title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till en begäran om att få ta del av allmän handling

text: Justitiekanslern tillerkänner A.A. ersättning med 3 000 kr och uppdrar åt Polismyndigheten att betala ut ersättningen till honom.

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden i ärendet inom ramen för sin tillsynsverksamhet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: A.A. stoppades i samband med en hastighetskontroll den 19 september 2016. Polispatrullen hade videofilmat hastighetsöverträdelsen. A.A. förnekade fortkörningen och fick se den aktuella filmen på plats. Hans körkort omhändertogs och Transportstyrelsen initierade ett ärende om körkortsåterkallelse.

text: A.A. anlitade ett ombud som bl.a. begärde ut videofilmen hos Polismyndigheten den 20 oktober 2016. Efter två påminnelser, den 26 oktober och 10 november, uppgav Polismyndigheten den 10 november att det inte fanns någon videofilm i ärendet.

text: A.A. anmälde Polismyndigheten till Åklagarmyndigheten, särskilda åklagarkammaren, och gjorde gällande att dess hantering av videofilmen innefattade tjänstefel och undertryckande av urkund. Efter att förundersökning hade inletts kom det fram att filmen hade arkiverats hos trafikavdelningen och att den alltså fanns tillgänglig. Förundersökningen lades därför ner. Videofilmen lämnades ut till A.A:s ombud den 20 januari 2017.

text: Anspråket m.m.

text: A.A. har begärt skadestånd av staten med 10 089 kr för ombudskostnader som uppstått med anledning av Polismyndighetens hantering av hans begäran om att få ta del av videofilmen. Han har i huvudsak anfört följande. Vid det förhör som hölls på plats fick han av polismannen veta att han inte skulle få se filmen igen förrän vid rättegången. Han tog därför kontakt med en trafikjurist. Han ville kunna göra en egen bedömning av videofilmen eftersom han ansåg att den var otydlig. Polismyndigheten svarade först inte på hans begäran om att få ta del av filmen. Han fick senare svaret att det inte fanns någon videofilm.

text: Polismyndigheten har avstyrkt att ersättning ska betalas ut.

text: A.A. har yttrat sig över vad Polismyndigheten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Polismyndighetens handläggning i ärenden om att ta del av allmänna handlingar är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Utlämnande av allmänna handlingar

text: Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Enligt dessa bestämmelser har var och en rätt att ta del av en handling som förvaras hos en myndighet, om den är inkommen till myndigheten eller upprättad där, förutsatt att den inte omfattas av sekretess (den s.k. offentlighetsprincipen).

text: En allmän handling som får lämnas ut ska tillhandahållas genast eller så snart det är möjligt (se

text: 2 kap. 12 §

text: TF). Den som begär det har rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av en allmän handling. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt (se

text: 2 kap. 13 §

text: TF).

text: Normalt bör besked i en fråga om utlämnande lämnas samma dag som begäran gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om handlingen får lämnas ut. Ett visst dröjsmål kan vidare vara ofrånkomligt om begäran avser eller kräver genomgång av ett omfattande material.

text: Bedömningen i detta fall

text: Det tog 21 dagar för Polismyndigheten att efterkomma A.A:s begäran om att få ta del av videofilmen. En sådan tid kan i vissa fall vara acceptabel, exempelvis om begäran föranleder framtagande av ett större material eller en mer omfattande sekretessprövning. Det har emellertid inte varit fråga om någon sådan situation och Polismyndigheten har inte heller lämnat någon annan förklaring till dröjsmålet. Handläggningstiden kan därför inte anses förenlig med det skyndsamhetskrav som följer av 2 kap. 12 och 13 §§ TF.

text: Det kan vidare konstateras att det besked som polisen initialt lämnade om att det inte fanns någon videofilm i ärendet var felaktigt. Det felaktiga beskedet har inneburit att A.A. utan grund har nekats tillgång till en allmän handling. I denna del har Polismyndighetens hantering av A.A:s begäran innefattat ett skadeståndsgrundande fel.

text: Som utgångspunkt bör i ett fall som detta i regel krävas att den enskilde vidtar enklare åtgärder på egen hand innan han eller hon anlitar ett juridiskt ombud, se JK:s beslut 2008-05-15 dnr

text: . Även om lagens skyndsamhetskrav medför att en enskild i normalfallet inte ska behöva påminna myndigheten om en framställd begäran är det inte påkallat att anlita juridiskt ombud för en sådan åtgärd. En person som oriktigt nekas att ta del av en allmän handling bör däremot i vissa fall kunna få ersättning för kostnader för att tillvarata sin rätt. A.A. ska därför ersättas med skäligen ansedda 3 000 kr.

text: Tillsyn

text: Rätten för var och en att ta del av en allmän handling som förvaras hos en myndighet är väsentlig för att offentlighetsprincipen ska kunna upprätthållas. Det är därför av stor vikt att myndigheters hanteringar av begäran om allmänna handlingar sker på ett korrekt sätt och i enlighet med skyndsamhetskravet i TF.

text: Jag har i andra sammanhang tagit del av Polismyndighetens egen granskning av sin hantering av allmänna handlingar bl.a. internrevisionens rapport den 29 september 2017. I rapporten konstaterades att det förekommer brister vid hanteringen av allmänna handlingar, bl.a. att handläggningstiden överlag är för lång. Internrevisionens granskning har lett till att det inom Polismyndigheten bl.a. har beslutats om en förnyad regional informationsinsats och framtagande av en åtgärdsplan.

text: Jag kan konstatera att Polismyndigheten på egen hand bedriver ett aktivt arbete med att kvalitetssäkra ärenden om utlämnande av allmän handling. Jag utgår från att Polismyndigheten genom fortsatta åtgärder säkerställer att varje begäran om utlämnande handläggs med den skyndsamhet och noggrannhet som grundlagen kräver. Med hänsyn till frågans vikt ser jag emellertid, trots de åtgärder som redan har vidtagits, anledning att fortsatt uppmärksamma Polismyndighetens hantering av allmänna handlingar.


publisher: Justitiekanslern

title: Hindrar svenska regler om meddelarfrihet att Sverige lämnar rättslig hjälp till en stat där meddelandet är brottsligt? Förhör med den misstänkte meddelaren.

org: jk

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd i ärendet.

type: stycke

text: Framställningen återlämnas till Regeringskansliet (Justitiedepartementet, Enheten för brottmålsärenden och internationellt rättsligt samarbete) för prövning av om den begärda rättsliga hjälpen skall vägras med hänvisning till att ett bifall till framställningen skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Riksåklagaren i Portugal har i en framställning som tagits emot den 20 mars 2002 av Justitiedepartementet, Enheten för brottmålsärenden och internationellt rättsligt samarbete, begärt rättslig hjälp i Sverige. Framställningen har sin bakgrund i en brottsutredning hos Åklagarmyndigheten i Lissabons Rättsdistrikt, Departementet för utredning och rättsliga åtgärder. Utredningen avser brottet förtal, "förutsett och straffbart i enlighet med paragraf 180, nr 1 och 183, nr 2 i Strafflagen med referens till paragraf 30 och 31, nr 4 i Lag 2/99", som skall ha begåtts genom att den misstänkte, JMC, lämnat vissa uppgifter till en journalist vid tidningen Postal do Algarve.

text: Framställningen om rättslig hjälp avser en begäran om förhör med den misstänkte, JMC. Denne tjänstgör som konsul vid Portugals konsulat i Göteborg och är enligt uppgift i framställningen bosatt i Karlstad. Förhöret skulle avse bl.a. frågan om JMC gjort de uttalanden som han tillvitas i brottsutredningen och som bl.a. avser anklagelser mot ett företag, Gracer Sociedade de Turismo do Algarve, om olovlig finansiering av politiska partier. Artikeln i fråga publicerades i Postal do Algarve den 22 juli 1999.

text: Justitiedepartementet har överlämnat framställningen till Justitiekanslern för vidare åtgärd.

text: Gällande regler

text: Regler om internationell rättslig hjälp i brottmål finns numera i lagen (

text: ) om internationell rättslig hjälp i brottmål (härefter benämnd lagen om rättslig hjälp), vilken från och med den 1 oktober 2000 har ersatt lagen (

text: ) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet.

text: Rättslig hjälp innefattar enligt 1 kap. 2 § i den nya lagen bl.a. förhör i samband med förundersökning i brottmål (p. 1). Rättslig hjälp kan också omfatta sådana straffprocessuella tvångsmedel som kvarstad och beslag m.m. (p. 5).

text: Enligt 2 kap. 1 § skall rättslig hjälp i form av bl.a. förhör lämnas under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång. Av 2 kap. 2 § följer att rättslig hjälp i form av förhör får lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. Kravet på dubbel straffbarhet, vilket i 1991 års lag (se 9 § andra stycket) gällde som en förutsättning för rättslig hjälp, har alltså mjukats upp i den nya lagen.

text: Enligt 2 kap. 14 § skall en ansökan om rättslig hjälp avslås om ett bifall till ansökan skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen.

text: Lagen om rättslig hjälp innehåller inte någon särskild föreskrift om att dess tillämpningsområde begränsas av

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL). Att grundlagarna inte kan sättas ur spel genom lagstiftning på lägre konstitutionell nivå har ansetts självklart och någon uttrycklig regel har därför inte ansetts behövas i lagen, se härom

text: prop. 1999/2000:61 s. 73

text: I

text: 13 kap. 6 § andra stycket

text: TF stadgas att bl.a. TF:s bestämmelser om meddelarfrihet gäller med vissa begränsningar även beträffande skrifter som inte ges ut i Sverige.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Tidningen Postal do Algarve ges ut i Portugal. Enligt uppgift från Patent- och Registreringsverket saknas utgivningsbevis för tidningen i Sverige, och någon utgivning här i landet torde inte förekomma. Här i Sverige skyddas dock den som lämnar meddelanden till tidningen, med vissa begränsningar, av den grundlagsfästa s.k. meddelarfriheten (

text: 13 kap. 6 § andra stycket

text: TF jämfört med första stycket samt 1 kap. 1 § tredje stycket). Regleringen innebär att meddelaren inte kan straffas enligt svensk rätt, utom om meddelandet innefattar något av vissa angivna brott (se 13 kap. 6 § första stycket 1 ( 3 TF).

