nyckelord:
Långsam handläggning
Verkställighet

title: En länsrätt har i ett mål om verkställighet enligt 21 kap. föräldrabalken använt en särskild medlingsmetod. Bland annat fråga om medlingsåtgärderna i målet haft en inriktning och omfattning som vinner erforderligt stöd i gällande bestämmelser

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO kritiserade AA och BB Länsrättens i Skåne län handläggning av ett mål om verkställighet enligt

text: 21 kap.

text: föräldrabalken

text: (FB), i vilket AA var part. De framförde bl.a. följande. Målet (mål nr 11283-99) gällde AA:s ansökan om verkställighet av Malmö tingsrätts interimistiska beslut den 25 november 1999 angående hans rätt till umgänge med barn. Handläggningen i länsrätten hade vid tidpunkten för anmälan pågått i över ett år och målet var ännu inte avgjort. Den ansvarige domaren, chefsrådmannen CC, hade tillsatt sammanlagt tre medlare. Rätten hade kallat till flera möten med parternas ombud, personal från socialtjänsten och medlarna. Länsrätten verkade ha tappat greppet om målet och kostnaderna för parterna hade ”skenat iväg”. Vid två tillfällen hade AA:s ombud lovats att muntlig förhandling skulle hållas, men båda gångerna hade den ställts in med mycket kort varsel. AA hade ännu inte hörts i målet.

text: AA och BB var också kritiska mot en av de i målet förordnade medlarna.

text: I en senare skrivelse framförde AA och BB att länsrätten beslutat att avskriva målet den 2 mars 2001. De bifogade en kopia av beslutet, av vilket framgick bl.a. att AA och hans motpart gemensamt hemställt att länsrätten skulle avskriva målet och att vardera parten skulle bära sin kostnad. AA och BB uppgav att de kände sig lurade och att det enda sättet för dem att komma ifrån länsrätten hade varit att gå med på det som en av medlarna föreslagit angående vad som skulle gälla vid umgängestillfällena samt om fördelningen av rättegångskostnaderna.

text: Utredning

text: Länsrätten anmodades att göra en utredning och yttra sig om handläggningen av målet.

text: I skrivelser till JO lämnade chefsrådmannen CC dels en redogörelse för handläggningen av målet, dels ett yttrande beträffande handläggningen. I yttrandet anfördes bl.a. följande (bilagorna uteslutna här).

text: Om målets handläggning av länsrätten

text: När målet med AA:s ansökan om verkställighet av tingsrättens beslut den 25 november 1999 lämnades över till min rotel i slutet av november 1999 fanns det grundad anledning att anta att prövningen av verkställighetsfrågan skulle kunna bli mycket svårbedömd. Detta av främst följande skäl. Länsrätten hade i dom den 9 mars 1999 efter en omfattande utredning, vari ingick sakkunnigförhör med barnpsykiatriker, funnit att verkställighetshinder förelåg och att formerna för umgänget borde prövas på nytt. I det målet var jag ordförande. Malmö tingsrätt hade därefter bl.a. mot bakgrund av länsrättens dom bestämt genom beslut den 1 april 1999 att umgänge inte längre skulle ske mellan AA och barnen, eftersom AA inte godtog ett förordnande av umgänge i närvaro av kontaktperson. När sedan AA medger att umgänge under ett inledningsskede får ske i närvaro av en kontaktperson och tingsrätten den 27 augusti 1999 beslutar om umgänge i närvaro av en av socialnämnden utsedd kontaktperson visar det sig att parterna inte kan enas om en kontaktperson. Socialnämnden hade heller inte beretts tillfälle att yttra sig i den frågan. I den uppkomna situationen beslutar tingsrätten den 25 november 1999 att i stället förordna om umgänge utan kontaktperson. Av tingsrättens protokoll den 18 november 1999 synes framgå att ställningstagandet till frågan om kontaktperson var huvudsakligen grundat på praktiska skäl. Länsrätten hade därmed försatts i en närmast omöjlig situation med avseende på att verkställa ett beslut om umgänge som sannolikt skulle haft ett annat innehåll, om de praktiska förutsättningarna varit uppfyllda. Jag fick då och har fortfarande intrycket av att tingsrätten inte ägnat frågan om en eventuell efterföljande verkställighetsprocess någon större uppmärksamhet. Ett förhållande som tyvärr inte hör till ovanligheten. Vid länsrättens muntliga förhandling som den 14 december 1999 hölls i form av förberedelse fick jag också det bestämda intrycket att partsombuden hyste en likartad uppfattning. Eftersom AA genom sitt ombud förklarat sig villig att godta ett umgänge med barnen tillsammans med en kontaktperson ställde det målets handläggning i en ny dager. I denna situation var det enda rimliga att fråga parterna hur de ställde sig till att länsrätten i s.a.s. tingsrättens ställe hörde med socialnämnden – i detta fall – Fosie stadsdelsförvaltning, om man där kunde hjälpa till med att utse en kontaktperson som också inom ramen för ett medlingsuppdrag kunde medverka till att umgänge kom till stånd. Detta förslag ansåg partsombuden vara tilltalande. Vid detta tillfälle framkom att partsombuden var införstådda med att denna åtgärd var helt frivillig från parternas sida och att en kommande verkställighetsprövning inte kunde innefatta en kontaktperson, eftersom tingsrättens beslut saknade villkor om en sådan umgängesform (jfr

text: RÅ 1992 ref. 97

text: I och II). Någon möjlighet att eventuellt jämka tingsrättens beslut i fråga om villkoren för umgänget fanns heller inte, eftersom en jämkning enligt bestämmelserna i

text: 21 kap. 4 § tredje stycket

text: FB förutsätter att den allmänna domstolens dom eller beslut har vunnit laga kraft. Som framgår av redogörelsen för målets handläggning (bilaga A) kunde det första umgänget genomföras först den 27 februari 2000 i närvaro av kontaktpersonen DD. Orsaken till denna tidsutdräkt var inte enbart svårigheten med att finna en lämplig kontaktperson utan att också stadsdelsförvaltningens godkännande av DD dröjde. Stadsdelsförvaltningens godkännande innebar emellertid att DD skulle kunna fortsätta som kontaktperson åt barnen sedan målet avslutats i länsrätten. Målets komplexitet, som för övrigt styrks av den till anmälan fogade vårdnadsutredningen, fordrade att betydande medlingsinsatser sattes in med stöd av

text: 21 kap. 2 §

text: FB. Insatserna hade det klara syftet att umgänget mellan AA och barnen EE och FF skulle kunna genomföras på frivillig väg i den omfattning som bestämts genom tingsrättens beslut. Enligt förarbetena till de lagändringar i

text: 21 kap.

text: FB, som

text: trädde i kraft den 1 juli 1983, har departementschefen uttalat – – – att det är av största betydelse att alla ansträngningar görs för att barnet skall överlämnas frivilligt, så att ett förordnande om verkställighet inte behöver meddelas (se

text: prop. 1982/83:165 s. 15

text: bet. 1982/83:LU2

text: ). Till grund för det lagstiftningsärendet låg betänkandet (SOU l979:63) Om föräldraansvar. Dessa förarbetsuttalanden har bl.a. tillsammans med de lagändringar som trädde i kraft den 1 oktober 1998, varigenom ändamålsbestämmelsen om att barnets bästa skall komma i främsta rummet i mål om verkställighet infördes i

text: 21 kap. 1 §

text: FB (se

text: prop. 1997/98:7 s. 99

text: f.), varit utgångspunkten för målets handläggning. En ytterligare utgångspunkt för handläggningen har varit min uppfattning om en fördragskonform tolkning av FN:s barnkonvention. Med hänsyn till målets särskilda beskaffenhet var det angeläget att länsrätten noga följde de olika steg som togs i medlingsarbetet. Detta gjordes dels genom återkommande avstämningar vid muntliga förhandlingar i förberedelsens form med partsombud och medlare, dels genom medlarnas rapporter. Såväl de muntliga förberedelserna som medlarnas täta rapporter har varit nödvändiga för att länsrätten fortlöpande skulle kunna ta ställning till när detta arbete inte längre kunde anses vara meningsfullt och målet tas upp till avgörande i verkställighetsfrågan. Ett viktigt inslag i handläggningen var därvid att alla steg i medlingsarbetet togs efter samråd med partsombuden. En nackdel med att hålla ett flertal muntliga förhandlingar, där parterna enbart företräds av sina ombud är att parterna personligen inte kommer till tals inför rätten, vilket AA varit kritisk till. Enligt min bedömning hade det förelegat en betydande risk för att det pågående medlingsarbetet inte kunnat fortsätta, om parterna personligen närvarit vid någon av dessa förhandlingar med hänsyn till parternas svåra konflikt och avoga inställning till varandra. Först i och med att målet hade behövt tas upp till avgörande hade det blivit nödvändigt att hålla en muntlig förhandling med deltagande av parterna personligen. Vid några tillfällen hade sådana förhandlingar också blivit utsatta men efter samråd med partsombuden ställts in för att ytterligare medlingsförsök bedömts vara värda att pröva. Vid ett tillfälle hade dock länsrätten avslagit ett yrkande från AA:s ombud att sätta ut målet till en muntlig förhandling för avgörande och det var efter den avslutade förberedelsen den 22 juni 2000. Skälen till det avslaget var huvudsakligen att partsombuden förklarat sig godta att ytterligare försök skulle göras för att få till stånd ett utvidgat umgänge mellan AA och barnen, men beslutet påverkades också av att länsrätten ännu inte hade fått tillgång till det begärda läkarutlåtandet från läkarundersökningen av EE. Att handläggningen av länsrättens mål kom att bli så utdragen som den blev bör ses i belysning även av följande förhållanden. Det stegvis utökade umgänget till den omfattning som tingsrätten beslutat fördröjdes av bl.a. BB:s önskan att få DD utbytt och de svårigheter som senare uppstod med att utöka umgänget i väntan på läkarutlåtandet. Härtill kom att samtalsförsöken kring barnen med familjeterapeuten GG fick avbrytas på grund av att AA inte ville medverka i några samtal utan menade att han blivit övertalad av sitt ombud till att delta. BB:s av press orsakade sammanbrott vid försöken att övertala henne att ta steget till att medge umgänge med övernattning var också en bidragande orsak till fördröjningen. Det får dock framhållas att umgänget mellan AA och barnen, frånsett vissa avbrott, kunde genomföras steg för steg under den tid medlingsarbetet pågick från den 27 februari 2000 till den 11 november 2000, då det första helgumgänget kunde genomföras. BB förklarade därefter den 23 november 2000 att hon var införstådd med att följa Malmö tingsrätts beslut. Barnen EE och FF hade alltså fått tillgång till sin pappa, vilket de inte haft sedan maj 1998, om undantag görs för några korta besök barnen gjort hos honom i samband med länsrättens tidigare verkställighetsmål. Här borde länsrättens mål ha kunnat avslutas med hänsyn till att umgänget enligt HH:s rapport den 27 november 2000 kommit igång enligt tingsrättens beslut och till resultatet av det möte AA deltog i tillsammans med sitt ombud, JJ och HH. Vid det mötet hade man planerat för hur en dialog kring barnen skulle kunna inledas mellan föräldrarna. Enligt rapporten ställde AA vid detta tillfälle inte några krav på att kontaktpersonens närvaro vid hämtning och lämning av barnen skulle upphöra (se HH:s rapport 2000-11-27, bilaga A76).

