nyckelord:
Allmänna handlingar
Bild- och ljudupptagning
Dokumentation

title: Kritik mot Arbetsdomstolens ordförande för att en bandupptagning kommit att förstöras trots att ett domstolens beslut att inte lämna ut kopia av upptagningen ännu inte hade vunnit laga kraft, m.m.

text: Anmälan

text: I en omfattande anmälan – vari även yrkande om skadestånd framställdes – anförde AA och BB under åtta punkter att ordföranden i Arbetsdomstolen CC i skilda hänseenden gjort sig skyldig till tjänstefel. I sju av punkterna anförde anmälarna i fråga om en av Arbetsdomstolen den 3 februari 1993 meddelad dom att domen meddelats på falska grunder, att viss bevisning och ett ombud felaktigt avvisats, att målet förhalats i onödan, att rätten varit felaktigt sammansatt, att CC varit jävig eftersom han vid ett tidigare tillfälle – under den tid han var justitiekansler – avskrivit anmälningar som hade samband med tvisten. Under punkten sju i anmälan anfördes följande.

text: Stark har i beslut 930108 och 930208 på falsk grund å domstolens vägnar vägrat att lämna ut kopior av domstolens bandupptagningar av huvudförhandlingens vittnesförhör, har innan tiden för överklagande av dessa beslut utgått och innan domen vunnit laga kraft lämnat banden till avmagnetisering (930122), och har förtigit detta då han å domstolens vägnar skrivit angående bandupptagningarna i skrivelsen 930208; bandupptagningarna har alltså uppsåtligen förstörts av Stark trots att dessa innehöll sakuppgifter – vittnesförhören – som inte finns arkiverade någon annanstans, trots att de begärts utlämnade i tid och att denna fråga inte avgjorts, trots att ett av vadesvarandes vittnen veterligen stod under pågående åtal för mened och förtal och trots vadekärandens påpekanden vid flera tillfällen under huvudförhandlingen angående bandupptagningarnas betydelse och korrekta skötsel.

text: Utredning

text: Från Kammarrätten i Stockholm inhämtades kopia av ett beslut den 18 februari 1993 (mål nr 1399-1993) av vilket bl.a. framgick följande. BB begärde hos Arbetsdomstolen att få ta del av en bandupptagning. Arbetsdomstolen (ordföranden CC) beslöt den 8 januari 1993 att avslå begäran med motiveringen att bandupptagningen var en sådan minnesanteckning som enligt

text: 2 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen

text: inte utgör allmän handling. BB överklagade beslutet hos Kammarrätten i Stockholm. I beslutet den 18 februari 1993 anförde kammarrätten att Arbetsdomstolen uppgivit att bandupptagningen inte fanns

text: kvar hos domstolen. Kammarrätten fann därför överklagandet inte föranleda något kammarrättens vidare yttrande.

text: Genom remiss infordrades yttrande från Arbetsdomstolen med avseende på punkt sju i anmälan.

text: Arbetsdomstolen (ordföranden CC) anförde i yttrandet följande:

text: Vid huvudförhandling i arbetsdomstolen gör protokollföraren praktiskt taget alltid en bandinspelning av allt som förekommer under förhandlingen. Arbetsdomstolen är enligt

text: 4 kap. 4 § lagen (1974:371)

text: om rättegången i arbetstvister (arbetstvistlagen) inte skyldig att i huvudförhandlingsprotokollet anteckna berättelser som lämnas under förhör i bevissyfte (jfr RB

text: 6 kap. 6 §

text: ). Domstolen är därmed inte heller skyldig att göra bandinspelningar av sådana berättelser (jfr RB

text: 6 kap. 9 §

text: ). Bandinspelningen från en huvudförhandling betraktas som ett komplement till protokollförarens skriftliga minnesanteckningar. Inspelningen används av protokollföraren som ett hjälpmedel vid upprättandet av förslag till dom eller beslut i målet. Bandinspelningen från en huvudförhandling är att anse som sådan minnesanteckning som avses i

text: 2 kap. 9 §

text: TF. Så länge den inte har expedierats eller tagits om hand för arkivering är den inte att anse som allmän handling hos domstolen. Intill dess att dom eller slutligt beslut meddelats i målet förvaras bandinspelningen hos sekreteraren i överensstämmelse med vad som anges i

text: 11 § protokollskungörelsen (1971:1066)

text: för de allmänna domstolarna (

text: protokollskungörelsen

text: ), vars bestämmelser för tingsrätt i fråga om aktbildning och vad som hänger samman därmed i tillämpliga delar gäller för arbetsdomstolen, se

text: 23 § förordningen (1988:1137)

text: med instruktion för arbetsdomstolen. I enlighet med bestämmelserna i

text: 17 § protokollskungörelsen

text: blir banden inte föremål för ”aktbilagering”. När målet avgjorts och skall arkiveras lämnas banden till domstolens kansli för avmagnetisering och återanvändning. Detta förfarande är att betrakta som en sådan utgallring av minnesanteckningar ur akten som anges i

text: 19 § protokollskungörelsen

text: . Bandinspelningen tas aldrig om hand för arkivering. Bestämmelsen i

text: 12 § första meningen protokollskungörelsen

text: kan inte anses tillämplig för arbetsdomstolen, eftersom dess domar och beslut omedelbart vinner laga kraft. Det förekommer ibland att en part eller någon annan önskar få tillgång till hela eller en del av bandinspelningen från en huvudförhandling. Inspelningarna görs uteslutande i syfte att vid behov kunna vara ett hjälpmedel i domstolens arbete. Av detta skäl och då domstolen skulle tvingas införa arbetskrävande rutiner om önskemål om utlämnande av kopior av inspelningar skulle tillgodoses tillmötesgår domstolen inte sådana önskemål. När det gäller domstolens besked till BB rörande bandinspelningar från huvudförhandlingen i mål B 35/91, vilken ägde rum den 15 december 1992 kan följande redogörelse lämnas. BB begärde den 22 december 1992 att utfå kopia av bandinspelningar från huvudförhandlingen. Domstolen lämnade i beslut den 8 januari 1993 denna begäran utan bifall under angivande av att bandupptagningen var att betrakta som sådan minnesanteckning som enligt

text: 2 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen

text: inte utgjorde allmän handling. BB anförde besvär över beslutet i skrift som inkom till domstolen den 1 februari 1993. Efter det att arbetsdomstolen den 8 februari funnit att skäl ej förelåg att ompröva beslutet, överlämnades besvärsskriften till kammarrätten i Stockholm för prövning. Dom i målet hade meddelats den 3 februari 1993. Kammarrätten, som efter kontakt med arbetsdomstolen fått beskedet att banden lämnats till avmagnetisering, fann i beslut den 18 februari 1993, att BB överklagande inte föranledde något kammarrättens vidare yttrande.

text: Genom en ny remiss inhämtades ett förnyat yttrande med avseende på de närmare omständigheterna kring avmagnetiseringen av de aktuella banden. Arbetsdomstolen (CC) lämnade i yttrandet följande redogörelse.

text: När domsförslaget var färdigt i början av januari 1993, lämnade DD över förslaget jämte akten och bandinspelningarna till mig. Jag förvarade materialet på mitt arbetsrum under den tid jag arbetade med domsförslaget. Min klara minnesbild är att jag därvid inte utnyttjade bandinspelningarna. I mitten av januari 1993 lämnade jag det av mig överarbetade domsförslaget till vederbörande byråassistent för att renskrivas och sändas ut för granskning till de två övriga ledamöter som deltog i avgörandet. Även akten medföljde till byråassistenten. Bandinspelningarna blev kvar i mitt arbetsrum. Några dagar senare lämnade jag ut dessa band, som inte längre var behövliga, jämte ett antal ytterligare band vilka blivit liggande på mitt rum till förste expeditionsvaktens tjänsterum för återanvändning. Det finns en stående föreskrift att banden skall avmagnetiseras innan de används på nytt. Det har inte kunnat utrönas vare sig när avmagnetiseringen skedde i detta fall och under vilka närmare omständligheter detta skedde. Den nu beskrivna hanteringen av bandinspelningarna överensstämmer med den ordning som normalt tillämpas av mig.

text: För kännedom bifogade CC vidare en kopia av en dom den 7 juli 1993 av Kammarrätten i Stockholm. Domen är meddelad i ett mål (5561-1993) angående ett överklagande av ett Arbetsdomstolens beslut att inte lämna ut vissa i ett annat mål hos Arbetsdomstolen gjorda bandupptagningar av samma art som de, vilka är aktuella i detta ärende. Kammarrätten har lämnat överklagandet utan bifall och som skäl härför anfört följande.

text: Sedan dom i målet numera meddelats skulle bandupptagningen enligt

text: 2 kap 7 § tryckfrihetsförordningen

text: vara att anse som allmän handling, såvida inte undantagsbestämmelsen i

text: 2 kap 9 § samma förordning

text: är tillämplig. Kammarrätten finner att bandupptagningen väl innehåller sakuppgifter men att denna inte i sig tillfört ärendet sådana uppgifter. Vidare har Arbetsdomstolen upplyst att bandupptagningen inte avses bli tillvaratagen för arkivering. Av 2 kap 9 § följer då, såsom Arbetsdomstolen anfört, att bandupptagningen inte är att anse som allmän handling.

text: AA och BB kommenterade remissvaren.

text: Bedömning

text: JO Wahlström anförde i beslut den 7 december 1993 följande.

