title: Uttalanden om en polismans handlande i anslutning till ett envarsgripande i ett ärende om snatteri

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO ifrågasatte kriminalinspektören AA vid Polismyndigheten i Stockholms län om han hade handlat riktigt i ett snatteriärende. Av anmälan framgick bl.a. följande.

text: Den 6 juni 2004 blev AA och en kollega beordrade att åka till en affär med anledning av att personalen hade gripit en snattare. När de kom till affären visade det sig att den gripne mannen var en asylsökande mongol. Mannen, som tillgripit varor för 307 kr, hade ett s.k. LMA-kort – ett kort som delas ut av Migrationsverket. Eftersom mannen talade dålig svenska och engelska gick det inte att förhöra honom på plats utan det erfordrades en tolk. Polismännen tillfrågade därför mannen om han ville följa med in till polisstationen och lösa det hela med en mongolisk tolk. Detta godtog mannen. På polisstationen tillkallades en tolk och ett förhör hölls. Vid förhöret erkände mannen gärningen och skrev på en fullmakt för ett framtida strafföreläggande. Han fick en kopia av fullmakten och utredningen lästes upp för honom. Därefter fick han lämna polisstationen. Polismännen tog inte kontakt med stationsbefälet när de kom in till polisstationen. – Enligt kolleger till AA skulle handlandet ”klassas som ett olaga frihetsberövande och tjänstefel” eftersom mannen skulle ha tvingats följa med till polisstationen och känt att han inte hade något val. Vidare har kolleger uppgett att när förundersökning inte är inledd kan man inte kalla personer till förhör. Enligt AA har det under en längre tid förts diskussioner om personer som innehar LMA- kort skall gripas, hämtas eller medtas till förhör.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framförts i AA:s anmälan till JO. Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar jämte yttrande från chefen för Södertörns polismästardistrikt, polismästaren CC (här utelämnat, det kan dock noteras att enligt polismästardistriktet hade AA inte befogenhet att häva envarsgripandet).

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Inspektör AA tjänstgör vid Södertörns polismästardistrikt, jourgruppen. Den 6 juni 2004 åkte han tillsammans med en polisaspirant till en butik med anledning av att en ertappad snattare hölls kvar där. Mannen hade mellan klockan 13.40–13.45 tillgripit varor till ett värde av drygt 300 kronor. Han överlämnades till polis klockan 15.30. Något förhör kunde inte hållas på plats på grund av att mannen inte förstod svenska eller engelska tillräckligt bra. Mannen tillfrågades därför om han ville följa med till polisstationen för förhör med en tolk närvarande. Han samtyckte till detta. Förhör hölls på polisstationen i Flemingsberg där även en fullmakt för att mottaga strafföreläggande undertecknades. Sedan förhöret avslutats klockan 16.30 beslutade inspektör DD att en förundersökning skulle inledas. Ärendet slutredovisades samma dag och överlämnades till åklagare. Åklagarmyndigheten utfärdade ett strafföreläggande den 8 juli 2004. Den 8 juli 2004 godkändes strafföreläggandet av ombudet kommissarie EE.

text: Bedömning

text: Inspektör AA:s agerande i samband med det aktuella polisingripandet präglas av en vilja att genomföra en snabb och effektiv brottsutredning. Polismyndigheten välkomnar givetvis en sådan inställning. En effektiv brottsutredning måste emellertid ske med bibehållna krav på rättssäkerhet och i enlighet med gällande bestämmelser. Frågan som AA själv ställer i sin anmälan till JO är därför central: Har han agerat korrekt vid det nu aktuella ingripandet?

text: Gripande

text: Av Södertörns polismästardistrikts yttrande framgår bl.a. att AA ansett kvarhållandet av den ertappade snattaren i butiken som ett s.k. envarsgripande enligt

text: 24 kap. 7 § andra stycket

text: RB. Polismyndigheten delar den bedömningen. Den envarsgripne skall därefter skyndsamt överlämnas till närmaste polisman som har att på nytt självständigt pröva om enligt lag gripande skall ske. AA har själv i sin anmälan till JO redogjort för händelseförloppet när polispatrullen kom till platsen. Vi läste igenom butiksanmälan och den var fullgod för att vi skulle kunna skriva en anmälan och jag fyllde i namn på den och när han blev överlämnad till polis. Därefter så lämnade vi med mannen via lagret på baksidan till butiken. Jag tyckte inte att det fanns anledning till att stanna kvar med mannen i butiken och uppehålla personalen, då vi hade en civilbil precis utanför. Polismyndigheten har svårt att göra någon annan tolkning av det ovan beskrivna skeendet än att AA i samband med att mannen överlämnades till polispatrullen därmed också prövade och övertog gripandet i enlighet med

text: 24 kap. 7 § första stycket

text: RB. För att någon skall kunna gripas med stöd av denna bestämmelse krävs att det finns anhållningsskäl, men att det är så brådskande att ett anhållningsbeslut inte kan avvaktas. Det kan därför diskuteras om AA i stället borde ha kontaktat åklagaren för ett anhållningsbeslut (jfr JO 1954 s. 203 och 1995/96 s. 107, samt även JO dnr 2318-2002).

text: Hävande av gripande AA har enligt polismästardistriktets yttrande ansett att han hävt beslutet om gripandet av mannen. En grundläggande förutsättning för att polismyndigheten eller en polisman skall kunna häva ett beslut om gripande är emellertid att det är uppenbart att skäl för fortsatt frihetsberövande inte föreligger. Som närmare redogörs för nedan anser myndigheten inte att mannen var godtagbart identifierad. Med hänvisning till uppenbarhetsrekvisitet torde det därför inte ha varit möjligt för polismyndigheten eller en polisman att häva gripandet i detta fall.

text: Enligt

text: 27 § polislagen

text: måste frihetsberövandet även i de fall där beslutet om gripandet hävs av polismyndigheten eller av en polisman ändå dokumenteras (se Gullnäs m.fl.

text: Rättegångsbalken

text: I, s. 24:37). I de fall envarsgripna personer friges på plats i samband med att de överlämnas till polispersonal behöver sådan dokumentation enligt den lokala distriktsordern för Södertörns polismästardistrikt inte ske genom att arrestantblad upprättas (se DO 7 2003:02, 102-A p. 2.2). Dokumentationen skall i stället ske genom att motsvarande uppgifter antecknas i anmälan. Polismyndigheten konstaterar att dokumentationsskyldigheten i det nu aktuella fallet inte till fullo uppfyllts.

text: Identiteten Mannen identifierades enligt butiksanmälan med hjälp av det LMA-kort mannen bar. Ett LMA-kort delas ut av Migrationsverket och ges till asylsökande och andra utlänningar, som har rätt att få ersättning enligt lagen (

text: ) om mottagande av asylsökande m.fl. Ett LMA-kort visar endast att personen är inskriven på någon av Migrationsverkets mottagningsenheter under kortets namn och nummer. Kortet är således ingen identitetshandling, vilket också uttryckligen framgår av texten på kortets baksida. Polismyndighetens uppfattning är därför att mannen inte var godtagbart identifierad.

text: Primärutredning – förundersökning Av Södertörns polismästardistrikts yttrande framgår vidare att AA agerat utifrån att förundersökning inte var inledd och att han enbart vidtagit sådana åtgärder som ryms inom ramen för en primärutredning (

text: 23 kap. 3 § tredje stycket

text: RB). Ett envarsgripande innebär inte – i motsats till vad som gäller i fråga om de reguljära straffprocessuella tvångsmedlen – att förundersökning inleds om detta inte redan har skett (se JO 2000/01 s. 137). Någon förundersökning var således inte inledd när polispatrullen kom till butiken och mannen överlämnades till polis. Konsekvensen av att vidta en straffprocessuell tvångsåtgärd med stöd av reglerna i

text: 24 kap.

text: RB, innan en förundersökning dessförinnan har inletts med stöd av

text: 23 kap. 1 §

text: RB, innebär dock att förundersökning anses inledd (se bl.a. JO 1993/94 s. 97 och

text: SOU 1995:47 s. 155

text: ). Såsom myndigheten tolkat situationen innebär det att förundersökning får anses inledd när gripandet övertogs av inspektör AA, dvs. klockan 15.30.

text: Medföljande till förhör Enligt yttrandet från Södertörns polismästardistrikt har AA med stöd av reglerna om medföljande till förhör i

text: 23 kap. 8 § första stycket

text: RB frågat mannen om han ville följa med till polisstationen för förhör i närvaro av tolk. För att kunna tillämpa bestämmelsen fordras dock enligt förarbetena att polismannen kommer till platsen i nära anslutning till att brottet begåtts (

text: prop. 1990/91:129 s. 12

text: ). Enligt JO får tiden inte överstiga tio minuter (JO 1967 s. 153). I nu aktuellt fall var polispatrullen på plats en timme och fyrtiofem minuter efter det att brottet begicks. Det saknades således förutsättningar för att tillämpa

text: 23 kap. 8 § första stycket

text: RB i detta fall.

text: Avslutande synpunkter

text: Södertörns polismästardistrikt har upplyst AA om ärendet och distriktet avser informera personalen om lydelsen av bestämmelserna för att undvika att felaktigheter upprepas. Det är naturligtvis av utomordentlig vikt att varje polisman i varje situation vet vad han gör, vilka åtgärder han får vidta och med vilket lagstöd han vidtar en tvångsåtgärd. Det är också myndighetens uppfattning att så oftast är fallet. För att kunna bibehålla en hög kvalitet på polisingripandena krävs emellertid att den enskilde polismannen ständigt repeterar och kontinuerligt fräschar upp sina lagkunskaper på området. Myndigheten avser därför informera samtlig polispersonal om JO:s bedömning i anledning av detta ärende.

text: AA kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. att han ansåg att han inte hade tillämpat bestämmelserna om medtagande till förhör utan att han i stället hade kallat mannen till förhör.

text: I ett beslut den 20 september 2005 anförde chefsJO Melin följande.

text: Rättslig reglering

text: De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) och i förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK). Förundersökning skall inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (

text: 23 kap. 1 § första stycket

text: RB). Beslut att inleda en förundersökning fattas av polismyndigheten eller åklagaren (

text: 23 kap. 3 § första stycket

text: RB).

text: Innan förundersökning har hunnit inledas får en polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen, s.k. primärutredning (

text: 23 kap. 3 § tredje stycket

text: RB). Mer detaljerade regler om primärutredning finns i 3 a § FUK. En polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan om ett brott, skall enligt denna bestämmelse vidta de utredningsåtgärder som är möjliga, även om förundersökning inte hunnit inledas. Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats. Vidtagna åtgärder skall så snart som möjligt anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet.

