nyckelord: Barn/ungdom Tillsyn

title: Kritik mot Skolinspektionen för att skolhuvudmannen har fått för korta svarstider i ett anmälningsärende

sammanfattning: I en anmälan till JO klagade en utbildningsförvaltning bl.a. på att Skolinspektionen i anmälningsärenden generellt har kortat ned svarstiderna för skolhuvudmannen från tre till två veckor och att Barn- och elevombudet, BEO, i ett visst ärende begärde ett yttrande med en svarstid på tre dagar och kompletterande yttranden med en svarstid på två dagar respektive en dag. JO har ingen invändning mot att skolhuvudmannen får en svarstid på två veckor i ”vanliga” anmälningsärenden, men förutsätter att mellankommande helgdagar beaktas när svarstiden bestäms. Skolinspektionen handlägger anmälningsärenden som bedöms vara särskilt allvarliga enligt en särskild handläggningsordning, och har där som mål att beslut i normalfallet ska fattas inom en månad. I dessa ärenden bestämmer inspektionen därför kortare svarstider. JO anser att en rimlig utgångspunkt är att svarstiden inte bör vara kortare än fem dagar, men tiden måste givetvis bestämmas utifrån omständigheterna i varje enskilt ärende. Det ärende som JO har granskat hanterades enligt den särskilda handläggningsordningen. Även om ärendet rörde allvarliga kränkningar mot en ung elev anser JO inte att omständigheterna var sådana att det var rimligt att begära ett yttrande inom tre dagar. Svarstiderna för de kompletterande yttrandena var enligt JO också för korta. Skolinspektionen kan inte undgå kritik för de korta svarstiderna.

text: Anmälan

text: AA, utredare vid utbildningsförvaltningen i Botkyrka kommun, framförde, som uppgiven företrädare för förvaltningen, i en anmälan till JO klagomål mot Skolinspektionen och Barn- och elevombudet, BEO. Hon anförde i huvudsak följande:

text: Skolinspektionen och BEO har sedan juli 2013 kortat svarstiderna för huvudmannen i anmälningsärenden från tre till två veckor. I praktiken blir svarstiden ännu kortare eftersom röda dagar och postgång räknas in i den. Detta kan leda till en svarstid på några få dagar. En svarstid på två veckor är fullt rimlig om det betyder tio arbetsdagar från det att begäran om yttrandet kommer till huvudmannen. Det har även skett en förändring när man ber om förlängd svarstid. Skolinspektionen svarar kategoriskt nej med motiveringen att den angivna

text: svarstiden ska räcka. Det kan emellertid vara svårt att ta fram en redogörelse för vad som har hänt inom svarstiden.

text: AA anförde vidare: I ett ärende som utreddes av BEO (dnr 45-2013:5638) var svarstiderna orimligt korta. Ärendet gällde en elev i årskurs 1 som hade blivit trakasserad av två andra elever i samma årskurs. BEO bedömde det som ett allvarligt ärende och kallade skolledningen och huvudmannen till ett möte den 22 oktober 2013 där de fick redogöra för vilka åtgärder som hade vidtagits. Den 6 november 2013 kom en begäran om yttrande från BEO med elva frågor som skulle besvaras senast den 8 november 2013. Rektorn var på utbildning och kunde inte nås förrän den 7 november 2013. Förvaltningen arbetade intensivt med att ta fram nödvändig dokumentation, samtala med pedagoger och skriva yttrandet. Kommunens yttrande fick sedan faxas in till BEO. Den 7 november 2013 kl. 16.36, efter arbetsdagens slut, kom ett fax från BEO med en begäran om ett kompletterande yttrande som skulle ha kommit in till BEO senast den 8 november 2013. Vid den här tidpunkten hade skolan vidtagit åtgärder och var uppmärksam på elevens skolsituation. Enligt skolans uppfattning var ärendet då inte längre akut. BEO:s svarstid var därför orimligt kort. Med så korta svarstider finns det en risk för att rättssäkerheten åsidosätts eftersom det då inte alltid är möjligt att lämna ett fullödigt svar. Eftersom alla skolar inte har fax finns det dessutom en risk för att myndigheten inte kan följa

text: personuppgiftslagen

text: , utan känsliga uppgifter om eleverna kanske måste skickas via e-post.

text: Utredning

text: JO begärde att Skolinspektionen skulle yttra sig över anmälan. Skolinspektionen anförde i huvudsak följande (de bilagor som nämns har utelämnats här):

text: Allmänt om Skolinspektionens uppdrag

text: I

text: artikel 3 i FN:s konvention om barnets rättigheter

text: (barnkonventionen) stadgas att barnets bästa ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ. Skolinspektionens övergripande mål är att bidra till en god utbildning i en trygg miljö. Barnets bästa ska komma i främsta rummet vid varje beslut och varje bedömning. Skolinspektionen ska genom granskning av huvudmän och verksamheter verka för att alla barn, elever och vuxenstuderande får tillgång till en likvärdig utbildning och annan verksamhet av god kvalitet i en trygg miljö. Det är huvudmannen för skolan, det vill säga kommunen eller den som driver en fristående skola, som har ansvar för skolans resultat och kvalitet. Skolinspektionens roll är att kontrollera och granska. Ett av Skolinspektionens huvuduppdrag inom ramen för tillsynen är att ta emot, utreda och fatta beslut i anmälningsärenden. Vägledande för det arbetet är att handläggningen ska var effektiv, likvärdig och rättssäker.

text: Barn- och elevombudet (BEO)

text: BEO är en del av Skolinspektionen, men har samtidigt ett självständigt uppdrag. BEO har tillsammans med Skolinspektionen tillsyn över

text: 6 kap.

text: skollagen (2010:800)

text: , som handlar om åtgärder mot kränkande behandling. BEO utreder anmälningar om

text: kränkande behandling som inte är diskriminering och kan företräda enskilda barn och elever i mål om skadestånd i domstol. En mycket viktig uppgift för BEO är att ta tillvara enskilda barns och elevers rättigheter.

text: Stöd för handläggning i anmälningsärenden

text: Till stöd för handläggning av anmälningsärenden i Skolinspektionen och i BEO:s verksamhet finns bl.a. en handbok för anmälningsärenden (bilaga 1) och en handläggningsordning för ärenden och signaler som kräver en särskild hantering (bilaga 2). Handboken för anmälningsärenden revideras regelbundet två gånger per år.

text: Handläggningstider i anmälningsärenden

text: Anmälningsärenden handlar ofta om utsatta barn och elever. Det är en rättssäkerhetsfråga för barn och elever att få sin sak prövad inom rimlig tid. Skolinspektionen har utifrån barnets bästa som mål att 80 % av alla anmälningsärenden ska avgöras inom fyra månader och att inget ärende ska ta mer än fem månader att avgöra. Skälet till detta är att de anmälningar som kommer in till Skolinspektionen och BEO i stor utsträckning handlar om en för eleven mycket allvarlig situation och att en förändring måste komma till stånd så snabbt som möjligt. Är uppgifterna i ett anmälningsärende av särskilt allvarligt slag, exempelvis vid allvarliga kränkningar som pågått under en längre tid, ska ärendet handläggas i särskild ordning. Även om det inte finns något särskilt stadgat skyndsamhetskrav för ärenden som rör kränkande behandling, ligger det i sakens natur, i vart fall då det är fråga om ärenden med uppgifter om allvarliga och kanske till och med pågående kränkningar mot barn, att dessa ärenden ska handläggas skyndsamt. Det är en mänsklig rättighet för barn att vistas i en skola fri från kränkningar.

text: 6 kap.

text: skollagen

text: grundar sig framförallt på art 2, 3, 6, 12,19 och 28 i barnkonventionen. Detta innebär att alla barn har rätt till utbildning i en trygg och säker skolmiljö. Syftet med en särskild handläggningsordning för ärenden och signaler som kräver en särskild hantering är att Skolinspektionen snabbt ska kunna agera i mycket allvarliga situationer där barn riskerar att fara illa och inte får sin rätt till en trygg skolgång tillgodosedd. Beslut ska då normalt fattas inom en månad från det att Skolinspektionen fått kännedom om saken.

text: Allmänt om kommunicering enligt

text: förvaltningslagen

text: Enligt

text: 17 § första stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: (FL), får ett ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild inte avgöras utan att sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den. Undantag från denna kommuniceringsplikt kan göras enligt särskilt angivna undantag i andra stycket, t.ex. om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om den av någon annan anledning är uppenbart obehövlig. Vidare framgår av

text: 17 § tredje stycket

text: FL att myndigheten bestämmer om underrättelsen ska ske muntligt genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Kommuniceringstidens längd är inte författningsreglerad utan får bestämmas med hänsyn till ärendets art och utredningsmaterialets omfattning. Enligt tidigare beslut av JO framgår att kommuniceringstiden givetvis måste vara så väl tilltagen att den enskilde har praktisk möjlighet att yttra sig om hon eller han önskar. I det ligger att mellankommande helgdagar måste beaktas. Kommuniceringstiden och ett eventuellt anstånds längd måste också vägas mot

text: förvaltningslagens

text: krav på enkel och snabb handläggning (jfr bl.a. JO beslut den 19 september 2013 i ärende dnr 5060-2012).

text: Särskilt om kommunicering enligt Skolinspektionens handbok i anmälningsärenden I Skolinspektionens handbok för anmälningsärenden (senast reviderad i januari 2014) framgår under avsnitt 7.5 Kommunicering bl.a. följande:

text: "Kommunicering enligt

text: förvaltningslagen

text: syftar till att garantera att ett ärende inte avgörs till en parts nackdel, utan att parten har fått del av det material som avgörandet grundas på. Parten ska också ha fått tillfälle att säga sin mening om de uppgifter som ingår i materialet. – Anmälningar, yttranden från huvudman, tjänsteanteckningar samt synpunkter från anmälaren bör normalt kommuniceras om det har betydelse för ärendets utgång och om de uppgifter som kommit fram läggs till grund för beslutet. – E-post får som tidigare nämnts inte användas för att skicka meddelanden som innehåller känsliga personuppgifter till externa mottagare, det vill säga till mottagare utanför myndigheten. Dessa uppgifter ska i stället kommuniceras genom vanlig post eller fax. Vad som är känsliga personuppgifter framgår av PM Rutiner för hantering av känsliga personuppgifter via e-post under fliken Verksamhetsstyrning/Riktlinjer och policys. – Ett datum för när synpunkter senast ska vara inne ska anges. – Information ska ges om att ärendet kan komma att avgöras även om ett yttrande eller synpunkter inte kommer in. – Vid begäran om yttrande är svarstiden två veckor för huvudmannen. Anmälaren ska få tillfälle att komma in med sina synpunkter på det yttrande som lämnats av huvudmannen inom en vecka. Uppstår behov av flera yttranden från huvudmannen, till exempel vid begäran om komplettering, får denne normalt en vecka på sig att komma in med sitt svar. Vidare framgår i handboken under avsnitt 7.3 Skriftlig utredning bl.a. följande: – Huvudmannen ska normalt komma in med sitt yttrande inom två veckor. Om huvudmannen begär anstånd beviljas sådant endast om det finns särskilda skäl till det och om ärendets karaktär medger det. – Skriftlig kommunikation ska i så stor utsträckning som möjligt ske elektroniskt. Om det som ska kommuniceras innehåller känsliga uppgifter bör handläggaren överväga om det ska skickas som brev eller rekommenderat brev. Se avsnitt 6.2 om skyddade personuppgifter.

