avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Jäv
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Anmälan mot Inspektionen för vård och omsorg (IVO) om jäv, bl.a. på grund av kontakter på Facebook

sammanfattning: I en anmälan till JO gjorde klaganden gällande att en inspektör vid IVO varit jävig vid handläggningen av ett tillsynsärende som gällde hälso- och sjukvården. Myndigheter ska i sin verksamhet iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § regeringsformen). Den som ska handlägga ett ärende är jävig bl.a. om det finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet för hans eller hennes opartiskhet i ärendet. JO anser att det förhållandet att inspektören under 1990-talet och början av 2000-talet var chef över en av de anmälda personerna och att de därefter har haft sporadisk arbetsrelaterad kontakt samt en begränsad kontakt på Facebook inte har medfört att inspektören var jävig vid handläggningen av tillsynsärendet. JO tillägger: Det är en utgångspunkt att kraven på oberoende och opartiskhet ska uppfyllas med viss marginal. Inte minst när det gäller sådan verksamhet som tillsyn kan det därför vara lämpligt, om det är praktiskt möjligt, att en tjänsteman som upptäcker att det finns någon omständighet som kan påverka förtroendet för hans eller hennes opartiskhet i ärendet lämnar över ärendet till en kollega, även om omständigheten inte är av så kvalificerat slag att det är fråga om jäv.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot IVO och BB, som är inspektör vid IVO. AA anförde bl.a. följande:

text: BB var jävig vid handläggningen av en anmälan till IVO som gällde fel i vården inom psykiatrin i Region Skåne. Anmälan riktades dels mot vårdgivaren Region Skåne, dels mot viss hälso- och sjukvårdspersonal. En av de personer som anmäldes var områdeschefen CC, verksamhetsområde Malmö inom Psykiatri Skåne. När anmälaren fick del av IVO:s utredning saknades en eller flera sidor i den bilaga som innehöll yttrandet från CC. Anmälaren påpekade vid flera tillfällen detta för BB, som dock vägrade att skicka det som saknades. Det föranledde anmälaren och AA att göra efterforskningar. I samband med det uppmärksammade de att CC och BB var vänner på Facebook. BB och CC har en nära vänskapsrelation, vilket medförde att BB var jävig vid handläggningen av ärendet hos IVO.

text: Till anmälan fogades bl.a. ett utdrag från Facebook med kommentarer till ett inlägg som verkar ha gjorts av CC. Innehållet i det ursprungliga inlägget framgick inte av anmälan. Kommentarerna till inlägget hade följande lydelse:

text: BB: Vad gör du där? CC: Skall på konsert i Oslo! Sök DD på Spotify och njut!!! CC: Förresten åker till Bp första maj, är ni där då? BB: Nä, vi åker dit i slutet av månaden (man måste ha en områdeschefslön för att ha råd att åka dit första maj ;)) CC: Är ni där mellan 1-5/5? Lönen är många gråa hår och svarta påsar som mer liknar säckar runt ögonen! BB: Nä vi åker dit den 26 maj, tror jag. Vi stannar i 17 dagar. [---] BB: Förresten kan väl du inte ha gråa hår och svarta påsar, du som är evigt ung

text: Utredning

text: IVO uppmanades att yttra sig över anmälan till JO. I sitt yttrande anförde IVO huvudsakligen följande:

text: IVO:s utredning

text: Tillämpliga bestämmelser m.m.

text: 7 kap.

text: 18 §§

text: patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: , PSL

text: och

text: 12 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL – – – Av

text: 11 § 5

text: FL framgår att den som ska handlägga ett ärende är jävig om det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet i ärendet. I förarbetena till den tidigare gällande

text: förvaltningslagen

text: prop. 1971:30 s. 343

text: och

text: ) nämns som exempel på fall som bör bedömas enligt generalklausulen att någon är uppenbar vän eller ovän med den som är part eller intressent i ärendet. Den som är jävig får inte handlägga ärendet (

text: 12 §

text: FL). Internremiss Med anledning av JO:s remiss har underlag inhämtats från den tillsynsenhet, Avdelning syd, som handlagt ärendet. Berörd befattningshavare har givits tillfälle att lämna synpunkter. Handläggningen hos IVO Den aktuella anmälan om fel i vården inkom till IVO den 3 april 2013. Av anmälan framgick bland annat att patienten utsatts för livsfara genom bristande vård och behandling, att samordning av vården saknades, att patienten inte fick vara delaktig i sin vård och att det fanns brister i medicinering, vårdplan och uppföljning. Under ärendets handläggning har det förekommit 3-5 telefonsamtal mellan handläggaren BB och anmälaren (ej densamme som [AA]). BB har vid flera tillfällen informerat om IVO:s handläggning. Samtliga handlingar i ärendet och förslag till beslut har kommunicerats med anmälaren, som framfört synpunkter. Av IVO:s beslut av den 7 april 2014 framgår att kontinuiteten i patientens vård och informationen till patienten varit bristfällig. IVO fann även att patienten inte fått individuellt anpassad information angående innehåll och mål med behandlingen, och att vårdplan saknades. Verksamheten fick även kritik för att planerade undersökningar tog oacceptabelt lång tid att genomföra.

text: IVO:s bedömning

text: Under handläggningen av ärendet har alla handlingar kommunicerats med anmälaren, som framfört synpunkter. Det har före anmälan till JO inte framförts att det skulle ha saknats en sida i yttrandet från CC, varför BB saknat kännedom om detta. [AA] har gjort gällande att jäv föreligger genom att BB och den berörda områdeschefen i klagomålsärendet, CC, har en nära vänskapsrelation. BB har under 1990-talet och början av 2000-talet arbetat som bland annat verksamhetschef inom psykiatrin i Malmö och då under cirka tio år tjänstgjort som chef över CC. BB och CC umgås inte privat. Det har dock i mitten av 2000-talet vid enstaka tillfällen förekommit att de i sällskap med andra kollegor träffats på en "after work". Då båda arbetar med psykiatrifrågor, händer det att de ibland träffas på sakområdeskonferenser och liknande. Att de träffas beror enbart på arbetsrelaterade omständigheter, och deras kontakt är och har varit som kollegor och inte som vänner. Sedan BB år 2008 började arbeta vid Socialstyrelsen har de med undantag av enstaka arbetsrelaterade tillfällen endast haft kontakt via Facebook. Att vara "vän" på Facebook innebär inte nödvändigtvis detsamma som att vara vänner i traditionell mening. BBs och CC:s Facebook-relation inskränker sig till utbyte av kommentarer av den art och omfattning som bifogats anmälan till JO. Några djupare konversationer eller samtal förekommer inte. Då BB och CC inte heller i övrigt har någon form av privat umgänge, finner IVO att den kontakt som föreligger mellan BB och CC inte utgör jäv. Mot bakgrund av vad som ovan framförts finner IVO att ärendet handlagts på ett korrekt sätt. AA fick tillfälle att yttra sig över IVO:s yttrande. Han anförde bl.a. följande:

text: Den person som gjorde anmälan till IVO blev inte informerad om att BB tidigare hade varit chef över CC. BB hade kunnat informera anmälaren om det i samband med att han inledningsvis tog telefonkontakt med anmälaren. BB borde också ha erbjudit anmälaren möjlighet att byta handläggare. Anmälaren, som är journalist, har frågat runt i den arbetsgrupp som både CC och BB tillhörde när den sistnämnde var verksamhetschef. Dessa tidigare arbetskamrater har berättat om såväl gemensamma semestrar som middagar där både CC och BB deltagit.

text: Bedömning

text: Frågan om jäv Genom utredningen har bl.a. följande kommit fram. Inspektören BB var föredragande i ett ärende vid IVO där CC och flera andra tjänstemän hade anmälts för fel i vården av en patient. BB var under 1990-talet och början av 2000-talet verksamhetschef inom psykiatrin i Malmö och var då under cirka tio års tid chef över CC. AA har gjort gällande att BB och CC är nära vänner. IVO har angett att de har och har haft kontakt som kollegor och inte som vänner. Enligt IVO har det sedan mitten på 2000-talet främst varit fråga om att de har träffats vid enstaka arbetsrelaterade tillfällen, t.ex. konferenser. Därutöver har de, enligt IVO, bara haft begränsad kontakt via Facebook och i det sammanhanget endast utbytt kommentarer av den art och omfattning som framgår av skärmdumpen från Facebook.

text: Det grundläggande kravet på att myndigheter i sin verksamhet ska iaktta saklighet och opartiskhet framgår av

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: . Vid IVO:s

text: ärendehandläggning tillämpas jävsreglerna i

text: 11 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Punkterna 1–4 innehåller en uppräkning av faktiska omständigheter, bl.a. släktskap, som medför att en handläggare är jävig i ett ärende. Punkt 5 innehåller en allmänt hållen bestämmelse som anger att den som ska handlägga ett ärende är jävig om det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet i ärendet (s.k. delikatessjäv). Det är den sistnämnda regeln som nu är aktuell.

text: Det krävs inte att handläggaren rent faktiskt har brustit i kraven på opartiskhet och objektivitet för att det ska vara fråga om jäv. Det är tillräckligt att det med ett objektivt betraktelsesätt finns någon omständighet som rubbar förtroendet för handläggaren.

