehabilitering för patienter i domstol överlämnade till rättspsykiatrisk vård, både med och utan särskild utskrivningsprövning. Den aktuella avdelningen är en akutavdelning med högsta säkerhetsnivå, säkerhetsklass I. Vården på den aktuella enheten sker oftast enligt LRV. Vi arbetar på kliniken aktivt med att få patienter aktivt delaktiga i sin vård. Vi är positivt inställda till att ge patienter som önskar detta kopior av sin journal, då vi ofta tillsammans med patienten kan använda innehållet i denna som ett verktyg i behandlingen. Vi har helt nyligen fått en ny sorts vårdplan i den digitala journalen som lämpar sig extra bra att dela med patienten som ett instrument i rehabiliteringsprocessen. Dock anser vi att det är viktigt att patienten läser sina journalhandlingar själva, ibland tillsammans med personal, och därefter lämnar tillbaka handlingarna för förvaring bland dennes värdesaker tillsammans med andra privata tillhörigheter som av säkerhetsskäl inte bedöms lämpliga att förvara på det egna patientrummet. Det bedöms vara en säkerhetsrisk om journalhandlingar sprids mellan patienter då det kan finnas uppgifter i dessa som andra patienter kan reagera på och som patienter därmed kan fara illa av. Det finns med stor sannolikhet medpatienter på denna typ av akutavdelning som inte alltid är stabila och pålitliga. Inte heller den patient som i stunden skulle välja att dela sin journal med sina medpatienter är alltid i ett tillstånd då hen kan fatta ett välgrundat beslut om detta. Således bedömer vi att säkerhetsriskerna skulle vara alldeles för stora om journaler skulle delas mellan patienter, varför vi har funnit skäl att begränsa detta. Dock vill vi betona att detta inte på något sätt inskränker den enskildes möjlighet att ta del av sina egna journalhandlingar. Enligt

text: 2 a § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

text: , HSL, ska vården bedrivas så att den uppfyller kraven på god vård och tillgodose patientens behov av trygghet samt kontinuitet och säkerhet. Även enligt

text: 6 kap. 4 § patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: ska hälso- och sjukvårdspersonalen bidra till att hög patientsäkerhet upprätthålls.

text: Vi anser inte att det är förenligt med god och säker vård under de förutsättningar som råder på den aktuella akutavdelningen att patienter fritt delar sina journalhandlingar med andra patienter. Det bedöms, av säkerhetsskäl, som tidigare beskrivits, inte heller vara förenat med god och säker vård att patienter ska tala med varandra om sin egen rättsprocess, sina brott, domar, diagnoser eller dylikt. AA gavs möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering m.m.

text: I

text: 1 kap. 1 § tredje stycket regeringsformen

text: , RF, föreskrivs att den offentliga makten utövas under lagarna. Bestämmelserna ger uttryck för den s.k. legalitetsprincipen och innebär att all offentlig maktutövning ska vara grundad på lag eller annan föreskrift.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § första stycket

text: RF är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad bl.a. dels frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (yttrandefrihet), dels frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden (informationsfrihet).

text: Av

text: 2 kap. 20 §

text: RF framgår att yttrande- och informationsfriheten får begränsas genom lag eller i viss utsträckning efter bemyndigande i lag genom annan författning. Även denna bestämmelse ger uttryck för legalitetsprincipen och innebär i detta sammanhang att ingrepp i en enskild människas yttrande- och informationsfrihet förutsätter en bestämmelse i lag som medger det. En sådan begränsning får göras endast för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. De ändamål som får läggas till grund för inskränkningar i yttrande- och informationsfriheten anges i

text: 2 kap. 23 §

text: RF. Bland dem nämns allmän ordning och säkerhet samt förebyggande och beivrande av brott. Utöver de särskilt angivna ändamålen får begränsningar av yttrande- och informationsfriheten endast göras om det finns särskilt viktiga skäl för det. En viktig konsekvens av de ovan angivna kraven på en rättighetsbegränsning är att grundlagen indirekt kan sägas innehålla ytterligare ett krav på lagstiftaren, nämligen att noga redovisa sina syften för begränsningen – ett tydlighetskrav (se

text: prop. 1975/76:209 s. 153

text: ). Om det saknas sådana resonemang blir det svårt för bl.a. domstolar och myndigheter att bedöma om grundlagens krav är uppfyllda.

text: Begränsningar av grundläggande fri- och rättigheter finns i bl.a. lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård, LRV. I

text: 1 § första stycket

text: LRV anges att föreskrifter om psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång i andra fall än som avses i LPT ges i denna lag. Av

text: andra stycket

text: framgår att lagen gäller den som (1) efter beslut av domstol ska ges rättspsykiatrisk vård, (2) är

text: anhållen, häktad eller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning, (3) är intagen i eller ska förpassas till kriminalvårdsanstalt eller (4) är intagen i eller ska förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt

text: 32 kap. 5 § brottsbalken

text: Enligt

text: 2 a §

text: LRV får tvångsåtgärder vid vård enligt denna lag användas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga, ska de användas. Tvång ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. I

text: 2 b §

text: LRV stadgas att tvångsåtgärder i syfte att genomföra vården endast får användas om patienten inte genom en individuellt anpassad information kan förmås att frivilligt medverka till vård. De får inte användas i större omfattning än vad som är nödvändigt för att förmå patienten till detta.

text: I

text: 4 § första stycket

text: LRV anges att den som avses i 1 § andra stycket 2, 3 eller 4 får ges rättspsykiatrisk vård om (1) han lider av en allvarlig psykisk störning, (2) han med hänsyn till sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård, som kan tillgodoses genom att han är intagen på en sjukvårdsinrättning, och (3) han motsätter sig sådan vård eller det till följd av hans psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med hans samtycke. Av andra stycket framgår att om någon som vårdas enligt LPT anhålls, häktas, tas in på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning eller tas in i eller förpassas till kriminalvårdsanstalt, ska beslutet om sådan vård anses som ett beslut om rättspsykiatrisk vård.

text: Innehållet i rättspsykiatrisk vård skiljer sig i princip inte från vad som gäller enligt LPT i fråga om behandlingen av patienten och möjligheterna att använda tvångsåtgärder mot denne. Andra stycket i

text: 6 §

text: LRV och första stycket i

text: 8 §

text: LRV innehåller således i dessa frågor en hänvisning till vad som föreskrivs i LPT. Enligt

text: 17 § andra stycket

text: LPT ska behandlingsåtgärderna anpassas till vad som krävs för att uppnå syftet med tvångsvården enligt 2 § andra stycket. Denna regel om behandlingsåtgärderna kan dock inte tillämpas fullt ut vid sluten rättspsykiatrisk vård, där förutsättningarna för vården är något annorlunda. Avsikten är emellertid att behandlingen vid rättspsykiatrisk vård ska gå ut på att motivera patienten och i övrigt se till att han eller hon blir i stånd att medverka till frivillig behandling (se Grönwall och Holgersson, Psykiatrin, tvånget och lagen [1 januari 2018, Version 6, JUNO], kommentaren till

text: 8 §

text: LRV). Av

text: 17 § tredje stycket

text: LPT framgår att om det är nödvändigt får patienten, efter chefsöverläkarens beslut, ges behandling utan samtycke.

text: I

text: 20 § första stycket

text: LPT anges att en patient får hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna.

text: I

text: 21 § första stycket

text: LPT finns bestämmelser om förbud mot innehav av viss egendom, däribland narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andra

text: berusningsmedel. Enligt paragrafens femte punkt får en patient inte heller inneha annan egendom som kan skada honom eller henne själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Dessa bestämmelser gäller även vid vård enligt LRV (

text: 8 §

text: LRV). Ett omhändertagande av egendom enligt

text: 21 §

text: LPT ska föregås av en bedömning i det enskilda fallet.

text: I förarbetena till lagstiftningen uttalas att ”annan egendom” som kan vara till skada för patienten eller till men för vården kan vara t.ex. gamla läkemedel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal (se

text: prop. 1990/91:58 s. 262

text: ). JO har i tidigare ärenden gjort bedömningen att begreppet ”annan egendom” även kan anses innefatta pengar eller bankkort (se JO 1996/97 s. 301 och JO 2000/01 s. 343).

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § första stycket fängelselagen (2010:610)

text: får en intagen ta emot och inneha böcker, tidskrifter och tidningar, dock inte sådana som kan äventyra ordningen eller säkerheten eller antas motverka den behandling som han eller hon genomgår. Enligt andra stycket får en intagen i övrigt ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motiverade med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Bestämmelsen i andra stycket motsvarar i sak 24 § andra stycket i den upphävda lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt, KvaL, i dess lydelse fr.o.m. den 1 april 2008.

text: I

text: 9 kap. 2 § andra stycket fängelselagen

text: anges att bestämmelserna i 18–24 §§ LPT samt bestämmelserna i 8 § andra och tredje styckena LRV om befogenhet för Kriminalvården och regeringen att besluta om särskilda restriktioner för en viss intagen och i 8 a § ska tillämpas på en intagen som för frivillig psykiatrisk vård har förts över till en sådan sjukvårdsinrättning som avses i

text: 6 § första stycket

text: LRV.

text: Av

text: 5 kap. 2 § andra stycket häkteslagen (2010:611)

text: framgår att om en intagen har förts över till en sjukvårdsinrättning eller en undersökningsenhet som avses i

text: 6 §

text: LRV, gäller denna lag endast i fråga om restriktioner enligt 6 kap. När det gäller en undersökningsenhet inom Rättsmedicinalverket finns även bestämmelser i lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk undersökning. I

text: tredje stycket

text: anges att bestämmelserna i

text: 24 §§

text: LPT och bestämmelserna i

text: 8 § andra stycket

text: LRV om befogenhet för Kriminalvården att besluta om särskilda restriktioner för en viss intagen och i

text: 8 a §

text: ska tillämpas på en intagen som för frivillig psykiatrisk vård eller rättspsykiatrisk undersökning har förts över till en sjukvårdsinrättning eller undersökningsenhet inom hälso- och sjukvården.

