title: Kritik mot Kriminalvården med anledning av felaktig hantering av en intagens handlingar

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Kriminalvården, anstalten Salberga, för att anstalten har lämnat ut en intagens handlingar till en medintagen.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I juli 2018 läste en intagen igenom sitt förundersökningsprotokoll i ett av anstaltens besöksrum. Handlingarna som hade lämnats ut till honom förvarades i en kartong. Efter en stund uppmärksammade den intagne personal på anstalten om att kartongen även innehöll en plastmapp med handlingar som tillhörde en annan intagen. De handlingar som det var fråga om var en dom från förvaltningsrätten samt två beslut meddelade av Kriminalvården.

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: Justitiekanslern har tagit emot ett klagomål mot Kriminalvården angående att anstalten Salberga felaktigt har lämnat ut handlingar tillhörande anmälaren till en medintagen. Enligt anmälaren har anstalten genom sitt agerande utsatt honom och hans familj för en allvarlig säkerhetsrisk.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Kriminalvården. I yttrandet har sammanfattningsvis följande anförts.

text: De omständigheter som anmälaren fört fram i sin anmälan är korrekta. Handlingar som innehåller uppgifter om anmälarens personliga förhållanden har av misstag lämnats ut till en av hans medintagna och vissa uppgifter har mycket sannolikt varit av sådan karaktär att sekretess har gällt för dem enligt

text: Av utredningen framgår bl.a. att plastmappen innehållande anmälarens handlingar inte är, eller har varit, inskriven i vare sig dennes eller den medintagnes förrådsrutin. Det har inte gått att fastställa när, av vem eller av vilken anledning plastmappen har sorterats ned i kartongen. Varken förrådspersonal eller personal på besöksavdelningen har gått igenom kartongen för att säkerställa dess innehåll. Anstalten har saknat skriftliga rutiner för utlämnande av nu aktuellt slag. Eftersom ansvarsfrågan inte närmare har gått att utreda har det inte initierats något ärende i Kriminalvårdens personalansvarsnämnd.

text: Kriminalvården ser mycket allvarligt på den aktuella händelsen. Anstalten har, på grund av det som inträffat, sett över sina rutiner när det gäller utlämnande av dokument och andra tillhörigheter för att undvika att liknande misstag sker igen. Numera kontrollerar personal både på besöksavdelningen och i anstaltens förråd de tillhörigheter som ska lämnas ut. En skriftlig rutin som fastställer denna ordning är upprättad. Därmed kan det på goda grunder antas att ett liknande misstag svårligen kan begås igen. Omedelbart efter händelsen genomförde anstalten en riskanalys i syfte att bedöma säkerheten för anmälaren. Det fanns inte något som visade att säkerheten var äventyrad för honom eller hans familj.

text: Anmälaren har yttrat sig över vad Kriminalvården har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av 5 kap. 2 § fängelselagen följer att tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får omhändertas och förvaras för den intagnes räkning.

text: Av 14 § fängelseförordningen framgår att när tillhörigheter som den intagne inte får ta emot och inneha omhändertas ska den intagne underrättas och Kriminalvården ska dokumentera vad som har omhändertagits. I 16 § fängelseförordningen anges att Kriminalvården ska, om inte annat är föreskrivet, se till att tillhörigheter som omhändertagits förvaras på ett betryggande sätt.

text: Sekretess gäller inom kriminalvården för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs, se

text: 35 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: Justitiekanslern har i ett beslut från den 3 april 2018 (dnr 4820-17-2.1) gjort vissa uttalanden om vikten av noggrannhet både vad gäller dokumentation av en intagens tillhörigheter och vad som lämnas ut till en intagen. Det ärendet avsåg en person som inte fick del av vissa av sina egna handlingar på grund av bristande dokumentation i förrådsrutinen.

text: Justitiekanslern har vidare i ett beslut från den 6 juli 2018 (dnr 4361-17-4.3) tillerkänt en person skadestånd med anledning av att Kriminalvården av misstag lämnat ut handlingar som med stor sannolikhet innehöll uppgifter som omfattades av sekretess till en medintagen.

text: Bedömningen i detta fall

text: Det kan konstateras att anstaltens rutiner för förvaring och utlämnande av handlingar till intagna har varit bristfälliga och att det har orsakat att handlingar som tillhör en intagen felaktigt har lämnats ut till en medintagen. Justitiekanslern har inte fått del av de handlingar som felaktigt lämnades ut och kan därför inte göra en självständig bedömning av om de omfattades av sekretess. Kriminalvården har dock vidgått att handlingarna mycket sannolikt innehöll uppgifter som omfattades av sekretess.

text: Det är självfallet av stor vikt att Kriminalvårdens dokumentation av intagnas tillhörigheter är korrekt och tydlig. Som Kriminalvården angett var dokumentationen i detta fall, både när det gäller förrådsanteckningar och vilka handlingar som lämnades ut till den medintagne, bristfällig.

text: Det kan inte heller godtas att ingen personal gick igenom vilka handlingar som lämnades ut till den medintagne. Utlämnandet har skett i ett sammanhang där det måste ställas höga krav på noggrannhet och en korrekt behandling av sekretessfrågor, inte minst med hänsyn till de konsekvenser en felaktig hantering kan få för den enskilde. Kriminalvården, anstalten Salberga, förtjänar därför kritik för utlämnandet av handlingarna till den medintagne och därmed röjandet av de sekretessbelagda uppgifterna.

text: Justitiekanslern har möjlighet att inleda förundersökning och väcka åtal för brott som en befattningshavare har begått i tjänsten. I detta ärende har emellertid ansvarsfrågan inte närmare kunnat utredas. Någon förundersökning ska därför inte inledas.

text: Utredningen visar att Kriminalvården har tagit det inträffade på stort allvar och vidtagit lämpliga åtgärder för att undvika ett upprepande. Med hänsyn till frågans vikt samt med beaktande av tidigare beslut ser jag, trots de åtgärder som redan vidtagits, anledning att överväga att följa upp hur Kriminalvården hanterar intagnas handlingar som innehåller sekretesskyddade uppgifter.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


publisher: Justitiekanslern

title: Initiativärende med anledning av privata delgivningsmäns verkställighet av beslut om s.k. spikning

org: jk

text: Justitiekanslern gör vissa kritiska uttalanden rörande Kronofogdemyndighetens tidigare användning av privata delgivningsmän vid verkställighet av s.k. spikning enligt

text: 15 § andra stycket delgivningslagen (1970:428)

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Den 9 och 10 maj 2005 inspekterade Justitiekanslern Kronofogdemyndigheten i Malmö, kontoret i Kristianstad. Under inspektionen uppmärksammades att Kronofogdemyndigheten i mål enligt lagen (

text: ) om betalningsföreläggande och handräckning (BFL) som beslutsunderlag inför beslut om s.k. spikning enligt

text: 15 § andra stycket delgivningslagen

text: (DL) använde s.k. eftersökningsbevis som hade upprättats av privata delgivningsmän samt därefter lät privata delgivningsmän utföra spikningen.

text: I beslutet som följde på inspektionen (den 23 juni 2005, dnr 2013-05-28) framhöll Justitiekanslern att det lämpliga i att anställda vid delgivningsföretag utförde beslut om spikning hade ifrågasatts såväl i rättspraxis som av Riksdagens ombudsmän (JO) (se om dessa rättsfall och uttalanden nedan). Vidare framhöll Justitiekanslern att saken dessutom kunde diskuteras med utgångspunkt i bestämmelsen i

text: 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen

text: (RF) om att överlämnande till bolag eller enskilda individer av förvaltningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning får ske endast med stöd av lag.

text: Mot denna bakgrund beslöt Justitiekanslern att inleda ett särskilt ärende för att närmare belysa frågan om de rättsliga förutsättningarna för kronofogdemyndigheterna (numera och hädanefter i detta beslut Kronofogdemyndigheten) att låta privata delgivningsmän utföra spikning.

text: Utredningen

text: Skatteverket förelades att yttra sig i ärendet. I sitt yttrande drog verket – efter en genomgång av tillämplig rättspraxis m.m. – slutsatserna att spikning är en tillåten delgivningsform i mål enligt BFL, att det i sådana fall är Kronofogdemyndigheten som skall fatta beslutet om spikning, att det inte finns något hinder mot att underlaget inför ett sådant beslut tas fram av privata delgivningsmän samt att övervägande skäl talar för att spikningen verkställs av någon person som omfattas av uppräkningen i 24 § DL.