text: Den som är jävig får inte handlägga ärendet. Han eller hon får dock vidta åtgärder som inte någon annan kan vidta utan olägligt uppskov. Den som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom eller henne ska självmant ge det till känna (

text: 12 § förvaltningslagen

text: ). Bestämmelsen innebär att tjänstemannen ska anmäla omständigheten till myndigheten (se bl.a. Hellners & Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: [17 mars 2015, Zeteo], kommentaren till

text: 12 §

text: Som framgått gäller jävsreglerna den som ska handlägga ett ärende. Med det avses inte bara beslutsfattare utan alla som ska ta sådan befattning med ärendet att han eller hon kan tänkas inverka på utgången (se bl.a. den ovannämnda kommentaren till

text: 11 § förvaltningslagen

text: ). BB beredde ärendet och föredrog det för beslutsfattaren inför avgörandet. Hans befattning med ärendet var sådan att han kan tänkas ha inverkat på utgången. Han ingick därmed i den personkrets som omfattas av jävsreglerna.

text: Det ska därför prövas om det fanns någon särskild omständighet som var ägnad att rubba förtroendet till BB:s opartiskhet i ärendet. Uttrycket särskild markerar att det krävs något mera påtagligt för att omständigheten ska vara av sådant slag. Som ett typiskt exempel kan nämnas att en tjänsteman är nära vän eller har en djup konflikt med en part i ett ärende. Andra fall där det kan vara fråga om jäv är när en tjänsteman står i ett påtagligt beroendeförhållande till en part, t.ex. för att parten är hans överordnade. Däremot är det inte nödvändigtvis fråga om jäv i de fall där parten är underställd handläggaren. Det är inte möjligt att uttömmande ange alla de situationer där delikatessjäv kan förekomma. En samlad bedömning av alla omständigheter måste göras i varje enskilt fall. (Se bl.a. den ovannämnda kommentaren till

text: 11 § förvaltningslagen

text: , prop 1971:30 s. 343 och JO 2002/03 s. 252, dnr

text: Det är inte utrett att BB och CC är närmare bekanta än vad IVO har angett. Att BB under 1990-talet och början av 2000-talet var chef över CC och att de därefter har haft sporadisk arbetsrelaterad kontakt samt en begränsad kontakt via Facebook utgör enligt min mening inte sådana särskilda omständigheter som enligt 11 §

text: förvaltningslagen

text: är ägnade att rubba förtroendet för BBs opartiskhet i ärendet. BB var därför inte jävig vid handläggningen av anmälan till IVO.

text: Jag vill dock tillägga följande. Jävsreglernas syfte är att förhindra misstankar om bristande opartiskhet och ovidkommande hänsyn. Det är en utgångspunkt att kraven på oberoende och opartiskhet ska uppfyllas med viss marginal (jfr

text: NJA 2014 s. 482

text: om domarjäv). Inte minst när det gäller en sådan verksamhet som tillsyn kan det därför vara lämpligt, om det är praktiskt möjligt, att en tjänsteman som upptäcker att det finns någon omständighet som kan påverka förtroendet för hans eller hennes opartiskhet lämnar över ett ärende till en kollega, även om omständigheten inte är av så kvalificerat slag att det är fråga om jäv.

text: Övrigt AA har uppgett att anmälaren i IVO-ärendet vid flera tillfällen påpekade för BB att det saknades en eller flera sidor i den bilaga som innehöll CC:s yttrande, men att BB vägrade att skicka det som saknades. Enligt IVO har det före JO-anmälan inte framförts att det skulle ha saknats en sida i yttrandet från CC. Ord står alltså mot ord. Jag bedömer det inte som sannolikt att ytterligare utredningsåtgärder skulle bringa klarhet i vad som har hänt. Inte heller i denna del har jag därför underlag för att kritisera IVO:s handläggning.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord: Bevis Dokumentation Förundersökning Åtal

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot en åklagare för innehållet i ett förundersökningsprotokoll

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA har anmält kammaråklagaren BB till JO. AA hade varit föremål för en brottsutredning om grov våldtäkt mot barn. Under utredningen uppkom misstankar om barnpornografibrott. Förundersökningen om grov våldtäkt mot barn lades ned, men åtal väcktes för barnpornografibrott. I det förundersöknings-protokoll som gavs in till domstolen fanns två förhör som hållits i anledning av misstanken om grov våldtäkt mot barn. Materialet innehöll känslig information av privat karaktär som inte berörde barnpornografibrottet. Trots detta gavs det in i sin helhet. De känsliga uppgifterna blev härigenom kända och kom att användas mot honom i andra sammanhang.

type: stycke

text: Utredning

text: Efter att handlingarna i ärendet granskats anmodades Åklagarmyndigheten att lämna upplysningar om vilka överväganden som gjorts beträffande de förhör som gavs in till rätten och att redovisa myndighetens bedömning av det som framkommit.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren CC) anförde bakgrundsvis följande.

text: Sedan AA den 12 oktober 2009 polisanmälts misstänkt för grov våldtäkt mot barn, fattade åklagare beslut om att han skulle anhållas i sin frånvaro samt om husrannsakan i hans bostad.

text: AA greps och delgavs vid förhör den 13 oktober 2009 misstanke om grov våldtäkt mot barn. I förhöret uppgav AA bl.a. att det fanns erotiska bilder och tecknade bilder av nakna tonåringar i hans bostad. Detta förhör finns intaget i det aktuella förundersökningsprotokollet.

text: Vid den husrannsakan som genomfördes påträffades bl.a. en stor mängd japanska serieteckningar, s.k. mangateckningar. I AA:s datorer anträffades i ett senare skede 51 tecknade bilder som bedömts vara barnpornografiska.

text: Den 15 oktober 2009 hördes AA på nytt angående misstanken om grov våldtäkt mot barn. Förhöret är redovisat i dialogform och omfattar drygt 17 sidor. Det är

text: detta förhör som AA menar innehåller uppgifter som inte borde ha ingått i förundersökningsprotokollet och som åklagarens upplysningar avser (se nedan).

text: I förhör den 2 februari 2010 delgavs AA misstanke om barnpornografibrott och hördes om detta. Även det förhöret är intaget i förundersökningsprotokollet.

text: Den 25 februari 2010 lades förundersökningen avseende grov våldtäkt mot barn ned.

text: Åtal väcktes för barnpornografibrott den 30 mars 2010. Av åklagaren BB:s [BB] upplysningar framgår följande.

text: I förundersökningsprotokollet ingår tre förhör med den misstänkte AA. Ett av förhören är ett utskrivet dialogförhör i vilket han delgavs misstanke om grov våldtäkt mot barn. Under förhörets gång har han bland annat berättat om sitt intresse för japansk kultur och sitt yrke som översättare samt om den litteratur han förvarade hemma och de bilder han laddat ner på sina datorer. Vid denna tidpunkt förelåg ännu ingen misstanke om barnpornografibrott, varför förhöret inte kom att delas upp eller redovisas i två förhör. Mot bakgrund av att förhöret är utskrivet i dialogform och att de för utredningen om barnpornografibrott relevanta uppgifterna lämnades i det löpande samtalet med den förhörande polisen valde jag att låta hela förhöret ingå i förundersökningsprotokollet med anledning av att det ger en helhetsbild av förhörssituationen. Framför allt framkommer där under vilka omständigheter, i vilket skede och i vilka sammanhang uppgifterna lämnades. Under förundersökningen har AA förnekat misstanke om barnpornografibrott. Inför huvudförhandlingen var det därför viktigt att ha tillgång till hela förhöret för det fall uppgifter i förhöret skulle komma att bli processmaterial. För att undvika att det under processen skulle uppstå diskussion eller frågor om till exempel innehållet i förhöret eller hur förhöret avlöpt valde jag att inte dölja någon text i förhöret. Delar av förhöret rörande barnpornografibrottet lästes också senare upp inför domstolen av åklagaren. Jag utgick vidare från att tingsrätten vid förfrågan om utlämnade av förundersökningen skulle göra sedvanlig och, för ärendet, erforderlig sekretessprövning.

text: Chefen för Åklagarkammaren i Uppsala, chefsåklagaren DD, har lämnat följande yttrande.

text: [---] I det inledande förhöret lämnade AA uppgifter som kom att ha intresse för utredningen om barnpornografibrott, det brott som AA slutligen åtalades för. Uppgifter ur det förhöret åberopades också av åklagaren under huvudförhandlingen i tingsrätten. För att parterna och domstolen skulle kunna göra en riktig värdering av de iförhöret lämnade uppgifterna och för att undvika att dessa uppgifter ifrågasattes bedömde åklagaren/förundersökningsledaren att det var lämpligt att förhöret fanns med i sin helhet. Jag finner inte anledning att göra annan bedömning.

