title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av prövningen av ett anspråk enligt den s.k. ersättningslagen. Fråga om Ersättningsnämnden uppfyller de krav som ställs på en domstol enligt art. 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår JL:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: JL omhändertogs 1961 första gången för samhällsvård, med stöd av lagen (

text: ) om samhällets vård av barn och ungdom. Han var då elva år gammal. Han var därefter i perioder placerad på olika institutioner fram till dess att han var 19 år och samhällsvården slutligen upphörde.

text: I februari 2013 ansökte JL hos Ersättningsnämnden om ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning på grund av övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga i vissa fall (ersättningslagen). Som skäl för sin ansökan angav han att han, under det att han varit omhändertagen för samhällsvård, blivit inlåst och misshandlad samt utsatt för annan kränkande behandling. Dessutom fick han arbeta.

text: JL begärde under handläggningen vid Ersättningsnämnden att nämnden skulle inhämta sakkunnigyttraden från psykoterapeuter som behandlat honom. Ersättningsnämnden gav honom den 6 februari 2014 följande besked.

text: Ersättningsnämnden ska pröva om den sökande har varit utsatt för sådana övergrepp eller försummelser som är av allvarlig art enligt Ersättningslagens mening. Ersättningsnämnden ska därvid göra en objektiv bedömning av svårighetsgraden av övergreppen eller försummelserna. Det är omöjligt att i enskilda fall visa orsakssamband mellan vissa fall av övergrepp eller försummelser och de svårigheter den enskilde upplever senare i livet. Se vidare

text: prop. 2011/12:160 s. 24

text: f.

text: Ersättningsnämnden inhämtar mot bakgrund av ovanstående inte sakkunnigyttranden avseende de sökande.

text: Det finns självklart inget hinder mot att den sökande själv ger in yttranden av olika slag.

text: Nämnden höll en muntlig förhandling i ärendet den 5 maj 2014. Vid förhandlingen lämnade JL en redogörelse för de händelser som hans ansökan avsåg. Ett vittne hördes också om förhållandena på ett av de pojkhem där JL varit placerad.

text: I ett beslut samma dag fann Ersättningsnämnden att JL inte hade rätt till ersättning enligt ersättningslagen. I beslutets recit refererades den redogörelse för händelserna som JL lämnat i ärendet. I sina skäl angav nämnden följande.

text: Enligt ersättningslagen har den som någon gång under perioden den l januari 1920 till och med den 31 december 1980 varit omhändertagen för samhällsvård enligt bl.a. lagen om samhällets vård av barn och ungdom rätt till ersättning av staten om det kan antas att han eller hon i samband med vården har utsatts för sådana övergrepp eller försummelser som är av allvarlig art. Bedömningen av om övergreppen eller försummelserna har varit av allvarlig art ska göras med hänsyn till förhållandena vid tidpunkten för händelserna.

text: Sökanden har varit omhändertagen för samhällsvård under tid och förutsättningar som kan ge rätt till ersättning enligt ersättningslagen. Det finns inte anledning att ifrågasätta de uppgifter som han har lämnat.

text: Ersättning enligt ersättningslagen är avsedd för dem som har utsatts för de allvarligaste formerna av övergrepp eller försummelser. Nämnden finner att det som sökanden har redogjort för inte är av sådan allvarlig art att ersättning enligt ersättningslagen kan utgå. Han har därför inte rätt till ersättning.

text: Anspråket

text: JL har begärt skadestånd av staten med 118 502 kr jämte ränta. Av beloppet avser 100 000 kr ersättning för kränkning och 18 502 kr förmögenhetsskada (ombudskostnader vid Ersättningsnämnden).

text: Grunderna för det anspråk som JL framställt är i många avseenden oklara. Justitiekanslern har emellertid bedömt att det han anfört är tillräckligt för att en prövning ska kunna ske här inom ramen för statens frivilliga skadereglering. Justitiekanslern har vid den prövningen utgått från att det som JL gör gällande till stöd för att staten är skadeståndsskyldig är i huvudsak följande.

text: Prövningen av krav på ersättning enlig ersättningslagen avser en sådan civil rättighet som omfattas av rätten till domstolsprövning enligt Europakonventionens artikel 6.1. Ersättningsnämnden uppfyller inte de krav som ställs på en domstol enligt nämnda artikel och nämndens beslut får, enligt en särskild regel i ersättningslagen, inte överprövas i domstol. Att JL beträffande sitt anspråk enligt ersättningslagen endast haft tillgång till prövningen i Ersättningsnämnden medför att hans rätt till domstolsprövning enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: åsidosatts. Samma förhållande medför också att hans rätt till ett effektivt rättsmedel enligt Europakonventionens artikel 13 har åsidosatts.

text: På grund av åsidosättandet av de nämnda rättigheterna enligt Europakonventionen är JL berättigad till skadestånd för såväl kränkning som för sina ombudskostnader vid prövningen i Ersättningsnämnden. Som rättslig grund för statens skadeståndsskyldighet åberopas därvid såväl artikel

text: och

text: i Europakonventionen (”fristående konventionsrättsliga grunder”) som

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: De brister som åberopas av JL beträffande Ersättningsnämnden och dess prövning har utvecklats i huvudsak enligt följande.

text: Det ifrågasätts om ”Ersättningsnämnden agerar på ett sådant sätt att de uppfyller kravet på en opartisk sammansättning, [och om den] granskar omständigheterna i det enskilda fallet i tillräcklig omfattning vid prövningen av rätten till vanvårdsersättning”. Detta eftersom nämndens tolkning av ersättningslagen, att ersättning endast är avsedd för dem som har utsatts för de allvarligaste formerna av övergrepp eller försummelser, inte är förenlig med lagens ordalydelse (1 §). Ersättningslagen föreskriver också ett lågt beviskrav avseende om den sökande har utsatts för övergrepp eller försummelser. Ersättningsnämnden tillämpar dock ett högt beviskrav.

text: Det utgör en brist i utredningen hos Ersättningsnämnden att nämnden inte, trots att JL begärde detta, inhämtade medicinskt sakkunnigyttrande från någon av de psykoterapeuter som behandlat honom angående psykiska skador som han kommit att drabbas av till följd av fosterhemsplaceringarna.

text: JL gav in ett relativt omfattande skriftligt underlag inför prövningen i Ersättningsnämnden och åberopade även muntlig bevisning. Det är sannolikt att prövningen av den bevisning han åberopat var ”påfallande kortfattad och av summarisk karaktär”. Detta framgår bl.a. av att förhandlingen i JL:s ärende hölls på eftermiddagen den dag som beslutet meddelades. Sannolikt höll nämnden också andra förhandlingar den dagen, och den tid som lagts ner på JL:s ärende måste således ha varit ytterst begränsad.

text: Av de skäl som angetts ovan kan, enligt JL, kvalitén på den prövning som Ersättningsnämnden tillhandahåller på goda grunder ifrågasättas.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den rättsliga regleringen

text: Ersättningsnämnden och dess verksamhet

text: Ersättningslagen trädde ikraft den 1 januari 2013. Enligt lagens 1 § kan den ha rätt till ersättning av staten som någon gång under perioden den 1 januari 1920 till och med den 31 december 1980, med stöd av vissa särskilt angivna lagar, har varit omhändertagen för samhällsvård. Förutsättningen för att ersättning ska utgå är att det kan antas att han eller hon har utsatts för sådana övergrepp eller försummelser som är av allvarlig art i samband med vården.

text: Av 2 § ersättningslagen framgår att ersättningen uppgår till 250 000 kr. Ersättningen knyter inte direkt an till en viss eller vissa typer av skador. Socialutskottet uttryckte det så att ersättningen skulle utges som ett erkännande av att den enskilde utsatts för oförsvarligt lidande och inte som en skadeståndsrättslig kompensation för någon konkret skada (se 2012/13:SoU3).

text: En särskild nämnd, Ersättningsnämnden, prövar frågor om ersättning (se 4 § ersättningslagen). Ett beslut enligt ersättningslagen får inte överklagas (15 §).

text: Beslut om ersättning fattas av en avdelning inom nämnden, och ordföranden för en avdelning ska vara eller ha varit ordinarie domare. Regeringen meddelar föreskrifter om nämndens och avdelningarnas sammansättning och arbetsformer samt utser ledamöterna i dem (6 § ersättningslagen). Detta har skett främst i förordningen (

text: ) med instruktion för Ersättningsnämnden (instruktionen). Av denna framgår bl.a. att myndigheten leds av en nämnd, att nämnden ska bestå av högst 16 ledamöter och ersättare i den mån det behövs, och att nämnden är beslutför när ordföranden eller vice ordföranden och minst hälften av de andra ledamöterna är närvarande (

text: och

text: 7 §§

text: ). En avdelning är beslutför när dess ordförande och två andra ledamöter i nämnden är närvarande. Fler än tre andra ledamöter får inte ingå när en avdelning fattar beslut. Minst en av de andra ledamöterna ska vara lagfaren (

text: 8 §

text: Av motiven till ersättningslagen framgår att det rör sig om en extraordinär möjlighet till ersättning – en ex gratia-lag – som inte är avsedd att få generell tillämpning eller förändra grunderna för de ersättningsregler som i allmänhet gäller (se

text: prop. 2011/12:160 s. 14

text: f.). Ersättningsnämndens verksamhet är, bl.a. mot den bakgrunden, tidsbegränsad. Nämnden får inte pröva ansökningar som kommit in dit efter den 31 december 2014 (5 § ersättningslagen). Ordförande, vice ordförande, avdelningsordförande, övriga ledamöter i nämnden samt ersättare för ledamöterna utses således för en bestämd tid (9-10 §§ instruktionen).

text: Nämnden ska se till att ett ärende blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och ska vid behov anvisa hur utredningen bör kompletteras (7 § ersättningslagen). Denna bestämmelse är utformad med

text: 8 § förvaltningslagen (1986:223)

text: som förebild. I motiven till ersättningslagen framhålls bl.a. att vilken utredning som krävs för att nämnden ska kunna avgöra ett ärende måste avgöras från fall till fall, och att nämnden i många fall kommer att kunna fullgöra utredningsansvaret t.ex. genom att efterhöra om den enskilde önskar åberopa bevisning (

text: a. prop. s. 39

text: ). Ersättningsnämnden ska hålla muntlig förhandling om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt (9 § första stycket). Nämnden får också besluta om förhör med vittnen och sakkunniga (11 §). Förhandlingen ska vara offentlig. Enligt

text: 26 kap. 14 a § offentlighets- och sekretesslagen

text: (2009:400, OSL) gäller dock sekretess i nämndens verksamhet för uppgift om en enskilds personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Detsamma gäller för uppgift om personliga förhållanden för personal i sådan samhällsvård. Om sådan sekretess gäller får ordföranden besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar (9 § tredje stycket ersättningslagen). Nämndens beslut ska grundas på det som handlingarna innehåller och det som i övrigt förekommer i ärendet och de skäl som ligger till grund för beslutet ska framgå av detsamma (14 §).

text: Särskilda bestämmelser om förfarandet i nämnden finns också i förordningen (

text: ) om användning av ljudöverföring och ljud- och bildöverföring vid muntliga förhandlingar i Ersättningsnämnden och i förordningen (

text: ) med särskilda bestämmelser om ersättning av allmänna medel för inställelse till en muntlig förhandling vid Ersättningsnämnden. I den mån inte avvikande bestämmelser meddelats i lag eller förordning tillämpas

text: förvaltningslagen

text: på nämndens verksamhet (jfr t.ex.

text: prop. 2011/12:160 s. 37

text: ff.).

text: Regler om det allmännas skadeståndsansvar m.m.

text: De i svensk lagstiftning uttryckliga reglerna om det allmännas skade-ståndsansvar återfinns främst i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: . På senare tid har genom Högsta domstolens avgöranden även ett skadeståndsansvar för det allmänna utan direkt lagstöd vid överträdelser av Europakonventionen lagts fast.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom brott mot dennes person, frihet, frid eller ära.