text: I förarbetena till bestämmelsen i

text: 23 kap. 3 § tredje stycket

text: RB påpekas att regeln inte ger en polisman rätt att använda tvångsmedel (

text: prop. 1994/95:23 s. 78

text: ). Bestämmelserna i 23 kap. 8 § om medföljande och medtagande till förhör har emellertid gjorts tillämpliga även på primärutredning (se tredje stycket). Enligt första stycket i lagrummet är den som befinner sig på den plats, där ett brott förövas, skyldig att på tillsägelse av en polisman medfölja till ett förhör som hålls omedelbart därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret. För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs dock att polismannen kommer till platsen i nära anslutning till att brottet begås (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: del 2, s. 23:40).

text: I

text: 23 kap. 7 §

text: RB finns bestämmelser om hämtning till förhör. Enligt första stycket får den som utan giltig orsak underlåter att följa en kallelse att inställa sig till ett förhör hämtas till förhöret, om det har satts ut att hållas på en plats inom en väglängd av tio mil från den plats där han eller hon har sin bostad eller vid kallelsens mottagande uppehöll sig. Utan föregående kallelse får den som uppehåller sig inom en väglängd av tio mil från den plats där förhör skall hållas hämtas till förhöret, om undersökningen avser ett brott på vilket fängelse kan följa och det skäligen kan befaras att han eller hon inte skulle följa en kallelse eller att han eller hon med anledning av en kallelse skulle genom undanröjande av bevis eller på annat sätt försvåra utredningen (andra stycket). När det är av synnerlig vikt

text: för utredningen att förhöret äger rum, får hämtning enligt första eller andra stycket ske oavsett väglängden (tredje stycket). Regler om häktning och andra straffprocessuella frihetsberövanden finns i

text: 24 kap.

text: RB. En grundläggande förutsättning för att häktning skall kunna ske är att den misstänkte på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är stadgat fängelse ett år eller därutöver. För att häktning skall få ske krävs vidare att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara), se 1 § första stycket. Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får emellertid inte häktning ske (1 § fjärde stycket). Undantag från dessa regler görs i 2 § som har följande lydelse.

text: Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, 1. om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, eller 2. om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (6 §).

text: Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut. Om den som har begått brott, på vilket fängelse kan följa, påträffas på bar gärning eller flyende fot, får han gripas av envar. Envar får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman (7 §).

text: Om någon har gripits enligt 7 §, skall han så snart som möjligt förhöras av polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan underrättats om frihetsberövandet, skall det skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren skall efter förhöret omedelbart besluta om den misstänkte skall anhållas. Anhålls inte den misstänkte, skall beslutet om gripande omedelbart hävas (8 § andra stycket). Innan åklagaren har underrättats om frihetsberövandet, får beslutet om gripande hävas av polismyndigheten, om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. I omedelbar anslutning till gripandet får beslutet under samma förutsättningar hävas även av en polisman som har fattat beslutet (8 § tredje stycket).

text: Bedömning

text: I de fall där en polisman på grund av reglerna om envarsgripande har kallats till platsen för ett brott, skall denne omedelbart ta ställning till om frihetsberövandet skall bestå. Med anledning av vad som anförts i polismyndighetens remissvar om hävande av envarsgripande vill jag klargöra att vid en sådan prövning gäller, enligt min mening, inte det av myndigheten nämnda uppenbarhetsrekvisitet i

text: 24 kap. 8 § tredje stycket

text: RB. Det ankommer i stället på polismannen att pröva om skäl finns för att överta envarsgripandet. Om polismannen anser att gripandet är felaktigt eller att det inte längre skall bestå skall den gripne friges. En polisman är således, trots att lagtextens utformning kunde tyda på motsatsen, behörig att häva ett gripande som har beslutats av en enskild person (jfr

text: SOU 2002:44 s. 81

text: f.). Det kan nämnas att regeln i

text: 35 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare utgör ett undantag. Enligt denna bestämmelse är det endast polismyndigheten eller åklagaren som är behörig att besluta om ett barn under 15 år som gripits för brott skall friges eller hållas kvar för förhör.

text: Vid butikssnatterier finns det, med hänsyn till att straffskalan endast innefattar böter eller fängelse i högst sex månader (

text: 8 kap. 2 § brottsbalken

text: ), inte skäl till frihetsberövande med mindre än att någon av förutsättningarna i

text: 24 kap. 2 §

text: RB är uppfyllda. Om polismannen inte övertar envarsgripandet skall han – enligt reglerna om primärutredning – i största möjliga utsträckning utreda brottet på plats, även om förundersökning inte har hunnit inledas (se JO 2000/01 s. 137). I nämnda beslut uttalas också att primärutredningsförfarandet framstår som det lämpliga sättet att inleda en snatteriutredning, varefter det får ankomma på den behörige förundersökningsledaren att besluta hur utredningen skall slutföras och redovisas. Som ovan sagts är också reglerna om medföljande och medtagande till förhör tillämpliga vid en primärutredning. Om polismannen däremot övertar envarsgripandet övergår detta till ett vanligt gripande.

text: I det nu aktuella fallet har polismyndigheten ansett att händelseförloppet inte kan tolkas på annat sätt än att AA de facto övertog gripandet i enlighet med bestämmelserna i

text: 24 kap. 7 §

text: RB. Den rättsliga grunden för ett sådant handlande skulle i så fall, som jag uppfattat polismyndigheten, vara reglerna i

text: 24 kap. 2 § 1

text: RB vilka syftar till att framtvinga identitetsuppgifter. Identifieringen av den gripne mannen var i och för sig i viss mån osäker. Det finns emellertid anledning att nämna att det inte finns någon allmän skyldighet att medföra identitetshandlingar och att polisen inte med stöd av nyss nämnda regler kan kräva att en för brott misstänkt person uppvisar en sådan handling i andra fall än när hans uppgifter om namn och hemvist kan antas vara osanna (JO 1997/98 s. 147). I ärendet saknas underlag för att bedöma om så var fallet. Det kan således inte uteslutas att det kunde ha funnits rättsligt stöd för AA att överta envarsgripandet.

text: AA har emellertid uppgett att han inte övertog gripandet utan i stället hävde detta. Som nyss sagts ankom det därvid på honom att i största möjliga utsträckning utreda brottet på plats i enlighet med reglerna om primärutredning. På grund av språksvårigheter kunde något förhör med mannen inte hållas på platsen. AA

text: frågade därför mannen om han inte ville följa med till polisstationen och ”lösa det hela”, vilket mannen godtog. Under vissa förutsättningar kunde ett sådant handlande ha grundats på bestämmelserna om medföljande och medtagande till förhör i

text: 23 kap. 8 §

text: RB. Eftersom AA och hans kollega kom till brottsplatsen cirka en timme och fyrtiofem minuter efter händelsen saknades emellertid förutsättningar för att använda sig av dessa regler. AA har dock under utredningen av ärendet gjort gällande att han i stället kallade mannen till förhör. Vid den aktuella tidpunkten hade någon förundersökning ännu inte inletts. Om AA ansåg att ytterligare åtgärder var erforderliga borde han därför ha kontaktat behörig förundersökningsledare för vidare beslut i saken. Det ankom i vart fall inte på AA att kalla mannen till förhör.

text: Även om reglerna om medföljande och medtagande till förhör inte är tilllämpliga på grund av att polisen inte kommer till en plats i tillräckligt nära anslutning till att ett brott begås kan självfallet den situationen förekomma att den berörda personen självmant och av fri vilja önskar följa med till polisstationen för att direkt klara upp händelsen. Om en polisman tillfrågar den enskilde om denne är beredd att följa med, vilket AA gjorde, kan man givetvis diskutera vilket mått av frivillighet som ligger i ett jakande svar. Jag kan i sammanhanget erinra om Polisrättsutredningens uttalande om att en polisman som ingriper i myndighetsutövning rent faktiskt ger uttryck för samhällets maktbefogenheter, oavsett om han använder tvång eller inte, och att saken också torde uppfattas på det sättet av den person som ingripandet riktar sig mot och som därför befinner sig i ett sådant underläge att det strängt taget aldrig kan bli tal om någon egentlig frivillighet (

text: SOU 1995:47 s. 145

text: ). Oavsett hur det förhåller sig med den saken skall polismannen när han återvänder till polisstationen i ett sådant fall omgående rapportera ärendet till ansvarigt polisbefäl.

text: I sin anmälan har AA uppgett att det vid polismyndigheten under en längre tid har diskuterats om en person med LMA-kort skall gripas, hämtas eller medtas till förhör. Jag vill med anledning härav betona att ett straffprocessuellt tvångsmedel endast får användas om de rättsliga förutsättningarna för detta är uppfyllda, och att vilket tvångsmedel som får användas i en viss situation självfallet inte kan besvaras generellt utan måste bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Jag vill avslutningsvis framhålla att jag instämmer i polismyndighetens uttalande att det naturligtvis är av ”utomordentlig vikt att varje polisman vet vad han gör, vilka åtgärder han får vidta och med vilket lagstöd han vidtar en tvångsåtgärd”.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

publisher: Justitieombudsmannen

title: Uttalanden om bl.a. rätten till försvarare vid förhör med en misstänkt som är under 18 år

org: jo

sammanfattning: AA, som var 15 år, greps som misstänkt för bl.a. försök till grov misshandel. I samband med gripandet höll polisen ett förhör i sak med honom utan att en försvarare var närvarande. JO:s utredning har avsett frågan om AA rätt att försvara sig därigenom har äventyrats. I beslutet anges att utrymmet för att hålla ett förhör i sak – dvs. ett mer omfattande förhör än ett delgivningsförhör – med en misstänkt som är under 18 år utan försvarare generellt sett är mycket begränsat. Är den unge dessutom frihetsberövad ska det i princip aldrig hållas ett förhör i sak utan att en försvarare är närvarande. Detta framgår numera uttryckligen i riksåklagarens riktlinjer om ungas rätt till försvarare. Med hänsyn till att AA endast var 15 år gammal, att han var frihetsberövad och att brottsmisstankarna gällde ett allvarligt brott är det enligt JO:s mening uppenbart att han skulle ha biträtts av en försvarare under förhöret. Om en försvarare inte kunde närvara borde förhöret ha begränsats till att han delgavs brottsmisstankarna och hördes om sin inställning till dessa samt fick ange om han hade något önskemål om försvarare. Enligt JO var förutsättningarna alltså sådana att förhöret vid en objektiv bedömning inte borde ha hållits utan en försvarare närvarande. I sådana fall får bedömningen av behovet av försvarare inte överlåtas på den misstänkte eller hans eller hennes vårdnadshavare, utan det är polis och åklagare som har det slutliga ansvaret för att en misstänkt får tillgång till försvarare när det behövs. Det är i första hand förundersökningsledaren som är ansvarig för att en misstänkts rätt till försvarare respekteras. För att förundersökningsledaren ska kunna ta sitt ansvar för dessa frågor under utredningsarbetet krävs det att förhörsledaren informerar och rådgör med förundersökningsledaren. Med anledning av vad som kommit fram i ärendet betonar JO också vikten av att information om rätten till tillgång till försvarare lämnas på ett sådant sätt att den inte riskerar att uppfattas som en påtryckning på den misstänkte att avstå från sin rätt till försvarare. Dåvarande Polismyndigheten i Örebro län kritiseras för att det inledande förhöret med AA genomfördes utan att han hade tillgång till en försvarare.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: AA, som var 15 år, greps på natten den 27 april 2014 i Lindesberg. Enligt den brottsanmälan som upprättades var grunden för gripandet bl.a. att han vid tre

type: stycke

text: tillfällen hade vägrat att stanna på polismans tecken och att han vid ett tillfälle försökt köra på en polis med sin moped. AA var också misstänkt för vårdslöshet i trafik genom att han kört mopeden i hög hastighet och inte visat hänsyn till andra trafikanter och fotgängare.

