title: Anspråk på ersättning enligt frihetsinskränkningslagen vid felaktig handläggning av restriktioner för häktad i brottmål

text: AA anhölls den 24 november och häktades den 26 november 1997 på grund av misstanke om bl.a. grovt rån. I samband med att AA häktades gav Hallsbergs tingsrätt åklagaren tillstånd att meddela restriktioner beträffande AA.

text: Sedan åklagaren väckt åtal höll tingsrätten huvudförhandling i målet den 22 -23 december 1997. Vid huvudförhandlingen yrkade åklagaren enligt vad som antecknats i tingsrättens protokoll att AA på grund av recidivfara skulle kvarbli i häkte i avvaktan på dom. Åklagaren åberopade även att det förelåg kollusionsfara och yrkade med anledning därav att de tidigare ålagda restriktionerna skulle kvarstå. Tingsrätten beslutade den 23 december 1997 dels att det med hänsyn till målets omfattning fanns synnerliga skäl att meddela dom i målet först den 30 december 1997 kl. 10.00, dels att AA på de skäl som angetts i rättens tidigare häktningsbeslut skulle kvarbli i häkte till dess dom i målet meddelades, dels att rättens tillstånd att meddela restriktioner avseende AA skulle bestå.

text: Tingsrätten meddelade dom i målet den 30 december 1997. I domen dömdes AA för samtliga de gärningar som han åtalats för till ett fängelsestraff. I domen förordnade rätten att AA skulle kvarbli i häkte till dess domen i ansvarsdelen vann laga kraft mot honom. Däremot innehöll domen inget beslut i frågan om tillstånd till restriktioner. I sina domskäl under rubriken Övriga frågor uttalade tingsrätten att "Samtliga de skäl som föranledde häktning är alltjämt för handen. AA /./ skall därför kvarbli i häkte till dess domen i ansvarsdelen vinner laga kraft /./ ".

text: AA anförde i sitt överklagande av domen till Göta hovrätt att han fortfarande hade restriktioner trots att huvudförhandlingen slutförts. Vidare argumenterade han för att restriktionerna med hänsyn till bl.a. hans låga ålder borde hävas. Åklagaren å sin sida hävdade i sin svarsskrivelse till hovrätten att skäl förelåg för att AA skulle vara ålagd restriktioner.

text: Hovrätten uttalade i beslut av den 22 januari 1998 bl.a. följande: "I samband med dom i målet har tingsrätten haft att pröva saken på nytt. /./ Att det av den överklagade domen inte uttryckligen framgår att tingsrätten företagit en prövning av förordnandet att meddela restriktioner väcker frågan om åklagarens tillstånd därtill upphört att gälla. Såväl AA som åklagaren har dock uppenbarligen uppfattat det som att tillståndet alltjämt gäller. Hovrätten är oförhindrad att på åklagarens begäran ta upp frågan på nytt till prövning, (jfr

text: NJA 1964 s 489

text: )." Hovrätten uttalade vidare att åklagaren i sin svarsskrift begärt fortsatt tillstånd att meddela AA restriktioner och beredde honom tillfälle att yttra sig över vad åklagaren anfört i saken. AA bestred bifall till åklagarens begäran.

text: Den 23 januari 1998 fattade hovrätten följande beslut: "Hovrätten, som finner att det finns risk för att AA försvårar sakens utredning, bifaller åklagarens begäran om tillstånd enligt

text: 24 kap. 5 a § rättegångsbalken

text: att meddela restriktioner beträffande AA. Hovrätten skall så snart kan ske, och senast inom en vecka, hålla förhandling i frågan. Beslutet får överklagas utan någon tidsgräns.". Efter muntligt förhör den 28 januari 1998 fastställde hovrätten, som fann att det fanns risk för att AA försvårade sakens utredning, att det tidigare beslutet rörande restriktioner skulle bestå till dess lagakraftägande dom förelåg eller annat beslutades.

text: Anspråket m.m.

text: AA har hos Justitiekanslern begärt ersättning för lidande med 6 000 kr på den grunden att han felaktigt varit utsatt för restriktioner under 24 dagar (den 30 december 1997 - 23 januari 1998). Han har även begärt ersättning för ombudskostnader med 2 082 kr.

text: AA har gjort gällande att tingsrätten i samband med dom haft att pröva frågan om tillstånd till restriktioner på nytt men att domen den 30 december 1997 inte innehåller något beslut i frågan om restriktioner. Mot bakgrund härav har enligt AA åklagarens tillstånd till restriktioner upphört att gälla. Trots detta har han haft restriktioner under 24 dagar som bestått i inskränkning i hans möjlighet att fritt kommunicera. Vidare har han gjort gällande att han, som vid tiden för frihetsberövandet endast var 17 år gammal, led allvarligt av frihetsberövandet i sig, men kanske främst av att inte kunna ringa eller ta emot besök av sin familj.

text: Utredningen i ärendet

text: Justitiekanslern har inhämtat och tagit del av Hallsbergs tingsrätts protokoll från huvudförhandling den 22 december med fortsättning den 23 december 1997 i mål B 262/97, Hallsbergs tingsrätts dom den 30 december 1997 i mål B 262/97 och Göta hovrätts protokoll den 23 januari 1998 i mål B 91/98 rörande fråga om åklagarens tillstånd att meddela restriktioner. Justitiekanslern har även inhämtat och haft tillgång till hela akten i Göta hovrätts mål B 91/98.

text: Åklagaren har avgett yttrande.

text: Hallsbergs tingsrätt har efter hörande av rättens ordförande i målet avgett yttrande

text: AA har beretts tillfälle att lämna synpunkter på vad åklagaren och tingsrätten anfört men har inte hörts av.

text: Åklagaren har anfört i huvudsak att han för egen del inte uppmärksammade att tingsrätten inte uttalade sig i frågan om restriktioner utan tolkade tingsrättens uttalande i domen beträffande häktningsfrågan som om det tillstånd till restriktioner som meddelats vid huvudförhandlingen fortfarande gällde.

text: Vidare har åklagaren anfört att de eventuella fel eller försummelser som kan anses ha förekommit från tingsrättens och hans sida inte varit av den arten att de skall föranleda något skadeståndsansvar. Enligt åklagarens mening gällde fortfarande tillståndet till restriktioner och tingsrätten har, såvitt han har förstått, gjort en prövning av frågan men genom ett förbiseende inte angett i domen att tillståndet fortfarande gällde. Detta fel har enligt åklagaren rättats till genom hovrättens beslut.

text: Tingsrättens ordförande vid huvudförhandlingen i Hallsbergs tingsrätts mål har anfört bl.a. att tingsrätten ansåg att kollusionsfara förelåg även sedan rätten meddelat dom, att den vid sin överläggning var enig om att restriktionerna skulle bestå och att hans avsikt givetvis också var att det skulle stå i domslutet men att han förbisåg att anteckna detta vilket han beklagar.