text: Vad JL anfört till stöd för sitt anspråk innefattar inte omständigheter som utgör något sådant integritetskränkande brott som kan ge rätt till ersättning för ideell skada enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser.

text: Av Högsta domstolens praxis under senare år (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) följer att svensk domstol kan förplikta det allmänna att utge ersättning till enskilda vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt artikel 13 i konventionen. Artikel 13 innebär en skyldighet att tillhandahålla den enskilde effektiva rättsmedel på det nationella planet för att kunna komma till rätta med överträdelser av konventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd – vilket långt ifrån alltid är fallet – ska skadestånd i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Om

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser inte kan tolkas så att skadestånd kan utgå med stöd av dessa, får Sveriges förpliktelse enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: istället uppfyllas genom att skadestånd döms ut utan särskilt lagstöd, eller – som Högsta domstolen numera uttrycker sig – genom en direkt tillämpning av Europakonventionen som svensk lag (jfr

text: NJA 2012 s. 1038

text: I). När det gäller ersättning för ideell skada har Högsta domstolen konstaterat att de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: (se ovan) inte kan bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för sådan ideell skada som typiskt antas uppkomma vid överträdelser av Europakonventionen – dvs. känslor av oro, maktlöshet m.m. – kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan alltså utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Det rör sig i dessa fall om en särskild rätt till skadestånd som inte grundas på

text: skadeståndslagen

text: Det kan anmärkas att det av

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: följer att ett taleförbud gäller i vissa fall. Talan om ersättning enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: får således inte föras med anledning av bl.a. beslut av riksdagen eller regeringen, annat än om beslutet har upphävts eller ändrats. En skadeståndstalan som omfattas av taleförbudet får vid domstol inte tas upp till prövning i sak utan ska avvisas. Talan om ersättning för ideell skada som grundas på påstående en överträdelse av Europakonventionens bestämmelser omfattas dock inte av taleförbudet.

text: Justitiekanslerns bedömning av JL:s skadeståndsanspråk

text: Anspråket avseende ideell ersättning

text: En första förutsättning för att JL ska vara berättigad till skadestånd är mot bakgrund av det som nyss redovisats att någon av de rättigheter i Europakonventionen som han åberopat har åsidosatts.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Domen ska avkunnas offentligt, men pressen och allmänheten får under vissa förutsättningar utestängas från förhandlingen. Så får ske bl.a. om skyddet för parternas privatliv kräver detta.

text: Avgörandet av frågor som avser s.k. ex gratia-ersättning måste normalt anses falla utanför det område som omfattas av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . I det aktuella fallet har emellertid en rätt att under vissa förutsättningar erhålla ersättning lagfästs, och frågan om tillämpningen i enskilda fall av den aktuella lagstiftningen överlämnats till ett särskilt organ. JL:s anspråk enligt ersättningslagen måste mot bl.a. den bakgrunden anses ha avsett en civil rättighet – och även i övrigt varit av sådan karaktär – att

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska tillämpas beträffande prövningen av anspråket (jfr

text: prop. 2011/12:160 s. 31

text: och t.ex. Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl., s. 150 ff.). Ersättningsnämndens beslut får som framgått inte överklagas. Därmed har Justitiekanslern att bedöma om Ersättningsnämnden, och dess prövning av JL:s anspråk, lever upp till de krav som ställs upp i artikel 6.1.

text: Frågan om Ersättningsnämnden uppfyller kraven enligt Europakonventionen på att vara en domstol behandlades i det lagstiftningsarbete som föregick införandet av ersättningslagen. Som regeringen då konstaterade (

text: prop. 2011/12:160 s. 31

text: f.) framgår av Europadomstolens praxis att det för bedömningen av om ett organ uppfyller dessa krav saknar betydelse hur organet är klassificerat enligt nationell lag. Det avgörande är dess funktion. Organet måste ha en i lag grundad befogenhet att avgöra ärenden inom sitt kompetensområde, avgörandena måste vara bindande för parterna och förfarandet styras av bestämda regler. Den svenska Brottsskadenämnden har exempelvis accepterats som ett sådant organ som uppfyller kraven (se Europadomstolens dom i målet Rolf Gustafson v. Sweden, Application no. 23196/94). I sammanhanget kan också framhållas att den grundläggande rätten till domstolsprövning inte innebär att det finns rätt till domstolsprövning i mer än en instans.

text: Lagrådet yttrade sig över förslaget till ersättningslag och anmärkte att det, på det underlag som remitterats dit, inte var möjligt att göra någon säker bedömning av om Ersättningsnämnden skulle godtas som en domstol. Lagrådet pekade i sammanhanget på att lagförslaget avsåg en tidsbegränsad verksamhet och att nämndens verksamhet skulle omfattas av en långtgående sekretess. Främst hänförde sig emellertid Lagrådet till oklarheter i det material som presenterats för rådet beträffande nämndens sammansättning och förfarande. Dessa oklarheter bestod i att det av lagförslaget inte framgick något närmare om nämndens sammansättning eller ledamöternas villkor och att nämnden skulle bestå av ett eller flera beslutsorgan som skulle fatta beslut om ersättning, men att de särskilda beslutsorganen inte berördes i lagförslaget i vidare mån än att ordföranden vid sådana beslut skulle vara eller ha varit ordinarie domare. Vidare bedömdes det finnas vissa oklarheter om ansvarsfördelningen mellan de särskilda beslutsorganen, själva nämndmyndigheten och myndighetschefen/myndighetsledningen. Lagrådet konstaterade dock att regeringen hade tillkallat en särskild utredare med uppgift att bl.a. föreslå hur nämndmyndigheten skulle organiseras och föreslå nödvändiga författningsändringar (

text: a. prop. s. 94

text: f.).

text: Regeringen framhöll med anledning av lagrådsyttrandet att det var självklart att den nämnda utredaren skulle beakta de krav som följer av Europakonventionen för att Ersättningsnämnden skulle uppfylla kraven för att anses vara en domstol i konventionens mening (

text: a. prop. s. 12

text: ). Därefter utskottsbehandlades och antogs lagförslaget utan någon erinran i det aktuella avseendet (jfr 2012/13:SoU3 s. 9 f. och

text: rskr 2012/13:17

text: Den särskilde utredare som regeringen tillsatt ledde Utredningen om inrättande av Ersättningsnämnden (S 2012:03,

text: dir. 2012:25

text: ). Utredningen lämnade tre delrapporter under 2012 och en slutrapport i januari 2013. Delrapporterna avsåg i tur och ordning organisering av nämndmyndigheten, kostnadsberäkningar för densamma samt slutligen förslag till instruktion och regleringsbrev för den. Utredningens förslag lade således grund för bl.a. regeringsbeslutet om förordningen med Ersättningsnämndens instruktion. Instruktionen innefattar som framgått en reglering avseende sådana organisationsfrågor som Lagrådet berört i sitt yttrande, dvs. nämndens sammansättning, myndighetsledningen, ledamöternas villkor och de särskilda beslutsorganen inom nämnden (se främst instruktionens 2-10 §§). Ledamöter och ordförande i Ersättningsnämnden utsågs i december 2012 av regeringen.

text: Mot bakgrund av det som ovan anförts om Europadomstolens praxis – och med beaktande av den ytterligare reglering av Ersättningsnämndens sammansättning och förfarande som skett efter det nämnda lagsrådsyttrandet – står det enligt Justitiekanslerns mening klart att Ersättningsnämnden strukturellt uppfyller de krav som ställs enligt artikel 6.1 för att organet ska ses som en domstol i artikelns mening.

text: JL har inte, i samband med sitt påstående att artikel 6.1 respektive

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: åsidosatts, anfört några av de omständigheter hänförliga till de regler om Ersättningsnämndens organisation och förfarande som nämnts ovan. Han har – utan att närmare utveckla vad han menar med detta – uppgett att nämnden inte uppfyller kravet på opartiskhet. Genom det som anförts ovan om nämnden och dess verksamhet måste dock anses stå klart att också kravet på opartiskhet är uppfyllt.

text: Därutöver har JL framhållit att han anser att nämnden i två olika avseenden brustit vid handläggningen och avgörandet av hans fall. Därvid har han gjort gällande att Ersättningsnämnden inte levt upp till sin utredningsskyldighet genom att inte inhämta begärt sakkunnigyttrande. Vidare har han uppgett att nämnden i sak tillämpat Ersättningslagen på ett felaktigt sätt, då den begränsat ersättningsrätten till de allvarligaste formerna av övergrepp och tillämpat ett för högt beviskrav – samt utfört en bristfällig bevisvärdering – i frågan om övergrepp/försummelser inträffat.

text: JL begärde hos Ersättningsnämnden att nämnden ”[m]ed hänsyn till att Ersättningsnämndens beslut grundar sig på de psykiska skador som JL drabbats av till följd av fosterhemsplaceringarna” skulle inhämta ett medicinskt sakkunnigyttrande. I Ersättningsnämndens svar till honom framhölls bl.a. att Ersättningsnämnden ska göra en objektiv bedömning av svårighetsgraden av övergrepp/försummelser (jfr 1-2 §§ ersättningslagen). Därefter angavs att nämnden inte avsåg inhämta något sakkunnigyttrande men att det självklart inte fanns något hinder mot att JL själv ingav ett sådant. Ersättningsnämndens handläggning i detta avseende synes således överensstämma väl med den utredningsskyldighet som framgår av 7 § ersättningslagen och dess motiv (se ovan innehållet i dessa). Ingen omständighet har kommit fram som ger stöd för att handläggningen av den aktuella frågan skulle komma i strid med Europakonventionen.

text: Detsamma – dvs. att det inte kommit fram något som ger stöd för att någon konventionskränkning har skett – gäller för Ersättningsnämndens avgörande i sak mot JL. För ordningens skull kan följande framhållas beträffande de omständigheter som han lyfter fram i detta hänseende (dvs. bevisvärdering/beviskrav och kravet på allvar i de övergrepp/försummelser).

text: Ersättningsnämnden fann i sitt beslut inte anledning att ifrågasätta det JL berättat om händelseförloppet, och utgick vid bedömningen av ersättningsanspråket från de sakuppgifter som han själv lämnat. De bedömningar som nämnden gjort i bevishänseende har således inte i någon del gått JL emot.

text: Däremot gjorde Ersättningsnämnden den rättsliga bedömningen att de övergrepp och försummelser som JL hade berättat om inte nådde upp till den nivå som krävs för att ersättning ska utgå enligt ersättningslagen. Detta med utgångspunkt i att sådan ersättning, enligt nämnden, endast var avsedd för dem som utsatts för de ”allvarligaste formerna av övergrepp och försummelser”. JL gör, som det får uppfattas, gällande att den nyss citerade begränsningen saknar stöd i ersättningslagen.

text: I 1 § ersättningslagen föreskrivs dock, som framgått, att en förutsättning för ersättning är att den sökande har utsatts för övergrepp eller försummelser av allvarlig art. I motiven till lagen användes för att beskriva detta krav också just den formulering som Ersättningsnämnden använt i det nu aktuella beslutet (dvs. det angavs att ersättning skulle förbehållas de allvarligaste formerna av övergrepp och försummelser, se

text: prop. 2011/12:160 s. 24

text: ). De kriterier för avgränsning av ersättningsrätten som tillämpas av Ersättningsnämnden är således förenliga med lagtextens ordalydelse och överensstämmer med uttalanden som gjordes av lagstiftaren i motiven till lagen. Det finns vid en samlad bedömning inte några sådana brister i handläggningen som skulle kunna utgöra en överträdelse av Europakonventionens bestämmelser.

text: Sammanfattningsvis ger utredningen hos Justitiekanslern varken stöd för att JL:s rättigheter enligt art. 6.1 eller 13 i Europakonventionen åsidosatts i de avseenden som han gjort gällande, eller att något fel eller någon försummelse i övrigt förekommit som kan grunda skadeståndsskyldighet för staten. JL:s begäran om ersättning för kränkning ska således avslås.

text: Anspråket avseende förmögenhetsskada

text: JL har på grund av de kränkningar av Europakonventionen som han gör gällande också begärt ersättning för ren förmögenhetsskada.