text: JO kan inte pröva frågor om skadestånd. Vidare är domstolarnas självständighet i den dömande verksamheten fastslagen i grundlag. JO är därför mycket återhållsam då det gäller uttalanden angående bedömningar i domstolarnas domar och beslut. Jag finner i detta fall inte skäl att göra avsteg från denna princip. Med hänsyn härtill och i övrigt har jag funnit anledning att till utredning ta upp och göra något uttalande endast vad gäller den under punkten sju i anmälan berörda frågan om avmagnetisering av de bandupptagningar som gjorts vid huvudförhandling i målet i fråga.

text: Enligt

text: 6 kap. 6 § rättegångsbalken

text: (RB) skall i protokoll berättelser som lämnas under förhör i bevissyfte antecknas i den omfattning berättelserna kan antas vara av betydelse i målet. Sådana berättelser får emellertid enligt 6 kap. 9 §

text: första stycket RB i stället tas upp genom stenografi eller på fonetisk väg. I

text: protokollskungörelsen (1971:1066)

text: för de allmänna domstolarna finns vissa ytterligare bestämmelser om protokoll och om aktbildning. Protokoll över förhandling skall enligt

text: 9 §

text: om möjligt sättas upp efter hand som förhandlingen fortgår. Kan detta ej ske, föres minnesanteckningar. Enligt

text: 11 §

text: intages minnesanteckningar och stenogram i akten, och enligt

text: 12 §

text: skall en bandupptagning bevaras till dess två månader förflutit från det rätten avgjort målet eller ärendet. Om talan fullföljs, skall dock bandupptagningen bevaras till dess målet eller ärendet avgjorts genom dom eller beslut som vunnit laga kraft. I

text: 17 §

text: stadgas att handlingar som tas in i akt och som ej far utgallras enligt

text: 19 §

text: skall numreras i löpande följd efter hand som de kommer in eller upprättas och på varje handling skall anges domstolen och målets eller ärendets beteckning. När ett mål eller ärende har avgjorts och avgörandet har vunnit laga kraft får enligt

text: 19 §

text: ur akten urgallras minnesanteckning, stenogram och dupletter av handlingar samt missiv och delgivningsbevis som inte innehåller någon uppgift av betydelse.

text: För Arbetsdomstolen gäller emellertid i viss omfattning andra regler än de som, enligt vad som ovan redovisats, föreskrivits för de allmänna domstolarna. I

text: 4 kap. 4 § lagen (1974:371)

text: om rättegången i arbetstvister stadgas sålunda, att i protokoll över huvudförhandling inte behöver antecknas berättelser som lämnas under förhör i bevissyfte. Några regler motsvarande vad som enligt 6 kap 6 och 9 §§ RB stadgats för de allmänna domstolarna finns följaktligen inte heller för Arbetsdomstolen. Enligt

text: 23 § förordningen (1988:1137)

text: med instruktion för Arbetsdomstolen gäller i fråga om aktbildning och vad som hänger samman därmed i tillämpliga delar vad som är föreskrivet för tingsrätt.

text: Arbetsdomstolen är således inte enligt lag eller annan författning skyldig att i protokoll från sina förhandlingar göra anteckningar eller bandupptagningar av berättelser som lämnas under förhör i bevissyfte. Som framgår av remissvaret gör protokollföraren emellertid praktiskt taget alltid en bandupptagning av allt som förekommer under en förhandling, således även av sådana förhör. Fråga uppstår då hur domstolen såvitt avser bevarande och gallring bör förfara med dessa bandupptagningar. Jag gör i denna fråga följande bedömning.

text: Som ovan framgått skall enligt 23 § instruktionen för Arbetsdomstolen

text: protokollskungörelsen

text: i tillämpliga delar gälla hos domstolen i fråga om aktbildning och vad som sammanhänger därmed. I

text: protokollskungörelsen

text: regleras bl.a. hur det skall förfaras med bandupptagningar som görs med stöd av

text: 6 kap.

text: och

text: 9 §§

text: RB. Eftersom Arbetsdomstolen emellertid inte ålagts att i protokollet anteckna berättelser som lämnas i bevissyfte, kan enligt min mening domstolens bandupptagningar inte anses utgöra sådana fonetiska upptagningar som avses i

text: 6 kap. 9 §

text: RB. Inte heller kan det anses vara fråga om sådana minnesanteckningar som avses i

text: 9 § protokollskungörelsen

text: . Arbetsdomstolen kan därför inte genom bestämmelsen i

text: 23 §

text: instruktionen anses ha ålagts att i fråga om sina bandupptagningar följa vad som i

text: protokollskungörelsen

text: stadgas

text: angående bevarande och gallring av sådana bandupptagningar och minnesanteckningar som regleras genom bestämmelserna i kungörelsen. Hur Arbetsdomstolen skall förfara med sina bandupptagningar finns inte heller reglerat i annan författning.

text: Min slutsats blir således att frågan om bevarande och gallring av sådana bandupptagningar från huvudförhandling i Arbetsdomstolen, som här är i fråga, är oreglerad, och att domstolen därför själv kan bestämma hur den skall förfara med dem. Av utredningen i detta ärende framgår att bandupptagningarna, när ett mål avgjorts och skall arkiveras, lämnas till domstolens kansli för avmagnetisering och återanvändning. Som framgår av remissvaret har CC redan innan målet avgjorts lämnat de bandupptagningar som avses med anmälan hit för avmagnetisering och återanvändning och således inte följt domstolens egen rutin. Eftersom han därigenom emellertid inte brutit mot någon författning, saknar jag anledning att göra något uttalande med anledning av vad som förekommit.

text: Emellertid måste vid en bedömning av CC:s åtgärder med de ifrågavarande bandupptagningarna även följande omständigheter, vilka inte närmare berörts i remissvaren, beaktas.

text: BB hade begärt att få kopior av banden. CC hade i beslut den 8 januari 1993 avslagit framställningen med motiveringen att bandupptagningarna inte var allmän handling.

text: En myndighets beslut att inte lämna ut en handling eller kopia av en handling till en enskild som begärt att få del av handlingen får överklagas, oavsett om beslutet grundas på att handlingen inte är allmän hos myndigheten eller att den väl är allmän, men på grund av någon bestämmelse i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: inte kan lämnas ut. Överklagandet skall ha kommit in till beslutsmyndigheten inom tre veckor från den dag, då klaganden fick del av beslutet. Oberoende av vilka bestämmelser om bevarande eller gallring som i övrigt kan vara tillämpliga på handlingen i fråga, framstår det enligt min mening som självklart att handlingen inte får förstöras, innan tiden för överklagande har löpt ut. Om beslutet överklagas framstår det som lika självklart att handlingen måste bevaras till dess överklagandet blivit slutligt prövat. I annat fall kommer klaganden att berövas sin rätt att få avslagsbeslutet sakprövat i högre instans.

text: När CC några dagar efter mitten av januari 1993 överlämnade bandupptagningarna till förste expeditionsvakten hos domstolen för avmagnetisering och återanvändning, hade tiden för överklagande av beslutet i utlämnandeärendet ännu inte löpt ut. Det har inte kunnat fastställas vid vilken tidpunkt eller under vilka omständigheter banden därefter avmagnetiserades. CC måste emellertid enligt min mening ha insett att banden, när de väl lämnats till förste expeditionsvakten, skulle kunna komma att avmagnetiseras innan beslutet i utlämnandeärendet vunnit laga kraft. Det torde därför inte kunna föreligga någon tvekan om att CC får anses vara ansvarig för att

text: bandupptagningarna kom att avmagnetiseras dessförinnan. Med hänsyn till att överlämnandet av bandupptagningarna fick som konsekvens att kammarrätten inte kunde sakpröva Arbetsdomstolens beslut i utlämnandefrågan, finner jag CC:s handlande förtjäna allvarlig kritik, särskilt mot bakgrund av att beslutet i utlämnandeärendet hade meddelats av honom själv och han därför bort varit medveten om att klagotiden alltjämt löpte.

text: Jag vill slutligen anföra följande. Det förhållandet, att Kammarrätten i Stockholm i domen den 7 juli 1993 gett uttryck för uppfattningen, att bandupptagningar av det slag som det här gäller inte är att anse som allmänna handlingar hos Arbetsdomstolen, saknar enligt min mening i och för sig betydelse i sammanhanget. Jag kan emellertid inte utesluta att CC:s bedömning att bandupptagningarna inte ut gjorde allmän handling kan ha spelat in, när CC lämnade ifrån sig banden utan att – såvitt utredningen visar – dessförinnan närmare reflektera över om de borde sparas med hänsyn till att avslagsbeslutet i utlämnandeärendet då ännu inte hade vunnit laga kraft. Eftersom bandupptagningarna inte bedömdes vara allmän handling kunde BB enligt CC:s uppfattning ju inte vinna bifall till sin framställning att få kopior av dem. Även om min kritik mot CC i och för sig inte mildras med hänsyn till vad jag nu anfört, har jag emellertid mot denna bakgrund, och med beaktande av den praxis som domstolarna utvecklat vid tillämpningen av 20 kap. l §

text: brottsbalken

text: , bedömt, att det inte funnits anledning att inleda förundersökning i syfte att utreda om CC genom sitt handlande – som AA och BB hävdat – gjort sig skyldig till tjänstefel. Jag avslutar ärendet här med dessa besked och den allvarliga kritik som ligger i det tidigare sagda.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot en polismyndighet för ett ingripande mot deltagare i en musikfest vilket bl.a. inneburit att dessa tagits med till en polisstation för kroppsbesiktning

org: jo

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Med anledning av innehållet i ett TT-telegram beslutade chefsJO Eklundh att i ett initiativärende ta upp Polismyndighetens i Östergötlands län (Polisområde Linköping) ingripande mot deltagare i en musikfest till utredning. Av infordrade handlingar från polismyndigheten, av inhämtade muntliga upplysningar från kammaråklagaren AA vid Åklagarkammaren i Linköping samt av en videobandupptagning av insatsen framkom i huvudsak följande.