text: Åklagarmyndigheten fortsatte med att redogöra för de rättsregler som aktualiseras:

text: Vid en förundersökning ska enligt

text: 23 kap. 21 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) protokoll föras över vad som har förekommit av betydelse för utredningen. Av

text: 22 § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: följer att protokollet ska avfattas så att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för

text: målet. Enligt samma bestämmelse ska utsaga, i de delar den anses bör ingå i protokollet, återges i så nära överensstämmelse som möjligt med det talade ordet. Det är alltså av vikt att protokollet ger en trogen och rättvisande bild av vad som förekommit vid de olika utredningsåtgärderna. Det som är betydelselöst för utredningen ska dock inte tas med i protokollet. (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: [15 augusti 2010, Zeteo], kommentaren till

text: 23 kap. 21 §

text: ). Enligt

text: 45 kap. 7 §

text: RB ska åklagaren ge in utskrift av förundersökningsprotokollet till rätten när åtal väcks eller så snart som möjligt därefter. Sådant som inte rör åtalet bör dock inte ges in. I förarbetena anges att det från den tilltalades synpunkt kan te sig stötande att rätten – och för övrigt också allmänheten – har tillgång till material rörande gärningar som han eller hon inte är åtalad för (

text: prop. 1986/87:89 s. 100

text: ). Åklagaren ska alltid – enligt vad departementschefen uttalade – undersöka om det är möjligt att utan väsentliga olägenheter gallra bort material som inte rör de åtalade gärningarna ur protokollet innan detta ges in till rätten (

text: a. prop. s. 230

text: ). I numera upphävda

text: RÅFS 1988:2

text: har riksåklagaren tidigare gett allmänna råd angående hanteringen av förundersökningsprotokoll mot bakgrund av reglerna i

text: 45 kap. 7 §

text: RB. I de allmänna råden angavs bl.a. följande, såvitt nu är av intresse. Protokoll över förhör med gärningsmän, målsägande och vittnen m.fl. bör om möjligt disponeras så att olika brottsmisstankar kan hållas isär. Detta kan t.ex. ske genom skilda förhörsprotokoll eller genom att varje brottsmisstanke behandlas på skilda sidor i förundersökningsprotokollet. I de fall åklagaren beslutar att åtal inte ska väckas för alla de gärningar som omfattas av ett redovisat förundersökningsprotokoll, bör förhör och andra handlingar rörande gärningar som inte omfattas av åtalet avskiljas från den del av förundersökningsprotokollet som ges in till rätten om det kan ske utan väsentliga olägenheter. Åklagaren bör därvid i de allra flesta fall kunna begränsa sitt arbete till att ta ut hela sidor från förundersökningsprotokollet; endast undantagsvis kan det krävas att åklagaren täcker över text eller förfar på liknande sätt. Det bör beaktas att även sådant material som inte direkt rör de åtalade gärningarna i vissa fall kan ha betydelse i målet och därför inte ska tas ut från förundersökningsprotokollet.

text: Åklagarmyndigheten gjorde följande bedömning.

text: [BB] har i egenskap av förundersökningsledare beslutat att två förhör, som huvudsakligen rörde misstankar om grov våldtäkt mot barn, skulle tas in i ett förundersökningsprotokoll avseende barnpornografibrott. Åtal väcktes också för barnpornografibrott och hela förundersökningsprotokollet gavs in till tingsrätten. Frågan är nu om åklagaren har gjort riktiga överväganden i fråga om vilka förhör som redovisades i förundersökningsprotokollet. Ett förundersökningsprotokoll ska spegla vad som förekommit vid utredningen, både sådant som talar till den misstänktes nackdel och sådant som talar till hans eller hennes fördel ska redovisas. Som nämnts är det viktigt att protokollet ger en trogen och rättvisande bild av vad som förekommit vid de olika utredningsåtgärderna och att en berättelse, i de delar den ska ingå i protokollet, återges i så nära överensstämmelse som möjligt med det talade ordet. När förundersökningsledaren överväger vad som är betydelselöst och som inte bör ingå i protokollet, ska objektivitetsprincipen vara styrande. Såväl den misstänktes intresse av att uppgifter redovisas som kan vara till fördel för honom eller henne som den misstänktes intresse av att sådant som inte rör åtalet, och som kan upplevas som integritetskränkande, hålls utanför ska beaktas. Hänsyn måste också tas till målsägandens och andras behov av skydd mot att känsliga uppgifter sprids. Allt sådant som kan komma att bli processmaterial och som kan behöva åberopas vid huvudförhandlingen ska emellertid finnas med i protokollet och ges in till rätten. Det är även av rättssäkerhetsskäl och ur ett insynsperspektiv viktigt att förundersökningsprotokollet riktigt återger de utredningsåtgärder som vidtagits. När ett förundersökningsprotokoll lämnas in till domstolen med anledning av åtal blir det enligt huvudregeln offentligt. I mål om barnpornografibrott kan dock sekretess alltjämt gälla för uppgift om en ung person som skildras i pornografisk

text: bild (se 35 kap. 7 § 1 jämförd med

text: 12 § tredje stycket Offentlighets- och sekretesslagen

text: 2009:400). Vidare kan sekretess bestå för uppgifter som lämnats till domstol om uppgiften uppenbarligen saknar betydelse i målet (se

text: 35 kap. 7 § 2 Offentlighets- och sekretesslagen

text: ). Huruvida en känslig uppgift kommer att bli offentlig eller även fortsättningsvis kommer att omfattas av sekretess är naturligtvis något som åklagaren måste ta i beaktande när han eller hon tar ställning till om uppgifter som inte rör åtalet, men som är svåra att avskilja, ska gallras ur ett förundersökningsprotokoll och hur stor arbetsinsats som kan krävas av åklagaren i detta avseende. De nu aktuella förhören har gällt ett allvarligt brott av känslig karaktär för vilket åtal inte har väckts. I framförallt dialogförhöret framkommer uppgifter som är mycket personliga och det framstår som uppenbart att AA kan uppleva det som integritetskränkande om uppgifterna sprids. Uppgifterna i denna del synes – som sådana – inte ha haft någon direkt betydelse för åtalet gällande barnpornografibrott. Det har därför varit särskilt viktigt att noga överväga behovet av att ta in förhören i protokollet. Förhören har emellertid också innehållit uppgifter som rört det brott som AA åtalades för. I dessa delar har förhören inte varit utan betydelse för åtalet. Detta bekräftas av att åklagaren upplyst om att delar av dialogförhöret lästes upp vid huvud-förhandlingen i tingsrätten och således har blivit processmaterial. En åklagare är skyldig att se till att det som förekommit av betydelse för utredningen redovisas i förundersökningsprotokollet. Åtminstone dessa delar av förhöret har alltså varit helt nödvändiga att ta in i protokollet. Frågan är då om åklagaren borde ha avskilt eller täckt över andra delar av förhören innan de redovisades i förundersökningsprotokollet eller innan protokollet gavs in till rätten. Regelverket som styr hur åklagaren ska hantera dylika frågor innehåller inte några absoluta regler, utan det ger uttryck för att en lämplighetsbedömning ska göras där olika intressen ska vägas mot varandra. Det synes också vara svårt att uppställa några mer tydliga regler om hur sådana bedömningar ska göras. Detta gäller bl.a. om det finns ett visst samband mellan olika brottsmisstankar vad gäller exempelvis platsen för det ifrågasatta brottet eller brottsmisstankarnas karaktär. Det är naturligtvis lättare att särskilja uppgifter om brottsmisstankar som inte har något samband, t.ex. en stöld på en plats vid en tidpunkt och ett rattfylleri på en annan plats och vid en annan tidpunkt. I allmänhet bör förhör som hållits under förundersökningen redovisas i sin helhet i protokollet. Detta framförallt för att förhörets gång ska kunna följas och för att det ska framgå i vilket sammanhang relevanta uppgifter har lämnats, så att det går att få en helhetsbild av förhöret. Särskilt får detta anses gälla vid förhör som redovisas i dialogform. Det är också många gånger svårt att på förhand göra en säker bedömning av exakt vilka uppgifter i ett förhör som kan komma att få betydelse i målet. Ofta är det alltså inte tydligt vilka uppgifter i ett förhör som i och för sig skulle kunna utelämnas. Att rensa bort uppgifter, som är möjliga att utelämna, ur t.ex. ett längre dialogförhör kräver vidare ofta en betydande arbetsinsats, om förhöret inte är disponerat så att olika delar redovisas för sig. Det arbete som rimligen kan krävas av åklagaren i detta avseende blir enligt min uppfattning beroende av uppgifternas karaktär – om det är fråga om mycket personliga och känsliga uppgifter kan åklagaren blir tvungen att lägga ned mer arbete på att rensa bort uppgifterna än om det är fråga om uppgifter som inte framstår som känsliga. Som riksåklagaren uttalat i ovan nämnda allmänna råd bör åklagaren i de allra flesta fall kunna begränsa sitt arbete till att ta ut hela sidor från förundersökningsprotokollet och endast undantagsvis kan det krävas att åklagaren täcker över text eller går tillväga på liknande sätt. När det gäller de nu aktuella förhören har [BB] redogjort för varför hon ansåg det nödvändigt att redovisa i vart fall dialogförhöret i dess helhet. Även om förhöret innehåller personliga och känsliga uppgifter, som inte direkt rör det brott åtalet gällde, kan jag på de skäl åklagaren angett och mot bakgrund av det jag tidigare anfört godta åklagarens bedömning.

text: Avseende det första förhöret, som inte var något dialogförhör, har det möjligen funnits större förutsättningar att redovisa endast för åtalet relevanta delar. Några särskilt känsliga uppgifter förekommer emellertid inte i förhöret – som är kort – varför jag inte anser att det finns skäl att ha några synpunkter på att också detta förhör redovisades i sin helhet i förundersökningsprotokollet. Avslutningsvis vill jag anföra följande. Jag har förståelse för att AA upplevt det som kränkande att en del av uppgifterna i dialogförhöret, som främst avsåg ett brott som han inte åtalades för, fanns med i förundersökningsprotokollet avseende ett annat brott. Även om, som jag ser det, något fel inte begåtts av åklagaren visar det inträffade på vikten av att förhör i så stor utsträckning som möjligt redan från början planeras och redovisas så att det blir möjligt att undvika att betydelselösa uppgifter tas in i förundersökningsprotokollet. Särskild uppmärksamhet krävs givetvis när det som i detta fall är fråga om allvarliga brott och uppgifter av känslig karaktär.

text: Bedömning

text: Utredningen hos JO har varit begränsad till det som anmälts, dvs. frågan om åklagaren förfor felaktigt när hon, i samband med att hon väckte åtal mot AA för barnpornografibrott, till domstolen gav in protokoll från förhör som föranletts av misstankar rörande grov våldtäkt mot barn.

text: Något formellt hinder mot att i ett brottmål åberopa utredning som föranletts av en annan brottsmisstanke än den målet gäller föreligger inte; det följer av principen om fri bevisföring.