text: Hallsbergs tingsrätt har anfört bl.a., att eftersom tingsrätten i domen inte förordnade om fortsatt tillstånd för åklagaren att meddela restriktioner beträffande AA kontakter med omvärlden, måste anses att åklagaren inte hade något sådant tillstånd från och med tidpunkten för domens meddelande. Enligt tingsrättens yttrande borde åklagaren därför genast ha hävt sitt beslut om restriktioner avseende AA. Vidare har tingsrätten anfört att AA under tiden från och med tidpunkten för tingsrättens dom till dess Göta hovrätt meddelade sitt förordnande i frågan den 23 januari 1998 var ålagd restriktioner trots att lagenligt beslut om det saknades. På grund härav får det enligt tingsrätten anses ha förekommit fel vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Tingsrätten har även anfört att det ter sig vanskligt att med ledning av det underlag som rätten har tillgång till göra något bestämt uttalande i frågan om den oriktiga myndighetsutövningen vållat AA något lidande. Tingsrätten anser dock att det finns skäl som talar för att så är fallet, varför rätten vid sina fortsatta överväganden utgått från att AA åsamkats lidande. Enligt tingsrättens mening kan den oriktiga myndighetsutövning som AA sålunda utsatts för möjligen bedömas som tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: Mot bakgrund av vad som anförts i förarbetena till

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: prop. 1972:5 s. 571

text: ) anser tingsrätten att skäl kan anföras såväl för som emot att staten är skadeståndsskyldig gentemot AA för det lidande som han utsatts för i detta fall. Det måste dock enligt tingsrätten erinras om, att Göta hovrätt genom beslutet den 23 januari 1998 meddelade åklagaren tillstånd att ålägga AA restriktioner. Enligt tingsrätten framstår det därför inte som ogrundat att anta att AA skulle ha haft restriktioner även för det fall frågan hade handlagts på ett korrekt sätt avseende tiden från och med tidpunkten för tingsrättens dom till tidpunkten för hovrättens ovannämnda förordnande, vilket bör vägas in vid prövningen av frågan om skadeståndsskyldighet för staten i detta fall.

text: Riksåklagaren har den 18 juni 1998 avgett yttrande till Justitiekanslern i ett annat ärende angående anspråk på skadestånd av staten med hänvisning till felaktig handläggning av en fråga om restriktioner för häktad i brottmål (JK:s dnr

text: ). I det ärendet hade tingsrätten beslutat att den dömde skulle kvarbli i häkte till dess domen i ansvarsdelen vann laga kraft, eftersom det fanns risk för att han skulle fortsätta sin brottsliga verksamhet. Domsbeviset kom emellertid inte att på ett korrekt sätt återspegla det beslut i restriktionsfrågan som tingsrätten kort tidigare fattat och muntligen avkunnat, nämligen att åklagarens tillstånd till restriktioner inte längre skulle gälla. Åklagaren beslutade inte om att häva restriktionerna som bestod i vart fall fram till dess tingsrätten beslutade om rättelse i domen.

text: Riksåklagaren har i det nyss nämnda ärendet anfört bl.a. att åklagaren självfallet hade, bl.a. med hänsyn till vad som framgår av 16 kap. andra stycket lagen (

text: ) om behandling av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen) och RÅC 1:120, varit oförhindrad att omedelbart efter avkunnandet av domen häva restriktionerna samt att det enligt hans uppfattning också borde ha ålegat åklagaren att fatta beslut om att häva restriktionerna, eftersom hon inte längre hade rättens tillstånd till detta.

text: Riksåklagaren har vid sin bedömning av frågan om den underlåtenhet som kunde läggas åklagaren till last i det fallet var att bedöma såsom fel eller försummelse i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagens

text: mening anfört följande: "Enligt min mening bör således beaktas att det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om en åklagares skyldighet att häva restriktioner sedan rätten beslutat att åklagares tillstånd till restriktioner inte längre skall gälla. Med hänsyn till detta och till övriga omständigheter anser jag att övervägande skäl tala för att /./ inte kan anses ha förfarit felaktigt eller försumligt i

text: skadeståndslagens

text: mening.".

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Jag lämnar inledningsvis en redogörelse för de bestämmelser som aktualiseras av AA:s ersättningsanspråk.

text: I

text: 2 §§

text: lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning regleras förutsättningarna för ersättning i samband med s.k. judiciella frihetsberövanden. I typfallet utgår ersättning till den som varit anhållen och häktad för ett brott för vilket han senare antingen inte åtalas eller frikänns från misstankarna för. Också vissa andra situationer kan ge rätt till ersättning. Enligt samma lag kan ersättning utgå för bl.a. lidande (5 §). Frågan om ersättning för den som (felaktigt) meddelats restriktioner regleras inte särskilt i lagen och har inte nämnts i dess förarbeten.

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: (1972:207, SkL), ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 §

text: SkL skall bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan bl.a. genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott samt viss annan uppräknad brottslighet av mer typiskt integritetskänslig art. Ersättning för ideell skada, s.k. kränkningsersättning, förutsätter alltså att visst brott av denna art har begåtts. Det kan tilläggas att tjänstefel i viss utsträckning ansetts kunna föranleda tillämpning av paragrafens ersättningsbestämmelser, se t.ex. betänkandet Ersättning för kränkning genom brott,

text: SOU 1992:84 s. 132

text: samt betänkandet Det allmännas skadeståndsansvar,

text: SOU 1993:55 s. 260

text: f.

text: Enligt

text: 24 kap. 21 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) skall rätten, om den misstänkte döms för brottet och är häktad, enligt de grunder som anges i det kapitlet pröva om han skall stanna kvar i häkte till dess domen vinner laga kraft. I fråga om restriktioner gäller bestämmelserna i

text: 24 kap. 5 a §

text: RB.

text: Av

text: 24 kap. 5 a §

text: RB följer att om rätten beslutar att häkta någon eller förordnar att någon skall kvarbli i häkte skall den samtidigt på begäran av åklagaren pröva om den häktades kontakter med omvärlden skall få inskränkas. Tillstånd till sådana restriktioner får meddelas endast om det finns risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning.

text: Handläggningen

text: Av 24 kap. 21 § första stycket och 5 a § RB följer att rätten när den dömer någon som är häktad skall ta ställning till om han skall vara kvar i häkte och, om åklagaren begärt det, om fortsatt tillstånd till restriktioner skall meddelas. Vid en sådan utgång i häktningsfrågan som i det aktuella fallet och då åklagaren begärt det, hade tingsrätten således att pröva frågan om tillstånd till fortsatta restriktioner. Såvitt framgår av yttrandet från rättens ordförande vid förhandlingen har rätten också vid överläggningen beslutat om fortsatt tillstånd för restriktioner men av förbiseende har beslutet inte återgetts i domen.

text: Genom att domen inte innehöll något beslut i frågan om tillstånd att inskränka AA kontakter med omvärlden får det tillstånd i saken som åklagaren fick när huvudförhandlingen avslutades anses ha upphört att gälla från tidpunkten för domens meddelande. Utredningen i ärendet ger dock vid handen att åklagaren i samband med att domen meddelades inte hävde restriktionerna för AA. AA har därmed varit underkastad restriktioner trots att lagenligt tillstånd till detta saknats från den tidpunkt domen meddelades fram till dess hovrätten förordnande om tillstånd till restriktioner.