text: Korta handläggningstider – för barnets bästa.

text: Den l juli 2013 förkortade Skolinspektionen målvärdet för handläggningstiden i anmälningsärenden med en månad. Som ett led i arbetet med att minska handläggningstiderna i anmälningsärenden förkortades också svarstiden för en huvudman att inkomma med ett yttrande, från tre veckor till två veckor. Anmälningsärenden rör ofta en besvärlig skolsituation för enskilda barn och i många fall handlar anmälningarna om kränkningar och/eller brister i det stöd som alla barn och elever har rätt till enligt gällande skolförfattningar. För ett barn som utsätts för kränkningar eller inte får det stöd som det har behov av, är korta handläggningstider av yttersta vikt. Skolinspektionen och andra aktörer som är involverade i beslut som rör barn, t.ex. skolan och kommunen ska alltid med beaktande av de rättigheter som finns i barnkonventionen sträva efter så korta handläggningstider som möjligt. Huvudskälet till att Skolinspektionen strävar efter så korta handläggningstider som möjligt är vikten av alla barns ovillkorliga rätt till utbildning i en trygg och säker miljö (se bl.a. l kap. 4 §, 5 kap.

text: 6 kap.

text: och

text: 7 kap. 3 §

text: skollagen

text: samt barnkonventionen). Av Skolinspektionens handbok för anmälningsärenden framgår att svarstiden för huvudmannen vid begäran om yttrande normalt är två veckor, inklusive postgång. Om huvudmannen begär anstånd kan det beviljas om det finns särskilda skäl till det och om ärendets karaktär medger det. Skolinspektionen skickar alla brev som l:a klassbrev med Posten, vilket innebär att breven normalt delas ut till adressaten dagen efter att de skickats från Skol-

text: inspektionen. I normalfallet har således en huvudman nio arbetsdagar på sig att inkomma med ett yttrande. Skulle denna tid inte vara tillräcklig för huvudmannen finns dessutom möjlighet att begära anstånd. Skolinspektionen beviljar anstånd om det finns skäl för det och ärendets karaktär medger det. I bedömningen av om anstånd ska beviljas måste barnets rättigheter vägas mot de skäl som anges för anståndet. Det kan också påpekas att ett yttrande från en huvudman ofta handlar om att sammanställa material och dokument som redan, enligt gällande lagstiftning ska finnas hos huvudmannen. Dessutom måste det alltid finnas någon som är ansvarig för verksamheten vid en skola och som kan fatta beslut i de fall rektorn är förhindrad att göra det (jfr

text: 2 kap.

text: 11 §§

text: skollagen

text: ). Huvudmannen måste ha en organisation som är rustad för detta. Sammanfattningsvis menar Skolinspektionen att en svarstid på två veckor, inklusive postgång, är en rimlig och tillräcklig tid för en huvudman att yttra sig över ett anmälningsärende. Vid begäran om anstånd beviljar Skolinspektionen det om det finns särskilda skäl för det och ärendets karaktär medger det. En svarstid om normalt två veckor är en fullt tillräcklig och väl avvägd tid för att uppfylla

text: förvaltningslagens

text: krav om såväl huvudmannens rättssäkerhet vid kommunicering som effektiv handläggning.

text: Särskilt om tiden för yttrande i BEO:s ärende med dnr 45-2013:5638

text: Bakgrund Anmälan i ärendet inkom till BEO den 15 oktober 2013. Ärendet tilldelades en handläggare den 17 oktober 2013. Handläggaren har lämnat en redogörelse för handläggningen i ärendet (se nedan och bilaga 3). I anmälan framkom uppgifter om allvarliga kränkningar av en 7-årig elev. – – –

text: Med anledning av allvaret i de uppgifter som framkom i anmälan och vid samtal med anmälaren kallade BEO i enlighet med Skolinspektionens riktlinjer om handläggningsordning för ärenden och signaler som kräver en särskild hantering till ett möte i Skolinspektionens grupp för särskild hantering. Mötet hölls den 18 oktober 2013. Vid mötet beslutades att ärendet skulle hanteras i särskild ordning. [– – –]. Beslut i ärendet meddelades den 20 november 2013 (bilaga 5). – – –

text: Skolinspektionens bedömning av handläggningen i ärendet

text: Vid Skolinspektionens möte den 18 oktober 2013 angående ärenden som eventuellt kräver särskild hantering beslutades att ärendet var av sådan allvarlig karaktär att det skulle hanteras i särskild ordning. Den 22 oktober 2013 gjorde BEO ett besök hos huvudmannen. Vid mötet närvarade såväl områdeschefen i Botkyrka kommun som den aktuella skolans rektor och biträdande rektor. Av mötesprotokollet framgår att huvudmannen informerades om vad som framkommit i anmälan och att handläggaren redogjort för hur ärendet fortsatt skulle handläggas. Huvudmannen har på ett tidigt stadium i ärendets handläggning, tagit del av de uppgifter som framkommit i anmälan och därefter. Handläggaren har därefter löpande haft kontakt med huvudmannen. Anmälan rörde mycket allvarliga kränkningar av ett litet barn. Huvudmannen har haft vetskap om den allvarliga situationen och om att ärendet handlades i särskild ordning redan den 22 oktober 2013. Efter det att huvudmannen tagit del av uppgifterna från anmälaren samt beretts möjlighet att bemöta dessa, dels vid mötet den 22 oktober 2013 och därefter kompletteringsvis den 5 november 2013, inkom nya uppgifter från anmälaren om att ytterligare kränkningar inträffat vid två tillfällen, dels den 4 november 2013, dels den 5 november 2013.

text: Med beaktande av det allvarliga i situationen och med hänsyn till barnets bästa begärdes ytterligare komplettering från huvudmannen utan att svarstiden förlängdes. De tjänsteanteckningar som kommunen kompletteringsvis skulle yttra sig över omfattade knappt två sidor. Mot den bakgrunden och med beaktande av barnets bästa förlängdes inte yttrandefristen. Någon begäran om anstånd från huvudmannen har inte inkommit i ärendet. Såsom Skolinspektionen har uppfattat områdeschefens mejl den 7 och 8 november 2013 har det rört sig om en förvarning om att huvudmannen eventuellt inte skulle hinna lämna in yttrandet i tid. Därefter har huvudmannen inkommit med yttrandet i tid. Mot bakgrund av ovanstående anser Skolinspektionen att tiden för kommunicering av huvudmannen i det aktuella ärendet varit rimlig. Kommunen har haft en praktisk möjlighet att lämna sitt svar i tid, vilket kommunen också gjort utan att begära anstånd. Handläggningen av ärendet har således uppfyllt

text: förvaltningslagens

text: krav på kommunicering enligt

text: 17 §

text: FL. Beslut i ärendet har fattats inom en dryg månad från det att anmälan om allvarliga kränkningar mot ett litet barn kom in till myndigheten. Sammanfattningsvis anser Skolinspektionen att ärendet har handlagts på ett rättssäkert och effektivt sätt i enlighet med gällande lagstiftning. Handläggningen har genomsyrats av ett barnperspektiv där barnets bästa kommit i främsta rummet. Utbildningsförvaltningen i Botkyrka kommun yttrade sig över remissvaret och tillade i huvudsak följande:

text: I sitt remissvar hänvisar Skolinspektionen till ett tidigare JO-beslut där det uttalas att mellankommande helgdagar måste beaktas, men Skolinspektionen följer inte alltid det. Förvaltningens erfarenhet det senaste året är att det har varit svårt att få en begäran om anstånd beviljad. Vid ett tillfälle begärde förvaltningen en dags anstånd men det beviljade inte Skolinspektionen. De frågor om svarstiden som områdeschefen ställde till handläggaren i ärendet med dnr 45-2013:5638 var ett sätt att markera att tiden var för kort. Om Skolinspektionen/BEO anser att en framställning om anstånd ska göras på ett specifikt sätt måste myndigheten ge ett tydligt besked om det.

text: JO hämtade in dagboksblad och handlingar i ärendet med dnr 45-2013:5638 från Skolinspektionen.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter Skolinspektionen är en statlig myndighet som bl.a. prövar vissa ärenden om godkännande och har tillsyn över skolväsendet. Inom ramen för tillsynsarbetet kan Skolinspektionen ingripa mot skolhuvudmannen genom att fatta beslut om olika åtgärder som kan behövas för att rätta till fel som upptäcks vid granskningen (

text: 26 kap.

text: skollagen

text: [2010:800]). Barn- och elevombudet, BEO, är en del av Skolinspektionen och utreder anmälningar om kränkande behandling av barn och elever.

text: Det finns inte någon specialreglering när det gäller Skolinspektionens handläggning av ärenden.

text: Förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, innehåller bestämmelser om bl.a. förvaltningsmyndigheters handläggning av ärenden. Vissa av lagens bestämmelser är tillämpliga bara när ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Det gäller bl.a. regeln om myndigheters kommuniceringsskyldighet i

text: 17 §

text: Av

text: 17 §

text: FL framgår följande: Ett ärende som avser myndighetsutövning mot en enskild får inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom eller henne själv och han eller hon har fått tillfälle att yttra sig över den. Myndigheten får dock i vissa fall avgöra ärendet utan att så har skett, t.ex. om avgörandet inte går parten emot eller om uppgiften saknar betydelse.

text: I Skolinspektionens handbok för anmälningsärenden (avsnitt 3) anges bl.a. följande:

text: Vid handläggningen av anmälningsärenden, kan Skolinspektionen fatta beslut som innebär förpliktelser eller ålägganden för huvudmannen för en skola, till exempel förelägganden eller föreläggande vid vite. Sådana beslut utgör myndighetsutövning, varför Skolinspektionen ska tillämpa reglerna i

text: förvaltningslagen

text: som gäller vid myndighetsutövning. Eftersom Skolinspektionen under handläggningen av ett tillsynsärende inte vet om tillsynen kommer att utmynna i ett beslut som utgör myndighetsutövning, ska

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser tillämpas under hela handläggningen. Vissa ärenden hos Skolinspektionen avser myndighetsutövning mot enskilda. Jag finner inte anledning att utveckla detta närmare inom ramen för det här ärendet. Jag kan dock konstatera att Skolinspektionens (inklusive BEO) handläggning av ”vanliga” tillsynsärenden inte innefattar myndighetsutövning. I sådana ärenden har inte heller vare sig anmälaren eller skolhuvudmannen ställning som part och en kommunal skolhuvudman är inte att betrakta som enskild.