text: Huvudregeln är att det som förekommit under en brottsutredning som lett till åtal ska redovisas för domstol och parter. Att den redovisning som sker är fullständig utgör ett vitalt rättssäkerhetsintresse. Endast sådant som inte rör åtalet, dvs. saknar betydelse för bedömningen av detta, kan uteslutas (jfr

text: 45 kap. 7 § rättegångsbalken

text: ). Då åklagaren överväger att inte redovisa dokumentation från förundersökningen i det protokoll som ges in till rätten bör han eller hon ha i åtanke att såväl rätten som motparten kan göra en annan bedömning av vad som är av betydelse för saken än den åklagaren gör (se bl.a. JO 1964 s. 212 och 2007/08 s. 87). Sådant som belyser invändningar som den tilltalade sannolikt kommer att göra, liksom annat som kan aktualiseras i målet, ska inte uteslutas.

text: Jag gör sammanfattningsvis ingen annan bedömning än den som redovisats av Åklagarmyndigheten. Någon rättslig grund för kritik mot åklagaren i anledning av att hon gav in de aktuella förhörsprotokollen i deras helhet föreligger således inte.

type: avgorande


nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Beslut
Underrättelse

title: Fråga om en arbetsförmedling haft grund för att ifrågasätta en arbetssökandes rätt till ersättning hos arbetslöshetskassan. Även fråga om arbetslöshetskassa har rätt att hålla inne en sökandes ersättning under den tid utredning i ersättningsärendet pågår

text: Fråga om en arbetsförmedling haft grund för att ifrågasätta en arbetssökandes rätt till ersättning hos arbetslöshetskassan. Också fråga om en arbetslöshetskassa har rätt att hålla inne en sökandes ersättning under den tid utredning i ersättningsärendet pågår

text: Anmälan

text: I en anmälan mot arbetsförmedlingen i Sjöbo, en enhet inom Länsarbetsnämnden i Skåne län, och mot Sifs arbetslöshetskassa begärde AA, i egenskap av ombud för BB, JO:s prövning av arbetsförmedlingens handläggning då förmedlingen ifrågasatte BB:s rätt till ersättning enligt lagen (

text: ) om arbetslöshetsförsäkring samt av arbetslöshetskassans handläggning då kassan höll inne hela hennes arbetslöshetsersättning under perioden den 10 december 2001 t.o.m. den 3 februari 2002.

text: I anmälan anfördes bl.a. följande. BB har, med kortare avbrott för praktiktjänster, varit arbetslös sedan år 1997. Den 15 november 2001 fick hon en skrivelse från arbetsförmedlingen med uppmaning att söka fem olika arbeten. Hon sökte fyra av arbetena den 16 november 2001 och det femte den 20 november 2001 trots att hon ansåg att hon inte hade efterfrågad kompetens för merparten av arbetena. Av detta skäl skrev hon den 20 november 2001 till arbetsförmedlingen och redogjorde för att hon sökt anvisade arbeten och att hon önskade fler anvisningar om arbeten. I brevet framförde hon också hur dåligt de anvisade arbetena stämde överens med hennes person och kompetens, bl.a. när det gällde arbeten där den presumtive arbetsgivaren i första hand sökte arbetstagare i åldern 25–45 år. Hon var vid ansökningstillfället 61 år gammal. För andra arbeten ställdes krav på språkkunskaper som hon inte har. Hon fick inte något av nämnda arbeten. – Arbetsförmedlingen, genom handläggaren CC, lämnade den 21 december 2001 meddelande om ifrågasatt rätt till ersättning till arbetslöshetskassan, i vilket uppgavs att BB avvisat lämpligt arbete och att arbetsförmedlingen ”utifrån” BB:s brev ville ha kassans bedömning av om hon stod till arbetsmarknadens förfogande. Detta skedde utan att BB fått möjlighet att redogöra för sin inställning till uppgifterna i meddelandet. BB fick först den 27 december 2001 besked om att meddelandet lämnats. BB skrev den 5 januari 2002 till CC och begärde svar på ett antal frågor, bl.a. om vilket arbete som hon skulle ha avvisat. I ett epostmeddelande den 7 januari 2002 förklarade CC endast att hon inte tagit ställning

text: till brevet som skickats till kassan för bedömning. BB upprepade sin begäran men fick inte något svar. – Den 3 januari 2002 skulle hon ha fått ersättningen för veckorna 50 och 51 2001. Det skedde dock ingen utbetalning. Först när hon den 7 januari 2002 tog kontakt med arbetslöshetskassan per telefon fick hon besked om att hennes ersättning hållits inne. – Arbetslöshetskassan vidhöll vid ett flertal kontakter att man var tvungen att hålla inne hela ersättningen under utredningen, trots att det endast kunde bli fråga om att sätta ned BB:s ersättning med 25 % under

text: 40 dagar om det skulle visa sig att hon hade avvisat arbete. Av en senare skrivelse från kassan framgick dock att den totala ersättning som hålls inne enligt Arbetsmarknadsstyrelsens (AMS) rekommendationer i normalfallet inte bör överstiga det belopp som kan komma ifråga för den aktuella sanktionen. – I beslut den 30 januari 2002 konstaterade arbetslöshetskassan att BB stod till arbetsmarknadens förfogande och därför hade rätt till ersättning. Utbetalningarna av ersättning återupptogs den 7 februari 2002.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Länsarbetsnämnden i Skåne län för utredning och yttrande avseende arbetsförmedlingens handläggning.

text: Till länsarbetsnämndens remissvar var fogat ett yttrande från chefen för Arbetsförmedlingarna i Sydost, i vilket anfördes bl.a. följande.

text: BB tillhör en grupp arbetssökande som Arbetsförmedlingen i Sjöbo bedömde ha en oklar ställning som arbetssökande i förhållande till arbetsmarknaden. Av den anledningen så deltog under en tid Arbetsförmedlingen Rehabilitering i utredningen av BB:s förutsättningar. BB har erhållit ett antal anvisningar på ledigt arbete men inte fått anställning. I brev till Arbetsförmedlingen Rehabilitering, DD, den 20 november 2001 ger BB återkoppling på de anvisningar hon fått sig tillsända. I brevet ger BB sin syn på de svårigheter hon möter när hon söker anvisade arbeten. Efter en kort tids konsultation av Arbetsförmedlingen Rehabilitering görs bedömningen att BB:s arbetshinder inte är av den omfattningen att vidare utredning vid Arbetsförmedlingen Rehabilitering är nödvändig. Den 21 december lämnade Arbetsförmedlingen i Sjöbo genom CC en rapport om ifrågasatt rätt till arbetslöshetsersättning. Grunden för ifrågasättandet angavs som a. den sökande hade avvisat lämpligt arbete, b. utifrån den sökandes brev ”per den 20 november (min anm.)” ville Arbetsförmedlingen pröva huruvida BB stod till arbetsmarknadens förfogande. Arbetsförmedlingen tillfogade att man ansåg sig ha fullgjort sitt uppdrag mot den sökande utifrån det överenskomna matchningsunderlaget. När undertecknad och CC diskuterat händelseförloppet framgår det att det inte kan vitsordas att BB hade avvisat lämpligt arbete. Av den anledningen är det utan tvekan så att rapport ej borde ha lämnats. Såvitt avser rapportens del avseende redogörelse framgår att Arbetsförmedlingen endast har begärt arbetslöshetskassans bedömning av BB:s tillgänglighet på arbetsmarknaden, s.k. iakttagelserapport. Beträffande BB:s möjlighet att lämna sin förklaring innan rapporten avgavs så åberopar Arbetsförmedlingen i Sjöbo hennes skrivelse per den 20 november såsom den berördes egen redogörelse i samband med rapporten. Det är uppenbart att detta förfarande inte kan anses motsvara förvaltningsrättslig korrekt handläggning.

text: I sitt remissvar förklarade länsarbetsnämnden att nämnden instämde i att underlaget inte var tillräckligt för att göra en iakttagelserapport. Vidare uppgav nämnden bl.a. att BB borde ha fått skriftligt svar på sina frågor i brevet daterat den 5 januari 2002. Länsarbetsnämnden beklagade att handläggningen i det aktuella ärendet haft vissa brister och framförde att arbete pågick med ett dokument kring handläggning av ärenden och vikten av att följa de förvaltningsrättsliga reglerna. Detta dokument skulle, när det blev klart, gå ut till alla handläggare i länet.

text: Ärendet remitterades därefter till Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) för utredning och yttrande såvitt avsåg arbetslöshetskassans handläggning. AMS verkställde genom sin försäkringsenhet utredning och gjorde försäkringsenhetens yttrande till sitt. I yttrandet anfördes i huvudsak följande (bilagor utelämnade här).