text: Att vara underkastad restriktioner vid verkställande av häktning får enligt min mening typiskt sett anses medföra ett visst ökat lidande för den enskilde i förhållande till den situation som råder för en häktad vars kontakter med omvärlden inte är inskränkta. Jag utgår därför i det fortsatta från att AA har förorsakats ett visst lidande under den aktuella tiden.

text: Frihetsinskränkningslagen

text: Den fråga som då inställer sig är om AA enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning (frihetsinskränkningslagen) är berättigad till ersättning för lidande.

text: Frihetsinskränkningslagen är inte avfattad så att det enligt min mening ens tolkningsvis kan hävdas att den skulle omfatta ett fall där själva frihetsberövandet är korrekt men där villkoren för dess genomförande blivit ett annat än det avsedda. Frihetsinskränkningslagens regler är således enligt min mening inte tillämpliga i AA:s fall. Han kan alltså inte få ersättning för lidande enligt den lagen.

text: Skadeståndslagen

text: Den möjlighet som återstår att pröva är om ersättningsrätt kan finnas enligt

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . För att ersättning över huvud taget skall kunna utgå enligt

text: skadeståndslagen

text: (SkL) förutsätts att skada vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar (

text: 3 kap. 2 §

text: SkL). För att ersättning skall utgå för lidande krävs dessutom att en brottslig handling av sådant slag som nämns i

text: 1 kap. 3 §

text: SkL har begåtts.

text: Som tidigare nämnts kan tjänstefel i vissa fall vara ett sådant brott som kan grunda rätt till skadestånd enligt

text: 1 kap. 3 §

text: SkL. Avgörande härför är i sin tur om den handlingsnorm som åsidosatts kan sägas ha den enskildes integritet som skyddsobjekt, jfr också JK-Beslut 1989 C 12.

text: I skadeståndsrättsligt hänseende krävs inte att någon faktiskt fällts till ansvar för brott för att skadestånd skall kunna utgå. Skadeståndsfrågan kan ändå bedömas utifrån vad som är känt om det handlande som föranlett anspråket (jfr

text: SOU 1992:84 s. 100

text: Mot den bakgrunden gör jag följande bedömning i skadeståndsfrågan.

text: Regelsystemet beträffande restriktioner är så utformat att det är domstolen som ger åklagaren tillstånd att meddela restriktioner och att åklagaren med stöd härav beslutar i saken.

text: Utredningen ger vid handen att tingsrätten förbisett att ta in beslutet i frågan om tillstånd till fortsatta restriktioner i domen. Tingsrättens ordförande vid förhandlingen kan inte undgå viss kritik för detta. Vid bedömningen av denna försummelse bör å ena sidan beaktas att höga krav måste kunna ställas på domstolarna i deras rättsskipande verksamhet. Å andra sidan bör i det aktuella fallet beaktas att den omständigheten att domen inte innehållit något beslut om tillstånd till fortsatta restriktioner inte i sig har varit till nackdel för AA eftersom domen därmed innebar att något tillstånd till restriktioner inte meddelats. Jag anser därför att ordförandens förbiseende i detta fall inte är att bedöma som en försummelse av den art att den i och för sig skall anses skadeståndsgrundande enligt bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 §

text: SkL. Än mindre kan förbiseendet betecknas som tjänstefel. Oavsett hur det förhåller sig med den saken kan förbiseendet inte ha vållat AA någon skada i form av lidande.

text: Nästa fråga blir då vad som i den uppkomna situationen kunnat krävas av åklagaren.

text: Enligt

text: 16 § lagen (1976:371)

text: om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen) får åklagaren om rätten givit tillstånd därtill inskränka den häktades kontakter med omgivningen. Åklagaren skall så ofta anledning förekommer ompröva sina beslut om restriktioner. I cirkuläret (avsnitt 2 C 120:4) anför Riksåklagare att " Eventuella restriktioner som ålagts av åklagaren måste omedelbart hävas om rätten inte bifaller åklagarens begäran om att få ålägga den häktade restriktioner eller ändrar ett tidigare beslut om restriktioner".

text: Omständigheterna i det nu aktuella ärendet skiljer sig från de som förelåg i det ärende som Riksåklagaren yttrat sig och som jag ovan redogjort för under rubriken Utredningen. En avgörande skillnad är att tingsrätten i det nu föreliggande ärendet i domen uttalat att samtliga de skäl som föranledde häktningen, dvs. även kollusionsfara, alltjämt var för handen. Åklagaren tycks på grund härav ha uppfattat domen som om det tillstånd till restriktioner som meddelades vid huvudförhandlingen fortfarande gällde. Det kan vidare konstateras att tingsrätten enligt protokollet från huvudförhandlingen i parternas närvaro avkunnade beslutet om att AA på de skäl som angetts i rättens tidigare häktningsbeslut skulle kvarbli i häkte till dess dom i målet meddelades samt att rättens tillstånd att meddela restriktioner avseende AA skulle bestå.

text: Med beaktande av vad som nu anförts är det enligt min mening tveksamt om det över huvud taget kan läggas åklagaren till last att han inte omedelbart efter det att domen meddelats och han fått del av densamma hävde de restriktioner som tidigare uppenbarligen beslutats. Med hänsyn till att domen saknade beslut om tillstånd till fortsatta restriktioner borde det emellertid ha kunnat krävas av åklagaren att han kontaktade rättens ordförande för att efterhöra varför tingsrättens domslut inte innehöll något tillstånd till fortsatta restriktioner varvid domen hade kunnat rättas.

text: Sammanfattningsvis finner jag att skadeståndsgrundande fel eller försummelse inte heller har förekommit vid åklagarens handläggning av restriktionsfrågan. Vad som förevarit kan enligt min mening inte heller läggas någon till last såsom tjänstefel. Eftersom jag inte har funnit att någon sådan brottslig handling som avses i

text: 1 kap. 3 §

text: SkL har begåtts kan AA:s ersättningsyrkande inte bifallas. Jag lämnar därför hans anspråk utan bifall.

text: Med anledning av vad Justitiekanslern uttalat i beslut den 9 november 1998 i ärendet med dnr

text: översänds ett exemplar av detta beslut till Riksåklagaren för kännedom.

text: Ärendet är härmed avslutat.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om vissa texter i Bibeln kan anses utgöra hets mot folkgrupp

org: jk

text: Justitiekanslern vidtar ingen åtgärd i ärendet.

type: stycke

text: Justitiekanslern uttalar att nya upplagor av Bibeln inte kan anses innefatta tryckfrihetsbrottet hets mot folkgrupp. Uttalandet gäller för de versioner av Bibeln som har varit föremål för officiella översättningar till svenska.