text: När det gäller de ”vanliga” tillsynsärendena finns det alltså inte någon formell skyldighet för Skolinspektionen att tillämpa bestämmelsen om kommunicering i

text: 17 § förvaltningslagen

text: . Det är dock en självklarhet att myndigheten även i dessa fall bör handlägga ärendena i enlighet med den grundläggande princip som bestämmelsen ger uttryck för, nämligen att ”ingen ska dömas ohörd”.

text: Skolinspektionens svarstider m.m. I anmälan framförs klagomål bl.a. mot att Skolinspektionen generellt har kortat ned svarstiderna för huvudmannen från tre till två veckor, att Skolinspektionen kategoriskt avslår framställningar om anstånd och att BEO i ett enskilt ärende begärde ett yttrande med en svarstid på tre dagar och kompletterande yttranden med en svarstid på två dagar respektive en dag.

text: När kommunicering sker bör beslutsmyndigheten regelmässigt bestämma en tid för yttrande. Svarstiden bör bestämmas så att den som är berörd får skäligt rådrum, dvs. tillräcklig tid att svara på begäran. Kommuniceringstidens längd är inte fastslagen i någon lag, utan tiden får bestämmas med hänsyn till bl.a. ärendets art och utredningsmaterialets omfattning. Givetvis måste tiden vara så väl tilltagen att det är praktiskt möjligt att yttra sig. I det ligger att mellankommande helgdagar måste beaktas. När en myndighet bestämmer tid för kommunicering måste den också väga in

text: förvaltningslagens

text: allmänna krav på en enkel och snabb handläggning (jämför bl.a.

text: JO 2014/15 s. 515

text: , dnr 5060- 2012). I förarbetena till den äldre

text: förvaltningslagen (1971:290)

text: uttalas att en svarstid på

text: fem dagar ofta anges som minimitid, men att också kortare tider är tänkbara om tiden är knapp (

text: SOU 1968:27 s. 163

text: I remissvaret har Skolinspektionen översiktligt redogjort för handläggningen av anmälningsärenden. När det gäller ”vanliga” anmälningsärenden har Skolinspektionen som mål att 80 procent ska avgöras inom fyra månader och att inget ärende ska ta mer än fem månader att avgöra. I myndighetens handbok för anmälningsärenden (avsnitt 7.5) anges följande om svarstiderna: Vid begäran om yttrande är svarstiden två veckor för huvudmannen. Anmälaren ska få tillfälle att komma in med sina synpunkter på det yttrande som lämnats av huvudmannen inom en vecka. Uppstår behov av flera yttranden från huvudmannen, till exempel vid begäran om komplettering, får denne normalt en vecka på sig att komma in med sitt svar. Skolinspektionen har i remissvaret angett att en svarstid på två veckor, inklusive postgång, har tillämpats generellt sedan den 1 juli 2013. Som Skolinspektionen har anfört innebär det att huvudmannen i normalfallet har nio arbetsdagar på sig att komma in med ett yttrande. Jag anser att det är en tillräckligt lång tid för huvudmannen att svara på Skolinspektionens begäran om yttrande. Jag förutsätter alltså att mellankommande helgdagar beaktas när svarstiden bestäms.

text: Anmälningar som innehåller uppgifter som bedöms vara särskilt allvarliga handläggs i en särskild ordning. Enligt handläggningsordningen för dessa ärenden ska beslut i normalfallet fattas inom en månad från det att frågan kommer till Skolinspektionens kännedom. Jag har inte några synpunkter på Skolinspektionens prioriteringar och bedömningar av vilka ärenden som kräver en skyndsam handläggning. Skolinspektionen har dock varken i handläggningsordningen eller i remissvaret utvecklat frågan om svarstiderna i de ”särskilda” ärendena, vilket hade varit önskvärt. För att myndigheten ska kunna fatta ett beslut inom en månad måste bl.a. skolhuvudmannens svarstid sättas kortare än i de ”vanliga” ärendena. Tiden får dock inte vara så kort att huvudmannen inte får tillräcklig tid att svara på begäran. Jag anser att det är en rimlig utgångspunkt att en svarstid inte bör vara kortare än fem dagar, men tiden för yttrande måste givetvis bestämmas utifrån omständigheterna i varje enskilt ärende.

text: Utbildningsförvaltningen har också gjort gällande att Skolinspektionen kategoriskt avslår framställningar om anstånd. Förvaltningen har uppgett att den vid ett tillfälle begärde anstånd med en dag men nekades detta. Skolinspektionen har i remissvaret anfört att en begäran om anstånd medges om det finns särskilda skäl för det och om ärendets karaktär tillåter ett anstånd. Jag har inte underlag för att kritisera Skolinspektionen i den här delen, men jag vill allmänt framhålla att en begäran om anstånd inte får avslås slentrianmässigt. En bedömning måste alltid göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet och en anståndsbegäran bör tillmötesgås så länge den ligger inom det rimligas gräns (se bl.a. JO 1996/97 s. 319, dnr 1535- 1995).

text: Svarstiderna i ärendet med dnr 45-2013:5638 När det gäller det enskilda ärende som anmälaren har tagit upp i JO-anmälan, bedömde BEO att uppgifterna om kränkning var av så allvarlig karaktär att klagomålen skulle hanteras i särskild ordning. Skolinspektionen tog emot anmälan den 15 oktober 2013 och beslut meddelades den 20 november 2013. BEO besökte huvudmannen den 22 oktober 2013. Vid mötet var områdeschefen, skolans rektor och biträdande rektor närvarande. BEO informerade då om innehållet i anmälan och hur ärendet skulle handläggas. Den 5 november 2013 begärde BEO att huvudmannen skulle yttra sig över uppgifterna i anmälan och en tjänsteanteckning. Huvudmannen skulle också yttra sig särskilt över elva punkter. Yttrandet skulle ha kommit in till BEO senast den 8 november 2013. BEO begärde sedan vid två tillfällen, den 6 och 7 november 2013, kompletterande yttranden av huvudmannen med samma svarsdatum som i myndighetens ursprungliga begäran. Anledningen till att BEO begärde kompletteringar var att eleven hade berättat om nya händelser. Huvudmannen gav in yttrandena inom den föreskrivna tiden. Yttrandena var relativt omfattande, fem sidor respektive en och en halv sida.

text: BEO begärde alltså att huvudmannen skulle komma in med sitt svar inom tre dagar. Som förvaltningen har anfört hade skolan vid den här tidpunkten vidtagit åtgärder, bl.a. satt in en resursperson som skulle finnas i elevens närhet under hela skoldagen. Även om det var frågan om allvarliga kränkningar mot en ung elev anser jag inte att omständigheterna var sådana att det var rimligt att begära att huvudmannen skulle yttra sig inom en så kort svarstid. Det förhållandet att huvudmannen vid mötet den 22 oktober 2013 fick information om innehållet i anmälan och att ärendet skulle handläggas skyndsamt ändrar inte den bedömningen. BEO begärde också vid två tillfällen ett kompletterande yttrande från huvudmannen. De yttrandena skulle ha kommit in till BEO inom två dagar respektive en dag. Enligt min uppfattning var även dessa svarstider för korta. Skolinspektionen kan inte undgå kritik för att myndigheten begärde in ett yttrande och kompletterande yttranden med så korta svarstider.

text: Det som har kommit fram i övrigt ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Initiativärende mot Miljöskyddsnämnden i Borås kommun angående handläggningen av ett ärende om miljösanktionsavgift

org: jo

text: Initiativet m.m.

type: rubrik

text: Vid min inspektion av Vänersborgs tingsrätt, Miljödomstolen, den 12-14 november 2002 granskades bl.a. handlingar i mål som domstolen hade handlagt som överinstans. I akten i ett ärende som Miljöskyddsnämnden i Borås kommun hade handlagt som första instans uppmärksammades följande.

type: stycke

text: Den 6 juni 2001 beslutade miljöskyddsnämnden att ett handelsbolag på grund av en för sent inlämnad rapport skulle betala miljösanktionsavgift. Den 26 juni 2001 kom det in ett brev till nämnden från ett aktiebolag. Aktiebolaget uppgav att det var ägare till den fastighet som nämndens beslut den 6 juni 2001 avsåg. Vidare anfördes att aktiebolaget inte ansåg att det skulle betala någon miljösanktionsavgift. Miljöskyddsnämnden beslutade därefter, den 18 juli 2001, att aktiebolaget skulle betala miljösanktionsavgift samt anförde att bolagets skrivelse den 26 juni 2001 skulle behandlas som ett överklagande av nämndens beslut och översändas till överinstansen, miljödomstolen, för handläggning. Miljödomstolen meddelade dom den 3 december 2001.

text: Miljöskyddsnämndens handläggning av skrivelsen från aktiebolaget föranledde mig att inleda ett initiativärende mot nämnden.

text: Miljöskyddsnämnden yttrade sig i ärendet.

text: Beslut

text: Miljöskyddsnämnden har inte redogjort för vilka överväganden som låg till grund för att behandla skrivelsen från aktiebolaget som ett överklagande. Som framgått av handlingarna kom skrivelsen från bolaget in till nämnden innan beslut om sanktionsavgift för aktiebolaget hade fattats.

text: Ett beslut av en tillsynsmyndighet om miljösanktionsavgift får överklagas till miljödomstol,

text: 30 kap. 7 § miljöbalken

text: . Skrivelsen med överklagande skall ges in till den myndighet som har meddelat beslutet och den skall ha kommit in dit inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslutet,

text: 23 § förvaltningslagen

text: ). Ett överklagande måste avse ett befintligt beslut och kan således inte göras i förväg innan beslutet har meddelats.

text: JO har i tidigare beslut (JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 443 och 2002/03 s. 396) uttalat att när ett överklagande kommer in till beslutsmyndigheten innan beslut i ärendet är fattat bör skrivelsen omgående vidarebefordras till överinstansen tillsammans med en uppgift om att något beslut i ärendet ännu inte har meddelats. Den skrivelse som aktiebolaget lämnade in till miljöskyddsnämnden innehöll emellertid inte något yrkande om att bolaget önskade en prövning av överinstansen. Inte heller i övrigt kan skrivelsen, enligt min mening, uppfattas som ett överklagande, utan snarare som en skrivelse med uppgifter inför nämndens beslut.

text: Jag stannar vid dessa uttalanden och avslutar initiativärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord: Ansökan Beslut

title: Kritik mot Förvaltningsrätten i Stockholm för hanteringen av yrkanden om förtursförklaring

sammanfattning: Enligt lagen om förtursförklaring i domstol kan en enskild part ansöka om att hans eller hennes mål ska handläggas med förtur. I beslutet får Förvaltningsrätten i Stockholm kritik för att en begäran om förtur inte behandlades som en ansökan om förtursförklaring enligt nämnda lag.