text: Försäkringsenheten har tagit in yttrande och handlingar från kassan och bifogar dessa. I

text: 16 § förordningen (2000:628)

text: om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten anges att länsarbetsnämnderna skall underrätta arbetslöshetskassan och AMS bl.a. om en arbetssökande avvisar ett lämpligt arbete, på annat sätt uppenbarligen vållar att en anställning inte kommer till stånd eller uppträder så att det finns anledning för länsarbetsnämnden att förmoda att sökanden inte vill eller kan anta något som helst arbete. Enligt 10 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om ekonomiskt stöd vid arbetslöshet skall arbetsförmedlingen meddela arbetslöshetskassan förhållanden som enligt 16 § förordningen om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten skall föranleda särskild prövning av sökandens ersättningsrätt. I förevarande ärende skickade arbetsförmedlingen ett meddelande om ifrågasatt rätt till ersättning avseende BB till Sifs arbetslöshetskassa. Under punkten tre ”Anledning till meddelandet” angav förmedlingen att BB avvisat lämpligt arbete. Under punkten sex ”Arbetsförmedlingens redogörelse” bad förmedlingen emellertid kassan om en bedömning av om BB stod till arbetsmarknadens förfogande. Bedömningen skulle göras utifrån ett brev som hon skrivit till förmedlingen och som bifogades ifrågasättandet. I brevet anförde BB att hon sökt samtliga fem anvisade arbeten trots att hon inte ansåg sig ha rätt kompetens eller ålder för fyra av dessa arbeten samt att det femte anvisade arbetet låg för långt från hennes bostad. I ifrågasättandet kommenterade förmedlingen hennes invändningar med att de fullgjort sitt uppdrag mot henne utifrån överenskommet matchningsunderlag. Enligt försäkringsenhetens bedömning kunde av meddelandet utläsas att arbetsförmedlingen ifrågasatte om BB stod till arbetsmarknadens förfogande med hänsyn till hennes invändningar i brevet. Det var emellertid oklart om förmedlingen även menade att BB inte sökt de anvisade arbetena. Kassan får anses ha haft skäl att se förmedlingens meddelande som ett ifrågasättande av om BB uppfyllde grundvillkoren för ersättning i

text: 9 § lagen (1997:238)

text: om arbetslöshetsförsäkring. Att sökanden uppfyller grundvillkoren är en förutsättning för att han eller hon skall ha rätt till ersättning. Som framgår av 10 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om ekonomiskt stöd vid arbetslöshet är det uppgifter som skall föranleda särskild prövning av ersättningsrätten som skall lämnas till kassan. En sådan särskild prövning kräver i regel en viss utredning från kassans sida. I förevarande ärende kom arbetsförmedlingens meddelande om ifrågasatt rätt till ersättning in till kassan den 28 december 2001. Kassan behövde tiden fram till beslutet den 30 januari 2002 för att få fram ett underlag för prövningen i ärendet. Ersättningen började betalas ut igen den 7 februari 2002. Försäkringsenheten anser inte att det finns skäl att rikta kritik mot kassan på grund av handläggningstiden i ärendet.

text: Därefter återstår frågan om kassan hade rätt att innehålla ersättningen under utredningen. När arbetsförmedlingen ifrågasätter en sökandes ersättningsrätt kan arbetslöshetskassan, med stöd av långvarig praxis, innehålla den ersättning som annars skulle betalas ut. Frågan har behandlats i AMS meddelanden nr 18 år 2001 och nr 12 år 2002 (se bilaga 1 och 2). AMS har också begärt kodifiering av denna praxis i framställningar till regeringen i budgetunderlag för perioderna 2002–2004 och 2003–2005 (se bilaga 3 och 4). Försäkringsenheten anser att ett innehållande förutsätter att det mot bakgrund av förmedlingens ifrågasättande samt övriga uppgifter i ärendet kan anses sannolikt att ersättningsrätten kommer att påverkas. I det brev som bifogades ifrågasättandet i förevarande ärende uppgav BB att hon sökt de anvisade arbetena. Det fanns inga uppgifter i ärendet som visade motsatsen. Vid sådana förhållanden borde kassan inte ha innehållit ersättningen till någon del under utredningen. AA kommenterade remissvaren.

text: I beslut den 23 februari 2004 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Arbetsförmedlingens handläggning Av

text: 16 § förordningen (2000:628)

text: om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten följer att länsarbetsnämnden skall underrätta arbetslöshetskassan och AMS om en arbetssökande som får eller begär ersättning från en arbetslöshetskassa bl.a. avvisar ett lämpligt arbete, på annat sätt uppenbarligen vållar att en anställning inte kommer till stånd eller uppträder så att det finns anledning för länsarbetsnämnden att förmoda att sökanden inte vill eller kan anta något som helst arbete. Ansvaret för att lämna sådana uppgifter till arbetslöshetskassan och AMS ligger på den berörda arbetsförmedlingen (se 10 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om ekonomiskt stöd vid arbetslöshet). Enligt 11 § andra stycket i dessa föreskrifter skall sökanden alltid underrättas innan ett meddelande lämnas och av 13 § framgår att meddelandet skall innehålla bl.a. en redogörelse för samtliga av sökanden anförda skäl att avvisa arbetet och övriga upplysningar av betydelse för att beslut i ärendet skall kunna fattas.

text: Av utredningen har framkommit att det inte fanns anledning att ifrågasätta BB:s rätt till arbetslöshetsersättning. Meddelandet om detta innehöll den felaktiga uppgiften att hon skulle ha avvisat lämpligt arbete. CC synes ha grundat sitt beslut att lämna meddelandet enbart på det förhållandet att BB framfört, högst betydelsefulla, synpunkter på de arbeten som förmedlingen hade anvisat henne. Dessutom lämnades meddelandet utan att BB dessförinnan hade underrättats om att så skulle ske och fått tillfälle att ange sin inställning till detta. Jag är kritisk till denna handläggning. Jag instämmer också i länsarbetsnämndens bedömning att BB borde fått skriftligt svar på sina frågor i brevet daterat den 5 januari 2002. Nämnden har beklagat bristerna i handläggningen och jag förutsätter att åtgärder har vidtagits för att liknande fel skall undvikas i framtiden.

text: Arbetslöshetskassans handläggning Som AMS gjort gällande får kassan anses ha haft skäl att se förmedlingens meddelande som ett ifrågasättande av om BB uppfyllde grundvillkoren för

text: ersättning i

text: 9 § lagen (1997:238)

text: om arbetslöshetsförsäkring. Kassans prövning avsåg således BB:s rätt till ersättning i dess helhet. AMS har anfört att det enligt ”långvarig praxis” finns en allmän rätt för kassorna att under utredningstiden hålla inne ersättningen när arbetsförmedlingen ifrågasatt en sökandes ersättningsrätt. I sin begäran om kodifiering av denna praxis har AMS (bilaga 3 till remissyttrandet) motiverat rätten med att det saknas förutsättningar att återkräva ersättning som utbetalats efter ett meddelande om ifrågasatt ersättningsrätt i de fall meddelandet leder till ett beslut om avstängning eller nedsättning.

text: Givetvis kan det finnas skäl som talar för en sådan ordning som AMS förespråkar. Det kan dock ifrågasättas om en sådan inskränkning av de arbetssökandes rättigheter bör gälla utan stöd i lag. Uttryckligt stöd för att få hålla inne ersättning under utredningstiden finns endast vid prövning av om en sökande medvetet eller av grov vårdslöshet lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter och därför skall frånkännas rätt till arbetslöshetsersättning (66 § tredje stycket lagen om arbetslöshetsförsäkring). I övrigt saknas bestämmelser som ger kassorna rätt att ta till en sådan åtgärd. Regeringsrätten har i ett avgörande rörande skyldighet att återbetala arbetslöshetsersättning (

text: RÅ 2003 ref. 45

text: ) uttalat att arbetslöshetsförsäkringen i så hög grad har karaktär av socialförsäkring att det inte finns något utrymme för en arbetslöshetskassa att besluta om återbetalning utöver vad som följer av lagen om arbetslöshetsförsäkring. Enligt min mening gäller detta i lika stor utsträckning rätten att hålla inne ersättning under utredning. Till detta kommer att AMS i en av framställningarna till regeringen (bilaga 3 till remissyttrandet) anfört att det särskilt med hänsyn till den enskildes rättssäkerhet är av vikt att rätten att hålla inne ersättning ges direkt lagstöd.

text: Det råder dessutom viss oklarhet om hur den praxis som arbetslöshetskassorna tillämpar är utformad. Enligt AMS förutsätter ett innehållande att det mot bakgrund av förmedlingens ifrågasättande samt övriga uppgifter i ärendet kan anses sannolikt att ersättningsrätten kommer att påverkas. Detta överensstämmer med de förslag till kodifiering som lämnats till regeringen i budgetunderlag (bilaga 3 och 4 till remissyttrandet). Av AMS meddelanden till arbetslöshetskassorna (bilaga 1 och 2 till remissyttrandet) framgår däremot inte att rätten att hålla inne ersättning skulle vara beroende av någon sannolikhetsbedömning. Kassan har åberopat det första av dessa meddelanden, nr 18/2001 den 3 december 2001 (bilaga 1), till stöd för handläggningen rörande BB:s ersättning. Detta meddelande från AMS synes ha föranletts av att rätten för kassorna att under utredning hålla inne ersättning blivit ifrågasatt. I meddelandet redogörs bl.a. för att denna rätt har stöd av långvarig praxis och att kassorna därför även fortsättningsvis ”skall” hålla inne ersättningen under utredningstiden.

text: Mot bakgrund av det anförda delar jag AMS uppfattning att kassan inte till någon del borde ha hållit inne BB:s ersättning under utredningen. Jag har dock förståelse för att kassan handlade i enlighet med upplysningarna från AMS.

text: Med hänsyn till AMS i ärendet berörda framställningar till regeringen översänder jag en kopia av detta beslut till Näringsdepartementet.

text: Sedan den 1 januari 2004 ansvarar Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen för tillsynen över arbetslöshetskassorna. Jag översänder därför en kopia av detta beslut till inspektionen för vidtagande av de åtgärder som kan föranledas av kassornas tillämpning av den praxis som AMS hänvisat till.