text: Med anledning av rapporten den 27 november 2000 bereddes också partsombuden tillfälle, som redovisats i bilaga A (avsnitt 2), att skriftligen slutföra respektive parts talan senast den 12 december 2000. Emellertid hade länsrätten vid underhandskontakt med Fosie stadsdelsförvaltning fått veta att förvaltningen inte avsåg att förordna DD som kontaktperson enligt BB:s biståndsansökan förrän länsrättens mål avslutats. Samma besked hade HH och ombudet, KK fått vid sina kontakter med förvaltningen. Detta trots att båda framhållit det angelägna i att DD utan avbrott kunde fortsätta som kontaktperson. I detta sammanhang kan man inte underlåta att göra reflektionen att ett av skälen till att det drog ut på tiden med DD:s medverkan i målet var just avsikten att förvaltningen skulle kunna godta henne som kontaktperson, (se tjänsteanteckning 2000-02-17, bilaga A17). Som också redovisats i bilaga A (avsnitt 2) slutförde JJ AA:s talan varigenom han yrkade att länsrätten skulle förordna att BB vid vite skulle lämna ut barnen under sex månader framåt. Vidare uppgav han att en kontaktperson var obehövlig. Målet tog därmed en ny vändning som enligt min uppfattning riskerade att rasera det uppbyggda umgänget mellan barnen och AA. Efter ytterligare skriftväxling mellan partsombuden kunde emellertid en öppning skönjas och HH fick i uppdrag att som ett sista försök föreslå ombuden att biträda parterna vid förlikning kring en praktisk lösning av kontaktpersonens medverkan. Förslaget om förlikning godtogs av parterna, om än motvilligt från AA:s sida. Samtidigt som förlikningsförhandlingarna pågick hade handläggningen av BB:s biståndsärende kommit så långt att det kunde färdigbehandlas. Förlikningssamarbetet resulterade i att parterna kunde enas och i en gemensam skrivelse genom ombuden begära att målet skulle avskrivas. Länsrättens deltagande i denna sista fas av målet bestod i att HH getts uppdraget att finna en lösning på hur frågan om kontaktpersonens medverkan praktiskt kunde ordnas och lämna ett förslag om det till partsombuden. Därutöver hade länsrätten haft telefonkontakter med Fosie stadsdelsförvaltning för att få information om när biståndsärendet beräknades vara klart. I samband med ett medlingsarbete enligt

text: föräldrabalken

text: uppkommer som oftast diskussioner mellan parterna vad beträffar fördelningen av rättegångskostnaderna. Enligt den hittills restriktiva praxis som gällt är huvudregeln att om sökandeparten återkallar sin talan, eller begär att målet skall avskrivas efter att en uppgörelse träffats, är han att betrakta som tappande part och skall ersätta motparten hans kostnader, om skäl för jämkning inte finns (se bl.a.

text: RÅ 1991 ref. 99

text: samt bifogade pm från ett praxismöte i länsrätten, bilaga B). Denna restriktivitet kan inte sällan medföra att en överenskommelse om umgänge, vårdnad eller boende äventyras. Även i detta mål mellan AA och BB hade rättegångskostnaderna varit föremål för förlikningsförhandlingar. I dessa förhandlingar har länsrätten inte deltagit eller gett några direktiv till HH. På fråga från medlare och partsombud brukar jag upplysa om att länsrätten som förvaltningsdomstol inte kan fastställa en förlikning om rättegångskostnader, eftersom verkställighetsmål rör sådana frågor varom förlikning inför domstolen inte är tillåten. Dessutom är det så att när part har beviljats rättshjälp, såsom var fallet i detta mål, är förlikning om rättegångskostnaderna inte heller tillåten. – – –

text: Ställningstagande till länsrättens handläggning och förslag till att inhämta yttrande från BO m.m.

text: Enligt artikel 3.1 FN:s barnkonvention har Sverige tillsammans med övriga konventionsstater åtagit sig att tillse att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinrättningar, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande. Av konventionens artikel 9.3 framgår vidare att konventionsstaterna skall respektera rätten för det barn som är skilt från den ena av föräldrarna att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkt kontakt med båda föräldrarna, utom då det strider mot barnets bästa.

text: Med utgångspunkt från FN:s barnkonvention, angivna förarbetsuttalanden och införandet av ändamålsbestämmelsen i 21 kap. l § FB anser jag att det ur barnen EE:s och FF:s perspektiv var försvarbart att genomföra handläggningen av detta mål på sätt som skett, även om handläggningen tog jämförelsevis lång tid och medförde höga rättegångskostnader för parterna. De extraordinära förhållandena i målet har även fordrat ett särskilt hänsynstagande till barnens situation. Sammanfattningsvis menar jag att jag så långt möjligt försökt tillgodose en fördragskonform tillämpning av verkställighetsreglerna i

text: 21 kap.

text: FB för att tillgodose barnens intressen och få till stånd en frivillig lösning i målet. Förhållandena i detta mål talar för att nuvarande lagstiftning bör ses över. Vid en sådan översyn bör man närmare diskutera de medlingsmetoder som har redovisats. Ett behov kan också finnas av att se över nuvarande bestämmelser om rättegångskostnader. Därvid kan det ifrågasättas om den möjligheten inte bör övervägas att införa regler om att kunna förordna offentligt biträde för barnen i dessa mål med beaktande av de tvångsmedel som ytterst kan komma till användning och som i hög grad rör barn. Någon mer ingående analys av dessa frågor gjordes inte i samband med införandet av ändamålsbestämmelsen i

text: 21 kap. 1 §

text: FB (se prop. l997/98:7 jfr m.

text: Ds 1994:85

text: Barns rätt att komma till tals). En ytterligare fråga som närmare kan behöva ses över är samarbetet med socialtjänsten, när det bedöms vara angeläget att en kontaktperson utses till stöd för ett barn. Om möjligt bör olika former för samverkansmodeller utvecklas för samarbetet mellan medlare och socialtjänsten. De olika domstolarnas roll kan också behöva klargöras i detta hänseende. För att få en bredare belysning av de frågeställningar som jag har tagit upp vill jag föreslå att JO inhämtar ett yttrande från BO i ärendet. – – –

text: Länsrättens lagman LL framförde att CC:s yttrande också utgjorde länsrättens svar med anledning av remissen och anförde vidare följande.

text: Jag vill därutöver framhålla att det aktuella målet väl belyser den samordningsproblematik som finns mellan handläggning av s.k. föräldrabalksmål i allmän domstol respektive förvaltningsdomstol. Med hänsyn till detta måls särskilt komplicerade beskaffenhet delar jag CC:s uppfattning beträffande handläggningen.

text: AA och BB kommenterade remissvaret och framförde bl.a. följande. Efter det att målet avslutades ansökte AA på nytt hos länsrätten om verkställighet enligt

text: 21 kap.

text: FB av Malmö tingsrätts dom den 23 maj 2001 angående hans rätt till umgänge med barnen. Länsrätten höll muntlig förhandling och förordnade i dom den 23 juli 2001 om verkställighet vid vite.

text: Länsrättens akt i mål nr 11283-99 inhämtades.

text: I beslut den 6 november 2002 anförde JO Berggren följande.

text: Inledning

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Granskningen är av rättslig art och avser främst tillämpningen av gällande förfaranderegler. JO brukar inte pröva myndigheternas ställningstaganden i sak. Jag gör därför inte några uttalanden angående länsrättens överväganden i verkställighetsfrågan eller de övriga frågor som länsrätten slutligen har prövat i målet. Min granskning avser det sätt på vilket länsrätten har handlagt målet.

text: AA och BB har i anmälan kritiserat bl.a. handläggningstiden i målet och ifrågasatt länsrättens åtgärd att förordna flera medlare.

text: Medlare i mål om verkställighet enligt

text: 21 kap.

text: FB omfattas inte av JO:s tillsynskompetens. Jag är därför förhindrad att vidta någon åtgärd med anledning av den kritik som AA och BB har framfört mot en av medlarna.

text: Bestämmelserna om medling i mål om verkställighet enligt

text: 21 kap.

text: FB

text: Av

text: 21 kap. 2 §

text: FB framgår att länsrätten innan den förordnar om verkställighet, får uppdra åt ledamot eller suppleant i socialnämnden eller tjänsteman inom socialtjänsten att verka för att den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad som åligger honom eller henne. Sådant uppdrag får även lämnas åt någon annan lämplig person. Enligt paragrafens andra stycke skall den som har fått ett sådant uppdrag inom den tid som länsrätten bestämmer lämna denna en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits och vad som i övrigt har kommit fram. Tiden får inte sättas längre än två veckor. Länsrätten får dock förlänga tiden, om det finns förutsättningar för en frivillig fullgörelse.

text: Ytterligare bestämmelser om medlingsuppdrag finns i förordningen (

text: ) om tillämpning av

text: 21 kap.

text: FB. Enligt

text: 4 §

text: förordningen bör uppdrag enligt

text: 21 kap. 2 §

text: FB inte lämnas, om det är osannolikt att det kommer att leda till barnets överlämnande eller om uppdrag kan antas onödigt fördröja ärendets behandling. I paragrafen föreskrivs också att den som har fått uppdraget bör handla skyndsamt. Han bör söka klarlägga barnets inställning, om det är möjligt och lämpligt. – I

text: 6 §

text: föreskrivs att om frivilligt överlämnande ej kommer till stånd, skall i redogörelse som avses i

text: 21 kap. 2 § andra stycket

text: FB anges vad den som har hand om barnet har anfört som skäl för sin vägran att överlämna barnet. I redogörelsen bör också anges, om det synes föreligga sådant förhållande som enligt

text: 21 kap.

text: eller

text: 6 §

text: eller

text: 7 § andra stycket

text: FB utgör hinder för överlämnande. – Enligt

text: 7 §

text: kan länsrätten i övrigt lämna den som får uppdrag närmare anvisningar om vad han skall iaktta vid uppdragets fullgörande.

text: Bestämmelser om medling i mål om verkställighet infördes redan i den ursprungliga lydelsen av

text: 21 kap.

text: FB. I motiven uttalades bl.a. följande. Överflyttning av barn skall om möjligt ske på frivillighetens väg. Medlingsuppdrag bör över huvud taget inte komma i fråga när det av någon anledning är troligt att det inte kommer att leda till barnets överlämnande. Detsamma gäller när det är särskilt betydelsefullt att frågan får ett snabbt avgörande. Detta kan särskilt vara fallet när det är fråga om rätt till umgänge med barnet. Helt allmänt kan sägas att det är viktigt att verkställighetsärenden av hithörande slag handläggs skyndsamt. Uppdrag bör därför inte komma i fråga om det skulle medföra onödig fördröjning (

text: prop. 1967:138 s. 42

text: f.). I anslutning härtill föreskrevs i

text: 21 kap. 2 § andra stycket

text: FB att tiden för medlingsuppdrag inte utan synnerliga skäl fick sättas längre än två veckor.

text: Genom lagändringar som trädde i kraft den 1 juli 1983 ändrades flera av bestämmelserna i

text: 21 kap.