text: Gripandet skedde kl. 2.20. AA fördes därefter till polisstationen i Lindesberg. Det vakthavande befälet BB var inledningsvis förundersökningsledare. Hon gav direktiv till polispatrullen att de skulle kontakta AA föräldrar och socialtjänsten samt hålla ett s.k. anhållningsförhör enligt

text: 24 kap. 8 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) och därefter underrätta åklagaren. Socialjouren kontaktades, men ingen därifrån hade möjlighet att närvara vid förhöret med AA. Hans föräldrar kom dock till polisstationen och var närvarande under förhöret.

text: Förhöret hölls kl. 4.00–4.35. Förhörsledare var polisassistenten CC. AA delgavs misstanke om försök till grov misshandel, underlåtenhet att vid färd stanna på polismans tecken vid tre tillfällen, vårdslöshet i trafik och olovlig körning. Enligt förhörsprotokollet förnekade AA försök till grov misshandel, men erkände de övriga gärningarna. Det fanns inte någon försvarare närvarande vid förhöret. I förhörsprotokollet har det noterats att AA underrättats om rätten till försvarare och att han godtog den försvarare som rätten förordnar. Det finns inte någon ytterligare notering om behovet av, eller önskemål om, försvarare.

text: Efter förhöret lämnades ärendet över till åklagarkammaren i Örebro. Åklagaren beslutade att häva gripandet av AA, som släpptes kl. 4.50.

text: Den 27 maj 2014 förordnades en offentlig försvarare för AA. Därefter genomfördes ytterligare två förhör med honom, den 3 respektive den 23 juni 2014, vid vilka AA offentliga försvarare var närvarande.

text: AA dömdes sedermera vid Örebro tingsrätt för vårdslöshet i trafik, men frikändes från försök till grov misshandel och grov vårdslöshet i trafik.

text: Anmälan

text: AA mor, DD, anmälde ett antal av de poliser i Lindesberg som varit inblandade i AA ärende under natten den 27 april 2014. Hennes huvudsakliga klagomål avsåg att förhöret med AA genomfördes utan att han hade tillgång till en försvarare. DD har uppgett att hon och AA far möttes av polismannen EE när de kom till polisstationen. De frågade henne om de behövde en advokat, men hon svarade att det inte behövdes eftersom det skulle vara ett kort förhör och att det var svårt att få tag på en försvarare på natten. EE upplyste dock om att AA hade rätt att få en försvarare.

text: DD anförde vidare att polisen hade en skyldighet att ordna en försvarare med hänsyn till de allvarliga anklagelser som riktades mot AA och att förhöret inte borde ha genomförts.

text: Utredning

text: Innehållet i och omfattningen av förhören

text: Förhöret den 27 april 2014

text: Som nämnts ovan delgavs AA misstanke om försök till grov misshandel, vårdslöshet i trafik, underlåtenhet att stanna på polismans tecken och olovlig körning. Han förnekade försök till grov misshandel och uppgav att han inte hade försökt köra på någon utan att hans avsikt var att köra mellan de personer som försökte stoppa honom. AA angav vidare att han antog att de var poliser, men att han inte ville stanna eftersom hans moped var trimmad. Han blev bländad av polisernas ficklampor och hade därför svårt att se. AA uppgav också att han upptäckte lamporna och poliserna cirka tio meter innan de försökte stoppa honom.

text: AA erkände att han inte hade stannat på polismans tecken vid tre tillfällen och angav att anledningen till detta var den trimmade mopeden. Vid det sista tillfället såg han tydligt att det var poliser som ville stoppa honom eftersom blåljus blinkade överallt. Han försökte köra i sicksack för att inte polisbilen skulle kunna köra om honom. När två polisbilar körde upp jämsides med honom tänkte han bromsa och åka åt andra hållet, men en av polisbilarna blockerade vägen för honom.

text: AA erkände också vårdslöshet i trafik; han uppgav att han själv ansåg att han körde mopeden vårdslöst och i hög fart. Han medgav att det var en del folk där han körde, men ville enligt förhörsprotokollet lägga till att han tyckte att han hade kontroll över körningen.

text: Förhöret den 3 juni 2014

text: AA korrigerade sin tidigare uppgift om att han hade antagit att de personer som befann sig på vägen framför honom var poliser. Han uppgav i stället att han inte såg att de var poliser eftersom han blev bländad av de starkt lysande ficklamporna. Det var först när han hade passerat dem, åkt vidare och såg blåljusen som han antog att de var poliser.

text: AA erkände fortfarande vårdslöshet i trafik, underlåtenhet att stanna på polismans tecken och olovlig körning.

text: Förhöret den 23 juni 2014

text: Vid det sista förhöret gjordes vissa justeringar av brottsmisstankarna. AA ändrade också sin inställning till misstankarna, och förnekade även olovlig körning och underlåtenhet att vid färd stanna på polismans tecken. Han korrigerade sina tidigare uppgifter och angav att han antagit att de blåljus som han sett vid olika tillfällen under sin mopedfärd var hans kompisar som ville ”jäklas” med honom. En av hans kompisar har en Volvo med blåljus. Han hade alltså inte insett att det var polisen som försökte påkalla hans uppmärksamhet. När han såg några personer som lyste med ficklampor på honom trodde han att det var hans kompisar som skulle stoppa honom. Han ville inte stanna eftersom

text: han var osams med en av dem. Att han erkänt gärningarna vid det första förhöret berodde på att han var rädd och ville få lämna polisstationen.

text: AA uppgav vidare att det inte hade funnits någon risk för att han skulle köra på någon och att han inte hade kört så fort som polisen påstått. Han förnekade också att han skulle ha vetat om att mopeden var trimmad. Polismyndighetens yttrande Polismyndigheten (enhetschefen FF) yttrade sig om de överväganden som hade gjorts om behovet av en försvarares närvaro vid förhöret med AA den 27 april 2014. Upplysningar hade hämtats in från bl.a. polisinspektören EE, polisassistenten CC och poliskommissarien BB, som inledningsvis var förundersökningsledare.

text: EE:s upplysningar

text: EE har uppgett att det var hon som kontaktade AA far. Hon var dock inte inblandad i beslutet att hålla förhör med AA direkt på natten utan att en försvarare närvarade. EE medverkade inte heller vid förhöret.

text: Förhörsledaren CC:s upplysningar

text: CC har redogjort för omständigheterna kring förhöret enligt följande.

text: Han fattade beslut om att gripa AA, som fördes till polisstationen i Lindesberg. AA föräldrar kontaktades skyndsamt. Det beslutades att förhör skulle hållas med AA, med föräldrarna som förhörsvittnen och att kontakt sedan skulle tas med åklagare för beslut i frågan om AA skulle anhållas.

text: Föräldrarna var närvarande vid förhöret, men de ställde enligt CC inte några frågor om försvarare. Han informerade dock AA och föräldrarna om rätten till en offentlig försvarare, men de avböjde. Han uppfattade det som att de ville lämna polisstationen så fort som möjligt och att de var angelägna om att påskynda förhöret. Normalt sett görs inte några försök att få tag på en försvarare om en misstänkt inte önskar det, i vart fall inte vid ett inledande förhör. I förhörsprotokollet är det noterat att AA informerats om rätten till försvarare och att han godtar den som rätten förordnar.

text: CC har vidare anfört att han alltid överväger om det finns behov av försvarare närvarande när en ungdom ska förhöras. Det är dock förundersökningsledaren som beslutar i frågan. Han antar att det i AA fall bedömdes som angeläget att hålla förhör direkt på natten. Dessutom brukar den åklagare som ska fatta beslut i anhållningsfrågan vilja ta del av förhören inför det beslutet. Hans egen bedömning är också att man bör hålla förhör direkt om man har möjlighet, framför allt när det gäller ett så allvarligt brott som i detta fall. CC kunde inte heller se att det skulle ha varit till nackdel för AA att förhöret hölls direkt, utan snarare tvärtom eftersom AA fick möjlighet att föra fram det han ville och få information om hur farligt hans beteende var för honom själv och för andra. Det är också en fördel för utredningen om förhör kan hållas direkt eftersom den

text: hörde då har händelsen i färskt minne och det minskar risken för att han eller hon lämnar en annan version av vad som hänt.

text: Förundersökningsledaren BB:s upplysningar

text: BB har angett att hon var vakthavande befäl vid ledningscentralen i Örebro den aktuella natten, och hon var därför förundersökningsledare i ärendets inledande skede. Hennes uppgift var att granska brottsanmälan, inleda förundersökning och att föra över anmälan till åklagaren efter det att förhör hållits.

text: Vidare upplyste BB att patrullen eller utredaren som regel håller ett kort anhållningsförhör innan åklagaren kontaktas. Detta är i enlighet med åklagarnas önskemål. Enligt BB är anhållningsförhöret endast ett kort inledande förhör, där den misstänkte underrättas om brottsmisstankar och får uppge om han eller hon erkänner eller förnekar brott (dvs. ett s.k. delgivningsförhör). Den misstänkte informeras under förhöret också om rätten till försvarare och får då uppge om försvarare önskas eller inte. Det är sedan åklagarens uppgift att ta ställning till om den misstänkte har behov av en offentlig försvarare.

text: BB konstaterade att en underårig som regel har en ovillkorlig rätt till en försvarare. I vissa fall kan dock undantag göras. I AA fall var föräldrarna närvarande och det fanns inte något önskemål om att ha en försvarare närvarande vid förhöret. AA släpptes efter förhöret. BB uppgav också att det generellt sett är svårt att få tag på en jourhavande advokat nattetid.

text: BB upplyste att det fr.o.m. januari 2016 ska finnas kvalificerade förundersökningsledare tillgängliga dygnet runt, veckans alla dagar. De vakthavande befälen ska alltså inte längre vara förundersökningsledare nattetid.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Utgångspunkter

text: Polismyndigheten redovisade följande allmänna utgångspunkter för bedömningen av frågan om försvarares närvaro vid förhör med unga misstänkta.