text: I den mån detta yrkande kan prövas hänvisar Justitiekanslern huvudsakligen till de bedömningar som gjorts ovan, dvs. att något åsidosättande av JL:s rättigheter inte har skett och att något skadestånd därmed inte kan komma ifråga. Därtill kommer att hans kostnader för ett ombud i Ersättningsnämnden inte kan ha orsakats av de åsidosättanden som han gör gällande. Detta eftersom han skulle ha haft kostnaderna – som inte ersätts inom ramen för nämndens förfarande – även om han skulle ha beviljats ersättning. Vid en prövning i sak kan anspråket om ersättning för förmögenhetsskada således inte bifallas.

text: Följande måste dock också noteras. Enligt

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: gäller som framgått ett taleförbud i vissa fall. Beroende på hur grunderna för JL:s anspråk ska uppfattas kan detta förbud medföra hinder att alls pröva yrkandet avseende förmögenhetsskada. Enligt den nämnda regeln får en skadeståndstalan som faller inom ramen för

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: – t.ex. ett yrkande om ersättning för ren förmögenhetsskada på grund av att Europakonventionen åsidosatts – inte föras med anledning av bl.a. beslut av riksdagen eller regeringen, annat än om beslutet har upphävts eller ändrats. Grunderna för JL:s anspråk är som framgått oklara. Om JL som en direkt grund för anspråket gör gällande t.ex. att bestämmelser i ersättningslagen strider mot Europakonventionen kan taleförbudet dock vara tillämpligt.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om jämkning av ersättning enligt frihetsberövandelagen skall ske

org: jk

text: Ersättning skall utgå till MN med 275 000 kr för lidande och 6 300 kr för ombudskostnader.

type: stycke

text: Anspråk m.m.

type: rubrik

text: MN anhölls den 14 april 2004 och häktades den 17 april på grund av misstanke om mord. Falu tingsrätt dömde den 24 februari 2005 MN för medhjälp till mord och narkotikabrott till fängelse sju år. Genom dom den 1 juli 2005 ändrade Svea hovrätt tingsrättens avgörande på så sätt att åtalet för mord ogillades. MN dömdes för narkotikabrott till fängelse en månad.

text: MN har begärt ersättning för lidande med 1 477 000 kr (3 500 kr per dag). Han har vidare begärt ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här med 8 820 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande. MN har lämnat synpunkter på yttrandet.

text: Justitiekanslern har tagit del bl.a. av Falu tingsrätts deldom den 24 februari 2005 i mål nr B 1036-04 och B 707-04 samt Svea hovrätts dom den 1 juli 2005 i mål nr 1902-05 och B 2790-05.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: MN har frikänts från den brottsmisstanke som föranledde frihetsberövandet. Han är därmed i princip berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen.

text: Åklagaren har i sitt yttrande hit dock avstyrkt att ersättning skall utgå till MN. Han har därvid hänvisat till att MN försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning. Enligt åklagaren har MN genom sitt eget beteende föranlett beslutet om frihetsberövande och har även medverkat till att frihetsberövandet drog ut på tiden. Åklagaren har också åberopat att det under alla omständigheter vore oskäligt att tillerkänna MN ersättning.

text: Åklagaren har till stöd för sin uppfattning uppgett att de inblandade gemensamt hade kommit överens om att förtiga vad som hade hänt. Åklagaren har framhållit att MN och övriga fyra misstänkta i målet, vilka liksom MN var medlemmar i MC-klubben Bandidos eller i dess supporterklubb X-team i Falun, under förundersökningen inte berättade något om sin inblandning i händelserna förrän de fick del av förundersökningsprotokollet. Åklagaren har också anfört att MN trots restriktioner under häktningstiden lyckades förmedla en lapp till en annan misstänkt där han uppgav bl.a. att ”Jag tycker att ni inte ska ta på er något”. Åklagaren har vidare anfört att det av utredningen framgår att MN aktivt deltog i mc-gängets förehavanden. Omständigheterna kan enligt åklagarens mening inte sägas ha varit sådana att MN av en tillfällighet råkade befinna sig på brottsplatsen. Han hade enligt åklagaren i stället under lång tid frivilligt uppehållit sig på platsen där hans gängkamrater medverkade i mordet.

text: MN har bestritt att det i ärendet föreligger någon omständighet som medför att ersättningen till honom skall vägras eller sättas ned.

text: Enligt 6 § andra stycket frihetsberövandelagen utgår ersättning endast när det finns synnerliga skäl, om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning, eller om han vid misstanke om brott har försökt undandra sig förundersökningen eller lagföring. Som huvudregel gäller alltså att den frihetsberövade inte skall tillerkännas ersättning i de fall det kan påvisas att han själv genom någon form av obstruktion föranleder att frihetsinskränkande åtgärder vidtas mot honom (se

text: prop. 1997/98:105 s. 54

text: f.). Med hänsyn till att denna möjlighet att vägra ersättning med anledning av ett frihetsberövande kan anses innefatta ett undantag från den grundläggande rättsstatliga principen att den som blir frikänd i en rättegång skall betraktas som oskyldig, och som en konsekvens härav normalt bör tillerkännas ersättning av det allmänna för ett frihetsberövande, är det också påkallat med en restriktiv tillämpning av den nu nämnda bestämmelsen. Det får därför anses ankomma på staten att visa att förutsättningarna för att vägra eller jämka ersättning är uppfyllda.

text: Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen kan ersättning också vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Ersättning får i sådana situationer dock inte vägras eller sättas ned enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

text: I förarbetena till denna regel (

text: a. prop. s. 55

text: ) anges att anledning till jämkning kan finnas om den skadelidande handlat på ett sådant sätt att han har dragit misstankarna till sig. Som exempel nämns det fallet att ett brott begås av någon i ett större stökigt gäng och polisen griper flera misstänkta. Även den som till sist inte kan bindas vid brottet bör då kunna vägras ersättning eller få sin ersättning jämkad, om han genom ett aktivt deltagande i gängets förehavanden har gett anledning till misstankar.

text: I förarbetena nämns också det exemplet att en person som har avtjänat straff för rån var närvarande vid rånet men efter en resningsprövning bedöms inte ha varit delaktig på ett sådant sätt att han skall dömas. Inte ens i ett sådant fall är jämkning utesluten (

text: a. prop. s. 55

text: Enligt Justitiekanslerns praxis kan det också komma i fråga att i vissa fall vägra ersättning eller sätta ned beloppet när den frihetsberövade enbart har varit närvarande vid händelser som innefattar brott, se t.ex. beslut den 27 februari 2002 i ärende med dnr

text: . Justitiekanslern har även jämkat ersättningen till en person som var berövad friheten på grund av misstanke om grov våldtäkt alternativt medhjälp till grov våldtäkt på den grunden att han var närvarande i den lägenhet där målsäganden utnyttjades sexuellt och i vart fall delvis var medveten om vad som förekom samt hade en mindre del i händelseförloppet. Domstolen hade i det fallet funnit styrkt att även denne hade insett att målsäganden var i ett hjälplöst tillstånd, se Justitiekanslerns beslut den 21 juli 2005 i ärende med dnr

text: Den som ofrivilligt har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande har skett mot honom skall däremot inte behöva drabbas av jämkningsregeln. Om en person av en tillfällighet råkar befinna sig på en brottsplats, skall jämkning sålunda normalt inte ske på grund av enbart hans närvaro där.

text: Enligt Justitiekanslerns mening kan utredningen i ärendet inte anses ge stöd för en slutsats att MN genom någon form av obstruktion har föranlett frihetsberövandet eller att han annars har bidragit till att det drog ut på tiden i den mening som här avses. Vid bedömningen skall särskilt beaktas att det, enligt de förarbetsuttalanden som gjorts till lagstiftningen, inte kan krävas av en misstänkt att han skall vara positivt verksam för att en utredning underlättas och att den blir så fullständig som möjligt. Den omständigheten att de misstänkta, enligt vad åklagaren har anfört, bl.a. hade kommit överens om att förtiga vad som hade hänt utgör därför inte tillräckliga skäl för att med stöd av 6 § andra stycket frihetsberövandelagen vägra MN rätt till ersättning. Det finns inte heller i övrigt skäl att med stöd av denna bestämmelse vägra honom ersättning.

text: Beträffande frågan om jämkning med stöd av 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen bör särskilt följande omständigheter beaktas. Tingsrätten fann i sin dom utrett att MN hade varit delaktig i mordet och dömde honom för medhjälp till mord. Det var dock inte klarlagt att han hade städat lokalen där mordet begicks eller att han obehörigen hade flyttat och undanskaffat kroppen efter offret. Hovrätten fann för sin del att det var oklart var MN hade befunnit sig eller vad han egentligen hade gjort under händelserna i den lokal där mordet hade begåtts. Vid en sammantagen bedömning ansåg hovrätten att det inte kunde anses styrkt att MN hade deltagit i våldsutövandet mot offret och inte heller att han med sin närvaro i lokalen eller på något annat sätt hade främjat någon av de gärningar som omfattades av åtalet. Med ändring av tingsrättens dom ogillades därför åtalet i denna del mot honom.

text: Med hänsyn till den bevisverkan som hovrättens dom har för prövningen av saken, och då utredningen i ärendet här inte ger anledning till någon annan bedömning, anser jag mig ha att utgå från att omständigheterna vid mordet var sådana att det får anses oklart var MN befann sig och vad han företog sig vid tidpunkten för brottet. Det finns inte heller något som visar att han deltog i undanskaffandet av kroppen efter den mördade personen. Den omständigheten att MN tillhörde den krets i vilken de för mordet dömda personerna ingick ger i sig inte underlag för någon slutsats av betydelse för prövningen. Det finns till följd av det sagda inte tillräcklig grund för bedömningen att MN var införstådd eller delaktig i händelseförloppet på något sådant sätt att han till följd av sitt eget beteende kan anses ha föranlett frihetsberövandet i den mening som krävs för att jämkning skall kunna ske. Omständigheterna i övrigt bildar inte heller underlag för bedömningen att det vore oskäligt att tillerkänna honom en ojämkad ersättning.

text: MN:s yrkande om ersättning skall alltså prövas med nämnda utgångspunkter.

text: Ersättningen för lidande

text: Ersättning för lidande skall enligt vad som understryks i förarbetena till frihetsberövandelagen uppskattas efter en prövning av omständigheterna i varje enskilt fall (se

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: Det belopp som MN har begärt i ersättning är väsentligt högre än som normalt utgår vid frihetsberövanden av motsvarande längd. I detta fall har frihetsberövandet, som varade drygt 14 månader, föranletts av allvarliga brottsmisstankar. Det står också klart att det mediala intresset varit betydande och att MN i något fall också har namngetts. Omständigheterna kring frihetsberövandet är mot bakgrund av det anförda sådana att ersättningen för lidande till MN bör bestämmas till ett högre belopp än som normalt utgår vid frihetsberövanden av aktuell längd. Det kan dock inte komma i fråga att ge ut en ersättning som kommer i närheten av det yrkade beloppet.

text: Vid fastställandet av ersättningen skall också beaktas att det fängelsestraff som MN dömdes till har ansetts eller kommer att anses som verkställt genom frihetsberövandet. Av 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen följer nämligen att ersättningen kan sättas ned efter vad som är skäligt om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd.

text: Vid en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet finner jag att skälig ersättning för lidande skall bestämmas till 275 000 kr.

text: Ombudskostnaderna

text: MN har begärt ersättning för ombudsarvode med 8 820 kr, motsvarande sju timmars arbete. I ett frihetsinskränkningsärende av okomplicerad beskaffenhet brukar ersättningen för ombudsarvode uppgå högst till ett belopp motsvarande två – tre timmars arbete enligt den av regeringen fastställda timkostnadsnormen. I detta fall finner jag i och för sig rimligt att acceptera en ersättning för en något längre arbetstid än normalt. Ersättningen för ombudets arbete bör dock begränsas till skäliga ansedda 6 300 kr motsvarande arbete i fem timmar.