text: FB. Föreskriften i 2 § andra stycket angående en längsta tid för medlingsuppdrag om två veckor ändrades till den nu gällande lydelsen. I motiven till förslagen uttalades bl.a. följande. Det är av största betydelse att alla ansträngningar görs för att barnet skall överlämnas frivilligt, så att ett förordnande om verkställighet inte behöver meddelas. Om dessa ansträngningar misslyckas, är det dock ofrånkomligt att länsrätten förordnar om verkställighet (

text: prop. 1982/83:165 s. 15

text: f.). I specialmotiveringen till ändringen i 2 § anfördes att en förlängning av tiden för medlingsuppdrag bör kunna komma i fråga i fall då det alltjämt finns förutsättningar för att komma fram till en frivillig lösning. Rätten bestämmer själv med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet vilken ny tid som skall gälla. Denna tid kan i och för sig förlängas ytterligare gånger. Särskilt av hänsyn till barnet bör dock ett utdraget förfarande så långt möjligt undvikas (prop. s. 26 f.).

text: Vad utredningen i ärendet visar

text: AA:s ansökan om verkställighet kom in till länsrätten den 29 november 1999 och gällde hans rätt till umgänge med barn enligt Malmö tingsrätts interimistiska beslut den 25 november 1999. Tingsrättens beslut fastställdes den 17 december 1999 av Hovrätten över Skåne och Blekinge. Målet hos länsrätten avslutades genom ett beslut den 2 mars 2001 att avskriva målet.

text: Handläggningstiden i målet uppgick således till över 15 månader. Skälet till att handläggningstiden kommit att bli så lång är att länsrätten vidtagit mycket omfattande åtgärder för att försöka få parterna att nå en gemensam lösning i frågan om överlämnande för umgänge. Länsrätten har förordnat sammanlagt tre medlare som försökt att åstadkomma ett stegvis utökat umgänge mellan barnen och AA. Som medlare förordnades den 17 februari 2000 DD, den 13 april 2000 HH och den 9 oktober 2000 GG. Under handläggningen av målet höll länsrätten sex muntliga förberedelser; den 14 december 1999 samt den 9 februari, 22 mars, 9 maj, 22 juni och 3 november 2000. Vid de muntliga förberedelserna behandlades i huvudsak utfallet av det pågående medlingsarbetet samt diskuterades eventuella följande steg i medlingsprocessen. Länsrätten höll också ett möte vid familjerättsenheten hos Malmö kommun den 7 april 2000. Ett läkarintyg avseende ett av barnen infordrades den 9 juni 2000.

text: Av utredningen framgår vidare att länsrättens och medlarnas arbete med att försöka få parterna att nå en gemensam lösning varit mödosamt och att det stött på stora svårigheter i flera skeden av handläggningen. AA framställde också önskemål om att medlingsinsatserna skulle avbrytas. I en skrivelse den 28 mars 2000 begärde han genom sitt ombud att målet omgående skulle sättas ut till muntlig förhandling och uppgav att barnens mor hade avbrutit det pågående umgänget. Vid den muntliga förberedelsen den 9 maj 2000 framförde han genom sitt ombud att han inte ville att målet skulle förhalas ytterligare och begärde på nytt att muntlig förhandling skulle hållas. Han påpekade att det inte fanns någon grund för att kontaktperson skulle närvara vid umgängestillfällena. Länsrätten bemötte yrkandet med beskedet att målet inte kunde sättas ut till förhandling förrän länsrätten fått det

text: begärda läkarutlåtandet avseende ett av barnen. Vid den muntliga förberedelsen den 22 juni 2000 yrkade AA att länsrätten skulle fatta beslut och uppgav att det inte fanns något behov av kontaktperson. Länsrätten avslog yrkandet och hänvisade till vikten av att alla ansträngningar görs för att frivilligt överlämnande av barn skall kunna ske, så att verkställighet inte behöver meddelas.

text: Formella frågor angående förordnandena av medlare

text: Länsrätten beslutade den 17 februari 2000 att ge DD uppdrag enligt

text: 21 kap. 2 §

text: FB att verka för att AA:s motpart frivilligt skulle överlämna barnen för umgänge. Enligt beslutet skulle DD senast den 2 mars 2000 lämna en redogörelse för de åtgärder som hade vidtagits och vad som i övrigt förekommit vid uppdragets utförande. Länsrätten förlängde sedan tiden för uppdraget och DD lämnade redogörelser till länsrätten den 20 och den 22 mars 2000. I protokollet från den muntliga förberedelsen sistnämnda dag anförde länsrätten att DD skulle medverka vid ytterligare ett umgängestillfälle, den 26 mars 2000, och därefter lämna skriftlig redogörelse över umgängestillfället. Därefter har länsrätten inte med stöd av några formliga dokumenterade beslut gett henne uppdrag att fortsätta som medlare i målet med den inriktning av uppdraget som följer av

text: 21 kap. 2 §

text: FB. DD har emellertid även fortsättningsvis på länsrättens uppdrag verkat som medlare ända fram till det avslutande stadiet i målet och för detta beviljats ersättning av länsrätten. På motsvarande sätt förhåller det sig beträffande medlaren HH, som förordnades genom beslut den 13 april 2000 som medlare enligt

text: 21 kap. 2 §

text: FB och vars i beslutet angivna uppdragstid gick ut den 3 maj 2000. Den tredje medlaren, GG, verkade däremot som medlare under en kortare period.

text: Som har nämnts i det föregående får tiden för medlingsuppdrag bestämmas till högst två veckor, men får därefter förlängas. Ett medlingsuppdrag skall ha den inriktning som framgår av de ovan redovisade bestämmelserna. Länsrätten borde i formliga beslut ha förlängt DD:s och HH:s uppdragstider och meddelat dem riktlinjer för de fortsatta uppdragen i enlighet med vad som sägs i bestämmelserna.

text: Inriktningen m.m. av medlingsuppdragen

text: Det finns anledning att närmare beröra frågan om inriktningen av de medlingsuppdrag som DD och HH haft i målet. Både DD och HH har lämnat flera rapporter till länsrätten om deras fortsatta arbete som medlare i målet. Rapporterna tar i huvudsak upp vad som förekommit vid umgängestillfällena och planeringen av kommande umgängestillfällen. DD och HH har fungerat som kontaktpersoner. DD har också i egenskap av kontaktperson medverkat vid flera av umgängestillfällena.

text: I vart fall DD:s insatser har enligt min mening mer präglats av att hon var stöd- och kontaktperson än att hon var medlare i egentlig mening. Det kan i och för sig konstateras att det inte finns några föreskrifter eller förarbetsuttalanden som klart anger de yttre gränserna för vad ett medlingsuppdrag enligt

text: 21 kap. 2 §

text: FB får innefatta. Enligt min uppfattning är det emellertid tveksamt om ett sådant uppdrag får ges den inriktning som förekommit i målet. Det kan också diskuteras om det

text: enligt nuvarande regler är möjligt att förordna flera medlare samtidigt i ett verkställighetsmål.

text: Regeringen har den 27 juni 2002 beslutat utredningsdirektiv till en kommitté som skall se över 1998 års reform om vårdnad, boende och umgänge (

text: dir. 2002:89

text: ). I uppdraget ingår även en översyn av verkställighetsreglerna i

text: 21 kap.

text: FB. I kommittédirektiven sägs bl.a. följande (s. 8).

text: Senare års reformer har syftat till att bana väg för samförståndslösningar. Föräldrar uppmuntras i dag att försöka lösa frågor som rör barnet innan en process inleds i domstol. Ju tidigare samarbetssamtal eller andra åtgärder kommer till stånd, desto lättare har föräldrarna att komma överens. Det är naturligt att nu gå vidare med inriktning på samförståndslösningar i de fall då allmän domstols avgörande inte följs och verkställighet söks. Erfarenheterna visar att medling vanligen är ett bra sätt att lösa tvister på verkställighetsstadiet. Kommittén skall överväga hur medlingsinstitutet kan utvecklas och förbättras. Frågor som skall uppmärksammas är om den tidsfrist inom vilken ett medlingsuppdrag som regel skall slutföras bör förlängas och om det i vissa svåra fall bör vara möjligt att utse flera medlare. En annan fråga som skall tas upp är om det bör vara möjligt att vid verkställighet utse medlaren eller någon annan person att under viss kortare tid närvara när umgänge utövas. Det skall också utredas om medlingsuppdraget bör inriktas på att få föräldrarna att nå samförståndslösningar i stället för att som i dag ta sikte på att få en tredskande part att rätta sig efter allmän domstols dom eller ett godkänt avtal (se

text: 21 kap. 2 § föräldrabalken

text: ). Vad som anförts i direktiven ger ytterligare fog för den tveksamhet jag nyss gett uttryck för när det gäller tillämpningen i detta fall av reglerna om medlare.

text: Övriga aspekter beträffande handläggningen

text: Av

text: 21 kap. 2 §

text: FB framgår att medling syftar till att åstadkomma frivillig fullgörelse av vad en allmän domstol har bestämt. Den rätt till umgänge som tingsrätten och sedermera hovrätten hade beslutat om för AA avsåg umgänge utan kontaktperson. Det av länsrätten bedrivna medlingsarbetet har emellertid inledningsvis och under en stor del av handläggningstiden varit inriktat på umgänge med kontaktperson. Syftet har uppenbarligen varit att umgänget sedermera skulle kunna ske utan kontaktperson. Det kan enligt min mening starkt ifrågasättas om länsrätten mot vad tingsrätten hade bestämt bort initiera och i övrigt ställa sig bakom ett sådant förfarande. Det är givet att en sådan åtgärd även medför en klar risk för en utdragen handläggning. Det förhållandet att länsrättens medlingsåtgärder i stor omfattning vidtogs med parternas samtycke föranleder inte någon annan uppfattning från min sida.

text: Den långa handläggningstiden i målet står i stark kontrast till markeringarna i författningstext och motiv om en skyndsam handläggning av verkställighetsmål.

text: Sammanfattande synpunkter m.m.

text: Länsrätten har i remissyttrandet själv tagit upp frågan huruvida handläggningen av målet, när det gäller den använda medlingsmetoden, är förenlig med nuvarande lagstiftning. Enligt länsrätten har dock handläggningen varit försvarbar med utgångspunkt i FN:s barnkonvention, förarbetsuttalanden och

text: ändamålsbestämmelsen i

text: 21 kap. 1 § första stycket

text: FB. Länsrätten har också föreslagit att JO skall inhämta yttrande i ärendet från Barnombudsmannen.

text: Enligt

text: 21 kap. 1 § första stycket

text: FB skall barnets bästa komma i främsta rummet vid verkställighet. Införandet av denna bestämmelse syftade till att tydligare markera att barnets bästa alltid skall finnas med som en utgångspunkt för bedömningen. Bestämmelsen innebar dock inte någon ändring i gällande rätt (se

text: prop. 1997/98:7 s. 99

text: och

text: f.,

text: bet. 1997/98:LU12

text: ). Vad gäller genomförandet av FN:s barnkonvention har lagstiftaren hänvisat till nämnda bestämmelse och ansett att en översyn av verkställighetsreglerna i syfte att stärka barnperspektivet inte är nödvändig (

text: prop. 1997/98:182 s. 54

text: f.,

text: bet. 1998/99:SoU6

text: ). Jag kan för min del inte finna att det förhållandet att barnkonventionen skall användas vid tolkningen av svensk lagstiftning medför att de ovan berörda författningsföreskrifterna angående handläggningen av verkställighetsmål inte skulle gälla. Inte heller de av länsrätten åberopade förarbetsuttalandena kan enligt min uppfattning ge grund för det sätt på vilket länsrätten har handlagt målet. Jag anser i anslutning härtill att det inte finns anledning att i ärendet inhämta yttrande från Barnombudsmannen.

text: Mot bakgrund av det anförda finner jag sammanfattningsvis att länsrätten när det gäller medlingsuppdragen har brustit i formellt hänseende och att medlingsåtgärderna haft en inriktning och omfattning som inte vinner erforderligt stöd i gällande bestämmelser. Detta har också medfört en oacceptabel handläggningstid i målet. Jag vill emellertid avslutningsvis påpeka att jag inte har tagit ställning till om den av länsrätten tillämpade medlingsmetoden i och för sig är en bra metod för att lösa tvister på verkställighetsstadiet.

text: Med den kritik som ligger i det ovan sagda avslutas ärendet.

text: Ett exemplar av detta beslut översänds för kännedom till Kommittén om vårdnad, boende och umgänge (Ju 2002:09).