type: stycke

text: Polismyndigheten hade beslutat om en polisinsats vid en s.k. technofest den 5–6 mars 1999 i en lokal vid Skyttecentrum i Linköping. Åklagare hade beslutat om husrannsakan i lokalen. Vid insatsen deltog ett femtiotal polismän. En grupp polismän, som hade genomgått en utbildning i ”drogtecken och symptom”, avdelades för att bedöma om det i lokalen fanns misstänkta drogpåverkade personer. Festdeltagarna fick sitta ned på golvet med utsträckta händer med handflatorna uppvända. 31 personer togs med till polisstationen för kroppsbesiktning efter beslut av polismän. Arrangören och den person som av polisen betraktades som medarrangör togs, efter beslut av åklagare, med till förhör och underkastades kroppsbesiktning och kroppsvisitation. Således underkastades sammanlagt 33 personer kroppsbesiktning i form av urinprov och i några enstaka fall blodprov. På golvet i lokalen påträffades en påse med sju vita tabletter som beslagtogs. Den visade sig innehålla narkotiska preparat. Vidare beslagtog man i lokalen bl.a. sex tabletter och en del av en tablett. En av dessa tabletter samt tablettdelen visade sig innehålla narkotiska preparat. På grund av misstankar om brott mot

text: alkohollagen

text: och

text: ordningslagen

text: togs även öl, pengar, kassaskrin, biljetter m.m. i beslag. Besluten om beslag fattades av åklagare. Under natten beslutade polismyndigheten att tillställningen skulle upplösas. Såvitt framgår av handlingarna hölls förhör med 17 misstänkta den 6 mars 1999. Av dessa hade 15 tagits med efter beslut av polismän. En misstänkt hördes den 9 mars 1999. Sju av de 33 personer som medtogs var under 18 år. Fem av dessa förhördes. Ingen vårdnadshavare underrättades emellertid om eller kallades till dessa förhör. Efter genomförd analys

text: av provtagningarna visade det sig att endast sju av de 33 personerna hade uppvisat positivt resultat. Ärendet remitterades därefter till Polismyndigheten i Östergötlands län med följande frågor. 1 a. Vilken utbildning avseende tecken på narkotikapåverkan har de polismän som bestämde urvalet av personer som skulle föras till polisstationen för provtagning? 1 b. Vilken sådan utbildning har den polisman som hade ansvaret för förmansprövningen avseende de frihetsberövade? 1 c. Vad omfattar ifrågavarande utbildning? (I svaret bör redovisas inte bara litteratur i ämnet, såsom t.ex. RPS Rapport 1995:7 – Drogtecken och symptom, utan även t.ex. seminarier och praktiska övningar.) 2 a. Hur är metoden för undersökning och urval av misstänkt narkotikapåverkade personer utformad och hur tillämpades den i de aktuella fallen? (Metoden bör beskrivas så noggrant som möjligt.) 2 b. På vilken rättslig grund utfördes de ifrågavarande undersökningarna (av ögon etc.) som bestämde urvalet av personer som skulle föras till polisstationen? 2 c. Vilka faktiska omständigheter var det som i varje enskilt fall utgjorde grund för misstanke om ringa narkotikabrott? 2 d. Vem eller vilka fattade besluten om kroppsbesiktning och när fattades dessa? 2 e. Vilken var den rättsliga grunden för att föra misstänkta till polisstationen? 2 f. Finns det ett konsekvent samband mellan de olika indikationer som konstaterades och urvalet av ämnen som i blanketten ”PROTOKOLL NARKOTIKABROTT (eget bruk)” markerats för analys? Vilka indikationer har varit avgörande för att det med avseende på vissa men inte andra misstänkta begärts analys av förekomst av t.ex. LSD? 3 a. Vem var förundersökningsledare vid den tidpunkt då kroppsbesiktningar genomfördes? 3 b. I den mån förundersökningsledare inte var utsedd enligt fråga 3 a. – förelåg det vid något skede av polisinsatsen fara i dröjsmål? 3 c. Varför har inte rätt beslutsdatum för inledande av förundersökning angetts i anmälningsblanketterna? 4. Hur har 5 och 7 §§ i LUL beaktats i de fall den misstänkte vid tidpunkten för ingripandet inte hade fyllt 18 år? Polismyndigheten i Östergötlands län (länspolismästare BB) inkom med ett remissvar. ChefsJO Eklundh anförde i ett beslut den 3 april 2001 följande.

text: Rättslig reglering

text: Förundersökning m.m. De grundläggande bestämmelserna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB). Förundersökning skall enligt 1 § första stycket inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: Beslut att inleda en förundersökning skall enligt 3 § första stycket fattas av en polismyndighet eller åklagaren. Har förundersökningen inletts av en polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen avseende brottet övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl. Innan förundersökning hunnit inledas får en polisman enligt paragrafens tredje stycke hålla förhör och vidta de andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen, s.k. primärutredning.

text: Av Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (

text: RÅFS 1997:12

text: ; FAP 403-5) framgår att ringa narkotikabrott anses vara ett brott av enkel beskaffenhet men att detta inte är fallet i fråga om narkotikabrott av normalgraden (avsnitt 2.3).

text: Om förundersökning inte tidigare inletts anses en sådan bli inledd genom ett beslut om användning av ett straffprocessuellt tvångsmedel (se bl.a. JO 1993/94 s. 97 och

text: SOU 1995:47 s. 155

text: Under förundersökningen får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (6 §). På tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på den plats där ett brott förövas skyldig att följa med till ett förhör som hålls omedelbart därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret (8 § första stycket). Av 8 § tredje stycket följer att bestämmelsen i paragrafens första stycke får tillämpas även innan förundersökning har hunnit inledas. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning Bestämmelser till skydd för medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter finns i

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: . Enligt 6 § är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad bl.a. mot påtvingade kroppsliga ingrepp. Genom bestämmelserna i 8 § skyddas medborgarna gentemot det allmänna mot bl.a. frihetsberövanden. Begränsning av det skydd som uppställs genom dessa bestämmelser får enligt 12 § göras endast genom lag. Sådana lagregler finns bl.a. i

text: rättegångsbalkens

text: kapitel om straffprocessuella tvångsmedel.

text: Bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns i

text: 28 kap.

text: RB. Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får enligt 11 § kroppsvisitation göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får kroppsvisiteras, om det finns synnerlig

text: anledning att anta att det därigenom kommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller att det annars är av betydelse för utredningen om brottet. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig.

text: Den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, får enligt 12 § första stycket kroppsbesiktigas för de ändamål som anges i 11 §. Med kroppsbesiktning avses enligt paragrafens andra stycke undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Den som skall kroppsbesiktigas får enligt 12 § tredje stycket hållas kvar för ändamålet upp till sex timmar eller, om det finns synnerliga skäl, ytterligare sex timmar.

text: För att en person skall anses vara skäligen misstänkt för ett brott krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex. JO 1992/93 s. 204 och 1993/94 s. 101).

text: Förordnande om kroppsvisitation och kroppsbesiktning meddelas enligt huvudregeln av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten (13 § första stycket första meningen jämförd med 4 § första stycket). Endast om det föreligger fara i dröjsmål får en sådan åtgärd beslutas av en polisman (13 § första stycket andra meningen).

text: Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av en kvinna får enligt 13 § tredje stycket inte verkställas eller bevittnas av någon annan än en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en kvinna har med sig undersöks och kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov eller alkoholutandningsprov tas får emellertid verkställas och bevittnas av en man.

text: Några lagregler om medtagande till kroppsvisitation eller kroppsbesiktning finns inte. Lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för brott, skall enligt

text: 5 §

text: lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran omedelbart underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det.

text: Om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, skall socialnämnden genast underrättas (6 §).

text: Vid förhör med den som inte har fyllt 18 år och som är misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa skall företrädare för socialtjänsten närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen (7 §).

text: En förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år skall alltid ledas av åklagaren, om den unge är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader (3 §).

text: Narkotikastrafflagen (1968:64)

text: Enligt

text: 1 § narkotikastrafflagen

text: döms den som olovligen bl.a. överlåter, innehar, brukar eller tar annan befattning med narkotika, om gärningen sker uppsåtligen, för narkotikabrott till fängelse i högst tre år. Är brottet med hänsyn till arten och mängden narkotika samt övriga omständigheter att anse som ringa, döms enligt

text: 2 §

text: till böter eller fängelse i högst sex månader.

text: Lagen (

text: ) om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken Lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken avser, enligt vad som sägs i

text: 1 §

text: , undersökning av en persons ögon och ögonrörelser i syfte att ta reda på om personen är påverkad av något annat medel än alkohol.

text: En ögonundersökning får enligt 2 § första stycket göras på förare av ett motordrivet fordon samt på förare av ett maskindrivet spårfordon på järnväg, tunnelbana eller spårväg, om det kan misstänkas att föraren har gjort sig skyldig till brott som avses i

text: 4 § lagen (1951:649)

text: om straff för vissa trafikbrott,

text: 30 § järnvägssäkerhetslagen (1990:1157)

text: eller till något annat brott på vilket fängelse kan följa och som har begåtts i samband med framförandet av fordonet. Enligt paragrafens andra stycke får undersökning enligt första stycket genomföras endast om den kan ha betydelse för utredningen om brottet.