text: Initiativet

text: Vid JO:s inspektion på Förvaltningsrätten i Stockholm den 30 november – 2 december 2011 uppmärksammades handläggningen av ett yrkande om förtur. I det aktuella målet (23811-10), som avsåg sjukersättning, fanns en tjänsteanteckning från ett möte den 6 maj 2010 mellan klaganden och en handläggare på förvaltningsrätten. Av denna framgick bl.a. att klaganden ställt frågor till handläggaren om förtur. Handläggaren informerade om lagen (

text: ) om förtursförklaring i domstol och vad klaganden behövde göra om han ville ha förtur. Den 1 juni 2010 inkom klaganden med en skrivelse till förvaltningsrätten i samma mål i vilken ett yrkande om förtur framställdes. I en underrättelse till klaganden daterad den 24 juni 2010 meddelade domstolen följande. ”Ni har begärt att detta mål ska handläggas med förtur. Mål som inte ska handläggas med förtur ska som huvudregel avgöras i den ordning som bidrar till effektivitet och kvalitet i arbetet och i övrigt i den ordning som de kommit in till förvaltningsrätten. Detta framgår av förvaltningsrättens arbetsordning. I arbetsordningen finns också en lista med dels mål som enligt

text: 17 §

text: förvaltningsrättsinstruktionen är förtursmål, dels mål som annars är av förturskaraktär. Ert mål omfattas inte av någon föreskriven förtur och kommer därför att tas upp till prövning enligt huvudregeln. Det är nu tyvärr inte möjligt att ge besked om när detta kommer att ske.” Under inspektionen överlämnade förvaltningsrätten ett internt rutindokument benämnt ”Tillvägagångssätt vid begäran om förturshandläggning” daterat den 5 mars 2010. Rutindokumentet hade följande lydelse.

text: Den 1 januari 2010 trädde lagen (

text: ) om förtursförklaring i kraft (

text: prop. 2008/09:213

text: ). Lagen omfattar endast skriftliga ansökningar. Ansökan behöver inte vara undertecknad och den behöver inte innehålla ett bestämt yrkande om förtursförklaring.

text: Yrkanden om förtur som hittills inte har besvarats ska hanteras enligt den nya lagen. Checklistan kommer att kompletteras med yrkande om förtur. På allmänna avdelningen kommer AA att fatta beslut i frågor om förtursförklaring. Följande rutiner föreslås: 1. Första gången en ansökan kommer in besvaras den enligt mallen nedan (om sökanden inte uttryckligen hänvisar till den nya lagen). 2. Andra gången i samma mål, eller om sökanden redan första gången uttryckligen begär förtursförklaring, föredras frågan för AA (dagboksblad medtas). Om ansökan ska betraktas som en begäran om förtursförklaring ska ett administrativt ärende läggas upp. Ett formellt beslut ska fattas.

text: Utformning av svar vid begäran om förturshandläggning

text: Tillvägagångssätt enligt 1. ovan: När parten första gången begär att hans eller hennes mål ska handläggas med förtur kan ett svar formuleras på följande sätt. Ni har begärt att detta mål handläggs med förtur. Mål som inte ska handläggas med förtur ska som huvudregel avgöras i den ordning som bidrar till effektivitet och kvalitet i arbetet och i övrigt i den ordning som de kommit in till förvaltningsrätten. Detta framgår av förvaltningsrättens arbetsordning. I arbetsordningen finns också en lista med dels mål som enligt 17 § förvaltningsrättsinstruktionen är förtursmål, dels mål som annars är av förturskaraktär. Ert mål omfattas inte av någon föreskriven förtur och kommer därför att tas upp till prövning enligt huvudregeln. Det är nu tyvärr inte möjligt att ge besked om när detta kommer att ske.

text: Jag beslutade att utreda frågan om förvaltningsrättens hantering av yrkanden om förtursförklaring i ett särskilt ärende (JO:s protokoll den 2 februari 2012 i dnr 5810-2011).

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till förvaltningsrätten som bereddes tillfälle att lämna upplysningar beträffande sina rutiner avseende hanteringen av ett yrkande om förtur. Domstolen anmodades vidare att redovisa sin bedömning av rutinernas förenlighet med lagen (

text: ) om förtursförklaring i domstol.

text: Förvaltningsrätten (lagmannen BB) uppgav följande.

text: Jag har bett avdelningschefen CC att för avdelningens räkning besvara JO:s remiss. Jag hänvisar till hans yttrande och vill för egen del lägga till följande angående vår hantering av förtursförklaringar.

text: Våra rutiner

text: Redan innan lagen (

text: ) om förtursförklaring trädde i kraft förekom det att en part begärde att vi skulle handlägga ett mål med förtur. Enligt vår erfarenhet var det ofta så att den enskilde begärde detta redan i överklagandeskriften eller relativt snart efter det att målet kommit in till domstolen och även om det inte hade tagit lång tid hos en beslutande myndighet. Vi funderade då över hur vi bäst skulle bemöta en sådan part. Vår tanke var att det fanns en risk för att parten blev förvånad och kanske till och med irriterad över att få ett beslut där vi avslog en begäran om förtursförklaring. Vi noterade också att det i författningskommentaren i den proposition som låg till grund för införandet av lagen (

text: prop. 2008/09:213 s. 35

text: ) står att den part som anser att handläggningen blivit fördröjd i första hand bör vända sig till den ansvarige domaren för att undersöka möjligheterna till en snabbare handläggning. För att ge ett så bra bemötande som möjligt tog vi till oss detta och

text: tänkte att vi i sådana situationer i stället skulle informera om hur vi kommer att hantera målet. När jag nu läser de riktlinjer som fanns på den allmänna avdelningen delar jag CC:s uppfattning att utformningen är mindre lämplig, om den inte läses med omdöme. Vi har därför beslutat om nya rutiner som gäller på hela domstolen (som bifogats CC:s yttrande) och informerat om dessa. Också dessa rutiner ska läsas med omdöme. Vi har nu valt att trycka på att det är viktigt att den ansvarige domaren involveras i handläggningen av en förfrågan om förtur.

text: Handläggningen i mål 23811-10

text: Jag anser i likhet med CC att, med hänsyn till partens begäran och den tjänsteanteckning som finns i akten, så borde vi ha hanterat begäran som en ansökan om förtursförklaring också med våra gamla riktlinjer. Jag beklagar att så inte skedde.

text: Chefsrådmannen, tillika avdelningschefen, CC yttrade följande.

text: JO:s remiss avser förvaltningsrättens rutiner i frågor om förtursförklaring. Frågan aktualiserades av åtgärder som vidtagits i mål 23811-10. Inför detta yttrande har jag inhämtat synpunkter från rådmannen DD, som är chef på den enhet där det aktuella målet handlades. Själva rutinerna vid framställningar om förtursförklaring har vidare efter JO:s inspektion diskuterats vid ett möte med lagmannen och de chefsrådmän som beslutar i dessa ärenden. Frågan har därefter också behandlats i domstolens ledningsgrupp.

text: Min egen erfarenhet av dessa ärenden

text: Enligt förarbetena till lagen om förtursförklaring (

text: prop. 2008/09:213 s. 26

text: ) ankommer det på domstolschefen att besluta i ärenden om förtursförklaring. Domstolschefen har emellertid getts en möjlighet att delegera beslutanderätten till någon som är anställd i domstolen. I förvaltningsrätten har lagmannen utnyttjat den möjligheten. En chefsrådman på varje avdelning har sålunda genom delegation getts rätt att besluta i dessa ärenden. På allmänna avdelningen var det fram t.o.m. den 31 augusti 2011 den biträdande avdelningschefen som prövade dessa ärenden. När hon därefter tillträdde en högre tjänst vid en annan domstol, fick avdelningschefen på allmänna avdelningen, dvs. jag, ansvaret för ärendena. Sedan den 1 mars 2012 svarar chefsrådmannen EE för prövningen av dessa ärenden på avdelningen. I samband med att jag i september 2011 tog över ansvaret för förtursförklaringsärendena inhämtade jag självfallet uppgifter om domstolens rutiner och praxis från min företrädare. Jag har hittills kommit att pröva omkring tio ansökningar om förtursförklaring.

text: Handläggningen i mål 23811-10

text: Enligt de riktlinjer som ställdes upp i samband med ikraftträdandet av lagen om förtursförklaring – Tillvägagångssätt vid begäran om förturshandläggning, ett dokument daterat den 5 mars 2010 som JO fått del av och bifogat remissen – skulle den första ansökan om förtur, om sökanden inte uttryckligen hänvisade till den nya lagen, besvaras med underrättelse om handläggningsordningen när målet inte var av förturskaraktär, en s.k. mjukis. Det har inte nu gått att utreda de närmare omständigheterna i det aktuella målet. Mot bakgrund av innehållet i klagandens inlaga i målet, som kom in till förvaltningsrätten den 1 juni 2010, och innehållet i den tjänsteanteckning, som upprättades av målets handläggare den 6 juni 2010, finner jag att klagandens begäran om förtur i målet borde ha behandlats som en ansökan enligt lagen om förtursförklaring, även med beaktande av då gällande riktlinjer.

text: De nu gällande riktlinjerna vid ansökningar om förtur

text: Lagmannen kallade de chefsrådmän som beslutar i fråga om förtursförklaringar till ett möte i början av februari i år. Avsikten med mötet var att stämma av erfarenheter från tillämpningen av lagstiftningen och diskutera rutinerna. Jag erbjöd mig vid mötet att upprätta ett nytt förslag till reviderade riktlinjer. Efter en remissomgång har sedan ledningsgruppen fastställt nya riktlinjer, som bifogas detta yttrande. Domstolens personal har muntligen informerats om innehållet i dokumentet. Det återfinns dessutom bland domstolens styrdokument och på de dömande avdelningarnas mappar på Doris. Även om de tidigare gällande riktlinjerna enligt min mening var mindre lämpligt utformade, är det min bedömning att någon enskild inte torde ha gått miste om ett beslut om förtursförklaring på grund av riktlinjernas utformning. Genom de förtydligade anvisningarna om vilka framställningar om förtur som bör prövas enligt lagen och med de klara rutiner som numera finns för handläggningen, anser jag att förvaltningsrätten nu har säkerställt att lagens intentioner följs.