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord: Kommunicering Serviceskyldighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Länsstyrelsen i Stockholms län för bristfällig handläggning av ett ärende om körkortsingripande

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 17 oktober 2008 förde AA fram klagomål mot Länsstyrelsen i Stockholms län. Han anförde huvudsakligen följande.

type: stycke

text: Den 31 januari 2008 tog han del av ett meddelande från länsstyrelsen enligt vilket han uppmanades att snarast ta kontakt med myndigheten för det fall han önskade delta i ett alkolåsprojekt. Meddelandet innehöll inte någon frist för när han senast skulle komma in med en ansökan om deltagande. Den 6 mars 2008 lämnade han in en fullständig ansökan till länsstyrelsen. Myndigheten hade dock redan den 1 februari 2008 fattat beslut i ärendet om körkortsingripande, dvs. endast en dag efter det att han tog emot meddelandet om möjlighet att delta i alkolåsprojektet. Det är inte möjligt att lämna in en komplett ansökan – som ska innehålla bl.a. läkarintyg och provresultat – inom den mycket korta tid som gavs honom. Han fick inte heller någon information om att den frist inom vilken han skulle komma in med en ansökan i realiteten var bestämd till endast några dagar.

text: Utredning

text: Från Länsstyrelsen i Stockholms län inhämtades akten i ärendet. Anmälan remitterades därefter till Länsstyrelsen i Stockholms län, som i ett yttrande anförde följande.

text: [.] Länsstyrelsen beslutade den 16 april 2007 att tillfälligt återkalla AAs körkort i 36 månader då han var misstänkt för grovt rattfylleri samt rattfylleri under påverkan av narkotika den 13 mars 2007 samt grovt rattfylleri den 28 september 2005. AA överklagade Länsstyrelsens beslut till Länsrätten som avslog överklagandet. AA inkom den 4 juni 2007 med en ansökan om villkorlig körkortsåterkallelse som Länsstyrelsen den 8 juni 2007 beslutade att avslå då AA fortfarande var misstänkt för rattfylleri under påverkan av narkotika den 13 mars 2007. AA överklagade Länsstyrelsens beslut till Länsrätten som avslog överklagandet. AA överklagade Länsrättens avgörande till Kammarrätten som beslutade att ej meddela prövningstillstånd. Den 17 december 2007 inkom till Länsstyrelsen en dom meddelad av Attunda tingsrätt den 12 december 2007 enligt vilken AA fällts till ansvar för endast grovt rattfylleri den 13 mars 2007 och inte rattfylleri under påverkan av narkotika. AA var

text: sedan tidigare fälld till ansvar för grovt rattfylleri genom en dom meddelad av Svea hovrätt den 26 september 2007. Länsstyrelsen skickade den 25 januari 2008 en underrättelse till AA där han bereddes tillfälle att yttra sig senast den 10 februari 2008 inför Länsstyrelsens slutliga beslut i ärendet. AA upplystes även om att han nu kunde beviljas villkorlig körkortsåterkallelse då han inte fällts till ansvar för rattfylleri under påverkan av narkotika den 13 mars 2007. AA uppmanades att snarast kontakta Länsstyrelsen om han önskade ansöka om villkorlig körkortsåterkallelse. AA inkom den 31 januari 2008 med ett yttrande till Länsstyrelsen där inget framkom om hans avsikt att ansöka om villkorlig körkortsåterkallelse. Inte heller på annat sätt meddelade AA att han avsåg att ansöka om villkorlig körkortsåterkallelse. Länsstyrelsen beslutade därför den 1 februari 2008 att återkalla AA:s körkort med en spärrtid av 30 månader på grund av de grova rattfyllerier han fällts till ansvar för. AA överklagade Länsstyrelsens beslut till Länsrätten som avslog överklagandet. AA inkom först den 6 mars 2008 med en ansökan om villkorlig körkortsåterkallelse som Länsstyrelsen den 25 mars 2008 beslutade att avslå då slutligt beslut fattats i återkallelseärendet. AA överklagade Länsstyrelsens beslut till Länsrätten som avslog överklagandet. I underrättelsen från den 25 januari 2008 uppmanade Länsstyrelsen AA att kontakta Länsstyrelsen snarast om han önskade villkorlig körkortsåterkallelse. Länsstyrelsen har däremot inte i detta skede underrättat AA om att han inte kan beviljas villkorlig körkortsåterkallelse sedan slutligt beslut fattats i ärendet vilket annars är rutinen. Länsstyrelsen har heller inte, vid utskickandet av ansökningshandlingar till AA, gjort någon tjänsteanteckning om detta i återkallelseärendet vilket annars också är rutinen. Länsstyrelsen har tydliggjort för berörd personal vikten av att gällande rutiner följs. Länsstyrelsen har infört en ny rutin där en aktkopia av den information som sänds ut med ansökningshandlingarna för villkorlig körkortsåterkallelse läggs till återkallelseärendet för att ytterligare tydliggöra vem som kan komma att ansöka om villkorlig körkortsåterkallelse. [.]

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 5 kap. 3 § körkortslagen (1998:488)

text: ska ett körkort återkallas bl.a. om körkortshavaren brutit mot 4 eller

text: 4 a § lagen (1951:649)

text: om straff för vissa trafikbrott, dvs. rattfylleri av normalgraden och grovt rattfylleri.

text: I lagen (

text: ) om försöksverksamhet med villkorlig körkortsåterkallelse finns bestämmelser om villkorlig återkallelse av körkort under en villkorstid. Med villkorlig körkortsåterkallelse förstås att rätten att köra ett körkortspliktigt fordon, för vilket krävs t.ex. förarbehörighet B, under en viss angiven villkorstid är begränsad till att gälla inom svenskt territorium under förutsättning att fordonet är utrustat med alkolås och föraren iakttar vissa ytterligare villkor (

text: och

text: 6 §§

text: ). Lagen gäller körkortsinnehavare vilkas körkort ska återkallas på grund av brott mot 4 eller

text: 4 a § lagen (1951:649)

text: om straff för vissa trafikbrott till följd av alkoholförtäring (

text: 1 §

text: ). Av

text: 3 §

text: framgår att deltagande i försöksverksamheten prövas efter ansökan av körkortshavaren i ett ärende om körkortsingripande enligt

text: 5 kap.

text: körkortslagen

text: Enligt

text: 4 § första stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: ska varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens ansvarsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämp-

text: lig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. I motiven anges bl.a. att bestämmelsen tar sikte på inte bara sådan hjälp som ligger på det formella planet (

text: prop. 1985/96:80 s. 59

text: Bedömning

text: Länsstyrelsen underrättade i ett meddelande den 25 januari 2008 AA om att myndigheten avsåg att slutligt ta ställning till frågan om körkortsingripande på grund av två lagakraftvunna domar avseende grovt rattfylleri. AA gavs därför tillfälle att senast den 10 februari 2008 yttra sig i ärendet om körkortsingripande. I samma meddelande upplystes AA om möjligheten att ansöka om deltagande i försöksverksamheten med villkorlig körkortsåterkallelse. Upplysningen var utformad på följande sätt: Upplysningsvis informerar Länsstyrelsen Er om att Ni kan beviljas medverkan i alkolåsprojektet då Ni inte fällts till ansvar för rattfylleri under påverkan av narkotika. Om Ni önskar medverka uppmanas Ni snarast kontakta Länsstyrelsen. Länsstyrelsen har angående sina handläggningsrutiner anfört att myndigheten dels underrättar körkortsinnehavare om att det inte är möjligt att bevilja en ansökan om villkorlig körkortsåterkallelse efter det att myndigheten slutligt tagit ställning till frågan om körkortsingripande, dels gör en tjänsteanteckning om att ansökningshandlingar för villkorlig återkallelse skickats ut till körkortsinnehavaren. Av remissyttrandet framgår dock att dessa rutiner inte följdes i AA:s fall.

text: En myndighet bör iaktta försiktighet när det gäller att fatta beslut innan en utsatt frist har löpt ut. Endast om det av omständigheterna framgår att den enskilde inte har för avsikt att komplettera sitt yttrande behöver kommuniceringsfristens utgång inte avvaktas (jfr

text: JO 2001/02 s. 174

text: och 347 samt 2009/10 s. 212).

text: Sedan AA kommit in med ett yttrande i ärendet om körkortsingripande beslutade länsstyrelsen den 1 februari 2008 att återkalla hans körkort. Det kan konstateras att beslutet fattades före kommuniceringsfristens utgång och utan att AA dessförinnan gett tillkänna sin avsikt att ansöka om deltagande i försöksverksamheten. Hans ansökan lämnades in först drygt en månad senare. Det var då inte längre möjligt att bevilja ansökan på grund av att länsstyrelsen slutligt hade avgjort ärendet om körkortsingripande.

text: Det måste i detta fall ha stått klart för länsstyrelsen att AA kunde ha haft intresse av att ansöka om deltagande i försöksverksamheten. Länsstyrelsen borde därför i enlighet med sina rutiner ha informerat om förutsättningarna för att bevilja en ansökan om villkorlig körkortsåterkallelse. Länsstyrelsen hade dessutom bort ange en sista dag för att inkomma med ansökan. Denna frist hade lämpligen kunnat sammanfalla med kommuniceringsfristen i ärendet om körkortsingripande. För dessa brister kan länsstyrelsen inte undgå kritik.

text: Jag noterar att länsstyrelsen i remissyttrandet angett att myndigheten för berörd personal har påtalat vikten av att gällande rutiner följs och dessutom infört en ny

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Besök Information Integritet

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Västervik Norra, för anstaltspersonals agerande i samband med ett besök och för bristande information

sammanfattning: Ett besök mellan en intagen, dennes fästmö och deras knappt fem månader gamla dotter avbröts för att det förekom sexuellt umgänge i besöksrummet. Kriminalvården kritiseras för sitt tillvägagångssätt vid avbrottet samt för att den intagne och hans besökare inte innan besöket påbörjades informerats om att det, enligt anstaltens policy, inte är tillåtet att ha sexuellt umgänge när barn är närvarande.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 20 september 2010, klagade AA på två kriminalvårdstjänstemäns agerande i samband med att hon besökte sin fästman, som är intagen i anstalten. Hon anförde därvid i huvudsak följande.