text: Den brottsutredning som har inletts av Åklagarmyndigheten i Lissabon avser misstanke om förtal. Misstanken avser inte något sådant brott som är undantaget från meddelarfriheten enligt bestämmelserna i 13 kap. 6 § första stycket 1 ( 3 TF. Jag skulle därför inte, som exklusiv åklagare på tryckfrihetens område, kunna inleda förundersökning. Självfallet skulle inte heller någon annan åklagare i Sverige kunna inleda förundersökning med anledning av den aktuella artikeln.

text: I den portugisiska framställningen begärs emellertid inte att svenska myndigheter skall ingripa med anledning av artikeln utan endast att den enligt portugisisk rätt misstänkta personen skall förhöras här som ett led i den förundersökning som bedrivs av de portugisiska myndigheterna. Några tvångsmedel är inte aktuella, varför de särskilda reglerna härom i lagen om rättslig hjälp saknar betydelse i ärendet. Frågan är då om reglerna i TF hindrar att den begärda hjälpen lämnas.

text: I tidigare beslut har Justitiekanslern gjort bedömningen att TF:s regler hindrat rättslig hjälp i situationer där Justitiekanslern inte kunnat ingripa enligt svensk rätt. För min del kan jag inte se att TF:s regler om "ingripande" enligt svensk rätt i och för sig skulle hindra att rättslig hjälp lämnas till en stat där ett brott har begåtts enligt det landets lag. Att lämna rättslig hjälp synes inte innebära att ett "ingripande" sker enligt TF. Lämnande av rättslig hjälp faller inte heller i övrigt inom området för TF:s reglering. Att bestämmelserna om meddelarfrihet under vissa förutsättningar skall tillämpas även i fråga om skrifter som trycks utom riket (13 kap. 6 § första och andra styckena), och att svensk grundlag i den meningen "gäller", är en annan sak. Det sagda betyder också, enligt min mening, att lämnande av rättslig hjälp i princip inte berörs av TF:s regler om Justitiekanslerns exklusiva åklagarkompetens.

text: Den angivna tolkningen av förhållandet mellan TF och lagen om rättslig hjälp vinner enligt min mening stöd av den omständigheten att lagen om rättslig hjälp delvis är grundad på internationella avtal. Avtalen i fråga innehåller inte någon annan möjlighet för staterna att vägra rättslig hjälp med hänvisning till nationell rätt än de som framgår av 2 kap. 14 § i lagen. Om Sverige vägrar rättslig hjälp på någon annan sådan grund trots att det finns ett internationellt åtagande att lämna rättslig hjälp, innebär det att vi bryter mot en folkrättslig förpliktelse. Det gäller även om vägran sker med hänvisning till att den rättsliga hjälpen skulle stå i strid med svensk grundlag. Visserligen skall här i landet grundlagen alltid tillämpas framför vanlig lag, och detta gäller även om en sådan tillämpning innebär att Sverige bryter mot en folkrättslig förpliktelse. Utgångspunkten måste emellertid vara att den svenska rättsordningen inte står i strid med våra internationella förpliktelser. Mot bakgrund av de överväganden jag gjort i föregående stycke ser jag inte någon anledning att frångå den utgångspunkten i det här ärendet.

text: Jag menar alltså att den svenska tryckfrihetsregleringen som utgångspunkt inte hindrar att Sverige lämnar internationell rättslig hjälp vid utredning av ett förfarande som utgör brott i den begärande staten men som skyddas av bestämmelserna om meddelarfrihet i TF. Undantag från denna utgångspunkt kan emellertid förekomma, exempelvis om den rättsliga hjälpen skulle komma i konflikt med svenska allmänna rättsprinciper. Då skall rättslig hjälp vägras med tillämpning av 2 kap. 14 § första stycket i den angivna lagen. Ett exempel på en sådan situation är, enligt min bedömning, om den rättsliga hjälpen skulle innebära en klar kränkning av den meddelarfrihet som gäller enligt svensk rätt.

text: Den portugisiska framställningen avser utredning av ett handlande som tydligt skyddas av den svenska grundlagen (meddelarfrihet). Enligt min bedömning skulle ett bifall till framställningen - som avser förhör med den misstänkte själv, dvs. meddelaren - strida mot svenska allmänna rättsprinciper. Ett beslut om avslag på den grunden skall enligt 2 kap. 15 § lagen om rättslig hjälp fattas av regeringen.

text: Med hänvisning till det anförda återlämnar jag framställningen till Regeringskansliet (Justitiedepartementet) för prövning av frågan om den begärda rättsliga hjälpen skall vägras med hänvisning till att ett bifall till framställningen skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper.

type: avgorande


title: Initiativärende för granskning av Polismyndigheten i Stockholms läns agerande i samband med att en polisman vittnat mot en kollega

text: Justitiekanslern beslutar att granska Polismyndigheten i Stockholms läns agerande i samband med att en polisman i ett visst fall vittnat mot en kollega. Justitiekanslern hemställer att myndigheten senast den 31 mars 2006 besvarar följande frågor.

text: 1. Hur förhåller sig myndigheten när det blir känt att en polis kan komma att vittna mot en kollega i domstol? Vidtas några åtgärder? Hur förhöll sig myndigheten i det aktuella fallet?

text: 2. Hur förhåller sig myndigheten efter att en polis har vittnat mot en kollega? Vidtas några åtgärder? Hur har myndigheten förhållit sig i det aktuella fallet?

text: 3. Vilken hållning har myndigheten när det gäller polisers deltagande som åskådare vid domstolsförhandlingar? Hur förhöll sig myndigheten i det aktuella fallet?

text: Ärendet

text: I en dom i Stockholms tingsrätt den 9 november 2005 i mål B 3476-05 dömdes två polismän för olaga hot. Domen är överklagad till Svea hovrätt.

text: En tredje polisman vittnade mot en av kollegerna. Enligt uppgift till Justitiekanslern fanns över tio poliser, de flesta uniformerade, i rättssalen som åskådare. Deras närvaro uppfattades som ett stöd för de åtalade, vilket ansågs medföra att den vittnande polismannen utsattes för press.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Det är uppenbart att en situation där en polis vittnar mot en annan medför påfrestningar i organisationen. Ärendet aktualiserar därför frågan hur myndigheten förhåller sig när något sådant inträffar, dels innan vittnesmålet har avgetts, dels efteråt.

text: Ärendet aktualiserar också frågan om myndighetens förhållningssätt när det gäller polisers deltagande som åskådare vid domstolsförhandlingar där en kollega står under åtal.

text: De frågor som sålunda aktualiseras har betydande intresse, dels från rättssäkerhetssynpunkt, dels när det gäller polismyndighetens agerande i särskilt känsliga situationer där frågor om att främja rätt och undvika orätt aktualiseras i olika avseenden. Det bör därför undersökas dels vilket som är myndighetens förhållningssätt när det gäller de berörda frågorna, dels hur myndigheten har agerat i det aktuella fallet. För detta ändamål bör ett yttrande inhämtas från Polismyndigheten i Stockholms län där myndigheten ombeds att besvara vissa frågor.


text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för dess åtgärd att låta tre polismän i tjänst i utbildningssyfte bevista en rättegång där en polisman vittnade mot en kollega. Justitiekanslern gör i övrigt vissa allmänna uttalanden angående polisers närvaro vid rättegångar och situationer där poliser vittnar mot kollegor.

text: Ärendet

text: Justitiekanslern beslutade den 7 februari 2006 att granska Polismyndigheten i Stockholms läns agerande i samband med att en polisman i ett visst fall hade vittnat mot en kollega. Till grund för Justitiekanslerns beslut låg uppgifter från advokaten ÅB om att mer än tio poliser hade närvarat vid den aktuella förhandlingen som åhörare, de flesta uniformerade, och att deras närvaro hade uppfattats som ett stöd för de åtalade.

text: Justitiekanslern remitterade ärendet till Polismyndigheten i Stockholms län och begärde därvid särskilt svar på följande frågor.

text: Polismyndigheten i Stockholms län, länspolismästaren CG, har i ett yttrande anfört bl.a. följande.

text: ”Innan polismyndigheten besvarar de av JK ställda frågorna vill myndigheten kommentera uppgiften i JK:s remiss om att fler än tio poliser satt på åhörarplats, varav de flesta dessutom uniformerade, då uppgiften synes väsentlig för JK:s beslut att inleda en granskning av myndighetens agerande i fallet. Myndigheten har vid beredning av ärendet begärt att Västerorts polismästardistrikt särskilt skall yttra sig i denna del. Av de uppgifter distriktet lämnat, bl.a. inhämtade uppgifter från rättens ordförande, framgår att av närvarande poliser i rättssalen var, såvitt kunnat utrönas, endast vittnet iförd uniform medan övriga närvarande var civilklädda. Av uppgifterna från Västerorts polismästardistrikt framgår också att antalet poliser som var närvarande vid förhandlingen som åhörare var 6-7 stycken. Polismyndigheten konstaterar därför att det underlag JK baserat sin granskning på synes vagt och stämmer inte med de uppgifter myndigheten kunnat kontrollera. Detta är naturligtvis en olycklig omständighet då det t.ex. i media fokuserats kring JK:s beslut att granska myndighetens agerande utifrån det här bristfälliga underlaget.

text: Vad gäller polisers deltagande som åskådare vid domstolsförhandlingar är detta först en fråga om vilka rättsliga möjligheter myndigheten har att begränsa den grundlagsskyddade offentlighetsprincipen vid domstolsförhandlingar. Polismyndighetens inställning är att poliser i tjänst inte skall närvara som åskådare vid en domstolsförhandling, om inte tjänsten kräver det. Vad poliser gör på sin lediga tid kan myndigheten i detta sammanhang inte styra.

text: Vad allmänt gäller polisers närvaro vid rättegångar får polismyndigheten anföra följande. Förutom vid de tillfällen där polismannen är en aktör i målet, kan en polismans närvaro i rättssalen motiveras utifrån andra grunder, t.ex. att det råder en hotbild mot någon inblandad, eller att det av utredningsskäl kan vara av intresse att närvara vid rättegången. Många åklagare vill exempelvis ha tillgång till den som inom polisen utrett ett ärende och därför gärna ser att denne närvarar. En ytterligare aspekt är att det i t.ex. mål som upptar gängrelaterad brottslighet kan förekomma påtryckningar på både vittnen och målsäganden. I dessa fall kan närvaron av poliser balansera situationen. Vidare finns ett berättigat intresse av att även poliser i studiesyfte skall kunna besöka domstolar. Slutligen vill polismyndigheten peka på det förhållandet att det alltjämt vid våra domstolar ofta förekommer att tilltalade, vittnen, målsägande och åhörare har att vänta i ett gemensamt väntrum inför en rättegång.