text: Ärendet

type: rubrik

text: TB har i en skrivelse hit anmält vissa religiösa texter i bl.a. Bibeln för prövning av om något tryckfrihetsbrott i form av hets mot folkgrupp har begåtts. Han har hänfört sig till den omständigheten att bestämmelsen om hets mot folkgrupp numera omfattar även angrepp på grupper med anspelning på sexuell läggning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den rättsliga regleringen

text: Enligt

text: 16 kap. 8 § brottsbalken

text: i den lydelse som gäller sedan den 1 januari 2003 gäller följande angående hets mot folkgrupp. Den som i ett uttalande eller i ett annat meddelande som sprids hotar eller uttrycker missaktning för en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning skall dömas för hets mot folkgrupp till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter. Om brottet är grovt döms till fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Enligt

text: 7 kap. 4 § 11 tryckfrihetsförordningen

text: är hets mot folkgrupp straffbart även när det har förekommit i en tryckt skrift.

text: Numera är alltså även hets mot t.ex. homosexuella straffbart som hets mot folkgrupp (se SFS 2002:800 och 2002:906). Detta gäller endast gärningar efter lagens ikraftträdande den 1 januari 2003. I fråga om tryckta skrifter gäller det för skrifter som har getts ut efter ikraftträdandet, bl.a. för nya upplagor av tidigare utgivna verk (t.ex. Bibeln).

text: Anmälan

text: Anmälan i ärendet synes inte avse någon tryckt skrift som har getts ut efter att de nya bestämmelserna har trätt i kraft. Någon förundersökning avseende tryckfrihetsbrottet hets mot folkgrupp skall därför inte inledas.

text: Anmälan får dock förstås så att anmälaren också vill få prövat om texterna över huvud taget kan anses brottsliga och därmed skulle kunna angripas vid en nyutgivning.

text: Kan och bör Justitiekanslern ge ett förhandsbesked?

text: Enligt

text: 1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) får det allmänna inte granska en skrift innan den trycks. Och normalt ger Justitiekanslern över huvud taget inte i förväg till känna sin syn på frågor som senare kan komma under bedömning i samband med en prövning av om ett tryckfrihetsbrott föreligger (jfr JK-beslut 1991 s. 72). En fråga är då om det med hänsyn till bestämmelsen i

text: 1 kap. 2 §

text: TF (det s.k. censurförbudet) över huvud taget är tillåtet för Justitiekanslern att ge ett förhandsbesked. En annan fråga är om det är lämpligt.

text: Censurförbudet i 1 kap. 2 § är en precisering av tryckfriheten som den uttrycks i 1 kap. 1 §, rätten att ge ut skrifter "utan några av myndighet eller annat allmänt organ i förväg lagda hinder" (se Strömberg, Tryckfrihetsrätt, 1999 s. 37). Förbudet anses inte hindra exempelvis att en myndighet på initiativ av utgivaren granskar en skrift och lämnar synpunkter. Inte heller hindrar det att en myndighet erbjuder sig ett utföra en sådan granskning, så länge erbjudandet inte har karaktär av påbud eller förenas med villkor i fråga om skriftens utgivning (se Axberger i Karnov 1998/99 s. 155). Givetvis förhindrar bestämmelsen då inte heller att Justitiekanslern tillkännager som sin mening att en viss känd skrift, för det fall den skulle ges ut i en ny upplaga, inte kan anses innefatta något tryckfrihetsbrott.

text: Kan det av andra skäl vara olämpligt att Justitiekanslern ger ett förhandsbesked av detta slag? Ett sådant skäl kan vara att beskedet riskerar att bli för onyanserat och kanske visar sig inte hålla när det senare blir fråga om prövning av en utgiven skrift. Ett annat skäl kan vara att ett sådant förhandsbesked i ett visst fall inte är angeläget och kanske därtill inrymmer besvärliga bedömningar, varför det tar resurser i onödan. Båda dessa skäl är dock sådana att de kan neutraliseras genom att förhandsbesked lämnas enbart i säkra fall eller när det annars finns övervägande argument för.

text: Till förmån för att Justitiekanslern i vissa fall klargör sin uppfattning talar den omständigheten att det annars kan råda osäkerhet, en osäkerhet som kan orsaka besvär och obehag och ibland rentav hämma utgivningen av tryckta skrifter. Ett annat argument är att justitiekanslern själv och hans medarbetare normalt bör kunna lämna bidrag i debatt och information kring tryck- och yttrandefrihetsrättsliga frågor. När en ståndpunkt har uttalats i sådana sammanhang är det ofta lämpligt att ett motsvarande besked lämnas även officiellt. Riksdagens konstitutionsutskott får vidare anses ha gett stöd för att Justitiekanslern i vissa fall ger till känna sin uppfattning i förväg, bl.a. genom en riktad hemställan om Justitiekanslerns yttrande i just det aktuella lagstiftningsärendet.

text: I frågan om vissa bibeltexter kan innefatta hets mot homosexuella har det förekommit en viss debatt, bl.a. i media. Från bl.a. rättsvetenskapligt håll har det förekommit uttalanden av innebörd att vissa textställen i Bibeln kommer att vara brottsliga när nya upplagor kommer ut. Inte minst därför anser jag mig böra ge min ståndpunkt till känna. Jag vill framhålla att vissa ändringar i texterna skulle kunna leda till en annan ståndpunkt och begränsar nu mina överväganden till de versioner som har varit föremål för officiella översättningar till svenska.

text: Sålunda gör jag följande bedömning i fråga om de aktuella texterna.

text: Innehåller Bibeln hets mot homosexuella?

text: Det förekommer uttalanden i Bibeln vars innehåll i och för sig är sådant att uttalandena, om de skulle ses isolerat, kunde anses innefatta hets mot homosexuella (se t.ex. Tredje Moseboken 18:22 och 29, Romarbrevet 1:15-32 och Första Korinthierbrevet 6:9-10). Men uttalandena måste ses i sitt sammanhang och i dagens perspektiv. Uttalandena är gjorda i en helt annan tidsålder. Att de efter århundraden finns kvar i dag i den samling texter som Bibeln utgör kan inte anses innefatta något brott. Det skulle kunna utgöra hets mot homosexuella om uttalandena i dag lyftes fram och uttryckligen åberopades på ett nedvärderande sätt mot ett homosexuellt leverne. Men redan den omständigheten att uttalandena existerar i Bibeln kan inte utgöra något sådant hot eller något sådant uttryck för missaktning som gör dem brottsliga.

text: Ärendet avslutas härmed.

type: avgorande


title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för långsam handläggning av en förundersökning

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för den utdragna handläggningen av en förundersökning. Vidare gör Justitiekanslern vissa uttalanden beträffande beslutet att lägga ned förundersökningen.

text: Ärendet

text: Den 12 april 2005 förekom en artikel i Nacka Värmdö Posten med rubriken ”J.C. [JK:s förkortning] utsattes för dödshot”. I artikeln förekom uppgifter om att en politiker telefonledes hade utsatts för dödshot av en kvinna och att han hade polisanmält detta samtidigt som han till polisen hade överlämnat det telefonnummer som gärningsmannen ringde från samt abonnentuppgifter för detta nummer. Vidare framgick att ärendet hade handlagts av polisen under ett års tid och därefter avskrivits.