text: De allmänna bestämmelserna i bl.a. hälso- och

text: sjukvårdslagen (2017:30)

text: och

text: patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: gäller all psykiatrisk vård, liksom annan hälso- och sjukvård. Enligt

text: 5 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen

text: ska hälso- och sjukvårdsverksamhet bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls. Enligt bestämmelsens andra punkt innebär detta att vården särskilt ska tillgodose patientens behov av trygghet, kontinuitet och säkerhet. Det kan finnas många

text: aspekter av trygghet för patienterna, däribland frågor om skydd för inneliggande patienter mot aggressiva medpatienter, vilket inte sällan aktualiseras inom den psykiatriska vården (se Johnsson, Hälso- och

text: sjukvårdslagen

text: [9 november 2017, Version 10, JUNO], kommentaren till

text: 5 kap. 1 §

text: ). Enligt

text: 6 kap. 4 § patientsäkerhetslagen

text: är hälso- och sjukvårdspersonalen skyldig att bidra till att hög patientsäkerhet upprätthålls.

text: En vårdgivare ska enligt 2 kap. 2 § Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (SOFS 2008:18) ge skriftliga direktiv och säkerställa att ledningssystemet för kvalitet och patientsäkerhet innehåller rutiner som säkerställer att psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård ges i överensstämmelse med LPT och LRV. Av 2 kap. 3 § föreskrifterna framgår att verksamhetschefen ska fastställa ändamålsenliga rutiner och fördela ansvaret för den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården. Rutinerna och ansvarsfördelningen ska dokumenteras. Av 2 kap. 4 § föreskrifterna framgår att verksamhetschefen ska ansvara för att det finns rutiner som säkerställer att inskränkningar i en patients rätt att bl.a. inneha viss egendom endast görs med stöd av lag.

text: Av det anförda följer att verksamhetschefen kan besluta om ordningsregler i lokala rutindokument. Områden där ordningsregler kan behövas är t.ex. besökstider, användande av mobiltelefoner i gemensamma utrymmen och vilken egendom patienterna får ha i sina patientrum. Ordningsreglerna får dock inte inskränka patienternas fri- och rättigheter på ett sätt som strider mot den gällande lagstiftningen.

text: Bedömning

text: Vården på den aktuella avdelningen Av utredningen framgår att det vid den aktuella avdelningen främst bedrivs vård enligt LRV. Vid tiden för den aktuella händelsen vårdades också AA, enligt egen uppgift, där med stöd av LRV. Det ska tilläggas att kliniken även bedriver vård för patienter som är anhållna, häktade eller intagna i kriminalvårdsanstalt och i behov av psykiatrisk inneliggande vård.

text: Bristfällig dokumentation av ordningsregler Genom yttrandet från kliniken har det kommit fram att kliniken tillämpar ordningsregler som generellt förbjuder patienter att tala med varandra om sina diagnoser, vårdförlopp, pågående brottmål och dylikt. Det har också kommit fram att kliniken tillämpar ordningsregler som generellt förbjuder patienterna att inneha sina journalhandlingar i patientrummen. Jag kan konstatera att dessa ordningsregler inte framgår av de dokument som JO har fått tillgång till. Enligt 2 kap. 3 § Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård har kliniken en skyldighet att dokumentera rutiner. Det är av stor vikt inte minst för den som är föremål för vård att veta vilka regler och rutiner som gäller. Detta är naturligtvis särskilt angeläget när rutinerna berör patienternas grundläggande fri- och rättigheter. Dessutom

text: medför bristen på dokumentation att möjligheterna till insyn i verksamheten begränsas. Jag är kritisk till den bristfälliga dokumentationen.

text: Förbud mot att tala med medpatienter om diagnoser etc. Ordningsregler som innebär ett generellt förbud mot viss muntlig

text: kommunikation

text: Som framgår ovan förbjuder kliniken generellt patienter att tala med varandra om sina diagnoser, vårdförlopp, pågående brottmål och dylikt. Jag har viss förståelse för att det av behandlingshänsyn kan finnas ett behov av att skydda patienter från påträngande samtal om vissa ämnen. Jag delar emellertid den uppfattning som uttalas i förarbetena till LPT och LRV, om att en patient i princip bör ha rätt till muntlig kommunikation utan särskilda restriktioner (se

text: prop. 1990/91:58 s. 148

text: ). Enligt min mening utgör det aktuella förbudet en begränsning av yttrandefriheten i

text: 2 kap. 1 §

text: RF. En begränsning av denna grundlagsskyddade frihet förutsätter, som jag redovisat ovan, stöd i lag. Det finns inte något lagstöd för att generellt inskränka patienters rätt att tala med varandra. De nämnda ordningsreglerna saknar alltså rättsligt stöd. Kliniken förtjänar allvarlig kritik för detta.

text: Förutsättningarna för begränsningar av muntlig kommunikation i det enskilda

text: fallet

text: I vissa situationer kan det dock finnas förutsättningar, i det enskilda fallet, för begränsningar av den muntliga kommunikationen. Exempelvis får en person, som är häktad och förs över till en sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård eller till en rättspsykiatrisk undersökningsenhet, under vissa förutsättningar åläggas inskränkningar i sin rätt till kontakt med omvärlden, s.k. restriktioner (se

text: 5 kap. 2 § andra stycket

text: och

text: 6 kap. 1 § första stycket

text: häkteslagen

text: ). Ett beslut om restriktioner enligt

text: 6 kap. 1 § häkteslagen

text: får avse inskränkningar i rätten att exempelvis vistas i gemensamhet. En fråga om restriktioner prövas av undersökningsledaren eller åklagaren. Vidare gäller enligt

text: 8 §

text: LRV jämförd med

text: 20 §

text: LPT att en patient får hållas avskild från andra patienter om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Jag har däremot svårt att se att de bestämmelser som kliniken hänvisat till i hälso- och

text: sjukvårdslagen

text: och

text: patientsäkerhetslagen

text: skulle kunna utgöra stöd för att förbjuda patienter att tala med varandra om vissa saker. Enligt min mening kan inte heller

text: 17 §

text: LPT anses ge utrymme för en begränsning av yttrandefriheten på detta sätt.

text: Förbud mot innehav av journalhandlingar Ordningsregler som innebär ett generellt förbud mot innehav av

text: journalhandlingar

text: Möjligheten att inneha handlingar måste anses nära knyta an till informationsfriheten, som regleras i

text: 2 kap. 1 §

text: RF. Som tidigare konstaterats har kliniken ordningsregler som innebär ett generellt förbud för patienterna mot att inneha sina journalhandlingar i patientrummen. Såvitt framgår av utredningen tillämpar dock kliniken en ordning som på annat sätt bereder patienterna

text: tillgång till uppgifter i sina egna journalhandlingar. Patienterna får således möjlighet att ta del av innehållet i berörda handlingar. Det generella förbudet mot att inneha journalhandlingar i patientrummen innebär därför enligt min mening inte någon inskränkning i informationsfriheten.

text: En annan fråga är dock om det finns något lagstöd för att generellt inskränka patienters rätt att själva förfoga över sin egendom. Av

text: 8 §

text: LRV jämförd med

text: 21 §

text: LPT framgår att en patient som är intagen på en rättspsykiatrisk sjukvårdsinrättning utöver narkotika och liknande heller inte får inneha ”annan egendom” som kan skada honom eller henne själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Denna bestämmelse ska tillämpas efter en bedömning i varje enskilt fall och ger inte stöd för att generellt inskränka patienters rätt att inneha viss egendom. Det finns inte heller något annat lagstöd för en sådan åtgärd. Kliniken har alltså även i detta avseende ordningsregler som saknar rättsligt stöd, och förtjänar allvarlig kritik för det.

text: Förutsättningarna för att förbjuda innehav av journalhandlingar i det enskilda

text: fallet

text: Frågan om huruvida ett innehav av journalhandlingar kan vägras i det enskilda fallet med stöd av

text: 21 §

text: LPT är däremot mer komplex. Kliniken har i sitt yttrande anfört att det bedöms vara en säkerhetsrisk om journalhandlingar sprids mellan patienter, då det kan finnas uppgifter i dessa som andra patienter kan reagera på och som patienter därmed far illa av. Jag har förståelse för att det kan finnas behov av att begränsa innehavet av journalhandlingar för vissa patienter. Det kan dock ifrågasättas om en sådan begränsning står i överensstämmelse med legalitetsprincipen, genom det krav på förutsebarhet i rättstillämpningen som där ställs på all lagstiftning som avser ingrepp i enskildas förhållanden.

text: Den närmare innebörden av begreppet ”annan egendom” i

text: 21 §

text: LPT framgår inte av lagtexten. Avseende tolkningen av bestämmelsen har det i förarbetena uttalats att sådan egendom kan vara t.ex. gamla läkemedel samt vapen och tillhyggen (se

text: prop. 1990/91:58 s. 262

text: ). Enligt min bedömning är det inte givet att journalhandlingar kan anses utgöra ”annan egendom”, som kan skada patienten själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen, i den mening som lagstiftaren avsett. Med hänsyn till lagtextens utformning är det samtidigt inte uteslutet att bestämmelsen skulle kunna anses omfatta även journalhandlingar. Av rättssäkerhetsskäl bör man dock vara försiktig med långtgående tolkningar av denna typ av bestämmelse.

text: Som jämförelse kan nämnas att det i

text: 5 kap. 1 § fängelselagen

text: finns bestämmelser om de personliga tillhörigheter som en intagen får ta emot och inneha i en anstalt. I andra stycket anges att en intagen i övrigt får ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motiverade med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Av motiven till bestämmelsen framgår bl.a. att med personliga tillhörigheter avses all den

text: egendom som tillhör en intagen, t.ex. kläder, skor, pengar och försändelser (se

text: prop. 2009/10:135 s. 134

text: ). JO har tidigare uttalat sig i frågan om möjligheten att begränsa de intagnas rätt att inneha bl.a. domar (se bl.a. JO 1987/88 s. 114 och JO 1994/95 s. 175). Av dessa uttalanden framgår att det i vissa fall kan vara försvarligt att med stöd av 24 § KvaL (bestämmelsen har numera ersatts av

text: 5 kap. 1 § fängelselagen

text: ), efter en prövning i varje enskilt fall, vägra en intagen innehav av domar och förundersökningsprotokoll. Uttalandena gjordes från utgångspunkten att det var fråga om brottmålsdomar och förundersökningsprotokoll som hade samband med någon intagen i anstalten. Bland annat berördes riskerna med att någon genom materialet kunde identifieras som en s.k. tjallare och på grund av detta utsättas för hotelser från medintagna. Frågan om andra handlingar skulle kunna omhändertas med stöd av 24 § KvaL har behandlats i andra beslut från JO, där det bl.a. uttalas att beträffande exempelvis avgöranden av förvaltningsrättslig natur, torde behovet av att begränsa förekomsten av dem med hänsyn till säkerheten eller ordningen vid anstalten eller för att förebygga eller beivra brott, i allmänhet vara mer begränsat (se bl.a. JO 2007/08 s. 184).