text: Att en polisman vittnar i en rättegång är ett naturligt inslag i en polismans arbete, särskilt för de poliser som arbetar i ingripandeverksamheten. Det förekommer också – även om det är ovanligt – att poliser uppträder som vittne till en händelse där en annan polis är tilltalad. Som JK anfört innebär det – i likhet med vad som gäller vid andra myndigheter eller företag – att dessa situationer naturligtvis kan skapa påfrestningar i organisationen. Det kan exempelvis uppstå spänningar mellan de personer som är involverade. Polismyndigheten vill dock framhålla att situationen är ovanlig och får anses utgöra ett undantag i polisverksamheten.

text: På ett övergripande plan har myndigheten fastställda rutiner och riktlinjer för bl.a. kränkande särbehandling och hot och våld. Dessa rutiner är naturligtvis även tillämpliga på situationer när en polis kan komma att vittna mot en kollega. När det uppkommer en sådan situation hanteras det i första hand inom ramen för den lokala arbetsgivarföreträdarens arbetsledningsansvar. Det är också en fråga som berör arbetsmiljön. Genom myndighetens tjänsteföreskrift (TjF2004:02, 742-A) om befattningsnivåer och fördelningssamtal m.m. inom systematiskt arbetsmiljöarbete, regleras närmare om hur ett sådant arbetsmiljöarbete skall bedrivas och vem som ansvarar därför. Vidare kan nämnas att i polismyndighetens ledarskapsutbildningar ingår etikavsnitt där dessa frågor diskuteras.

text: Det är emellertid en angelägenhet för alla anställda inom myndigheten att det kontinuerligt förs en diskussion kring frågor om yrkesetik och moral, däribland hur en anställd inom polisen skall uppträda, både i och utanför tjänsten. Även om det i första hand är ett arbetsledningsansvar att hantera eventuella konflikter och spänningar på arbetsplatsen är det varje medarbetares ansvar att verka för ett gott arbetsklimat och ett omdömesgillt uppträdande.

text: Polismyndigheten övergår efter dessa inledande synpunkter till att besvara frågorna.

text: Svar på av JK ställda frågor

text: Vad först avser det konkreta fallet kontaktades tidigt den aktuelle polismannen som skulle vittna i ärendet av sin närpolischef. Under detta och efterföljande samtal klargjordes bland annat att polismannen skulle meddela sin chef för det fall någon försökte utsätta honom för otillbörlig påverkan, eller kom att besvära honom på annat sätt.

text: Vad beträffar myndighetens förhållningssätt kan konstateras att det inte finns några enhetliga regler eller riktlinjer inom myndigheten som reglerar en sådan situation specifikt. Av de övergripande dokumenten som är tillämpliga kan nämnas myndighetens ovan nämnda föreskrifter för arbetsmiljöarbetet samt myndighetens fastställda rutiner och riktlinjer för bl.a. kränkande särbehandling och hot och våld. Av de svar som inkommit från de olika polismästardistrikten och avdelningarna samt från enheten för interna utredningar framgår i huvudsak att situationen hanteras som en naturlig del av personalansvaret. Det innebär konkret att den närmaste chefen vanligtvis underrättas så snart det blir känt att en kollega kan komma att vittna mot en annan. En dialog förs med berörda personer och en bedömning görs om tillfälliga åtgärder behöver vidtas. I vissa fall kan det t.ex. bli aktuellt att skilja de inblandade åt, när de arbetar på samma arbetsplats, genom att en flyttas till ett annat turlag, enhet eller polismästardistrikt. Möjligheten till stöd och hjälp diskuteras. Det är naturligtvis också viktigt att informera de övriga medarbetarna för att undvika att felaktig information sprids. Detta gäller även tiden efter vittnesmålet.

text: 2. Hur förhåller sig myndigheten efter att en polis vittnat mot en kollega? Vidtas några åtgärder? Hur har myndigheten förhållit sig i det aktuella fallet?

text: Som framgått under fråga 1 kontaktades i det aktuella fallet polismannen tidigt av sin närpolischef som under samtal klargjorde att polismannen skulle meddela sin chef för det fall någon försökte utsätta honom för otillbörlig påverkan, eller kom att besvära honom på annat sätt. Inga uppgifter har heller framkommit om att polismannen skulle ha utsatts för några oegentligheter eller liknande med anledning av vittnesmålet.

text: Vad gäller myndighetens agerande efter att en polis vittnat mot en kollega får myndigheten hänvisa till svaret under fråga 1 som givetvis även gäller efter att en polis har vittnat mot en kollega. Ytterligare kan tilläggas att efter det att en polis vittnat mot en kollega är det naturligtvis av vikt att berörd arbetsledare gör noggranna iakttagelser vad som händer på arbetsplatsen och att denne har en skärpt uppmärksamhet på stämningar på arbetsplatsen. Den närmaste arbetsledningen har här en viktig arbetsuppgift att vara vaksam på vad som sker. Självfallet förs också en löpande dialog med inblandade parter.

text: Som framgått ovan är polismyndighetens inställning att poliser i tjänst inte skall närvara som åskådare, om inte tjänsten kräver det. Som vidare framgått finns många situationer när polisnärvaro är nödvändig vid rättegångar. I det fall polismän på sin fritid närvarar vid domstolsförhandlingar har myndigheten, i enlighet med vad som anges i

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: om att förhandlingar vid domstol är offentliga, överhuvudtaget inte någon rätt att begränsa deras närvaro.

text: Myndigheten kan urskilja tre olika scenarion vad gäller polisers närvaro som åskådare vid en huvudförhandling.

text: 1. Om en polisman infinner sig som åskådare i uniform eller i civila kläder under tjänstetid, så förutsätter detta att det är ett beordrat uppdrag eller att det i varje fall sker med den närmaste chefens vetskap och samtycke. I detta sammanhang kan bestämmelsen i

text: 4 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558)

text: nämnas, där det bl.a. framgår att anställda inom polisen skall i arbetet uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning.

text: Det bör också noteras att det ankommer på rättens ordförande att, i enlighet med de bestämmelser som gäller om ordning vid domstol i

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: , upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och meddela de föreskrifter som behövs för detta. Rättens ordförande har enligt bestämmelsen bl.a. rätt att utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt.

text: 2. Om en polisman infinner sig som åskådare i uniform under fritid, så förutsätter det enligt Rikspolisstyrelsens uniformsföreskrifter för Polisen (

text: RPSFS 2004:10

text: , FAP 798-1) att denne beviljats bära uniform under sin fritid i det särskilda fallet. (Detta torde i princip aldrig vara aktuellt).

text: 3. Om en polisman infinner sig som åskådare i civila kläder under sin fritid är det något som myndigheten har svårt att ha synpunkter på.

text: Vad beträffar frågan hur myndigheten förhöll sig i det aktuella fallet lämnas följande svar.

text: Västerorts polismästardistrikt har i ärendet haft kontakt bl.a. med ordföranden vid den aktuella huvudförhandlingen. Det har därvid framkommit att han inte kan dra sig till minnes att några bar polisuniformer, annat än kanske den polis som vittnade. Han såg en handfull civilklädda män och en eller ett par kvinnor på åhörarplats, vilka gav intryck av att vara poliser. Dessa betedde sig aldrig så att det blev aktuellt att tillrättavisa dem, eller vidta några andra åtgärder. Såvitt han kan dra sig till minnes utsattes inte den polisman som vittnade för något felaktigt beteende av åhörarna. Däremot upplevde han det som att vittnet tyckte att det var jobbigt att andra poliser satt med i salen. Dessa uppgifter, tillsammans med vad distriktet i övrigt kommit fram till, gör att myndigheten uppskattar antalet poliser på åskådarplats då polismannen vittnade till 6-7 stycken och att den vittnande polismannen var den ende som bar uniform i rättssalen.

text: Såvitt avser frågan om de som åskådare närvarande polismännen var i tjänst eller inte framgår följande av inhämtade uppgifter från Västerorts polismästardistrikt. I vart fall två av polismännen hade s.k. fridag och var således lediga. En av polismännen påbörjade sin tjänstgöring den aktuella dagen kl. 15.00 och avvek från rättssalen någon tid dessförinnan. Tre av polismännen hade den aktuella dagen utbildningsdag och hade under förmiddagen genomfört en tjänsteskjutning, varefter det saknades inplanerad aktivitet. De besökte då med godkännande av sin chef rättegången i utbildningssyfte.

text: Som ovan sagts har heller inga uppgifter framkommit om att polismannen har utsatts för några oegentligheter på grund av sitt vittnesmål.

text: Avslutande synpunkter

text: Polismyndighetens inställning är att poliser inte skall närvara vid rättegångar om inte tjänsten kräver det. Som framgått ovan finns många situationer när polisen närvaro i tjänsten vid rättegångar är nödvändig. Det torde också förekomma att poliser på sin lediga tid är åskådare vid en huvudförhandling. Möjligheterna för myndigheten att i dessa fall begränsa närvaron vid rättegångar är utesluten då detta skulle stå i strid med grundlagens bestämmelser.

text: För det fall en polis skall vittna mot en kollega hanteras de situationer som kan uppkomma av arbetsledningen som en naturlig del av personalansvaret. Det kan också bli en fråga som berör arbetsmiljön. Genom myndighetens tjänsteföreskrift (TjF2004:02, 742-A) om befattningsnivåer och fördelningssamtal m.m. inom systematiskt arbetsmiljöarbete, regleras närmare om hur ett sådant arbetsmiljöarbete skall bedrivas och vem som ansvarar därför. Av de övergripande dokumenten som är tillämpliga kan nämnas myndighetens fastställda rutiner och riktlinjer för bl.a. kränkande särbehandling och hot och våld. Vidare kan nämnas att i polismyndighetens ledarskapsutbildningar ingår etikavsnitt där dessa frågor diskuteras.

text: Här skall också särskilt framhållas medarbetarens ansvar i uppkomna situationer att alltid som polis uppträda omdömesgillt och verka för ett gott arbetsklimat.

text: Att därutöver fastställa ett myndighetsgemensamt förhållningssätt i dylika frågor är enligt myndighetens mening tveksamt, bl.a. på grund av varje ärendes skiftande karaktär och de inblandade personernas olika behov av stöd och hjälp, men kanske framförallt på grund av det begränsade antal situationer ett sådant förhållningssätt skulle vara tillämpbart på. Inget har heller framkommit om att poliser som åskådare vid rättegångar skulle utgöra ett problem i polismyndigheten.