text: Med anledning av uppgifterna i artikeln förelade Justitiekanslern Rikspolisstyrelsen att – efter hörande av Nacka polismästardistrikt – yttra sig och därvid redogöra för handläggningen av ärendet samt för vilka överväganden som gjordes i samband med att det avslutades.

text: Rikspolisstyrelsen inkom med ett yttrande. Till yttrandet fogades yttranden från Polismyndigheten i Stockholms län samt Nacka polismästardistrikt. Rikspolisstyrelsen hänvisade beträffande handläggningen i sak till de andra yttrandena och anförde för egen del väsentligen följande.

text: ”Det är oacceptabelt att den typ av brottsmisstankar som var aktuella i ärendet hanterats med sådan tidsutdräkt som framkommit. Polismyndigheten i Stockholms län förtjänar därför kritik för att förundersökningen inte hanterats med större skyndsamhet än som varit fallet. Det synes dock som om åtgärder härefter vidtagits för att liknande situationer i framtiden skall kunna undvikas.”

text: Polismyndigheten i Stockholms län anförde väsentligen följande.

text: ”Bakgrund

text: Den 6 maj 2002 besökte målsäganden i ärendet, J.C., Värmdö närpolisstation och anmälde att han blivit utsatt för ett dödshot från en för honom okänd kvinna. Hotet hade framställts till målsägandens hustru vid ett telefonsamtal till målsägandens bostad samma morgon kl. 05.04. Ingenting tydde på någon koppling mellan honom själv och den hotande kvinnan. Genom att målsäganden hade en nummerpresentatör, kunde han lämna uppgift om från vilket telefonnummer som samtalet kom. Vid kontroll visade det sig att numrets abonnent var en kvinna, född 1933, och boende i Bandhagen. Därefter förekom inga ytterligare utredande åtgärder förrän den 27 mars 2003, då målsäganden förhördes om det inträffade. Han skulle under förhöret ha framfört att polisen inte "skall driva ärendet vidare in absurdum" och att han "vill endast att det skall vara en markering att man inte skall göra som kvinnan gjorde". Den 1 april 2003 lade förundersökningsledaren ned förundersökningen med motiveringen att brott inte kunde styrkas och att målsäganden inte ville medverka.

text: Inhämtade upplysningar

text: Polismästare C.A. har lämnat upplysningar om ärendets handläggning. Av yttrandet framgår att anmälan lämnades in till polisassistenten H.T. När hon skulle skriva in anmälan i RAR-systemet fungerade inte detta system, Hon upprättade därför en handskriven handling om två sidor som hon telefaxade till distriktskriminalens utredningsrotel på eftermiddagen samma dag, den 6 maj 2002. Den 7 maj 2002 upprättades en konceptanmälan och promemoria angående olaga hot mot målsäganden. Dessa handlingar telefaxades till stationsbefälet i Nacka på eftermiddagen samma dag, den 7 maj. Stationsbefälet inledde förundersökning samma dag. Efter ett längre driftavbrott i RAR-systemet skrevs slutligen anmälan in i RAR den 17 maj 2002. Samtidigt övertogs förundersökningsledarskapet av kriminalinspektör K.H. Hon beslöt den 22 maj 2002 att lägga ärendet i "balans förtur", vilket innebär att ärendet har förtur till utredning jämfört med andra ärenden som läggs i balans. Den 8 januari 2003 övertogs förundersökningsledarskapet av kriminalinspektören L.S. med anledning av att man i Nacka hade inrättat en särskild utredningsgrupp för ärenden som legat i balans utan att några utredningsåtgärder hade vidtagits. Ärendet lades ut på polisassistenten H.T. som ingick i gruppen. Det var också hon som höll förhöret med målsäganden den 27 mars innan förundersökningen slutligen lades ned.

text: Från polismästardistriktets sida vill man också framhålla, att man vid den aktuella tiden hade en osedvanlig arbetsbelastning, dels på grund av flera allvarliga våldsbrott under våren, dels på grund av en kraftig ökning i ärendeingången fram till i september 2002.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns grundläggande bestämmelser om förundersökning. Av dessa bestämmelser framgår bl. a. att förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att antaga att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats, om det inte är uppenbart att brottet inte går att utreda (1 §). Ett beslut om att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndigheten eller åklagaren (3 § 1 stycket). Förundersökningen skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger (skyndsamhetsprincipen). Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (4 § 2 stycket).

text: Av

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår bl. a. att förundersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon skall se till att förundersökningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall även ge dem som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet (

text: 1 a § 2 stycket

text: Bedömning

text: RAR-systemet var ur drift under en oacceptabelt lång tid i början av maj 2002. Till följd av detta dröjde det elva dagar innan den aktuella anmälan slutligen skrevs in i RAR-systemet. Polismästardistriktet har dock, genom att falla tillbaka på manuella rutiner, hanterat den uppkomna situationen på ett tillfredsställande sätt och inlett förundersökning dagen efter den, då anmälan inkom.

text: Vad sedan angår den fortsatta utredningen gör polismyndigheten följande bedömning.

text: Polisverksamhet innefattar till sin natur många olika ställningstaganden och överväganden. Det handlar både om att skydda enskilda intressen, skydda samhället och att upprätthålla allmänhetens förtroende för de rättsvårdande instanserna. Vad som särskilt utmärker detta ärende är att det rör sig om ett allvarligt hot, som har uttalats mot en politiker på grund av hans politiska uppdrag. Detta är en av flera faktorer som polismästardistriktet måste väga in i sin bedömning när det gäller att prioritera utredningsarbetet. Regering och riksdag har under senare tid uppmärksammat att ett anmärkningsvärt stort antal av framför allt yngre politiker hoppar av sina uppdrag efter kort tid. Detta har flera förklaringar, men en av dem är att de hotas i sin politiska verksamhet. Detta är ett hot mot demokratin och utgör ett allvarligt samhällsproblem. I det dagliga arbetet måste därför myndighetens företrädare särskilt ge akt på denna typ av hot. Myndigheten har förståelse för att arbetsbelastningen i vissa lägen kan bli mycket stor, men när allvarliga händelser inträffar finns det också goda möjligheter att på olika sätt få hjälp och förstärkning från andra delar av myndigheten. Myndigheten noterar samtidigt att det framförda hotet förefaller att ha varit relativt lättutrett med hänsyn till att man sannolikt redan från början visste varifrån samtalet kom. Med hänsyn till dessa omständigheter kan Nacka polismästardistrikt, enligt myndighetens uppfattning, inte undgå kritik för att utredningen inte har handlagts med tillräcklig skyndsamhet.