text: Skatteverket uppgav också att yttrandet till Justitiekanslern låg till grund för en styrsignal som skulle träda i kraft vid årsskiftet 2005/2006.

text: Justitiekanslern har från Skatteverket inhämtat att styrsignalen numera har trätt i kraft och att den innehåller följande sammanfattande riktlinjer:

text: - Underlag för spikningsbeslut kan tas fram även av andra än personer uppräknade i

text: 24 § delgivningslagen

text: - Beslut om spikning ska fattas av kronofogdemyndighet.

text: - Spikningsbeslut ska verkställas av personer uppräknade i

text: 24 § delgivningslagen

text: , t.ex. stämningsman, polisman, kronofogde eller exekutiv tjänsteman vid kronofogdemyndighet.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 29 §

text: BFL skall ett betalningsföreläggande delges svaranden i enlighet med vad som enligt

text: rättegångsbalken

text: (RB) gäller för delgivning av stämning i tvistemål. För sådan delgivning tillämpas enligt

text: 33 kap.

text: och

text: 6 §§

text: RB bestämmelserna i DL med ett visst undantag som här saknar betydelse. Av

text: 29 §

text: BFL framgår vidare att delgivning av bl.a. betalningsförelägganden får ske genom kungörelse enligt

text: 15 §

text: DL enbart under vissa förutsättningar som inte är aktuella här.

text: Delgivning ombesörjs enligt 2 § DL av myndigheten utom i fall av s.k. partsdelgivning. Delgivning genom myndighetens försorg sker – förutom i form av förenklad delgivning enligt 3 a § DL – enligt 3 § DL i form av ordinär delgivning, särskild postdelgivning, telefondelgivning, stämningsmannadelgivning och kungörelsedelgivning. Stämningsmannadelgivning, dvs. delgivning av stämningsman eller annan, vars intyg enligt 24 § första stycket DL utgör fullt bevis om delgivning, får enligt 3 § fjärde stycket DL ske, om delgivning inte kan ske enligt första till tredje styckena i paragrafen, dvs. om övriga nu nämnda delgivningsformer förutom kungörelsedelgivning är uteslutna.

text: Av 3 § femte stycket DL framgår att kungörelsedelgivning får användas i de fall som avses i bl.a. 15 § DL.

text: Enligt 15 § första stycket DL sker delgivning genom kungörelse om den som söks för delgivning saknar känt hemvist och det inte kan klarläggas var han uppehåller sig. Av bestämmelsens andra stycke framgår att om den sökte har känt hemvist inom riket men varken han eller någon som handlingen kan lämnas till enligt 12 § DL träffas och det inte kan klarläggas var han uppehåller sig, får kungörelsedelgivning användas om det finns anledning att anta att den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Vidare framgår att myndigheten i stället kan besluta att handlingen i slutet kuvert skall lämnas i den söktes hemvist eller, om detta inte kan ske, fästas på dörren till hans bostad (spikning).

text: 24 § DL räknar upp flera personkategorier, bl.a. stämningsmän och polismän, vars intyg i tjänsten om att delgivning har skett på det sätt som framgår av intyget skall godtas som fullt bevis.

text: 11 kap. 6 §

text: RF föreskriver att förvaltningsuppgifter kan överlämnas till bl.a. bolag eller enskilda individer och att överlämnandet skall ske med stöd av lag om uppgifterna innefattar myndighetsutövning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Som har framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen får enligt

text: 29 §

text: BFL i mål om betalningsföreläggande delgivning genom kungörelse enligt 15 § DL användas enbart undantagsvis. Avsikten med denna bestämmelse har inte varit att i den summariska processen på motsvarande sätt undanta användningen av spikning (se

text: prop. 1989/90:85 s. 60

text: f.). Lagstiftaren har sålunda ansett att begreppet delgivning genom kungörelse i

text: 29 §

text: BFL inte omfattar spikning (jfr nedan om motsvarande begrepp i DL).

text: Spikning kan tillgripas enbart när förutsättningarna enligt 15 § andra stycket DL är uppfyllda. Det är en delgivningsform som bör utnyttjas endast i undantagsfall och först sedan försök till delgivning på vanligt sätt, dvs. genom ordinär delgivning och stämningsmannadelgivning, har misslyckats (se JK 1987 s. 44).

text: För att man skall kunna besluta om spikning krävs ett beslutsunderlag som är tillräckligt för att konstatera att förutsättningarna för delgivningsformen är uppfyllda. Ett s.k. eftersökningsbevis som utfärdas av en stämningsman som inte har lyckats delge den eftersökte kan många gånger antas vara ett tillräckligt underlag för bedömningen av om spikning bör tillgripas. Detta eftersökningsbevis skall utformas i enlighet med

text: 10 a § delgivningsförordningen (1979:101)

text: (jfr också Rikspolisstyrelsens allmänna råd om delgivningsverksamheten,

text: RPSFS 2001:9

text: , FAP 611-1). Samtidigt uppställer DL inget hinder mot att annan utredning helt eller delvis ligger till grund för spikningsbeslutet, låt vara att sådan annan utredning bör bedömas med försiktighet (jfr

text: RH 2005:54

text: ). JO har i ett sådant fall framhållit (dnr 3112-2003, beslut den 4 februari 2005) att det hade varit lämpligare om någon person som avses i 24 § DL hade anlitats för utredningen i frågan om spikning. Justitiekanslern finner för sin del inte anledning att invända mot att underlaget för spikningsbeslut ibland tas fram av andra än de personer som räknas upp i 24 § DL.

text: Oavsett om en delgivning skall ske genom en myndighets försorg eller om det för ett särskilt fall har beslutats om partsdelgivning, skall beslutet om spikning fattas av myndigheten (jfr

text: prop. 1970:13 s. 142

text: f.).

text: Frågan är därefter vem som bör anlitas för verkställighet av spikningsbeslutet. Av betydelse för denna fråga är inledningsvis vad som innefattas i begreppet kungörelsedelgivning. Med detta avses enligt definitionen i 3 § femte stycket DL delgivning genom kungörelse. Som har framgått tidigare anses motsvarande begrepp i BFL inte innefatta spikning. Inte heller av förarbetena till DL kan utläsas att spikning skulle vara en form av kungörelsedelgivning. Det bör vidare framhållas att lagstiftaren även efter lagens ikraftträdande har hållit isär begreppen (se t.ex.

text: prop. 1989/90:85 s. 62

text: ). Spikning är således att betrakta som en självständig delgivningsform och kan – trots det författningsmässiga sammanhanget i 15 § DL – inte betraktas som en specialform av kungörelsedelgivning (jfr

text: RH 1998:53

text: Spikning kan mot denna bakgrund inte anses omfattas av den hänvisning till kungörelsedelgivning som framgår av 3 § femte stycket DL. Spikning nämns inte heller i övrigt i paragrafen, som är avsedd att meddela huvudreglerna om de olika delgivningsformerna och valet mellan dem (

text: prop. 1970:13 s. 123

text: f.). Ambitionen synes ha varit att i bestämmelsen ge en samlad presentation av samtliga delgivningsformer (

text: a. prop. s. 124

text: ). Paragrafen torde emellertid inte uttömmande reglera en myndighets val av delgivningssätt. Vid sidan av det förhållandet att spikning inte tas upp kan man peka på t.ex. utformningen av femte stycket (vad beträffar lagrummets allmänna karaktär och brister jfr också

text: prop. 1978/79:11 s. 181

text: f.). Det anförda leder till slutsatsen att, i likhet med vad som gäller för kungörelsedelgivning, användningen av spikning inte enligt vare sig 3 eller 15 § DL är avhängig av att andra delgivningsformer först har uttömts. Inte heller i övrigt kan ur 3 § DL utläsas under vilka förutsättningar spikning skall användas eller verkställas. En annan sak är att man i praktiken och av rena lämplighetsskäl i första hand torde tillgripa andra delgivningsformer innan spikning kommer ifråga. Som redan har framgått framhöll Justitiekanslern i sitt ovan nämnda beslut från 1987 att spikning, som är avsedd att användas undantagsvis, kan komma i fråga först sedan vissa andra delgivningsformer har uttömts.

text: I kontrast till Justitiekanslerns nu angivna tolkning av bestämmelsen står flera domstolsavgöranden som – till synes med ställningstagandet att 3 § DL är att betrakta som uttömmande i fråga om vilka sätt en myndighet har att tillgå för verkställighet av delgivning – har ansett att 3 § fjärde stycket DL innebär att spikning måste ske genom stämningsmannadelgivning för det fall de tidigare i bestämmelsen angivna delgivningsformerna inte står till buds (se t.ex. Hovrätten över Skåne och Blekinges beslut den 28 april 2005 i mål nr Ö 262-05 samt Svea hovrätts beslut den 13 juni 2003 i mål nr Ö 8469-02).