text: Vad slutligen gäller det aktuella fallet har detta hanterats enligt gällande regler för myndigheten och inget har framkommit om att polismannen som vittnade har utsatts för några oegentligheter med anledning av vittnesmålet.”

text: Advokaten ÅB har beretts tillfälle att yttra sig över vad polismyndigheten har anfört. Han har framfört bl.a. följande.

text: ”För det första vill jag poängtera att det i o f s är helt ointressant för själva sakfrågan om det fanns 6-7 eller 15-16 poliser i rättssalen då en polis vittnade mot sina två kollegor. Det är vidare av mindre vikt om de var i uniform eller civilklädda.

text: Det väsentliga för sakfrågan är huruvida det är moraliskt av poliser att ö h t närvara vid en rättegång där kollegor är föremål för åtal och där en (eller flera) kollegor vittnar mot den/dessa. Om poliserna besitter någon form av rättspatos borde de inse att deras blotta närvaro i rättssalen är ett moment som kan påverka processen. Den formen av ”stöttande” klarar vi oss utan i domstolarna. Sedan spelar det för min personliga åsikt ingen roll om de är där på sin ledighet eller sitter på åhörarplats då de egentligen är i tjänsten och borde vara någon annanstans. De poliser som är i domstolarna som målsägande eller för att vittna omfattas självfallet inte av detta JK:s initiativärende.

text: Vill de komma till domstolarna för att lära sig något de inte fått sig till livs på polisutbildningen kan de självfallet välja en rättssal där det inte pågår mål mot/med kollegor, så de på detta sätt undviker misstankar om påtryckningar mot (som i detta fall) en kollega som vittnar mot sina egna. Det är enligt min uppfattning klandervärt att tre poliser i detta aktuella fall bevistade rättegången i utbildningssyfte efter godkännande av sin chef. (…)”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Det är uppenbart att en situation där en polis vittnar mot en annan medför påfrestningar i organisationen. Det är därför av stor vikt hur myndigheten agerar när något sådant inträffar, dels innan vittnesmålet har avgetts, dels efteråt. Det är vidare så att det finns en påtaglig risk för att andra polisers närvaro vid sådana rättegångar kan upplevas som påfrestande för den vittnande polisen eller på annat sätt påverka rättegången.

text: De omständigheter som hade framkommit i det aktuella fallet gav vid handen att det fanns skäl att utreda dessa båda frågor närmare. Därför initierade jag detta ärende.

text: Jag utgår från polismyndighetens besked att det i det aktuella fallet fanns sex eller sju poliser närvarande vid rättegången som åhörare. Tre av dessa var i tjänst och besökte rättegången i utbildningssyfte efter godkännande av sin chef. Av utredningen får också anses framgå att den vittnande polisen upplevde de andra polisernas närvaro som ”jobbig”, även om han inte utsattes för några direkta oegentligheter i samband med vittnesförhöret.

text: Jag genomförde nyligen en inspektion vid Polismyndigheten i Västra Götalands län. I samband med inspektionen tog jag upp de båda ovan angivna frågeställningarna. I beslutet från inspektionen anförde jag beträffande dessa båda frågor följande.

text: ” Poliser som vittnar mot andra poliser

text: Enligt Justitiekanslerns mening har myndigheten ett ansvar för att försöka se till att det inte blir fråga om utfrysning e.d. av den som avser att vittna mot en kollega. Myndigheten bör över huvud taget vara aktiv för att motverka de svårigheter som kan uppkomma i en sådan situation. De åtgärder som vidtas bör inte vara sådana att de uppfattas som att myndigheten tar ställning för den ene. Särskilt viktigt torde det därvid vara att åtgärderna inte kan uppfattas som ett ställningstagande mot den person som är vittne.

text: Över huvud taget är det enligt Justitiekanslerns mening angeläget att myndigheten klargör att det är riktigt för den som har bevittnat ett brott av en kollega att ställa upp som vittne. Det får anses ankomma på ledningen att också förmedla denna syn till dem som verkar inom organisationen.

text: Poliser som publik vid rättegångar

text: Enligt Justitiekanslerns mening är det viktigt att myndigheten inte uppfattas ta ställning emot att åtal väcks mot en polis. Det är oacceptabelt om intrycket i rättssalen blir att myndigheten eller enstaka poliser genomför en manifestation som ser ut att handla om att kollegan bör frikännas. Och det bör inte få förekomma att deltagandet uppfattas som en demonstration mot exempelvis en person som vittnar mot kollegan. Att poliser deltar som publik under sin fritid kan myndigheten inte hindra. Men det nyss sagda gäller även för sådana fall. Det är därvid att märka att det inte handlar om vilken fritidssysselsättning som helst utan om en handling med betydande koppling till tjänsten. Justitiekanslern anser att myndigheten bör överväga att ge någon form av rekommendationer för polisers deltagande som publik vid rättegångar.”

text: Dessa synpunkter gäller naturligtvis i lika hög utsträckning för det nu aktuella ärendet. Därutöver vill jag tillägga följande.

text: Polismyndigheten förefaller ha ett bra förhållningssätt när det gäller situationen att en polis vittnar mot en kollega. De redovisade rutinerna förefaller ändamålsenliga för att motverka problem som kan uppstå i en sådan situation. Justitiekanslern vill dock betona det angelägna i att polisledningen arbetar för att få till stånd ett klimat där det uppfattas som riktigt att vittna mot en kollega om man har iakttagit att denne har begått ett brott.

text: Det har inte redovisats i polismyndighetens svar i vilken mån den vittnande polismannen fått – eller behövt – stöd efter domstolsförhandlingarna. Jag ser inte skäl att efterfråga detta ytterligare. Allmänt sett kan noteras att det ofta kan finnas skäl för ledningen att vara uppmärksam på behovet av stöd. Att inga åtgärder av negativt slag får förekomma mot den vittnande polisen med anledning av vittnesmålet behöver inte ens sägas.

text: Polismyndigheten har själv uttalat att poliser i tjänst inte skall närvara som åskådare vid domstolsförhandlingar om inte tjänsten kräver det. Detta torde gälla i än högre grad om det är fråga om en förhandling där en polisman står åtalad för brott i tjänsten och en annan polisman skall höras som vittne mot den åtalade. Det kan finnas ett visst behov av att låta polismän besöka rättegångar i utbildningssyfte. Det är emellertid viktigt att det noggrant övervägs vilka rättegångar som kan komma i fråga för detta. Att låta polismän i tjänst närvara vid en rättegång som den aktuella i utbildningssyfte får anses som högst olämpligt. Det har visserligen inte framkommit något som tyder på att den vittnande polismannen skulle ha utsatts för några oegentligheter eller liknande i anslutning till vittnesmålet. Redan risken för att kollegornas närvaro i rättssalen kan upplevas som obehaglig av den vittnande polismannen och att vittnesmålet därigenom kan komma att påverkas visar dock på det olämpliga i detta. Utredningen får också anses visa att den vittnande polismannen i detta fall tyckte att det var påfrestande att det satt andra poliser med i rättssalen. Polismyndigheten kan inte undgå kritik för sitt agerande i detta hänseende.

text: Jag vill avslutningsvis upprepa den synpunkt som framfördes i det ovan nämnda inspektionsbeslutet att polismyndigheten bör överväga att ge någon form av rekommendationer för polisers deltagande som åhörare vid rättegångar.

text: Med dessa synpunkter avslutar jag ärendet.


title: Initiativärende angående oordning i vapenhanteringen hos Polismyndigheten i Stockholm

text: 1. Justitiekanslern konstaterar att den oordning som tidigare rådde i vapenhanteringen hos Polismyndigheten i Stockholms län var helt oacceptabel, att adekvata åtgärder synes ha vidtagits för att komma till rätta med problemen men att det finns skäl för Justitiekanslern att följa upp den granskning som skett genom detta ärende (se p. 3).

text: 2. Enligt Justitiekanslerns mening är det mycket angeläget att ansvariga personer ställs till svars vid missförhållanden av det slag som har förekommit hos Stockholmspolisen. Ansvaret ligger i sista hand hos myndighetens chef. Justitiekanslern konstaterar att ett visst ansvarsutkrävande får anses ha skett. Justitiekanslern anser sig inte ha tillräcklig grund för att rikta invändningar mot åklagarens bedömning att det i detta fall inte gick att utkräva något straffrättsligt ansvar.

text: 3. Justitiekanslern hemställer att Polismyndigheten i Stockholms län redovisar dels om det är känt om något eller några av myndighetens vapen i dag saknas eller kan finnas på annat håll än som framgår av registret, dels om det finns anledning att befara att något eller några av myndighetens vapen, eller vapen som har köpts från kriminella eller omhändertagits av myndigheten, används i brottsliga sammanhang eller av någon privatperson som fungerar som informatör eller infiltratör hos myndigheten, dels vilken bedömning som görs i övrigt i frågan om vapenhanteringen hos myndigheten i dag är fullgod, dels slutligen om ansvarsförhållandena – främst straffrättsligt och disciplinrättsligt – i dag bedöms vara tydliga när det gäller vapenhanteringen. Redovisningen ska lämnas hit senast den 1 oktober 2008 (Justitiekanslerns dnr

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en artikel i tidningen Världen idag den 30 december 2005 redogjordes för oordning och andra problem som hade förekommit i Polisens vapenförråd i Stockholm. En förundersökning genomfördes år 2004 med anledning av vapenhanteringen. Förundersökningen lades ned av vice chefsåklagaren KE med motiveringen att det inte längre fanns anledning att anta att någon enskild befattningshavare hade agerat brottsligt. Bristerna i vapenhanteringen hade uppkommit under en lång följd av år och åklagaren gjorde bedömningen att ansvaret delades av för många personer för att ett straffrättsligt ansvar skulle kunna utkrävas av någon enskild individ.

text: I den nämnda artikeln i Världen idag angavs också att vissa vapen med koppling till Polisen hade funnits med i brottssammanhang eller hanterats av privatpersoner som hade uppdrag åt Polisen.