text: Att hålla förhör med en misstänkt under 18 år utan att han eller hon har tillgång till juridiskt biträde kan enligt Polismyndigheten endast godtas under mycket speciella omständigheter. I vissa fall kan ett kortare delgivningsförhör hållas utan att en försvarare närvarar, men frågan om behovet av försvarare måste alltid beaktas mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. Det är inte heller tillräckligt att den misstänkte avsagt sig rätten till försvarare vid förhöret, utan han eller hon måste ha fått klar och tydlig information och fullt ut uppgett sig förstå konsekvensen av att förhör hålls utan föregående kontakt med en försvarare. Därutöver krävs att omständigheterna rent objektivt också är sådana att den unges rättigheter inte undergrävs på ett otillbörligt sätt.

text: Polismyndigheten angav vidare att anhållningsförhör normalt sett hålls innan åklagaren underrättas om gripandet och utgör underlag för åklagarens bedömning av om det finns grund för anhållande eller om frihetsberövandet ska

text: upphöra. En sådan rutin innebär dock inte att bedömningen i frågan om försvarare kan avvaktas till dess att åklagaren tagit ställning. Det är i stället den polisiära förundersökningsledaren som ska göra bedömningen av behovet av en försvarares närvaro vid förhöret. Han eller hon ska också se till att de överväganden som görs i frågan dokumenteras.

text: Polismyndigheten anförde också att de särskilda överväganden som bör göras när det gäller misstänkta som är underåriga ofta kan motivera en kontakt med åklagaren så snart som möjligt efter gripandet, och innan ett förhör hålls.

text: Förhöret med AA

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning av hur frågan om närvaro av försvarare vid förhöret med AA på natten den 27 april 2014 hade handlagts.

text: Polismyndigheten konstaterade inledningsvis att AA var gripen och att polisen därför hade en skyldighet att så snart som möjligt hålla ett anhållningsförhör. Det vakthavande befälet BB, som var förundersökningsledare i ärendet under de två första timmarna, lämnade direktiv om att förhör skulle genomföras efter kontakt med socialtjänsten och föräldrarna samt att åklagaren därefter skulle underrättas. Det framgår dock inte om några direktiv lämnats om formen för förhöret, dvs. om detta endast skulle begränsas till ett kort delgivningsförhör eller om det skulle vara mer omfattande. Inte heller finns det noterat om några särskilda överväganden gjorts i fråga om behovet av en försvarare vid förhöret.

text: Vidare konstaterade Polismyndigheten att förhörsledaren CC uppgett att AA och hans föräldrar hade avsagt sig rätten till försvarare vid det första förhöret. Förhöret var relativt kortfattat, men misstankarna avsåg bl.a. försök till grov misshandel, och AA var endast 15 år gammal. AA erkände vid förhöret gärningar som han senare under utredningen förnekade, och han har bl.a. uppgett att han vid det första förhöret känt sig rädd och velat lämna polisstationen. Det har under brottsutredningens gång kommit fram olika uppgifter bl.a. om hur AA uppfattat situationen när poliserna försökt stoppa honom. Polismyndigheten konstaterade också att det efter det första förhöret endast hölls ett slutförhör och ett kort kompletterande förhör innan utredningen slutredovisades till åklagaren. Vad som sagts vid det första förhöret kan därmed enligt Polismyndigheten antas ha haft betydelse för utredningen och för åklagarens senare bedömning av skuldfrågan. Enligt Polismyndighetens bedömning får omständigheterna i ärendet anses ha varit sådana att det rent objektivt funnits skäl att särskilt reflektera över formerna för förhöret och lämpligheten av att hålla förhör utan en försvarare närvarande.

text: Sammanfattningsvis ansåg Polismyndigheten att BB hade brustit när det gäller förundersökningsledarens skyldighet att objektivt bedöma och noga dokumentera sina överväganden i försvararfrågan. Hon borde också ha lämnat tydliga och väl dokumenterade direktiv i denna fråga till förhörsledaren. CC borde som förhörsledare ha förvissat sig om att BB bedömt att förhöret kunde hållas utan närvaro av eller föregående kontakt med försvarare. Med hänsyn till

text: de särskilda omständigheterna hade det möjligen också varit lämpligt att redan före förhöret underrätta åklagaren och överlåta bedömningen av försvararfrågan till honom eller henne. CC borde också ha dokumenterat vilken information som lämnades till AA och hans föräldrar vid förhöret om rätten till tillgång till försvarare. Deras inställning till att förhöret genomfördes utan en försvarare närvarande borde också ha dokumenterats.

text: DD:s yttrande DD kommenterade det Polismyndigheten anfört. Hon förde bl.a. fram att anledningen till att hon och AA far inte frågade CC om en försvarare var att de redan fått besked av EE att det inte behövdes någon försvarare. De avböjde alltså inte att få en försvarare, som CC påstått.

text: Rättslig reglering

text: Anmälan till åklagaren och anhållningsförhör En gripen person ska förhöras så snart som möjligt efter gripandet. Har åklagaren inte redan underrättats om frihetsberövandet, ska det skyndsamt anmälas till honom eller henne. (Se

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB.) Med begreppet skyndsamt avses ”snarast möjligt” efter gripandet (se bl.a. mitt beslut den 5 april 2016, dnr 6383-2014, och Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 3 uppl., s. 221). Om polisen håller anhållningsförhöret kan anmälan till åklagaren om frihetsberövandet i de flesta fall vänta till efter förhöret. Är saken tveksam eller svår kan det emellertid vara nödvändigt att en anmälan om frihetsberövandet görs redan före förhöret för att åklagaren ska kunna antingen själv höra den misstänkte eller lämna instruktioner om vad den misstänkte ska höras om. (Se

text: prop. 1986/87:112 s. 74

text: Frågan om en ung person ska vara frihetsberövad är en sådan sak som många gånger kan vara tveksam eller svår att bedöma. Om den som gripits är under 18 år är det därför särskilt angeläget att åklagaren snarast möjligt underrättas om gripandet, och det kan i sådana fall ofta vara lämpligt att det sker redan innan ett förhör har hållits med den misstänkte. (Se nyss nämnda beslut och Peter Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , oktober 2015, Zeteo, kommentaren till

text: 24 kap. 8 §

text: Efter förhöret ska åklagaren omedelbart besluta om den misstänkte ska anhållas eller friges (

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB). När ett gripande anmäls till åklagare innebär det att åklagaren tar över ansvaret för frihetsberövandet (JO 1954 s. 197). Rätten till tillgång till försvarare En person som misstänks för ett brott har enligt

text: 21 kap. 3 § första stycket

text: RB en generell rätt att biträdas av en försvarare för att förbereda och utföra sin talan. Av

text: 21 kap. 3 a §

text: RB följer att den som är anhållen eller häktad har rätt till en offentlig försvarare om han eller hon begär det. En offentlig försvarare ska också förordnas om den misstänkte är i behov av försvarare med hänsyn till utredningen om brottet.

text: Den som underrättas om att han eller hon är skäligen misstänkt för ett brott ska samtidigt informeras om sin rätt att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare och om att en offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan förordnas av rätten (se 12 § förundersökningskungörelsen). Denna information ska lämnas innan förhöret påbörjas, och det ska tydligt framgå att rätten inträder redan i och med att brottsmisstanke delges. När den misstänkte fått information om sina rättigheter ska han eller hon tillfrågas om sin inställning till behovet av försvarare. Som jag återkommer till nedan kan den misstänkte avstå från försvarare, om det sker under rättssäkra former. Inför nya förhör bör han eller hon dock åter erinras som sina rättigheter och på nytt tillfrågas om sin inställning. (Se bl.a. JO 2013/14 s. 133, dnr

text: Rätten till tillgång till försvarare är en del av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Av artikel 6.3 c) följer bl.a. att en misstänkt ska ha rätt att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde. Rätten att biträdas av försvarare gäller inte bara under själva rättegången utan också vid polisförhör och under förundersökningen. Det finns en omfattande rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen) om brottsmisstänktas försvararrättigheter. Som princip har domstolen slagit fast att en misstänkt redan vid det första polisförhöret har rätt att biträdas av en försvarare, om det inte finns tvingande skäl att inskränka denna rätt. Även om det undantagsvis finns sådana skäl, får inskränkningen inte tillåtas skada den misstänktes rätt att försvara sig. Domstolen har också konstaterat att rätten att försvara sig normalt skadas om erkännanden eller medgivanden som den misstänkte gjort utan biträde av försvarare under en kommande rättegång åberopas mot honom eller henne till stöd för en fällande dom. (Se Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl., s. 348.)

text: Ett EU-direktiv som ska vara genomfört i svensk rätt under hösten 2016 fastställer minimiregler om rätten till tillgång till försvarare som bygger på Europadomstolens praxis (se

text: Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/48/EU

text: om rätt till tillgång till försvarare i straffrättsliga förfaranden m.m.). Regeringen har i en proposition lämnat förslag till de lagändringar som krävs för att genomföra direktivet, vilka föreslås träda i kraft den 27 november 2016 (se

text: prop. 2015/16:187

text: JO har i flera ärenden riktat kritik mot att förhör genomförts utan att en försvarare närvarat och framhållit att en brottsmisstänkts rätt till försvarare vid förhör är en central rättssäkerhetsfråga. Det har vidare uttalats att huvudsyftet med att en misstänkt ska ha rätt till försvarare tidigt i en brottsutredning är att han eller hon inte på grund av bristande kännedom om utredningsförfarandet och den rättsliga regleringen ska komma i underläge mot polis och åklagare, utan ha tillgång till sådan sakkunskap att han eller hon till fullo kan ta till vara sina rättigheter. Det ligger i rättvisans intresse att en försvarare inte bara

text: biträder den misstänkte med upplysningar och råd utan även närvarar vid förhör. Även JO har slagit fast att den misstänkte som regel har rätt att ha tillgång till en försvarare redan från och med det första förhöret. Det är primärt förundersökningsledaren som har ansvar för att en misstänkts försvararrättigheter respekteras. Att hålla ett grundligare förhör om brott med höga straffvärden utan försvarare närvarande kan äventyra både den misstänktes rättssäkerhetsintressen och förhörens bevisvärde. Den misstänktes ålder och utredningsläget kan också ha betydelse för om det kan anses rättssäkert att hålla ett förhör utan försvarare. Om rätten till försvarare inte kan tillgodoses bör endast ett delgivningsförhör hållas. Ett sådant förhör ska vara kortfattat och inriktat på att delge brottsmisstanken och få besked om den misstänktes inställning till denna. (Se bl.a. JO 2011/12 s. 77, dnr

text: , JO 2012/13 s. 106, dnr

text: , JO 2014/15 s. 77, dnr

text: , och ovan nämnda JO 2013/14 s. 133.)

text: Särskilt om unga lagöverträdares rätt till tillgång till försvarare När det gäller misstänkta under 18 år ska en offentlig försvarare förordnas om det inte är uppenbart att han eller hon saknar behov av försvarare (se 24 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Ett antal av de beslut där JO riktat kritik mot att förhör hållits utan försvarare närvarande har avsett unga lagöverträdare. JO har framhållit att när misstanken avser ett allvarligare brott kan det så gott som aldrig anses uppenbart att behov av försvarare saknas (se bl.a. ovan nämnda JO 2011/12 s. 77).