text: En ögonundersökning enligt lagen får endast omfatta yttre iakttagelser av ögonens utseende och funktion. Som hjälpmedel vid undersökningen får pupillometer, penna eller annat liknande föremål samt mindre ljuskälla användas (3 §). En ögonundersökning skall genomföras av en polisman (4 §).

text: Vägrar den som skall genomgå en ögonundersökning att medverka till detta, får enligt 5 § blodprov tas även om det inte finns förutsättningar för det enligt

text: 28 kap. 12 §

text: RB.

text: I 6 § föreskrivs att

text: 28 kap. 13 §

text: RB inte skall gälla vid undersökningar enligt lagen. Som framgår av vad som har sagts i det föregående innebär detta bl.a. att ögonundersökning avseende en kvinna får göras av en man (se

text: prop. 1998/99:43 s. 36

text: och

text: Polislagen (1984:387)

text: En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift skall enligt

text: 8 § första stycket polislagen

text: under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, skall detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som avses i

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: får enligt paragrafens andra stycke inte grundas enbart på bestämmelserna i

text: första stycket

text: De nu återgivna bestämmelserna lägger fast de s.k. behovs-, ändamåls- och proportionalitetsprinciperna som gäller för alla polisingripanden.

text: Bedömning

text: Inledning Mitt beslut att inleda en utredning av omständigheterna kring polisinsatsen den 6 mars 1999 vid musikfesten i Skyttecentrum var föranlett av uppgiften att analysresultaten beträffande huvuddelen av de personer som vid tillfället togs med för kroppsbesiktning visade sig vara negativa. Som framgår av det föregående gav den inledande utredningen upphov till ytterligare frågor avseende insatsen. Av särskilt intresse var här frågorna om formerna för besluten om kroppsbesiktning och om tillämpningen av föreskrifter i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Allmänt om urvalet av festdeltagare för kroppsbesiktning Av den inledande utredningen framgick att 33 personer fördes till polisstationen och där underkastades kroppsbesiktning samt att endast sju analyser gav positivt resultat. Det var i samtliga fall fråga om ecstasy och i ett också om cannabis. Av övriga prov var tre ”troligen negativa” och 23 bevisligen negativa. Två av de 33 personer som togs med till polisstationen var misstänkta såväl för eget bruk av narkotika som för att i sin egenskap av arrangörer av tillställningen ha gjort sig skyldiga till bl.a. narkotikabrott, brott mot

text: ordningslagen

text: och brott mot

text: alkohollagen

text: . Dessa två personer fördes till polisstationen med stöd av åklagarbeslut. De övriga 31 personerna togs med till polisstationen efter beslut av polismän i festlokalen. De personer som uppvisade positiva analysresultat ingick alla i denna grupp. Polismännens bedömningar på platsen överensstämde således med analysresultaten endast i ca 23 % av fallen.

text: Det är uppenbart att en så dålig överensstämmelse mellan polisens bedömningar och analysresultaten kan väcka tvivel om polisens kompetens. Som en jämförelse kan nämnas att det i ett ärende hos JO avseende den s.k. Rave-kommissionen vid Polismyndigheten i Stockholms län (dnr 4769-1999) upplystes att det vid en granskning avseende de omkring 700 personer som till följd av kommissionens ingripanden under år 1999 hade lämnat urin- eller blodprov visade sig att ca 80 % av proverna varit positiva. I samma ärende uppgavs sammanfattningsvis att mellan 80 och 90 % av de prov som hade tagits i kommissionens verksamhet var positiva (– – –).

text: Det är av rättssäkerhetsskäl självfallet angeläget att den bedömning som läggs till grund för en så ingripande åtgärd som att med tvång föra en person till en polisstation och där underkasta honom urin- eller blodprovstagning vilar på ett så säkert underlag som möjligt. Polismyndigheten har i sitt yttrande uppgett att medeltalet för falska positiva prov under hela den särskilda narkotikasatsningen uppgick till 15 %. Jag uppfattar denna uppgift på så sätt att 85 procent av de

text: personer som av polismännen på platsen bedömdes som narkotikapåverkade i efterhand uppvisade positiva analysresultat. Utredningen i ärendet har inte kunnat klarlägga varför siffran vid det här aktuella tillfället på ett så markant sätt avvek från det uppgivna medeltalet för hela satsningen.

text: Polismyndigheten har som en förklaring anfört att man – i syfte att begränsa frihetsberövandetiderna – inte gjorde några sållningsanalyser på polisstationen samt att verifikationsanalyser av kostnadsskäl som regel avser endast ett begränsat antal olika narkotiska preparat. Myndigheten har vidare framhållit att det finns vissa euforiska narkotiska preparat som Rättskemiska laboratoriet för närvarande över huvud taget inte kan analysera, t.ex. philocybin.

text: Enligt min uppfattning kan de nu nämnda omständigheterna knappast ensamma förklara den stora diskrepansen mellan resultatet vid det här aktuella tillfället och medeltalet för utfallet under narkotikasatsningen totalt sett. Vad polismyndigheten har uppgett om begränsningen av verifikationsanalyserna ger mig vidare anledning att framhålla att det inte framstår som särskilt rationellt att ta med ett stort antal personer till polisstationen för provtagning, om man är medveten om att analysförfarandet sedan kommer att begränsas på sådant sätt att analyserna kan komma att ge negativt resultat också i ett antal fall där den misstänkte faktiskt har varit påverkad av narkotika.

text: I polismyndighetens yttrande anges vilka tecken hos en person som enligt myndighetens uppfattning grundar en skälig misstanke om eget bruk av narkotika: koncentrationssvårigheter, plock med händerna, blodsprängda ögon, pupillreaktioner på olika ljusinfall och nystagmus. Enligt vad som sägs i yttrandet var det iakttagelser av sådana tecken som låg till grund för besluten att ta med vissa personer för kroppsbesiktning. De i yttrandet angivna tecknen får anses utgöra allmänt vedertagna kriterier på drogpåverkan, och polismyndighetens uppgifter i detta hänseende föranleder inte något uttalande från min sida. Myndigheten har i sitt yttrande emellertid också pekat på sådana omständigheter som att en fest äger rum på en viss plats, att kända narkotikamissbrukare deltar i festen, att personerna är klädda på visst sätt och att narkotika anträffas på platsen. Jag vill med anledning härav, till undvikande av missförstånd, framhålla att sådana omständigheter visserligen kan ge starkt stöd för ett antagande att det finns narkotikapåverkade personer på platsen, men att bedömningen i det särskilda fallet av om en festdeltagare är att anse som skäligen misstänkt för eget bruk av narkotika måste grundas på iakttagelser av tecken på narkotikapåverkan hos personen i fråga.

text: Det ligger mot bakgrund av den stora andelen negativa prov nära till hands att anta att åtminstone några av de beslut att ta med personer för provtagning som fattades vid den i ärendet aktuella tillställningen hade sin grund i att de beslutande polismännen – till följd exempelvis av bristande kunskaper och erfarenhet – misstolkade sina iakttagelser. Jag vill i detta sammanhang nämna att, enligt vad som upplystes i det nyss nämnda JO-ärendet, bedömningarna i Ravekommissionens arbete av vilka personer som skäligen kan misstänkas vara påverkade av narkotika som regel görs av två polismän i samråd.

text: Oavsett vilka skälen kan vara framstår det, som jag inledningsvis har anfört, inte som godtagbart ur rättssäkerhetssynpunkt att det i fråga om en så stor andel som 77 procent av de personer som togs med till polisstationen inte kunde visas att de var skyldiga till det brott som de var misstänkta för. Särskilt om ögonundersökning Ögonundersökning av det slag som regleras i lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken är att anse som kroppsbesiktning (se

text: prop. 1998/99:43 s. 36

text: och

text: ). Under en brottsutredning som faller utanför tillämpningsområdet för denna lag får således en sådan undersökning, i enlighet med vad som föreskrivs i

text: 28 kap. 12 §

text: RB, endast avse någon som är skäligen misstänkt för ett brott som kan följas av fängelse.

text: Som har nämnts i det föregående avses enligt 3 § i den nyss nämnda lagen med ögonundersökning yttre iakttagelser av ögonens utseende och funktion. Utmärkande för en sådan undersökning är att vissa hjälpmedel får användas, nämligen en pupillometer, penna eller annat liknande föremål samt en mindre ljuskälla. Att tvång kan komma att aktualiseras i sammanhanget framgår av regeln i 5 § att den som vägrar att medverka till att genomgå ögonundersökning får underkastas blodprovstagning, även om förutsättningar för kroppsbesiktning med stöd av

text: 28 kap. 12 §

text: RB inte föreligger.

text: Det kan mot den nu angivna bakgrunden inte råda något tvivel om att åtgärden att i polisens brottsbekämpande verksamhet i undersökningssyfte belysa någons ögon med exempelvis en ficklampa utgör ett sådant intrång i den enskildes grundlagsskyddade kroppsliga integritet som avses i

text: rättegångsbalkens

text: regler om kroppsbesiktning. För att en sådan undersökning skall få göras krävs således att det föreligger en skälig misstanke om bruk av narkotika mot den som skall bli föremål för undersökningen.