text: Det som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord: Barn/ungdom Samtycke

title: Anmälan mot Södermalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun om att en jourhemsplacering av en snart 16-årig flicka fortsatte trots att en av vårdnadshavarna inte längre samtyckte till placeringen

sammanfattning: En snart 16-årig flicka vårdades på frivillig grund med stöd av socialtjänstlagen, SoL, och var placerad i ett s.k. jourhem. Flickans mor meddelande nämnden att hon inte längre samtycke till placeringen. Flickan vägrade att flytta från jourhemmet och bodde kvar där en kortare tid. Hon och vårdnadshavarna samtyckte sedan till en placering i ett annat jourhem. JO konstaterar att ett beslut om en placering av ett barn i ett jourhem med stöd av bestämmelserna i SoL förutsätter att barnets vårdnadshavare och barnet, om han eller hon har fyllt 15 år, samtycker till insatsen. Om en vårdnadshavare eller barnet efter beslutet om placering tar tillbaka sitt samtycke finns det inte längre grund för en fortsatt placering. Om nämnden anser att en fortsatt placering är nödvändig för barnet kan den under vissa förutsättningar agera med stöd av bestämmelserna i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Jourhemsplaceringen av flickan kunde alltså inte fortsätta eftersom en av vårdnadshavarna inte längre samtycke till den. Det fanns inte heller grund för ett ingripande med stöd av LVU. Flickan hade samtidigt uppnått en sådan ålder att hon inte kunde flyttas från jourhemmet mot sin vilja. JO konstaterar att nämnden i en sådan situation måste arbeta aktivt för att hitta en lösning som kan accepteras av både barnet och vårdnadshavarna. Av utredningen framgår att nämnden samtalade med både flickan och modern samtidigt som den sökte efter ett annat jourhem till henne. Utifrån det som kommit fram om nämndens agerande i den uppkomna situationen finner JO inte skäl att rikta någon kritik mot nämnden för att flickan var kvar i jourhemmet en tid. JO påpekar dock att nämnden borde ha fattat ett beslut om att avsluta hennes placering när en av vårdnadshavarna inte längre samtyckte till den.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på socialtjänsten inom Södermalms stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun.

text: AA uppgav bl.a. följande: Hon är mor till BB som är född 2003. BB var placerad i ett jourhem på frivillig grund med stöd av bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. AA meddelade nämnden att hon inte längre

text: samtyckte till att BB var placerad i jourhem. Nämnden lät ändå placeringen fortsätta.

text: AA kompletterade sin anmälan med bl.a. ett mejl som hon hade skickat till tjänstemän vid förvaltningen den 27 mars 2019 om att hon tog tillbaka sitt medgivande till att BB bodde i jourhem.

text: Utredning

text: JO begärde att Södermalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun skulle yttra sig över det som AA uppgett i sin anmälan.

text: Nämnden lämnade in ett tjänsteutlåtande som hade upprättats vid stadsdelsförvaltningen som sitt yttrande. I utlåtandet anfördes bl.a. följande:

text: Sammanfattning

text: Södermalms stadsdelsnämnd har tagit emot en remiss från JO gällande en anmälan. Anmälan gäller att BB varit placerad i jourhem utan moderns tillika vårdnadshavares medgivande, att socialtjänsten motarbetat modern samt att det funnits brister i jourhemmet dels vad gäller information till modern om dottern och dels att dottern lämnats ensam med yngre släkting till jourhemmet.

text: Bakgrund BB:s moder ansökte i oktober 2018 om stöd från socialtjänsten pga relationsproblem mellan henne och dottern. Modern hade tidigare sökt stöd för relationskonflikterna och stöd i sin föräldraroll via stadens öppna insatser. Vid samtal med BB och modern på socialtjänsten framkommer att de lever i en konfliktfylld relation […] Modern önskar stöd för att återupprätta relationen till dottern så att de inte hamnar i konflikter som blir ohanterbara. Mor och dotter beviljas insats i form av Brief Strategy Family Therapy (BSFT). BB medverkar inte i insatsen och den avslutas därför. Under utredningstiden väljer BB att inte bo hemma, hon bor hos några vänner till modern. Modern tycker inte att det är någon bra lösning och vännerna meddelar BB att hon inte kan bo hos dem längre. BB vägrar att återvända till modern, hon bor med moderns medgivande hos släktningar till modern under en period. Situationen blir dock ohållbar och socialtjänsten beviljar bistånd enlig

text: 4 kap 1 §

text: SoL i form av jourhemsplacering via Stockholms stads resursenhet, för BB fr o m 2019-02-11. Efter ca en månad uppger modern att hon saknar förtroende för jourhemmet och att hon inte får information om hur BB mår, eller om hennes förehavande i övrigt och att modern överväger att dra tillbaka sitt samtycke till placering. Modern tror att det kanske kan tvinga BB att flytta till fadern, som också är vårdnadshavare. Moderns kritik tas upp med jourhemskonsulten som meddelar att det finns en överenskommelse om hur modern ska få information. Ett gemensamt möte hålls med modern, jourhemmet och jourhemskonsulent i slutet av mars där modern får information om jourhemmets uppdrag. Modern uppger att hon överväger att återta sitt medgivande till placering då det inte sker någon förändring i hennes och dotterns relation. Den 27 mars återtar modern sitt samtycke till placering, modern godkänner placering ytterligare ett dygn så att socialtjänsten kan informera BB om beslutet. Då situationen är låst och BB vägrar flytta pågår placeringen ytterligare någon vecka med moderns medgivande. Den 8 april återtar modern definitivt sitt medgivande till placering. Då ingen grund för ingripande enligt LVU finns uppmanas modern att ta kontakt med dottern för att planera för en flytt och modern får information om att hon som vårdnadshavare är ansvarig för BB:s boendesituation. Placeringen fortsätter t o m 2019-04-16

text: och under den tiden försöker modern förmå BB flytta hem, socialtjänsten försöker också via samtal och besök i jourhemmet att försöka förmå BB lämna jourhemmet. Socialtjänsten arbetar parallellt med att försöka hitta annat lämpligt jourhem för BB och den 24 april 2019 placeras BB i nytt jourhem med samtycke från BB och hennes båda vårdnadshavare. BB och modern har en allvarlig relationsproblematik. De insatser som erbjudits i form av jourhemsplacering och olika typer av familjebehandling har inte resulterat i att relationen dem emellan har förbättrats. BB har varit konsekvent i att hon inte vill bo med modern eller fadern som bor i Göteborg. Hon har ingen önskan om en relation med någon av sina vårdnadshavare utan önskar endast praktisk hjälp från dem. Vårdnadshavarna inte heller har ett fungerande samarbete gällande BB och har haft olika syn på hennes placering i jourhemmet. När det gäller stöd och behandling till BB och modern, eller enbart till BB har det erbjudits stöd men BB har vägrat medverka och det har inte funnits grund för tvångsåtgärder. Bedömningen och inriktningen av erbjudna insatser har varit att på sikt förbättra relationen mellan BB och modern. Modern har fått information om detta men har inte varit nöjd med den informationen och har känt sig felbehandlad och kränkt Förvaltningens synpunkter och förslag Förvaltningen bedömer att modern och BB erbjudits stöd i sin relation och att modern fått information om socialtjänstens möjligheter att tvinga BB till sådana insatser. Modern har också fått information om jourhemmets uppdrag och att behandling inte ingår i det uppdraget. Förvaltningen har brustit då man trots att modern återtagit sitt samtycke till jourhemsplacering låtit BB vistas i det jourhem som modern saknade förtroende för. Samarbetet mellan förvaltningen och resursenheten inom Stockholms stad har brustit när det gäller att avsluta placeringen och rutiner för detta behöver därför ses över mellan verksamheterna.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Ett barns vårdnadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnadshavarna ska därvid i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål (

text: 6 kap.

text: och

text: 13 §§

text: föräldrabalken

text: Socialnämnden ska verka för att barn och unga växer upp under trygga och goda förhållanden (

text: 5 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: [2001:453], SoL). Nämnden ska sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i t.ex. ett familjehem (

text: 6 kap. 1 §

text: SoL). Ett barn kan också tillfälligt placeras i ett s.k. jourhem (

text: 6 kap. 6 §

text: SoL).

text: Socialnämndens insatser för barn och unga bygger på frivillighet från de berördas sida. Det innebär att insatser som rör ett barn ska göras i samförstånd med barnets vårdnadshavare. Ett barn som har fyllt 15 år har rätt att föra sin egen talan i ärenden enligt SoL (

text: 11 kap. 10 §

text: SoL).

text: Under vissa förutsättningar kan ett barn ges vård utan vårdnadshavarnas samtycke. Bestämmelser om sådan tvångsvård finns i lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Vård utan samtycke kan

text: förenklat uttryckt grundas på brister i hemförhållandena (

text: 2 §

text: LVU) eller på den unges eget beteende (

text: 3 §

text: LVU). Nämnden kan med stöd av LVU också besluta om att ett barn inte får flyttas från ett familjehem, s.k. flyttningsförbud (

text: 24 §

text: LVU).

text: Bedömning

text: BB var jourhemsplacerad med stöd av bestämmelserna i SoL. Den 27 mars 2019 meddelade AA att hon inte längre samtyckte till att BB var placerad i det aktuella jourhemmet. BB bodde kvar i jourhemmet fram till den 24 april när hon placerades i ett nytt jourhem.

text: Min granskning avser nämndens handläggning efter det att AA meddelade att hon inte längre samtyckte till att BB var placerad i jourhemmet.

text: Ett beslut om en placering av ett barn i ett jourhem med stöd av bestämmelserna i SoL förutsätter att barnets vårdnadshavare och barnet, om han eller hon har fyllt 15 år, samtycker till insatsen. Om en vårdnadshavare eller barnet tar tillbaka sitt samtycke efter beslutet om placering finns det inte längre grund för en fortsatt placering. Om nämnden anser att en fortsatt placering är nödvändig för barnet kan den under vissa förutsättningar agera med stöd av bestämmelserna i LVU. Nämnden kan t.ex. besluta om tillfälligt flyttningsförbud.