text: Justitiekanslerns ställningstagande innebär emellertid att det inte kan anses framgå av vare sig 3 § fjärde stycket DL eller någon annan bestämmelse i lagen vem som skall verkställa ett spikningsbeslut. Man har att i denna fråga söka annan ledning.

text: Det måste beaktas att spikning till sin natur är en delgivningsform som inte garanterar att den försändelse som delges verkligen kommer den sökte till del. Detta talar för att höga rättssäkerhetskrav bör kringgärda hanteringen av spikningar till undvikande av att brister i delgivningens utförande medför att delgivningen blir mer eller mindre meningslös. Sådana rättssäkerhetskrav torde bäst tillgodoses genom att spikningsbeslutet verkställs genom en myndighets försorg. Därutöver talar den omständigheten att spikning alltid förutsätter en myndighets medverkan i egenskap av beslutsfattare för att även verkställigheten av beslutet skall ske i myndighetens regi. Det ter sig enligt Justitiekanslerns mening lämpligt att spikning utförs av i första hand sådana för delgivningsuppgifter betrodda personer som framgår av 24 § DL.

text: Som framgick av Justitiekanslerns ovan nämnda beslut från 2005 kan en myndighets anlitande av privata delgivningsmän vid spikning diskuteras även med utgångspunkt i

text: 11 kap. 6 § tredje stycket

text: RF. Skatteverket förelades att yttra sig om även detta. Jag konstaterar att myndigheten i sitt yttrande inte närmare har berört frågan.

text: Det torde stå klart att delgivningsverksamhet är en sådan förvaltningsuppgift som omnämns i

text: 11 kap. 6 §

text: RF. Frågan är då om verkställighet av ett delgivningsbeslut kan anses utgöra myndighetsutövning i RF:s mening. Begreppet myndighetsutövning förekommer i olika författningar, dock inte alltid med samma innebörd. RF:s begrepp är emellertid avsett att överensstämma med motsvarande begrepp enligt äldre

text: förvaltningslagen (1971:290)

text: och dess förarbeten (

text: prop. 1973:90 s. 397

text: ). Detsamma gäller i allt väsentligt för motsvarande begrepp i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:205)

text: (SKL), som föreskriver skadeståndsansvar för bl.a. staten i vissa fall då skador har vållats vid myndighetsutövning (

text: prop. 1972:5 s. 312

text: ). Med ”vid myndighetsutövning” avses ett vidare tillämpningsområde än enbart myndighetsutövning (Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, 1976, s. 104 f.).

text: Av förarbetena till SKL framgår att en särskilt förordnad stämningsmans åtgärder faller inom tillämpningsområdet för nämnda lagrum i

text: skadeståndslagen

text: a. prop. s. 510

text: f., jfr Bengtsson, a.a., s. 123 och 139). Sådana åtgärder vidtas utan tvekan i vart fall ”vid” myndighetsutövning.

text: I övrigt har man för bedömningen av frågan att falla tillbaka på de med nödvändighet allmänna uttalanden i ämnet som har gjorts främst i lagförarbeten samt den rättsliga doktrinen.

text: I förarbetena till äldre

text: förvaltningslagen

text: (prop 1971:30 s. 331) anfördes: ”Gemensamt för all myndighetsutövning är, att det rör sig om beslut eller andra åtgärder, som ytterst är uttryck för samhällets maktbefogenheter i förhållande till medborgarna.”

text: Vidare görs ett slags sammanfattning av myndighetsutövningsbegreppet av Petrén/Ragnemalm i Sveriges grundlagar, 12:e upplagan, s. 280: ”Både betungande och gynnande beslut, innefattande antingen direkta eller indirekta handlingsmönster, anses utgöra resultat av myndighetsutövning, blott någon form av tvång skymtar i bakgrunden eller den enskilde i vart fall befinner sig i något slag av beroendeförhållande till myndigheten. I själva verket framträder förankringen i offentligrättsliga normer jämte den omständigheten, att den enskildes personliga eller ekonomiska situation i väsentlig mån kan påverkas av verksamheten, som det avgörande kriteriet.”

text: Den som verkställer en delgivning genomför därigenom det myndighetsbeslut om delgivningen som dessförinnan har fattas. Det föreligger ett nödvändigt samband mellan verkställigheten och det därför fattade myndighetsbeslutet. Det bör också framhållas att rättsverkningarna för den eftersökte av en delgivning är direkt beroende av de åtgärder som vidtas på verkställighetsstadiet och inträder också först på detta stadium. Dessa omständigheter talar enligt Justitiekanslerns mening klart för att åtgärder till verkställande av ett delgivningsbeslut innefattar myndighetsutövning. Vid en sådan ståndpunkt krävs lagstöd enligt

text: 11 kap. 6 § tredje stycket

text: RF för att överlåta uppgiften till en privat delgivningsman. Avsaknaden av sådant lagstöd i DL såvitt gäller verkställighet av beslut om spikning utgör därmed hinder för en myndighet att för uppgiften anlita privata delgivningsmän.

text: Justitiekanslern noterar att de riktlinjer som nu har utfärdats inom utsökningsväsendet framöver torde förhindra att det i denna verksamhet anlitas privata delgivningsmän för verkställande av spikningsbeslut.

text: Med den kritik som framgår av det anförda avslutas ärendet.

type: avgorande


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till långsam handläggning av förundersökning m.m

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Åklagare vid Ekobrottsmyndigheten (EBM) i Göteborg inledde den 22 oktober 2012 förundersökning mot bland andra AA angående grovt skattebrott m.m. under perioden januari 2009–juni 2010. AA anhölls den 23 oktober 2012 och häktades av Göteborgs tingsrätt tre dagar senare. Häktningen hävdes den 22 november 2012. AA meddelades istället ett reseförbud som kvarstod t.o.m. den 13 december 2012. Även medmisstänkta BB och CC häktades i oktober 2012 och satt häktade under knappt två månader. En ytterligare medmisstänkt, DD, häktades samtidigt i sin utevaro och blev efter en utfärdad arresteringsorder internationellt efterlyst. DD har inte anträffats och är fortfarande utevarohäktad i målet.

text: AA, BB och CC åtalades den 4 december 2012, BB och CC för grovt skattebrott och AA för medhjälp till grovt skattebrott. Huvudförhandling genomfördes och tingsrätten satte ett datum för kanslidom. Den 16 januari 2013, dagen innan dom skulle meddelas, fick parterna besked från tingsrätten om att rättens ordförande hade fått förhinder och att huvudförhandlingen därför behövde tas om. Målet sattes på nytt ut till huvudförhandling som skulle äga rum i mars 2013. Förhandlingen fick dock ställas in eftersom BB inte kunde delges kallelse. Han häktades i sin utevaro och blev internationellt efterlyst sedan åklagaren utfärdat en europeisk arresteringsorder. Sommaren 2013 anträffades BB i Libanon och begärdes utlämnad, men Libanon avslog begäran. Beslutet delgavs åklagaren av Justitiedepartementet i september 2014.

text: Under huvudförhandlingen i december 2012 framkom nya uppgifter angående omfattningen av den aktuella brottsligheten. Det ledde till att åklagaren i början av 2013 inledde förundersökning mot ytterligare misstänkta. I januari 2017 väcktes åtal mot flera personer, bl.a. mot EE som åtalades för delvis samma gärningar som omfattades av åtalet mot AA.

text: Den 21 mars 2017 meddelade tingsrätten deldom i målet. EE dömdes för bl.a. medhjälp till grovt skattebrott till fängelse sex år. CC dömdes för medhjälp till grovt skattebrott till fängelse två år och tre månader. Tingsrätten fann att straffvärdet för den brottslighet som CC dömdes för motsvarade tre års fängelse. Tingsrätten satte dock ned straffet med hänvisning till dels att han hade medverkat till brottsutredningen genom att lämna uppgifter av väsentlig betydelse, dels att ovanligt lång tid förflutit mellan gärningarna och lagföringen, dels utifrån

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: om rätten till rättegång inom skälig tid. Tingsrätten konstaterade att CC hade delgetts misstanke i oktober 2012 och att lagföringen dragit ut på tiden beroende på omständigheter som CC inte kunnat råda över. Tingsrätten fann därför att den tid som förflutit innan hans ansvar blivit prövat av domstol var så lång att en konventionskränkning fick anses ha skett.