text: Riksåklagaren har nyligen beslutat nya riktlinjer om ungas rätt till försvarare (RåR 2016:1). De nya riktlinjerna började gälla den 4 april 2016 och har som syfte att stärka misstänktas rätt till försvarare och säkerställa en rättstillämpning i enlighet med svensk lagstiftning och Sveriges internationella åtaganden. Riktlinjerna innebär bl.a. att det i princip inte ska hållas förhör i sak utan att en försvarare är närvarande när en ung misstänkt är frihetsberövad (se avsnitt 4.5–4.7). Att en misstänkt har en försvarare närvarande vid förhör väger alltid tyngre än andra intressen. Förhör i sak får därför, i de joursituationer när en försvarare inte kan närvara vid förhöret, vänta till dess en försvarare kan närvara även om den misstänkte själv vill ge sin berättelse och det skulle kunna leda till att ett anhållningsbeslut kan undvikas eller ett frihetsberövande förkortas. I riktlinjerna anges också att en konsekvens av att förhör i sak inte ska hållas med den unge utan att en försvarare är närvarande kan vara att ett eventuellt frihetsberövande blir längre. Detta ska åklagaren väga in i bedömningen av om det är proportionerligt att anhålla den unge.

text: Vidare klargör riktlinjerna att det är åklagaren som är ansvarig för att lämna de direktiv som krävs med hänsyn till behovet av försvarare. När en ung person är frihetsberövad är det enligt riktlinjerna särskilt angeläget att åklagaren är tydlig i sina direktiv och förklarar att endast ett delgivningsförhör ska hållas om en försvarare inte kan närvara (se avsnitt 4.2.).

text: Avstående från rätten till tillgång till försvarare En misstänkt kan under vissa förhållanden avstå från rätten till försvarare. Av bl.a. Europadomstolens praxis följer att ett avstående måste ske under rättssäkra former; det ska vara klart, entydigt och frivilligt (se Hans Danelius, a.a., s. 345). EU:s försvarardirektiv innehåller också en bestämmelse om att en misstänkt kan avstå från rätten till tillgång till försvarare. Detta förutsätter att han eller hon har fått tydlig och tillräcklig information på ett enkelt och begripligt språk om innebörden av rättigheten och de eventuella konsekvenserna av att avstå från den. Avståendet måste dessutom vara frivilligt och otvetydigt, och det ska kunna återkallas. (Se artiklarna

text: och

text: .) Om ett avstående återkallas under pågående förhör ska detta avbrytas (se ovan nämnda JO 2013/14 s. 133).

text: Även om den misstänkte anger att han eller hon avstår från försvarare kan det med hänsyn till bl.a. brottsmisstankarna, utredningsläget eller den misstänktes ålder finnas anledning att förordna en försvarare för att hans eller hennes försvararrättigheter inte ska äventyras. Detsamma gäller i fråga om försvararens närvaro vid förhör. Som nämnts ovan är det primärt förundersökningsledarens ansvar att göra en bedömning av behovet av försvarare, oavsett vilken inställning den misstänkte har. JO har i några fall där den misstänkte var under 18 år eller strax över framhållit att förhörsledaren bör rådgöra med förundersökningsledaren i försvararfrågan innan ett mer ingående förhör inleds. (Se ovan nämnda JO 2011/12 s. 77 och JO 2013/14 s. 133 samt JO:s beslut den 26 april 2013, dnr

text: .) Dokumentation m.m. Även när en åklagare är förundersökningsledare har Polismyndigheten ett ansvar – utan att särskilda direktiv ska behöva ges av förundersökningsledaren – att utföra åtgärder som rutinmässigt förekommer i en förundersökning. Att i samband med förhör informera en misstänkt om hans eller hennes rättigheter hör till rutinåtgärder av det slaget. I detta ingår den dokumentationsplikt som gäller för dessa åtgärder.

text: Från rättssäkerhetssynpunkt måste det gå att kontrollera att den som förhörts har informerats om sina rättigheter. Detsamma gäller om den misstänkte uppges ha avstått från sin rätt. Det bör därför vid varje förhör tydligt dokumenteras vilken information som lämnats och vilken inställning den misstänkte angett. Även förundersökningsledarens direktiv i försvararfrågan bör dokumenteras. (Se ovan nämnda JO 2012/13 s. 106 och JO 2013/14 s. 133.)

text: Bedömning

text: Inledning Min utredning i detta ärende har avsett frågan om AA rätt till tillgång till försvarare respekterades vid det första polisförhöret den 27 april 2014. Förhöret genomfördes samma natt som AA greps som misstänkt för bl.a. försök till grov misshandel och vårdslöshet i trafik. AA:s vårdnadshavare var närvarande, men

text: han hade inte någon försvarare. En offentlig försvarare förordnades först en månad efter det inledande förhöret.

text: Brottsmisstänktas rätt till tillgång till försvarare är en central rättssäkerhetsfråga. Det framgår inte minst av rättsfall från Europadomstolen och av EUrätten. Att en misstänkt ska ha tillgång till en försvarare innebär inte att försvararen måste närvara vid alla förhör. Försvararens närvaro är emellertid normalt en förutsättning för att han eller hon ska kunna ta till vara den misstänktes rättigheter och se till att rättsregler följs. Utgångspunkten i den svenska lagstiftningen är också att den misstänkte har en rätt att ha sin försvarare närvarande vid förhör. För att den misstänkte ska kunna utnyttja denna rätt är det naturligtvis väsentligt att han eller hon också underrättas om sina rättigheter.

text: Jag redovisar nedan min bedömning av om förhöret med AA borde ha genomförts utan en försvarare närvarande och av vem som var ansvarig för att hans behov av försvarare blev tillgodosett. Jag uttalar mig också om AA kan anses ha avstått från försvarare på ett rättssäkert sätt.

text: AA rätt till försvarare vid förhöret den 27 april 2014 Inledningsvis kan det konstateras att förhöret var mer omfattande än ett delgivningsförhör. Utöver sin inställning till misstankarna uppgav AA bl.a. att han antagit att personerna som hade försökt stoppa honom var poliser, men att han inte hade velat stanna eftersom hans moped var trimmad. Han uppgav också att han vid det sista tillfället när polisen försökte stoppa honom tydligt hade sett att de var poliser eftersom blåljus blinkade överallt. AA medgav också att han hade kört mopeden vårdslöst och i för hög hastighet.

text: Som framgått ovan ska en misstänkt som är under 18 år biträdas av en försvarare om det inte är uppenbart att han eller hon saknar behov av en sådan. Detta gäller redan från det första polisförhöret under förundersökningen. Utrymmet för att hålla ett förhör i sak – dvs. ett mer omfattande förhör än ett delgivningsförhör – med en misstänkt som är under 18 år utan försvarare är mot den bakgrunden generellt sett mycket begränsat. Är den unge dessutom frihetsberövad ska det i princip aldrig hållas ett förhör i sak utan att en försvarare är närvarande. Detta framgår numera uttryckligen i riksåklagarens riktlinjer om ungas rätt till försvarare.

text: Med hänsyn till att AA endast var 15 år gammal, att han var frihetsberövad och att brottsmisstankarna gällde ett allvarligt brott är det enligt min mening uppenbart att han skulle ha biträtts av en försvarare under förhöret. Om en försvarare inte kunde närvara borde förhöret ha begränsats till att han delgavs brottsmisstankarna och hördes om sin inställning till dessa samt fick ange om han hade något önskemål om försvarare. Han skulle alltså inte ha tillåtits att – på det sätt som nu skedde – uttala sig om händelsen i sak. Ett utförligare förhör borde alltså fått vänta till dess att en försvarare kunde närvara.

text: Jag kan vidare konstatera att det i utredningen här inte kommit fram några skäl, t.ex. stark kollusionsfara, som innebar att det var nödvändigt att omgående hålla förhör i sak med AA. Det skulle utan risk för utredningen kunnat hållas vid ett senare tillfälle även om AA hade släppts. Det hade alltså enligt min bedömning inte heller funnits anledning att hålla AA fortsatt frihetsberövad även om en försvarare inte hade kunnat inställa sig förrän på morgonen eller dagen därpå. Jag noterar också att det dröjde över en månad innan nästa förhör med AA genomfördes.

text: AA avstående från försvarare Förutsättningarna var alltså sådana att förhöret vid en objektiv bedömning inte borde ha hållits utan en försvarare närvarande. Detta gäller oavsett AA och hans vårdnadshavares inställning i denna fråga. Formerna för deras avstående var därmed inte av avgörande betydelse, men jag vill ändå föra fram vissa generella synpunkter i den frågan med anledning av det som kommit fram.

text: Som angetts ovan ska ett avstående från försvarare ske på ett rättssäkert sätt; den misstänkte ska ha fått tydlig och tillräcklig information och vara införstådd med vad rätten till försvarare innebär. Avståendet ska också vara klart, entydigt och frivilligt. AA mor, DD, har uppgett att polismannen EE uppgav att det inte behövdes en försvarare eftersom det skulle vara ett kort förhör, och att det var därför de inte frågade förhörsledaren CC om försvarare vid förhöret. EE har inte bemött det påståendet, och jag har inte anledning att ifrågasätta DD:s uppgifter. Jag vill mot den bakgrunden framhålla att ett avstående från försvarare ska vara frivilligt, och det får naturligtvis inte förekomma att en misstänkt känner sig pressad att gå med på att låta sig förhöras utan försvarare. Det måste också grundas på korrekt information om t.ex. omfattningen av det förestående förhöret. Både av AA egna uppgifter vid ett av de senare polisförhören och av CC:s upplysningar till JO framgår att AA och hans föräldrar var angelägna om att påskynda förhöret eftersom de ville lämna polisstationen så fort som möjligt. Det är förståeligt att den som gripits som misstänkt för brott reagerar på detta sätt, och det är säkerligen inte en ovanlig situation. Det är mot den bakgrunden angeläget att polis och åklagare säkerställer att en misstänkt får tillgång till en försvarare när det behövs. Bedömningen av behovet av försvarare får alltså inte överlåtas på den misstänkte eller hans eller hennes vårdnadshavare. Detta gäller särskilt när en ung person är misstänkt för annat än bagatellartad brottslighet. Om den unge dessutom är frihetsberövad finns det, som nämnts ovan, i princip inte något utrymme för att hålla förhör utan en försvarare närvarande.

text: Av förhörsprotokollet framgår vidare endast genom kryssmarkeringar att AA informerats om sin rätt till försvarare och att han godtar den som rätten förordnar. Det finns inte några noteringar om AA eller hans föräldrars inställning till att genomföra förhöret utan en försvarare närvarande. Alldeles oavsett vilken information föräldrarna hade fått av EE borde CC, som förhörsledare, ha informerat om innebörden av rätten till försvarare, och att den

text: gällde även vid förhöret. Han borde också ha dokumenterat deras inställning till att förhöret genomfördes utan en försvarare närvarande.