type: avgorande


title: Fråga bl.a. om skadestånd med anledning av en tingsrätts handläggning av ett mål om vårdnad

text: Justitiekanslern anser för sin del att felaktig rättstillämpning har förekommit vid handläggningen av ett vårdnadsmål vid Sollentuna tingsrätt men avslår NM:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund, anspråk m.m.

text: NM och CT har gemensamt dottern A, född år 1986.

text: Genom en skrivelse den 22 december 2004 till Justitiekanslern har NM begärt – som Justitiekanslern uppfattat hans framställning – dels en granskning främst av hur frågan om vårdnad avseende A har handlagts, dels ideellt skadestånd av staten. Till skrivelsen har han fogat bilagor.

text: NM har som Justitiekanslern uppfattat honom hävdat följande.

text: Frågan om vårdnad av A har vid skilda tillfällen prövats av svenska domstolar. I en dom den 27 september 1990 erinrade Stockholms tingsrätt om att NM och CT hade gemensam vårdnad om A. Huddinge tingsrätt förordnade i en dom den 4 november 1992 att CT skulle ha ensam vårdnad om A (mål T 1691-92). Den domen grundades på en ansökan som – föreföll det – inte bara CT utan även han själv hade gjort och två vittnen hade undertecknat. Men egentligen var det så att både hans och vittnenas namnteckningar var förfalskade. År 2000 ansökte han hos Svea hovrätt om resning i Huddinge tingsrätts mål. Genom ett beslut den 11 december 2000 beviljade hovrätten den sökta resningen och förordnade att målet skulle tas upp till ny behandling av tingsrätten.

text: Med anledning av hovrättens beslut registrerades ett nytt mål vid Huddinge tingsrätt (mål T 4121-00). I det målet konstaterade tingsrätten i ett beslut den 19 januari 2001 att, innan resning beviljades, NM hade väckt talan vid Sollentuna tingsrätt mot CT angående bl.a. vårdnaden om A och att detta andra mål ännu inte var avgjort. Enligt vad Huddinge tingsrätt vidare anförde i sitt beslut utgjorde den rättegång om vårdnaden som redan pågick hinder för ett återupptagande av det vårdnadsmål vid Huddinge tingsrätt som hade avgjorts år 1992, varför Huddinge tingsrätt avvisade den talan som NM förde ”i sin ansökan om resning”.

text: I enlighet med vad som har angetts nyss hade NM år 2000 inte bara ansökt om resning utan även väckt talan vid Sollentuna tingsrätt mot CT angående frågan om vårdnad (mål T 1322-00). Vid ett sammanträde för huvudförhandling den 27 februari 2002 i det målet beslöt tingsrätten att avvisa hans yrkanden till den del de innebar en begäran om att rätten skulle förklara att vårdnaden om A skulle vara gemensam. Som skäl för beslutet anförde tingsrätten att vårdnaden om A var gemensam. Parterna återkallade därefter samtliga sina yrkanden i målet vid Sollentuna tingsrätt. Den 15 november 2002 beslöt tingsrätten att avskriva målet från vidare handläggning. – Enligt ett personbevis från den 16 november 2004 innehåller folkbokföringen alltjämt uppgiften att CT är ensam vårdnadshavare för A.

text: Till följd av handläggningen av vårdnadsfrågan har NM haft enorma svårigheter att få kontakt med A och att få kännedom om frågor som har rört henne. Han har fråntagits möjligheten att utöva sitt föräldraansvar – vårdnadsansvar. Vidare har han berövats möjligheten att vistas i Sverige; han har nekats uppehålls- och inresetillstånd med hänvisning till att han inte är vårdnadshavare för A.

text: NM har den 18 januari 2005 till Justitiekanslern gett in ytterligare handlingar.

text: Genom en remiss till lagmannen vid Sollentuna tingsrätt har Justitiekanslern begärt yttrande angående följande frågor om tingsrättens mål T 1322-00 (jfr ovan):

text: 1. På vad grundade sig tingsrättens vid sammanträdet för huvudförhandling den 27 februari 2002 – i protokoll den 11 november samma år upprepade – konstaterande att vårdnaden om parternas dotter var gemensam, med följd att NM:s yrkande om att vårdnaden skulle vara gemensam avvisades?

text: 2. Sände tingsrätten en underrättelse till – dåförtiden – skattemyndigheten om sitt avgörande i målet (jfr 3 § förordningen [1949:661] om skyldighet för domstol att lämna uppgifter i mål och ärenden enligt

text: föräldrabalken

text: , m.m.)?

text: Lagmannen vid tingsrätten, ET, har beträffande den första frågan hänvisat till en promemoria som har upprättats av den numera pensionerade domare som handlade målet, f.d. rådmannen BF (jfr nedan). När det gäller den andra frågan har ET yttrat bl.a. att tingsrättens beslut den 27 februari 2002 respektive den 15 november 2002 expedierades till parterna men inte till skattemyndigheten.

text: BF:s promemoria innehåller följande.

text: ”I dom den 27 september 1990 av Stockholms tingsrätt angående underhållsbidrag erinrade tingsrätten om att vårdnaden om NM:s och CT:s dotter A, var gemensam. – NM och CT var skilda sedan november 1989.

text: Den 4 november 1992 förordnade Huddinge tingsrätt i dom att vårdnaden om A skulle tillkomma CT ensam. Domen grundades på en överenskommelse, daterad den 25 juni 1992, underskriven av NM och CT och bevittnad av C och CH. CT registrerades sedan hos skattemyndigheten som ensam vårdnadshavare för A.

text: Sedan NM den 7 april 2000 hos Svea hovrätt ansökt om resning under påstående att CT förfalskat hans och vittnenas namnteckningar på den gemensamma överenskommelsen, fann hovrätten i beslut den 11 december 2000 att det av utredningen i målet fick anses visat att tingsrättens dom grundats på en skriftlig handling som varit falsk samt att handlingen kunde antas ha inverkat på utgången i målet. Hovrätten beviljade därför resning men ändrade inte domen utan förordnade att målet skulle tas upp till ny behandling av tingsrätten.

text: Medan målet om resning var anhängigt i hovrätten ansökte NM den 23 maj 2000 vid Sollentuna tingsrätt om stämning på CT med yrkande bl.a. om gemensam vårdnad om A. Huddinge tingsrätt, dit resningsmålet återförvisats, ansåg i beslut den 19 januari 2001 hinder föreligga att återuppta handläggningen, eftersom rättegång redan pågick om vårdnaden om A, och avvisade den talan som NM förde i sin ansökan om resning.

text: Vad nu redovisats föranleder mig till följande överväganden.

text: Genom att inte ändra Huddinge tingsrätts dom från 1992 har hovrätten antytt att den inte funnit saken "uppenbar" (

text: RB 58:7

text: st. 1). Man får även anses ha uppdragit åt tingsrätten att ompröva domen. Sollentuna tingsrätt kände först inte till beslutet om resning, men NM:s ombud anförde redan i stämningsansökningen i maj 2000 att NM inte samtyckt till någon överflyttning av vårdnaden och inte heller skrivit under överenskommelsen. Trots att Sollentuna tingsrätt den 15 januari 2001 fick del av resningsbeslutet var jag, sedan vi några dagar senare även fått Huddinge tingsrätts avvisningsbeslut, inställd på att i sak pröva yrkandet om gemensam vårdnad, redan innan NM (vid sammanträde för muntlig förberedelse den 6 september 2001) alternativt yrkade ensam vårdnad om A, vilket i sig gjorde en sakprövning nödvändig.

text: Det låter sig naturligtvis sägas att yrkandet om gemensam vårdnad, om det skulle avvisas på grund av resningsbeslutet, borde ha avvisats redan i januari 2001 i stället för, som skedde, först i februari 2002. Jag var emellertid som nämnts, liksom tydligen även NM:s ombud, av uppfattningen att Huddinge tingsrätts dom från 1992 alltjämt gällde och att vårdnadsfrågan redan på grund av NM:s förstahandsyrkande skulle sakprövas av oss, trots att hovrätten funnit att domen i Huddinge byggde på ett falskt underlag. Handläggningen av målet fortsatte därför på vanligt sätt även efter januari 2001 med bl.a. inhämtande av barnpsykiatrisk utredning samt vårdnads- och umgängesutredning. Vid sammanträde för huvudförhandling den 27 februari 2002 hade jag emellertid blivit tveksam om den tidigare domen verkligen gällde, vilket ledde till att NM:s talan om gemensam vårdnad avvisades. Ända sedan sammanträdet den 6 september 2001 fanns dock även ett alternativt yrkande om ensam vårdnad för NM, vilket krävde sakprövning tills det i november 2002 återkallades. Sedan CT:s ombud avstått från att framställa några yrkanden för CT:s räkning avskrevs målet från vidare handläggning.

text: Jag har svårt att se att NM skulle ha lidit någon ersättningsgill skada genom handläggningen vid Sollentuna tingsrätt. Så länge denna pågick fick NM stanna i Sverige, vilket han gång på gång försäkrade sig om genom att kräva intyg (att företes för Migrationsverket) om att målet var öppet vid tingsrätten. Att Huddinge tingsrätts dom ledde till att NM blev betagen rätten att träffa sin dotter är inte något som Sollentuna tingsrätt kan lastas för. Genom mitt konstaterande att vårdnaden om A var (och ända sedan Stockholms tingsrätts dom 1990 varit) gemensam borde detta dilemma ha upphört. Jag har redan berört varför detta konstaterande inte gjordes tidigare än som skedde. Dock har tydligen, då CT alltjämt i folkbokföringen står antecknad som ensam vårdnadshavare, någon underrättelse om beslutet den 27 februari 2002 inte skickats till skattemyndigheten, vilket kan ha lett till vissa nackdelar för NM.”

text: ET har i sitt yttrande förklarat att han delar BF:s bedömning att NM genom tingsrättens båda beslut rimligtvis inte har betagits någon möjlighet att hålla kontakt med dottern A eller att uppehålla sig här i riket, eftersom tingsrättens beslut innebar ett konstaterande att vårdnaden var gemensam.

text: NM har fått del av vad ET:s yttrande och BF:s promemoria. Han har därefter gett in en skrivelse med kompletterande synpunkter, jämte bilagor. I en av dessa bilagor har han framställt ytterligare yrkanden om skadestånd. Han har dessutom lämnat in en kopia av ett beslut i ett folkbokföringsärende.

text: Justitiekanslern har haft kontakt bl.a. med Regeringskansliet (Utrikesdepartementet).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledning

text: Som jag uppfattar NM menar han att det har förekommit fel vid domstolars handläggning av frågan om vårdnaden om A. Möjligen hävdar han att även andra myndigheter har agerat felaktigt gentemot honom. Det som han sålunda har anfört aktualiserar en prövning inom ramen för den tillsyn som jag har över den offentliga förvaltningen.

text: NM har vidare fordrat bl.a. ideellt skadestånd. Med anledning av det har jag att som statens företrädare vid s.k. frivillig skadereglering bedöma om NM skall anses vara berättigad till skadestånd av staten enligt vad han har gjort gällande.

text: Tillsynsfrågan

text: Den utredning som finns tillgänglig här har lett mig till slutsatsen att jag i ett avseende har anledning att ha synpunkter på frågan hur vårdnaden om A har hanterats. Det gäller närmare bestämt Sollentuna tingsrätts rättstillämpning i vårdnadsmålet där.

text: I det nu sagda ligger att jag inte har funnit anledning att gå närmare in på handläggningen vid Huddinge tingsrätt i det mål som lades upp där sedan Svea hovrätt hade beviljat resning i det vårdnadsmål som tingsrätten hade avgjort genom sin dom år 1992. Vidare har utredningen inte gett underlag för att någon annan myndighet – t.ex. Migrationsverket eller någon myndighet inom utrikesförvaltningen – skulle ha handlat på ett sätt som borde leda till en fördjupad granskning från min sida.

text: Mot denna bakgrund kommer jag att i det följande inrikta mig på frågan om Sollentuna tingsrätts handläggning av målet där.