text: Liknande resonemang skulle kunna göra sig gällande även inom den rättspsykiatriska vården. På samma sätt som i en anstalt kan det säkert på en vårdinrättning uppstå besvärliga situationer och det kan därför, av ordnings- och säkerhetsskäl, vara motiverat att begränsa innehav av vissa handlingar. Det måste dock framhållas att

text: 5 kap. 1 § fängelselagen

text: är annorlunda utformad än

text: 21 §

text: LPT. Så som bestämmelsen i

text: fängelselagen

text: är uppbyggd är utgångspunkten att en intagen inte får inneha personliga tillhörigheter, förutom i de fall som anges där. I LPT är utgångspunkten tvärtom att en patient får inneha egendom men med de undantag som räknas upp i den aktuella bestämmelsen. Rätten att neka en patient innehav av egendom enligt LPT är således mer begränsad i sin omfattning jämfört med vad som gäller för en intagen enligt

text: fängelselagen

text: . Dessutom är de exempel på ”annan egendom” som räknas upp i motiven till LPT av en annan karaktär än de exempel på personliga tillhörigheter som ges i förarbetena till

text: fängelselagen

text: . Min slutsats blir därför att det beträffande innebörden av begreppet ”annan egendom” i

text: 21 §

text: LPT inte är möjligt att dra paralleller till tolkningen av de bestämmelser som gäller för frihetsberövade inom kriminalvården.

text: Den begränsning som här är aktuell är mycket ingripande för den enskilde. Ett av syftena med regleringen i LPT är också att tillgodose patientens rättssäkerhet och minimera användningen av tvångsåtgärder. En tvångsvårdad patient måste ha rimliga möjligheter att förutse vilka beslut som kan komma att fattas om hans eller hennes egendom. I förarbetena till LPT uttalas att det av tvångslagens karaktär av kompletterande undantagsreglering som medger vissa integritetskränkande vårdåtgärder följer ett allmänt krav på restriktivitet när den tillämpas (se

text: prop. 1990/91:58 s. 236

text: Sammanfattningsvis anser jag, med hänsyn till kraven på legalitet och förutsebarhet, att

text: 21 §

text: LPT inte ger ett tillräckligt tydligt stöd för att vägra en patient innehav av journalhandlingar.

text: Möjlighet till överklagande

text: Det kan också konstateras att ett beslut enligt

text: 21 §

text: LPT inte kan överklagas. Såsom framkommit ovan är bestämmelsen, särskilt begreppet ”annan egendom”, inte helt enkel att tillämpa. JO har tidigare uttalat att det kan vara svårt att bestämma vad som ingår i begreppet (se

text: JO 2015/16 s. 498

text: Även i denna del kan en jämförelse göras med motsvarande regelsystem för den som är intagen i kriminalvårdsanstalt. Som nämnts ovan finns bestämmelser i

text: 5 kap. 1 § fängelselagen

text: om de personliga tillhörigheter som en intagen får ta emot och inneha i en anstalt. Enligt

text: 14 kap. 1 § fängelselagen

text: får Kriminalvårdens beslut i en sådan fråga överklagas. Enligt min uppfattning kan det rättssäkerhetsintresse som framhölls beträffande intagna i anstalt (se

text: prop. 2006/07:127 s. 19

text: ) även göras gällande i fråga om intagna för vård enligt LRV och LPT.

text: En överklagandemöjlighet skulle kunna bidra till att – genom utveckling av praxis – skapa en enhetlig rättstillämpning och vara till stöd för de bedömningar som görs vid sjukvårdsinrättningar såvitt nu är i fråga. Den skulle även bidra till en ökad rättssäkerhet för dem som vårdas vid klinikerna. Övrigt Vad AA i övrigt har anfört föranleder inte någon ytterligare kommentar från min sida.

text: Jag förutsätter att kliniken i fortsättningen gör individuella bedömningar i varje enskilt fall och inte tillämpar något generellt förbud i de avseenden som berörts ovan.

text: Jag har i det föregående gjort bedömningen att

text: 21 §

text: LPT inte ger ett tillräckligt tydlig lagstöd för att vägra en patient innehav av journalhandlingar. Det betyder inte att jag utesluter att det i vissa fall kan finnas ett behov av att begränsa innehav av sådana handlingar. Av rättssäkerhetsskäl är det emellertid viktigt att det klart framgår av lagen vilka tvångsåtgärder som får vidtas inom den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården.

text: I ärendet har jag också konstaterat att ett beslut enligt

text: 21 §

text: LPT inte kan överklagas och uttalat att en överklagandemöjlighet bl.a. skulle bidra till ökad rättssäkerhet.

text: Mot denna bakgrund får jag, i enlighet med

text: 4 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän, väcka fråga om översyn av lagstiftningen i de hänseenden som har berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till regeringen.

text: Jag vill i detta sammanhang nämna att jag även tidigare har gjort en framställning till regeringen om en översyn av vissa bestämmelser i LPT (se JO 2018/19 s. 98, dnr

text: Ärendet aktualiserar viktiga principiella frågor, och jag finner därför skäl att skicka en kopia av beslutet till Socialstyrelsen och Inspektionen för vård och omsorg (IVO) för kännedom.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Förvaltningsrätten i Göteborg för långsam handläggning av ett mål om sjukersättning

org: jo

sammanfattning: Ett mål om sjukersättning inleddes vid förvaltningsrätten den 31 mars 2017. Målet var färdigberett den 11 maj samma år men avgjordes inte förrän den 4 september 2018, dvs. drygt ett år och fem månader efter det att målet kom in till domstolen. Förvaltningsrätten får kritik för den långa handläggningstiden. JO kritiserar i dag även domstolen för långsam handläggning av ett mål om livränta (JO:s ärende med dnr 7755-2018) och ett mål om uppehållstillstånd enligt utlänningslagen (2005:716) (JO:s ärende med dnr 134-2019). I det senare ärendet gör JO också generella uttalanden om förvaltningsrättens handläggningstider i migrationsmål. Ett exemplar av beslutet lämnas över till Domstolsverket och Regeringskansliet, Justitiedepartementet, för kännedom.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 8 augusti 2018 klagade AA på bl.a. Förvaltningsrätten i Göteborg för långsam handläggning av ett mål om sjukersättning. Han uppgav att handläggningen hade pågått under två års tid.

type: stycke

text: Utredning

text: JO begärde in ett dagboksblad i förvaltningsrättens mål 3779-17. Av det framgick att överklagandet av Försäkringskassans beslut registrerades hos förvaltningsrätten den 31 mars 2017, att handläggningen därefter pågick till den 24 oktober 2017 och att förvaltningsrätten sedan dess inte hade vidtagit någon åtgärd i målet.

text: I en remiss den 27 augusti 2018 uppmanades förvaltningsrätten att lämna upplysningar om handläggningen och handläggningstiden för målet.

text: Förvaltningsrätten (lagmannen BB) lämnade den 26 oktober 2018 följande remissvar:

text: När det gäller omständigheterna kring själva handläggningen av förvaltningsrättens mål 3779-17 får jag hänvisa till chefsrådmannen CC:s, rådmannen DD:s och tf. rådmannen EE:s yttranden [följer nedan, JO:s anm.].

text: Jag kan inte annat än beklaga att handläggningen hos förvaltningsrätten tagit så lång tid. Jag kan dock konstatera att målet numera är avgjort. En starkt bidragande orsak till att det tagit så lång tid att avgöra det aktuella målet är den exceptionellt stora inströmningen av migrationsmål till domstolen under senare år. Det kan i sammanhanget framhållas att Förvaltningsrätten i Göteborg är den domstol som haft den största ökningen av asylmål. År 2017 kom det till domstolen in fem gånger fler asylmål än 2015 och dubbelt så många som 2016. Första halvåret 2018 har domstolen fått in nästan 50 procent fler asylmål än första halvåret 2017. Även om domstolen kraftigt har ökat antalet anställda under de senaste två åren har domstolen behövt prioritera asylmålen framför vissa andra måltyper, vilket lett till att det dröjt orimligt länge till dess vissa mål kunnat bli avgjorda. Domstolen har vidtagit kraftfulla åtgärder för att komma till rätta med de allt för långa omloppstiderna för vissa måltyper. Som exempel kan nämnas att på den avdelning där det aktuella målet har handlagts har den nuvarande avdelningschefen inlett ett systematiskt arbete med att förbättra omloppstiderna och också påbörjat ett särskilt projekt för att avgöra de äldsta socialförsäkringsmålen. Med hänsyn till dessa åtgärder och det förhållandet att inströmningen av asylmål nu bedöms avta är min förhoppning att omloppstiderna generellt sett ska minska.

text: CC uppgav följande:

text: Målets handläggning

text: Vad gäller målets handläggning vid förvaltningsrätten hänvisas till yttrande från DD och EE [följer nedan, JO:s anm.].

text: Ansvarig domare

text: Jag tillträdde min befattning den 1 september 2017 och har som avdelningschef varit ansvarig domare för målet från denna tid.