text: Polismyndigheten vill samtidigt framhålla, att distriktet också har tagit lärdom av det inträffade och har vidtagit åtgärder för att undvika att liknande situationer ska uppstå på nytt: Det framgår av de upplysningar, som polismästaren har lämnat, att brott som innehåller hot eller våld inte läggs i balans utan att målsäganden har blivit förhörd och en bedömning gjorts efter detta förhör. Vidare kontaktas målsäganden senast 14 dagar efter det att han eller hon har gjort en anmälan om våldsbrott.”

text: Av Nacka polismästardistrikts yttrande framgår bl.a. att förundersökningsledaren L.S. lade ned förundersökningen på de i yttrandet ovan angivna skälen efter att ha gjort bedömningen att alltför lång tid hade gått sedan hotet hade framförts och att det skulle vara svårt att leda i bevis vem som faktiskt hade ringt det aktuella telefonsamtalet. Enligt yttrandet uppfattade L.S. målsägandens inställning som att denne inte ville medverka vid en eventuell huvudförhandling.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av utredningen framgår att det redan vid polisanmälan framkom uppgifter som med hänsyn till omständigheterna i ärendet borde ha föranlett utredningsåtgärder utan dröjsmål.

text: Enligt Justitiekanslerns mening tog det oacceptabelt lång tid innan några utredningsåtgärder vidtogs i ärendet. I likhet med Rikspolisstyrelsen och Polismyndigheten i Stockholms län finner Justitiekanslern att kritik bör riktas mot polismyndigheten för den långa handläggningstiden. Justitiekanslern noterar att polismyndigheten har vidtagit åtgärder för att förhindra att liknande situationer inträffar igen.

text: Den aktuella förundersökningen lades ned med motiveringen att brott inte kunde styrkas och att målsäganden inte ville medverka. Mot bakgrund av att den kvinna som genom målsägandens uppgifter får anses utpekad som gärningsman till synes inte ens hördes under förundersökningen måste det antas att nedläggningsbeslutet berodde huvudsakligen på målsägandens inställning till den fortsatta processen.

text: I den svenska straffprocessen gäller i princip en absolut åtalsplikt för åklagaren, och denna åtalsplikt är förenad med en motsvarande förundersökningsplikt. Förutsättningarna för att underlåta att inleda eller att lägga ned en förundersökning är särskilt reglerade i lag. Om ett brott faller under allmänt åtal är målsägandens inställning enbart en av flera omständigheter som påverkar ställningstaganden i dessa frågor. En bedömning får alltså göras i varje särskilt fall av om förutsättningarna för att bedriva en förundersökning är uppfyllda. I de fall – som det förevarande – där det finns andra, obearbetade spaningsuppslag bör således inte målsägandens inställning tillmätas avgörande betydelse för frågan om förundersökningen skall fortsätta eller läggas ned. I konsekvens härmed och i likhet med uttalanden av Riksdagens ombudsmän (JO:s beslut den 13 december 2002 i ärende nr 1540-2002, jfr JO:s beslut samma dag i ärende nr 1541-2002) måste det anses olämpligt att lägga ned en förundersökning med hänvisning till målsägandens inställning på det sätt som har gjorts i det aktuella ärendet.

text: Med den kritik som framgår av det anförda avslutas ärendet.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av svensk punktskatteplikt vid införsel av s.k. röd olja.

text: Justitiekanslern avslår ÅL:s anspråk.

text: Ärendet

text: ÅL har vänt sig till Tullverket och begärt återbetalning av skatt och transporttillägg som har påförts honom med anledning av införsel av eldningsolja från Finland under 1998 respektive 2000. Han har också framställt krav på ränta och ersättning för transportkostnader samt för de s.k. IBC-behållare i vilka oljan transporterades. Hans krav uppgår sammanlagt till 209 383 kr. På beloppet har han begärt ränta med gällande diskonto + 8 % fr.o.m. den 2 mars 2008.

text: ÅL har tidigare överklagat Tullverkets beslut om omhändertagande, transporttillägg och skatt. Hans överklagande avseende besluten från 1998 lämnades utan bifall av Länsrätten i Norrbottens län i dom den 22 oktober 1998 (mål nr 1847-98) respektive i dom den 11 november 1998 (mål nr 2066-98). Kammarrätten i Sundsvall lämnade i dom den 27 september 2001 (mål nr 3966 – 3967-1998) hans överklagande av länsrättens domar utan bifall. Länsrätten i Norrbottens län undanröjde i dom den 16 mars 2000 (mål nr 244-00 och 301-00) Tullverkets beslut från 2000. I dom den 27 september 2001 (mål nr 1100 – 1101-2000) upphävde Kammarrätten i Sundsvall länsrättens dom och fastställde Tullverkets beslut. Regeringsrätten beslutade den 29 april 2002 att inte meddela prövningstillstånd, varvid kammarrättens avgöranden stod fast (mål nr 6425 – 6426-2001 respektive 6427 – 6428-2001). ÅL har nu med hänvisning till EG-domstolens dom den 15 november 2007 i

text: mål C-330/05

text: , brottmålet mot FG, gjort gällande att det har stått i strid med gemenskapsrätten att ta ut punktskatt för införseln av oljan.

text: Tullverket har konstaterat att de aktuella besluten har vunnit laga kraft och har därmed uppfattat ÅL:s krav som ett anspråk på skadestånd. Ärendet har därför av Tullverket överlämnats till Justitiekanslern med stöd av

text: 3 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt de principer som framgår av EG-domstolens praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på gemenskapsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande tre kriterier är uppfyllda.

text: 1.Staten har överträtt en gemenskapsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda.

text: 2.Överträdelsen är tillräckligt allvarlig (klar).

text: 3.Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan eller skadorna.

text: Enligt

text: 4 kap. 1 § lagen (1994:1776)

text: om skatt på energi (LSE) föreskrivs skattskyldighet för den som från ett annat EG-land till Sverige för in eller tar emot leverans av bränsle i annat fall än det som avses i 4 kap. 1 a § 3 LSE.

text: Det har i olika sammanhang satts i fråga om denna föreskrift om skattskyldighet för punktskatt är förenlig med direktiv

text: om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor.

text: Av EG-domstolens dom i

text: Granberg framgår visserligen att

text: artikel 9.3 i direktiv 92/12/EEG

text: inte ger utrymme för medlemsstaterna att generelltföreskriva att punktskatt ska tas ut i den medlemsstat där förbrukningen sker, i fall där en enskild person har förvärvat eldningsolja för eget bruk i en annan medlemsstat och själv transporterar den till den medlemsstat där förbrukningen sker, oavsett på vilket sätt transporten sker. Bestämmelsen i

text: artikel 9.3 i direktivet

text: , som ger utrymme för medlemsstaterna att föreskriva skattskyldighet i vissa specifika situationer som annars skulle ha omfattats av bestämmelsen om privatinförsel i

text: artikel 8 i direktivet

text: , kan nämligen endast tillämpas för sådana fall där transporten har skett på ett sätt som omfattas av begreppet ”ovanliga transportsätt”. EG-domstolen har härvid klargjort att en transport som utförs med ett tankfordon av den typ som används i yrkesmässig handel inte är att betrakta som ett ovanligt transportsätt.