text: Polismyndigheten har uppgett att någon belysning av festdeltagares ögon med ficklampa inte förekom vid tillfället. Vad som däremot förekom var att polismännen uppmanade personer att se mot en befintlig ljuskälla i rummet, t.ex. ett lysrör i taket eller en lampa vid sidan av personen i fråga. Vid dessa tillfällen hade, enligt vad myndigheten har upplyst, misstankegraden skälig misstanke inte uppnåtts, och det saknades därför rättsliga förutsättningar för kroppsbesiktning av de personer som valdes ut för granskning. Enligt vad polismyndigheten har uppgett grundades tillsägelserna i stället på den befogenhet i detta hänseende som enligt myndighetens uppfattning följer av

text: 8 § polislagen

text: Det av polismyndigheten beskrivna förfarandet ger anledning till följande kommentarer från min sida.

text: I samband med att regler om s.k. ytlig kroppsbesiktning infördes i lagen (

text: ) om straff för varusmuggling uttalades att även en okulär yttre granskning av den undersöktes kropp är att betrakta som en kroppsbesiktning (

text: prop. 1981/82:2 s. 11

text: ). Frågan om innebörden av kroppsbesiktningsbegreppet har därefter behandlats i propositionen 1993/94:24 (se särskilt s. 33 f. och 44 f.) och av

text: Polisrättsutredningen. Som exempel på förfaranden som är att betrakta som kroppsbesiktning i

text: rättegångsbalkens

text: mening nämner utredningen att en polisman tar av en person hans handskar för att kunna se på händerna, knäpper upp en persons skjortknapp för att se om han har märken på halsen eller viker upp en ärm för att se om han är tatuerad (

text: SOU 1995:47 s. 260

text: ). Den omständigheten att den enskilde i stället själv tar av sig ett klädesplagg på uppmaning av en polisman förändrar enligt utredningen inte förfarandets karaktär av tvångsmedel (a.a. s. 259).

text: Enligt Polisrättsutredningen utgör förfaranden av det nu angivna slaget den nedre gränsen för kroppsbesiktningsbegreppet. Man kan emellertid inte utan vidare från tillämpningsområdet för detta begrepp utesluta ett förfarande som innebär att en polisman under utövande av någon form av tvång förmår en misstänkt person att exempelvis ställa sig på en viss plats eller inta en viss kroppsställning för att polismannen i utredningssyfte skall kunna närmare granska någon del av den misstänktes kropp som visserligen inte är täckt av kläder men som är skymd för polismannen eller som är svår att iaktta t.ex. på grund av belysningsförhållandena.

text: Som framgår av vad som har sagts i det föregående anses det vara fråga om kroppsbesiktning, när en polisman i brottsutredande syfte gör yttre iakttagelser av någons ögon avseende dessas utseende och funktion med hjälp av t.ex. en ficklampa, en pupillometer eller en penna. Det är enligt min mening svårt att se någon principiell skillnad mellan t.ex. åtgärden att lysa en person i ögonen med en ficklampa och ett förfarande som innebär att någon i stället tvingas rikta blicken mot en närbelägen stationär ljuskälla av motsvarande styrka. Den som utsätts för ett sådant förfarande torde i båda fallen med fog anse sig ha blivit utsatt för en integritetskränkande ögonundersökning.

text: Ett i polisens brottsutredande verksamhet utövat tvång som syftar till att möjliggöra eller underlätta ett förfarande, som vid en objektiv bedömning framstår som en regelrätt undersökning av någons ögon, får enligt min mening anses utgöra ett led i genomförandet av en kroppsbesiktning i

text: rättegångsbalkens

text: mening, oavsett om det vid undersökningen används ett sådant hjälpmedel som anges i

text: 3 §

text: lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken eller ej. Som Polisrättsutredningen har framhållit förtas inte ett förfarandes karaktär av tvångsmedel av den omständigheten att polismannens agerande tar sig formen av en befallning.

text: Som nyss har nämnts får en person utsättas för kroppsbesiktning endast om han är skäligen misstänkt för ett brott som kan följas av fängelse. Det finns däremot inte något rättsligt hinder mot att en polisman t.ex. samtalar med någon som inte är skäligen misstänkt för ett sådant brott och därvid, utan att utöva någon form av tvång eller i övrigt avvika från vad som är vanligt vid ett samtal människor emellan, gör iakttagelser som ger upphov till en skälig misstanke och som därmed kan komma att läggas till grund för ett beslut om användning av ett straffprocessuellt tvångsmedel. Polisrättsutredningen har i denna fråga uttalat att en polisman på samma sätt som varje annan person har rätt att betrakta någon så länge granskningen inte blir så påträngande att den kan bestraffas som ofredande (

text: SOU 1995:47 s. 259

text: Polismyndigheten är som nämnts av den uppfattningen att en polisman med stöd av

text: 8 § polislagen

text: kan ge befallningar i syfte att få en misstänkt person att t.ex. rikta blicken på ett sådant sätt att en granskning av hans ögon underlättas, trots att misstanken inte är så stark att den är att anse som skälig i

text: rättegångsbalkens

text: mening och rättsliga förutsättningar för kroppsbesiktning därför saknas.

text: Enligt vad som sägs i förarbetena till

text: 8 § polislagen

text: har lagstiftarens avsikt varit att tillsägelser som inte medför något ingrepp i den enskildes grundlagsfästa fri- och rättigheter skall kunna grundas på bestämmelserna i paragrafens första stycke (

text: prop. 1983/84:111 s. 74

text: f. och 78). Innebörden av denna s.k. befallningsrätt, som före

text: polislagens

text: tillkomst ansågs ha stöd i

text: 2 §

text: polisinstruktionen (

text: ), är oklar (se

text: SOU 1993:60 s. 177

text: f.). Befallningsrätten sträcker sig emellertid inte utanför de gränser som gäller för

text: polislagens

text: tillämpningsområde. Som framgår av

text: polislagens

text: förarbeten är en av lagens huvudfunktioner att precisera polisens befogenheter i dess övervakande och brottsförhindrande verksamhet (se

text: SOU 1982:63 s. 41

text: och

text: f.). Befallningsrätten nämns uttryckligen bland dessa befogenheter (a.a. s. 79 f.). Polisens befogenheter i den brottsutredande verksamheten anses däremot ha fått en i princip fullständig och uttömmande reglering i 23–

text: 28 kap.

text: RB och ligger därför utanför

text: polislagens

text: tillämpningsområde (a.a. s. 38, 41, 78 och 80). Det kan således konstateras att någon ”befallningsrätt” i polisens brottsutredande verksamhet inte kan grundas på bestämmelserna i

text: 8 § polislagen

text: . En befallning i denna verksamhet måste i stället ha sin grund i någon av de befogenheter som enligt

text: rättegångsbalken

text: tillkommer polisen, t.ex. att ta med en person till förhör, att verkställa ett beslut om husrannsakan eller att genomföra en kroppsvisitation eller kroppsbesiktning.

text: Det kan ibland förekomma att en polisman samtidigt fullgör såväl övervakande som brottsutredande uppgifter. En misstanke om narkotikabrott eller något annat brott kan t.ex. uppkomma i samband med att polisen i ordningshållande syfte är närvarande vid en offentlig tillställning med stöd av regeln i

text: 2 kap. 21 § ordningslagen (1993:1617)

text: . Det kan i en sådan situation vara svårt att avgöra exakt var gränserna går för polisens på

text: 8 § polislagen

text: grundade ingripandebefogenheter. I det här aktuella fallet står det emellertid klart att polisaktionen i sin helhet var att hänföra till det i

text: rättegångsbalken

text: reglerade området. Av utredningen framgår sålunda att polisens närvaro i lokalen grundade sig på ett av åklagare fattat beslut om husrannsakan föranlett av misstankar mot arrangörerna av tillställningen avseende bl.a. innehav och försäljning av narkotika. Vidare inriktades insatsen, enligt vad som sägs i polismyndighetens yttrande, på att dels ”isolera” de personer som kunde misstänkas för försäljning och innehav av narkotika, dels klarlägga vilka festdeltagare som skäligen kunde misstänkas för eget bruk av narkotikaklassade preparat.

text: Som tidigare har nämnts var avsikten med de här diskuterade befallningarna att underlätta en granskning av festdeltagarnas ögon i syfte att utreda om de skäligen kunde misstänkas för brott. Stöd för ett sådant förfarande ges inte i vare sig reglerna om kroppsbesiktning eller någon annan bestämmelse i

text: rättegångsbalken

text: Det saknar härvid betydelse att polismannen till äventyrs inte är beredd att ”sätta makt bakom orden” vid en vägran att efterkomma befallningen. Som Polisrättsutredningen har framhållit ger en polisman som ingriper i myndighetsutövning rent faktiskt uttryck för samhällets maktbefogenheter, oavsett om han använder tvång eller inte. Så torde det enligt utredningen också uppfattas av den person som ingripandet riktar sig mot och som därför befinner sig i ett sådant underläge att det strängt taget aldrig kan bli tal om någon egentlig frivillighet (

text: SOU 1995:47 s. 145

text: ; se även s. 149 f.).