text: Målets handläggningstid

text: Handläggningstiden i den här typen av mål är numera vanligtvis 12–16 månader vid Förvaltningsrätten i Göteborg. Av

text: RF 2:11

text: framgår att en rättegång ska genomföras inom skälig tid. Det nu aktuella målet kom in till förvaltningsrätten för 17 månader sedan. Det har således tagit längre tid att handlägga än det genomsnittliga målet av denna typ vid domstolen. Detta beror på inget sätt på klaganden. Vid avdelning 2 på förvaltningsrätten finns idag drygt 2 700 icke-avgjorda mål (exkl. migrationsmål). Av dessa är över 330 stycken äldre än 15 månader, det vill säga i samma ålderskategori som nu aktuellt mål. På grund av det mycket kraftiga inflödet av migrationsmål på förvaltningsrätten, en historiskt sett helt exceptionell situation (under årets fyra första månader kom det in 98 procent fler migrationsmål än under motsvarande period 2016), i kombination med den prioritering av dessa mål som gjorts vid domstolen, har andra måltyper måst stå tillbaka. En av de måltyper som typiskt sett fått stå tillbaka är socialförsäkringsmål. Samtidigt har inflödet av socialförsäkringsmål, särskilt sjukpenningmål, ökat mycket kraftigt (under augusti månad 2018 kom det in 90 procent fler sjukpenningmål än under motsvarande period 2017).

text: Min bedömning

text: Inget har framkommit som skulle tyda på att det aktuella målet särbehandlats, varken positivt eller negativt. Det har handlagts så snabbt det varit möjligt, utifrån det inflöde av mål som varit, de prioriteringar som gäller och den personal som varit tillgänglig. Sammanfattningsvis är handläggningstiden ur klagandens synvinkel oacceptabelt lång, men den måste ses i ljuset av den

text: exceptionella situation som förvaltningsrätten befinner sig i på grund av faktorer helt utom domstolens kontroll. En serie olika åtgärder har sedan en tid tillbaka vidtagits för att minska de långa handläggningstiderna, både i form av en särskild grupp som uteslutande ska arbeta med socialförsäkringsmål, men också i form av hjälp från en annan avdelning med att hantera en del mål. Målsättningen med dessa åtgärder är att minska handläggningstiden av bl.a. nu aktuell måltyp.

text: DD och EE uppgav följande:

text: Målet kom in till förvaltningsrätten den 31 mars 2017 och lottades på avdelning 2. Efter viss skriftväxling bedömdes målet som klart för avgörande den 11 maj 2017. Ytterligare handlingar kom in från klaganden den 24 oktober 2017, men målet bedömdes vara fortsatt klart för avgörande. I april 2018 genomfördes en omorganisation på avdelningen varvid fyra arbetslag, s.k. rådslag, tillskapades. I rådslagen ansvarar domarna (två stycken) för mål under beredning, medan chefsrådmannen har ansvaret för mål som är klara för avgörande. Målet lottades den 8 april 2018 på rådslag 4, som vi ingår i som domare. Målet gavs den 22 maj 2018 till en av notarierna i rådslaget, för uppsättning. På grund av arbetsbördan, kraven på att prioritera måltyper av förturskaraktär, migrationsmål och biståndsmål, hann notarien inte sätta upp något förslag till avgörande. Eftersom vi insåg att notarien inte skulle hinna med målet inom den närmaste framtiden, lottades målet bort från notarien den 23 augusti 2018. Syftet var att försöka omfördela det till någon inom rådslaget som skulle kunna sätta upp ett förslag till avgörande snabbare än notarien. Tyvärr har detta hittills inte varit möjligt.

text: AA fick möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Inför JO:s beslut i ärendet begärdes ett nytt dagboksblad in från förvaltningsrätten. Av det framgick att domen i målet meddelades den

text: 4 september 2018 och att domen inte hade överklagats. I domen avslog förvaltningsrätten AA:s överklagande.

text: Bedömning

text: I

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: finns ett uttryckligt krav på att en rättegång ska genomföras inom skälig tid. Av

text: 17 § förordningen (1996:382)

text: med förvaltningsrättsinstruktion framgår att ett mål vid en förvaltningsrätt ska avgöras så snart det kan ske. Det innebär att ett mål som är klart för avgörande inte får bli liggande under någon längre tid.

text: Målet inleddes vid förvaltningsrätten den 31 mars 2017 och bedömdes vara klart för avgörande redan den 11 maj 2017 men avgjordes först drygt ett år och fem månader efter det att målet kom in till domstolen, den 4 september 2018. Förvaltningsrätten har förklarat den långa handläggningstiden främst med att migrationsmål har prioriterats framför t.ex. mål om sjukersättning eller andra typer av socialförsäkringsmål. Samtidigt har förvaltningsrätten uppgett att även den senare målkategorin har ökat kraftigt.

text: Den 8 oktober 2018 riktade jag kritik mot förvaltningsrätten för långsam handläggning av ett mål om en arbetsskada (JO:s ärende med dnr 4136-2018). Det målet inleddes vid domstolen den 25 januari 2017 och var klart för

text: avgörande den 22 februari 2017, men domen meddelades först den 15 augusti 2018, dvs. nästan ett år och sex månader efter det att målet kom in till domstolen. Som en förklaring till den långa handläggningstiden i det målet hänvisade domstolen till den stora inströmningen av migrationsmål och angav att detta hade fördröjt handläggningstiden för många andra mål. I mitt beslut uttalade jag att jag hade förståelse för att domstolen hade en ansträngd arbetssituation till följd av de många migrationsmålen men att den långa handläggningstiden ändå inte var acceptabel.

text: AA:s mål handlades lika långsamt som arbetsskademålet, och förvaltningsrätten har åberopat samma skäl för sin långsamhet. Jag delar förvaltningsrättens bedömning att AA:s mål fördröjts orimligt länge. Förvaltningsrätten förtjänar kritik för den långsamma handläggningen.

text: Jag riktar i dag även kritik mot förvaltningsrätten för långsam handläggning av ett mål om livränta (JO:s ärende med dnr 7755-2018). Det målet inleddes vid domstolen den 10 juli 2017 och var klart för avgörande den 2 oktober 2017 men avgjordes inte förrän den 10 januari 2019, dvs. ett år och sex månader efter det att målet kom in till domstolen. Domstolen lämnade i det ärendet ett i stort sett likalydande remissvar som i AA:s ärende.

text: Av de båda remissvaren framgår att AA:s mål och livräntemålet har handlagts av två olika avdelningar på domstolen, avdelningarna 2 och 3. Avdelningarna befinner sig i samma bekymmersamma läge när det gäller handläggningstiderna för bl.a. socialförsäkringsmålen. Jag ser med oro på att de målen alltjämt tar 12–16 månader att avgöra enligt den information som finns på domstolens webbsida i dag och att de alltjämt ligger på samma nivå som när domstolen gav in sina remissvar till JO i oktober 2018 respektive januari 2019.

text: Förvaltningsrätten har i sitt remissvar redogjort för en del organisatoriska åtgärder som domstolen vidtagit på den avdelning som ansvarade för AA:s mål för att minska omloppstiderna för målen (avdelning 2). Domstolschefen hoppades därför i oktober 2018 att handläggningstiderna skulle minska. Det har de alltså inte gjort enligt informationen på domstolens webbsida. Jag ser naturligtvis positivt på att domstolen vidtar åtgärder för att komma till rätta med handläggningstiderna för bl.a. socialförsäkringsmålen men konstaterar att de inte minskar i någon nämnvärd omfattning.

text: Handläggningstiderna är alltså fortfarande oacceptabelt långa för socialförsäkringsmålen. Utgången i ett sådant mål har ofta stor ekonomisk betydelse för klaganden som i många fall befinner sig i en utsatt situation. Det måste ses som ett stort misslyckande att AA – och uppenbarligen många andra – måste vänta i mer än ett år innan deras överklaganden prövas.

text: I dag riktar jag även kritik mot förvaltningsrätten för långsam handläggning av ett mål om uppehållstillstånd enligt

text: utlänningslagen (2005:716)

text: (JO:s ärende

text: med dnr 134-2019). I det ärendet gör jag också generella uttalanden om förvaltningsrättens handläggningstider i migrationsmålen. Jag lämnar över ett exemplar av detta beslut till Domstolsverket och Regeringskansliet, Justitiedepartementet, för kännedom. Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

title: Kritik mot Socialstyrelsen för långsam handläggning av ett ärende enligt patientsäkerhetslagen (2010:659) rörande klagomål mot personal inom hälso- och sjukvården

sammanfattning: I beslutet konstateras att Socialstyrelsen har haft en ansträngd arbetssituation vad gäller tillsynen över hälso- och sjukvården sedan årsskiftet 2010/2011 då ett mycket stort antal ärenden övertogs från Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN). JO uttalar förståelse för detta. Socialstyrelsen kan ändå inte undgå kritik för långsam handläggning av ett ärende som haft en total handläggningstid på ett år och sju månader, varav ett år hos Socialstyrelsen.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO i november 2011, klagomål mot Socialstyrelsen angående handläggningstiden i ett tillsynsärende. Han anförde i den delen huvudsakligen följande. Han gjorde en anmälan angående missnöje med hälso- och sjukvårdspersonals agerande till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) i juni 2010. Ärendet ligger nu hos Socialstyrelsen, där det har haft flera olika handläggare men ännu inte har avgjorts. Socialstyrelsen åsidosätter både patientsäkerheten och rättssäkerheten.

text: AA framförde även andra klagomål, bl.a. mot Patientnämnden i Region Skåne, samt begärde skadestånd.

text: Utredning

text: Vissa muntliga upplysningar inhämtades från patientnämndens kansli.

text: Från Socialstyrelsen inhämtades vissa handlingar samt muntliga upplysningar. Det framkom att ärendet var prioriterat men att ett avgörande inte var nära förestående. JO anmodade därefter Socialstyrelsen att göra en utredning och yttra sig angående handläggningstiden i ärendet. Yttrandet skulle även innehålla en allmän redogörelse vad gällde Socialstyrelsens handläggning av de ärenden som överlämnades dit från Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) i samband med ikraftträdandet av patientsäkerhetslagen vid årsskiftet 2010/2011. I remissvaret anfördes följande.

text: Ärendet 9.2-5876/2011

text: Handläggningen inom Socialstyrelsen av detta ärende har tagit tolv månader. Denna handläggningstid är oacceptabelt lång, eftersom det kan konstateras att några aktiva beredningsåtgärder inte inleddes förrän efter sju månader.