text: För mig framstår det som klart att Sollentuna tingsrätts beslut den 27 februari 2002, om att avvisa NM:s yrkanden till den del de innebar en begäran om att vårdnaden om A skulle vara gemensam, byggde på följande utgångspunkter. Enligt Huddinge tingsrätts dom den 4 november 1992 hade CT blivit ensam vårdnadshavare till A. Svea hovrätt hade den 11 december 2000 beviljat resning i Huddinge tingsrätts mål. Till följd av resningsbeslutet hade NM och CT gemensam vårdnad om A, dvs. så som hade gällt i tiden före tingsrättens dom den 4 november 1992. Därför kunde NM:s yrkande om gemensam vårdnad inte prövas i sak av Sollentuna tingsrätt.

text: Bestämmelser om resning finns i

text: 58 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Av 58 kap. 7 § framgår att om resning beviljas skall den domstol som prövar resningsfrågan samtidigt förordna att målet åter skall tas upp vid den domstol som sist har dömt i målet. I samma paragraf föreskrivs även att domstolen får omedelbart ändra domen om vissa förutsättningar är för handen; för ett sådant omedelbart avgörande krävs att saken är uppenbar.

text: Enligt Huddinge tingsrätts dom den 4 november 1992 skulle CT ha vårdnaden om A; NM skulle inte längre vara vårdnadshavare. Svea hovrätts beslut den 11 december 2000 om resning innebar att NM:s resningsansökan beviljades och att målet skulle tas upp till ny behandling av tingsrätten. Däremot ändrade hovrätten inte tingsrättens dom (jfr vad som nyss har sagts om

text: 58 kap. 7 § rättegångsbalken

text: Den omständigheten att hovrätten beviljade resning i Huddinge tingsrätts mål innebar inte att den tingsrättens dom om vårdnad undanröjdes eller annars var ogiltig e.d. Även efter resningsbeslutet förhöll det sig med andra ord så att Huddinge tingsrätts förordnande om att CT var ensam vårdnadshavare för A gällde tills vidare, dvs. fram till dess att någonting annat hade bestämts. (Om innebörden av att resning har beviljats, se bl.a. Welamson, Rättegång VI, 3 uppl. 1994, s. 236 f.)

text: Sollentuna tingsrätt synes sålunda ha missuppfattat rättsläget när det gällt innebörden av hovrättens beslut att bevilja resning i det vårdnadsmål som Huddinge tingsrätt avgjorde den 4 november 1992. Missuppfattningen ledde till att Sollentuna tingsrätt bedömde att den inte kunde i sak pröva NM:s yrkande om gemensam vårdnad; i stället avvisade tingsrätten hans talan i denna del. Beslutet om att avvisa talan var alltså enligt min mening fel.

text: NM hade visserligen möjlighet att överklaga tingsrättens avvisningsbeslut och utnyttjade inte detta. Det förhållandet att han hade möjlighet till överklagande bör dock enligt min åsikt inte tillmätas någon avgörande betydelse vid bedömningen av tingsrättens handläggning.

text: Jag är alltså kritisk till den rättstillämpning som förekom vid Sollentuna tingsrätt i det berörda hänseendet. Omständigheterna är dock inte sådana att det finns skäl för mig att gå vidare i saken. Jag stannar därför vid den kritik som ligger i det nu sagda.

text: Skadeståndsfrågan

text: I sin skrivelse den 22 december 2004 har NM begärt ideellt skadestånd utan att precisera något belopp.

text: Svensk rätt innehåller endast relativt begränsade möjligheter till ideellt skadestånd. Huvudregeln är att sådant skadestånd utgår endast till den som har utsatts för ett brott. Med ordet ”brott” avses en gärning som är belagd med straff, jfr

text: 1 kap. 1 § brottsbalken

text: Allmänna bestämmelser om skadestånd finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt

text: 3 kap. 2 § 2

text: jämförd med

text: 2 kap. 3 §

text: i lagens lydelse fr.o.m. den 1 januari 2002 – i sak motsvarande bestämmelser fanns i lagen dessförinnan – är staten skyldig att betala ideellt skadestånd till den som har utsatts för en allvarlig kränkning genom ett brott i sådan verksamhet som staten svarar för. Till sådan verksamhet hör den rättskipning som domstolarna sysslar med.

text: Det är emellertid inte alla slags brott som kan leda till ideellt skadestånd enligt de nämnda bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: : ett sådant skadestånd kommer i fråga endast när brottet innefattar ett angrepp mot vederbörandes – som det uttrycks i

text: 2 kap. 3 §

text: – person, frihet, frid eller ära. Till sådana brott kan tjänstefel räknas, om brottet framstår som en allvarlig kränkning av en viss person (se Bengtsson–Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: s. 60).

text: En av förutsättningarna för att jag skall kunna besluta om att staten skall utge ideellt skadestånd till NM är alltså att han vid Sollentuna tingsrätts handläggning av vårdnadsmålet blev utsatt för ett skadeståndsgrundande brott. Enligt min mening ger utredningen inte vid handen att denna förutsättning är uppfylld. Jag avslår därför begäran om ideellt skadestånd.

text: I en bilaga (”Bilaga 1”) till sin skrivelse med kompletterande synpunkter har NM fört fram ytterligare yrkanden om skadestånd. Yrkandena synes avse bl.a. förlorad arbetsinkomst. Något underlag som bygger under dessa yrkanden har inte lagts fram i ärendet. Bl.a. därför avslår jag även de skadeståndsyrkanden som han har tagit upp i bilagan.

text: Med anledning av vad NM har angett om ”skadestånd” ex gratia kan jag nämna att Justitiekanslern inte är behörig att besluta om ex gratia-ersättning. Frågor om sådan ersättning prövas i stället av regeringen.

text: Härmed avslutar jag handläggningen av ärendet.


title: Remissyttrande över Underlag för genomförande av EU-förordning om invasiva främmande arter (Miljö- och energidepartementet, M2015/2406/R)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i det remitterade underlaget och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta.

text: Med dessa utgångspunkter har Justitiekanslern – utöver det som anförs nedan – inte några synpunkter på förslagen.

text: I en komplettering till det huvudsakliga underlaget berör Naturvårdsverketutrotningsåtgärder enligt EU-förordningen i förhållande till den tillträdesregel som finns i

text: 28 kap. 1 § miljöbalken

text: Det verket anför i kompletteringen är kortfattat och innebörden av det lagförslag som lämnas där (ett nytt andra stycke i den nämnda paragrafen i

text: miljöbalken

text: ) framstår för Justitiekanslern som otydlig.

text: Det finns i sammanhanget skäl att framhålla följande. För det fall utrotningsåtgärder ska riktas sig mot enskilds egendom krävs ett tydligt lagstöd för åtgärderna, inte minst mot bakgrund av det egendomsskydd som stadgas i

text: regeringsformen

text: , Europakonventionen och den s.k. EU-stadgan. I den mån ny reglering på området är nödvändig bör lagstiftningsärendet innefatta en tydlig analys i förhållande till de nämnda rättigheterna och av vad som utgör tillåtna inskränkningar i dem.

text: Mot den nämnda bakgrunden kan förslaget i aktuell del inte tillstyrkas på det nuvarande underlaget.


title: Remissyttrande över betänkandet Asylförfarandet - genomförande av asylprocedurdirektivet i svensk rätt (SOU 2006:61)

text: Det remitterade betänkandet från Asylförfarandeutredningen behandlar flera frågor med anledning av genomförandet i Sverige av det s.k. asylprocedurdirektivet. Grundtanken med detta direktiv är att tillförsäkra den enskilde rättssäkerhetsgarantier i medlemsstaternas asylförfaranden. I betänkandet gås den svenska utlänningslagstiftningen igenom och vissa författningsändringar föreslås för att regleringen framöver skall stå i överensstämmelse med direktivets krav.

text: Justitiekanslern har gått igenom betänkandet utifrån de synpunkter som han har att beakta, innefattande bl.a. de rättssäkerhetsaspekter som kan läggas på förslagen. Genomgången har gett Justitiekanslern anledning att uttala sig enbart beträffande den föreslagna regleringen om domstolsprövning av säkerhetsärenden enligt

text: utlänningslagen (2005:716)

text: . Förslaget i denna del är föranlett av direktivets krav på ett effektivt rättsmedel inför domstol (artikel 39).

text: De överväganden som gjordes i betänkandet Ökad rättssäkerhet i asylärenden (

text: SOU 1999:16

text: ) ligger i stort till grund för utformningen av dagens instans- och processordning i utlänningsärenden. Som Justitiekanslern framhöll i sitt remissvar över detta betänkande (Justitiekanslerns dnr

text: ) torde rättssäkerhetskraven i sådana ärenden bäst tillgodoses med ett domstolsförfarande innefattande en tvåpartsprocess. Säkerhetsärendena är visserligen av särskild karaktär och kräver överväganden utifrån delvis andra aspekter än övriga utlänningsärenden. Ur ett rättssäkerhetsperspektiv ter sig emellertid Asylförfarandeutredningens förslag till möjlighet till domstolsprövning även av sådana ärenden som tillfredsställande.

text: Som framgår av betänkandet kan asylprocedurdirektivet inte anses ställa krav på handläggningen av ärenden enligt lagen (

text: ) om särskild utlänningkontroll (LSU). Utredningen har därför valt att beträffande sådana ärenden föreslå att den nuvarande instansordningen med Migrationsverket som första instans och regeringen som överprövningsinstans skall bestå. Till uppfyllande av kraven i artikel 31 i det s.k. rörlighetsdirektivet föreslås för vissa fall en möjlighet till prövning av regeringens beslut enligt lagen (

text: ) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut.

text: En utlänning som blir föremål för ett säkerhetsärende enligt

text: utlänningslagens

text: bestämmelser kan många gånger antas omfattas även av möjligheterna till utvisning ur landet med stöd av LSU. Lagarnas tillämpningsområden överlappar alltså delvis varandra. Prövningen av säkerhetsärendena och ärendena enligt LSU kan vidare antas ske med hänsyn till delvis samma omständigheter. Den av utredningen föreslagna ordningen innebär att förfarandet i säkerhetsärendena – innefattande domstolsprövning – kommer att skilja sig åt från den prövning som enligt LSU skall ske av Migrationsverket och regeringen och som därefter i vissa fall skall kunna rättsprövas. Flera synpunkter kan anläggas på att förfarandena är utformade på olika sätt. En särskild konsekvens av en sådan nyordning torde vara att Migrationsverket och regeringen, oavsett en domstols avgörande av ett säkerhetsärende, efter domstolsprövningen många gånger alltjämt har möjlighet till utvisning enligt LSU av utlänningen ifråga. Oavsett om en möjlighet till rättsprövning av regeringens beslut i vissa fall införs eller inte, torde därmed den reella innebörden av domstolsprövningen av säkerhetsärendena kunna ifrågasättas.

text: Enligt Justitiekanslerns mening bör förhållandet mellan den föreslagna ordningen för prövning av säkerhetsärenden enligt

text: utlänningslagen

text: samt ordningen för prövning av ärenden enligt LSU bli föremål för ytterligare överväganden.


title: Rätten till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatts i ett mål om omprövning avseende en återkallelse av en anvisning till ett arbetsmarknadspolitiskt program

text: Justitiekanslern tillerkänner SD ersättning med 15 000 kr och uppdrar åt Domstolsverket att betala ut ersättningen till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund och anspråk

text: Under våren 2007 var SD anvisad till de arbetsmarknadspolitiska programmen aktivitetsgarantin respektive aktiviteter inom vägledning och platsförmedling (AVP).

text: I april 2007 meddelade Arbetsförmedlingen att myndigheten avbröt SD:s anvisning till programmet AVP. SD stängdes också av från aktivitetsstöd under viss tid. Arbetsförmedlingen konstaterade sedermera att myndigheten rätteligen borde ha fattat ett formligt beslut om återkallelse i ärendet. I september 2007 beslutade således Arbetsförmedlingen att återkalla SD:s anvisningar till aktivitetsgarantin och AVP. Beslutet motiverades med att han hade uppträtt på ett sådant sätt att en anställning inte hade kommit till stånd. I beslutet angavs att det kunde överklagas till Arbetsmarknadsstyrelsen.