text: Den 10 februari 2006 beslutade Justitiekanslern att initiera ett ärende för att undersöka varför det inte hade varit möjligt att ställa någon till svars för den oreda som förekom i vapenförrådet och om åtgärder behövde vidtas, bl.a. för att ansvarsförhållandena i framtiden skulle vara tydligare. Granskningen skulle inte i första hand inriktas på att klargöra ansvarsfrågan utan främst på skälen till åklagarens nedläggningsbeslut, konsekvenserna av att ansvar inte kunde utkrävas samt de nuvarande och framtida ansvarsförhållandena. Eftersom flera utredningar hade gjorts med inriktning på oredan i vapenhanteringen fann Justitiekanslern inte skäl att genomföra en särskild granskning med inriktning på dessa brister som sådana.

text: Utredningen i ärendet

text: Justitiekanslern har haft tillgång till en sammanställning av den nämnda förundersökningen, som leddes av KE och bedrevs vid Polismyndigheten i Stockholms län, Enheten för Interna Utredningar (ärende med dnr Ai-193-288-04 eller 0201-K80553-04). Vidare har förundersökningsprotokollet angående misstanke om brott mot

text: vapenlagen

text: mot WP, som var föreståndare för polismyndighetens vapenverkstad under en stor del av den aktuella tiden, varit tillgängligt i ärendet liksom domen i den efterföljande rättegången. WP åtalades i maj 2005 för brott mot

text: vapenlagen

text: under påstående att han i sin egenskap av styrelseledamot och vapen- och ammunitionsförvaltare för Stockholmspolisens skytteförening hade olovligen innehaft ammunition fram till den 23 oktober 2003. WP dömdes i enlighet med åtalet till ett bötesstraff (Stockholms tingsrätts dom den 5 december 2006 i mål B 2969-04).

text: Justitiekanslern har vidare tagit del av en granskningsrapport över en inspektion som Rikspolisstyrelsen genomförde hos Polismyndigheten i Västra Götalands län angående handläggningen av vissa vapenärenden (dnr VKA-128-3104/05) samt över en inspektion vid två polismyndigheter och Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) angående skrotning av skjutvapen (dnr VKA-128-2102/05, Justitiekanslerns ärende med dnr

text: Justitiekanslern har slutligen tagit del av samtliga domar rörande åtalet för bl.a. grovt vapenbrott mot f.d. kriminalkommissarien OL, samt även varit närvarande vid huvudförhandlingen i Högsta domstolen. OL var åtalad bland annat för att olovligen ha hanterat vapen inom ramen för den informatörs- eller infiltratörsverksamhet som förekom hos Polisen.

text: Remissyttranden har inhämtats från Rikspolisstyrelsen angående tillsynen över Polisens förvaring och hantering av tjänstevapen och från KE angående de bedömningar som han gjorde i samband med att förundersökningen om oredan i Stockholmspolisens vapenverkstad lades ned. Något yttrande från Polismyndigheten i Stockholms län har inte inhämtats.

text: Närmare om förundersökningen

text: I förundersökningsmaterialet ingår en utredningsrapport som var resultatet av en genomlysning av vapenverkstaden som tf. ekonomidirektören JA och personaldirektören SW hade beslutat om den 24 november 2003. Utredningsrapporten överlämnades till länspolismästaren den 23 januari 2004. Biträdande länspolismästaren RS lät genomföra en inventering av distriktens och avdelningarnas vapeninnehav. Inventeringen avslutades den 31 mars 2004, varvid framkom att det alltjämt rådde oklarhet om var vissa tjänstevapen fanns. Den 1 april 2004 begärde RS att saken skulle utredas av Enheten för Interna Utredningar. Dagen därpå beslutade KE att inleda en förundersökning beträffande misstanke om brott mot

text: vapenlagen

text: alternativt tjänstefel.

text: Följande antecknas ur den sammanställning av förundersökningen som Justitiekanslern har gått igenom.

text: Vapenverkstaden vid Polismyndigheten i Stockholms län var före år 1995 underställd Förvaltningsenheten. Denna delades sedermera upp i tre enheter, Ekonomiavdelningen, Personalavdelningen och Utvecklingsavdelningen. Vapenverkstaden kom i samband med denna omorganisation att överföras till serviceenheten vid Ekonomiavdelningen. Den 1 mars 2004 överfördes vapenverkstaden till Personalavdelningen.

text: Tjänsteföreskrifter angående tjänstevapen meddelades av polismyndigheten första gången i juli 1995 och trädde i kraft den 15 augusti samma år (TjF 1995:18 933-A). I föreskrifterna reglerades bl.a. ansvarsfördelning och inköp, reparationer och kassation av tjänstevapen samt även inventering av myndighetens vapeninnehav. Dessa föreskrifter kom att ersättas av nya, TjF 2001:09 104-C, och – från den 15 december 2002 – TjF 2002:18 104-C.

text: Under år 2001 uppmärksammades att det inom myndigheten fanns ett stort antal olika egenutvecklade rutiner för hantering och administration av tjänstevapen. Ett projektarbete påbörjades därför (IT-projektet för tjänstevapen). Arbetet avslutades den 27 januari 2003. Under projektets gång infördes datasystemet VG-vapen och funktionen länsvapenansvarig. Man initierade också den tidigare nämnda organisationsförändringen, att vapenverkstaden fördes över till Personalavdelningen.

text: Systemet VG-vapen visade mycket snart ett antal missförhållanden beträffande myndighetens vapenhantering, både i vapenverkstaden och hos myndigheten som helhet. Dessa gällde bl.a. hanteringen av vapen mellan Stockholmspolisens skytteförening och polismyndigheten. Efter inspektioner som genomfördes under slutet av september 2003 initierades ett ärende vid Enheten för Interna Utredningar angående Stockholmspolisens skytteförening. Detta ledde till det tidigare nämnda åtalet i maj 2005 och domen i december 2006 mot WP för brott mot

text: vapenlagen

text: . Denne var, som också tidigare nämnts, föreståndare för myndighetens vapenverkstad samt ledamot av styrelsen för Stockholmspolisens skytteförening och i den egenskapen vapen- och ammunitionsförvaltare i föreningen.

text: Vid inspektionerna framkom behov av en analys av hanteringen av myndighetens vapen, något som även hade påpekats av förvaltningsgruppen för VG-vapen under hösten 2003. Det kom fram att ett hundratal tjänstevapen inte kunde lokaliseras. Den 24 november 2003 beslutade därför tf. chefen för Ekonomiavdelningen och chefen för Personalavdelningen om den genomlysning av vapenverkstaden som tidigare har nämnts och som redovisades den 23 januari 2004 till länspolismästaren.

text: Utredningen kom fram till att varken vapenverkstaden eller myndigheten som helhet klarade sina uppgifter enligt gällande tjänsteföreskrifter angående hanteringen av vapen, och att verkstaden under en följd av år hade haft bristfälliga rutiner gällande vapenhantering och redovisning. Härutöver framkom följande.

text: - Det förekom formella brister vid tillsättandet av den senaste vapenredogöraren.

text: - Vapenverkstaden klarade inte av att utföra besiktningar av tjänstevapen inom den föreskrivna 24-månadersperioden, inte heller övriga vapenbesiktningar.

text: - Vapenverkstaden klarade inte av att underhålla expanderbara batonger.

text: - Vapenverkstaden hade inte full kontroll över var vissa tjänstevapen fanns, inte heller över andra vapen inom myndigheten.

text: - De inventeringar av vapenverkstaden som hade gjorts de senaste åren var inte kompletta.

text: - Tjänsten som vapenredogörare hade varit vakant sedan den 1 januari 2004.

text: - Det var inte klarlagt vem som ansvarade för den särskilda beredskapspolisens vapen och för dessas underhåll.

text: - Vapenverkstaden klarade inte av att fullfölja kraven i VG-vapen angående bl.a. registrering.

text: - Vapenverkstaden och polismyndigheten som sådan saknade gemensamma rutiner för utlämnande av vapen.

text: - Myndigheten hade inte beaktat den rekommendation som hade lämnats av IT-projektet för tjänstevapen den 27 januari 2003 angående underbemanningen på vapenverkstaden.

text: Utredningen lämnade förslag till ett antal åtgärder för att komma till rätta med de problem som fanns vid polismyndigheten beträffande vapenhanteringen. Man föreslog bl.a. att alla vapenfrågor inklusive vapenverkstaden skulle överföras till Personalavdelningen för att man skulle få en samlad central styrning av vapen- och utbildningsfrågor. Gemensamma arbetsrutiner vid återtagande och utlämnande av tjänstevapen skulle utarbetas och blanketter för ändamålet tas fram. Vissa förändringar i tjänsteföreskrifterna föreslogs. Myndigheten borde vidare klargöra vissa förhållanden, bl.a. avseende vapeninköp och ansvaret för beredskapspolisens vapen.

text: Vidare lämnades följande rekommendationer.

text: - Att tydliga arbetsbeskrivningar på de funktioner som fanns inom vapenorganisationen skulle tas fram.

text: - Att ekonomiavdelningen skulle tillföras både personal och ekonomiska medel.

text: - Att personal skulle rekryteras till funktionerna vapenredogörare och handläggare samt vapentekniker.

text: - Att det under en övergångsperiod skulle kontrolleras att myndighetens krav och åtaganden enligt gällande tjänsteföreskrifter tillgodosågs, och att de rutiner som hade fastställts följdes.

text: - Att samtliga distrikt och avdelningar inom polismyndigheten skulle ha gemensamma rutiner för återtagande och utlämnande av tjänstevapen.

text: - Att vapenteknikerna skulle prioritera besiktning av vapen.

text: - Att myndigheten skulle initiera en dialog med Rikspolisstyrelsen för framtagande av en nationell policy i vapenfrågor, rutiner etc.

text: - Att myndigheten skulle initiera ett avtal om hanteringen av externa vapen och de kostnader som hör till desamma i enlighet med inkomna förfrågningar.

text: Beträffande vapensituationen vid en inventering den 11 december 2003 redovisades följande. Situationen bedömdes som mycket allvarlig även om man inte med säkerhet kunde slå fast om några tjänstevapen saknades. Man framhöll att det behövdes en kraftfull och samlad insats från polismyndighetens sida för att ta reda på var alla tjänstevapen fanns. Det kunde inte uteslutas att denna granskning skulle visa att tjänstevapen saknades och att de skulle komma att finnas med i brottsliga sammanhang.

text: Granskningen visade att det fanns 6 109 vapen registrerade i VG-vapen. Det fanns 654 utkvitterade vapen med oklara förhållanden och 175 vapen som inkvitterade utan att de kunde återfinnas i vapenförrådet. Det fanns ca 1 000 vapen som inte var registrerade i VG-vapen och som myndigheten saknade kontroll över. Det senare kunde ha att göra med hur inköpen av tjänstevapen hade skötts.