text: Bakgrund

text: AA gjorde den 30 juni 2010 en anmälan om fel i vården till HSAN. När patientsäkerhetslagen trädde i kraft den l januari 2011 tog Socialstyrelsen över de ärenden som inletts hos HSAN före den l januari 2011 och som ännu inte avgjorts. AA:s anmälan överlämnades till Socialstyrelsen den l februari 2011. Socialstyrelsen fattade beslut i ärendet den 30 januari 2012.

text: Anmälan

text: AA har i en anmälan hos JO bl.a. framfört att Socialstyrelsens handläggningstid varit för lång.

text: Socialstyrelsens utredning

text: Tillämpliga regler m. m. Enligt 7 kap. 10 § patientsäkerhetslagen ska Socialstyrelsen efter anmälan pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal. Socialstyrelsen ska göra den utredning som behövs för att kunna pröva klagomålet. Myndigheten får utreda och pröva även omständigheter som inte har åberopats i anmälan. Socialstyrelsen får avstå från att utreda ett klagomål om det är uppenbart att klagomålet är obefogat eller klagomålet saknar direkt betydelse för patientsäkerheten och det saknas skäl att överväga åtalsanmälan. Socialstyrelsen ska inte heller utreda händelser som ligger mer än två år tillbaka i tiden, om det inte finns särskilda skäl. Om ett klagomål avser brister i kontakten mellan en patient och hälso- och sjukvårdspersonalen eller något annat liknande förhållande inom sådan verksamhet som avses i l § lagen (

text: ) om patientnämndsverksamhet m.m., får Socialstyrelsen överlämna klagomålet till berörd patientnämnd för åtgärd. Det gäller dock endast om förutsättningarna för att inte själv utreda klagomålet är uppfyllda. Om Socialstyrelsen inte avstår från att utreda klagomålet ska styrelsen snarast överlämna anmälan och de handlingar som bifogats anmälan till den vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal som klagomålet riktas mot eller kan anses vara riktat mot. Den som klagomålet avser, patienten och, om patienten inte själv har kunnat anmäla saken, en närstående till honom eller henne, har rätt att ta del av det som har tillförts ärendet och ska, innan ärendet avgörs, ges möjlighet att ta del av och lämna synpunkter på det som har tillförts ärendet. Om klagomålet avser hälso- och sjukvårdspersonal ska berörd vårdgivare höras i ärendet, om det inte är uppenbart obehövligt. Socialstyrelsen ska, när den översänder handlingar för yttrande, ange inom vilken tid yttrandet ska komma in till myndigheten. Den som ges tillfälle att yttra sig ska upplysas om att ärendet kan komma att avgöras även om inget yttrande kommer in inom föreskriven tid. Socialstyrelsens handläggning är skriftlig. Om det framstår som lämpligt från utredningssynpunkt, får myndigheten dock inhämta uppgifter muntligt i ett ärende. Socialstyrelsen ska enligt 7 kap. 18 § patientsäkerhetslagen avgöra klagomål genom beslut. Socialstyrelsen får i beslut uttala sig om huruvida en åtgärd eller underlåtenhet av vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal strider mot lag eller annan föreskrift eller är olämplig med hänsyn till patientsäkerheten. Ett sådant beslut får inte fattas utan att anmälaren och den som klagomålet avser har beretts tillfälle att yttra sig över ett förslag till beslut i ärendet. Socialstyrelsens beslut ska vara skriftligt samt innehålla de skäl som ligger till grund för beslutet. Beslutet ska sändas till anmälaren, den som klagomålet avser samt berörd vårdgivare.

text: Handläggningen hos Socialstyrelsen AA:s anmälan överlämnades till Socialstyrelsen från HSAN den l februari 2011. Den 14 februari 2011 skickades ett bekräftelsebrev till AA att Socialstyrelsen tagit över ärendet. Den 19 december 2011 kommunicerades förslag till beslut med honom samt berörda verksamheter med svarsdatum utsatt till den 13 januari 2012. Den 3 januari 2012 inkom AA med en skrivelse i vilken han framförde önskemål om att Socialstyrelsen skulle fatta beslut i ärendet först efter det att JO fått lämna sina synpunkter. Socialstyrelsen fann inte skäl att avvakta med beslutet med anledning av anmälan till JO och fattade beslut i ärendet den 30 januari 2012.

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Beslut i ärendet fattades cirka ett och ett halvt år efter det att ärendet anhängiggjordes i HSAN. Socialstyrelsen har ingen möjlighet att uttala sig om handläggningen av ärendet på HSAN. Däremot kan konstateras att den aktiva handläggningen på Socialstyrelsen inleddes efter alltför lång tid. Det är givetvis inte acceptabelt och kan till viss del förklaras av den omorganisation som krävdes inom myndigheten när ärendebalansen från HSAN överlämnades. Den stora mängden överlämnade ärenden medförde att koncentrationen av resurser fick läggas på att se till att ärendena diariefördes och behandlades på ett organisatoriskt lämpligt sätt. Det finns även andra orsaker till den långa handläggningstiden som redovisas under den allmänna redogörelsen vad gäller handläggningen av de ärenden som överlämnades från HSAN. Oavsett orsak till tidsutdräkten är den inte acceptabel. Socialstyrelsen har därför i oktober 2011 beslutat att vidta extraordinära åtgärder för att arbeta ned den balans på totalt cirka 6 000 ärenden som gäller enskildas klagomål mot hälsooch sjukvården som fanns på myndigheten den sista oktober 2011. Målet för satsningen är att Socialstyrelsen den l juli 2012 ska ha avgjort alla klagomål från enskilda mot hälso- och sjukvården som kommit in till myndigheten före den l november 2011. Socialstyrelsens mål för 2012 är att minst 75 procent av enskildas klagomål har ett åtgärdsbeslut eller är avslutat inom sex månader och 100 procent av ärendena ska vara avslutade inom 12 månader.

text: Allmän redogörelse vad gäller Socialstyrelsens handläggning av de ärenden som överlämnades till styrelsen från HSAN vid årsskiftet 2010/2011

text: Bakgrund I samband med att patientsäkerhetslagen trädde i kraft tog Socialstyrelsen emot 2 312 outredda klagomålsärenden från HSAN. Socialstyrelsens egen ingående balans för år 2011 var cirka 600 ärenden d.v.s. styrelsens egna klagomålsärenden inkomna under 2010. Sedan den l januari 2011 har det dessutom inkommit drygt 500 nya ärenden i månaden till Socialstyrelsen. Av de 2 312 ärenden som Socialstyrelsen övertog från HSAN den l januari 2011 har hittills (mitten på februari 2012) 911 ärenden avgjorts. Antalet ärenden som fortfarande behandlas uppgår till l 401. En förklaring till varför Socialstyrelsen inte har avgjort fler av de överlämnade ärendena är bl.a. att de ärenden som överlämnades från HSAN ska prövas enligt de nya reglerna i patientsäkerhetslagen vilket innebär att de ska utredas ur ett bredare perspektiv än tidigare. HSAN kunde enbart pröva det eller de yrkanden som anmälaren framställt mot en enskild yrkesutövare. Socialstyrelsen är inte bunden av det eller de yrkanden som klaganden framställer utan ska utreda ärendena ur ett bredare perspektiv med fokus på att både svara på frågan om ett fel har begåtts och på att blottlägga eventuella bakomliggande faktorer som kan ha haft betydelse för det inträffade. Det betyder att Socialstyrelsens utredning av klagomålsärenden är väsentligt mer omfattande än vad HSAN:s befattning med ärendena var. Även utredningsprocessen är betydligt mer omfattande enligt patientsäkerhetslagen eftersom såväl anmälan, inhämtat utredningsmaterial samt förslag till beslut ska kommuniceras med både anmälare och den anmälde. Detta innebär att ett klagomålsärende i regel tar mellan tre och sex månader att handlägga. Av det följer att Socialstyrelsen inte kunde börja fatta några beslut de

text: första månaderna efter ikraftträdandet av patientsäkerhetslagen (annat än i de undantagsfall då det fanns skäl att underlåta att utreda klagomålet). Det betyder att efter tre månader hade ärendebalansen ökat med nästan l 500 ärenden, efter ytterligare två månader hade balansen ökat med ytterligare drygt l 000 ärenden och så vidare. Ytterligare en förklaring till varför ärendebalanserna inte har sjunkit snabbare under de senaste månaderna är att Socialstyrelsen har varit tvungen att rekrytera ett stort antal ny personal för uppdraget att utreda klagomål från enskilda. Den omfattande rekryteringen har påverkat övrig personal genom deltagande i intervjuer och omhändertagande och upplärning av nyanställda. Det har också saknats upparbetade rutiner och praxis vad gäller den nya hanteringen av klagomålsärenden enligt patientsäkerhetslagen. Handläggningen av ärendena har således tagit längre tid initialt än vad den kommer att göra framöver. Socialstyrelsens åtgärder för att komma till rätta med balanserna Socialstyrelsen beslutade i oktober 2011 att vidta extraordinära åtgärder för att arbeta ned den balans av klagomålsärenden som nu finns ackumulerad på myndigheten. Vid varje regional tillsynsenhet samt vid den nationella enheten för enskildas klagomål har inrättats ett särskilt projekt bestående av både erfarna handläggare och korttidsinhyrd personal. Projektet har i uppdrag att fram till den sista juni 2012 arbeta ned en sjundedel vardera av den balans på totalt cirka 6 000 ärenden som fanns den sista oktober 2011. De ärenden som kommit in till myndigheten från och med den l november svarar den ordinarie verksamheten på enheten för enskildas klagomål för. Satsningen omfattar alltså 6 000 ärenden under knappt nio månader. Varje team har i snitt att hantera cirka 850 ärenden, vilket innebär cirka 100 ärenden per månad. Målet för satsningen är att Socialstyrelsen den l juli 2012 ska ha avgjort alla enskilda klagomål mot hälso- och sjukvården som kommit in till myndigheten före den l november 2011.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Införandet av patientsäkerhetslagen innebar sakliga ändringar avseende tillsynen över och ansvarssystemet inom hälso- och sjukvården. Lagstiftningen innebar också myndighetsorganisatoriska förändringar. Av remissvaret framgår att Socialstyrelsen i samband med den nya lagens ikraftträdande den 1 januari 2011 fick överta ett mycket stort antal, cirka 2 300, pågående ärenden från HSAN. Socialstyrelsen hade då cirka 600 öppna ”egna” klagomålsärenden och ärendeinströmningen har därefter varit stor.