text: Det står klart att AA den 27 mars 2019 meddelade att hon inte längre samtyckte till BB:s placering. Nämnden har i sitt remissvar uppgett att AA gav sitt godkännande till att BB bodde kvar i jourhemmet en tid. AA har tillbakavisat uppgiften om att hon lämnade ett sådant samtycke. Jag har inte funnit anledning att vidta några ytterligare utredningsåtgärder för att försöka klarlägga hur det förhöll sig med AA:s eventuella samtycke. Jag nöjer mig med att konstatera att det i vart fall den 8 april 2019 stod klart för nämnden att AA inte längre samtyckte till att BB var placerad i jourhemmet.

text: I avsaknad av samtycke från AA kunde placeringen i jourhemmet inte fortsätta. I BB:s fall verkar det inte ha funnits någon grund för nämnden att ingripa med stöd av bestämmelserna i LVU. Utgångspunkten var således att nämnden saknade möjlighet att låta BB fortsätta att vara placerad i jourhemmet.

text: BB ville emellertid bo kvar i jourhemmet och vägrade flytta därifrån. Hon skulle snart fylla 16 år och hade alltså uppnått en sådan ålder att hon inte kunde flyttas mot sin vilja (se t.ex. JO 2017/18 s. 384, dnr

text: ). AA å sin sida motsatte sig att BB var kvar i jourhemmet.

text: Nämnden stod alltså inför situationen att den inte kunde låta BB fortsätta att vara placerad i jourhemmet, men inte heller kunde tvinga henne att flytta. I ett sådant fall kan nämnden inte förhålla sig passiv, utan måste arbeta aktivt för att försöka hitta en lösning som kan accepteras av både barnet och vårdnadshavarna.

text: Det har kommit fram att nämnden samtalade med såväl AA som BB för att hitta en lösning. Nämnden försökte vid samtal med BB motivera henne att flytta från jourhemmet. Samtidigt sökte nämnden efter en annan placering för henne. Lösningen i detta fall blev att BB och båda vårdnadshavarna till slut samtyckte till en placering i ett annat jourhem och att BB flyttade dit.

text: Trots att AA motsatte sig att BB var kvar i det ursprungliga jourhemmet, stannade hon alltså kvar där en kortare tid därefter. Nämnden arbetade emellertid aktivt för att hitta en lösning. Utifrån det som kommit fram om nämndens agerande i den uppkomna situationen finner jag inte skäl att rikta någon kritik mot nämnden för att BB var kvar i jourhemmet en tid. Jag nöjer mig med att påpeka att nämnden borde ha fattat ett beslut om att avsluta BB:s placering när AA återtog sitt samtycke. Med den kommentaren anser jag mig kunna lämna saken.

text: Det som AA i övrigt har anfört ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

title: Kritik mot Rättsmedicinalverket (RMV), rättspsykiatriska avdelningen i Huddinge, angående handläggningen av ett ärende rörande avskiljning av en häktad person som var intagen för rättspsykiatrisk undersökning

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot RMV, rättspsykiatriska avdelningen i Huddinge. Han anförde bl.a. följande. När han den 9 januari 2001 skulle transporteras från den rättspsykiatriska avdelningen till Huddinge sjukhus för EEG-undersökning protesterade han då personalen ville sätta handfängsel på honom. Efter en viss diskussion kom han och en vårdare att börja ”putta” på varandra. Detta resulterade i att vårdaren beslöt att han skulle isoleras. Han låstes in kl. 11.30 och släpptes inte ut förrän påföljande dag kl. 11.00.

text: Utredning

text: Inledningsvis rekvirerades från Rättspsykiatriska avdelningen i Huddinge patientjournalen rörande AA med avseende på hans avskiljande från andra patienter den 9 och 10 januari 2001.

text: Av patientjournalen framgick att AA inkommit som häktad för rättspsykiatrisk undersökning och att sjukvård skulle ges vid behov enligt hälso- och

text: sjukvårdslagen (1982:763)

text: . Av en daganteckning (kardexblad) den 9 januari 2002 kl. 11.30 framgick följande.

text: Har fått tid till EEG idag. En diskussion angående handfängsel avslutas med att AA kastar igen exp.dörren. När personal går ut för att tala med honom om detta är pat. hotfull och handgemäng uppstår. Pat. isoleras enl. häkteslagen. Av en daganteckning (journalblad) den 2 januari 2002 (skall enligt uppgift av avdelningschef BB rätteligen vara den 9 januari) framgick följande.

text: I samband med att patienten skulle komma till Huddinge sjukhus för EEGundersökning informerades han om att han på grund av att han var häktad måste gå i handbojor. Han blev oerhört uppbragt över detta och sade att han vägrade följa med. Han hade svårt att lugna sig och upprördheten övergick i aggressivitet. Han tryckte upp en försteskötare mot väggen och försökte uppvigla medintagna till någon form av demonstration. Man var därför tvingad att trycka på larm och be om att få hjälp. Han togs ut till isoleringen och var då fortfarande mycket upprörd och indignerad

text: men ej längre aggressiv. Det bestämdes att han skulle avskiljas enligt häkteslagen och att han fick stanna kvar på isoleringen över natten. Först efter några timmar var han så pass lugn och samlad att man kunde resonera med honom och tala med honom. Han var aldrig psykotisk utan endast aggressivt utagerande under en kort tid. Redan följande morgon fick han återvända till avdelningen.

text: Rättsmedicinalverket anmodades att inkomma med utredning och yttrande angående den formella handläggningen i samband med avskiljandet av AA. Remissvaret skulle innehålla en redogörelse för vilka rättsregler som utgjorde grund för avskiljandet. Rättsmedicinalverket inkom med ett remissvar undertecknat av överdirektören CC. Av remissvaret framgick följande.

text: Händelseförlopp

text: AA intogs som häktad på Rättspsykiatriska avdelningen i Huddinge den 18 december 2000 för att genomgå en rättspsykiatrisk undersökning. I samband med att han den 9 januari 2001 skulle genomgå en EEG-undersökning på Huddinge sjukhus, ansågs det av säkerhetsskäl nödvändigt att han belades med handfängsel. Han blev oerhört uppbragt över detta och sade att han vägrade att följa med. Han hade svårt att lugna ned sig och upprördheten övergick i aggressivitet. Med anledning av att han uppträdde hotfullt och att handgemäng uppstod överfördes han den 9 januari kl. 1l.30 till isoleringsavdelningen, där han vistades tillsammans med två mentalskötare till nästa dag till k1. 10.45. Under denna tid höll sig jourhavande läkare informerad om hans tillstånd och avdelningschefen BB hade kännedom om att han var avskild.

text: Rättslig grund för avskiljandet

text: Enligt

text: 26 § lagen (1976:371)

text: om behandling av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen) är bl.a. 20 § lagen (1991:l128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) tillämplig på häktade som förts över till en rättspsykiatrisk undersökningsenhet. Av

text: 20 §

text: LPT följer att en patient får hållas avskild från andra patienter om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Av förarbetena till 26 § häkteslagen (

text: prop. 1990/91:58 s. 520

text: ff) framgår att möjligheterna att använda tvångsåtgärder mot den som är häktad och intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning skall vara desamma som för den som är häktad och genomgår rättspsykiatrisk vård. Enligt RMV:s uppfattning kan tillämpning av bestämmelserna i LPT till vilka 26 § häkteslagen hänvisar ske i olika syften. För intagna på RMV:s undersökningsenheter som är föremål för vård enligt LRV tillämpas bestämmelserna i 18–24 §§ LPT i medicinskt behandlingssyfte. För de intagna som är häktade men inte föremål för vård kan samma bestämmelser tillämpas i syfte att upprätthålla ordning och säkerhet. Av bifogad ”PM om tvångsåtgärder” (här utelämnad, JO:s anm.), daterad den 4 september 2000, framgår RMV:s tolkning av vilka bestämmelser som gäller för vidtagande av tvångsåtgärder enligt 18–24 §§ LPT vid de rättspsykiatriska undersökningsenheterna.

text: Yttrande

text: Av bifogad PM om tvångsåtgärder framgår att RMV tolkar författningsbestämmelserna på området på så sätt att ett beslut om tillämpning av t.ex.

text: 20 §

text: LPT som sker i syfte att upprätthålla ordning och säkerhet kan fattas av avdelningschefen (eller annan tjänsteman till vilken avdelningschefen delegerat beslutanderätten). Vid i ärendet aktuell situation, samt vid andra liknande situationer, är det naturligtvis alltid av vikt att en läkare gör en bedömning av om den intagne uppfyller kraven för vård enligt LRV. Med anledning härav har RMV som rutin att läkare tillkallas för en medicinsk bedömning av den intagne.

text: Tidigare ingivna handlingar i ärendet (journalblad, kardexblad, omvårdnadsutredning och rättspsykiatriskt utlåtande) ger en annan bild än den som AA givit av händelsen som ledde till avskiljandet. Enligt RMV:s uppfattning är AA:s påståenden om vad som föranlett avskiljandet samt vad som förevarit i samband därmed vilseledande och en följd av de i det rättspsykiatriska utlåtandet beskrivna personlighetsmässiga problem som AA har när det gäller att klara motgångar och besvikelser. AA kommenterade remissvaret.

text: I beslut den 5 februari 2003 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt de inhämtade journalanteckningarna isolerades/avskiljdes AA ”enligt häkteslagen” som en följd av ett ”handgemäng” med en vårdare. Avskiljandet varade i närmare ett dygn.