text: Domen överklagades av bland andra CC till Hovrätten för Västra Sverige som genom dom i juli 2017 fastställde tingsrättens dom i ansvarsfrågan beträffande CC. Av domskälen framgår att hovrätten i påföljdsdelen instämde i tingsrättens bedömning i fråga om CC.

text: Åtalet mot AA prövades inte av tingsrätten genom deldomen i mars 2017. Anledningen var att åklagaren bedömde att misstankarna mot AA hade ett sådant samband med misstankarna mot BB och DD att de borde prövas i en och samma rättegång. Den 4 oktober 2017 lade åklagaren ned åtalet mot AA med motiveringen att det inte förelåg tillräckliga skäl för åtalet mot honom eftersom nya omständigheter gjorde att man inte på objektiva grunder kunde förvänta sig en fällande dom. På yrkande av AA meddelade tingsrätten en frikännande dom den 18 december 2017. Domen har vunnit laga kraft.

text: Genom beslut den 21 augusti 2018 i ett ärende om ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) tillerkände Justitiekanslern AA ersättning för lidande med anledning av frihetsberövandet och reseförbudet (dnr 3109-18-4.1). I samma beslut avslogs en begäran från AA om ersättning för förlorad arbetsförtjänst och inkomst av näringsverksamhet. Justitiekanslern motiverade sitt beslut med att AA inte hade gett in någon utredning till stöd för att han hade haft en inkomstförlust under frihetsberövandet. Vidare angavs att den inkomstförlust som gjorts gällande för året efter frihetsberövandet, dvs. år 2013, inte var ersättningsgill då den hade orsakats av brottsmisstanken och inte av frihetsberövandet.

text: Anspråket m.m.

text: AA har nu begärt skadestånd med 75 000 kr för lidande på grund av långsam handläggning av förundersökningen och målet i domstol. Han har vidare begärt omprövning av sitt tidigare framställda anspråk på ersättning med 220 000 kr för förlorad arbetsförtjänst och inkomst av näringsverksamhet för år 2013. Slutligen har han begärt ersättning för ombudskostnader. AA har utvecklat grunden för sitt anspråk enligt följande.

text: Tiden från anhållandet till frikännande dom sträcker sig över cirka fem år och två månader. Förutom den stress och oro det innebar att vara misstänkt för allvarlig brottslighet uppstod under denna tid även praktiska problem för honom. Bl.a. nekades han av kommunen visst försäljningstillstånd och hade på grund av brottsmisstankarna svårt att få uppdrag i samma omfattning som tidigare. Han medverkade fullt ut under hela utredningstiden. Han förnekade de gärningar som misstankarna avsåg. Det är ett rimligt antagande att fri-kännande dom skulle ha meddelats redan i anslutning till tingsrättens huvudförhandling i december 2012. Oskuldspresumtionen innebär att han haft rätt att behandlas som oskyldig till dess att en fällande dom meddelats. Sammanfattningsvis har en kränkning skett av hans rättigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . Han kan inte anses gottgjord genom åklagarens beslut att lägga ned åtalet, då beslutet motiverades med att nya omständigheter gjorde att en fällande dom inte kunde på objektiva grunder förväntas.

text: EBM har avstyrkt att ersättning ska utgå och i yttrande anfört bl.a. följande.

text: Även om tidsutdräkten i målet är lång och beklaglig är omständigheterna inte sådana att någon kränkning av

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: kan anses ha skett. Om så ändå skulle anses vara fallet har i vart fall tillräcklig gottgörelse skett genom åklagarens beslut att lägga ned åtalet, vilket enligt vad åklagaren anfört i remissärendet motiverades av att AA inte fått sina misstankar prövade inom rimlig tid. Förundersökningen genomfördes med stor skyndsamhet och åtal väcktes redan efter cirka två månader. Efter den inställda domen i januari 2013 kunde samtliga tilltalade inte delges kallelse till ny huvudförhandling som därför fick ställas in. Därefter löpte en period om cirka fyra år och sju månader innan åtalet mot AA lades ned. Handläggningstiden måste bedömas med beaktande av om åklagaren varit aktiv eller om längre perioder av inaktivitet förelegat. I detta fall sökte åklagaren med alla till buds stående medel efter BB och DD. Tidsutdräkten berodde inte på fel eller försummelse från åklagarens eller domstolens sida.

text: Av kompletterande yttrande från EBM framgår följande. Åklagaren försökte under åren 2014–2016 vid flera tillfällen komma i kontakt med DD dels genom de advokater som under olika perioder var förordnade som offentliga försvarare åt honom och haft viss kontakt med honom, dels genom polisen som år 2016 fått information om att DD hade ansökt om pass vid svenska ambassaden i Bagdad, Irak. I januari 2017 meddelade DD:s försvarare att DD var beredd att medverka i förhör per telefon men att han inte tänkte inställa sig personligen. Åklagaren bedömde dock att telefonförhör inte kunde bli aktuellt eftersom delgivning av misstanke behövde ske under förhöret. När det gäller BB vidtogs inga åtgärder efter beskedet från Libanon i september 2014.

text: AA har yttrat sig över vad EBM anfört i det första yttrandet.

text: Justitiekanslern har inhämtat tingsrättens deldomar från mars respektive december 2017, hovrättens dom från juli 2017, åklagarens beslut i oktober 2017 att lägga ned åtalet mot AA samt dagboksbladet i EBM:s akt.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Statens ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: m.m.

text: För en redovisning av frihetsberövandelagens bestämmelser om ersättning för förlorad arbetsförtjänst m.m. hänvisas till Justitiekanslerns tidigare beslut (dnr 3109-18-4.1).

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Åklagares och domstols handläggning och beslut i de frågor som aktualiseras i detta ärende är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Med stöd av dessa regler är staten normalt inte skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv.

text: Oacceptabla dröjsmål vid behandling av ett ärende kan vara att bedöma som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening, t.ex. när det har förekommit längre perioder då hanteringen, utan att sökanden kan lastas för det, har präglats av inaktivitet. Varje period av inaktivitet är dock inte att bedöma som ett oskäligt dröjsmål (jfr

text: NJA 2005 s. 462

text: Rätten till rättegång inom skälig tid m.m. enligt Europakonventionen

text: Skadestånd ska ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018).

text: Artikel 6 i Europakonventionen

text: reglerar rätten till en rättvis rättegång. Den innebär bl.a. att den som blivit anklagad för brott har rätt till en förhandling inom skälig tid (artikel 6.1) och ska betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld lagligen fastställts (artikel 6.2). För den som är frihetsberövad gäller även enligt artikel 5.3 en rätt till rättegång inom skälig tid eller till frigivning i avvaktan på rättegång.

text: Prövningen av frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis göras utifrån en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Det ska särskilt beaktas hur komplicerat målet varit, hur den enskilde respektive domstolar och myndigheter agerat under förfarandet samt vad som stått på spel för honom eller henne. (Se

text: Sürmeli mot Tyskland

text: , dom [stor kammare] den 8 juni 2006, no. 75529/01, § 128 med hänvisningar och Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2015, s. 323.) Den relevanta tiden börjar löpa när den enskilde kan sägas vara anklagad för brott, t.ex. genom delgivning av misstanke. Om ett brottmålsförfarande försenas på grund av att någon eller några av de tilltalade inte kan inställa sig bör målet om möjligt delas upp (se

text: Kemmache mot Frankrike

text: , dom den 27 november 1991, no. 12325/86 m.fl.). Begreppet skälig tid enligt artikel 5.3 ska tolkas mer restriktivt än enligt artikel 6.1 mot bakgrund av att det rör sig om frihetsberövade personer (Danelius, a.a., s. 141). I det förra fallet räknas dessutom tiden från dagen för frihetsberövandet t.o.m. dagen för dom i första instans (se

text: Wemhoff mot Tyskland

text: , dom den 27 juni 1968, no. 2122/64).

text: Oskuldspresumtionen i artikel 6.2 innebär bl.a. att domstolen vid fullgörandet av sina uppgifter inte får utgå från att den tilltalade har begått den gärning han eller hon anklagats för. Presumtionen anses medföra ett krav på att åklagaren och andra aktörer inom rättsväsendet inte uttalar sig på ett sådant sätt att det kan uppfattas som att den tilltalades skuld är konstaterad innan domstolen gjort sin prövning (Danelius, a.a., s. 328 f.).