text: Jag har förståelse för att Socialstyrelsen har haft, och fortfarande har, en ansträngd arbetssituation vad gäller bl.a. tillsynen över hälso- och sjukvården. Det är dock självfallet inte tillfredsställande att AA och andra enskilda personer har drabbats av långa handläggningstider i den omfattning som skett. Socialstyrelsen kan inte undgå kritik för handläggningen av AA:s ärende. Mot bakgrund av att Socialstyrelsen har vidtagit kraftfulla åtgärder för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna anser jag mig kunna lämna saken med detta uttalande.

text: Vad AA anfört i övrigt föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från JO:s sida. JO kan inte pröva frågor om skadestånd.

text: Med den kritik som uttalats avslutas ärendet.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Hans Ragnemalm

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Västervik Norra, angående bristande information till intagna

sammanfattning: Kriminalvården, anstalten Västervik Norra, har omformaterat en dator som intagna disponerar och i samband med det rensat datorns hårddisk från lagrade dokument. De intagna har inte informerats om att denna rutinåtgärd vidtas med jämna mellanrum och att lagrade dokument raderas i samband med omformateringen. Anstalten kritiseras för den bristande informationen.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde förtroenderådet, avdelning 52, i anstalten Västervik Norra klagomål mot Kriminalvården, anstalten Västervik Norra. Av anmälan framgick i huvudsak att anstaltspersonal hade raderat innehållet i den dator som de intagna disponerade, varvid bl.a. en mängd viktiga skrivelser hade försvunnit.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar inhämtades från anstalten. Därefter remitterades anmälan, jämte den tjänsteanteckning som upprättats över de muntliga upplysningarna, till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten (huvudkontoret), genom generaldirektören AA, följande.

text: Anmälan

text: Förtroenderådet i hus 05, anstalten Västervik Norra, har i en anmälan till JO framfört klagomål mot Kriminalvården om att anstalten har gjort den för de intagna gemensamma skrivdatorn icke funktionsduglig, bl.a. med följden att dokument som intagna sparat på hårddisken har raderats.

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från region Öst, som i sin tur hämtat in uppgifter från anstalten Västervik Norra, samt genom telefonsamtal med klienthandläggare på anstalten. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram, utöver vad som tidigare anförts vid kontakt med JO. Datorerna på avdelningarna i Västervik Norra är avsedda som tekniska hjälpmedel för de intagna att skriva dokument, t.ex. överklagande eller brev. Dessa dokument ska skrivas ut, varvid den intagne har möjlighet att spara skriften i utskriven form. Datorerna införskaffades 2007 och har sedan dess formaterats om med cirka ett års

text: mellanrum för att rensa låsta konton för intagna som förflyttats eller frigivits samt för att det förekommit manipulation av datorerna. Det har även funnits misstanke att intagna har försökt använda datorerna som telefonutrustning med hjälp av USBmodem. Formatering av datorerna var planerad till sommaren 2011, men kunde endast genomföras av några datorer. Övriga datorer formaterades under hösten och vintern 2011. Det lämnas inte någon allmän information om detta till de intagna och framgår inte heller av några ordningsföreskrifter. I vanliga fall informeras de intagna i samband med att datorerna tas bort för genomgång, men när formatering sker nattetid informeras de inte i förväg. Det är endast en slump att formatering sammanföll med att förtroenderådets anmälan behandlats i den lokala tidningen.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt

text: 4 § förvaltningslagen

text: ska myndigheten lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: De datorer som används på anstalten är Kriminalvårdens egendom och är inte avsedda för lagring. Den som önskar dokument har möjlighet att göra utskrifter. Tillhandahållandet av datorerna är en serviceåtgärd från Kriminalvårdens sida och går utöver vad myndigheten är skyldig att tillhandahålla de intagna. Regelbunden omformatering av datorerna är en ren rutinåtgärd och en förutsättning för att Kriminalvården ska kunna tillhandahålla dessa. JO har i tidigare ärende angående raderade filer inte invänt mot detta förfarande (dnr 2524-2009). De intagna borde emellertid ha informerats om att omformatering av datorns hårddisk sker med jämna mellanrum och att dokument därför inte bör eller inte får sparas på datorn.

text: Förtroenderådet fick tillfälle att kommentera remissyttrandet.

text: Bedömning

text: Utredningen har visat att anstalten, som en regelbundet återkommande rutinåtgärd, har omformaterat bl.a. den aktuella datorn och i samband med det rensat bort de dokument som lagrats på datorns hårddisk. Att så har skett har jag inte någon invändning mot. Som Kriminalvården anfört borde dock de intagna ha informerats om att denna åtgärd vidtas med jämna mellanrum och att dokument som sparats på datorn raderas i samband med omformateringen. Denna information har inte lämnats, och för detta kan anstalten inte undgå kritik.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för bl.a. långsam handläggning av en förundersökning

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 1 december 2006, klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län beträffande handläggningen av en förundersökning gällande misshandel. Av anmälan framgick bl.a. följande.

text: Den 11 september 2005 anmälde han att han blivit misshandlad. I samband med att han gjorde anmälan namngav han såväl förövaren som flera vittnen till händelsen. Den kopia av anmälan som han fick innehöll dock inte all information som han lämnat vid polisförhör. Efter hans anmälan hände ingenting under ett år. Därefter fick han i november 2006 besked om att förundersökningen lagts ned.

text: Utredning

text: Polismyndighetens handlingar i ärendet K224590-05 infordrades och granskades. Av utredningen framgick i huvudsak följande.

text: Den 10 september 2005 gjorde AA en polisanmälan om misshandel. Vid förhör den 10 och 11 september lämnade han uppgifter om namn på såväl förövaren som ett par vittnen. Ett av dessa namngivna vittnen hördes av polisen den 12 september 2005. Därefter vidtogs inga utredningsåtgärder förrän polisen höll ett kompletterande förhör med AA den 11 oktober 2006. Ytterligare ett av de namngivna vittnena hördes den 23 oktober och den 26 oktober 2006 lades förundersökningen ned p.g.a. att förutsättningar att nå utredningsresultat inte bedömdes föreligga.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från Roslagens polismästardistrikt (här utelämnade).

text: Polismyndigheten gjorde följande bedömning.

text: Anmälan m.m.

text: Enligt AA speglar inte anmälan vad han uppgett i förhöret som hölls med honom i anslutning till anmälningstillfället och han menar vidare att hans uppgifter om tre vittnen och namnet på gärningsmannen inte uppmärksammats av polisen. Av handlingarna i ärendet framgår att det i anmälan antecknats ett namn på ”utpekad person” och i förhöret finns namnen på de två festarrangörerna upptagna. I ett kompletterande förhör med AA dagen därpå uppger han namnet på ett vittne. Polismyndigheten kan mot bakgrund av det anförda konstatera att uppgifter om utpekad person och andra berörda personer antecknats i anmälan och förhör.

text: Rättsintyg

text: Mot bakgrund av den förklaring som polismästardistriktet lämnat anser polismyndigheten att det funnits skäl att avvakta med inhämtandet av rättsintyg. Däremot kan ifrågasättas om inte läkarjournalen borde ha inhämtats, vilket målsäganden medgivit, då en dokumentation över skador får anses vara av betydelse för utredningens bedrivande.

text: Handläggningstiden m.m.

text: Som tidigare framgått vidtogs inga aktiva utredningsåtgärder i ärendet mellan den 13 september 2005 och den 11 oktober 2006, alltså under drygt ett års tid. Mot bakgrund av de uppgifter som förelåg i utredningen i september 2005, anser polismyndigheten detta otillfredsställande. Avslutningsvis får polismyndigheten anföra följande. Vid en samlad bedömning av ärendets handläggning, kan polismyndigheten i och för sig instämma i polismästardistriktets bedömning att relevanta utredningsåtgärder vidtagits. Med beaktande av de uppgifter som framkommit i utredningen kan polismyndigheten emellertid inte undgå att sätta ifråga om vidtagna åtgärder i syfte att uppnå utredningsresultat i nu aktuellt fall varit tillfyllest. Polismyndigheten har därför tagit upp frågan med polismästardistriktet som meddelat att förundersökningen kommer att återupptas.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: I det aktuella ärendet vidtogs mellan den 13 september 2005 och den 11 oktober

text: 2006 inga aktiva utredningsåtgärder. Detta trots att både AA och vittnet vid förhör i september 2005 namngav andra personer som skulle kunna bidra med information om händelsen. Det hade därför varit tämligen enkelt att kalla ytterligare personer till förhör redan under hösten 2005. Så skedde nu först i oktober 2006 då ett förhör med annan hölls. Det förhållandet att det inte vidtogs några åtgärder under drygt ett års tid är naturligtvis inte acceptabelt, särskilt med tanke på att våldsbrott skall prioriteras.

text: Av utredningen framgår vidare att förundersökningen lades ned i oktober 2006 med motiveringen att förutsättningar att nå utredningsresultat inte bedömdes föreligga. Polismyndigheten har emellertid ifrågasatt om det vidtogs tillräckliga utredningsåtgärder innan nedläggningsbeslutet fattades. Jag kan instämma i denna bedömning och noterar också att polismyndigheten meddelat att förundersökningen kommer att återupptas.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndigheten förtjänar kritik för handläggningen av ärendet. Vad AA i övrigt anfört föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

nyckelord:
Allmänna handlingar
Barn/ungdom
Sekretess
Serviceskyldighet
Verkställighet

title: Anmälan till JO mot socialtjänsten inom samtliga stadsområdesförvaltningar i Malmö kommun samt Polismyndigheten, gränspolissektionen i region Syd

sammanfattning: I november 2016 skickade gränspolisen en begäran till socialtjänsten om adress- och kontaktuppgifter till ett antal namngivna personer med utvisningsbeslut. Socialtjänsten lämnade ut de begärda uppgifter som man hade tillgång till. Den sekretessbrytande bestämmelsen i 17 kap. 1 § utlänningslagen är enligt JO tydligt utformad och lämnar inte utrymme för socialtjänsten att göra egna bedömningar av barnets bästa i det enskilda fallet. Förutsatt att Polismyndigheten begär att få ta del av uppgifter som behövs för att verkställa ett utvisningsbeslut är socialnämnden skyldig att lämna ut dem. Det finns varken någon skyldighet för eller något formellt hinder mot att socialtjänsten på eget initiativ informerar de personer vars adress- och kontaktuppgifter har efterfrågats av eller lämnats ut till gränspolisen. Om en enskild begär att få information i frågan bör en sådan begäran hanteras på samma sätt som andra framställningar om att få ta del av uppgifter hos en myndighet. Det som har kommit fram ger inte anledning för JO att vidta någon utredningsåtgärd.