text: Med vid besöket var parets dotter, som då var knappt fem månader gammal. Under tiden som dottern sov i en ligginsats som stod på golvet i besöksrummet hade hon och hennes fästman intimt umgänge i besöksrummets säng. De hörde att vårdarna gick utanför dörren och ryckte i dörrhandtaget. Plötsligt knackade det lätt på dörren och dörren öppnades med ett ryck av två manliga vårdare. Hon och hennes fästman låg nakna under täcket och hann inte reagera. Vårdarna stod kvar fastän de såg att hon inte var klädd. Vårdarna sade att de ville tala med fästmannen och han frågade om han fick ta på sig kläderna först. Detta godkändes och vårdarna stängde dörren. När fästmannen kom tillbaka berättade han att vårdarna sagt att det är ett brott mot

text: socialtjänstlagen

text: att naken ha sexuellt umgänge i ett rum där ett barn befinner sig och att de är tvungna att avbryta ett besök där detta inträffar. Hon upplevde vårdarnas agerande som mycket respektlöst och kränkande. Dottern varken såg eller hörde vad hon och fästmannen gjorde och tog inte någon skada av det.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Kriminalvården, region Öst, genom säkerhetsinspektören BB, följande. AA, vars fästman är intagen vid anstalten Västervik Norra, har i anmälan till JO framfört missnöje med anstaltspersonals agerande i samband med att AA besökte sin fästman i anstalten.

text: Anstalten har genom kriminalvårdschefen CC inkommit med uppgifter vilka berör den händelse AA avser i sin anmälan. Av redogörelsen framgår bl.a. följande. Vid ca kl. 15.00 den 18 september 2010 sökte två kriminalvårdare upp vakthavande befäl samt larmchef och berättade att de hört ljud som vittnade om att det förekom sexuell aktivitet i ett besöksrum. Då de båda kriminalvårdarna varit de som tagit emot besöket visste de om att även ett barn fanns i besöksrummet. Vakthavande befäl och larmchef gick till det aktuella besöksrummet och knackade på. Efter några sekunder öppnade vakthavande befäl dörren och bad den intagne följa med. Vid det tillfället nämnde inte personalen vad de önskade prata om, dels utifrån att besökaren inte skulle behöva höra vad som diskuterades, dels utifrån att intagna och besökare i närliggande rum skulle kunna höra samtalet. Därefter stängde personalen dörren och lät den intagne klä på sig innan han följde med personalen till ett närliggande kontor. På kontoret förklarade personalen att anstaltens policy är att sexuella aktiviteter inte får pågå i rum där barn samtidigt vistas och att policyn utgår från barnets bästa. I samband med samtalet togs beslutet att besöket inte behövde avbrytas, men personalen påtalade att de varit skyldiga att påtala det olämpliga i situationen. Därefter fick den intagne gå tillbaka till besöksrummet och genomföra resten av besöket. Utifrån de uppgifter som föreligger i ärendet anför Kriminalvården, region Öst, följande. I förevarande fall konstateras att kriminalvårdspersonal uppmärksammade att sexuell aktivitet pågick i det aktuella besöksrummet. Då personalen visste att det fanns ett barn i rummet togs kontakt med bl.a. vakthavande befäl som begav sig till besöksrummet. Kriminalvårdens uppfattning är att personalen, utifrån situationen, visat den hänsyn som kan krävas – vakthavande befäl knackade, väntade några sekunder och öppnade därefter dörren. Den intagne ombads följa med varpå dörren stängdes så att den intagne kunde klä på sig ifred. Den intagne medföljde därefter personalen till ett kontor en bit bort så att ingen annan skulle kunna höra samtalet. Personalen informerade om att sexuell aktivitet inte kunde accepteras i besöksrum samtidigt som barn vistas där. Efter samtalet tilläts besöket fortsätta. Kriminalvården ser inget märkvärdigt eller otillbörligt i personalens agerande utifrån händelsens beskaffenhet. Förvisso skall intagna och besökare givetvis kunna åtnjuta visst privat umgänge under besöken. Kriminalvården har emellertid ett ansvar att vara uppmärksamma på, och beivra, eventuella oegentligheter som sker i Kriminalvårdens egna lokaler vid besök. I det aktuella fallet har anstalten agerat med barnets bästa i fokus. Även om det rört sig om ett litet barn vars uppfattningsförmåga till viss del är begränsad är det således Kriminalvårdens uppfattning att sexuell aktivitet i samma besöksrum där ett barn vistas är olämplig och att det därför varit befogat att tillfälligt bryta besöket för att informera den intagne om detta.

text: AA yttrade sig över remissvaret. Hon anförde därvid bl.a. att anstalten i förväg borde ha informerat henne och hennes fästman om att sexuell aktivitet inte var tillåten i besöksrummen när barn är närvarande.

text: Från kriminalvårdsinspektören DD, anstalten Västervik Norra, har jag inhämtat följande. Innan ett besök i anstalt påbörjas lämnas viss muntlig information om besöket till såväl den intagne som dennes besökare. Den intagne och besökaren uppmanas bl.a. att visa hänsyn mot andra människor men upplyses inte uttryckligen om att sexuellt umgänge inte är tillåtet när barn är närvarande. Om det är en besökare som kommer ofta är det inte säkert att den muntliga informationen lämnas varje gång men i vart fall inför det första besöket. Han känner inte till om någon muntlig information hade lämnats till besökaren och den intagne vid det aktuella tillfället. Intagna och de som besöker intagna i anstalt får också del av viss

text: skriftlig information om besök i anstalt. Denna skriftliga information innehåller inte någon upplysning om att sexuellt umgänge inte är tillåtet vid besök när barn är närvarande.

text: Bedömning

text: Den 1 april 2011 trädde nya regler på kriminalvårdsområdet i kraft:

text: fängelselagen (2010:610)

text: fängelseförordningen (2010:2010)

text: och Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för fängelse (

text: KVFS 2011:1

text: ). I detta ärende är de äldre bestämmelserna tillämpliga.

text: Av

text: 9 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) följer att en intagen ska behandlas med aktning för sitt människovärde och bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelse i anstalten. De intagna har å sin sida en skyldighet att visa respekt mot anstaltens personal och andra intagna samt rätta sig efter anstaltens ordningsregler och personalens anvisningar.

text: Enligt 29 § kriminalvårdslagen får en intagen ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. En intagen får inte ta emot besök som kan äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller annars vara till skada för den intagne eller annan.

text: Enligt

text: artikel 3.1 i FN:s konvention om barnets rättigheter

text: (barnkonventionen) ska barnets bästa komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn.

text: För den som är intagen i anstalt utgör besök av nära anhöriga en betydelsefull del i kontakten med omvärlden och är av central betydelse för att förbereda den intagne inför frigivningen. Det är önskvärt att mötet mellan anhöriga kan ske under sådana former att rätten till privat- och familjeliv inte onödigtvis inskränks. Samtidigt måste Kriminalvården genom regler och anvisningar upprätthålla det ansvar myndigheten har bl.a. för att besökare inte kommer till skada. I detta sammanhang bör särskilt beaktas barns utsatthet under besök i anstalt.

text: Kriminalvården har anfört att det är olämpligt att det förekommer sexuell aktivitet i ett besöksrum där barn vistas och att det enligt anstaltens policy inte är tillåtet. För egen del ställer jag mig tveksam till om det är rimligt att uppställa ett sådant generellt förbud. I normala fall bör man, enligt min mening, kunna överlåta denna fråga åt barnets vårdnadshavare. Om en anstalt har en policy avseende sexuellt umgänge vid besök där barn deltar framstår det emellertid som självklart att anstalten i förväg informerar intagna och deras besökare om denna policy. Enligt min mening kan det vara lämpligt att lämna sådan information skriftligen. Av utredningen framgår att anstaltens rutin är att den intagne och besökaren inför besöket muntligen uppmanas att visa hänsyn mot andra människor men att de inte uttryckligen upplyses om att sexuellt umgänge inte är tillåtet när barn är närvarande. Jag anser inte att det är tillräckligt med en uppmaning om att visa hänsyn. Mot bakgrund av att man riskerar att besöket avbryts för att det

text: förekommer sexuellt umgänge krävs det att anstalten uttryckligen informerar om det aktuella förbudet. Kriminalvården förtjänar kritik för den bristande informationen.

text: Vad gäller anstaltspersonalens tillvägagångssätt när AA:s fästman skulle uppmärksammas på anstaltens policy vill jag framhålla följande. Av utredningen framgår att anstaltspersonalen var väl medveten om vad som pågick i besöksrummet. Att stiga in i besöksrummet i ett sådant känsligt läge innebär ett stort intrång i den intagnes och hans besökares personliga integritet och ställer stora krav på taktkänsla och hänsyn. Eftersom avsikten enbart synes ha varit att föra i väg den intagne för att klargöra anstaltens policy, borde det, enligt min mening, ha funnits andra, mer hänsynsfulla sätt att hantera den uppkomna situationen. Personalen kunde exempelvis ha gett den intagne en muntlig förvarning om att de hade för avsikt att komma in i rummet inom kort eller uppmanat honom att komma ut. Personalen kunde också ha nöjt sig med att efter besöket informera om anstaltens policy. Kriminalvården kan inte undgå kritik för sitt agerande.

text: Det som AA anfört i övrigt föranleder inte någon kommentar.

text: Ärendet avslutas.


title: Kritik mot ordföranden för Sölvesborgshem Aktiebolags styrelse, som handlagt en begäran om allmänna handlingar på ett felaktigt sätt

text: Anmälan och utredning

text: AA, reporter på Blekinge Läns Tidning, har till JO anmält Sölvesborgshem Aktiebolags handläggning av en framställning om få ta del av allmänna handlingar. Av anmälan framgår följande.

text: Sölvesborgshem Aktiebolag håller på att rekrytera en verkställande direktör. I den processen har bolaget anlitat en rekryteringsfirma. Den 18 september 2012 vände sig AA till rekryteringsfirman och begärde att få tillgång till ansökningshandlingarna. Eftersom rekryteringsfirman vägrade henne tillgång till handlingarna vände hon sig till bolagets styrelseordförande, BB. Även denne vägrade att lämna ut handlingarna till henne. Hon hänvisades till kommunjuristen som upplyste henne om att det ålåg bolaget att fatta ett beslut för det fall att det fanns handlingar som bolaget inte ville lämna ut.

text: Hon tog den 19 september 2012 åter kontakt med BB och begärde ett beslut med besvärshänvisning. BB uppgav att ett sådant beslut kunde komma att dröja två – tre veckor, eftersom han måste sammankalla styrelsen. Hon motsatte sig det och begärde ett skyndsamt beslut.

text: När bolaget ännu inte, den 1 oktober 2012, hade fattat ett överklagbart beslut tog hon åter kontakt med BB. Denne uppgav att han sökt olika jurister på Sveriges Kommuner och Landsting (SKL), men ännu inte hade fått något besked om vad som gällde. BB återkom senare under dagen i ett e-postmeddelande där han avslog hennes begäran om att få ut ansökningshandlingarna.

text: AA har framfört att handläggningen av hennes begäran varit för långsam och att det beslut som sedermera meddelades saknade överklagandehänvisning.

text: Muntliga upplysningar har inhämtats från BB, se bifogad tjänsteanteckning.

text: Rättslig reglering

text: Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF. Enligt dessa bestämmelser har var och en rätt att ta

text: del av en handling som förvaras hos en myndighet om den är inkommen till myndigheten eller upprättad där, förutsatt att den inte omfattas av sekretess.

text: Enligt

text: 2 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL, ska vad som föreskrivs i TF om rätt att ta del av handlingar hos myndighet i tillämpliga delar också gälla handlingar hos bl.a. aktiebolag där kommuner utövar ett rättsligt bestämmande inflytande (kommunala bolag). Sådana bolag ska vid tillämpningen av OSL jämställas med myndigheter.

text: En allmän handling som får lämnas ut ska tillhandahållas genast eller så snart det är möjligt. Det ska ske på stället och utan avgift. Den som så begär har också rätt att mot avgift få en kopia av handlingen. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt.