text: Skyndsamhetskrav m.m. enligt

text: rättegångsbalken

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: (RB) ska en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Särskild skyndsamhet krävs när den misstänkte är häktad (jfr

text: 24 kap. 18 §

text: RB). När åtal har väckts ska rätten bestämma tid för huvudförhandling så snart som möjligt (

text: 45 kap. 14 §

text: RB), förutom i mål som får avgöras utan sådan förhandling. Särskilda frister gäller för påbörjande av huvudförhandling när den tilltalade är häktad eller har reseförbud. Om åtal har väckts mot flera personer får åtalen handläggas i en rättegång om det är till fördel för målets handläggning eller annars finns särskilda skäl för det (

text: 45 kap. 3 §

text: RB). Åtal som handläggs gemensamt får delas upp när det finns skäl för det.

text: Begäran om ersättning för ideell skada (lidande)

text: Av utredningen framgår att drygt fem år förflöt från det att AA anhölls och delgavs misstanke i oktober 2012 – och därmed var anklagad för brott i Europakonventionens mening – till dess att det senare väckta åtalet mot honom lades ned i oktober 2017 och den frikännande domen vann laga kraft i början av januari 2018.

text: Vad som anförts och vad som i övrigt framgår av handlingarna ger inte underlag för bedömningen att det har begåtts något sådant integritetskränkande brott som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada ska ges ut med stöd av

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: . Frågan är därefter om det varit fråga om ett sådant dröjsmål som innebär att AA:s rättigheter enligt artiklarna

text: eller

text: i Europakonventionen åsidosatts.

text: Anledningen till tidsutdräkten var i det här fallet inte att förundersökningen som berörde AA drog ut på tiden. Åtal väcktes i december 2012, vilket med hänsyn till utredningens omfattning och att den rörde förhållandevis komplicerade frågor måste sägas uppfylla konventionens krav på skyndsamhet även i ett häktat mål. Häktningen hävdes i slutet av november 2012 och AA fick istället reseförbud under en knapp månads tid. Den för artikel 5 relevanta tidsperioden har således inte varit särskilt lång. Sammantaget kan någon konventionsöverträdelse inte anses ha skett i den delen.

text: Prövningen av brottsmisstankarna mot AA fördröjdes istället främst genom svårigheterna med att verkställa utevarohäktningarna av målkamraterna BB och DD. Frågan är då om det – med hänsyn till främst åklagarens agerande för att få en prövning av åtalet – varit fråga om ett sådant dröjsmål som innebär att AA:s rättigheter enligt artikel 6 åsidosatts.

text: För såväl BB som DD utfärdade åklagaren efter tingsrättens häktningsbeslut en europeisk arresteringsorder som följdes av en internationell efterlysning. När det gäller BB vidtogs inga åtgärder efter beskedet i september 2014 om att Libanon avslagit begäran om utlämning. Inaktivitet under tre års tid skulle i många fall kunna anses utgöra fel och försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening och strida mot rätten till rättegång inom skälig tid. I det här fallet måste dock vägas in att åtalet mot AA enligt vad EBM gjort gällande, hade ett samband även med misstankarna mot DD. Noteras kan i och för sig att detta inte hindrade att huvudförhandling genomfördes med bland andra AA och BB i december 2012, trots att DD då inte hade kunnat höras under förundersökningen och således inte omfattades av åtalet. Åklagarens bedömningsunderlag i den frågan kan dock i någon mån ha kommit att förändras efter att förundersökning i januari 2013 inletts mot nya misstänkta rörande bl.a. gärningar som omfattades av åtalet mot AA. Åklagaren har haft en skyldighet att verka för att rättegången skulle genomföras inom skälig tid, men också – till följd av sin objektivitetsplikt – för att avgörandet, genom dom eller beslut att lägga ned åtalet, skulle bli materiellt riktigt. Som framgått ovan väcktes åtal i den tillkommande delen i januari 2017.

text: Det framgår vidare av utredningen att åklagaren under flera års tid försökte få kontakt med DD, dels genom hans offentliga försvarare, dels genom polisen efter att DD ansökt om pass hos svenska ambassaden i Bagdad år 2016. I januari 2017 fick åklagaren besked från den senast förordnade försvararen att DD på vissa villkor kunde tänka sig att medverka i förhör, men så kom aldrig att ske.

text: Vid en samlad bedömning av ovan redovisade omständigheter finner Justitiekanslern att den inaktivitet hos EBM som periodvis förekommit under åren 2012–2017 beträffande BB och DD inte varit av sådant slag att den kan anses medföra att AA:s rätt till en rättegång inom skälig tid enligt artikel 6 har åsidosatts. Det har mot den bakgrunden inte bedömts nödvändigt att inhämta ett yttrande från tingsrätten angående domstolens handläggning av målet såvitt gällde åtalet mot AA. Att tingsrätten och hovrätten i sina domar avseende CC fann att han hade utsatts för en kränkning av artikel 6 på grund av att prövningen av åtalet i första instans dröjde cirka fyra och ett halvt år föranleder ingen annan bedömning, eftersom omständigheterna i CC:s respektive AA:s fall skiljer sig åt och varje fall måste bedömas för sig.

text: Vidare bedömer Justitiekanslern att omständigheterna inte varit sådana att EBM eller någon annan myndighet kan anses ha brutit mot oskuldspresumtionen i

text: artikel 6.2 i Europakonventionen

text: AA:s begäran om ersättning för ideell skada ska på nu anförda skäl avslås.

text: Begäran om ersättning för förlorad arbetsförtjänst m.m.

text: I det tidigare beslutet avslogs begäran om förlorad arbetsförtjänst och inkomst av näringsverksamhet med hänvisning till att den påstådda förlusten inte var ersättningsgill enligt frihetsberövandelagen eftersom den inte hade orsakats av frihetsberövandet. AA har nu hänvisat till den långa tid som förflutit mellan anhållandet och den frikännande domen samt till att han medverkade fullt ut under hela utredningstiden och rimligen skulle ha blivit frikänd redan i anslutning till huvudförhandlingen i december 2012. Som AA uppfattats har han gjort gällande att tidsutdräkten under handläggningen, förutom att strida mot Europakonventionen, även utgjort fel och försummelse vid myndighetsutövning.

text: Det finns enligt Justitiekanslern inget som talar för att vare sig åklagaren eller tingsrätten i sin handläggning skulle ha gjort sig skyldig till något sådant oacceptabelt dröjsmål som kan utgöra skadeståndsgrundande fel eller försummelse. Som ovan framgått anser Justitiekanslern inte heller att handläggningen varit långsam på ett sätt som strider mot Europakonventionen. AA:s begäran om ersättning för förlorad arbetsförtjänst och inkomst av näringsverksamhet ska därför avslås.

text: Då skadeståndsanspråket i sin helhet avslås ska inte heller någon ersättning för ombudskostnader utgå.


title: Klagomål mot handläggningen av en begäran om utlämnande av handlingar till en tolk inför en domstolsförhandling

text: Justitiekanslern anser att det var olämpligt av rådmannen LA vid Länsrätten i Dalarnas län att inte tillmötesgå en begäran från en tolk om att få del av handlingar inför en domstolsförhandling.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en skrivelse till Justitiekanslern den 14 juli 2008 har den auktoriserade rättstolken CT framfört klagomål mot Länsrätten i Dalarnas län (länsrätten) avseende domstolens vägran att lämna ut handlingar inför en förhandling i ett mål om omhändertagande enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU).

text: Någon eller ett par dagar före förhandlingen begärde CT, som var förordnad som tolk i målet, att genom länsrättens försorg få ta del av handlingarna i målet. Vid kontakt med ordföranden i målet, rådmannen LA, dagen före förhandlingen lämnade denne inte ut handlingarna till CT. Denne har även uppgett att han erbjöd sig att infinna sig en timme före förhandlingen för att få del av handlingarna. Även detta ska han ha nekats av LA. Det sistnämnda har CT tillfört efter att länsrätten yttrat sig. Justitiekanslern har inte sett tillräcklig anledning att kontrollera saken med länsrätten.

text: Dagen därpå, den 22 maj 2008, höll länsrätten en muntlig förhandling i målet. CT har uppgett att han fick problem med tolkningen på grund av att han inte hade kunnat läsa in sig på målet före förhandlingen.

text: Justitiekanslern beslutade att inhämta ett yttrande från Länsrätten.

text: Utredningen

text: Länsrätten har genom rådmannen LA anfört följande, varvid lagmannen JM har meddelat att han inte har något att tillägga.