text: Anmälan

text: Juristen AA vid Unga Forum inom Skåne stadsmission, docenten BB och doktoranden CC vid Malmö högskola samt DD vid Centrum för sociala rättigheter har kommit in med en gemensam anmälan till JO mot socialtjänsten inom samtliga stadsområdesförvaltningar i Malmö kommun samt Polismyndigheten, gränspolissektionen i region Syd. Anmälarna har uppgett bl.a. följande:

text: I november 2016 skickade gränspolisen en begäran till socialtjänsten inom samtliga stadsområdesförvaltningar i Malmö kommun om adress- och kontaktuppgifter till 200 namngivna personer med utvisningsbeslut. Malmö kommun hade de begärda uppgifterna om 32 av personerna, och dessa uppgifter lämnades ut. Det fick långtgående konsekvenser, både för de personer vars adress- och kontaktuppgifter lämnades ut och för andra gömda personer i Malmö. Besluten att lämna ut uppgifterna hade inte föregåtts av någon

text: individuell prövning av barnets bästa. Inte heller polisen verkade ha gjort någon individuell prövning inför att man begärde ut uppgifterna från socialtjänsten.

text: Malmö kommun har gett olika besked när det gäller vilka rättigheter enskilda har att få veta om deras adress- och kontaktuppgifter har begärts eller lämnats ut. Kommunen har bl.a. hänvisat till tidigare JO-uttalanden om att det med hänsyn till efterforskningsförbudet är olämpligt att utan vidare berätta för en enskild att någon har begärt ut uppgifter om honom eller henne. Samtidigt har kommunen gett uttryck för att socialtjänsten på en fråga från den enskilde kan ge information om huruvida hans eller hennes adress- och kontaktuppgifter har efterfrågats av eller lämnats ut till gränspolisen.

text: Anmälarna har begärt att JO ska uttala sig om gränspolisens respektive socialtjänstens skyldighet att göra en individuell prövning av barnets bästa inför att uppgifter av det här slaget begärs respektive lämnas ut. De har även begärt att JO ska klargöra om de personer vars adress- och kontaktuppgifter har efterfrågats eller lämnats ut har rätt att få information om det från socialtjänsten.

text: Bedömning

text: Socialtjänstens utlämnande av uppgifter till gränspolisen Av

text: 12 kap. 14 § utlänningslagen (2005:716)

text: , UtlL, framgår att Polismyndigheten i vissa fall kan ha ansvaret för verkställigheten av ett beslut om utvisning.

text: Sekretess gäller inom socialtjänsten för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men (

text: 26 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL). En uppgift för vilken sekretess gäller enligt OSL får inte röjas för enskilda eller för andra myndigheter, om inte annat anges i OSL eller i lag eller förordning som OSL hänvisar till (

text: 8 kap. 1 §

text: OSL). Sekretess hindrar dock inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning (

text: 10 kap. 28 §

text: OSL). En sådan sekretessbrytande bestämmelse finns i

text: 17 kap. 1 §

text: UtlL. Av den framgår bl.a. att socialnämnden ska lämna ut uppgifter om en utlännings personliga förhållanden om Polismyndigheten begär det och uppgifterna behövs för att verkställa ett beslut om utvisning. Om en socialnämnd beslutar att avslå en sådan begäran får Polismyndigheten överklaga beslutet (

text: 6 kap. 7 § andra stycket

text: OSL). När det gäller en myndighets rätt att få ta del av uppgifter från en annan myndighet ligger alltså ansvaret för att pröva frågan ytterst på domstolarna.

text: Frågor om individuella prövningar av barnets bästa i olika situationer är inte enkla att besvara. Jag har i mitt yttrande över Barnrättighetsutredningens betänkande Barnkonventionen blir svensk lag (

text: SOU 2016:19

text: ) betonat vikten av en klar och tydlig lagstiftning vad gäller grundläggande mänskliga rättigheter (JO:s ärende med dnr R 29-2016). I

text: 1 kap. 10 §

text: UtlL anges att det i fall som rör ett barn särskilt ska beaktas vad hänsynen till barnets hälsa och utveckling samt

text: barnets bästa i övrigt kräver. En liknande bestämmelse finns i

text: 1 kap. 2 § första stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: . Enligt den ska barnets bästa särskilt beaktas vid åtgärder som rör ett barn.

text: Jag vill allmänt framhålla att den grundläggande avvägningen mellan olika intressen görs i den process som föregår riksdagens beslut i ett lagstiftningsärende (jämför

text: prop. 1996/97:25 s. 246

text: ). När det gäller barnrättsperspektivet i asylprocessen har lagstiftaren, utöver portalparagrafen i 1 kap. 10 §, skapat bestämmelser i

text: utlänningslagen

text: som ger särskilt utrymme för att beakta barnets bästa när det ska fattas ett beslut i utvisningsfrågan och när ett sådant beslut ska verkställas (se

text: 5 kap. 6 § andra stycket

text: samt

text: 12 kap.

text: 18 § tredje

text: och

text: fjärde stycket

text: UtlL).

text: Den sekretessbrytande bestämmelsen i

text: 17 kap. 1 §

text: UtlL är tydligt utformad och lämnar enligt min mening inte utrymme för socialtjänsten att göra egna bedömningar av barnets bästa i det enskilda fallet. Förutsatt att Polismyndigheten begär att få ta del av uppgifter som behövs för att verkställa ett utvisningsbeslut är socialnämnden skyldig att lämna ut dem. Det som har kommit fram ger mig inte anledning att vidta någon utredningsåtgärd i denna del.

text: Information från socialtjänsten till de personer vars uppgifter har efterfrågats eller lämnats ut Socialtjänsten har ingen skyldighet att på eget initiativ informera de personer vars adress- och kontaktuppgifter har efterfrågats av eller lämnats ut till gränspolisen. Det finns å andra sidan inte något formellt hinder mot att en socialtjänst upplyser en enskild om att uppgifter som rör honom eller henne har lämnats ut. Jag vill dock framhålla att det, när det gäller verkställighet av ett beslut om utvisning, kan uppstå en orimlig situation om en myndighet motarbetar en annans myndighets uppdrag (jämför

text: prop. 1997/98:182 s. 12

text: När det gäller de JO-uttalanden som har tagits upp i anmälan (jämför bl.a. JO 2011/12 s. 582, dnr

text: , samt JO 2013/14 s. 610, dnr

text: , och s. 620, dnr 440-2012) vill jag påpeka att i den aktuella situationen, dvs. när gränspolisen begär att få ta del av uppgifter för att verkställa ett beslut om utvisning, aktualiseras inte det anonymitetsskydd som

text: tryckfrihetsförordningen

text: garanterar. JO:s tidigare uttalanden gäller anonymitetsskyddet i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och saknar därför intresse i sammanhanget.

text: Anmälarna vill även få klarhet i hur socialtjänsten bör agera när den enskilde själv vänder sig till socialtjänsten och begär att få information om huruvida hans eller hennes adress- och kontaktuppgifter har efterfrågats av eller lämnats ut till gränspolisen. Min uppfattning är att om uppgifterna om kontakterna med gränspolisen finns dokumenterade och framgår av allmänna handlingar ska de normalt lämnas ut (

text: 6 kap. 4 §

text: OSL). Om de begärda uppgifterna inte finns i allmänna handlingar kan en myndighet ha en skyldighet enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: att i övrigt lämna upplysningar till en enskild.

text: Det finns alltså varken någon skyldighet för eller något formellt hinder mot att socialtjänsten på eget initiativ informerar de personer vars adress- och kontaktuppgifter har efterfrågats av eller lämnats ut till gränspolisen. Om en enskild begär att få information i frågan bör en sådan begäran hanteras på samma sätt som andra framställningar om att få ta del av uppgifter hos en myndighet. Klagomålen mot socialtjänsten ger inte heller i denna del anledning till någon utredningsåtgärd från min sida. Övrigt Det som anmälarna har uppgett ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande när det gäller gränspolisen.

text: Jag finner skäl att skicka en kopia av detta beslut till samtliga stadsområdesnämnder i Malmö kommun, socialtjänsten inom samtliga stadsområdesförvaltningar i Malmö kommun och Polismyndigheten, gränspolissektionen i region Syd.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Anstalt
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Serviceskyldighet

title: Rutinerna vid beslut om förtroendeman för livstidsdömd

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 22 december 2005, anförde AA i huvudsak följande. En intagen i anstalten Beateberg, där AA tidigare arbetat, bad honom att bli förtroendeman. AA intervjuades med anledning av detta av två frivårdsinspektörer från frivården Stockholm Söder. Besked i frågan om förtroendemannaskapet dröjde och han fick så småningom ett muntligt besked från en av frivårdsinspektörerna att han inte kunde förordnas som förtroendeman. Han fick inte någon motivering till beslutet, utan frivårdsinspektören sade dels att kriminalvårdsinspektör BB fattat beslutet, dels att en kriminalvårdsinspektör i anstalten Beateberg sagt bl.a. att han är ”opålitlig”. När han bad att få ett skriftligt beslut nekades han detta. Han har sökt BB flertalet gånger utan att denne ringt tillbaka. Han har även begärt att få del av vad som sagts om honom i ärendet, men nekats detta. Eftersom han inte fått något skriftligt beslut eller någon motivering, kan varken han eller den intagne som berörs överklaga beslutet.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården. I remissvaret anförde myndigheten (Region Stockholm), genom regionchef CC, bl.a. följande (bilagor utelämnade). – – – Enligt förordning (

text: 14 §

text: får Kriminalvården förordna en förtroendeman för en intagen som avtjänar fängelse på livstid och som behöver personligt stöd eller annan hjälp, om den intagne samtycker till det. Om den intagne begär det skall förtroendemannen entledigas. Kriminalvårdens föreskriftssamling 2005:22, Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om frivårdens arbete med dömda under övervakning, m.m. hanterar frågor som rör förtroendemannens uppdrag och förhållande till kriminalvården, såväl som utbildning, handledning och ersättning till förtroendeman. Under rubriken Rekrytering och lämplighetsprövning hanteras frivårdens ansvar att pröva om en föreslagen lekman är lämplig för uppdraget. Handläggande tjänsteman bör alltid sammanträffa med en tilltänkt förtroendeman såvida denne inte är väl känd av frivården. Bedömningen bör, efter godkännande från den tilltänkta förtroendemannen, kompletteras genom att referenser inhämtas. Vid val av förtroendeman bör beaktas både dennes möjlighet att kontrollera den dömdes livsföring och förutsättningar att ge honom stöd och vägledning. Förtroendemannens möjlighet att öka den dömdes sociala kontaktyta är viktig liksom den informella sociala kontroll som anknytning till närmiljön kan ge.