text: Besked i en utlämnandefråga bör normalt lämnas samma dag som begäran gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om utlämnande får ske. Ett visst ytterligare dröjsmål kan vara ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material.

text: Om en anställd vid en myndighet eller ett kommunalt bolag har ansvar för vården av en handling, är det enligt

text: 6 kap. 3 §

text: OSL i första hand han eller hon som ska pröva om handlingen ska lämnas ut. I tveksamma fall ska den anställde låta myndigheten eller bolaget göra prövningen, om det kan ske utan onödigt dröjsmål. Beslutar den anställde att inte lämna ut handlingen ska den som begär handlingen informeras om möjligheten att begära myndighetens eller bolagets prövning och att det krävs ett skriftligt beslut därifrån för att beslutet ska kunna överklagas. Av

text: 21 § andra stycket förvaltningslagen

text: följer att en myndighet är skyldig att underrätta den sökande om hur beslutet kan överklagas. Samma skyldighet gäller för kommunala bolag (se JO 2008/09 s. 540).

text: Ett kommunalt bolags beslut i en fråga om utlämnande av allmänna handlingar kan, enligt 6 kap. 7 och 8 §§ OSL, överklagas till kammarrätten.

text: Bedömning

text: Sölvesborgshem Aktiebolag är ett helägt kommunalt bolag. Reglerna i TF om rätt att ta del av allmänna handlingar hos myndighet gäller därmed för bolaget.

text: JO har tidigare uttalat att ansökningar och intresseanmälningar som ges in till ett privat rekryteringsföretag som deltar i ett kommunalt tjänstetillsättningsärende typiskt sett blir att betrakta som allmänna (se JO:s beslut den 9 februari 2012, dnr

text: ). Att det, som i det här fallet, är fråga om tillsättning av tjänst i ett kommunalt bolag, medför inte någon annan bedömning.

text: De ansökningshandlingar rörande rekryteringsförfarandet som AA begärde ut var enligt min mening allmänna handlingar. Hennes begäran borde därför skyndsamt ha handlagts i enlighet med bestämmelserna i TF och OSL. Så har inte skett.

text: AA framställde sin begäran till BB den 18 september 2012 och återkom i frågan den 19 september. Det var först efter att hon återkommit ytterligare en gång, den 1 oktober, som BB meddelade ett beslut i frågan. Det hade då hunnit gå nästan två veckor från den ursprungliga begäran, vilket är allt för lång tid.

text: Det beslut BB meddelade saknade dessutom överklagandehänvisning. Beslutet måste vidare förstås på så vis att BB avslog begäran med hänvisning till sekretess. Han har dock inte närmare angett på vilken sekretessgrund han baserat beslutet.

text: BB:s handläggning av frågan om utlämnande av ansökningshandlingarna har varit felaktig. För detta ska han kritiseras.


nyckelord: Beslut Överklagande

title: En byggnadsnämnds hantering av ett överklagande som getts in innan beslutet meddelats

text: Anmälan

text: I en anmälan mot Miljö- och byggnämnden i Ale kommun framförde AA bl.a. följande. Den 26 januari 2001 lämnade han in ett överklagande till nämnden av dess beslut den 24 januari 2001 att med stöd av

text: 8 kap.

text: och

text: 34 §§

text: plan- och bygglagen (1987:10)

text: , PBL, meddela anstånd med prövningen i ett ärende rörande förhandsbesked avseende fyra bostadshus på fastigheten N 27:2. Vid ett samtal med länsstyrelsen den 9 februari 2001 visade det sig att överklagandet ännu inte kommit in dit.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till miljö- och byggnämnden för yttrande. Av remissvaret framgår bl.a. följande. Protokollet från miljö- och byggnämndens sammanträde den 24 januari 2001 justerades den 7 februari 2001. Efter rättidsprövning följande dag, skickades det överklagade beslutet tillsammans med överklagandet till länsstyrelsen.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I sitt beslut den 5 april 2002 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Beslut enligt

text: 8 kap. 23 §

text: PBL om anstånd med avgörandet av ansökningar om lov får överklagas hos länsstyrelsen genom förvaltningsbesvär, se

text: 13 kap. 2 §

text: PBL.

text: Enligt

text: 23 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, skall en skrivelse med överklagande ha kommit in till den myndighet, som fattat det beslut som överklagas, inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslutet. Beslutsmyndigheten prövar enligt

text: 24 §

text: FL om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid, s.k. rättidsprövning, och skall om detta är fallet, enligt

text: 25 §

text: FL överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som skall pröva överklagandet. Har skrivelsen kommit in för sent, skall den som regel avvisas.

text: Frågan inom vilken tidsfrist en förvaltningsmyndighet skall överlämna en skrivelse med överklagande och övriga handlingar i ärendet till överinstansen är inte reglerad i någon författning. Det ligger i sakens natur att ett överlämnande – när sådant skall äga rum – måste ske utan dröjsmål. Den allmänna regeln i

text: 7 §

text: FL om snabb och enkel handläggning m.m. skall vara vägledande även i detta hänseende (

text: prop. 1985/86:80 s. 77

text: ). När beslutet inte omprövas, bör överlämnandet normalt ske inom en vecka efter det att överklagandet kom in till myndigheten.

text: För att kunna bedöma nämndens handläggning av överklagandet måste först avgöras vid vilken tidpunkt nämndens beslut kan anses vara fattat.

text: Vid sammanträden i kommunfullmäktige och kommunala nämnder skall protokoll föras på ordförandens ansvar (se

text: 5 kap. 57 §

text: och

text: 6 kap. 30 §

text: kommunallagen

text: , 1991:900). Enligt 5 kap. 59 § skall protokollet redovisa bl.a. vilka beslut som har fattats vid sammanträdet. Ett protokoll skall enligt 5 kap. 61 § justeras senast fjorton dagar efter sammanträdet. Justeringens funktion är att bekräfta att protokollet rätt återger vad som förevarit under sammanträdet.

text: En förutsättning för att de beslut som tas upp i ett protokoll skall få verkställas är att protokollet justerats. Det är också vid denna tidpunkt protokollet blir en allmän handling (se

text: 2 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: ) och således föreligger i sitt definitiva skick. Det är inte heller möjligt för en överinstans att pröva ett överklagat beslut innan detta är skriftligen dokumenterat (se Ragnemalm, Förvaltningsbesluts överklagbarhet, 1970, s. 35). Allt detta talar enligt min mening för att en kommunal nämnds beslut kan anses vara definitivt först sedan protokollet har justerats.

text: Miljö- och byggnämnden beslutade om anstånd i ärendet om förhandsbesked vid ett sammanträde den 24 januari 2001. Protokollet från sammanträdet justerades den 7 februari 2001. En skrivelse rubricerad ”Överklagan av beslut om anstånd, taget i Miljö- och Byggnämnden i Ale Kommun 010124 – Dnr 545/00”, ställd till Länsstyrelsen i Västra Götalands län, lämnades in till nämnden den 26 januari 2001. Den 8 februari 2001 skickade nämnden överklagandet till länsstyrelsen, efter att ha prövat att det kommit in i rätt tid.

text: Den till länsstyrelsen ställda skrivelsen har enligt sin rubrik innefattat ett överklagande av miljö- och byggnämndens beslut om anstånd. När skrivelsen kom in till nämnden hade protokollet från nämndens sammanträde ännu inte justerats. Överklagandet gjordes således innan beslutet formellt hade meddelats. JO har tidigare sagt angående sådana överklaganden att beslutsmyndigheten omgående bör överlämna skrivelsen med överklagandet till överinstansen och samtidigt underrätta densamma om att något beslut ännu inte meddelats i det aktuella ärendet (se JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 443). Jag gör för min del inte någon annan bedömning. Miljö- och byggnämnden borde således i detta fall snarast ha överlämnat skrivelsen med överklagandet till länsstyrelsen och samtidigt underrättat länsstyrelsen om att protokollet inte hade justerats.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Beslut
Muntlig handläggning/ förhandling
Omhändertagande

title: Initiativärende med anledning av handläggningen vid Förvaltningsrätten i Falun i samband med meddelande av dom i ett mål om beredande av vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall

sammanfattning: Förvaltningsrätten beslutade vid en överläggning att avslå en ansökan om vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall. Rättens ordförande kritiseras för att rätten inte genast efter överläggningen upphävde det beslut om omhändertagande som gällde i målet.

text: Initiativet

text: Jag genomförde den 31 augusti–2 september 2011 en inspektion vid Förvaltningsrätten i Falun. I samband därmed granskades bl.a. vissa akter i avgjorda mål enligt lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). I fråga om handläggningen av mål 7344-10 noterades följande.

text: Sedan förvaltningsrätten hade fastställt ett beslut om omedelbart omhändertagande hölls muntlig förhandling i målet den 17 januari 2011. Vid enskild överläggning samma dag beslutades dom. Den meddelades den 18 januari, varvid ansökan om vård enligt LVM avslogs.

text: Jag beslutade att i ett särskilt ärende utreda frågan om tiden för meddelande av dom i målet.

text: Utredning

text: Handlingar i förvaltningsrättens mål 7344-10 tillfördes JO:s akt.

text: Därefter anmodades förvaltningsrätten att lämna upplysningar och yttrande om anledningen till att domen meddelades först dagen efter att den hade beslutats.

text: Förvaltningsrätten (lagmannen AA) kom in med ett yttrande, till vilket var fogat upplysningar från förvaltningsrättsfiskalen BB som var rättens ordförande då domen meddelades.

text: BB uppgav följande.

text: I mål om tvångsomhändertagande är det oerhört viktigt att handläggningen sker med den skyndsamhet som lagen kräver. När det gäller tvångsomhändertaganden av vuxna personer av det slag som det aktuella målet avser kan detta inte nog betonas. Det är därför viktigt att man ifrågasätter och diskuterar om det är korrekt handläggning att en dom, som i det aktuella målet, meddelas först på morgonen dagen efter att den muntliga förhandlingen med efterföljande överläggning avslutats när ett tvångsomhändertagande ska upphöra. Med detta sagt lämnar jag följande redogörelse för mina överväganden beträffande handläggningen av det aktuella målet, och då speciellt avseende anledningen till att domen meddelades först dagen efter att den hade beslutats. Det aktuella målet kom in till förvaltningsrätten den 28 december 2010 i form av ett underställande av ett beslut om omedelbart omhändertagande enligt lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Vid tidpunkten hade jag semester varför det omedelbara omhändertagandet prövades av en rådman vid förvaltningsrätten, som beslutade att det skulle bestå. När det gäller ansökan om vård inleddes muntlig förhandling strax efter kl. 11.00 måndagen den 17 januari 2011. Den muntliga förhandlingen avslutades strax efter kl. 13.00, varefter rätten hade enskild överläggning. Dom meddelades på morgonen den 18 januari 2011. Det var i förevarande fall fråga om ett komplicerat mål där utgången på inget sätt var självklar, utan snarare väldigt osäker. Den muntliga förhandlingen pågick nära två timmar, vilket måste anses förhållandevis ovanligt för att vara fråga om en ansökan om vård enligt LVM. Omständigheterna vid förhandlingens avslutande var inte sådana att jag bedömde det lämpligt att avkunna rättens kommande avgörande. Rätten höll en längre enskild överläggning efter den muntliga förhandlingen. Efter överläggningen vände jag mig till den rådman som förvaltningsrätten utsett som min handledare för att diskutera igenom min fortsatta handläggning av målet. Detta eftersom det var ett komplicerat mål och jag som förhållandevis nybliven förvaltningsrättsfiskal hade bristande erfarenhet samt att det var mitt första mål enligt LVM. Utifrån de då föreliggande omständigheterna i målet var det inte aktuellt med ett interimistiskt beslut utan planeringen var att så skyndsamt som möjligt meddela dom. Den normala rutinen vid förvaltningsrätten är att protokollföraren efter förhandlingen sätter upp ett förslag till avgörande. I detta fall beslutade jag dock att jag själv skulle sätta upp domen för att kunna färdigställa den så snabbt som möjligt. Jag påbörjade domskrivningen omedelbart efter att överläggningen avslutats, med undantag för samtalet med min handledare angående handläggningen av målet och en kortare måltidspaus eftersom den muntliga förhandlingen med efterföljande överläggning dragit ut på tiden. Jag arbetade med domen till efter förvaltningsrättens expeditionstid den 17 januari 2011 och färdigställde den på morgonen den 18 januari 2011. Efter att domen färdigställts lämnade jag den omedelbart till kansliet för expediering. När domen expedierats kontaktade jag det behandlingshem där den enskilde vistades för att försäkra mig om att man skulle vara medveten om att det inte längre fanns grund för ett tvångsomhändertagande. I det aktuella fallet meddelade jag dom så skyndsamt jag kunde. Det är naturligtvis olyckligt att jag inte lyckades färdigställa domen snabbare än jag gjorde, men jag påbörjade domskrivning i omedelbar anslutning till att överläggningen avslutades och jag arbetade så snabbt jag förmådde. Med de lämnade synpunkterna överlämnar jag till Justitieombudsmannen att avgöra om mitt agerande avseende tiden för meddelande av dom i det aktuella fallet är att anse som felaktig handläggning.