text: ”Länsrätten höll den 22 maj 2008 en muntlig förhandling i ett mål angående lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga m.m. (LVU). En vecka före förhandlingen hade spansktalande tolk beställts från Tolkjouren AB. Dagen före förhandlingen kontaktade både tolkjouren och tolken själv - CT - länsrätten och begärde att handlingarna i målet skulle faxas. Enligt vad som har framkommit ville tolken förbereda sitt uppdrag genom att i förväg läsa igenom handlingarna. Efter visst övervägande bestämde jag mig för att inte tillmötesgå denna begäran. Jag resonerade på följande sätt.

text: Det fanns inte någon laglig skyldighet att skicka handlingarna till CT i dennes egenskap av tolk.

text: Muntlig förhandling i förvaltningsdomstol är avsedd att vara ett komplement till den skriftliga utredningen. Handlingarna i detta fall bestod i huvudsak av en LVU-utredning med förhållandevis enkla sakomständigheter. Det fanns inte anledning anta att det skulle ske någon sådan uppläsning som CT påstår är vanligt förekommande i dessa mål. Detta visade sig också vara en riktig bedömning. Jag känner inte heller igen mig i CT:s beskrivning av inledningen av den muntliga förhandlingen. Han tolkade visserligen mycket snabbt - närmast simultant - men några svårigheter att hinna med märktes inte. Att handlingar lämnades över till CT berodde på - som jag kommer ihåg det - att parterna under förhandlingen gjorde vissa enkla hänvisningar till utredningen. Jag hade inga betänkligheter att lämna över utredningen till honom i detta skede.

text: CT:s begäran den 21 maj 2008 - dagen före förhandlingen - innebar att handlingarna skulle ha behövt skickas med fax, med de sekretessproblem av olika slag som detta innebär. Tolkjouren AB råkade t ex själv skicka sin bekräftelse av tolkbeställningen till fel faxnummer.

text: Enligt min mening har i detta fall inte uppkommit någon risk för att CT inte skulle kunna utföra sitt uppdrag som tolk på ett bra sätt.”

text: CT har lämnat synpunkter på Länsrättens yttrande, varvid han har vidhållit sin inställning samt gjort några förtydliganden.

text: Som ett led i sin allmänna tillsynsverksamhet besökte Justitiekanslern länsrätten den 1 oktober 2008 för att genomföra en inspektion där. Vid ett möte med företrädare för länsrätten togs den aktuella anmälan upp och kommenterades av några rådmän. Det upplystes därvid att länsrätten har som princip att inte skicka några handlingar till tolkar före förhandlingar. Om tolken däremot hade kommit personligen till domstolen hade han fått handlingarna.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslerns tillsynsuppgifter regleras i lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och i förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern. Justitiekanslern har tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet följer lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina uppgifter. Tillsynen över den offentliga verksamheten är inriktad främst på att olika frågor handläggs på ett formellt riktigt sätt utifrån de krav som författningsregleringen ställer upp. Det är däremot inte Justitiekanslerns uppgift att ompröva eller överpröva de beslut som en myndighet har fattat eller att i allmänhet göra uttalanden om de bedömningar som har legat till grund för ställningstagandena.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) har varje svensk medborgare rätt att ta del av allmänna handlingar. Av

text: 14 kap. 5 § andra stycket

text: TF följer att utländska medborgare i princip är likställda med svenska medborgare när det gäller rätten att få tillgång till allmänna handlingar. En handling är enligt

text: 2 kap. 3 § första stycket

text: TF allmän om den förvaras hos en myndighet och är inkommen till eller upprättad hos myndigheten.

text: Rätten att ta del av allmänna handlingar kan vara begränsad av tillämpliga bestämmelser om sekretess. Om en allmän handling får lämnas ut ska den emellertid enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Enligt andra stycket är denna rätt begränsad enbart för det fall betydande hinder möter.

text: I mål enligt LVU råder sekretess enligt

text: 7 kap. 4 § tredje stycket sekretesslagen (1980:100)

text: . Att lagrummet är direkt tillämpligt inte bara hos socialtjänsten utan också i förvaltningsdomstol får numera anses klarlagt efter ett uttalande av Regeringsrätten i rättsfallet

text: RÅ 2007 ref. 17

text: Förordnade tolkar är uppdragstagare hos domstolen och omfattas därför av samma sekretessregler som domstolens anställda (se

text: prop. 1979/80:80 s. 72

text: samt Regner m.fl.,

text: Sekretesslagen

text: En kommentar, Norstedts gula bibliotek, s. 1:21). Någon sekretess gentemot en av domstolen förordnad tolk föreligger således inte. Bedömningen av om en tolk bör få tillgång till handlingarna i ett mål bör därför inte ske utifrån frågan om allmänna handlingar kan lämnas till tolken eller inte, utan utifrån en bedömning av de skäl som kan tala för resp. mot att tolken får tillgång till handlingarna.

text: I avsnitt 9.1 av Domstolsverkets handbok för förvaltningsdomstolar sägs bl.a. följande.

text: ”För att tolken skall kunna förbereda sig och väl fullgöra sitt uppdrag kan det ibland vara lämpligt att viktigare handlingar i målet, t.ex. underinstansens dom eller beslut, överklagandeskrivelser m.m. tillställs tolken i förväg.”

text: När det gäller frågan om handlingarna borde ha faxats till tolken på hans begäran gör jag följande överväganden.

text: Önskemålet att en tolk ska ha möjlighet att förbereda sig ordentligt före en förhandling väger tungt. För kvaliteten på tolkens arbete – och därmed för kvaliteten i förhandlingen och rättssäkerheten – är det viktigt att en tolk ges goda förutsättningar för sitt arbete. Mot detta ska vägas de sekretessrisker som kan uppstå om handlingarna faxas.

text: LA borde, enligt min mening, om han ansåg sekretessriskerna påtagliga, ha undersökt möjligheten för CT att hämta kopior vid domstolen eller att överbringa handlingarna genom bud. Om detta inte gick att ordna borde han enligt min uppfattning ha sett till att handlingarna faxades till CT under så säkra former som möjligt. En begäran om att få ta del av handlingarna på plats en stund före förhandlingen borde under alla omständigheter ha tillgodosetts.

text: Sammanfattningsvis anser jag att tolkar som begär det bör få tillgång till den aktuella typen av handlingar före en muntlig förhandling, även genom fax om situationen så kräver.

text: Att LA inte såg till att tolken fick tillgång till handlingarna före förhandlingen i det aktuella fallet var enligt min uppfattning olämpligt.


title: Yttrande över promemorian Bör konsumenttjänstlagen utvidgas?

text: Det är ett mycket intressant och välgjort diskussionsunderlag som BB har presenterat genom promemorian. Det ligger dock en bit utanför de rättsområden och frågor som Justitiekanslern i första hand fokuserar på, och det har därför inte funnits tid till mer än en översiktlig genomgång. Här nöjer jag mig med att lämna några övergripande synpunkter på den fråga som ställs i rubriken, ”Bör

text: konsumenttjänstlagen

text: utvidgas?”. Sålunda är det främst de frågor som tas upp i avsnitt 3.6 som berörs här.

text: Något förenklat kan man säga att lagstiftaren har tre olika alternativ. Det första är att utvidga konsumenttjänstlagstiftningen så att i stort sett alla rättsliga problem som har praktisk betydelse regleras. Det andra är att nöja sig med de regler som finns och komplettera med bestämmelser för de rättsfrågor som är allra mest angelägna att lösa, men i övrigt anförtro frågorna åt parterna och rättstillämpningen. Därvid kommer liksom hittills analogitillämpning av

text: konsumenttjänstlagen

text: och vissa andra regler att få betydelse. Och det tredje är att sätta ihop en i stort sett heltäckande allmän skälighetsbestämmelse av ungefär samma slag som oskälighetsregeln i

text: 36 § avtalslagen

text: men positivt formulerad, dvs. en generalklausul för konsumenttjänster.

text: Vid en jämförelse mellan de första båda alternativen kan man konstatera att det första (en mer eller mindre fullständig lagreglering) har åtskilliga fördelar jämfört med det andra (rättstillämpningsalternativet). Det ger en överlägsen förutsebarhet och därmed rättssäkerhet. Frågorna blir ordentligt genomtänkta och genomlysta. Konsumentskyddet förstärks därtill genom att konsumentens motpart förlorar dagens möjlighet att hänvisa till att inga regler finns och (rätt eller fel) att avtalsfrihet därmed gäller. Balansen i avtalssituationen och konfliktsituationen förbättras också därigenom väsentligt. Även om väldigt mycket återstår, är en stor del av arbetet med att åstadkomma en så gott som fullständig reglering gjort genom BB:s inventering och preliminära ställningstaganden. Efter den snabba genomgång som jag har kunnat göra har jag inte några avgörande invändningar i de enskilda materiella frågor som berörs i promemorian.