text: Justitiekanslern har mot denna bakgrund i beslut den 14 januari 2008 (dnr

text: ) konstaterat att 4 kap. 1 § LSE objektivt sett kan sägas ålägga skattskyldighet i större utsträckning än direktiv

text: ger utrymme för. Härav följer emellertid inte att staten har varit förhindrad att tillämpa punktskatteföreskriften i de fall där ett ”ovanligt transportsätt” har använts. Enligt EG-domstolens dom i

text: Granberg framgår att t.ex. transport av eldningsolja i IBC-behållare i en skåpbils lastutrymme är att anse som en sådan förflyttning med ovanligt transportsätt som avses i

text: artikel 9.3 i direktiv 92/12/EEG

text: . Kammarrätten i Sundsvall har den 11 januari 2008 meddelat dom i ett antal skattemål (bl.a. mål nr 2407-07 – 2409-07) avseende införsel av eldningsolja för privat bruk. I samtliga fall ansågs transporten ha utförts med ett ovanligt transportsätt varför påförande av skatt inte kunde anses strida mot gemenskapsrätten. De transportsätt som prövades genom domarna var bl.a. transport med 200-liters oljefat liksom med 1 000-litersbehållare.

text: Hovrätten för Övre Norrland ogillade i domen den 18 februari 2008 i mål nr B 469-04 åtalet mot FG. Det var visserligen i detta mål som förhandsavgörandet i

text: mål C-330/05

text: hade inhämtats. Hovrättens mål rörde emellertid straffrättsligt ansvar för olovlig förflyttning av punktskattepliktiga varor. Att hovrätten ogillade åtalet saknar direkt betydelse för bedömningen av de skatterättsliga förhållandena. Hovrättens avgörande förändrar därför inte Justitiekanslerns tidigare bedömning i fråga om möjligheterna att tillämpa punktskatteföreskriften i LSE i andra situationer än när ett tankfordon har använts. Justitiekanslern noterar också att Skatteverket i ett pressmeddelande den 29 februari 2008 har informerat att de ovan nämnda kammarrättsdomarna bekräftar den praxis som har bildats genom Skatteverkets tillämpning av de aktuella bestämmelserna och genom tidigare kammarrättsdomar. Skatteverket har mot den bakgrunden förklarat att hovrättens dom i brottmålet därför inte föranleder Skatteverket att ändra tillämpningen.

text: Transporten har i detta fall utförts med hjälp av IBC-behållare. Som framgår av EG-domstolens avgörande i

text: Granberg är sådan transport att anse som utförd med ett ovanligt transportsätt. Vid sådana förhållanden bedömer Justitiekanslern att en tillämpning av punktskatteföreskriften i LSE inte kommer i konflikt med gemenskapsrätten. Beskattningsbesluten har därmed inte inneburit en överträdelse av gemenskapsrätten. Staten har således inte ådragit sig skadeståndsskyldighet i förhållande till ÅL.

text: Justitiekanslern har således kommit fram till att ÅL:s anspråk ska avslås.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av att Bilprovningen ändrat uppgift om årsmodell

text: Jan O har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med 20 000 kr. Skadeståndsanspråket är föranlett av att AB Svensk Bilprovning (Bilprovningen) under år 1997 ändrat uppgifter om årsmodell för ett antal privatimporterade fordon då, enligt Bilprovningen, årsmodellen för dessa fordon angetts felaktigt vid registreringsbesiktningen. I Jan O:s fall har uppgiften om årsmodellen på hans fordon ändrats från 1993 till 1992. Enligt Jan O har ändringen medfört skada för honom med yrkat belopp.

text: Justitiekanslern har inhämtat yttranden från Bilprovningen och Vägverket. Dessa båda yttranden fogas detta beslut som bilagor (här uteslutna).

text: Jan O har inkommit med synpunkter på yttrandena.

text: Den rättsliga regleringen

text: Registreringsbesiktning av motordrivna fordon görs enligt

text: 36 § första stycket fordonskungörelsen (1972:595)

text: för att identifiera fordonet, fastställa de uppgifter om fordonet som i enlighet med

text: bilregisterkungörelsen (1972:599)

text: skall föras in i bilregistret samt för att undersöka fordonets beskaffenhet och utrustning. Registreringsbesiktningen utförs av Bilprovningen (se lag 1994:2043 om vissa besiktningsorgan på fordonsområdet). Den som inställer ett fordon till registreringsbesiktning skall lämna och på begäran styrka de uppgifter om fordonet som behövs för besiktningen (

text: 39 § fordonskungörelsen

text: ). Om fordonet godkänns vid registreringsbesiktningen, skall Bilprovningen till Vägverket lämna de uppgifter som skall föras in i bilregistret (

text: 47 § fordonskungörelsen

text: Trafiksäkerhetsverket har utfärdat föreskrifter om de uppgifter som skall lämnas om ett fordon för att föras in i bilregistret sedan fordonet godkänts vid en registrerings- respektive typbesiktning (TSVFS 1982:4). Enligt dessa föreskrifter skall årsmodellen anges med de två sista siffrorna i årsmodellbeteckningen. Vidare anges att för ett fordon som är tillverkat den 1 juli eller senare ett år får redan vid typ- eller registreringsbesiktning nästkommande år (modellåret) anges som årsmodellbeteckning (den s.k. sexmånadersregeln).

text: Bilregistret förs av Vägverket (

text: 70 § bilregisterkungörelsen

text: ). I bilregistret förs de uppgifter in som närmare anges i en bilaga till

text: bilregisterkungörelsen

text: . Uppgifterna avser fordonsuppgifter, såsom t.ex. årsmodell, samt ägaruppgifter och allmänna uppgifter.

text: Utredningen i ärendet

text: Det fordon Jan O nu är ägare till importerades till Sverige från Tyskland under år 1996. Fordonet registreringsbesiktigades av Bilprovningen den 7 augusti 1996, varvid fordonets årsmodell med tillämpning av den s.k. sexmånadersregeln fastställdes till 1993. Jan O förvärvade fordonet den 12 augusti 1996. I maj 1997 erhöll han av Vägverket ett nytt registreringsbevis för fordonet. Enligt detta var fordonet nu av årsmodell 1992.

text: Vissa biltillverkares generalagenter uppmärksammade under år 1996 Bilprovningen och Vägverket på att vissa privatimporterade fordon var registrerade med avvikande uppgifter om årsmodell jämfört med vad fordonens chassinummer innebar enligt de uppgifter om årsmodellsbestämning av bilmodeller som generalagenterna lämnat till fordonsdataavdelningen vid Bilprovningen. Vägverket hävdade därvid att årsmodellen för ett fordon skall bestämmas av tillverkare/svensk generalagent och att den s.k. sexmånadersregeln angav gränserna för tillverkarens valfrihet. Bilprovningen hade däremot tillämpat den s.k. sexmånadersregeln på det sättet att den som inställde fordonet till registreringsbesiktning fick välja om tillverkningsårets eller nästkommande årsmodell skulle anges i bilregistret.