text: AA anförde följande.

text: I

text: 37 §

text: LVM sägs att handläggningen av mål om omhändertagande av missbrukare ska ske med skyndsamhet. Detta innebär naturligtvis att rätten skyndsamt måste meddela dom när målet är färdigt för avgörande. Snabbast sker

text: detta förstås om rätten avkunnar domen muntligen i parternas närvaro omedelbart efter överläggningen. Det finns emellertid inte någon uttrycklig regel i LVM om hur lång tid förvaltningsrätten har på sig att meddela dom efter en muntlig förhandling. Skälet för detta torde vara (jfr JO:s beslut den 27 juli 2011, dnr

text: ) att den muntliga förhandlingen i en förvaltningsdomstol inte på samma sätt som en huvudförhandling i en allmän domstol alltid innebär att målet är färdigt för avgörande. Det aktuella målet var förhållandevis komplicerat och utgången inte självklar. Ordföranden, fiskalen BB, insåg vid domskrivningen att hon inte hade möjlighet att färdigställa domen samma dag som förhandlingen ägde rum. I högsta grad medveten om det krav på skyndsamhet som gäller - särskilt med tanke på den överenskomna utgången - diskuterade hon målet med sin handledare som upplyste henne om att det i liknande situationer hänt att dom meddelats först dagen efter förhandlingen. Vid samtal med BB har det framgått att hon gjort vad hon kunnat för att så snart som möjligt färdigställa domen och att hon, så snart domen expedierats, tagit kontakt med behandlingshemmet för att försäkra sig om att informationen om att det inte längre fanns grund för ett tvångsomhändertagande hade nått hemmet. Med hänsyn till omständigheterna i det aktuella fallet anser jag - väl medveten om vikten av att tvångsvård inte pågår längre än absolut nödvändigt - att skyndsamhetskravet i

text: 37 §

text: LVM uppfyllts i målet. Jag överlåter till Justitieombudsmannen att avgöra om denna bedömning är riktig eller inte. I ett beslut den 12 oktober 2012 anförde JO Lindström följande.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 2 kap. 8 § regeringsformen

text: (RF) är var och en gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden. Enligt 20 § i samma kapitel får detta skydd begränsas genom lag.

text: LVM innehåller regler som begränsar skyddet mot frihetsberövanden i enlighet med

text: 20 §

text: RF. Lagen ger förvaltningsrätten möjlighet att besluta om tvångsvård av missbrukare. Lagen innehåller också regler om omedelbart omhändertagande av en missbrukare inför förfarandet hos förvaltningsrätten. Enligt

text: 13 §

text: LVM får socialnämnden besluta att en missbrukare omedelbart ska omhändertas, om

text: 1. det är sannolikt att missbrukaren kan beredas vård med stöd av LVM, och 2. rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukaren kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han eller hon inte får omedelbar vård, eller på grund av att det finns en överhängande risk för att missbrukaren till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

text: Enligt

text: 18 a § tredje punkten

text: LVM upphör ett beslut om omedelbart omhändertagande när rätten avgör frågan om tvångsvård. Enligt

text: 43 §

text: LVM kan rätten i samband med sitt avgörande förordna att beslutet om tvångsvård ska gälla omedelbart.

text: Om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande, ska socialnämnden enligt

text: 18 b §

text: LVM genast besluta att omhändertagandet ska upphöra. Ett sådant beslut får meddelas också av rätten.

text: Enligt

text: 37 §

text: LVM ska mål och ärenden enligt lagen handläggas skyndsamt. Kravet på skyndsamhet i domstolens handläggning kommer till uttryck genom de tidsfrister som föreskrivits. Sålunda föreskrivs i 17 § en fyradagarsfrist för rättens prövning av ett underställt beslut om omhändertagande. Vidare gäller, om rätten har fastställt ett beslut om omhändertagande, att ansökan om tvångsvård ska ha kommit in till rätten inom en vecka från beslutet (

text: 18 §

text: LVM). Slutligen föreskrivs i

text: 38 §

text: LVM att rätten som huvudregel ska ta upp målet till avgörande inom en vecka från ansökan om vård. I allmänhet sätter rätten ut en muntlig förhandling att äga rum inom enveckasfristen eftersom det i princip är obligatoriskt för rätten att hålla muntlig förhandling (

text: 39 §

text: LVM).

text: I

text: 18 § förordningen (1996:382)

text: med förvaltningsrättsinstruktion anges bl.a. att en dom eller ett annat beslut ska meddelas så snart det kan ske och senast fyra veckor efter den dag då föredragningen avslutades. Om förvaltningsrätten avgör ett mål efter en muntlig förhandling, räknas tiden från den dag då förhandlingen avslutades.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår i huvudsak följande. Förvaltningsrätten höll den 17 januari 2011 muntlig förhandling med anledning av en omsorgsnämnds ansökan om att en person, CC, skulle beredas vård med stöd av LVM. CC var då enligt tidigare beslut omedelbart omhändertagen. Den muntliga förhandlingen avslutades strax efter kl. 13.00 varvid rätten tillkännagav att dom skulle komma att meddelas genom expediering så snart som möjligt men senast inom fyra veckor. Vid den efterföljande enskilda överläggningen samma dag beslutade förvaltningsrätten dom i målet på så sätt att nämndens ansökan skulle avslås.

text: Min granskning avser det förhållandet att domen meddelades först påföljande dag.

text: När det gäller frågan om hur lång tid rätten efter förhandlingen kan dröja med att meddela dom finns som nämnts bestämmelser i förordningen med förvaltningsrättsinstruktion. Jag har i ett tidigare ärende behandlat frågan om tiden för att meddela dom i mål enligt LVM (beslut den 27 juli 2011 i JO:s dnr 6188-2010). I enlighet med vad jag uttalade i det ärendet är det min uppfattning att nyss nämnda bestämmelser får anses utgöra riktpunkter för normalfall och att de inte kan tillmätas någon betydelse när det gäller att ta ställning till hur regeln om skyndsam handläggning i LVM ska tillämpas.

text: Det finns inte heller i LVM någon uttrycklig regel om hur lång tid förvaltningsrätten har på sig att meddela dom efter en muntlig förhandling. Skälet för detta torde vara att den muntliga förhandlingen i en förvaltningsdomstol inte på samma sätt som en huvudförhandling i en allmän domstol alltid innebär att målet är färdigt för avgörande. Emellertid gäller som nämnts att målen enligt LVM ska handläggas skyndsamt. Det innebär naturligtvis att rätten skyndsamt måste meddela dom när målet är färdigt för avgörande. Snabbast

text: sker detta om rätten avkunnar domen muntligen i parternas närvaro omedelbart efter överläggningen. I mål enligt LVM av den karaktär som är aktuell i detta ärende, där målet är utrett och parterna slutfört sin talan i och med den muntliga förhandlingen, bör förvaltningsrätten enligt min mening normalt vinnlägga sig om att avkunna sin dom muntligen. Domstolen har därefter en vecka på sig att upprätta och expediera den skriftliga domen (4 § förordningen [2003:234] om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m.). Om det av någon anledning inte är möjligt att avkunna domen muntligen, måste den ändå meddelas skyndsamt.

text: Från förvaltningsrättens sida har anförts att målet var förhållandevis komplicerat och att utgången inte var självklar. Mot denna bakgrund finner jag inte tillräckliga skäl för att anlägga kritiska synpunkter på den bedömning som BB vid förhandlingens slut gjorde i fråga om att det inte var lämpligt att hålla kvar parterna för att efter den enskilda överläggningen avkunna dom i deras närvaro.

text: Som ovan nämnts meddelades domen på förmiddagen dagen efter att den muntliga förhandlingen hade hållits och domen hade beslutats. Av förvaltningsrättens yttrande framgår att anledningen till att domen inte meddelades tidigare än så var att det helt enkelt behövdes denna tid för att upprätta domen i skriftlig form. Jag har självklart förståelse för detta. Jag skulle inte heller ha tagit upp frågan om tiden för meddelande av dom till särskild utredning om domstolen vid den enskilda överläggningen hade kommit fram till att ansökan om vård skulle bifallas och att domen skulle gälla omedelbart.

text: Men i detta fall var situationen den att CC var omhändertagen och att rätten vid överläggningen hade bestämt att ansökan om vård skulle avslås. Det innebar att beslutet om omhändertagande enligt

text: 18 a § tredje punkten

text: LVM skulle komma att upphöra samtidigt som domen meddelades. Efter överläggningen fanns det inte längre lagstöd i

text: 13 §

text: LVM för att CC skulle vara omhändertagen. Huvudregeln om skydd mot frihetsberövande i

text: 2 kap. 8 §

text: RF gällde därför. Således ålåg det förvaltningsrätten att med stöd av

text: 18 b §

text: LVM genast besluta att omhändertagandet skulle upphöra (se Thunved, Nya sociallagarna, 1 januari 2012, Zeteo, kommentaren till

text: 18 b §

text: LVM).

text: När förvaltningsrätten nu valde att inte avkunna sin dom direkt efter överläggningen var rätten alltså skyldig att se till att CC kunde friges i väntan på att domen skulle bli färdig. Förvaltningsrätten borde genast efter att den enskilda överläggningen hade avslutats på eftermiddagen den 17 januari ha meddelat ett särskilt beslut om att upphäva omhändertagandet beträffande CC (jfr Justitiekanslerns beslut den 12 januari 2012 i dnr

text: ). BB var ordförande vid rättens förhandling. Hon förtjänar kritik för att något sådant beslut inte meddelades.