text: Utredaren framhöll som ytterst viktigt att alla myndighetens vapeninköp skedde genom Personalavdelningen och vapenredogöraren. Vidare gjordes en uppskattning av personbehovet för att uppnå en fungerande hantering av myndighetens vapen. Funktionerna skulle renodlas med klara arbetsbeskrivningar.

text: Under förundersökningen hördes ett antal personer upplysningsvis, däribland biträdande länspolismästaren RS och vapenteknikern SM, som hade tillträtt tjänsten som vapenredogörare år 2002 efter WP. WP fick efter en sjukdomsperiod lämna sin tjänst i september 2003, då oredan i vapenverkstaden upptäcktes. SM avsade sig tjänsten den 1 januari 2004.

text: I utredningsmaterialet finns vidare en anteckning om vilka personer som var chefer för Ekonomiavdelningen, serviceenheten och vapenverkstaden från år 1995 och framåt.

text: Remissyttrandena

text: Åklagaren, vice chefsåklagare KE, har i sitt yttrande (2006-10-31) betonat att syftet med en förundersökning är att utreda om någon person skäligen kan misstänkas för brott. I och med att oredan i vapenverkstaden befanns ha pågått under en längre tid gick det enligt hans uppfattning inte att peka ut någon enskild individ som ansvarig för förhållandena. Det fanns därför enligt KE inte heller anledning att utsträcka förundersökningen till att höra de personer som var ansvariga för ledningen av vapenverkstaden. När det gäller anledningen till att åtal inte väcktes mot WP även för oredan i polismyndighetens vapenverkstad har KE förklarat att WP hade en helt underordnad ställning i sammanhanget och dessutom hade haft helt otillräckliga personella och ekonomiska resurser för att kunna fullgöra bokföring, uppföljning och redovisning av polismyndighetens vapen. Det blev därför inte aktuellt att delge honom misstanke om brott i denna del.

text: I Rikspolisstyrelsens yttrande (2007-01-02) sägs i huvudsak följande. Det åligger polismyndigheterna att inte bara hålla god ordning på sina skjutvapen utan också att föra en förteckning med vissa närmare angivna uppgifter över myndighetens samtliga skjutvapen, och att årligen inventera de skjutvapen som myndigheterna har. Rikspolisstyrelsen har inom ramen för sin föreskriftsrätt ålagt polismyndigheterna att årligen lämna uppgifter till Rikspolisstyrelsen om utfallet av kompetensproven för tjänstevapen och i förekommande fall antalet återtagna skjutvapen. Rikspolisstyrelsen utövar vidare tillsyn i form av inspektioner och besök vid polismyndigheterna. År 2002 genomfördes sålunda en granskning av hur skyldigheten enligt förordningen (

text: ) om statliga myndigheters skjutvapen m.m. hade fullgjorts inom Polisen. Som ett led i uppföljningen av den granskningen begärde Rikspolisstyrelsen år 2005 in uppgifter från samtliga polismyndigheter angående myndigheternas förteckningar över vapen. Av redovisningen framgick att rutinerna för förteckning av vapen i många fall hade förbättrats genom användandet av ett datoriserat vapenregister. Vid den senaste inventeringen hade några myndigheter upptäckt att vapen saknats eller inte återfunnits vid kontroll. I förekommande fall har anmälan gjorts till Åklagarmyndigheten. – Med anledning av vad som hade kommit fram vid uppföljningen beslutade Rikspolisstyrelsen i augusti 2006 att genomföra en förnyad granskning av polismyndigheterna vad gäller skyldigheten att föra en förteckning över vapen. Vid Rikspolisstyrelsen pågår arbetet med att centralisera ett system för uppföljning av hanteringen av Polisens vapen, VG-vapen. Detta system är planerat att vara tillgängligt för polismyndigheterna under första halvåret 2007. Systemet kommer att underlätta polismyndigheternas uppföljning av vapenfrågorna och Rikspolisstyrelsens tillsyn. Det finns planer på att företa en brett upplagd granskning av polismyndigheternas hantering av tjänstevapen. Rikspolisstyrelsen har också framhållit att rikspolischefen vid sina återkommande möten med länspolismästarna har poängterat behovet av att konstaterade brister vad gäller hanteringen av tjänstevapen åtgärdas med förtur.

text: Med anledning av att Justitiekanslern har kunnat avgöra detta ärende först nu – juli 2008 – har Justitiekanslern övervägt att be Rikspolisstyrelsen om ett kompletterande yttrande med anledning av vad som har anförts om planerna på ett centraliserat system och en brett upplagd granskning. Justitiekanslern har emellertid avstått från det och i stället beslutat att ställa vissa frågor till Polismyndigheten i Stockholms län om situationen i dag (se nedan).

text: Relevant regelverk

text: I

text: vapenlagen (1996:67)

text: regleras enskildas och organisationers befattning med civila skjutvapen och ammunition. I lagen föreskrivs krav på tillstånd för innehav av i princip samtliga typer av skjutvapen. Där finns även bestämmelser om krav på tillstånd för innehav av ammunition. Att bedriva handel med skjutvapen kräver särskilt tillstånd. Också införsel av skjutvapen och ammunition till Sverige kräver tillstånd enligt lagen.

text: Vapenlagen

text: kompletteras av mer detaljerade bestämmelser i

text: vapenförordningen (1996:70)

text: och av föreskrifter och allmänna råd som utfärdas av Rikspolisstyrelsen.

text: Beträffande skjutvapen och ammunition som innehas av staten är i

text: vapenlagen

text: endast bestämmelserna om att föra register tillämpliga (se

text: 1 kap. 8 §

text: och

text: 2 kap.

text: 21 §§

text: vapenlagen

text: ). Dessa innebär bl.a. att varje polismyndighet ska föra ett lokalt vapenregister över tillståndspliktiga vapeninnehav och beslut enligt

text: vapenlagen

text: . Vidare ska Rikspolisstyrelsen föra separata centrala register över vapeninnehavare, registrerade skjutvapen och vapenhandlare. Vapenregistren har till ändamål dels att ge information om sådana uppgifter som behövs för att förebygga, upptäcka och utreda brott med anknytning till skjutvapen, dels att underlätta handläggningen av frågor om tillstånd enligt

text: vapenlagen

text: . Beträffande skjutvapen som polismän bär i tjänsten uppställs inte något krav på tillstånd. Dessa vapen behöver därför inte förtecknas i de lokala eller centrala vapenregistren. I målet mot OL har Högsta domstolen gjort vissa uttalanden om i vilka fall ett vapen kan anses innehas av staten och därmed vara undantaget från tillståndsplikten.

text: För Polisens förvaring och hantering av tjänstevapen gäller förordningen (

text: ) om statliga myndigheters skjutvapen m.m. Där föreskrivs bl.a. följande.

text: 5 §

text: : En myndighet som har skjutvapen ska hantera dem på ett sätt som är betryggande från säkerhetssynpunkt. Myndigheten ska hålla god ordning på vapnen och föra en förteckning över myndighetens samtliga skjutvapen. Av förteckningen ska framgå för vilket ändamål ett vapen disponeras och vid vilken organisatorisk enhet vapnet finns eller vem som har tilldelats det. –

text: 6 §

text: : Myndigheten ska årligen inventera de skjutvapen som myndigheten har. –

text: 7 §

text: : Om ett skjutvapen har förlorats ska myndigheten göra en grundlig utredning om förlusten och anmäla saken till polisen om det inte är uppenbart onödigt. –

text: 11 §

text: : Skjutvapen ska förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt det, eller att det på något annat sätt går förlorat. Vapnen ska i all den utsträckning som är möjlig förvaras i utrymmen som myndigheten disponerar.

text: Förordningen kompletteras av mer detaljerade föreskrifter och allmänna råd av Rikspolisstyrelsen, främst föreskrifter och allmänna råd om Polisens och andra statliga myndigheters förvaring och transport av skjutvapen och ammunition (

text: RPSFS 2005:9

text: , FAP 943-1). Dessa föreskrifter och allmänna råd, som trädde i kraft den 1 januari 2006, ersatte tidigare föreskrifter om förvaring av tjänstevapen och ammunition, som gällde sedan den 1 januari 1974.

text: På myndighetsnivå har Polismyndigheten i Stockholms län meddelat ett antal tjänsteföreskrifter rörande tjänstevapen. I tjänsteföreskrifter i juli 1995 (TjF 1995:18, 933-A) meddelade myndigheten regler om ansvarsfördelning, inköp, reparation och kassation samt förlust av tjänstevapen och in- och utlämning av vapen. Det föreskrevs också att en årlig inventering skulle göras beträffande varje arbetsenhets vapeninnehav. Dessa föreskrifter ersattes av nya i samma ämne den 1 juli 2001 (TjF 2001:09, 104-C), vilka i sin tur kom att ersättas av nya den 15 december 2002 (TjF 2002:18, 104-C). Dessa gällde fram till den 1 maj 2005, då nya föreskrifter trädde i kraft (TjF 2005:09, 104-C). I huvudsak avhandlar även dagens föreskrifter de nyssnämnda frågorna.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern har tagit initiativet till den här undersökningen inom ramen för sin tillsyn över den offentliga förvaltningen. I detta ligger att Justitiekanslern granskar om de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina uppgifter.

text: Vapenhanteringen vid Polismyndigheten i Stockholms län

text: Det står klart att en omfattande oreda har förekommit vid vapenverkstaden hos Polismyndigheten i Stockholms län. Förutom att vapen tillhörande polismyndigheten och skytteföreningen har sammanblandats, har registreringen av myndighetens vapen varit mycket bristfällig. Myndigheten har inte haft kännedom om var alla myndighetens vapen har befunnit sig, och inte heller vilka personer som har lämnat in eller kvitterat ut vapen från verkstaden. Vapnen har inte heller hållits förvarade i enlighet med gällande föreskrifter.

text: Att ett högt säkerhetstänkande måste genomsyra en verksamhet som går ut på att hantera vapen säger sig själv. Bortsett från att myndigheten har ett ansvar för att vapen inte hamnar i orätta händer krävs att myndigheten har sådana rutiner att det är möjligt att upptäcka om vapen som tillhör myndigheten har förekommit i brottssammanhang. Det kan konstateras att Polismyndigheten i Stockholms län inte har levt upp till de krav som ställs.