text: SD anmälde Arbetsförmedlingens handläggning till Riksdagens ombudsmän (JO). Granskningen där föranledde inte någon åtgärd eller något uttalande (JO:s beslut den 17 oktober 2007 i ärendet med dnr 4468-2007).

text: SD överklagade till Arbetsmarknadsstyrelsen. Den 28 februari 2008 beslutade Arbetsförmedlingen (som från den 1 januari 2008 ersatt myndigheterna Arbetsmarknadsstyrelsen och länsarbetsnämnderna) att avslå SD:s begäran om ändring. Arbetsförmedlingen ansåg att det fanns stöd för att återkalla anvisningarna på grund av att SD genom sitt agerande hade uppträtt på ett sådant sätt att han utan godtagbart skäl hade avvisat ett erbjudande om lämpligt arbete. Det angavs i beslutet att det inte gick att överklaga.

text: SD återkom till Arbetsförmedlingen i mars 2009 genom en skrivelse rubricerad ”Begäran om skadestånd och omprövning”. SD angav sammanfattningsvis att han begärde skadestånd för lidande med 15 000 kr och såg fram emot en omgjord utredning i sin helhet och ett rättvist beslut.

text: I maj 2009 vände sig SD även till Justitiekanslern och begärde skadestånd för lidande med samma belopp som han begärt hos Arbetsförmedlingen, dvs. 15 000 kr (dnr

text: ). Han redogjorde för en rad fel och brister under utredningen av hans ärende och vidhöll att beslutet att återkalla anvisningen var felaktigt i sak. Justitiekanslern konstaterade att SD:s anspråk avsåg ersättning för ideell skada och fann att de fel och brister han hänfört sig till inte kunde föranleda rätt till ersättning för sådan skada. I beslut den 9 juni 2009 avslog därför Justitiekanslern hans anspråk.

text: I dom den 7 april 2009, vilken blev slutlig den 7 juli 2009, fann Europadomstolen i målet Mendel v. Sweden (Application no. 28426/06) att ett beslut om återkallelse av en anvisning till ett arbetsmarknadspolitiskt program var att anse som ett beslut rörande en civil rättighet i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: och att ett sådant beslut därmed skulle kunna överklagas till domstol. Avgörandet ledde till att överklagandeförbudet enligt

text: 39 a § förordningen (2000:634)

text: om arbetsmarknadspolitiska program per den 1 juli 2010 ändrades så att beslut om återkallelse kan överklagas till förvaltningsdomstol.

text: Den 23 juli 2010 beslutade Arbetsförmedlingens juridiska avdelning att överlämna SD:s ärende till Arbetsförmedlingens centrala omprövningsenhet. I beslutet angavs bl.a. att en återkallelse av en anvisning till ett arbetsmarknadspolitiskt program prövas i allmän förvaltningsdomstol enligt bestämmelserna i

text: och

text: 22 a §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: . Vidare upplystes i beslutet att Arbetsförmedlingen avsåg att återuppta handläggningen av SD:s begäran om skadestånd efter avslutad prövning av hans ärende hos förvaltningsdomstol.

text: Arbetsförmedlingens centrala omprövningsenhet överlämnade den 4 augusti 2010 ärendet till Förvaltningsrätten i Stockholm för prövning. I yttrande till förvaltningsrätten samma dag hänvisade Arbetsförmedlingen till Europadomstolens dom i målet Mendel och anförde att enligt domen skulle beslut om återkallelse av en anvisning till ett arbetsmarknadspolitiskt program anses gälla en civil rättighet som skulle kunna prövas i domstol. Vidare anfördes att Arbetsförmedlingen inte hade kännedom om detta vid tidpunkten för beslutet om återkallelse den 28 februari 2008 samt ”Eftersom beslutet går att överklaga är besvärshänvisningen som lämnades i samband med beslutet inte korrekt. Rättidsprövning enligt

text: 24 § förvaltningslagen (1986:223)

text: visar således att överklagan är inkommen inom föreskriven tid.” Det anfördes slutligen att det enligt omprövningsenhetens bedömning inte hade framkommit någon omständighet som gav anledning att ändra beslutet om återkallelse.

text: I en separat skrivelse samma dag underrättade omprövningsenheten SD om att hans överklagande av beslutet om återkallelse hade befunnits ha kommit in i rätt tid och att ärendet hade överlämnats till Förvaltningsrätten i Stockholm. I skrivelsen redogjordes inte för grunderna för enhetens bedömning eller för Europadomstolens dom i målet Mendel.

text: Målet kom in till Förvaltningsrätten i Stockholm den 5 augusti 2010 (mål nr 37487-10). Såvitt framgår av dagboksbladet i målet fick SD inte del av omprövningsenhetens yttrande till förvaltningsrätten och det vidtogs i övrigt inte några handläggningsåtgärder som har dokumenterats i dagboken fram till dess att Förvaltningsrätten ett och ett halvt år senare avgjorde målet. I slutligt beslut den 16 februari 2012 avvisade förvaltningsrätten SD:s överklagande. Förvaltningsrätten anförde följande skäl.

text: I den för beslutet tillämpliga bestämmelsen anges att beslutet inte får överklagas, se 39 a § förordningen om arbetsmarknadspolitiska program i dess lydelse då Arbetsförmedlingen prövade ärendet. Saken är därmed slutligt avgjord och förvaltningsrätten har inte rätt att pröva det överklagade beslutet. Överklagandet ska därför avvisas.

text: SD överklagade inte förvaltningsrättens beslut.

text: I ett e-brev den 21 februari 2012 återkom SD till Arbetsförmedlingen och vidhöll sitt tidigare skadeståndsanspråk om 15 000 kr för lidande. Han anförde sammanfattningsvis att han kände sig lurad och ovärdigt behandlad av Arbetsförmedlingen då han fått vänta i tre år på att få ett beslut som ändå inte ledde fram till att han fick sin sak prövad på ett rättvist sätt. För det fall Arbetsförmedlingen inte beslutade om att utge ersättning till honom begärde han att ärendet skulle överlämnas till Justitiekanslern och angav att han i så fall yrkade ytterligare ersättning för lidande med 10 000 kr.

text: Efter viss ytterligare skriftväxling mellan Arbetsförmedlingen och SD överlämnade Arbetsförmedlingen i juni 2012 ärendet till Justitiekanslern för prövning. Arbetsförmedlingen anförde i samband med överlämnandet som sin uppfattning att Arbetsförmedlingens handläggning inte grundade skadeståndsskyldighet och att de i ärendet ifrågasatta ställningstagandena i sak varit riktiga.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Förvaltningsrätten i Stockholm och från Arbetsförmedlingen i frågan om SD:s rättigheter enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har upprätthållits vid prövningen av hans ärende.

text: Förvaltningsrätten i Stockholm, lagmannen MA, har anfört följande:

text: Rätt till rättegång inom skälig tid

text: Jag har bett enhetschefen, rådmannen HA, yttra sig angående frågan om SD:s rätt till rättegång inom skälig tid. Han har yttrat följande:

text: " Bakgrund

text: Arbetsförmedlingen beslutade den 28 februari 2008 att inte ändra tidigare beslut att återkalla SD:s anvisningar till aktivitetsgarantin och AVP (aktiviteter inom vägledning och platsförmedling) enligt förordningen (

text: ) om arbetsmarknadspolitiska program. SD överklagade beslutet genom en skrivelse som kom in till förvaltningsrätten den 5 augusti 2010. Målet bedömdes som klart för avgörande den 8 september 2010 och avgjordes den 16 februari 2012 genom att överklagandet avvisades. Förvaltningsrättens avgörande har inte överklagats.

text: Yttrande över handläggningen

text: Målets handläggningstid i förvaltningsrätten var ett år och sex månader. Målet låg utan åtgärd i förvaltningsrätten under lika lång tid och klagandens eget handlande bidrog inte till att förlänga handläggningstiden. Handläggningstiden får – särskilt med beaktande av den långa tid ärendet pågått innan det kom in till förvaltningsrätten – anses ha varit alltför lång.”

text: Jag vill för egen del som en bakgrund framhålla att vi på domstolen under den aktuella tiden har haft en ovanligt besvärlig arbetssituation. Vi hade en genomgripande omorganisation hösten 2009. I februari 2010 slogs Länsrätten på Gotland samman med stora delar av Länsrätten i Stockholms län till Förvaltningsrätten i Stockholm. Tre kommuner tillfördes dock Förvaltningsrätten i Uppsala, vilket antogs leda till att antalet inkomna mål till vår domstol skulle minska och några av våra domare fördes över till Förvaltningsrätten i Uppsala. I realiteten kom dock antalet inkommande mål att öka under 2010 och det tar tid att rekrytera personal, särskilt domare. Detta ledde tyvärr till en situation med mycket långa handläggningstider i mål som ej betraktades som brådskande. När vi fick fler domare 2011 lyckades vi vända trenden och minskade balanserna och hittills i år har vi fortsatt att minska dem (balansen är nu knappt 13 500 mål att jämföra med 22 400 mål vi ingången av 2011). Vi har kortat handläggningstiderna, men de är dock fortfarande längre än vad som är optimalt. Vi räknar med att komma tillrätta med det under 2013.

text: Detta är självklart bara en förklaring, inte en ursäkt. Jag instämmer i enhetschefen HA:s slutsats att handläggningstiden varit alltför lång och särskilt med tanke på utgången i målet. Som domstolschef beklagar jag att SD har fått vänta så länge på sitt avgörande.

text: Rätten till domstolsprövning

text: Jag har bett domaren i målet, förvaltningsrättsfiskalen SC, att yttra sig i denna fråga. Hon har anfört följande:

text: ”Arbetsförmedlingen beslutade den 3 april 2007 först om avbrott och den 18 september 2007 om återkallelse av klagandens anvisningar till aktivitetsgarantin och aktiviteter inom Vägledning och Platsförmedling (AVP). Beslutet överklagades och omprövades av Arbetsförmedlingens Juridiska avdelning den 28 februari 2008. Omprövningsbeslutet överklagades den 12 mars 2009. Överklagande med yttrande från Arbetsförmedlingen inkom till förvaltningsrätten den 5 augusti 2010. I yttrandet angavs att beslutet nu gick att överklaga. I övrigt hänvisades till Europadomstolens dom den 7 april 2009 i målet Mendel v. Sweden, Application no 28426/06.

text: Målet har vid förvaltningsrätten avgjorts efter sedvanlig föredragning av en notarie som gjort en gedigen rättsutredning. Med hänsyn till målets speciella karaktär har förhållandevis mycket tid lagts vid diskussion och analys av rättsläget. I rättsutredningen beaktades åberopat Europarättsavgörande och andra relevanta avgöranden såsom

text: RÅ 1996 ref. 57

text: och Kammarrätten i Stockholms beslut den 11 december 2008 i mål nr 7932-08 (ej prövningstillstånd i Högsta förvaltningsdomstolen).

text: Vid tiden för myndigbetens beslut och överklagandet gällde enligt 39 a § förordningen (

text: ) om arbetsmarknadspolitiska program att Arbetsförmedlingens beslut enligt förordningen inte fick överklagas. Från och med den 1 juli 2010 har förordningen ändrats så att vissa beslut, bl.a. ett sådant som är aktuellt i detta ärende, kan överklagas. Övergångsbestämmelser saknas.

text: Om förvaltningsrätten skulle ha tagit upp målet till sakprövning innebär det att aktuell part skulle ha särbehandlats i förhållande till andra parter med liknande mål, där överklagandet skickats över i vederbörlig ordning i samband med att det kom i till myndigheten. Ett annat slut skulle kunna leda till att flera år gamla myndighetsbeslut regelmässigt skulle skickas över till domstolen för prövning i samband med ny praxis, författningsändringar eller liknande. Förvaltningsrättens slutsats blev att tillämplig bestämmelse skulle vara den som var aktuell vid tiden för det överklagade beslutet och överklagandet, d.v.s. att Arbetsförmedlingens omprövningsbeslut inte var överklagbart, vilket överensstämmer med hanteringen i åberopat kammarrättsbeslut som avser samma fråga. Även vid tidpunkten för kammarrättens beslut var Sverige bundet av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Förvaltningsrättens beslut, som var överklagbart, överklagades inte.”

text: Jag har inget att tillägga i denna fråga.

text: Arbetsförmedlingen har anfört bl.a. följande:

text: Den formellt rättsliga prövningen i sak hos Arbetsförmedlingen var slutförd redan 2008-02-29 [rätteligen 2008-02-28; Justitiekanslerns anmärkning] . Arbetsförmedlingen återupptog dock rättslig prövning efter en dom i Europadomstolen som bedömdes kunna ge SD rätt till fortsatt prövning och överlämnade ärendet till förvaltningsdomstol som underkände den grunden. Handläggningstiderna i ärendets olika faser har tagit lång tid vilket beklagas. Den totala handläggningstiden har främst påverkats av prövningar i skilda instanser och oklarhet om rättsläget men bedöms inte ha varit oskäligt lång hos Arbetsförmedlingen.

text: SD har fått del av yttrandena.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta person-skada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt praxis endast under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Enligt Högsta domstolens praxis på senare tid (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdel-ser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skade-ståndslagen. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen.