text: Rutiner vid begäran om förtur Den 1 januari 2010 trädde lagen (

text: ) om förtursförklaring i kraft (

text: prop. 2008/09:213

text: ). I

text: 1 §

text: anges följande: Om handläggningen av ett mål eller ärende har oskäligt fördröjts, ska domstolen efter skriftlig ansökan från en enskild part förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur i domstolen (förtursförklaring). Vid bedömningen av om handläggningen har oskäligt fördröjts ska det särskilt beaktas 1. hur komplicerat målet eller ärendet är, 2. hur parterna agerat under förfarandet, 3. hur myndigheter och domstolar handlagt målet eller ärendet, och 4. sakens betydelse för sökanden. En ansökan om förtursförklaring ska handläggas skyndsamt. Lagen avser alltså endast skriftliga ansökningar. Ansökan behöver inte vara undertecknad och den behöver inte innehålla ett bestämt yrkande om förtursförklaring. I följande fall bör en begäran om förtur behandlas som en ansökan enligt lagen: 1. När det i ansökan uttryckligen hänvisas till lagen eller yrkas förtursförklaring. 2. När sökanden gör gällande att målet eller ärendet har oskäligt fördröjts. 3. När någon begär förtur utan att 1 eller 2 är för handen och handläggningstiden hos förvaltningsrätten är över ett år. När en skriftlig begäran om förtur kommer in till domstolen, ska ansvarig domare omgående underrättas om detta. Om domaren finner att ansökan bör betraktas som en ansökan enligt lagen, lämnar domaren handläggaren ett besked om hur han eller hon anser att ansökan bör besvaras. Handläggaren upprättar därefter ett skriftligt beslutsförslag i ärendet. Frågan behandlas som ett administrativt ärende. Ärendenummer erhålls av lagmannens sekreterare FF. Beslutande i frågor om förtursförklaring är på allmänna avdelningen chefsrådmannen EE, på migrationsavdelningen chefsrådmannen GG och på skatteavdelningen chefsrådmannen HH. När det finns ett beslutsförslag föredrar handläggaren ärendet för den ansvariga chefsrådmannen. Skulle han eller hon vara förhindrad att besluta i ärendet, föredras detta för lagmannen eller den tjänstgörande lagmannen. Observera att dessa ärenden ska handläggas skyndsamt! ---

text: När begäran om förtur inte bedöms vara en ansökan enligt lagen kan följande underrättelse skickas till den part som begärt förtur. Du har begärt att detta mål ska handläggas med förtur. I förvaltningsrättens arbetsordning finns en förteckning med dels mål som enligt 17 § förvaltningsrättsinstruktionen är förtursmål, dels mål som annars är av förturskaraktär. Av arbetsordningen framgår vidare att huvudregeln är att mål som inte ska handläggas med förtur ska avgöras i den ordning som bidrar till effektivitet och kvalitet i arbetet och i övrigt i den ordning som de kommit in till förvaltningsrätten. Ditt mål omfattas inte av någon föreskriven förtur och kommer därför att tas upp till prövning enligt huvudregeln. Det är nu tyvärr inte möjligt att ge besked om när detta kommer att ske.

text: Bedömning

text: Enligt 1 § lagen om förtursförklaring i domstol kan domstolen efter skriftlig ansökan från den enskilde förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur i domstolen. Även innan lagen fanns förekom det naturligtvis att parter vände sig till domstolen för att på olika sätt försöka skynda på handläggningen av sina mål och ärenden. Syftet med de riktlinjer som redovisas i förvaltningsrättens svar till JO är att skilja sådana förfrågningar och framställningar från ansökningar som ska handläggas enligt lagen om förtursförklaring.

text: Ärenden om förtursförklaring är att betrakta som förvaltningsärenden.

text: Förvaltningslagen (1986:223)

text: är tillämplig på förfarandet.

text: Förvaltningslagens

text: allmänna regler om myndigheternas serviceskyldighet (

text: 4 §

text: ) gäller när ett ärende inleds. Då den enskilde vill ta initiativ till ett ärende är myndigheten alltså enligt

text: 4 §

text: skyldig att lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. I

text: 7 §

text: stadgas vidare att myndigheten ska underlätta för den enskilde att ha med den att göra.

text: Ett bifall till en ansökan om förtursförklaring innebär som nämnts att den enskilde får en förklaring att målet eller ärendet ska handläggas med förtur. Om den enskilde skriver till domstolen och begär att målet ska handläggas med förtur, finns det enligt min mening knappast några möjligheter att tolka hans eller hennes begäran på annat sätt än att det är en framställning som ska handläggas enligt lagen om förtursförklaring i domstol. Att domstolen bedömer framställningen som grundlös spelar härvid ingen roll. Även grundlösa ansökningar ska handläggas, låt vara att de då kommer att avslås.

text: Som förvaltningsrätten påpekat uttalas i förarbetena till lagen om förtursförklaring i domstol att den part som anser att hanteringen blivit fördröjd i första hand bör vända sig till den ansvarige domaren för att undersöka möjligheterna till en snabbare behandling. Och det förekommer naturligtvis i domstolarna ansökningar och förfrågningar där det står klart att det inte är fråga om framställningar enligt lagen om förtursförklaring i domstol. Exempelvis kan den enskilde helt enkelt fråga om hur lång tid det kan tänkas ta innan målet blir avgjort. En sådan fråga bör

text: domstolen naturligtvis besvara utan att fundera över om den ska tolkas som en begäran om förtursförklaring.

text: Dessutom förekommer det fall där det inte är lika klart vad den enskilde önskar. Han eller hon kan exempelvis begära att målet ska handläggas snabbt utan att använda ordet ”förtur”. Om domstolen är osäker på vad den enskilde menar, är den enligt min mening skyldig att genom att ta kontakt med den enskilde försöka ta reda på detta. Det följer av de regler i

text: förvaltningslagen

text: som jag redovisat.

text: Det sagda innebär att jag är kritisk till hur förvaltningsrätten utformade sitt svar till klaganden den 24 juni 2010. Domstolen borde ha handlagt frågan som ett ärende om förtursförklaring. När det gäller domstolens riktlinjer är det min uppfattning att både de gamla eller de nya riktlinjerna riskerar att leda till att personer som vill få en ansökan om förtursförklaring prövad inte får det.

text: Med den kritik som ligger i det sagda avslutas ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Frihetsberövande Häkte Proportionalitetsprincipen Restriktioner Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot en åklagare för att en häktad person inte har beviljats lättnader i restriktioner avseende besök och brevförsändelser i större omfattning än vad som skett

sammanfattning: AA var häktad på grund av att han var misstänkt för grov misshandel, synnerligen grovt brott. Målsägande var hans två söner. AA ålades under cirka fyra månader restriktioner avseende gemensam vistelse, brev eller annan försändelse, besök och telefonsamtal. JO har inte funnit skäl att ifrågasätta att AA hade restriktioner eftersom kollusionsfaran i ärendet var betydande. Utredningen hos JO har avsett åklagarens beslut om lättnader i restriktionerna avseende besök och brevförsändelser. Enligt JO har AA inte beviljats lättnader i restriktionerna i tillräcklig omfattning, särskilt eftersom han inte tilläts ha någon kontakt med sin hustru under hela brottsutredningen. Detta har medfört att restriktionerna i förhållande till henne har blivit oproportionerligt ingripande. Efter det att förundersökningen delgetts AA borde det enligt JO åtminstone ha varit möjligt att tillåta vissa brevförsändelser och bevakade besök. I JO:s utredning har det i vart fall inte kommit fram tillräckliga skäl för att inte tillåta sådana lättnader i restriktionerna. I beslutet betonar JO vikten av att den som är häktad inte underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än vad som är absolut nödvändigt. Det får naturligtvis inte förekomma att misstänkta slentrianmässigt åläggs restriktioner. Det är också angeläget att åklagare inte är onödigt restriktiva med att tillåta olika typer av lättnader eller undantag från restriktionerna. JO framhåller också att det för den häktade kan vara viktigt att få information om de närmare skälen för restriktionerna. Det kan öka förutsättningarna för att han eller hon ska acceptera, eller i vart fall förstå anledningen till, restriktionerna. Det är därför enligt JO angeläget att åklagare fullgör sin underrättelse- och dokumentationsskyldighet.

text: Bakgrund

text: På begäran av kammaråklagaren BB vid åklagarkammaren i Norrköping häktades AA den 28 mars 2014. Han var på sannolika skäl misstänkt för grov misshandel, synnerligen grovt brott, vid flera tillfällen under tiden den 16 december 2013–25 mars 2014. Målsägande var hans två söner, födda i december 2013. De särskilda häktningsskälen var kollusions- och recidivfara. Förutsättningarna för s.k. obligatorisk häktning var också uppfyllda. Tingsrätten gav vidare tillstånd att meddela restriktioner, dvs. att inskränka AA:s rätt till

text: kontakt med omvärlden. BB beslutade om restriktioner för AA avseende gemensam vistelse, brev eller annan försändelse, besök och telefonsamtal.

text: Häktningsförhandlingar hölls regelbundet under våren 2014. Den 3 juni 2014 delgavs AA förundersökningen och begärde därefter att den skulle kompletteras med ett rättsmedicinskt yttrande. Åtal väcktes den 15 juli 2014.

text: Huvudförhandlingen avslutades vid Nyköpings tingsrätt den 31 juli 2014. Tingsrätten upphävde samma dag tillståndet att ålägga AA restriktioner. Den 22 augusti 2014 dömdes AA för grov misshandel vid tre tillfällen till fängelse i två år och sex månader. Tingsrätten beslutade att AA skulle stanna kvar i häkte tills domen i ansvarsdelen vunnit laga kraft mot honom.

text: Både åklagaren och AA överklagade domen. I samband med huvudförhandlingen i Svea hovrätt den 17 oktober 2014 försattes AA på fri fot. Hovrätten ändrade den 31 oktober 2014 tingsrättens dom och dömde AA för vållande till kroppsskada, grovt brott, för en gärning riktad mot en av målsägandena den 13 mars 2014. Påföljden bestämdes till villkorlig dom.

text: AA överklagade domen till Högsta domstolen, som inte meddelade prövningstillstånd.

text: Anmälan

text: AA förde i en anmälan till JO fram klagomål på kammaråklagaren BB:s handläggning av hans restriktioner under den tid han var häktad. Hans klagomål gällde främst att hon inte hade beviljat vissa besök och inte låtit honom ta emot och skicka vissa brev. Detta fick till följd att han i princip var helt isolerad från sin familj under fyra månader. AA anförde i huvudsak följande.

text: Han och hans familj informerades om att alla brev som skickades till och från honom skulle granskas av åklagaren. Om breven innehöll någonting som kunde påverka utredningen skulle åklagaren stoppa dem. Med den vetskapen var både han och hans familj noga med att endast skriva om vardagliga händelser som inte hade någon koppling till den pågående brottsutredningen. Trots detta stoppade BB i stort sett samtliga brev till och från hans hustru. Han fick inte heller ta emot vissa brev från andra familjemedlemmar och vänner.

text: AA begärde också att bl.a. hans hustru, bror, mor och svärföräldrar skulle få besöka honom. Först i mitten av juni fick han ta emot vissa besök, som bevakades av polisens utredare. Hans hustru och svärfar fick dock inte besöka honom överhuvudtaget.