text: Bristerna i vapenhanteringen har varit mycket allvarliga. De har inte i första hand berott på att det skulle saknas föreskrifter eller andra riktlinjer för hur vapen ska hanteras, utan snarare på bristande kontroll över verksamheten från ledningens sida, i första hand cheferna för de avdelningar eller enheter där vapenverkstaden ingick organisatoriskt. Trots att t.ex. krav på årliga inventeringar fanns enligt tjänsteföreskrifter i vart fall från och med år 1995, har sådana antingen inte genomförts eller, när de har förekommit, varit helt otillräckliga.

text: Eftersom de nämnda bristerna har varit föremål för såväl en intern utredning hos myndigheten som en förundersökning har jag, som nämnts inledningsvis, inte funnit skäl att genomföra en egen granskning inriktad på bristerna som sådana. Därför har polismyndigheten inte heller beretts tillfälle att yttra sig i ärendet, och så här långt i efterhand har jag inte anledning att uttala förnyad kritik på grund av de missförhållanden som sedan länge har varit väl kända för myndigheten. Det finns ändå anledning för mig att slå fast att den oordning som rådde i vapenhanteringen hos Polismyndigheten i Stockholms län självfallet var helt oacceptabel.

text: Jag konstaterar att adekvata åtgärder synes ha vidtagits för att komma till rätta med problemen. För min del kvarstår ändå några frågor, som jag återkommer till nedan.

text: Oordning i vapenhanteringen synes ha förekommit även vid andra polismyndigheter. Detta har visat sig genom Rikspolisstyrelsens granskning år 2002 av polismyndigheternas skyldigheter enligt förordningen (

text: ) om statliga myndigheters skjutvapen m.m.

text: Ansvarsfrågorna och förundersökningen

text: Oredan i polismyndighetens vapenverkstad har, som KE har konstaterat i samband med sitt nedläggningsbeslut, uppkommit under en lång följd av år. Till viss del synes bristerna i verkstaden ha berott på resursbrist både ekonomiskt och personellt. Ansvaret har under årens lopp legat på olika nivåer i organisationen och på olika personer.

text: Det är självklart att någon har ett ansvar för brister av det slag som har framkommit. Det är också mycket angeläget att någon ställs till svars för sådana missförhållanden. Jag anser mig ändå inte ha tillräcklig anledning att nu, flera år i efterhand, försöka närmare slå fast vem eller vilka som främst bar ansvaret. I sista hand har det naturligtvis vilat på myndighetens chef. Bristerna borde ha aktualiserat frågan om disciplinansvar för någon eller några personer. Såvitt jag förstår har något sådant ansvar inte utkrävts. Den tidigare vapenansvarige, WP, har dock – vid sidan om åtal och dom för olaglig hantering av ammunition i Polisens skytteförening – ställts till svars så till vida att han fick lämna sin befattning på vapenverkstaden.

text: Det finns skäl att anta att myndighetens ledning såg detta som ett tillräckligt ansvarsutkrävande vid sidan om den förundersökning som gjordes. Jag har dock inte undersökt hur man såg på detta, eller om frågan om disciplinansvar för WP eller andra aktualiserades. Jag konstaterar att jag borde ha ställt denna fråga till myndigheten. Så här långt i efterhand finns det dock inte tillräcklig anledning att ta upp saken.

text: Jag förutsätter att brister som upptäcks framöver rättas till snabbt och – i förekommande fall – anmäls till åklagare eller behörig ansvarsnämnd.

text: Förundersökningen handlade enbart om det straffrättsliga ansvaret. Det torde stå klart att i varje fall tjänstefel har förekommit med avseende på vapenhanteringen, och det är olyckligt att ingen har kunnat ställas till svars för detta brott. Det hade sannolikt varit möjligt om bristerna hade upptäckts av polismyndigheten i ett någorlunda tidigt skede och åtgärder då hade vidtagits.

text: Med tanke på den långa tid som hade förflutit, de många personer som hade varit inblandade och den utspädning av ansvaret som med tiden därmed hade kommit att ske anser jag mig inte ha tillräcklig grund för att rikta invändningar mot KE:s bedömning att det inte gick att utkräva något straffrättsligt ansvar. Det finns i varje fall inte skäl att i efterhand göra en ny prövning av den frågan.

text: Kvarstående frågor

text: Det är självfallet ytterst angeläget att missförhållandena i vapenhanteringen vid Polismyndigheten i Stockholms län inte upprepas. Jag avser därför att följa upp detta ärende med några frågor till myndigheten.

text: Särskilt angeläget måste det anses vara att Polisens vapen inte kommer till användning i brottsliga sammanhang. Jag noterar att uppgifter om sådan användning förekom i målet mot OL, liksom uppgifter om att vapen hade hanterats av i varje fall någon privatperson som hade fungerat som informatör eller infiltratör åt Polisen. Det förekom också uppgifter om att vapen som hade köpts eller omhändertagits från kriminella på nytt hade kommit i omlopp. Jag noterar också att det i polismyndighetens egen rapport den 23 januari 2004 uttalades att det inte kunde uteslutas att en kommande granskning skulle komma att visa att tjänstevapen saknades och kanske fanns med i brottsliga sammanhang.

text: Med hänvisning till det sagda bör Polismyndigheten i Stockholms län anmodas att senast den 1 oktober 2008 besvara några frågor, varvid ett särskilt tillsynsärende bör inledas för detta ändamål. Frågorna är följande:

text: 1. Är det känt om något eller några av myndighetens vapen saknas i dag eller finns på annat håll än som framgår av registret?

text: 2. Finns det anledning att befara att något eller några av myndighetens vapen, eller vapen som har köpts från kriminella eller omhändertagits av myndigheten, används i brottsliga sammanhang eller av någon privatperson som fungerar som informatör eller infiltratör hos myndigheten?

text: 3. Vilken bedömning görs i övrigt i frågan om vapenhanteringen hos myndigheten i dag är fullgod?

text: 4. Bedöms det att ansvarsförhållandena – främst straffrättsligt och disciplinrättsligt – i dag är tydliga när det gäller vapenhanteringen?

text: Det kan naturligtvis förekomma missförhållanden när det gäller vapenhanteringen hos andra polismyndigheter än Stockholmspolisen. Med hänsyn till de initiativ som har tagits från Rikspolisstyrelsens sida anser jag mig dock inte i dag ha skäl att särskilt undersöka detta.

text: Den rapport från Rikspolisstyrelsen om skrotning av skjutvapen som har funnits i ärendet har inte gett anledning till någon åtgärd från min sida.

text: Jag vill avslutningsvis beklaga att avgörandet av ärendet har dragit ut på tiden.


title: Ersättningsanspråk mot staten med anledning av felaktiga uppgifter i vägtrafikregistret; även fråga om vem av två statliga myndigheter som skall utge ersättning när felregistreringen inte har gjorts av den personuppgiftsansvarige

text: Justitiekanslern tillerkänner HL ersättning med 2 200 kr samt uppdrar åt Länsstyrelsen Halland att ombesörja att utbetalningen sker till honom.

text: Ärendet

text: Polismyndigheten i Västra Götaland beslutade den 19 mars 2004 att omhänderta HL:s körkort på grund av en hastighetsöverträdelse. Länsstyrelsen Halland beslutade den 30 mars 2004 att återkalla HL:s körkort tills vidare. Sedan HL hade överklagat beslutet upphävde Länsrätten i Hallands län i en dom den 8 april 2004 länsstyrelsens beslut att återkalla körkortet tills vidare. Göteborgs tingsrätt dömde den 5 oktober 2004 HL för hastighetsöverträdelse. Domen vann laga kraft.

text: I ett beslut den 1 december 2004 återkallade länsstyrelsen HL:s körkort och bestämde spärrtiden till tre månader med avräkning för den tid körkortet tidigare hade varit återkallat. Vid inmatningen av spärrtiden angavs felaktigt att spärrtiden skulle gå ut den 14 februari 2004 i stället för rätteligen den 14 februari 2005. Den felaktiga inmatningen fick till följd att Vägverket inte automatiskt skickade ut något körkortsunderlag vid spärrtidens utgång. I Vägverkets register framstod det som att spärren fanns kvar efter den 14 februari 2005 då den rätteligen hade upphört.

text: HL kontaktade Vägverket per telefon den 16 februari 2005 och påpekade att han inte hade fått något körkortsunderlag trots att spärrtiden hade gått ut. Efter samtalet tog länsstyrelsen kontakt med Vägverket och angav att spärren skulle hävas, vilket också skedde samma dag. Länsstyrelsen sände samma dag ett körkortsunderlag till HL. Han upplystes också att han skulle sända tillbaka underlaget genast till Vägverket. Vid samtalet informerades HL även om att spärren på körkortet hade hävts och att han kunde få börja köra så fort Vägverket hade fått in körkortsunderlaget. Körkortsunderlaget kom in till Vägverket den 18 februari 2005. Den 21 februari 2005 fick HL meddelande från Vägverket per post om att spärren var hävd.

text: Anspråket m.m.

text: I en skrivelse till länsstyrelsen har HL begärt ersättning med 3 000 kr för den skada och det lidande som har drabbat honom på grund av den felaktiga handläggningen. Han har angett bl.a. att han har stort behov av sitt körkort och därvid hänvisat till vissa handlingar som getts in till länsstyrelsen.

text: Länsstyrelsen har med ett eget yttrande lämnat över ärendet hit. I yttrandet ges en redogörelse för händelseförloppet. I övrigt anges huvudsakligen följande.

text: ”Länsstyrelsen vitsordar L:s uppgift att man matat in fel datum i Vägverkets trafikregister. I övrigt vitsordas i stort de sakomständigheter avseende länsstyrelsens handläggning L framfört. Länsstyrelsen vill dock påpeka att man upplyste L om att han per telefon till Vägverket kunde få besked om att han fick köra så fort Vägverket fått in körkortsunderlaget vilket var den 18 februari 2005.

text: När felet upptäcktes har länsstyrelsen vidtagit de åtgärder som varit möjliga för att hjälpa L att få spärren hävd.”

text: Länsstyrelsens akt i körkortsärendet har varit tillgänglig här (dnr 253-03160-2004).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: När en behandling av personuppgifter sker i vägtrafikregistret är

text: personuppgiftslagens (1998:204)

text: bestämmelser om skadestånd tillämpliga, se

text: 11 § lagen (2001:558)

text: om vägtrafikregister (vägtrafikregisterlagen).