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse eller en konventionsöverträdelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Rätten till domstolsprövning enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter eller skyldigheter eller av en anklagelse för brott vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid, inför en oavhängig och opartisk domstol som har upprättats enligt lag.

text: Enligt bestämmelsen ska således den enskilde avseende bl.a. en tvist som rör en civil rättighet i den mening som avses i konventionen ha rätt att få sin sak prövad i domstol.

text: Förvaltningslagens

text: regler om överklagande m.m.

text: I

text: 3 § första stycket förvaltningslagen

text: föreskrivs att om en annan lag eller förordning innehåller någon bestämmelse som avviker från förvaltningslagen, gäller den bestämmelsen. I fråga om överklagande anges i samma paragrafs andra stycke att bestämmelserna om överklagande i förvaltningslagen dock alltid tillämpas om det behövs för att tillgodose rätten till domstolsprövning av civila rättigheter eller skyldigheter enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Bestämmelsen i andra stycket infördes 2006 och klargör att förvaltningsdomstol har att åsidosätta även uttryckliga överklagandeförbud om ett upprätthållande av förbudet skulle komma i konflikt med rätten till domstolsprövning enligt konventionen.

text: Av

text: 22 § förvaltningslagen

text: framgår att beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Enligt

text: 22 a § förvaltningslagen

text: överklagas beslut – med ett här inte aktuellt undantag – hos allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelsen i 22 a § infördes 1998 och medförde att allmän förvaltningsdomstol blev generellt behörig domstol vid överklagande av förvaltningsmyndigheters beslut. Bestämmelsen innebär att myndigheters beslut under vissa förutsättningar kan överklagas även när det saknas uttryckliga författningsregler om detta. Ett syfte bakom bestämmelsen var att tillgodose Europakonventionens krav på rätt till domstolsprövning av civila rättigheter och skyldigheter. Bestämmelsen skulle ha en uppsamlande funktion för att tillse att Sverige vid varje tidpunkt uppfyllde konventionens krav. Det nu sagda underströks också sedermera genom införandet av bestämmelsen i 3 § andra stycket förvaltningslagen.

text: Enligt

text: 23 § förvaltningslagen

text: överklagas ett beslut skriftligt och skrivelsen ska ges in till den myndighet som har meddelat beslutet inom tre veckor från den dag som klaganden fick del av beslutet.

text: Enligt

text: 24 § första stycket förvaltningslagen

text: prövar den myndighet som har meddelat det överklagade beslutet om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid. Om skrivelsen har kommit in för sent ska myndigheten avvisa den om inte annat följer av bestämmelsens andra eller tredje stycke. Enligt bestämmelsens andra stycke ska skrivelsen inte avvisas ”om förseningen beror på att myndigheten har lämnat klaganden en felaktig underrättelse om hur man överklagar”.

text: Av

text: 25 § förvaltningslagen

text: följer att om skrivelsen inte avvisas enligt 24 §, ska den myndighet som har meddelat beslutet överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som ska pröva överklagandet.

text: Överväganden

text: Justitiekanslern konstaterar inledningsvis att vad SD nu och i det tidigare ärendet här har anfört samt det tillgängliga underlaget i ärendena inte ger stöd för bedömningen att Arbetsförmedlingens beslut att återkalla SD:s anvisning till de aktuella arbetsmarknadspolitiska programmen var felaktigt i sak. Arbetsförmedlingens materiella bedömning kan därmed inte föranleda skadeståndsskyldighet för staten.

text: Fråga är därefter om Arbetsförmedlingens respektive Förvaltningsrätten i Stockholms formella hantering av SD:s begäran om omprövning kan föranleda ersättningsskyldighet för staten.

text: Genom Europadomstolens avgörande i målet Mendel, som blev slutligt i juli 2009, står det klart att ett beslut om återkallelse av en sådan anvisning till ett arbetsmarknadspolitiskt program som det här har varit fråga om ska kunna bli föremål för domstolsprövning eftersom, efter att anvisning har skett till ett sådant program, det fortsatta deltagandet i programmet rör en civil rättighet för den enskilde i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen. Mot denna bakgrund har också överklagandeförbudet i 39 a § förordningen om arbetsmarknadspolitiska program avseende sådana beslut, per den 1 juli 2010, upphävts och Arbetsförmedlingens återkallelsebeslut överklagas således numera i enlighet med förvaltningslagens allmänna regler om överklagande. Med hänsyn till föreskriften i 3 § andra stycket förvaltningslagen har det emellertid även i tiden före det formella upphävandet av överklagandeförbudet ankommit på förvaltningsdomstol att uppta överklaganden av sådana beslut till prövning. Enligt Justitiekanslerns mening kan Europadomstolens bedömning i målet Mendel inte uppfattas som ett uttryck för en dynamisk tolkning av begreppet civil rättighet i artikel 6.1 i konventionen, dvs. att domstolen har fastställt en ny (förändrad) innebörd av begreppet med hänsyn till idag gällande förhållanden enligt den s.k. living instrument-doktrinen (jfr t.ex. Europadomstolens avgörande i Zolotukhin v. Russia, Application no. 14939/03, § 80 med där angivna hänvisningar till praxis).

text: Rätten till domstolsprövning enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: hindrar dock inte att bestämmelser om tidfrister för överklagande upprätthålls. Principen om lagakraftvunna besluts orubblighet eller annorlunda uttryckt rättssäkerhetsprincipen är en grundläggande princip vars upprätthållande inte i sig kommer i konflikt med artikel 6.1 i Europakonventionen, eftersom den syftar till att säkerställa stabiliteten i rättsordningen. Genom att säkerställa att denna princip iakttas förhindras att förvaltningsbeslut som medför rättsverkningar kan ifrågasättas ett obegränsat antal gånger. Om ett beslut har vunnit laga kraft efter utgången av en rimlig frist för att överklaga eller på grund av att rättsmedlen har uttömts kräver därför inte artikel 6.1 i Europakonventionen att beslutet omprövas. (Jämför EU-domstolens avgörande i de förenade målen

text: och

text: i-21 Germany GmbH och Arcor AG & Co. KG mot Förbundsrepubliken Tyskland, REG 2006 I-08591 punkten 51 med där angivna hänvisningar till praxis.) Att ett beslut inte längre kan omprövas förhindrar emellertid i princip inte att den enskilde kan vara berättigad till skadestånd med anledning av beslutet. (Se för en motsvarande bedömning Justitiekanslerns beslut i dnr

text: Av Europadomstolens fasta praxis framgår att de rättigheter som följer av Europakonventionen, bl.a. rätten till domstolsprövning, måste garanteras på ett effektivt sätt. Även om det nationella systemet i princip tillhandahåller en möjlighet till domstolsprövning kan det därför bli fråga om en överträdelse av konventionen om den enskildes rätt i det konkreta fallet trots detta har blivit illusorisk. Frågan om den enskildes rättigheter enligt konventionen har åsidosatts prövas därmed i det enskilda fallet med hänsyn till samtliga de rättsliga och faktiska omständigheter som präglar den aktuella situationen. Härvid beaktas även den enskildes eget agerande, bl.a. måste rimliga krav på aktivitet ställas på denne t.ex. i fråga om att faktisk ta i anspråk tillgängliga rättsmedel (se t.ex. Justitiekanslerns beslut i dnr

text: Justitiekanslern kan inte uppfatta annat än att såväl Arbetsförmedlingen som förvaltningsrätten har bedömt att SD, då han i skriften i mars 2009 återkom till Arbetsförmedlingen i ärendet, överklagade beslutet att återkalla hans anvisning till de aktuella arbetsmarknadspolitiska programmen. Vid den fortsatta prövningen utgår därför Justitiekanslern från att SD har inkommit med ett skriftligt överklagande till den myndighet som meddelade beslutet och därigenom har påkallat prövning i domstol.

text: Enligt

text: 24 § förvaltningslagen

text: ankommer det på den myndighet som har meddelat det överklagade beslutet att rättidspröva överklagandet och om det kommit in för sent avvisa detsamma. Det finns inte utrymme för att göra avvisningen beroende av en skälighetsbedömning. Domstolen som prövar överklagandet är bunden av myndighetens beslut i detta avseende. Om beslutsmyndigheten har underlåtit att avvisa ett för sent inkommet överklagande och felaktigt överlämnat detta, måste domstolen sakpröva överklagandet om det inte avvisas på någon annan grund. (Se t.ex. JO 1993/94 s.187.)

text: Arbetsförmedlingens beslut om återkallelse meddelades den 28 februari 2008 och SD:s överklagande i mars 2009 har således inte inkommit inom den i 23 § förvaltningslagen stadgade fristen. Arbetsförmedlingen har emellertid med stöd av bestämmelsen i

text: 24 § andra stycket förvaltningslagen

text: beslutat att inte avvisa överklagandet, då myndigheten – som det får förstås – har bedömt att anledningen till ”förseningen” varit att det i återkallelsebeslutet angavs att det inte kunde överklagas.

text: Det måste visserligen ifrågasättas om bestämmelsen i 24 § andra stycket förvaltningslagen var tillämplig i SD:s fall. Bestämmelsen gäller endast om beslutsmyndigheten har lämnat ”en felaktig underrättelse om hur man överklagar”, inte om beslutsmyndigheten har underlåtit att lämna en överklagandeanvisning. Om beslutsmyndigheten har underlåtit att lämna en överklagandeanvisning är den enskilde i stället hänvisad till att ansöka om återställande av den försuttna tiden för överklagande (se 37 c § förvaltningsprocesslagen [1971:291]). Genom bestämmelsen har beslutsmyndigheten givits behörighet att, med för domstol bindande verkan, tillåta ett överklagande av ett beslut som i princip har blivit slutligt då överklagandefristen har försuttits. Behörigheten kan mot den bakgrunden inte tolkas extensivt. Bestämmelsen har en nära motsvarighet i äldre

text: förvaltningslagen

text: där det angavs att förseningen skulle bero på ”en oriktig uppgift om besvärstid eller besvärsinstans”. Någon saklig ändring var inte avsedd genom omformuleringen i

text: förvaltningslagen

text: (se

text: prop. 1985/86:80 s. 74

text: f). Enligt Justitiekanslern mening bör situationen att beslutsmyndigheten har angivit att beslutet inte kan överklagas bedömas på samma sätt som om beslutsmyndigheten inte har lämnat någon överklagandeanvisning. Resultatet av den motsatta hanteringen skulle nämligen kunna bli att den enskilde synes få en i stort sett obegränsad tid till sitt förfogande för överklagande. (Jämför i denna del vad Justitiekanslern har anfört i sitt remissyttrande [dnr

text: ] över betänkandet En ny förvaltningslag –

text: SOU 2010:29

text: – angående

text: 43 §

text: lagförslaget att utöka beslutsmyndighetens behörighet i detta avseende.)