text: AA:s hustru, mor och svärföräldrar förhördes som vittnen i brottsutredningen under mars och april 2014. Eftersom de inte lämnade några negativa uppgifter om honom borde det redan då stått klart för BB att ingen av dessa personer skulle vara aktuell att åberopa som vittne av åklagarsidan. Det fanns därmed inte anledning att tro att det kunde påverka utredningen om de hade kontakt

text: med honom. AA hade också kännedom om de uppgifter som hans anhöriga hade lämnat till socialnämnden med anledning av en utredning om tvångsomhändertagande av hans barn enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Trots att BB visste om detta fortsatte hon att hävda att det fanns en kollusionsfara, utan att närmare precisera skälen för den ståndpunkten.

text: AA har också fört fram att han mådde mycket dåligt under frihetsberövandet – både på grund av de allvarliga och felaktiga anklagelserna och av frihetsberövandet i sig. Han hade därför stort behov av att ha kontakt med sina anhöriga och vänner.

text: Utredning

text: Handläggningen av AA:s restriktioner Av handlingarna i ärendet framgår att AA ålades restriktioner avseende gemensam vistelse, brev eller annan försändelse, besök och telefonsamtal i samband med att han anhölls den 25 mars 2014. Som nämnts ovan gällde dessa restriktioner fram till den 31 juli 2014. Han fick under denna tid vissa lättnader i restriktionerna genom att åklagaren tillät en del bevakade besök och att han fick ta emot och skicka vissa brev. Det är huvudsakligen BB som beslutat om lättnader i restriktionerna.

text: Besök

text: AA gjorde totalt 27 framställningar om att få ta emot besök av familj, släkt och vänner. Av dessa beviljades åtta stycken. Det gjordes med villkoret att de skulle vara bevakade, dvs. att en utredningsman från polisen skulle vara närvarande.

text: Fram t.o.m. den 28 maj avslogs samtliga framställningar om besök. Den första begäran därefter gjordes den 11 juni och avsåg AA:s mor, bror och hustru. Den 13 juni fattade åklagaren beslut om att modern och brodern fick besöka AA, och de fick sedan besöka honom ytterligare en gång, enligt ett beslut den 1 juli. AA beviljades också besök av sin kusin i ett beslut den 16 juni och av en kamrat i ett beslut den 18 juni. Vidare tilläts han besök av sin svägerska i ett beslut den 27 juni och av sin svärmor i ett beslut den 20 juli. AA fick avslag på samtliga framställningar om att hans hustru eller hans svärfar skulle få besöka honom.

text: Brev

text: I fråga om brevförsändelser har, såvitt framgått, åklagaren under perioden april till juni nekat AA att ta emot sex försändelser och godkänt fyra. AA har inte fått ta emot något brev där hustrun varit angiven som avsändare. De brev som AA velat skicka till henne har också stoppats av åklagaren. Även ett brev som AA:s hustru skrivit från deras dotter med teckningar och fotografier har stoppats. AA har inte heller fått ta emot ett brev från sin bror som skickades i slutet av maj. Tre brev som skickats till AA i april och i juni har såvitt framgår av åklagarens beslut haft okänd avsändare. AA har fått ta emot två av dessa. Han har också fått skicka ett brev till sin dotter i april.

text: AA har bifogat några av de brev som åklagaren stoppat. Som exempel kan nämnas det nyss nämnda brevet från brodern. I brevet har denne bl.a. angett att han har arbetat stenhårt för AA och att vi hemma ”håller humöret uppe och tänker på dig och vi väntar och står sedan som ditt stöd när du kommer ut”. Beslutet att han inte fick ta emot brevet fattades av BB den 28 maj.

text: När det gäller breven från AA:s hustru handlar de i huvudsak om familjelivet och barnens utveckling. Hon har också angett att hela familjen kämpar för AA, att han ska hålla ut och vara stark och att hon och dottern saknar honom och längtar tills han kommer hem. De brev som AA gett in är daterade den 12 april,

text: 16 maj och 12 juni. Beslutet att han inte fick ta emot det sistnämnda brevet fattades av en kollega till BB den 19 juni.

text: Åklagarmyndighetens yttrande Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren CC) yttrade sig över hur frågan om restriktioner hade handlagts. Kammaråklagaren BB och chefsåklagaren vid åklagarkammaren i Norrköping, DD, hade lämnat upplysningar inför yttrandet.

text: Handläggningen av häktningen och restriktionerna m.m.

text: BB har uppgett följande om handläggningen av ärendet.

text: Upprepade häktningsförhandlingar hölls under våren [2014] vid Nyköpings tingsrätt. Vid varje förhandling begärde jag två veckors åtalstidsförlängning (vid ett tillfälle ytterligare några dagar med hänsyn till mellankommande helgdagar). Nyköpings tingsrätt fick på så sätt möjlighet att regelbundet ta ställning till bl.a. frågan om restriktioner. Vid häktningsförhandlingarna redogjorde jag för varför jag ansåg att kollusionsfara förelåg och motiverade varför behov av restriktioner fanns. – – –

text: AA överklagade samtliga häktningsbeslut utom det sista (då han själv begärt komplettering av utredningen). I sina överklagandeskrifter berörde försvararen restriktionsfrågan och påpekade också att personer som ingick i AA:s nätverk var hörda. Svea hovrätt avslog i samtliga fall AA:s överklaganden. AA önskade under sin tid som häktad, vid upprepade tillfällen, lättnader i restriktionerna.

text: Om skälen för restriktionerna har BB uppgett följande.

text: Flera omständigheter låg till grund för beslutet att använda restriktioner och flera överväganden gjordes i fråga om AA:s möjligheter till kontakter med omvärlden. Utgångspunkten var att AA var misstänkt för mycket allvarlig brottslighet och att han förnekade brott. Ärendet gällde vidare misstankar om brott i nära relation. Att det rörde sig om misstankar om våldsbrott inom familjen hade stor betydelse för frågan om kollusionsfara förelåg och i vilken mån restriktioner skulle användas. I den aktuella ärendetypen är risken för otillbörlig påverkan ofta stor. Ärendet engagerade av förklarliga skäl familj och släkt, vilket jag hade att beakta när jag fattade beslut angående vilka lättnader i restriktionerna jag ansåg var lämpliga. Jag fick således ha i åtanke att t.ex. besök av en släkting kunde innebära att oönskad information fördes vidare till AA:s hustru. [Hon] delgavs aldrig misstanke om brott. Hon och maken levde emellertid tillsammans under påstådd brottstid och hade gemensamt ansvar för vården och omsorgen av sönerna. Hon var hemma, har hon uppgett i förhör, när AA menar att han förorsakade sin ena son ett tvärbrott på högra lårbenet. Det var alltså, under hela utredningen, särskilt angeläget att hon och AA inte skulle ha kontakt med

text: varandra. Det var av stor vikt att deras uppgifter inte på ett oriktigt sätt lades till rätta och anpassades till varandras. Även brev, där aktuella brottsmisstankar inte avhandlades, stoppades med motiveringen att en kontakt i sig utgjorde en risk för att bevis undanröjdes eller på något annat sätt kunde komma att försvåra sakens utredning. Förundersökningen var omfattande och flera förhör hölls med AA. Även förhör med släkt och vänner till AA och hans hustru genomfördes. Under hela förundersökningen beaktade jag i vilket utredningsskede vi befann oss och att det kunde bli aktuellt med ytterligare förhör, t.ex. med AA:s familjemedlemmar, eller andra utredningsåtgärder, när jag hade att ta ställning i restriktionsfrågan. AA var häktad under en längre tid och det kan då vara särskilt viktigt att få ha kontakt med omvärlden. En behovs- och proportionalitetsprövning gjordes för varje enskild restriktion. Kollusionsrisken och brottsmisstankarnas allvar vägdes mot det intrång eller men i övrigt som restriktionerna kunde innebära för AA. Således hade han under hela utredningen tillgång till tidningar och tidskrifter samt radio och TV. Samtliga omständigheter i ärendet resulterade också i att, allteftersom utredningen fortlöpte, lättnader i restriktionerna medgavs i större utsträckning än tidigare. Att så var fallet framgår av de för AA positiva beslut gällande t.ex. besök av hans svärmor och andra, som jag och mina kolleger fattade.

text: Åklagarmyndighetens bedömning

text: CC anförde i sin bedömning att utgångspunkten för prövningen av om det kan anses befogat att anhålla och häkta en person samt belägga denne med restriktioner är omständigheterna i det enskilda fallet. Frågan om det finns grund för beslut om tvångsmedel är en utpräglad bedömningsfråga där man inte sällan kan ha olika uppfattningar.

text: Den primära utgångspunkten för åklagaren är enligt CC att den frihetsberövade inte ska utsättas för mer påfrestningar än vad som är absolut nödvändigt. Rutinmässiga bedömningar ska inte förekomma utan åklagaren ska, inför varje beslut om inskränkningar av den enskildes kontakter med omvärlden, ta ställning till behovet av den enskilda restriktionen och göra en proportionalitetsbedömning.

text: När det gäller AA anförde CC att misstankarna avsåg allvarliga våldsbrott mot två spädbarn som den misstänkte var vårdnadshavare för och som sammanbodde med den misstänkte. Vidare ansåg hon att det fanns en betydande kollusionsfara då den misstänkte sammanbodde med den andra vårdnadshavaren. Dessutom var flera av förhörspersonerna i utredningen närstående till båda vårdnadshavarna.

text: CC uppgav att kammaråklagaren BB i förhållande till varje enskild restriktion hade gjort en behovs- och proportionalitetsprövning. De överväganden som gjorts låg inom ramen för den rättsliga regleringen och har även skett på det sätt som föreskrivs i Åklagarmyndighetens riktlinjer på området (RåR 2015:1). Även om man i detta ärende objektivt sett har begränsat antalet samtal, besök och försändelser ansåg CC inte att det fanns anledning att ifrågasätta BB:s bedömning av behovet och omfattningen av restriktionerna. Allteftersom utredningen fortlöpte meddelades också lättnader i restriktionerna.

text: Vidare konstaterade CC att samtliga häktningsbeslut utom det sista hade överklagats till hovrätten och att frågan om restriktioner hade varit föremål för rättens prövning vid varje tillfälle. Hovrätten gjorde inte någon annan bedömning än tingsrätten såvitt avser frågan om att tillåta åklagaren att ålägga AA restriktioner.

text: CC anförde sammanfattningsvis att hon med hänsyn till brottets allvarliga beskaffenhet och den betydande kollusionsfaran delade BB:s bedömning att restriktionerna har varit nödvändiga och proportionerliga.

text: AA:s yttrande AA yttrade sig över det som Åklagarmyndigheten fört fram. Han anförde bl.a. att BB fortfarande inte angett varför brev från hans hustru och barn, som inte innehöll någonting om brottsmisstankarna, skulle innebära en kollusionsfara. Han förde också fram att om besöken hade varit bevakade hade ingen information kunnat överföras.