text: Enligt

text: 48 § personuppgiftslagen

text: skall den personuppgiftsansvarige ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har orsakat.

text: I

text: 48 § personuppgiftslagen

text: anges att den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har orsakat. Vägtrafikregistret har innehållit en felaktig uppgift om den spärrtid som gällde beträffande HL:s körkort. De grundläggande krav på behandlingen av personuppgifter som ställs upp i

text: 9 § personuppgiftslagen

text: , bl.a. att uppgifterna skall vara riktiga, har således åsidosatts.

text: HL har begärt ersättning för skada och för lidande. Felet i vägtrafikregistret har fått till följd att HL inte fått körkortsunderlaget i tid samt att han under cirka en veckas tid felaktigt saknat behörighet att köra fordon. Av utredningen i ärendet får anses framgå att HL är i stort behov av sitt körkort såväl i sitt yrke som privat. HL har drabbats av en del mindre kostnader för samtal och liknande för att komma till rätta med den felaktiga registreringen. Ersättningen i den delen kan bestämmas till 200 kr.

text: Skadan av ideell natur, dvs. lidandet, låter sig mera sällan uppskattas i exakta termer eller efter på förhand uppställda beräkningsgrunder. Det får oftast bli fråga om en uppskattning efter skälighet. Vid en bedömning av föreliggande omständigheter och med beaktande av den praxis som finns i liknande fall finner jag skäligt att bestämma ersättningen till 2 000 kr. HL skall således tillerkännas sammanlagt 2 200 kr.

text: Det är länsstyrelsen som har gjort den felaktiga inmatningen i vägtrafikregistret. Vägverket är visserligen personuppgiftsansvarigt för registret, se 7 § vägtrafikregisterlagen. Som jag har nämnt är det, enligt

text: 48 § personuppgiftslagen

text: , den personuppgiftsansvarige som skall ersätta den registrerade. I en situation där det är en statlig myndighet som är personuppgiftsansvarig bör dock bestämmelsen förstås så att det är staten som är ersättningsskyldig. För det fall flera enheter inom staten är berörda bör fördelningen av ansvaret dem emellan bli en fråga för staten själv. Därvid tillämpas den principen att ersättningen skall utges av den enhet som bär huvudansvaret för felet. Det betyder i detta fall att länsstyrelsen skall ombesörja utbetalningen av ersättningen till HL.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av en tingsrätts handläggning av ett ärende om verkställighet enligt 21 kap. föräldrabalken

text: Justitiekanslern tillerkänner sökanden ersättning med 10 000 kr. Domstolsverket ansvarar för att ersättningen betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sökanden och hans före detta fru har två döttrar. Enligt Gävle tingsrätts dom den 2 mars 2016 skulle sökanden ha ensam vårdnad om den äldsta dottern och före detta frun skulle ha ensam vårdnad om den yngsta dottern. Båda barnen skulle ha rätt till visst umgänge med den förälder som inte hade del i vårdnaden av respektive barn.

text: I april 2016 reste den före detta frun (motparten) tillsammans med den yngsta dottern till Indien och stannade kvar där. Den 6 juli 2016 ansökte sökanden om verkställighet enligt

text: 21 kap.

text: föräldrabalken

text: (FB) av det umgänge som den yngsta dottern hade rätt att ha med honom.

text: Under samma tid handlade tingsrätten ett mål om bodelning mellan samma parter där motparten höll kontakt med tingsrätten via e-post. Motparten väckte även med hjälp av ett ombud en ny talan om umgänge med den äldsta dottern. Den 26 oktober 2017 delgavs motparten handlingarna i verkställighetsärendet per e-post. I ett slutligt beslut den 5 december 2017 biföll tingsrätten ansökan och ålade motparten att ersätta sökanden för hans kostnader i ärendet.

text: I beslut den 18 maj 2018 upphävde Hovrätten för Nedre Norrland tingsrättens beslut, befriade motparten från ersättningsskyldigheten för sökandens rättegångskostnader i tingsrätten och ålade sökanden att ersätta hennes rättegångskostnader i båda instanserna.

text: Sökanden gjorde en anmälan till Justitieombudsmannen (JO) som i beslut den 27 juni 2019 (dnr 5567-2018) uttalade kritik mot tingsrätten för bristfällig handläggning av ärendet.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med minst 35 000 kr för ideell skada han lidit då han till följd av tingsrättens långsamma handläggning berövats möjligheten att träffa sitt barn. Han har också begärt ersättning med sammanlagt 143 533 kr avseende sina egna rättegångskostnader och motpartens kostnader som han ålades att betala i verkställighetsärendet.

text: Gävle tingsrätt har yttrat sig över anspråket. Sökanden har beretts tillfälle att yttra sig över vad tingsrätten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättlig reglering

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Tingsrättens handläggning av och beslut i ärenden om verkställighet enligt

text: 21 kap.

text: FB är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vid prövningen ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap.

text: 3 kap.

text: skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på

text: skadeståndslagen

text: , men får ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Artikel 6.1 i Europakonventionen

text: innehåller ett krav på att en rättegång i mål rörande bl.a. civila rättigheter och skyldigheter ska hållas inom skälig tid. Vidare har enligt

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: var och en rätt till respekt för bl.a. sitt privat- och familjeliv.

text: Mål som rör vårdnad om och umgänge med barn tillhör den kategori som enligt Europadomstolens praxis ger domstolarna en mer långtgående skyldighet att se till att utredningen drivs framåt mot ett avgörande. I flera avgöranden i frågor om vårdnad och umgänge samt därmed sammanhängande verkställighetsfrågor har den centrala frågan varit om domstolar och myndigheter agerat tillräckligt kraftfullt för att möjliggöra för föräldrar att utöva sina rättigheter. Europadomstolen har då inte sällan prövat påståenden om långsam handläggning utifrån de processuella garantier som finns i artikel 8 och inte enligt artikel 6 (se t.ex. Strömblad mot Sverige , no. 3684/07, dom den 5 april 2012).

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska ges ut. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Bedömningen i detta fall

text: Ersättning för ideell skada

text: Vad som framkommit om handläggningen av verkställighetsmålet ger inte stöd för att det – och det har inte heller gjorts gällande – har förekommit något sådant typiskt sett integritetskränkande brott som krävs för att sökanden ska ha rätt till kränkningsersättning enligt

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Frågan är då om det har förekommit något vid handläggningen av målet som innefattar en överträdelse av Europakonventionen för vilken ideell ersättning kan utgå.

text: Verkställighetsprocessen i fråga omfattas av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: och dess krav på domstolsprövning inom skälig tid. Med hänsyn till vad målet rör aktualiseras även sökandens processuella rättigheter enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . Sett till utgången blir bedömningen dock densamma oavsett vilken konventionsartikel som väljs. Justitiekanslern prövar därför anspråket utifrån artikel 6.

text: Frågan huruvida rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Av särskild vikt vid bedömningen är målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Inom ramen för bedömningen av domstolarnas handläggning av målet fäster Europadomstolen särskild uppmärksamhet på om det har förekommit längre perioder av inaktivitet.

text: Av allt att döma har handläggningen av ärendet i tingsrätten varit förenad med vissa svårigheter på grund av att sökandens motpart befann sig i Indien. Av utredningen framgår dock att handläggningen av delgivningsfrågan, och därmed ärendet i sig, helt stannade av mellan den 8 september 2016 och den 26 oktober 2017. Som tingsrätten har angett skulle handläggningen ha fort-satt i vart fall då tingsrätten fick vetskap om motpartens e-postadress, dvs. den 27 juli 2016. Tingsrätten dröjde i stället i nästan ett år och tre månader med att skicka handlingarna till motparten. Det som framkommit om sökandens agerande under ärendets handläggning ger inte stöd för att han bidrog till detta dröjsmål. Som JO konstaterat var ärendet av en sådan art att det för sökanden var angeläget med en effektiv handläggning och därmed en snabbare hantering av delgivningsfrågan. Vid en samlad bedömning av omständigheterna anser Justitiekanslern, i likhet med tingsrätten, att den långsamma handläggningen av delgivningsfrågan innebär att det har förekommit en överträdelse av

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . Sökanden har därför rätt till skälig gottgörelse för den skada som han kan anses ha lidit med anledning av överträdelsen.

text: Enligt Europadomstolens praxis föreligger det en stark men motbevisbar presumtion för att ett åsidosättande av rätten till rättegång inom skälig tid medför en ideell skada för den enskilde. Med beaktande av ärendets karaktär och sakens betydelse för sökanden är det i detta fall inte tillräckligt att enbart konstatera att en överträdelse har skett. Sökanden har alltså även rätt till ekonomisk ersättning för den ideella skada som den har medfört. Vid en samlad bedömning ska ersättning för ideell skada bestämmas till 10 000 kr.

text: Ersättning för kostnader i tingsrätten och hovrätten

text: Sökanden har begärt ersättning dels för sina egna rättegångskostnader i processen, dels för motpartens kostnader som han ålagts att ersätta. Som tingsrätten har anfört har dessa kostnader drabbat sökanden till följd av att han har förlorat ärendet. Att förlorande part inte får ersättning för egna rättegångskostnader och även får ersätta motparten för dennes kostnader framgår av lag. Det finns inget som tyder på att sökandens motpart, som förlorat i tingsrätten, skulle ha avstått från att överklaga tingsrättens beslut om handläggningen i ärendet inte varit långsam. Vidare framgår det av hovrättens beslut att det huvudsakliga skälet till att hovrätten fann att hinder mot verkställighet förelåg var att det stora avståndet mellan sökanden och hans dotter medförde praktiska svårigheter vid utövandet av umgänget.

text: Sammanfattningsvis saknas det stöd för att avslaget i hovrätten skulle ha föranletts av den fördröjda handläggningen i tingsrätten. Sökandens kostnader har därför inte uppkommit till följd av den långsamma handläggningen. Inte heller har hans kostnader för begäran om prövning i Högsta domstolen orsakats av detta fel. Som tingsrätten påpekat framgår inte heller av kostnadsräkningarna att den långsamma handläggningen har föranlett ökade ombudskostnader. Anspråket ska därför avslås i denna del.

text: Tillsyn

text: Som redan nämnts har JO i sitt beslut den 27 juni 2019 uttalat kritik mot tingsrätten med anledning av händelsen. Justitiekanslern instämmer i JO:s kritik och finner inte skäl att göra ytterligare uttalanden i tillsynsfrågan.