text: Även om Arbetsförmedlingens rättidsprövning i detta fall kan ifrågasättas kan myndigheten inte anses ha överskridit sin behörighet enligt

text: 24 § andra stycket förvaltningslagen

text: på ett sådant sätt att beslutet är att betrakta som en nullitet. Förvaltningsrätten var därmed bunden av Arbetsförmedlingens beslut i detta avseende. Det kan för övrigt anmärkas att förvaltningsrätten inte är behörig instans att pröva om förutsättningar föreligger att återställa en försutten tid för överklagande, ansökan härom görs i ett fall som det aktuella hos kammarrätt (8 § första stycket 4 lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar).

text: Som Justitiekanslern uppfattar förvaltningsrättens beslut om avvisning grundas det huvudsakligen på principen om lagakraftvunna besluts orubblighet. Det aktuella beslutet hade emellertid inte blivit slutligt eftersom Arbetsförmedlingen funnit att överklagandet hade kommit in i rätt tid.

text: Vid tidpunkten för förvaltningsrättens beslut saknades det vidare förutsättningar för att anse att överklagandeförbudet i förordningen om arbetsmarknadspolitiska program var tillämpligt eftersom det av 3 § andra stycket förvaltningslagen uttryckligen följer att bestämmelserna om överklagande i förvaltningslagen alltid tillämpas om det behövs för att tillgodose rätten till domstolsprövning av civila rättigheter och skyldigheter enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Förvaltningsrätten har vare sig i avvisningsbeslutet eller i yttrandet hit uppmärksammat

text: förvaltningslagens

text: bestämmelse.

text: Vid en samlad bedömning kan Justitiekanslern därför inte komma till någon annan slutsats än att förvaltningsrätten inte med stöd av principen om lagakraftvunna besluts orubblighet har haft fog för att underlåta att tillgodose SD:s rätt att få tillgång till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Förvaltningsrättens beslut att avvisa överklagandet innefattade därmed ett åsidosättande av SD:s rätt enligt artikel 6.1 i konventionen.

text: SD har haft möjlighet att överklaga förvaltningsrättens beslut men har avstått från detta. Enligt Justitiekanslerns mening borde det, mot bakgrund av utgången i målet Mendel samt med hänsyn till bestämmelsen i 3 § andra stycket

text: förvaltningslagen

text: , i och för sig ha funnits goda förutsättningar för SD att få framgång med ett överklagande och på så vis få tillgång till domstolsprövning. Som har angivits tidigare bör det normalt också krävas att den enskilde tar i anspråk de rättsmedel som står till buds.

text: I detta fall bedömer dock Justitiekanslern att det skulle föra för långt att kräva att SD skulle ha överklagat förvaltningsrättens avgörande. Justitiekanslern beaktar härvid följande. Såvitt känt fick SD inte del av Arbetsförmedlingens yttrande till förvaltningsrätten i vilket redogjordes bl.a. för utgången i Europadomstolens dom i målet Mendel. Förvaltningsrätten nämnde inte heller detta avgörande i sitt avvisnings beslut. I avvisningsbeslutet angavs i stället uttryckligen att frågan om återkallelse var slutligen avgjord genom Arbetsförmedlingens beslut och att domstolen inte hade rätt att pröva det överklagade beslutet. SD företräddes inte av juridiskt skolat ombud och utredningen ger inte vid handen att han själv hade närmare kännedom om relevanta regler och domstolspraxis på det förvaltningsrättsliga området. Därtill kommer att såväl Arbetsförmedlingen som förvaltningsrätten dröjde mycket länge med sina respektive beslut med anledning av överklagandet. Den möjlighet till domstolsprövning som i princip förelegat genom ett överklagande framstår således inte som reell och effektiv i detta fall.

text: Under sådana omständigheter konstaterar Justitiekanslern sammanfattningsvis att SD:s grundläggande rätt till tillgång till domstolsprövning slutligt har åsidosatts.

text: Enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: ska den vars rättigheter enligt konventionen har åsidosatts ha tillgång till ett effektivt nationellt rättsmedel för att komma till rätta med överträdelsen. Det är inte möjligt att nu förebygga eller undanröja överträdelsen av rätten till domstolsprövning och SD har inte gottgjorts härför på annat sätt. Vad som återstår är ekonomisk ersättning för den skada som han kan ha lidit. Enligt Europadomstolens praxis föreligger det en stark men motbevisbar presumtion för att ett åsidosättande av rätten till domstolsprövning medför en ideell skada för den enskilde. Det är i detta fall inte tillräckligt att konstatera att en överträdelse har skett utan ekonomisk kompensation är påkallad.

text: Vid en samlad bedömning, med beaktande av främst Europadomstolens avgörande i målet Mendel, finner Justitiekanslern att ersättning bör utgå med 15 000 kr.

text: Med hänsyn Justitiekanslerns bedömning att förvaltningsrätten borde ha prövat överklagandet i sak bör det ankomma på Domstolsverket att utge ersättningen.

text: Justitiekanslern tillägger avslutningsvis följande. Målet i förvaltningsrätten har avgjorts av en förvaltningsrättsfiskal. Enligt bestämmelsen i 10 § förordningen (

text: ) med förvaltningsrättsinstruktion får en förvaltningsrättsfiskal bl.a. inte tilldelas arbetsuppgifter som kräver särskild erfarenhet. I förvaltningsrättens yttrande hit anges att målet avgjordes efter sedvanlig föredragning av en notarie som hade gjort en gedigen rättsutredning. Målet bedömdes vara av ”speciell karaktär” och förhållandevis mycket tid lades enligt förvaltningsrätten på diskussion och analys av rättsläget. Mot denna bakgrund finns det skäl att ifrågasätta om inte målets beskaffenhet i detta fall borde ha föranlett en prövning av en ordinarie domare i stället för att tilldelas en förvaltningsrättsfiskal. Justitiekanslern utgår från att lagmannen och chefsrådmännen fortsättningsvis uppmärksammar detta förhållande och vid behov ser över rutinerna för fördelningen av mål.


title: Skadestånd när en tingsrätt i visst fall förlitat sig på ett belastningsregisterutdrag som varit drygt två veckor gammalt

text: 1. Justitiekanslern tillerkänner MN ersättning av staten med 3 750 kr.

text: 2. Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att se till att beloppet betalas ut till honom.

text: 3. Justitiekanslern uttalar viss kritik mot en tingsrätt med anledning av att tingsrätten inte hade inhämtat aktuella uppgifter ur belastningsregistret.

text: Ärendet

text: I ett slutligt beslut den 24 november 2004 förordnade dåvarande Arvika tingsrätt att en MN den 12 maj 2004 ådömd skyddstillsyn skulle undanröjas och att påföljden i stället skulle bestämmas till fängelse på viss tid. Den tidigare ådömda skyddstillsynen hade emellertid redan undanröjts genom en dom som Lindesbergs tingsrätt hade meddelat den 29 oktober 2004. Detta hade Arvika tingsrätt inte uppmärksammat. Sedan MN klagat över domvilla hos Hovrätten för Västra Sverige (mål Ö 4970-04), har hovrätten den 23 december 2004 undanröjt Arvika tingsrätts slutliga beslut.

text: MN får genom advokaten BL anses ha begärt skadestånd av staten med 3 750 kr. Det yrkade beloppet avser MN:s kostnader för ombud i målet avseende klagan över domvilla och som han inte har kunnat få ersättning för i det målet.

text: Justitiekanslern har tagit del av hovrättens beslut och Arvika tingsrätts akt i mål B 687-04.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsfrågan

text: Genom det inträffade har staten ådragit sig skadeståndsskyldighet mot MN. Han skall därför ersättas för den ekonomiska skada som han har orsakats av tingsrättens felaktiga beslut. Det innebär i detta fall att han skall ha ersättning för den kostnad som han har haft för att få det felaktiga beslutet undanröjt. Den kostnaden har uppgetts till 3 750 kr och får anses skälig. MN bör därför tillerkännas ersättning med detta belopp.

text: Det får ankomma på Domstolsverket att betala ut ersättningen till MN.

text: Tillsynsfrågan

text: Ärendet aktualiserar också frågan om det finns anledning för mig att vidta några åtgärder inom ramen för min tillsyn.

text: En genomgång att tingsrättens akt visar följande. I målet förelåg ett utdrag ur belastningsregistret per den 25 oktober 2004. Målet avgjordes genom handläggning i parternas utevaro och föredrogs för tre nämndemän av ordföranden den 10 november 2004. Därvid fattade tingsrätten det slutliga beslut som meddelades den 24 november 2004. Såvitt framkommit gjordes inte någon ytterligare kontroll med belastningsregistret innan beslutet meddelades.

text: Det inträffade synes alltså ha berott på att tingsrätten inte hade ett tillräckligt färskt utdrag ur belastningsregistret i samband med att målet avgjordes. Jag har i ett beslut den 10 mars 2005 gjort vissa uttalanden om vilka krav som bör ställas avseende ett belastningsregisterutdrags ålder (JK:s dnr

text: ). Därvid anförde jag bl.a. följande.

text: ”Med hänsyn till den enskildes rättssäkerhet måste kravet på en korrekt hantering av frågor som rör frihetsberövanden och förverkande av villkorligt medgiven frihet ställas särskilt högt. Häri ligger att en domstol alltid måste ha tillgång till ett tillförlitligt underlag vid avgörande av sådana frågor.

text: Enligt

text: 40 § förordningen (1999:1134)

text: om belastningsregister skall uppgifter ur belastningsregistret inhämtas innan någon bl.a. döms till fängelse. För att en tingsrätt vid påföljdsbestämningen i ett brottmål skall kunna ta hänsyn till tidigare domar m.m. mot den tilltalade är det givetvis av stor betydelse att domstolen vid huvudförhandlingen har tillgång till ett så färskt belastningsregisterutdrag som möjligt. Riksdagens ombudsmän (JO) har uttalat att ett kriminalregisterutdrag – vilket var den tidigare benämningen på motsvarande registerutdrag – enligt hans mening inte bör vara äldre än omkring en månad (se JO 1983/84 s. 47). Eftersom tingsrätterna i dag har s.k. direktåtkomst till belastningsregistret kan det diskuteras om det numera inte är rimligt att kräva att ett sådant utdrag vid tidpunkten för en huvudförhandling skall vara betydligt färskare.”

text: I det nämnda ärendet var det visserligen fråga om ett beslut om förverkande av villkorligt medgiven frihet. Men det återgivna uttalandet gäller i lika hög grad beslut som rör undanröjande av skyddstillsyn.

text: I det nu aktuella fallet var belastningsregisterutdraget lite mer än två veckor gammalt när tingsrätten prövade frågan om skyddstillsynen skulle undanröjas. Ett utdrag som inte är äldre än så kan normalt godtas vid en huvudförhandling. När såsom i förevarande fall handläggningen äger rum i parternas utevaro är det emellertid inte möjligt att inhämta några kompletterande muntliga upplysningar om den dömdes personliga förhållanden m.m. i samband med att saken prövas. Det talar för att inte ens utdrag som är endast två veckor gamla alltid kan godtas i sådana fall. Härtill kommer att det i detta fall hann förflyta ytterligare två veckor innan tingsrättens beslut meddelades.

text: Sammantaget anser jag att det inte var godtagbart av tingsrätten att förlita sig på att uppgifterna fortfarande var aktuella i det belastningsregisterutdrag som tingsrätten hade tillgång till. Tingsrätten borde således ha inhämtat nya uppgifter ur belastningsregistret innan skyddstillsynen undanröjdes.

text: Jag anser mig oförhindrad att uttala denna kritik mot tingsrätten utan att ha begärt in något yttrande därifrån. Någon ytterligare åtgärd i ärendet anser jag härutöver inte påkallad.

text: Med detta konstaterande och med ett beklagande av att handläggningen har dragit ut något på tiden här avslutar jag ärendet.