text: Det som kommit fram tyder på att det funnits brister i det sätt på vilket AA och hans föräldrar informerats om innebörden av rätten till försvarare vid förhöret. Deras avstående från försvarare kan därmed under alla förhållanden inte anses ha skett på ett rättssäkert sätt.

text: Förundersökningsledarens och förhörsledarens ansvar Det är primärt förundersökningsledaren som är ansvarig för att en misstänkts rätt till försvarare respekteras. Det innebär bl.a. att de direktiv som ges till förhörsledaren ska innefatta frågan om rätt till försvarare när det är aktuellt. Det är därför viktigt att förundersökningsledaren i sina direktiv om att t.ex. ett anhållningsförhör ska hållas klargör om det är en sådan situation där den misstänkte enligt förundersökningsledarens bedömning ska ha en försvarare. Detta gäller både om det som i detta fall är en polisiär förundersökningsledare som ger de inledande direktiven om anhållningsförhör och i de fall en åklagare blivit kontaktad redan innan ett förhör hålls. Det bör av direktiven tydligt framgå att om det inte går att tillgodose behovet av försvarare ska endast ett delgivningsförhör hållas.

text: I anslutning till detta vill jag framhålla att jag i ett beslut om anhållande av en underårig nyligen uttalat att det ofta kan vara lämpligt att åklagaren underrättas om gripandet innan ett förhör hålls när den misstänkte är under 18 år. Då kan åklagaren ge direktiv om förhör och ta ställning till frågan om försvarare. Som Polismyndigheten konstaterat hade det varit lämpligt även i detta fall. (Se ovan nämnda beslut den 5 april 2016, dnr 6383-2014.)

text: BB var inledningsvis förundersökningsledare i AA:s ärende. Hon gav direktiv om att det skulle hållas ett anhållningsförhör och att åklagaren därefter skulle kontaktas. Enligt hennes uppgifter i utredningen här var hennes avsikt att endast ett kort inledande förhör skulle hållas, där den misstänkte underrättas om brottsmisstankarna och får uppge om han eller hon erkänner eller förnekar brott, samt informeras om rätten till försvarare. Det hon beskriver är alltså närmast att betrakta som ett delgivningsförhör. Det finns normalt sett inte något hinder mot att hålla ett sådant förhör trots att den misstänkte är ung och frihetsberövad.

text: Det kom dock att hållas ett mer omfattande förhör med AA. Det är svårt för mig att närmare uttala mig om vad BB:s direktiv innebar. Som hennes uppgifter får förstås är den gängse rutinen att det inledande förhör som hålls endast är ett delgivningsförhör. Om så är fallet är det oklart varför denna rutin frångicks när det gäller förhöret med AA. Alldeles oavsett anledningen visar detta vikten av att förundersökningsledaren ger tydliga direktiv när det gäller den misstänktes behov av försvarare och omfattningen av ett förhör. Direktiven ska också dokumenteras.

text: Det är alltså huvudsakligen förundersökningsledarens ansvar att se till att den misstänkte får tillgång till en försvarare i tillräcklig omfattning. För att förundersökningsledaren ska kunna ta sitt ansvar för dessa frågor under utredningsarbetet krävs det att förhörsledaren informerar och rådgör med förundersökningsledaren. När CC stod inför att hålla ett förhör i sak med AA – som var 15 år, frihetsberövad och misstänkt för allvarlig brottslighet – skulle han själv ha övervägt frågan om behovet av försvarare vid förhöret. Eftersom direktivet inte var tydligt vare sig när det gällde frågan om försvarare eller omfattningen av förhöret borde han ha kontrollerat med BB om hon hade tagit ställning till dessa frågor. Om det inte hade varit möjligt att få några besked i frågorna borde han endast ha hållit ett delgivningsförhör. Som nämnts ovan hade ett annat alternativ varit att underrätta åklagaren före förhöret och överlåta bedömningen till honom eller henne. Enligt min mening hade det sistnämnda alternativet varit att föredra.

text: Avslutande synpunkter Sammanfattningsvis har AA rätt till tillgång till försvarare vid det inledande förhöret inte respekterats – förhöret borde inte ha genomförts på det sätt som nu skedde utan att han hade en försvarare närvarande. Det finns inte någon dokumentation i ärendet som tyder på att det gjorts några överväganden i försvararfrågan. Utredningen här har inte heller kunnat klargöra om det var ett enskilt misstag att förhöret blev mer omfattande än vad som var avsett eller om det genomfördes i enlighet med de rutiner som gällde.

text: Jag har inte tillräckligt underlag för att uttala mig närmare om hur avsaknaden av försvarare vid det inledande polisförhöret påverkat handläggningen av den fortsatta förundersökningen. Jag kan dock konstatera att AA i väsentliga delar ändrat sina uppgifter vid de senare förhören, när en försvarare varit närvarande. Han har bl.a. förklarat sin ändrade inställning med att han vid det första polisförhöret var rädd och angelägen om att få lämna polisstationen. Det åskådliggör tydligt behovet av försvarare vid förhör med unga frihetsberövade personer.

text: Efter vad som kommit fram har emellertid de uppgifter AA lämnade i det första polisförhöret inte fått någon avgörande betydelse och åtalet mot honom ogillades på de allvarligaste punkterna. Vid en samlad bedömning av rättsprocessen mot AA finns det enligt min mening inte grund för att avsaknaden av försvarare vid det inledande förhöret medfört att han inte fick en rättvis rättegång. Oavsett detta har hans rätt att försvara sig, och därmed hans rättssäkerhet, äventyrats, vilket naturligtvis är allvarligt.

text: Som nämnts ovan, är i fall som det här aktuella, utrymmet för den unge och vårdnadshavaren att förfoga över frågan om försvarare ytterst begränsat. Med anledning av vad som kommit fram i ärendet vill jag dock ändå betona vikten av att information om rätten till tillgång till försvarare lämnas på ett sådant sätt att den inte riskerar att uppfattas som en påtryckning på den misstänkte att avstå

text: från sin rätt till försvarare. AA föräldrar ska enligt moderns uppgifter ha blivit underrättade om att det var svårt att få tag på en försvarare nattetid. Det kan inte uteslutas att denna information påverkat deras inställning till om de skulle begära att en försvarare skulle närvara vid förhöret. När alternativet är ett fortsatt frihetsberövande i väntan på en försvarare, kan det naturligtvis förekomma att den misstänkte hellre väljer att låta sig förhöras utan försvarare. Det är därför viktigt att informationen om rätten till försvarare är tydlig och objektiv.

text: De brister som kommit fram i detta ärende är enligt min erfarenhet inte helt ovanliga. Jag har bl.a. vid inspektioner sett en del av de problem som kan uppstå vid gripanden kvälls- och nattetid, när det brådskar att hålla förhör och en offentlig försvarare behöver förordnas utanför kontorstid. Jag har tidigare påtalat behovet av att lösa den frågan, liksom frågan om faktisk tillgång till försvarare även under kvällar och nätter (se bl.a. ovan nämnda

text: JO 2014/15 s. 77

text: ). Riksåklagaren har också uppmärksammat denna fråga och har i en skrivelse till regeringen den 22 december 2015 fört fram att det finns ett behov av att vidta åtgärder för att en försvarare ska kunna utses åt en misstänkt även utanför kontorstid. Han har bl.a. angett att eftersom försvarare vanligtvis måste vara närvarande vid det första polisförhöret blir utredningen ofta fördröjd om en försvarare inte är tillgänglig.

text: Det har varit flera poliser inblandade i AA ärende, som på olika sätt är ansvariga för att hans rätt till tillgång till försvarare åsidosatts vid förhöret. Med hänsyn till att ansvaret är delat och att det har kommit fram att det i viss mån funnits bristfälliga rutiner och inte någon kvalificerad polisiär förundersökningsledare i tjänst, finns det inte tillräcklig anledning att kritisera någon enskild polis. Det är i stället dåvarande Polismyndigheten i Örebro län som ska kritiseras för att det inledande förhöret med AA genomfördes utan att han hade tillgång till en försvarare.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Förundersökning

title: Kritik mot polisen för missvisande motivering till beslut att lägga ned förundersökningar om ringa narkotikabrott

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Västra Götaland, polisområde Älvsborg. Han uppgav i huvudsak följande. I början av 2009 greps han två gånger av polisen misstänkt för bl.a. ringa narkotikabrott. Trots att han vid båda tillfällena inte hade någon narkotika i blodet lade polisen ned förundersökningarna med motiveringen ”Brott kan ej styrkas”. Detta gjorde honom djupt upprörd, förödmjukad och kränkt. Den använda formuleringen leder till tanken att polisen tror att han är skyldig men inte kan bevisa det.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden begärdes in, varvid bl.a. framkom följande.

text: Den 2 januari 2009 uppkom misstanke om drograttfylleri och ringa narkotikabrott (eget bruk) mot AA. Resultatet av utförd analys var negativt. Förundersökningen beträffande de nämnda brotten lades ned den 30 januari 2009 med motiveringen ”Brott kan ej styrkas”.

text: Den 13 mars 2009 uppkom misstanke mot AA om ringa narkotikabrott (eget bruk). Resultatet av utförd analys var negativt. Förundersökningen lades ned den 1 april 2009 med motiveringen ”Brott kan ej styrkas”.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar och anförde bl.a. följande.

text: Utredningen

text: Polismyndigheten har i ärendet inhämtat upplysningar från tf. chefen för polisområde Älvsborg, CC, som har anfört bl.a. följande. De aktuella ingripandena ägde rum den 2 januari respektive den 13 mars 2009. AA visade då tydliga tecken på drogpåverkan i samband med gripandena. Frågan om vilken nedläggningsmotivering som ska användas vid narkotikabrott eget bruk och vid drograttfylleri då

text: blodprovsanalys visar negativt resultat har tidigare varit uppe för diskussion inom polisområdet. Efter ett ställningstagande av dåvarande utredningschefen i Borås och åklagare vid åklagarkammaren i Borås har beslutsmotiveringen ”Brott kan ej styrkas” använts i dessa fall.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Då en förundersökning nedläggs är det av största vikt att förundersökningsledaren använder rätt nedläggningsgrund och har kunskap om vilka registermässiga skillnader i fråga om sökbarhet som valet av nedläggningsgrund får. Utifrån den enskildes perspektiv är det ytterst en fråga om rättssäkerhet att de personuppgifter som behandlas hos polisen är riktiga. Det är även viktigt att avskrivningsmotiveringarna tillämpas på ett likformigt sätt inom myndigheten. JO har nyligen i ett par ärenden (dnr 387-2008 och 1677-2008) uppmärksammat polismyndigheten på att nedläggningsgrunden ”Misstänkt oskyldig” ska användas då varken sållningsprov (urinprov) eller blodprov efter verifikationsanalys visat på förekomst av narkotika vid misstänkt drograttfylleri. Polismyndigheten har ingen annan uppfattning i frågan och anser således att korrekt nedläggningsgrund för de nu aktuella brotten hade varit ”Misstänktoskyldig”. För det fall AA har känt sig oskyldigt utpekad kan polismyndigheten endast beklaga detta. Polismyndigheten har även i samband med Datainspektionens tillsyn av myndigheten under våren 2009 blivit uppmärksammad på att nedläggningsgrunderna inte alltid tillämpas på ett riktigt sätt. Detta är naturligtvis inte godtagbart. Myndigheten är väl medveten om att hanteringen måste ske på annat sätt och prioriterar frågan högt.