text: Jag vill till undvikande av missförstånd inledningsvis framhålla att min granskning av ärendet inte omfattar frågan huruvida det var befogat att avskilja AA eller inte. Det ställningstagandet innefattar sådana bedömningsfrågor som JO är återhållsam med att anlägga synpunkter på. Föremål för prövning i ärendet är endast de formella förutsättningarna för beslutet att avskilja honom.

text: Före den 1 januari 1992 var lagen (

text: ) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen) tillämplig på var och en som var häktad oavsett var hon eller han förvarades. Bestämmelserna i häkteslagen om bl.a. användande av olika tvångsåtgärder skulle således tillämpas även vid de rättspsykiatriska klinikerna i fråga om häktade som var intagna för rättspsykiatrisk undersökning. Däremot kunde föreskrifterna i den fram till år 1992 gällande lagen (

text: ) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) inte tillämpas vid dessa kliniker (jfr

text: 2 §

text: LSPV).

text: När lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT), lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård (LRV) och lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk undersökning (LRU) trädde i kraft den 1 januari 1992 genomfördes samtidigt en ändring i häkteslagen beträffande bl.a. häktade som förts över till en enhet för rättspsykiatrisk undersökning. För denna grupp häktade gällde fortsättningsvis häkteslagen endast beträffande de s.k. åklagarrestriktionerna i

text: 16 §

text: (26 § första stycket häkteslagen). Enligt 16 § häkteslagen kan åklagaren bl.a. avgöra om eller i vad mån det finns hinder för gemensam förvaring på grund av att åtgärden kan medföra fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. I den mån sådana restriktioner har meddelats ankommer det på personalen vid undersökningsenheten att verkställa dessa. En sådan situation förelåg inte i ifrågavarande ärende.

text: Rätten för personalen vid den rättspsykiatriska undersökningsenheten att fatta beslut om tvångsåtgärder för häktade som inte genomgår rättspsykiatrisk vård följer i stället av föreskrifterna i 18–24 §§ LPT och

text: 8 § andra stycket

text: LRV (26 § andra stycket häkteslagen).

text: Av det anförda följer att det inte var möjligt för personalen vid den rättspsykiatriska avdelningen i Huddinge att avskilja AA enligt häkteslagen. Personalen hade i stället att tillämpa bestämmelsen i

text: 20 §

text: LPT.

text: Enligt

text: 20 § första stycket

text: LPT får en patient hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Ett beslut om avskiljande gäller högst åtta timmar. Tiden för avskiljande får genom ett nytt beslut förlängas med högst åtta timmar. I andra stycket anges att ett beslut om avskiljande får avse en bestämd tid som överstiger åtta timmar om det finns synnerliga skäl. Av tredje stycket framgår att Socialstyrelsen utan dröjsmål skall underrättas om en patient hålls avskild mer än åtta timmar i följd. Vidare anges att patienten under den tid han hålls avskild skall stå under fortlöpande uppsikt av vårdpersonal.

text: Av

text: 20 §

text: LPT framgår att beslut om tvångsåtgärder skall fattas av chefsöverläkaren. Enligt

text: 39 §

text: LPT får chefsöverläkaren delegera denna beslutanderätt till en erfaren läkare med specialistkompetens inom någon gren av psykiatrin. Om det finns särskilda skäl, får chefsöverläkaren även delegera beslutanderätten till en annan läkare, dock inte såvitt gäller beslut bl.a. enligt 20 § andra stycket om avskiljande.

text: Jag kan konstatera att det varken av journalanteckningarna eller remissvaret framgår vem som fattade beslutet att avskilja AA. I remissvaret görs en åtskillnad av tillämpningen av de aktuella tvångsbestämmelserna beroende på om de sker i medicinskt behandlingssyfte eller i syfte att upprätthålla ordning och säkerhet. Rättsmedicinalverket har angående verkets tolkning av bestämmelserna hänvisat till en till remissvaret fogad ”PM om tvångsåtgärder”.

text: Vad gäller häktade som inte är föremål för rättspsykiatrisk vård anges på s. 2 under rubriken Beslutanderätt följande.

text: Av

text: 16 § förordningen (1976:376)

text: om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. framgår att beslut, med vissa angivna undantag, fattas av den myndighet som svarar för förvaringslokalen. Det innebär att avdelningschefen eller den till vilken chefen delegerat beslutsfattandet fattar beslut i frågor som rör tilllämpningen av häkteslagen. Denna beslutanderätt omfattar de beslut som beträffande häktade som inte är föremål för vård enligt LRV fattas med stöd av 18–24 §§ LPT. I remissvaret anger Rättsmedicinalverket att ett beslut om tillämpning av t.ex.

text: 20 §

text: LPT, som sker i syfte att upprätthålla ordning och säkerhet, kan fattas av avdelningschefen eller annan tjänsteman till vilken avdelningschefen delegerat beslutanderätten.

text: Rättsmedicinalverkets ståndpunkt synes inte vara invändningsfri. Enligt min uppfattning ger bestämmelserna inte utrymme för denna tolkning.

text: Även vid psykiatrisk tvångsvård torde syftet med ett beslut enligt

text: 20 §

text: LPT om avskiljande inte primärt vara medicinskt. En sådan tvångsåtgärd vidtas alltid i ordnings-, kontroll- eller säkerhetssyfte även om åtgärden självfallet sker för att tvångsvården skall kunna genomföras.

text: Därutöver kan

text: 16 § förordningen (1976:376)

text: om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (häktesförordningen) inte åberopas som grund för någon rätt att besluta om tvångsåtgärder vid de rättspsykiatriska undersökningsenheterna i frågor där häkteslagen inte är tillämplig.

text: Beslut om avskiljande enligt

text: 20 §

text: LPT skall fattas av chefsöverläkaren eller den läkare som denne med stöd av

text: 39 §

text: LPT delegerat beslutanderätten till. Någon annan bestämmelse som ger rätt att besluta om tvångsåtgärder avseende den i ärendet aktuella kategorin häktade finns inte.

text: Mycket tyder på att det inte heller har varit lagstiftarens avsikt att någon annan än den i föregående stycke angivna beslutsordningen skall vara möjlig.

text: I förarbetena har tydligt angetts att möjligheten att använda tvångsåtgärder mot den som är häktad och intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning skall vara densamma beträffande dem som genomgår psykiatrisk tvångsvård eller psykiatrisk vård i frivilliga former vid sådana enheter som beträffande dem som där genomgår rättspsykiatrisk undersökning utan att ges psykiatrisk vård. De regler som gäller vid den allmänna psykiatriska tvångsvården skall tillämpas på samtliga dessa grupper (se

text: prop. 1990/91:58 s. 520

text: f).

text: Beslut i frågor som rör häkteslagen avgörs, med vissa angivna undantag, enligt 16 § häktesförordningen, av den myndighet som svarar för förvaringslokalen. I en tidigare lydelse avgjordes dessa beslut av föreståndaren för förvaringslokalen.

text: Under den tid häkteslagens bestämmelser om tvångsåtgärder var tillämpliga även vid de rättspsykiatriska klinikerna angavs i 1 § tredje stycket häktesförordningen att vad som i förordningen sades om föreståndaren för förvaringslokalen gällde i fråga om rättspsykiatrisk klinik chefen för kliniken eller den klinikchefen utsåg att fullgöra hans åligganden enligt förordningen.

text: Bestämmelsen fick en ny lydelse vid tidpunkten för ikraftträdandet av LPT, LRV och LRU. Vad som i förordningen sades om chefen för förvaringslokalen eller myndighet som svarar för denna gällde i fråga om en enhet för rättspsykiatrisk undersökning chefsöverläkaren eller den han utsåg att fullgöra hans uppgifter enligt förordningen. Bestämmelsen upphävdes den 15 maj 1992.

text: Genom upphävandet av bestämmelsen synes man ha insett att bestämmelsen var obehövlig eftersom några beslut om tvångsåtgärder inte längre kunde fattas vid de rättspsykiatriska undersökningsenheterna med stöd av häkteslagen.

text: Det som ovan redovisats ger möjligen ytterligare stöd för antagandet att det inte varit lagstiftarens avsikt att beslut om tvångsåtgärder mot häktade vid de rättspsykiatriska undersökningsenheterna fortsättningsvis skulle kunna fattas av annan än chefsöverläkaren eller den läkare denne delegerat uppgiften till.

text: Avskiljandet av AA har inte hanterats på ett formellt korrekt sätt. I det akuta skedet måste självfallet t.ex. en vårdare vid en rättspsykiatrisk undersökningsenhet, under åberopande av nöd, kunna i säkerhetssyfte isolera en aggressiv eller våldsam

text: intagen. Därefter skall självfallet behörig person snarast fatta ett formellt beslut om avskiljande. De villkor under vilka avskiljandet får ske enligt

text: 20 §

text: LPT skall därtill följas. Åtgärden skall dokumenteras i enlighet med bestämmelsen i

text: 2 § 8 förordningen (1991:1472)

text: om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård.

text: Huruvida det finns behov av ändrade regler för beslutanderätten angående tvångsåtgärder beträffande häktade vid de rättspsykiatriska undersökningsenheterna som inte är föremål för rättspsykiatrisk vård får det närmast ankomma på Rättsmedicinalverket att avgöra. Rättsmedicinalverket har också uppmärksammat bl.a. denna fråga i en framställan till Justitiedepartementet den 21 december 2001 om översyn av lagregler rörande behandlingen av häktade intagna vid rättspsykiatriska undersökningsenheter (Rättsmedicinalverkets dnr X01-901205).

text: Då ärendet (Ju2001/8690) enligt uppgift (vid ärendets avgörande, JO:s anm.) inte är avslutat hos Justitiedepartementet har jag funnit skäl att tillställa departementet en kopia av detta beslut.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det anförda.