text: Men det finns också problem med det första alternativet. Lagstiftningsprocessen blir mycket mödosam, omständlig och resurskrävande. För att ett sådant projekt ska kunna prioriteras framför annan angelägen lagstiftning eller andra viktiga samhällsinsatser bör det fordras ett rejält behov. Vidare kan en omfattande regelmassa bli i någon mån konfliktdrivande. Parterna kan få en tendens att i mindre mån försöka lösa problem klokt och rättvist om det för varje konfliktsituation finns en bestämmelse som ska tolkas och tillämpas. Allmänt sett kan det också vara olämpligt att reglera många tänkbara konfliktsituationer i stället för att förlita sig på människors förmåga och vilja att göra rätt för sig inom ramen för vad som ter sig rimligt. Härtill kommer att

text: konsumenttjänstlagen

text: och annan konsumentlagstiftning ger ganska goda hållpunkter för rättstillämpningen på områden som inte är reglerade. Det framgår inte minst av de rättsfall som promemorian hänvisar till.

text: Det sist sagda talar för alternativ 2, men utgångspunkten för det resonemanget är att konsumentens motpart inte har lagt fast vad som ska gälla genom avtal. Vill man en gång för alla komma till rätta med alltför konsumentovänliga avtalsvillkor, måste man ha uttryckliga regler. Det gäller i varje fall i den mån inte

text: 36 § avtalslagen

text: kan användas för att åstadkomma balans. Enligt vad som anges i promemorian (s. 98 f.) – vilket jag inte har anledning att ifrågasätta – kan man inte sätta alltför stor lit till den allmänna oskälighetsregeln härvidlag. Detsamma gäller avtalsvillkorslagen.

text: Det är svårt att välja mellan de nu diskuterade båda alternativen utan att se det första utfört mer i detalj inklusive en någorlunda genomarbetad författningskommentar. Skälen för och emot väger enligt min mening ganska jämnt.

text: Kanske kan det vara värt att överväga den tredje möjligheten. Såvitt jag känner till är den inte tidigare ordentligt prövad. Det skulle alltså vara att tillskapa en mycket allmän bestämmelse om konsumentskydd för tjänster, förmodligen i

text: konsumenttjänstlagen

text: , som skulle ta hand om alla frågor som inte har reglerats särskilt. Den skulle kunna bygga på en stomme av ungefär det här slaget:

text: ”Konsumenten ska, i den mån inte annat är föreskrivet, ges den rätt i förhållande till sin motpart som är rimlig med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Därvid ska hänsyn främst tas till tjänstens art, avtalsförhållandet samt tvistefrågan och dess uppkomst. Detta gäller även i den mån konsumentens motpart har föreskrivit något annat genom standardavtal eller motsvarande.”

text: Innebörden av bestämmelsen för olika tvistesituationer skulle få utvecklas i författningskommentaren, varvid en stomme skulle kunna utformas ungefär enligt följande:

text: ”Bestämmelsen gäller för alla situationer där den ena parten är konsument och där det saknas en uttrycklig bestämmelse i lag för vad som ska gälla mellan parterna. Sålunda tillämpas den på en rad avtalsförhållanden som i övrigt är oreglerade, dvs. de flesta slags tjänsteavtal som ligger utanför

text: konsumenttjänstlagens

text: tillämpningsområde.

text: När det sägs att konsumenten ska ges den rätt ”som är rimlig” förutsätts det ett stort mått av självständighet och omdöme hos den domstol eller myndighet som har att tillämpa bestämmelsen, eller av parterna när de själva ska tillämpa den. Därvid har de att beakta vad som gäller på liknande områden och i liknande tvistesituationer, men också vad som allmänt sett ter sig skäligt med hänsyn till det enskilda fallet.

text: Det anges i andra meningen att särskild hänsyn ska tas till tjänstens art. Det är t.ex. givet att hävning inte lämpar sig som påföljd vid bristfällig tandvård, transport eller tillsyn över djur i ett enskilt fall, medan detta kan vara en fullt gångbar påföljd när bristen avser ett långsiktigt avtal om barntillsyn eller städning. Om tvisten avser pris och betalningstidpunkt kan ledning hämtas från vad som normalt gäller inom den aktuella branschen.

text: Vidare ska särskild hänsyn tas till avtalsförhållandet. Av betydelse kan då vara t.ex. om parterna har ingått avtal med varandra sedan tidigare och vad som då har gällt. Styrkeförhållandet mellan parterna kan också spela in, liksom vilka möjligheter som har funnits på ömse håll att förutse det inträffade.

text: Det är självklart att tvistefrågan och dess uppkomst måste beaktas när det ska bedömas vad som är en rimlig lösning på det uppkomna problemet. Handlar det om ett pris som inte har blivit avtalat kan man normalt finna ett godtagbart resultat genom att jämföra med andra motsvarande tjänster. Avser tvisten i stället en missuppfattning i frågan om hur tjänsten skulle utföras, kan man oftast hänföra sig till vad som är brukligt eller vem som kan skyllas för oklarheten.

text: Enligt tredje meningen gäller rimlighetsregeln och föreskrifterna om vad som ska beaktas i tillämpningen även om konsumentens motpart har föreskrivit något annat genom standardavtal eller motsvarande (t.ex. föreskrifter av en offentligrättslig motpart). Bestämmelsen är alltså tvingande i den meningen att konsumentens motpart inte kan bestämma annorlunda genom avtalsbestämmelser som i praktiken är ensidigt fastlagda.”

text: Författningskommentaren torde få bli ganska omfattande, ta upp åtskilligt fler frågor än de nu berörda och utveckla resonemanget en hel del. Också bestämmelsens relation till

text: 36 § avtalslagen

text: måste avhandlas.

text: Fördelen med detta alternativ är att det över huvud taget skulle finnas en bestämmelse att tillämpa i stället för ett helt oreglerat rättstillstånd. Säkerheten torde öka en del genom att människor sannolikt får lättare att förstå ett sådant system än ett system där ingen kan säga vad som gäller. En viss hållpunkt blir det också för rättstillämpningen, liksom för parterna i ett resonemang dem emellan, när lagen anger de grundläggande utgångspunkterna för vad som gäller. I jämförelse med alternativ 1 blir lagstiftningsarbetet betydligt mindre omständligt och resurskrävande. Det blir mer som överlämnas åt parterna själva, vilket torde befrämja deras ansvarstagande.

text: Nackdelen med alternativet med en allmänt hållen bestämmelse är att en sådan blir svårtillämpad och att förutsebarheten i gränsfall blir starkt begränsad. Någon skillnad vad gäller effekten – dvs. hur det uppkomna problemet löses i enskilda fall – blir det knappast jämfört med ett helt oreglerat tillstånd. Lösningen blir på så sätt lite bedräglig. Vidare ger den inte konsumenten något skydd i de fall ett individuellt framförhandlat avtal säger något annat. För de fallen finns dock

text: 36 § avtalslagen

text: att tillgå.

text: Sammanfattningsvis är det enligt min mening svårt att bedöma om alternativ 1 är godtagbart, och bättre än något av de andra båda alternativen, innan man har sett det något mera genomarbetat. Kanske borde BB ombes att presentera en mer fullständig konsumenttjänstlag i enlighet med den skiss han nu har lagt fram, inklusive en genomarbetad författningskommentar. Eventuellt kan han då också ges i uppgift att pröva möjligheten av en generalklausul i enlighet med alternativ 3. För att förkorta utredningstiden skulle sådana förslag inte behöva åtföljas av några överväganden i sak utöver dem som redan har gjorts i den nu föreliggande promemorian. Förslagen torde kunna granskas och värderas mot varandra ganska väl ändå.


title: Omprövning av ett beslut om skadestånd med anledning av en oriktig firmaregistrering

text: Justitiekanslern tillerkänner Göteborg Fashion Room AB ytterligare skadestånd av staten med 11 920 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Bolagsverket att ombesörja utbetalningen av ersättningen till bolaget.

text: Ärendet

text: Den 22 juni 2000 registrerade Patent- och registreringsverket på ansökan av Billy & Tony Aktiebolag (nedan Billy & Tony) varumärket SALT. Varumärket registrerades för kundinformation vid försäljning av kläder

text: Efter ansökan om nyregistrering av ett aktiebolag med firman Salt Fashion AB registrerade Bolagsverket den 8 september 2004 bolaget med firma i enlighet med ansökan. Enligt bolagsordningen skulle bolaget bedriva försäljning av konfektion i butik samt därmed förenlig verksamhet. Bolaget heter numera Göteborg Fashion Room AB och benämns nedan Bolaget.