text: AA yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. att han förväntar sig att felaktigheterna korrigeras.

text: I ett beslut den 31 mars 2010 anförde chefsJO Melin i huvudsak följande.

text: Bedömning

text: Enligt polisen uppvisade AA tydliga tecken på drogpåverkan vid de aktuella ingripandena. Han kom därför att misstänkas för drograttfylleri respektive ringa narkotikabrott varför blodprovsanalys utfördes. Som framgått var resultatet av denna analys i båda fallen negativt, vilket ledde till att förundersökningarna lades ned.

text: I ärendet har fråga uppkommit om vilken nedläggningsgrund som lämpligen bör användas i dessa fall. Polismyndigheten har uppgett att saken har varit uppe för diskussion inom polisområdet och med åklagare vid åklagarkammaren i Borås. Det har då beslutats att motiveringen ”Brott kan ej styrkas” ska användas i sådana här fall, vilket nu också skedde.

text: Enligt AA leder den använda formuleringen till tanken att polisen tror att han är skyldig men inte kan bevisa det. Jag har förståelse för att beslutsmotiveringen kan uppfattas på detta sätt.

text: Jag har därför, som polismyndigheten nämnt, under senare tid i ett par fall kritiserat polisen för att den lagt ned en förundersökning om t.ex. ringa narkotikabrott med motiveringen ”Brott kan ej styrkas” trots att utförda urin- och/eller blodprov varit negativa (se JO:s dnr 387-2008 och 1677-2008, besluten finns tillgängliga på

text: hemsidan). Enligt min mening bör i ett fall som det nu aktuella, om utförda provtagningar inte visar på förekomst av narkotika, slutsatsen vara att misstankarna visat sig ogrundade. En korrekt nedläggningsgrund bör återspegla detta förhållande. Bland de standardmotiveringar som finns i polisens kriminaldiarium borde således motiveringen ”Misstänkt oskyldig” ha använts.

text: Jag noterar att polismyndigheten inte har någon annan uppfattning i frågan och utgår därför från att rutinerna vid det aktuella polisområdet ändras. Eftersom myndigheten har uppgett att åklagare vid åklagarkammaren i Borås har varit med i tidigare diskussioner i saken överlämnas en kopia av beslutet för kännedom dit.

text: Avslutningsvis kan nämnas att JO tidigare har uttalat att beslutsmotiveringen ”Brott kan ej styrkas” endast bör användas i de fall då det inte kan styrkas att den som är misstänkt för brottet verkligen har begått det (se

text: JO 2000/01 s. 62

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Anstalt
Beslut, ändring av
Permission

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Norrtälje, om handläggningen av permissionsärenden

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 5 maj 2009, framförde AA klagomål mot Kriminalvården, anstalten Norrtälje, och anförde i huvudsak följande. Genom ett beslut den 23 juli 2008 fick han besked om att hans första permission skulle ske under tillsyn av en kriminalvårdstjänsteman, vilket också var i enlighet med vad som framgick av hans särskilda villkor för verkställigheten. Några dagar senare (den 29 juli 2008; JO:s anmärkning) ändrade anstalten förutsättningarna för permissionen på så sätt den skulle ske under tillsyn av två kriminalvårdstjänstemän, men AA fick ingen förklaring till ändringen.

text: AA var även missnöjd med att hans återstående två permissioner före planerad frigivning skulle ske i närvaro av två kriminalvårdstjänstemän. Han begärde därför att JO skulle hjälpa honom såtillvida att hans kommande permissioner skulle ske under tillsyn av endast en kriminalvårdstjänsteman.

text: Utredning

text: Utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) infordrades och granskades.

text: Ärendet remitterades därefter till Kriminalvården för yttrande. I sitt svar anförde myndigheten (Region Stockholm), genom regionchefen BB, följande. – – –

text: Sakförhållanden

text: Intagne AA har till Justitieombudsmannen inkommit med klagomål mot anstalten Norrtälje rörande antalet närvarande kriminalvårdstjänstemän under hans permissioner. AA har bl. a. framfört att hans första beslut om ledsagad permission från den 23 juni 2008 (ska rätteligen vara 23 juli 2008; JO:s anmärkning) blev ändrat från en tjänsteman till två utan någon som helst förklaring. De återstående permissioner som han har önskar han få gå ut tillsammans med endast en kriminalvårdstjänsteman. Underlag till remissvar har inhämtats från anstalten Norrtälje vari stf kriminalvårdschefen CC framfört bl.a. följande.

text: Enligt de särskilda villkoren, utfärdade av Kriminalvårdsstyrelsen den 1 mars 2004, som gäller för AA kunde han medges normalpermission tidigast den 17 juli 2008 med villkor om åtföljande av kriminalvårdstjänsteman att äga rum varannan permissionsperiod. Den 23 juni 2008 (se JO:s anmärkning ovan) medgavs AA en normalpermission till den 30 juni 2008 under medverkan av personal. I beslutet angavs att en personal skulle medverka vid utevistelsen. I samband med att permissionen skulle verkställas gjordes en fördjupad riskbedömning och det beslutades att permissionen skulle genomföras med åtföljande av två kriminalvårdspersonal, vilket är det normala enligt anstaltens instruktion för personal avseende ”Permission under bevakning respektive tillsyn”. AA delgavs det nya beslutet i anslutning till permissionen. AA överklagade beslutet vad avser antalet medverkande kriminalvårdspersonal under permissionen. I beslut den 7 november 2008 avvisade Region Stockholm AA:s begäran med hänvisning till

text: 22 § Förvaltningslagen

text: ([1986:223]; JO:s anmärkning) där det sägs att beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det gått honom emot och beslutet kan överklagas. AA har beviljats permission vilket innebär att det inte finns ett beslut som gått honom emot. Vad gäller frågan om vilken riskbedömning anstalten gör och hur anstalten avser att utföra tillsynen utgör inte ett sådant beslut som AA kan överklaga. Vad AA i övrigt anför i sin skrivelse utgör inte någon sådan omständighet som skulle innebära någon annan bedömning än den som gjorts. De särskilda villkoren föreskriver att samtliga permissioner som AA kan medges under verkställigheten ska ske med medverkan av kriminalvårdspersonal. Den omständighet att AA känner sig ”pressad och trängd av medföljande tjänstemän som jag upplever som vilt främmande personer” har en underordnad betydelse när det gäller Kriminalvårdens mer ingripande skyldighet att svara för samhällsskydd.

text: Kriminalvårdens, region Stockholm, bedömning

text: Region Stockholm finner det beklagligt att AA upplever permissionerna som pressade men finner inte att det skulle vara något skäl för en annan säkerhetsbedömning. Region Stockholm finner inte skäl att rikta någon kritik mot anstalten Norrtälje utan anser att anstaltens bedömning är i linje med de instruktioner som föreligger avseende permission åtföljd av personal.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och deras befattningshavare i sin verksamhet följer lagar och andra författningar. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt de regler för förfarandet som gäller för dem, dvs. om myndigheterna har agerat korrekt i formellt hänseende. JO är däremot återhållsam med att uttala sig om myndigheternas bedömningar i sak i enskilda fall. Vidare kan JO inte ändra de beslut en myndighet har fattat och inte heller ålägga myndigheten att vidta en viss åtgärd.

text: Vad AA har anfört rörande Kriminalvårdens, anstalten Norrtälje, beslut i sak angående permission ger mot denna bakgrund inte anledning till någon åtgärd från min sida.

text: När det gäller utformningen av Kriminalvårdens, anstalten Norrtälje, beslut den 29 juli 2008 vill jag anföra följande.

text: Av

text: 20 § första stycket förvaltningslagen

text: följer att ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende ska innehålla de skäl som har bestämt utgången om ärendet

text: avser myndighetsutövning mot någon enskild. Av andra stycket i bestämmelsen framgår att skälen i vissa undantagssituationer får utelämnas helt eller delvis.

text: Av det inhämtade utdraget ur KLAS framgår att AA den 22 juli 2008 ansökte om att få normalpermission den 30 juli 2008 om fyra timmar plus restid tillsammans med en kriminalvårdstjänsteman. I beslut den 23 juli 2008 fick AA i alla delar bifall till sin ansökan om permission. Genom beslutet den 29 juli 2008 ändrades förutsättningarna för permissionen endast på så sätt att permissionen skulle genomföras under tillsyn av två kriminalvårdstjänstemän i stället för endast en. Såvitt framkommit fick AA emellertid inte veta skälet till ändringen. Kriminalvården har i remissyttrandet anfört att beslutet ändrades med hänsyn till att det hade gjorts en fördjupad riskbedömning. Att beslutet ändrades har jag självfallet inte några synpunkter på, men ändringen borde enligt min uppfattning på något sätt ha motiverats. I situationer som den aktuella kan det med hänsyn till föreliggande säkerhetsskäl naturligtvis vara svårt att ge en särskilt ingående motivering, men det borde ändå ha varit möjligt för anstalten att i allmänna ordalag ange varför förutsättningarna för permissionen hade förändrats (jfr Hellners/Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, andra upplagan, 2007, s. 237 f. och JO 1990/91 s. 101). Anstalten kan inte undgå kritik för det inträffade.

text: Med anledning av innehållet i Kriminalvårdens remissvar, i den del det avser handläggningen av AA:s begäran om ändring av beslutet den 29 juli 2008, vill jag i detta sammanhang anföra följande.

text: Av remissyttrandet framgår att AA ”överklagade” beslutet till den del det avsåg antalet medföljande kriminalvårdspersonal. Av yttrandet framgår också att Kriminalvården, Region Stockholm, genom beslut den 7 november 2008 avvisade hans begäran på grund av att regionen inte ansåg att det rörde sig om ett ”överklagbart” beslut. Jag vill framhålla att det är förvaltningsrätten (som fr.o.m. den 15 februari 2010 ersätter länsrätten) och inte Kriminalvården som ska göra en bedömning av om beslutet är överklagbart. En annan sak är att Kriminalvården har att ta ställning till om ett beslut är omprövningsbart. Med anledning av formuleringen i remissyttrandet vill jag med det nu anförda endast poängtera skillnaden.