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att en polisman, som inte kan hämta stöd i en uttrycklig regel i

text: rättegångsbalken

text: för ett ingripande mot någon i polisens brottsutredande verksamhet, inte har några andra rättsliga möjligheter att agera mot denne än vilken annan person som helst. Som nyss har nämnts har en polisman t.ex. på samma sätt som varje annan person rätt att betrakta en person så länge granskningen inte blir så påträngande att den kan bestraffas som ofredande.

text: Polismyndigheten har i sitt yttrande förordat en ändring i lagstiftningen av innebörd att polisen skall få utföra ögonundersökningar på personer som deltar i fester av den typ som det här är fråga om under i princip samma förutsättningar som gäller för undersökningar enligt lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken. Det skulle således vara tillräckligt att det föreligger en misstanke på en lägre nivå än vad som i allmänhet gäller för användningen av personella straffprocessuella tvångsmedel.

text: Jag vill med anledning härav framhålla att den särskilda lagstiftningen om ögonundersökningar vid misstanke om drograttfylleri bärs upp av samma motiv som reglerna om alkoholutandningsprov, nämligen samhällets intresse av att komma till rätta med de allvarliga risker för trafiksäkerheten som vållas av drogpåverkade fordonsförare. Jag kan däremot inte finna att det just i fråga om ringa narkotikabrott bestående i eget bruk av narkotika skulle finnas anledning att frångå den avvägning mellan brottsutredningsintresset, å den ena sidan, och skyddet för den enskildes integritet, å den andra, som utgör en grundläggande princip bakom

text: rättegångsbalkens

text: tvångsmedelsreglering. Det bör i sammanhanget observeras att ögonundersökningar har ansetts typiskt sett vara mer integritetskränkande än tagande av alkoholutandningsprov (se

text: prop. 1998/99:43 s. 34

text: ), varför sådana undersökningar i motsats till vad som gäller för alkoholutandningsprov inte får företas rutinmässigt. Det finns vidare skäl att ifrågasätta det praktiska värdet av den av polismyndigheten föreslagna ordningen. Av de uppgifter som lämnats i det tidigare nämnda ärendet om Ravekommissionens verksamhet framgår att ögonundersökning med hjälp av ficklampa där förekommer endast i undantagsfall och då endast för att bekräfta en skälig misstanke som redan har uppkommit på annan grund. Jag är således inte beredd att stödja polismyndighetens förslag.

text: Det finns däremot anledning att ta upp en annan aspekt på kroppsbesiktningsreglerna till diskussion. Enligt

text: 28 kap. 13 § tredje stycket

text: RB får kroppsbesiktning av en kvinna inte verkställas eller bevittnas av någon annan än en kvinna, läkare

text: eller legitimerad sjuksköterska. Det enda undantaget från denna huvudregel avser kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov eller alkoholutandningsprov tas.

text: Som framgår av redogörelsen i det föregående tillåter lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken att sådana undersökningar görs av en polisman, oavsett polismannens och den misstänktes kön, medan en man däremot inte får göra en motsvarande ögonundersökning av en kvinna, om undersökningen i stället görs med stöd av reglerna i

text: rättegångsbalken

text: (se

text: prop. 1998/99:43 s. 36

text: och

text: ). Det är enligt min mening svårt att finna några sakliga skäl för denna skillnad. Som ytterligare en situation, där det kan ifrågasättas om det är motiverat att tillmäta den misstänktes kön någon betydelse vid verkställigheten av en kroppsbesiktning, kan nämnas tagande av salivprov för DNA-bestämning. Jag vill vidare erinra om att kroppsbesiktningsbegreppet också innefattar åtgärder som inte innebär annat än ett ytligt betraktande av en mindre del av någons kropp. Polisrättsutredningen nämner som ett exempel på ett förfarande av detta slag att en polisman, för att kunna granska någons händer, tar av honom hans handskar eller uppmanar honom att själv göra detta. Det kan ifrågasättas om integritetskränkningen här är av sådan art att det framstår som påkallat att förbjuda en manlig polisman att vidta en sådan åtgärd mot en kvinna.

text: Det finns således enligt min mening skäl att överväga frågan om behovet av ytterligare undantag från huvudregeln att kroppsbesiktning av en kvinna inte får verkställas eller bevittnas annat än av en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Förfarandet att ta med de misstänkta till polisstationen Av utredningen framgår att de två arrangörerna fördes till polisstationen med stöd av åklagarbeslut. Polismyndigheten har i fråga om de övriga 31 misstänkta personerna upplyst att dessa fördes till polisstationen med stöd av regeln i

text: 23 kap. 8 §

text: RB om medtagande till förhör. Myndigheten pekar emellertid i sitt yttrande också på vad Polisrättsutredningen har uttalat (

text: SOU 1995:47 s. 340

text: ) om att syftet med ett medtagande i fall av det här aktuella slaget inte i första hand är att hålla förhör med den misstänkte utan att verkställa ett beslut om kroppsbesiktning. Jag delar Polisrättsutredningens av polismyndigheten återgivna uppfattning att en sådan tillämpning av bestämmelsen om medtagande till förhör står i strid med ändamålsprincipen. Såvitt framgår av handlingarna hölls inte förhör med fler än 15 – dvs. knappt hälften – av de 31 personer, som togs med efter beslut av polismän, i anslutning till att de fördes in till polisstationen. Detta förhållande bekräftar att det egentliga syftet med medtagandet inte var att hålla förhör med de misstänkta.

text: Jag kan av nu angivna skäl inte finna att bestämmelsen om medtagande till förhör gav stöd för förfarandet att ta med de misstänkta till polisstationen.

text: Det finns för närvarande inte någon uttrycklig bestämmelse i

text: rättegångsbalken

text: om skyldighet för den som skall underkastas kroppsbesiktning – exempelvis blodprovstagning med anledning av misstanke om ringa narkotikabrott eller trafiknykterhetsbrott – att följa med till den plats där åtgärden skall vidtas, motsvarande reglerna om medföljande och medtagande till förhör. Det har

text: emellertid ansetts underförstått gälla att reglerna om kroppsbesiktning i sig kan läggas till grund för en sådan inskränkning i rörelsefriheten som det här är fråga om, om den är nödvändig för att kroppsbesiktningen, t.ex. läkarundersökning eller provtagning, skall kunna genomföras (se JuU 1983/84:27 s. 40 f. och

text: SOU 1995:47 s. 340

text: Polisrättsutredningen har under hänvisning till legalitetsprincipen lagt fram ett förslag till lagreglering av frågan. Som jag uttalade i mitt remissyttrande delar jag utredningens uppfattning om behovet av en sådan reglering. Polisrättsutredningens slutbetänkande är alltjämt föremål för beredning i Regeringskansliet, Justitiedepartementet. Jag har nyligen i syfte att fästa justitieutskottets och Justitiedepartementets uppmärksamhet på frågan dit överlämnat kopior av det tidigare nämnda beslutet avseende Ravekommissionen vid Polismyndigheten i Stockholms län.

text: Besluten om kroppsbesiktning Beslut om kroppsbesiktning skall enligt

text: rättegångsbalken

text: fattas av åklagaren, en polisiär förundersökningsledare eller rätten. Om misstanken avser ringa narkotikabrott får ett sådant beslut fattas av en polisär förundersökningsledare. En enskild polisman är däremot inte behörig att fatta beslut om kroppsbesiktning annat än om det är fara i dröjsmål.

text: Av utredningen framgår följande om organisationen för fattandet av kroppsbesiktningsbesluten. En polisinspektör, som deltog i insatsen, svarade för att en grupp polismän som hade genomgått utbildning i ”drogtecken och symptom” avdelades för bedömning av de personer som kunde misstänkas vara drogpåverkade. Dessa polismän beslutade sedan, på grundval av en bedömning att det förelåg skälig misstanke om ringa narkotikabrott, vilka personer som skulle föras till polisstationen för kroppsbesiktning. Besluten om kroppsbesiktning fattades därefter på polisstationen i varje särskilt fall av ett polisbefäl med förundersökningsledarbehörighet inom ramen för en ”förmansprövning” av medtagandebesluten. Såvitt kan utläsas ur polismyndighetens yttrande bedömdes det inte föreligga någon fara i dröjsmål såvitt gällde besluten om kroppsbesiktning. Man kan härav dra den slutsatsen att polismännen på platsen ansågs sakna behörighet att fatta sådana beslut.

text: Det rättsliga resonemang som har legat till grund för polismyndighetens sätt att organisera beslutsfunktionen vid tillfället är inte alldeles lätt att följa.

text: Som jag har uttalat i det föregående anses det av reglerna om rätt att besluta om kroppsbesiktning underförstått följa en rätt att också ta med den misstänkte för genomförandet av kroppsbesiktningen. En grundläggande förutsättning för att en person skall få tas med för kroppsbesiktning är således att ett beslut om kroppsbesiktning har fattats före medtagandet. Åtgärden att ta med den misstänkte t.ex. till närmaste polisstation blir då ett led i verkställigheten av det fattade beslutet (se JO 1993/94 s. 101 samt

text: SOU 1995:47 s. 175

text: f. och s. 342). Om man i likhet med polismyndigheten intar den ståndpunkten att några beslut om kroppsbesiktning ännu inte hade fattats när personerna fördes till polisstationen,

text: saknades således rättsligt stöd för att föra dem från platsen i syfte att få till stånd den tilltänkta åtgärden.

text: Med anledning av vad polismyndigheten har uppgett om att besluten om kroppsbesiktning fattades på polisstationen av en behörig förundersökningsledare inom ramen för en ”förmansprövning” vill jag framhålla att begreppet förmansprövning som beteckning på ett handlande av en förundersökningsledare är okänt i

text: rättegångsbalken

text: . Som framgår av det nyss nämnda JO-beslutet anser jag däremot att det är lämpligt att, sedan en misstänkt person har förts in till polisstationen, en behörig förundersökningsledare tar ställning till om ett ännu icke verkställt beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, som har fattats av en polisman med stöd av reglerna om fara i dröjsmål, skall verkställas eller upphävas.