text: Billy & Tony väckte därefter talan mot Bolaget vid Göteborgs tingsrätt med yrkanden om att tingsrätten vid vite skulle förbjuda Bolaget att använda Bolagets firma, att registreringen av Bolagets firma skulle hävas samt att tingsrätten skulle fastställa att Bolaget var skadeståndsskyldigt mot Billy & Tony på grund av varumärkesintrång. Billy & Tony och Bolaget träffade sedan en förlikning, och tingsrätten meddelade dom i enlighet med överenskommelsen. Enligt förlikningen skulle Bolaget bl.a. upphöra med nyttjandet av sin firma samt utge ersättning till Billy & Tony med 15 600 kr för delar av Billy & Tonys rättegångskostnader.

text: Bolaget framställde under 2006 ett anspråk på skadestånd av staten om 98 187 kr, varav 35 000 kr avsåg hälften av nedlagda kostnader för förlorad inarbetning och marknadsföring. Bolaget åberopade till stöd för sitt anspråk att Bolagsverkets handläggning och registrering av Bolagets tidigare firma Salt Fashion AB innefattade fel eller försummelse och att felet hade orsakat Bolaget skada med det fordrade beloppet.

text: Genom ett beslut den 15 januari 2007 tillerkände Justitiekanslern Bolaget skadestånd med 40 333 kr. I beslutet konstaterade Justitiekanslern att Bolagsverket mot bakgrund av de två firmornas likhet och med beaktande av

text: 10 § första stycket 6 firmalagen (1974:156)

text: hade ådragit staten skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: . Ersättningsanspråket för förlorad inarbetning och marknadsföring avslogs emellertid med följande motivering.

text: ”Bolaget har fordrat ersättning med 35 000 kr avseende hälften av kostnaden för den inarbetning och marknadsföring genom annonsering som har blivit overksam till följd av firmaändringen. Ingen utredning har emellertid lagts fram till styrkande av det fordrade beloppet, vare sig beträffande kostnaden för annonsering eller såvitt avser uppskattningen av värdet av den inarbetning av firmanamnet Salt Fashion AB som har gått förlorad genom firmaändringen. Det saknas därmed, åtminstone för närvarande, förutsättningar att godta att någon skada har uppstått för Bolaget i denna del.”

text: Bolaget har nu begärt omprövning av beslutet såvitt gäller Bolagets annons- och marknadsföringskostnader. Med åberopande av fakturor för annonskostnader under november 2004 – juni 2006 har bolaget fordrat skadestånd med hälften av dessa kostnader, som har uppgått till totalt 82 625 kr, alltså 41 312 kr. Därutöver har Bolaget fordrat ersättning för den del av ersättningen om 15 600 kr till Billy & Tony som på grund av Bolagets självrisk inte har ersatts av Bolagets försäkringsbolag. Kravet uppgår i denna del till 1 920 kr.

text: Inför Justitiekanslerns tidigare beslut yttrade sig Bolagsverket. Verket anförde beträffande kostnaderna för förlorad inarbetning och marknadsföring bl.a. följande.

text: ”Bolagsverket vill […] anmärka att det är svårt att fastställa vilket värde som ligger i inarbetningen av själva firman för en klädbutik. Detta eftersom det finns ett antal faktorer som bidrar till verksamhetens etablering i omsättningskretsen, som t ex de kända varumärken som tillhandahålls i butiken, butikens läge och personalens service.

text: Bolaget har inte presenterat någon utredning till styrkande av varför ersättning för förlorad inarbetning och marknadsföring bör utgå och hur värdet av inarbetningen och marknadsföringen varit knuten till själva firman Salt Fashion AB. Det är därför Bolagsverkets uppfattning att de kostnader som Bolaget lagt ner på inarbetning och marknadsföring av firman Salt Fashion AB, kommit Bolaget till del under den tid då verksamheten bedrevs under denna firma.”

text: Bolaget yttrade sig över vad Bolagsverket hade anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Marknadsföringskostnaderna

text: Justitiekanslern har uppfattat Bolagets skadeståndsanspråk i denna del som ett krav på ersättning för det upparbetade värde som firman Salt Fashion AB på grund av annonsering och annan marknadsföring hade när Bolaget var tvunget att byta firma.

text: Det förtjänar inledningsvis att påpekas att Redovisningsrådet i sin rekommendation avseende immateriella tillgångar (RR 15) har slagit fast att internt upparbetade värden i form av goodwill, varumärken och liknande inte får redovisas som en tillgång i ett företags balansräkning. Det framgår att rekommendationen baseras på en syn som innebär att utgifter för att internt upparbeta varumärken och liknande inte kan särskiljas från löpande utgifter för att utveckla ett företags affärsverksamhet (p. 52). Annorlunda kan det emellertid förhålla sig för det fall liknande immateriella tillgångar vid ett företagsförvärv – jämfört med företagets övriga tillgångar – kan sägas ha åsatts särskilda värden.

text: Det anförda hindrar naturligtvis inte att en firma i egenskap av tillgång redan före en försäljning av den verksamhet som firman betecknar i och för sig kan sägas ha ett upparbetat värde, även om detta inte kan tas upp i verksamhetens balansräkning. Det är emellertid naturligt att det i en sådan situation är svårt att med någon säkerhet fastställa värdet, inte minst eftersom såväl förekomsten som storleken av värdet – i enlighet med vad Bolagsverket har påtalat – torde vara beroende av ett flertal omständigheter som inte enbart är kopplade till verksamhetens marknadsföring. Som Redovisningsrådet har påpekat måste en gränsdragning göras gentemot vissa löpande utgifter. Vidare är det uppenbart att t.ex. ett företags ekonomiska ställning och resultat är några av de omständigheter som därutöver är av betydelse för bedömningen.

text: Det ter sig naturligt att nedlagda kostnader för marknadsföring är en av de omständigheter som kan inverka på en firmas värde. Några säkra slutsatser beträffande detta torde emellertid inte kunna dras enbart genom förekomsten i ett enskilt fall av sådana kostnader. Och att anse att värdet av en firma uppgår till en viss kvotdel av kostnaderna för nedlagd marknadsföring torde inte vara möjligt utan annan utredning som utvisar ett sådant samband i det konkreta fallet.

text: I det aktuella fallet avser marknadsföringskostnaderna i allt väsentligt annonser som månatligen har införts i Örgryte/Härlanda Tidning. Detta synes vara en gratistidning som delas ut i Örgryte- och Härlanda-området. Det har inte framkommit hur annonserna har varit utformade. Inte heller har framgått om annonserna har varit inriktade på konkreta affärserbjudanden, som på kort sikt har genererat intäkter för Bolaget, eller om de huvudsakligen har varit inriktade på en långsiktig inarbetning hos allmänheten av Bolagets verksamhet. Som nämndes i Justitiekanslerns tidigare beslut har inte heller framgått varför det nu fordrade beloppet har bestämts till hälften av marknadsföringskostnaderna.

text: Enligt Justitiekanslerns mening är det inte möjligt att enbart genom den av Bolaget framlagda utredningen fastställa att Bolaget genom att inte kunna använda sin tidigare firma har gått miste om en immateriell tillgång med ett värde som motsvarar den påstådda skadan.

text: Likväl är omständigheterna sådana att det får godtas att Bolaget har lidit en viss skada genom att delar av marknadsföringskostnaderna har kommit att bli onyttiga till följd av det fel som staten är ansvarig för, eller – med andra ord – genom att ett visst upparbetat värde på den firma som man måste överge har gått förlorat. Det ter sig sannolikt att en domstol skulle vara benägen att uppskatta en sådan skada till ett skäligt belopp med tillämpning av

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: . Vid en domstolsprövning skulle också Justitiekanslern vara beredd att diskutera en förlikning i saken. I sådana fall brukar Justitiekanslern ibland i den frivilliga skaderegleringen bestämma skadan till ett belopp som ungefär motsvarar vad Justitiekanslern skulle vara beredd att erlägga i samband med en förlikning.

text: Mot den angivna bakgrunden bestämmer Justitiekanslern skadeståndet i denna del till 10 000 kr.

text: Självriske

text: Genom den utredning som har åberopats har framgått att Bolaget i denna del har drabbats av en ersättningsgill skada om 1 920 kr som staten – utöver vad Bolaget har tillerkänts genom Justitiekanslerns tidigare beslut – bör svara för.