title: Omständigheterna kring frisläppandet av en 15-åring ur häktet

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 17 oktober 2008, klagade AA på att häktet Malmö hade släppt en 15-årig pojke, BB, ur häktet, trots att denne hade avvikit från ett hem för sluten ungdomsvård. Enligt AA hade ”ansvarig placeringschef” åtminstone vid ett tillfälle haft kontakt med häktet och informerat om att BB skulle återföras till ungdomshemmet när häktningen hävdes. AA uppgav också att BB under aktuell period var efterlyst enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU.

text: Utredning

text: Ett utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) begärdes in och granskades. Kriminalvården anmodades därefter att yttra sig över anmälan.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården (huvudkontoret), genom generaldirektörens ställföreträdare, enhetschefen CC, följande.

text: Bakgrund

text: AA har klagat till JO och anfört sammanfattningsvis följande. Den 9 oktober 2008 hävdes häktningen av femtonårige BB som varit häktad misstänkt för bankrån. Häktet släppte BB direkt ut på gatan, men borde istället ha ordnat transport till Fagereds ungdomshem. BB är nämligen dömd till sluten ungdomsvård för två tidigare bankrån, men har inte helt avtjänat den påföljden eftersom han rymde från ett ungdomshem i augusti/september 2008. BB var efterlyst enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Enligt uppgifter från Statens institutionsstyrelse (SiS) hade placeringschefen där pratat med personal vid häktet Malmö och informerat om att överflyttning till ungdomshemmet skulle ske om häktningen hävdes. Så skedde dock inte. Den 9 oktober 2008 rånades Nordeas bankkontor i Landskrona. Enligt massmedia utfördes rånet av en ung man som tog sig från platsen på moped. Den 13 oktober 2008 blev ett av Swedbanks kontor i Malmö rånat. BB var vid tiden för anmälan till JO misstänkt för detta rån. Yttrande har hämtats in från region Syd.

text: Sakförhållanden

text: BB häktades den 11 september 2008 av Ystads tingsrätt. Polis förde samma dag BB till häktet Malmö. Den 9 oktober 2008 beslutade åklagaren att häva häktningen

text: eftersom det inte längre bedömdes finnas tillräckliga skäl för häktning. I enlighet med häktesföreskriften (se nedan) kontrollerade häktet Malmö i Kriminalvårdens register om det fanns någon verkställbar dom som BB hade att avtjäna. Så var dock inte fallet. Till följd av åklagarens beslut försatte häktet Malmö därför BB på fri fot. Enligt en journalanteckning den 13 oktober 2008 införpassades BB samma dag till häktet Malmö av polis såsom omhändertagen enligt LVU. Han överfördes dagen därpå till Fagereds ungdomshem. Varken polis eller åklagare hade informerat om att BB hade en aktuell efterlysning av annan anledning än den brottsmisstanke han hade häktats för eller om att han hade sluten ungdomsvård att avtjäna. Enligt häktet Malmö är det helt osannolikt att BB hade släppts om sådan information hade funnits. Enligt anmälaren skulle ansvarig placeringschef på SiS per telefon ha informerat häktet Malmö om efterlysningen och om den återstående slutna ungdomsvården. Den ansvarige placeringschefen vid SiS, DD, har dock vid Kriminalvårdens förfrågan förnekat att han har tagit en sådan kontakt. Det finns inte heller någon anteckning i SiS akt om ett sådant samtal. Vid kontroll med personalen vid häktet Malmö säger sig inte heller dessa ha mottagit ett sådant samtal. När en person kommer till häktet med polis överlämnar polisen regelmässigt ett arrestantblad med upplysningar om polisens åtgärder beträffande personen. Om en person dömts för brott utgör arrestantbladet, som anger klockslag för anhållande, också ett underlag för Kriminalvårdens strafftidsberäkning. I arrestantbladen finns även ett anteckningsutrymme för anledning/grund för beslut/ingripande. I BB:s arrestantblad angavs bl.a. ordet ”efterlyst” i detta utrymme. I arrestantbladet angavs även att BB var anhållen i sin frånvaro. Personal på häktet Malmö har uppgett att uppgiften om efterlysning i detta sammanhang inte är sådan att de av den kan dra någon slutsats om vad som ska gälla vid ett eventuellt frisläppande. Uppgiften kan, enligt personalen, lika gärna avse inaktuella förhållanden eller att efterlysningen skett till följd av den brottsmisstanke för vilken personen har häktats. I det första häktningsprotokollet angavs Råby ungdomshem vara BB:s adress. I övriga handlingar som häktet Malmö därefter fick del av anges BB ha en gatuadress i Malmö. Det framgår heller inte av häktets personakt att Kriminalvården har fått del av den sekretessbelagda bilagan till det förstahäktesprotokollet, där ytterligare uppgifter om BB:s personliga förhållanden rimligen bör ha funnits. Den 22 september 2008 upprättade frivården Malmö Syd ett yttrande till Ystad tingsrätt om BB. Enligt yttrandet berättade BB själv under den personutredning som gjorts under häktestiden att han den 31 juli 2008 dömts till ungdomsvård åtta månader men att han bara var en kort tid på Råby ungdomshem och att han avvek därifrån i augusti 2008. Frivården föreslog i sittpåföljdsförslag att BB lämpligast borde dömas till fortsatt sluten ungdomsvård. Häktet Malmö fastställde en plan för BB:s häktesvistelse den 30 september 2008. Av denna framgick inte något om domen den 31 juli 2008 eller om verkställigheten av den i domen beslutade påföljden sluten ungdomsvård. Det framgick även att frivården inte hade medverkat i planeringen.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt

text: 20 § lagen (1998:603)

text: om verkställighet av sluten ungdomsvård ska polismyndigheten, på begäran av den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem, lämna biträde för att söka efter och hämta tillbaka den som dömts till sluten ungdomsvård eller för att ombesörja förflyttning av honom. Av 8 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om planering av kriminalvårdspåföljd och häktesvistelse (

text: KVFS 2008:12

text: ) framgår följande. En plan för häktesvistelsen ska upprättas och fastställas snarast efter häktningen och senast inom tre veckor. Planen ska omprövas vid behov men åtminstone varannan månad. Frivården ska så långt möjligt medverka i planeringen. En tjänsteman med

text: ansvar för planen för häktesvistelse ska utses för varje klient. Uppgift om missbruk/beroende av alkohol och narkotika ska registreras omgående efter häktningen. Uppgiften ska bara ändras om tidigare registrering visat sig vara felaktig. Planen för häktesvistelsen ska omprövas vid behov. I de allmänna råd som följer på bestämmelsen anges att den häktades situation kortfattat bör dokumenteras bl.a. med avseende på bakgrundsfaktorer. Av de allmänna råden framgår också att frivården bör komplettera planen för häktesvistelsen med relevanta uppgifter från personutredning/yttrande och annan information. I den mall för planen som finns i det klientadministrativa systemet KLAS Häkte anges bl.a. att ”tidigare åtgärder p.g.a. brott exkl. KVR” bör anges som bakgrundsfaktor. Vidare anges att belastningsregistret bör användas som källa. Av 7 kap. 2 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för behandling i häkte (

text: KVFS 2007:1

text: ) framgår att ett häkte, innan en person friges från häktet, ska kontrollera i Kriminalvårdens register om det finns någon verkställbar dom.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Ett häkte har inte inför frisläppande tillgång till något register som utvisar omen intagen i häktet är efterlyst av någon annan än den egna myndigheten eller om den intagne verkställer påföljden sluten ungdomsvård. Sådan information måste tillföras häktet på annat sätt, exempelvis genom att polis, åklagare eller SiS upplyser häktet om förhållandet. Av den utredning som Kriminalvården har gjort framgår dock inte att någon sådan information skulle ha lämnats tillhäktet. I efterhand kan möjligen tyckas att häktet Malmö, till följd av anteckningen i arrestantbladet om att BB varit efterlyst och anteckningen i det förstahäktningsprotokollet om att hans adress var Råby ungdomshem, har haft anledning att undersöka förhållandena kring BB vidare innan försättandet på fri fot. Å andra sidan bör enligt Kriminalvårdens mening beaktas att ett frisläppande vid en hävd häktning inte får dra ut på tiden. Kriminalvården menar också att, om ett frisläppande inte är aktuellt på grund av en aktuellefterlysning, tydligare information borde lämnas till Kriminalvården än den nu aktuella anteckningen på arrestantbladet. I första hand menar alltså Kriminalvården att det ålegat andra myndigheter att upplysa Kriminalvården om att BB, om häktningen hävdes, skulle överföras till ungdomshem för fortsatt verkställighet av sluten ungdomsvård. I ärendet framgår emellertid också att häktet Malmös planering för BB BB:s tid i häktet får sägas vara bristfälligt genomförd såvitt avser relevanta bakgrundsfaktorer. Hade planeringen gjorts i enlighet med Kriminalvårdens allmänna råd därom, inkluderande bl.a. samverkan mellan häkte och frivård, hade häktet rimligen inte kunnat undgå att notera att BB rymt från ungdomshemmet och att påföljden sluten ungdomsvård inte kunde vara till fullo verkställd. Detta borde i så fall ha föranlett häktet att ytterligare, t.ex. genomkontakt med SiS, söka information om vad som skulle ske om häktningen hävdes. Det kan alltså inte uteslutas att frisläppandet hade kunnat undvikas som en bieffekt av en bättre planering från Kriminalvårdens sida.

text: AA yttrade sig över remissvaret. Hon uppgav bl.a. att den som kontaktat häktet inte var placeringschefen, som hon felaktigt hade uppgett, utan föreståndaren för behandlingshemmet.

text: I ett beslut den 30 september 2009 anförde JO Nordenfelt bl.a. följande.

text: Bedömning

text: BB dömdes i juli 2008 till sluten ungdomsvård i åtta månader. Han avvek från ungdomshemmet under augusti månad. Han häktades den 11 september 2008 och fördes samma dag till häktet Malmö. Sedan åklagare den 9 oktober 2008 beslutat att häva häktningen, försattes BB samma dag på fri fot.

text: Kriminalvården har i remissvaret redogjort för den rättsliga regleringen på området.

text: Det AA är kritisk till är att BB försattes på fri fot trots att häktet telefonledes hade informerats om att han hade avvikit från ungdomshemmet och skulle återföras dit. Häktet har emellertid förnekat att man hade fått sådan information. Ord står således mot ord. Jag finner inte meningsfullt att gå vidare i saken.

text: Jag övergår nu till frågan om häktet ändå borde ha uppmärksammat att BB:s dom på sluten ungdomsvård inte till fullo hade verkställts.

text: Enligt 7 kap. 2 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för behandling i häkte (

text: KVFS 2007:1

text: ) ska ett häkte, innan en person friges från häktet, kontrollera i Kriminalvårdens register om det finns någon verkställbar dom. Som Kriminalvården har påpekat i remissvaret innehåller emellertid Kriminalvårdens register inte uppgifter om domar på sluten ungdomsvård. I en situation som den aktuella ankommer det således i princip på Statens institutionsstyrelse att göra Kriminalvården uppmärksam på att den häktade avvikit från ett ungdomshem. Detta utesluter dock inte att Kriminalvården, med anledning av uppgifter som framkommer vid t.ex. planering av häktesvistelse, vidtar åtgärder för att kontrollera om det finns någon verkställbar dom. Jag delar Kriminalvårdens uppfattning att häktet i det aktuella fallet borde ha uppmärksammat att BB hade dömts till sluten ungdomsvård och att denna inte till fullo hade verkställts. Sådan information framgår t.ex. av polisens belastningsregister, vilket Kriminalvården enligt

text: 19 § förordningen (1999:1134)

text: om belastningsregister får ha direktåtkomst till.