text: Förtroendemannen har endast en stödjande roll. En förtroendeman bör inte stå i en sådan relation till den dömde att beroendeförhållande kan uppstå. Kontroll mot misstankeregistret och belastningsregistret bör alltid ingå i lämplighetsbedömningen. Av myndighetens beslutsordning (numera verksamhetsområdets lokala arbetsinstruktion) eller personlig delegation framgår vem som har delegation att förordna förtroendeman. Frivården Stockholm Söder (numera Frivården Södertörn) har skriftliga rutiner avseende förordnande av förtroendeman (se bilaga 1).

text: Utredning avseende Frivården Stockholm Söders lämplighetsbedömning

text: I oktober 2005 kontaktade en kontaktman till en livstidsdömd vid Anstalten Beateberg Frivården Stockholm Söder med anledning av att en intagen föreslagit att AA, som tidigare arbetat på anstalten som timanställd vårdare, skulle förordnas som förtroendeman för honom. AA kallades till frivården för intervju och lämplighetsbedömning. I enlighet med frivårdens rutiner (se bilaga 1) intervjuades AA av två frivårdshandläggare DD och FF med delegation att förordna förtroendeman. Efter intervju och kontakt med de referenser som AA lämnat (kriminalvårdsinspektör EE och en av anstaltens samordnare) uppstod tveksamhet kring lämpligheten av att förordna AA som förtroendeman för den livstidsdömde. Med anledning av detta kontaktades, i enlighet med rutinerna, kriminalvårdsinspektören BB för samråd. Denne tog förnyad kontakt med EE på Anstalten Beateberg. Efter en samlad bedömning ansåg kriminalvårdsinspektören BB att AA inte skulle förordnas till förtroendeman för den livstidsdömde. AA informerades om detta vid ett telefonsamtal med frivårdsinspektören DD. AA krävde att Frivården Stockholm Söder skulle lämna ett skriftligt motiverat beslut avseende sitt avgörande. AA hänvisades av frivårdsinspektören i denna fråga till kriminalvårdsinspektören BB. Kriminalvårdsinspektör BB mottog två telefonsamtal på sin mobiltelefon (mobilsvar) från AA. Han ringde tillbaka vid två tillfällen utan att få kontakt med AA, vid det ena tillfället lämnade han ett meddelande på AA:s mobiltelefon. BB gjorde inga ytterligare ansträngningar att nå AA då han var av den uppfattningen att denne redan fått fullgod information och besked om att myndigheten inte avsåg att förordna honom som förtroendeman. Enligt BB föranstaltar frivårdens rutiner om att besked i frågan om huruvida en tilltänkt förtroendeman förordnas eller inte skall ges muntligen. Skälet till detta är bl.a. att förordnande av förtroendeman inte anses vara myndighetsutövning mot enskild och att myndigheten inte heller i övrigt är skyldig att utförligt motivera varför man avstår från att förordna någon till förtroendeman. Utredningen visar att det uppstod ett missförstånd mellan kriminalvårdsinspektören BB och frivårdsinspektör DD avseende dels vem som hade att informera AA om frivårdens ställningstagande i fråga om att inte förordna honom som förtroendeman för den livstidsdömde, dels på vilket sätt denna information skulle lämnas. Missförståndet torde ha sin grund i att de skriftliga rutinerna är oklara vad avser såväl frågan om vem som svarar för den slutliga bedömningen i de fall ärendet är svårbedömt som vem som i dessa fall har att informera den tilltänkte förtroendemannen om utfallet av lämplighetsbedömningen. Av punkt 8 i den skriftliga rutinen framgår att det i de fall lämpligheten hos en tilltänkt förtroendeman är svårbedömd skall frivårdsinspektören samråda med behandlingskollegium, samordnare eller kriminalvårdsinspektör innan beslut om förordnande av tilltänkt förtroendeman fattas. Av vare sig denna punkt eller i övrigt framgår vem som ansvarar för den slutgiltiga bedömningen. Om samråd sker med behandlingskollegium torde det ligga i sakens natur att det är den frivårdsinspektör som föredrar ärendet (har delegationen att förordna förtroendeman) som gör den slutgiltiga bedömningen. Om samråd sker med kriminalvårdsinspektör torde det företrädelsevis vara så att frågan avgörs av kriminalvårdsinspektören. Av punkt 9 i den skriftliga rutinen framgår att den tilltänkte förtroendemannen muntligen skall informeras om beslut om förordnande. Rutinen gör ingen skillnad på de fall där man väljer att förordna den tilltänkte förtroendemannen och de fall där man väljer att inte göra det. Av rutinen framgår det inte vem som skall informera den tilltänkte

text: förtroendemannen. Det framgår inte heller hur man skall förhålla sig om denne begär att få ett skriftligt besked.

text: Utredning avseende referenser inhämtade från Anstalten Beateberg

text: AA lämnade kriminalvårdsinspektör EE och en av anstaltens samordnare som referens. Som framgår ovan kontaktade såväl frivårdshandläggarna som kriminalvårdsinspektören på frivården dessa. Utredningen visar att kriminalvårdsinspektör EE ansåg att den livstidsdömdes behov av stöd och hjälp inte i tillräcklig grad skulle tillgodoses genom förordnande av den föreslagne förtroendemannen. AA:s uppgifter om att frivårdens såväl som anstaltens personal skulle ha uttalat sig nedlåtande eller kränkande om honom, tillbakavisas av dessa. Vad avser klagomålen på frivårdens formella hantering av ärendet så visar utredningen att de skriftliga rutinerna är otydliga avseende såväl vem som har att göra den slutliga lämplighetsbedömningen i de fall en tilltänkt förtroendemans lämplighet är svårbedömd, vem som skall informera om frivårdens ställningstagande i de fall där man väljer att inte förordna en person till förtroendeman och avseende hur man skall förfara då någon begär att få ett skriftligt besked. Frivården bör därför förtydliga sina skriftliga rutiner och i lämpligt forum kommunicera dessa förtydliganden med berörd personal. Vidare bör uppmärksammas värdet av att när så är möjligt tillmötesgå en enskilds önskemål om att få ett skriftligt besked även i de fall där beskedet inte behöver innehålla någon utförlig motivering eller någon besvärshänvisning. Vad avser AA:s påståenden om att såväl frivårdens som anstaltens personal skulle ha uttalat sig nedlåtande och kränkande om honom och att den materiella bedömningen avseende hans lämplighet inte varit korrekt, så ger utredningen inte stöd för dessa påståenden. Avslutningsvis kan framhållas att lämplighetsbedömningen syftar till att i det enskilda fallet förordna en förtroendeman som enligt kriminalvårdens bedömning i så hög grad som möjligt kan tillgodose den intagnes behov av stöd och hjälp. – – –

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I beslut den 20 februari 2007 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 14 § förordningen (1974:248)

text: om kriminalvård i anstalt får kriminalvården förordna en förtroendeman för en intagen som avtjänar fängelse på livstid och som behöver personligt stöd eller annan hjälp, om den intagne samtycker till det. Enligt kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om frivårdens arbete med dömda under övervakning m.m. (numera

text: KVFS 2006:17

text: ) är det frivården som har ansvar för att rekrytera förtroendemän. I det uppdraget ligger en prövning av förtroendemannens lämplighet. Detta sker främst genom ett personligt sammanträffande, inhämtande av referenser och kontroll av misstanke- och belastningsregister.

text: AA har klagat på kriminalvårdsmyndigheten bl.a. för att den inte motiverat sitt beslut att inte förordna honom som förtroendeman för den intagne och inte kommunicerat vissa uppgifter med honom. Han har hävdat att myndigheten därigenom brutit mot vissa regler i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , nämligen reglerna om parts rätt att få del av uppgifter i ett ärende (

text: och

text: 17 §§

text: ) och om motivering av och underrättelse om beslut (

text: och

text: 21 §§

text: ). Dessa regler gäller i förhållande till part i ärenden som avser myndighetsutövning mot enskild. I ärendet

text: om förordnande av förtroendeman för den intagne intog AA dock inte ställning av part. Redan av det skälet är de av honom åberopade reglerna i

text: förvaltningslagen

text: inte tillämpliga i förhållande till honom.

text: Av utredningen framgår att de skriftliga rutinerna hos frivården var otydliga i flera avseenden, nämligen beträffande vem som skall göra den slutliga lämplighetsbedömningen i fall där den tilltänkte förtroendemannens lämplighet är svårbedömd, vem som skall informera om ställningstagandet om man väljer att inte förordna någon som förtroendeman och hur man skall förfara om någon begär att få ett skriftligt besked. Jag förutsätter att frivårdens rutiner numera har setts över. Jag kan ansluta mig till Kriminalvårdens uppfattning om värdet av att när så är möjligt tillmötesgå enskilds önskemål om att få ett skriftligt besked även i de fall beskedet inte behöver innehålla någon beslutsmotivering eller fullföljdshänvisning. Det finns i detta sammanhang anledning att erinra om myndigheternas serviceskyldighet enligt

text: 4 § förvaltningslagen

text: Vad som har förekommit i övrigt föranleder inte någon kommentar från min sida.