text: Vad polismyndigheten har upplyst om strävandena att minimera frihetsberövandetiderna sammanställt med dels det förhållandet att samtliga de personer som hade tagits med till polisstationen underkastades kroppsbesiktning, dels den låga frekvensen positiva analysresultat ger närmast vid handen att förundersökningsledaren vid ”förmansprövningen” inte självständigt tog ställning i kroppsbesiktningsfrågorna utan i stället utan egen prövning godtog de bedömningar som låg till grund för medtagandebesluten i festlokalen.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att den tillämpade beslutsordningen fick till följd att besluten om kroppsbesiktning i realiteten kom att fattas av de polismän som gjorde de enskilda ingripandena i festlokalen.

text: Det finns anledning att rikta allvarlig kritik mot polismyndigheten för det sätt på vilket beslutsfattandet organiserades. Det var här fråga om en i förväg planerad polisaktion, där en av förutsättningarna för planeringen var att det kunde bli aktuellt att fatta beslut om kroppsbesiktning avseende ett icke obetydligt antal personer. Det framstår mot den bakgrunden som förvånande att myndigheten inte hade säkerställt att det på platsen för ingripandet fanns ett tillräckligt antal polismän med förundersökningsledarbehörighet som kunde fatta de tvångsmedelsbeslut som framstod som påkallade. Jag delar den uppfattning som kommer till uttryck i polismyndighetens yttrande att förundersökningsledarna vid aktioner av det här aktuella slaget bör finnas ute på fältet. I likhet med polismyndigheten anser jag att en sådan organisation hade medfört att behörighetsfrågorna hade fått en helt annan lösning än vad som faktiskt blev fallet.

text: Besluten om inledande av förundersökning Den här aktuella polisinsatsen påbörjades strax före kl. 03.00 den 6 mars 1999 och resulterade i att 33 personer fördes till polisstationen. Enligt förhörsprotokollen hördes 16 personer som misstänkta för brott samma dag, och ytterligare en person hördes sannolikt också den 6 mars. Endast i fråga om de två arrangörerna och ytterligare en person har emellertid den 6 mars 1999 angetts som dag för inledande av förundersökning. Beträffande övriga misstänkta har i stället angetts den 8 mars.

text: Polismyndigheten har i sitt yttrande uppgett att besluten att inleda förundersökning i fråga om de 31 personer, som togs med efter beslut av polismän, fattades inom

text: ramen för ”förmansprövningen” på polisstationen. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen innebär emellertid ett beslut om användning av ett straffprocessuellt tvångsmedel att förundersökning skall anses vara inledd, om så inte redan har skett. Som har sagts i det föregående kom besluten om kroppsbesiktning i realiteten att fattas redan i festlokalen av polismän som deltog i insatsen. Även om man utgår från polismyndighetens syn på saken, inleddes emellertid förundersökning i samtliga dessa fall den 6 mars 1999. Uppgifterna i handlingarna om tidpunkterna för inledande av förundersökning är således inte riktiga. Polismyndigheten har förklarat detta genom att hänvisa till vissa problem som är förknippade med den s.k. RAR-rutinen. Jag har tidigare haft anledning att uttala mig om hithörande frågor och nöjer mig därför med att notera att polismyndigheten har förklarat att användningen av rutinen ses över och att särskilda utbildningsinsatser skall genomföras för att fel av det aktuella slaget inte skall upprepas. Lagen med vissa bestämmelser om unga lagöverträdare Ett viktigt syfte med reglerna i 5–7 §§ LUL om underrättelse och kallelse till den unges vårdnadshavare och socialtjänsten är att få till stånd en samverkan mellan vårdnadshavaren, å den ena sidan, och de sociala och brottsutredande myndigheterna, å den andra, i syfte att tillrättaföra den unge (jfr JO 2000/01 s. 169). Dessa regler ger uttryck för samhällets kriminalpolitiska hållning såvitt gäller brott av unga, och de är vidare av grundläggande betydelse för de underårigas rättssäkerhet (jfr JO 1999/2000 s. 78). Det finns av dessa skäl anledning att rikta kritik mot polismyndigheten med anledning av dess underlåtenhet att, i de fall där de misstänkta var under 18 år, underrätta och kalla dessas vårdnadshavare på det sätt som föreskrivs i 5 § LUL. Jag noterar att polismyndigheten har förklarat att den avser att genomföra utbildning om innebörden av denna bestämmelse med berörd personal. Sammanfattande synpunkter I ärendet har framkommit ett antal allvarliga brister vad gäller planeringen och genomförandet av insatsen på Skyttecentrum den 6 mars 1999. Det kan, såväl av rättssäkerhetsskäl som av hänsyn till intresset av effektivitet i samhällets brottsbekämpande verksamhet, inte godtas att en insats av det aktuella slaget genomförs på sådant sätt att det i efterhand inte kan visas att mer än ca 23 procent av de personer, som med tvång har förts till en polisstation och där underkastats kroppsbesiktning, har gjort sig skyldiga till det brott som de misstänkts för. Det finns vidare anledning att rikta kritik mot den tillämpade beslutsordningen, vilken innebar att besluten om kroppsbesiktning i realiteten kom att i strid med lag fattas av enskilda polismän i stället för av en befattningshavare med förundersökningsledarbehörighet. Det kan inte heller accepteras att den rutin som hade etablerats för handläggningen på polisstationen uteslöt tillämpning av bestämmelserna i 5 § LUL i fråga om de misstänkta som var under 18 år.

text: Vad som framkommit i ärendet har gett mig anledning att göra vissa uttalanden om innebörden av kroppsbesiktningsbegreppet, och jag har vidare funnit skäl att diskutera frågan om behovet av lagändringar på detta område. Som jag har nämnt i

text: det föregående är Polisrättsutredningens slutbetänkande alltjämt föremål för överväganden i Justitiedepartementet. Jag överlämnar därför för kännedom en kopia av detta beslut till departementet. Det finns anledning att fästa också justitieutskottets och Rikspolisstyrelsens uppmärksamhet på de frågor som har behandlats i beslutet.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Förundersökning

title: Kritik mot en åklagare som i ett beslut att lägga ned en förundersökning angett att skälig misstanke kvarstod

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA, genom ombudet jur.kand. BB, klagomål mot Polismyndigheten Dalarna och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Falun. Han var missnöjd med att en förundersökning rörande misshandel inte hade inletts med anledning av en anmälan år 2004. Vidare var han kritisk i flera avseenden mot hur förundersökningar gällande våldtäkt genomförts, bl.a. det sätt på vilket förhör hade hållits med en minderårig flicka, att viss skriftväxling hade tagits med i ett förundersökningsprotokoll samt med motiveringen av ett beslut att lägga ned en förundersökning.

text: Utredning

text: Handlingar i bl.a. polismyndighetens ärenden K24259-06 och K28327-06 samt Svea hovrätts dom den 4 april 2007 i mål B 599-2007 infordrades och granskades.

text: Av utredningen framgick bl.a. att kammaråklagaren CC den 14 september 2007 beslutade att lägga ned en förundersökning rörande misstanke om våldtäkt och som skäl angav att det på det utredningsmaterial som förelåg inte gick att bevisa att den som varit misstänkt gjort sig skyldig till brott och att ytterligare utredning inte kunde antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt. Under rubriken motivering angavs också ”Efter vidtagna förundersökningsåtgärder görs bedömningen att bevisningen når upp till nivån skälig misstanke men att fällande dom i domstol inte kan förväntas”.

text: Åklagarmyndigheten anmodades att lämna upplysningar och yttrande om vilka överväganden som föranledde åklagaren att utforma nedläggningsbeslutet så som kom att ske.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande vice riksåklagaren DD) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från chefsåklagaren EE (här utelämnade) och CC.

text: CC uppgav bl.a. följande.

text: Det aktuella beslutet fattades av mig för ett år sedan och jag har därefter påbörjat annan anställning. Jag kan därför inte med säkerhet dra mig till minnes vilka exakta överväganden jag gjorde vid nedläggningsbeslutet. Min beslutsmotivering känns dock väldigt klar då det av motiveringen framgår att bevisningen bara nått upp till nivån skälig misstanke och att fällande dom inte kan förväntas även om ytterligare utredningsåtgärder utförs. Min tanke då jag utformade beslutet har med all säkerhet varit att försöka förklara hur jag sett på bevisläget så att såväl den misstänkte som målsäganden skulle kunna förstå mitt resonemang. Min erfarenhet är att särskilt målsäganden ofta har ett behov att få nedläggningsbeslut förklarade när brott anmälts och detta inte lett till åtal. Mitt syfte med formuleringen har därför med all sannolikhet varit att vara så tydlig som möjligt så att de inblandade skulle förstå mitt beslut. Naturligtvis har jag inte valt formuleringen i syfte att chikanera AA eller att få det att framstå som om brottsmisstankar kvarstod mot denne. Det framgår för övrigt tydligt av beslutet att förundersökningen läggs ned. – Beträffande korrespondens som fogades till förundersökningsprotokoll i K22540-07 så skedde detta på särskild begäran. av FF som då var AA:s offentlige försvarare.

text: DD gjorde följande bedömning.