text: Rättslig reglering

text: Frågor om restriktioner regleras främst i

text: 24 kap. 5 a § rättegångsbalken

text: (RB) och i 6 kap. häkteslagen. Åklagarmyndigheten har dessutom föreskrifter och allmänna råd om restriktioner (

text: ÅFS 2015:2

text: ) och riksåklagaren har utfärdat riktlinjer om restriktioner och långa häktningstider (RåR 2015:1).

text: En person som är häktad, anhållen eller gripen på grund av misstanke om brott får åläggas restriktioner om det finns risk för att han eller hon undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning, dvs. om det finns kollusionsfara. Restriktioner kan avse t.ex. inskränkningar i rätten att ta emot besök, att ha kontakter genom elektronisk kommunikation och att skicka eller ta emot brev eller andra försändelser. När det förekommer restriktioner görs en prövning i varje enskilt fall av om en viss kontakt ska tillåtas. Åklagaren kan medge lättnader i restriktionerna genom att t.ex. vissa besök och telefonsamtal tillåts och att brev vidarebefordras efter granskning. (Se 6 kap. 1 och 2 §§ häkteslagen och Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 3 uppl., s. 796.)

text: För en misstänkt som är häktad får restriktioner meddelas endast om rätten gett tillstånd till det. Ett sådant beslut får överklagas särskilt, utan inskränkning i tiden. (Se 24 kap. 5 a §, 49 kap. 5 § 6 och 52 kap. 1 § RB.)

text: När rätten gett tillstånd till restriktioner är det åklagaren som beslutar vilka slags restriktioner som ska gälla och hur de närmare ska utformas. Sådana beslut ska omprövas av åklagaren så ofta det finns anledning till det. Liksom när det gäller beslut om generellt tillstånd till restriktioner kan den häktade överklaga beslut att ålägga honom eller henne restriktioner av ett visst slag och t.ex. begära att granskningen av hans korrespondens upphör. Det gäller dock inte frågor om lättnader eller undantag från restriktioner, såsom en åklagares beslut att hindra ett besök eller att inte vidarebefordra ett visst brev. Åklagarens

text: beslut i sådana frågor kan dock överprövas av högre åklagare. (Se

text: 7 kap. 5 §

text: RB, 6 kap. 3 och 4 §§ häkteslagen och

text: prop. 2009/10:135 s. 203

text: Utgångspunkten är att restriktioner ska användas restriktivt. De får inte vara mer inskränkande för den frihetsberövade än vad som är nödvändigt och ska stå i rimlig proportion till syftet med åtgärden (jfr 1 kap. 6 § andra stycket häkteslagen). I riksåklagarens riktlinjer anges att om åklagaren kommer fram till att det finns en risk för att en misstänkt otillbörligt kan komma att påverka utredningen ska denna risk och brottets allvar ställas mot det intrång eller men i övrigt som restriktionerna innebär för den misstänkte. Det betonas också att åklagaren ska ta ställning till behovet av varje enskild restriktion och göra separata proportionalitetsprövningar. Det anges vidare att det för att restriktionerna inte ska bli oproportionerligt ingripande är angeläget att åklagaren inte är onödigt restriktiv med att tillåta olika typer av lättnader eller undantag. Det måste alltid göras en riskbedömning av hur exempelvis ett bevakat samtal eller besök skulle kunna tänkas försvåra utredningen. Åklagaren ska enligt riktlinjerna vara särskilt uppmärksam på om kollusionsfaran och behovet av restriktioner minskar och i förekommande fall på eget initiativ häva restriktioner som inte längre är nödvändiga, eller besluta om lättnader.

text: I 23 § häktesförordningen finns bestämmelser om underrättelse och dokumentation av beslut om restriktioner. Det anges bl.a. att de omständigheter som föranleder ett beslut om restriktioner ska dokumenteras och att den intagne ska få del av dokumentationen, om det kan ske utan men för utredningen. I Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd om restriktioner finns det mer detaljerade bestämmelser om åklagarens underrättelse- och dokumentationsskyldighet.

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Att den misstänktes kontakter med omvärlden begränsas kan, framför allt när det förekommer muntlig bevisning, vara av avgörande betydelse för en brottsutredning. Ett skäl till det är att det i första hand är de uppgifter som vittnen och andra förhörspersoner lämnar under huvudförhandlingen som ska läggas till grund för domen i ett brottmål (se

text: 30 kap. 2 §

text: RB). Syftet med restriktioner är alltså att undvika att den misstänkte till skada för utredningen ges möjlighet att påverka t.ex. vittnen eller målsägande. Det finns ofta en sådan risk i ärenden av detta slag, där de som är berörda av utredningen är närstående. Jag har därför inte någon anledning att ifrågasätta att AA hade restriktioner. Den frågan har också prövats av domstol i samband med häktningsförhandlingarna. Min utredning har avsett om åklagaren borde ha beviljat lättnader och undantag i restriktionerna i större omfattning än vad som skett.

text: Att vara häktad med restriktioner är en väsentlig inskränkning i den enskildes frihet och det är därför angeläget att restriktionerna inte är mer ingripande än nödvändigt. Som anges i riksåklagarens riktlinjer är det viktigt att åklagaren

text: kontinuerligt prövar om restriktionerna ska bestå, och att man i möjligaste mån medger lättnader i form av t.ex. bevakade besök. Det är särskilt viktigt i ett fall som detta, när häktningstiden är relativt lång. AA:s restriktioner AA:s klagomål gäller främst åklagarens beslut i fråga om besök och brevförsändelser. Han har särskilt framhållit att han inte fick ha någon kontakt, vare sig via brev eller genom besök, med sin hustru under häktningstiden och att han varit helt isolerad från sin familj.

text: Kammaråklagaren BB har uppgett att det var av stor vikt att AA:s och hans hustrus uppgifter inte på ett oriktigt sätt lades till rätta och anpassades till varandra. Jag har inte någon invändning mot den utgångspunkten. Misstankarna mot AA avsåg allvarlig brottslighet mot två spädbarn som skulle ha skett bl.a. i hans och hustruns gemensamma hem. AA:s hustru delade vårdnaden om barnen med honom och hon kan antas ha haft kännedom om barnen hade några skador, och hur dessa i så fall kan ha uppkommit. Hon får därför anses ha varit en central person i brottsutredningen.

text: När det gäller den övriga familjen och nära släktingarna har BB angett att det fanns en risk att de skulle föra vidare oönskad information från AA till hans hustru. I förhållande till dem avsåg kollusionsfaran alltså inte i första hand att AA skulle kunna påverka deras uppgifter i utredningen, utan att de skulle medverka till att han fick kontakt med hustrun. Med hänsyn till att utredningen avsåg misstankar om våld mot barn inom familjen, som enligt BB engagerade även släktingarna, har jag inte anledning att ifrågasätta bedömningen att det fanns en sådan risk.

text: Jag har mot denna bakgrund inte någon invändning mot BB:s och Åklagarmyndighetens ståndpunkt att ärendet var av det slaget att kollusionsfaran i förhållande till AA:s familj och andra närstående var betydande. Även om utrymmet för lättnader och undantag i restriktionerna därmed får anses ha varit relativt begränsat har BB haft ett ansvar för att beakta AA:s starka och berättigade intresse av att få ha kontakt med sina närstående. Detta innebär bl.a. att i möjligaste mån tillåta och underlätta kontakterna.

text: Med dessa utgångspunkter redovisar jag nedan min bedömning av om AA beviljats lättnader i restriktionerna avseende besök och brevförsändelser i tillräcklig omfattning.

text: Besök

text: BB har uppgett att det med hänsyn till utredningsläget var särskilt angeläget att AA och hans hustru inte hade någon kontakt med varandra under utredningen. Det är mot den bakgrunden hon beslutat att inte tillåta några besök av AA:s hustru. Först i mitten av juni medgav hon besök av bl.a. AA:s mor, bror och kusin. Därefter fick även hans svärmor och svägerska besöka honom. Samtliga besök beviljades med villkoret att de skulle vara bevakade.

text: Att åklagaren har möjlighet att besluta att besök ska vara bevakade av t.ex. en polis eller personal från häktet ökar förutsättningarna för att kunna bevilja besök. Det kan då säkerställas att den häktade och besökaren inte talar om brottsutredningen. Som nämnts ovan har BB dock gjort bedömningen att vissa besök, t.ex. av AA:s hustru, ändå skulle kunna försvåra utredningen.

text: Jag har i och för sig förståelse för att det kan vara svårt att bedöma om en brottsutredning kan försvåras av att en misstänkt får ta emot besök av en viss person. Det kan vara särskilt svårt när det gäller personer som har en nära relation och som är vana vid att kommunicera med varandra. Som anges i riksåklagarens riktlinjer är det dock viktigt att det görs en konkret prövning av risken av hur ett bevakat besök skulle kunna tänkas försvåra utredningen.

text: BB har inte utvecklat sin bedömning av detta när det gäller AA:s hustru på annat sätt än att en kontakt i sig utgjorde en risk för att bevis undanröjdes eller på något annat sätt kunde komma att försvåra sakens utredning. Som nämnts ovan var AA:s hustru en viktig person i utredningen, bl.a. eftersom hennes uppgifter om hur barnens skador uppstått skulle kunna ha avgörande betydelse. Det finns därför inte anledning att ifrågasätta att det fanns ett starkt intresse av att AA inte skulle tillåtas att påverka hennes uppgifter i utredningen, eller att de skulle ges möjlighet att anpassa sina utsagor till varandra. Jag är däremot inte övertygad om att det verkligen skulle ha funnits en sådan risk om besöken hade varit bevakade. I vart fall har BB inte angett några konkreta skäl för en sådan risk.

text: Genom ett besök kan i och för sig en misstänkt person antas få viss information om besökarens inställning till misstankarna, även om man inte talar om själva brottsutredningen. Till exempel skulle ett besök av AA:s hustru kunna ge honom en indikation om hennes inställning till misstankarna, särskilt med hänsyn till att de var närstående och att misstankarna gällde brott mot deras gemensamma barn. Därmed skulle han kunna dra slutsatser om vilka uppgifter hon lämnat i utredningen och anpassa sin utsaga efter det. En sådan risk är dock i princip endast relevant innan förundersökningen delgetts den misstänkte; därefter har han eller hon ändå fått information om vad övriga förhörspersoner uppgett. Att AA inte tilläts bevakade besök av sin hustru efter det att han hade fått del av förundersökningen framstår därför enligt min mening som ett onödigt restriktivt beslut.