text: Vad som i övrigt framkommit vid min granskning ger inte anledning till någon åtgärd.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Avvisning Kommunicering Litispendens Omprövning

title: Försäkringskassans handläggning av en ny ansökan om sjukersättning (tidigare förtidspension) när kassan tidigare beslutat att beviljad förtidspension inte kunde betalas ut på grund av att de formella villkoren inte var uppfyllda

text: Initiativet

text: Vid min inspektion av Försäkringskassan, länsorganisation Södermanland, den 31 maj–2 juni 2005 uppmärksammade jag följande i ett ärende om sjukersättning gällande AA.

text: Försäkringskassans socialförsäkringsnämnd beslutade den 19 april 2002 att tillerkänna AA hel förtidspension fr.o.m. augusti 2001. Pensionsfallsåret fastställdes till 1989 vilket medförde att AA, som var irakisk medborgare och inte bosatt i Sverige före pensionsfallsåret, inte uppfyllde de formella kraven för att få förtidspension i form av folkpension eller tilläggspension. Försäkringskassan beslutade därför i ett tjänstemannabeslut den 7 maj 2002 att den beviljade förtidspensionen inte kunde betalas ut. AA kom därefter i maj 2004 in med en ny ansökan om sjukersättning. Försäkringskassan beslutade att pröva ärendet på nytt.

text: Jag beslutade att i ett initiativärende låta utreda Försäkringskassans handläggning.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Försäkringskassan för yttrande över kassans handläggning av ärendet. Försäkringskassan anförde i remissvaret genom länsdirektören BB följande. – – –

text: Bakgrund

text: Försäkringskassans socialförsäkringsnämnd har i ett beslut 19 april 2002 tillerkänt AA hel förtidspension från augusti 2001. Med hänsyn taget till fastställt pensionsfallsår 1989 uppfyllde dock AA inte de formella kraven för att få förtidspension i form av folkpension eller tilläggspension. Försäkringskassan beslutade därför att den beviljade förtidspensionen inte kunde betalas ut.

text: Efter en ny ansökan 2004 om sjukersättning beslutade Försäkringskassan att pröva ärendet på nytt och då ställdes förslaget att AA:s arbetsförmåga bedömdes varaktigt helt eller i det närmaste helt nedsatt på grund av sjukdom. Försäkringskassan har anmodats yttra sig över denna handläggning.

text: Bedömning

text: Beslutet i april 2002 att tillerkänna AA hel förtidspension var olyckligt och inkorrekt formulerat med hänsyn till de effekter som fastställandet av pensionsfallsåret medförde. I stället skulle beslutet i socialförsäkringsnämnden ha formulerats enbart utifrån en bedömning av arbetsförmågans nedsättning och pensionsfallsår. Dvs. socialförsäkringsnämnden skulle inte ha tagit ställning till rätten till ersättning utan enbart till arbetsförmågans nedsättning och pensionsfallsår. AA skulle ha kommunicerats bedömningen/förslaget om arbetsförmågans nedsättning samt det förslag som effekten av det föreslagna pensionsfallsåret skulle komma att medföra, dvs. att någon ersättning inte skulle kunna betalas ut. Försäkringskassan har numera dessa rutiner fastställda vilket vi inte hade under 2002. Att försäkringskassan på nytt påbörjade handläggningen av den nya ansökan för beredning i socialförsäkringsnämnden finner vi i princip inte stå i strid med vare sig Försäkringskassans Vägledning 2004:7, Försäkringskassan och

text: förvaltningslagen

text: , avsnitt 5.8 [ härmed torde avses avsnitt 5.3, JO:s anm.]avskrivning och avvisning eller Regeringsrättens dom 87592003, "Försäkringskassans avslagsbeslut vinner inte negativ rättskraft". Alternativet att avvisa AA: s nya ansökan, anser vi i stället skulle ha inneburit att vi handlat i strid med innebörden av Regeringsrättens dom 2089-1999 (

text: RÅ 2002 ref 61

text: ) som handlar om res judicata.

text: Härutöver har följande inhämtats. Med anledning av AA:s nya ansökan om sjukersättning kommunicerade Försäkringskassan honom i september 2005 och angav i kommuniceringsskrivelsen att även om han skulle komma att beviljas sjukersättning hade kassan inte för avsikt att betala ut den. Försäkringskassans socialförsäkringsnämnd beslutade därefter den 4 oktober 2005 att bevilja AA sjukersättning på grund av att hans arbetsförmåga var nedsatt av medicinska skäl. Nämnden fastställde samtidigt försäkringsfallstidpunkten till 1989. Som motivering till beslutet angavs bl.a. att Försäkringskassan vid prövningen gjorde samma bedömning som vid sitt beslut den 19 april 2002. Försäkringskassan fattade därefter den 5 oktober 2005 ett tjänstemannabeslut att den beviljade sjukersättningen inte kunde betalas ut från och med februari 2004 därför att AA liksom tidigare inte uppfyllde de formella kraven för att få sjukersättning.

text: Bedömning

text: Ärendet gäller Försäkringskassans handläggning av en ny ansökan om sjukersättning/pension när Försäkringskassan tidigare beslutat att beviljad förtidspension inte kunde betalas ut på grund av att de formella villkoren för att erhålla pension inte var uppfyllda.

text: Regeringsrättens avgöranden Försäkringskassan har i remissvaret hänvisat till en dom av Regeringsrätten (

text: RÅ 2002 ref. 61

text: ) och anfört att om kassan hade avvisat den nya

text: pensionsansökan skulle Försäkringskassan ha handlat i strid med innebörden av domen. Det finns därför anledning att kort redogöra för domen.

text: Regeringsrätten fann i domen att en försäkringskassa förfor riktigt när den i ett ärende om livränta enligt lagen om arbetsskadeförsäkring avvisade den försäkrades förnyade ansökan i en sak som redan avgjorts genom länsrättens lagakraftvunna dom. I domskälen angav Regeringsrätten bl.a. att den försäkrade i sin förnyade framställning hos kassan ansökt om livränta beträffande samma skada och för samma tidsperiod som länsrättens prövning omfattat i dess lagakraftvunna dom. Följaktligen hade Försäkringskassan haft fog för sitt beslut att avvisa den försäkrades ansökan om livränta.

text: Försäkringskassan har även hänvisat till Regeringsrättens dom i mål 8759-2003 (

text: RÅ 2005 ref. 16

text: ) och anfört att Försäkringskassans åtgärd att påbörja beredningen av den nya pensionsansökan inte kan anses strida mot avgörandet. Regeringsrätten anförde i domen att Försäkringskassans avslagsbeslut inte vinner negativ rättskraft. Försäkringskassans handläggning Försäkringskassan fattade med anledning av AA:s ansökan om förtidspension två beslut. I det ena beslutet den 19 april 2002 av socialförsäkringsnämnden bedömdes AA:s arbetsförmåga vara helt nedsatt och han tillerkändes hel förtidspension fr.o.m. augusti 2001. I beslutet fastställdes pensionsfallsåret till 1989, vilket medförde att AA inte kunde få pension. Försäkringskassan fattade därför ett tjänstemannabeslut den 7 maj 2002 att pensionen inte kunde betalas ut eftersom AA inte uppfyllde de formella kraven för rätt till förtidspension då han inte hade varit bosatt i Sverige vid pensionsfallsåret.

text: AA kom in med en ny ansökan om sjukersättning (tidigare förtidspension) i maj 2004. Med anledning av den ansökan beslutade Försäkringskassan att pröva hans rätt till sjukersättning/pension på nytt. Den 4 oktober 2005 beslutade socialförsäkringsnämnden att AA skulle tillerkännas hel sjukersättning och fastställde försäkringsfallsåret liksom tidigare till 1989. Ett tjänstemannabeslut fattades sedan den 5 oktober 2005 att sjukersättningen inte kunde betalas ut eftersom de formella förutsättningarna för ersättningens utbetalande inte var uppfyllda.

text: Det av Försäkringskassan åberopade regeringsrättsavgörandet

text: RÅ 2002 ref. 61

text: behandlar frågan om res judicata när den ifrågavarande saken har avgjorts genom en länsrätts lagakraftvunna dom. I det nu aktuella ärendet har Försäkringskassans ställningstagande i saken inte varit föremål för domstols prövning. Frågan är då om Försäkringskassan utan att tillämpa

text: 20 kap. 10 a § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring hade kunnat ta upp till prövning en förnyad ansökan om samma sak som redan tidigare varit föremål för Försäkringskassans ställningstagande.

text: Som framgår bl.a. av Regeringsrättens avgörande

text: RÅ 2005 ref. 16

text: vinner förvaltningsbeslut endast i begränsad omfattning s.k. negativ rättskraft. Detta gäller i synnerhet för avslagsbeslut. En myndighet har således möjlighet att ändra ett sådant beslut till den enskildes förmån, oavsett om beslutet vunnit laga kraft eller inte. En sådan ändring kan göras även om det inte förekommer direkta felaktigheter; det räcker med att myndigheten gjort en ny lämplighetsbedömning. – Myndighetens befogenhet att ändra ett beslut inskränks dock av principen om litispendens, som innebär att beslutsmyndigheten inte får ändra sitt beslut sedan handlingarna i ärendet efter överklagande överlämnats till högre instans.

text: Den avgörande frågan i detta ärende blir då huruvida besluten den 19 april 2002 och den 7 maj 2002 kan anses ha gått AA emot.

text: När AA på nytt ansökte om sjukersättning hade han enligt det tidigare beslutet redan rätt till förtidspension sedan augusti 2001. Det beslutet kan inte anses ha gått honom emot. Socialförsäkringsnämnden borde därför inte på nytt ha prövat hans rätt till sjukersättning/pension på materiell grund. Något annorlunda ställer det sig med ställningstagandet till försäkringsfallsåret (tidigare pensionsfallsåret). Fastställandet av året – vilket medförde att AA inte kunde erhålla pensionsersättning – får mot bakgrund av den konsekvens ställningstagandet fick för AA anses ha gått honom emot. Socialförsäkringsnämnden var därför enligt min mening oförhindrad att pröva den delfrågan på nytt. Även tjänstemannabeslutet den 7 maj 2002 får anses ha gått AA emot varför Försäkringskassan ägt möjlighet att pröva den frågan på nytt.

text: Enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet utreder inte JO händelser eller förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden om det inte finns särskilda skäl för det. Jag anser dock att det i detta fall finns särskilda skäl för mig att uttala mig om handläggningen av AA:s pensionsansökan 2002.

text: Jag delar Försäkringskassans uppfattning att det var olyckligt att formulera socialförsäkringsnämndens beslut den 19 april 2002 så att AA fick uppfattningen att han skulle erhålla förtidspension. Det hade självfallet också varit att föredra att AA i samband med kommuniceringen av beslutsförslaget hade underrättas om att effekten av det föreslagna pensionsfallsåret var att någon ersättning inte kunde utbetalas. Jag noterar att Försäkringskassan också gjorde så i samband med kommuniceringen av beslutsförslaget 2005.

text: Med de påpekanden som ligger i det sagda avslutas ärendet.