text: Enligt

text: 32 § förvaltningslagen (1986:223)

text: gäller inte bestämmelserna i 20 § om skyldighet att motivera beslut i Åklagarmyndighetens brottsbekämpande verksamhet. Det finns inte heller i övrigt någon författningsmässig skyldighet för åklagare att motivera avskrivningsbeslut. Däremot har en sådan skyldighet ansetts föreligga enligt praxis. Det är sedan länge en etablerad princip inom myndigheten att åklagare vid motivering av avskrivningsbeslut bör undvika uttalanden som framhäver en kvardröjande brottsmisstanke mot viss person (se det nu upphävda cirkuläret RÅC I:107 som meddelades år 1985). I nämnda cirkulär uttalades bl.a. att ett beslut måste få en sådan avfattning att det blir begripligt och att ingen osäkerhet uppkommer om dess närmare innebörd. Detta förutsätter bl.a. att klar åtskillnad görs mellan själva slutet och motiveringen samt att motiveringen inte bör göras vidlyftigare än sakens beskaffenhet föranleder. Det framhölls vidare att de allra flesta brottmål som regel endast kräver en kortfattad motivering. I cirkuläret angavs också standardformuleringar för de vanligaste avskrivningsgrunderna. Det uttalades även att det i mera komplexa fall kan vara nödvändigt att precisera beslutsskälen närmare, exempelvis genom att ange vilket objektivt eller subjektivt rekvisit som med hänsyn till bevisläget eller av annan grund inte anses uppfyllt. Detsamma ansågs gälla även i övriga fall där det kan vara risk för att målsäganden eller annan som berörs av beslutet missförstår grunden för avskrivningsbeslutet om denna endast anges mera allmänt. Det ställs i dag högre krav på att åklagares beslut ska vara mer utförliga än de varit tidigare. Denna utveckling har föranlett Åklagarmyndigheten att ta fram ett moderniserat IT-stöd med ett stort antal beslutsmallar. En tanke med dessa mallar är att besluten ska bli något mer utförliga och lättare att förstå för mottagaren. Beslutsmallarna är utformade med tanke på att besluten inte ska ge uttryck för att en brottsmisstanke kvarstår mot någon viss person. Beslutsmallarna är uppbyggda i tre nivåer nämligen, beslutet, skälet och en närmare motivering. Beroende på vilket beslut som ska fattas kan åklagarna i mallarna välja mellan olika skäl och motiveringar. Naturligtvis ges åklagarna också en möjlighet att i fritext utforma beslutet på det sätt som behövs med tanke på omständigheterna i det enskilda fallet. Det är inte alltid en lätt uppgift för åklagare att utforma beslut som ska tillgodose såväl parternas som allmänhetens intresse av begriplighet. Olika intressen måste vägas mot varandra när beslut ska utformas. I vissa fall kan det vara nödvändigt att åklagaren mer utförligt redovisar skälen för ett beslut. I sådana fall kan åklagaren när denne redogör för sina bevekelsegrunder, i likhet med när en domstol redogör

text: för sina skäl i en dom, ha anledning att t.ex. redovisa delar av utredningen vilket öppnar en möjlighet för läsaren att bedöma bevisningens styrka och därmed kunna bilda sig en uppfattning om den grad av misstanke som skulle kunna påstås kvarstå trots att åtal inte väcks. Vad gäller nu aktuellt ärende har AA delgivits misstanke om brott. För att så ska kunna ske måste en skälig misstanke föreligga. Åklagaren har lagt ned förundersökningen med skälet att det på föreliggande utredningsmaterial inte gick att bevisa att AA gjort sig skyldig till brott och att inte heller ytterligare utredningsåtgärder kunde förväntas förändra bevisläget på ett avgörande sätt. Det torde därmed ha stått klart för samtliga parter att förundersökningen var nedlagd och att inga ytterligare åtgärder skulle vidtas. Åklagaren har under den närmare motiveringen i nedläggningsbeslutet anfört att hon bedömde att bevisningen nådde upp till nivån skälig misstanke men att fällande dom i domstol inte kunde förväntas. Åklagaren har således med andra ord ansett att det inte funnits tillräckliga skäl för åtal då hon inte kunde motse en fällande dom. I sina upplysningar hit har åklagaren angett att hon i dag inte exakt minns vilka överväganden som hon gjorde vid beslutet. Såsom beslutet har utformats har dock hennes avsikt med all säkerhet varit att hon velat förklara sin syn på bevisläget så att såväl den misstänkte som målsäganden skulle kunna förstå resonemanget. Åklagaren har vidare angett att särskilt målsäganden ofta har ett behov av att få nedläggningsbeslut förklarade när brott anmälts och inte lett till åtal. Åklagarens avsikt har inte varit att chikanera AA eller att få det att framstå som brottsmisstankarna kvarstod mot denne. Det är som jag nämnt ovan inte alltid en lätt uppgift för åklagare att motivera sina beslut på ett begripligt sätt, särskilt inför en målsägande som kan känna sig misstrodd. Jag har därför förståelse för åklagarens bevekelsegrunder när hon utformade sitt nedläggningsbeslut på det sätt som skett. Det finns ingen anledning att tro att åklagaren har haft för avsikt att få det att framstå som om brottsmisstankarna mot AA kvarstod. AA har dock uppfattat formuleringen på sådant sätt, vilket är olyckligt. Det inträffade visar på vikten av att åklagare vid utformningen av beslutsmotiveringar är observanta på hur formuleringen kan framstå för mottagaren och att uttryckssätt som onödigtvis ger intryck av en kvardröjande brottsmisstanke undviks.

text: Sedan AA beretts tillfälle att lämna synpunkter på remissvaret gav han, nu genom ombudet GG, in en skrivelse i vilken kritik riktades i huvudsak mot förundersökningsåtgärder som vidtagits i nya förundersökningar. Utöver omständigheter som framförts i den tidigare anmälan framfördes klagomål bl.a. mot att en ytterligare förundersökning inletts, att AA betagits sin rätt till partsinsyn i den förundersökningen samt att AA i september 2007 hämtats till förhör. Vidare framfördes kritiska synpunkter på Socialnämndens i Borlänge kommun handläggning av vissa umgängesfrågor beträffande AA:s dotter.

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K7592-07 infordrades och granskades.

text: I ett beslut den 10 mars 2009 prövade justitieombudsmannen Kerstin André (JO:s dnr 863-2009) klagomålen mot socialnämnden.

text: Bedömning

text: AA:s klagomål mot polis och åklagare har avsett såväl motiveringen av nedläggningsbeslutet i september 2007 som bl.a. genomförandet av barnförhör, innehållet i ett förundersökningsprotokoll, beslut att inte inleda förundersökning med anledning av en anmälan om misshandel år 2004 samt inledande av en förundersökning i april 2007 och handläggningen i vissa avseenden av denna.

text: Vad gäller de barnförhör som genomfördes anförde hovrätten i domen i målet bl.a. följande. ”I förhören förekommer ledande frågor och upprepningar i relativt stor omfattning. Trots det, och trots sin ringa ålder, står målsäganden på sig och vägrar oftast svara i den riktning som förhörsledaren uppenbarligen vill. Efter något som enligt hovrättens mening verkar närmast som en utmattningstaktik svarar målsäganden enstavigt och lämnar inga som helst konkreta uppgifter om vad, var eller hur något skulle ha ägt rum. Sammanfattningsvis kan sägas att förhören inte är sådana att de kan anses utgöra tillräcklig bevisning för AA:s skuld.” Jag kan således konstatera att hovrätten varit kritisk mot det sätt på vilket polisen genomfört förhören med flickan.

text: Jag vill med anledning av AA:s klagomål i övrigt inledningsvis framhålla att JO är ett extraordinärt tillsynsorgan, vars uppgift är att granska att myndigheter och andra som står under tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med granskningen är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt gällande regler för förfarandet. Däremot prövar JO i princip inte myndigheters ställningstaganden i sak, i synnerhet inte om besluten bygger på överväganden i lämplighets- eller bedömningsfrågor. JO kan inte heller ändra eller upphäva en dom eller ett beslut som en domstol eller en myndighet har fattat och granskningen är inte avsedd att ersätta eller föregripa den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning.

text: Mot denna bakgrund begränsas min granskning i ärendet till motiveringen av nedläggningsbeslutet den 14 september 2007.

text: I beslutet angav CC att hon gjorde ”bedömningen att bevisningen når upp till nivån skälig misstanke men att fällande dom i domstol inte kan förväntas”. Hon har förklarat sin motivering av beslutet med att hon ville vara tydlig så att de inblandade skulle förstå hennes beslut, men att avsikten inte var att få det att framstå som om någon brottsmisstanke kvarstod.

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ska en förundersökning läggas ned om det inte längre finns anledning till dess fullföljande. Av

text: 14 § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår vidare att den som hörts som skäligen misstänkt för brottet ska underrättas om en förundersökning läggs ned. Som Åklagarmyndigheten angett saknas författningsbestämmelser som reglerar hur åklagares beslut ska motiveras. Åklagarmyndigheten har dock redogjort för den praxis som utvecklats på området och mallstrukturen i dess besluts- och ärendehanteringssystem (Cåbra).

text: Jag konstaterar att det sätt på vilket CC formulerade sitt beslut medför att AA med fog kunnat uppfatta att en brottsmisstanke mot honom kvarstod. En åklagare ska naturligtvis, i enlighet med vad Åklagarmyndigheten angett rörande sin praxis i frågan, inte formulera ett beslut att lägga ned en förundersökning på ett sätt som ger uttryck för att en kvardröjande brottsmisstanke mot viss person.

text: Även om CC uppgett att hennes avsikt inte var att få det att framstå som att brottsmisstanken kvarstod kan hon inte undgå kritik för det sätt på vilket nedläggningsbeslutet utformades. Med dessa uttalanden avslutas ärendet.