text: När det gäller övriga familjemedlemmar och släktingar har BB medgett ett antal bevakade besök efter det att AA delgetts förundersökningen den 3 juni 2014. I dessa fall har hon alltså kontinuerligt gjort konkreta bedömningar av behovet av restriktioner och medgett lättnader efter hand. Det kan t.ex. noteras att den första begäran om besök som gjordes efter det att AA hade fått del av förundersökningen beviljades delvis då hans mor och bror fick besöka honom enligt ett beslut den 13 juni 2014. Jag har inte underlag för att göra någon närmare bedömning om dessa besök borde ha tillåtits tidigare under utredningen

text: eftersom BB inte utvecklat sin riskbedömning. Jag kan dock konstatera att det, med hänsyn till bl.a. den kollusionsfara som fanns, i vart fall inte framstår som oproportionerligt att neka besök av familj och släkt fram till dess att AA fått del av förundersökningen.

text: Det kan vidare noteras att det har gjorts individuella bedömningar av de anhöriga, t.ex. har AA:s svärmor och svägerska fått besöka honom, men inte hans svärfar. BB har emellertid inte angett något skäl för att besök av svärfadern skulle bedömas mer restriktivt än andra besök och det har inte av utredningen här kommit fram något som förklarar en sådan hållning.

text: Mot bakgrund av att BB inte angett på vilket sätt även bevakade besök utgjorde en risk för att utredningen skulle försvåras är det svårt för mig att ha någon bestämd uppfattning om det har varit proportionerligt att inte tillåta besök av hustrun, och att inte i större utsträckning än vad som skett tillåta besök av övrig familj och släkt. Med hänsyn till att kollusionsfaran i ärendet generellt sett var hög och att det kan vara svårt att förutse vilka risker för en utredning som ett besök kan medföra anser jag ändå att beslutet att inte bevilja några besök innan förundersökningen delgetts AA ligger inom det bedömningsutrymme som finns i denna typ av frågor. Däremot finns det enligt min mening anledning att ifrågasätta att AA inte beviljades bevakade besök av sin hustru efter det att han hade fått del av förundersökningen.

text: Brev

text: AA har också klagat på att han inte fick skicka brev till sin hustru, och att han inte fick ta emot brev från henne eller från sin bror. Han anser att det är särskilt anmärkningsvärt eftersom både han och hans familj var väl införstådda med vad restriktionerna innebar och att de därför inte skrev någonting i breven om förundersökningen. Av utredningen här framgår att fler brev än de AA bifogat sin anmälan stoppades av åklagaren, och att det också var några som släpptes igenom. Eftersom jag inte känner till innehållet i dessa brev, utgår jag i min bedömning från de brev som finns i ärendet här. Som tidigare nämnts innehöll de inte någon information om själva brottsutredningen eller vad familjen hade uppgett i förhör. Av breven framgick det dock att familjen tog ställning för AA och stöttade honom.

text: Jag kan konstatera att åklagaren normalt sett relativt enkelt kan göra en bedömning av innehållet i ett brev. Det borde därför ofta vara lättare att förutse hur ett brev kan komma att påverka utredningen än ett besök. Generellt sett bör det därför enligt min mening finnas ett större utrymme för lättnader i restriktioner när det gäller brev än när det gäller besök.

text: Det är naturligtvis inte acceptabelt att neka en häktad att ta emot brev endast av det skälet att han eller hon inte ska få känna moraliskt stöd från familj, släkt och vänner. Det måste finnas en verklig risk att utredningen ska försvåras av att den häktade får ta del av innehållet i breven. Liksom när det gäller bevakade besök

text: är det därför viktigt att åklagaren gör en konkret prövning av risken av hur ett brev skulle kunna tänkas påverka utredningen.

text: BB har som motivering till varför brev som inte behandlade brottsmisstankarna stoppades angett att en kontakt i sig utgjorde en risk för att bevis undanröjdes eller på något annat sätt kunde komma att försvåra sakens utredning. Liksom i fråga om besöken har hon inte redogjort närmare för denna riskbedömning.

text: På samma sätt som att ett besök, trots att det är bevakat, kan ge viss information till den häktade kan innehållet i ett brev ge vissa indikationer om vilken inställning avsändaren har till brottsmisstankarna. Till exempel skulle breven från AA:s hustru, där hon bl.a. anger att familjen kämpar för AA, kunna ha gett honom en indikation om hennes inställning till misstankarna och vilka uppgifter hon lämnat i brottsutredningen. Det kan i och för sig inte uteslutas att sådan information hade kunnat försvåra utredningen eftersom AA skulle kunna ha anpassat sin utsaga efter den. På samma sätt som med bevakade besök är dock ett sådant antagande i princip endast relevant innan förundersökningen delgetts den misstänkte, och han eller hon fått ta del av de förhör som hållits. Jag kan mot den bakgrunden inte se något rimligt skäl till beslutet att stoppa brevet från AA:s hustru den 19 juni, eftersom han vid den tidpunkten hade fått ta del av förundersökningen.

text: När det gäller breven från hustrun som stoppades i april och maj är det mer befogat att anta att det skulle kunna ha försvårat utredningen om AA fått ta del av dem, särskilt som hon var en central person för brottsutredningen. Som jag angett ovan finns det dock i många fall anledning att vara mindre restriktiv med att tillåta brev än besök eftersom förutsägbarheten om vilken information eller vilka signaler som lämnas är större. Det är dessutom fråga om ensidig kommunikation; i AA:s fall hade han inte kunnat ge någon information till sin hustru även om han hade fått ta emot brev från henne. Det ska också beaktas att AA angett att han visste att hans anhöriga inte hade lämnat några negativa uppgifter om honom till socialnämnden med anledning av en utredning om omhändertagande av barnen. BB har inte bemött hans påstående om att hon var medveten om detta. Jag nöjer mig därför med att konstatera att sådana omständigheter naturligtvis ska beaktas vid prövningen av om ett brev eller någon annan kontakt ska tillåtas och att det – om AA redan var medveten om familjens inställning till misstankarna – är svårt att se hur innehållet i breven från hustrun skulle kunna påverka och försvåra brottsutredningen.

text: Jag kan inte heller se hur det skulle ha försvårat brottsutredningen om AA hade fått ta emot brevet från brodern, även om det skedde innan AA delgavs förundersökningen. Innehållet i brevet var relativt neutralt och brodern var såvitt framgått inte en så central person för brottsutredningen att det kan anses ha varit av avgörande betydelse att AA inte skulle få reda på hans inställning till misstankarna. Jag noterar också att BB har angett att kollusionsfaran i förhållande till släktingarna huvudsakligen bestod i att de skulle förmedla

text: information från AA till hustrun. Dessutom fattades beslutet om att stoppa brevet i slutet av maj, då förundersökningen var långt framskriden.

text: Mot bakgrund av att BB inte närmare angett vilka skäl som fanns för besluten är det svårt för mig att ha någon bestämd uppfattning om det har varit proportionerligt att inte låta AA ta emot breven från hustrun och brodern. Med hänsyn till att breven främst hade karaktären av moraliskt stöd, och inte behandlade brottsutredningen, framstår besluten dock enligt min mening som onödigt restriktiva. Som nämnts ovan ifrågasätter jag särskilt besluten att AA inte fick ta emot dels brevet från hustrun efter det att han fått del av förundersökningen, dels brevet från brodern. Det ska noteras att det förstnämnda beslutet inte fattades av BB utan av en kollega till henne. BB får dock som förundersökningsledare anses ha haft det övergripande ansvaret för AA:s restriktioner. Beslutet ligger också i linje med hennes uppfattning att all kontakt mellan AA och hans hustru skulle undvikas.

text: Avslutande synpunkter Sammanfattningsvis anser jag att AA inte har beviljats lättnader i restriktionerna i tillräcklig omfattning, särskilt eftersom han inte tilläts ha någon kontakt med sin hustru under hela brottsutredningen. Detta har medfört att restriktionerna i förhållande till henne har blivit oproportionerligt ingripande. Efter det att förundersökningen delgetts AA borde det åtminstone ha varit möjligt att tillåta vissa brevförsändelser och bevakade besök. I utredningen här har det i vart fall inte kommit fram tillräckliga skäl för att inte tillåta sådana lättnader i restriktionerna.

text: Ärendet illustrerar de svåra avvägningar som kan finnas när det gäller restriktioner för häktade misstänkta för allvarlig brottslighet, som det finns ett starkt samhälleligt intresse av att beivra. Det är naturligtvis väsentligt att en brottsutredning kan bedrivas på ett korrekt sätt och att den misstänkte inte tillåts att på ett otillbörligt sätt påverka utredningen. Samtidigt ska det beaktas att häktning är det mest ingripande av de straffprocessuella tvångsmedlen, som i synnerhet i kombination med restriktioner gör att den enskilde utsätts för en omfattande inskränkning i sina fri- och rättigheter. Det är säkerligen särskilt påfrestande i ett fall som detta, när de personer som den häktade främst vill ha kontakt med är de som kollusionsfaran är störst i förhållande till.

text: Jag vill därför betona vikten av att den som är häktad inte underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än vad som är absolut nödvändigt. Det får naturligtvis inte förekomma att misstänkta slentrianmässigt åläggs restriktioner. Som tidigare nämnts är det också angeläget att åklagare inte är onödigt restriktiva med att tillåta olika typer av lättnader eller undantag från restriktionerna. Jag vill vidare framhålla att det för den häktade kan vara viktigt att få information om de närmare skälen för restriktionerna. Det kan öka förutsättningarna för att han eller hon ska acceptera, eller i vart fall förstå

text: anledningen till, restriktionerna. Det är därför angeläget att åklagare fullgör sin underrättelse- och dokumentationsskyldighet.

text: Användandet av restriktioner är en fråga som återkommande uppmärksammas, bl.a. mot bakgrund av att Europarådets kommitté mot tortyr (Committee for the Prevention of Torture, CPT) har riktat kritik mot häktnings- och restriktionsanvändningen i Sverige (senast i CPT/Inf [2016] 1 s. 29 f.). Regeringen har den 23 juli 2015 gett en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag på åtgärder för att minska användningen av häktning och restriktioner (

text: dir. 2015:80

text: ). Uppdraget ska redovisas senast den 23 augusti 2016.

text: Åklagarmyndigheten har också på olika sätt arbetat med frågan. Här kan särskilt nämnas rapporten Häktningstider och restriktioner som innehåller överväganden och förslag på hur användningen av restriktioner för häktade kan minska och hur långa häktningstider kan undvikas. Som nämnts ovan har riksåklagaren under 2015 utfärdat riktlinjer för restriktioner och långa häktningstider som bl.a. syftar till att minska användandet av restriktioner.

text: Frågor som rör enskildas fri- och rättigheter är naturligtvis centrala och angelägna för JO och jag ser positivt på det arbete som pågår i frågor om häktning och restriktioner. Jag kommer att fortsätta att följa utvecklingen och bl.a. vid inspektioner granska hur åklagare använder restriktioner för häktade.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det som förts fram ovan i frågan om AA beviljats lättnader i restriktionerna i tillräcklig omfattning.