text: Med anledning av Vägverkets inställning till hur den s.k. sexmånadersregeln skulle tillämpas gick Bilprovningen under december 1996 ut med nya instruktioner till sin besiktningspersonal. Enligt instruktionerna skulle årsmodellen nu fastställas med hjälp av tillverkare/generalagents uppgifter. Vidare angavs att det är tillverkare/generalagent och inte kunden som väljer årsmodell för ett fordon som är tillverkat under tiden den 1 juli - 31 december. Bilprovningen kontrollerade även de uppgifter om årsmodell som antecknats för drygt 22 000 privatimporterade fordon. Därvid framkom att Bilprovningen i drygt fem procent av fallen hade fastställt fel årsmodell i förhållande till vad som framkommit av tillverkarens uppgifter om chassinummer. Närmare hälften av dessa fordon hade en årsmodell som var äldre än den tillverkaren/ generalagenten hade angett genom bilens chassinummer.

text: Under maj månad 1997 genomfördes rättelse av uppgifterna om årsmodeller och nya registreringsbevis utsändes till de berörda fordonsägarna, bl.a. till Jan O.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning för vars fullgörande staten svarar. Den nu angivna bestämmelsen gäller i den mån inget annat är föreskrivet,

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: Det av Vägverket förda bilregistret är att anse som ett personregister. Enligt

text: 23 § datalagen (1973:289)

text: bär den registeransvarige ett strikt skadeståndsansvar för den skada som orsakas en registrerad på grund av att personregistret innehåller oriktig eller missvisande uppgift om honom. Vid bedömandet om och i vad mån skada har uppstått i ett sådant fall skall hänsyn även tas till lidande och andra omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse.

text: En förutsättning för skadeståndsansvar enligt

text: datalagen

text: är att personregistret innehåller en oriktig eller missvisande uppgift om den registrerade. Sådana uppgifter kan röra födelsedatum, adress m.m. Däremot kan enligt min mening en uppgift om vilken årsmodell den registrerades fordon har knappast anses vara en sådan oriktig eller missvisande uppgift om den registrerade som innebär att skadestånd enligt

text: datalagen

text: kan utgå. Det nu sagda innebär att jag anser att

text: datalagens

text: skadeståndsbestämmelse inte är tillämplig i förevarande fall. Jan O:s skadeståndsspråk skall i stället prövas enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Det får anses stå klart att ändringen av registreringsuppgifterna om årsmodellerna har sin grund i hur man hos Bilprovningen vid tidpunkten för registreringsbesiktningen tolkade den s.k. sexmånadersregeln. Som tidigare redovisats var praxis vid Bilprovningen att fordonets ägare fick bestämma årsmodellen. Övervägande skäl talar emellertid för att regeln i stället bör tolkas på det sätt som Vägverket hävdar, nämligen att det är tillverkaren/ generalagenten som bestämmer vilken årsmodell fordonet skall ha. Således får årsmodellen för Jan O:s fordon nu anses rätt angiven i bilregistret.

text: Med utgångspunkt i att fel årsmodell fastställdes vid registreringsbesiktningen har jag vid bedömningen av huruvida skadeståndsgrundande fel eller försummelse förekommit först att ta ställning till om Bilprovningen förfarit felaktigt på något skadeståndsgrundande sätt vid detta tillfälle.

text: Som ovan anförts har fastställandet av fordonets årsmodell vid registreringsbesiktningen sin grund i Bilprovningens tolkning av den s.k. sexmånadersregeln. Därvid har som tidigare anförts Bilprovningen utgått från att det är fordonsägaren som får bestämma fordonets årsmodell i stället för rätteligen tillverkaren/generalagenten. För skadeståndsansvar räcker det emellertid i en situation som denna inte att en myndighet gjort en bedömning av gällande rätt som kan ifrågasättas. Endast grava felbedömningar kan anses som vårdslösa. Mot bakgrund av hur den s.k. sexmånadersregeln är utformad har det enligt min mening funnits skäl för Bilprovningen att tillämpa bestämmelsen på det sätt som gjorts. Därför kan Bilprovningens tolkning av den nu aktuella bestämmelsen inte anses innebära att ett sådant grovt fel förekommit att skadeståndsskyldighet därigenom uppkommit för staten.

text: Det nu anförda leder till frågan huruvida skadeståndsskyldighet har uppkommit för staten med tanke på hur den s.k. sexmånadersregeln är utformad. Jag kan emellertid inte finna att den aktuella föreskriften har varit så bristfälligt utformad att staten därigenom blivit skadeståndsskyldig.

text: Min slutsats av det nu anförda blir alltså att vad som förekom vid registreringsbesiktningen av Jan O:s fordon inte kan föranleda att staten skall anses skadeståndsskyldig. Härtill bör läggas att även om skadeståndsgrundande fel eller försummelse skulle kunna konstateras detta förhållande inte kan medföra att Jan O är berättigad till ersättning. Vid tiden för registreringsbesiktningen hade han ännu inte förvärvat fordonet. Bilprovningens myndighetsutövning riktade sig alltså inte mot honom utan mot den tidigare ägaren. Den skada som Jan O påstår sig ha lidit är därmed att betrakta som en s.k. tredjemansskada, som inte kan ersättas inom ramen för

text: skadeståndslagen

text: Däremot har den ändring av uppgiften i bilregistret som vidtagits av Bilprovningen riktat sig mot Jan O. Frågan är då huruvida det var felaktigt av Bilprovningen att fastställa ny årsmodell för fordonet. Av betydelse i skadeståndsrättsligt hänseende är därvid huruvida ett fastställande av årsmodell är att anse som ett beslut och i så fall om det är att anse som ett gynnande beslut.

text: Jag vill i detta avseende anföra följande. De uppgifter om ett fordon som fastställs vid en registreringsbesiktning och som därefter förs in i bilregistret, t.ex. uppgifter om fabrikat, typ, årsmodell, längd och bredd, beskriver endast faktiskt rådande förhållanden. Några beslut om att fordonet har vissa närmare angivna egenskaper kan därför inte anses ha blivit fattade vid registreringsbesiktningen. Konstaterar Bilprovningen vid en senare tidpunkt att någon uppgift i nu aktuellt hänseende blivit felaktigt fastställd måste det finnas utrymme för en ändring av uppgiften. Således måste det enligt min mening anses ha stått Bilprovningen fritt att i förevarande fall fastställa ny årsmodell för fordonet.

text: En särskild fråga i sammanhanget är huruvida Vägverket genom att eventuellt påverka Bilprovningens tillämpning av sexmånadersregeln förfarit felaktigt mot bakgrund av bestämmelsen i

text: 11 kap. 7 § regeringsformen

text: . Enligt denna bestämmelse får inte någon myndighet, inte heller regeringen eller riksdagen, bestämma hur en förvaltningsmyndighet i det särskilda fallet skall besluta i ärende som rör myndighetsutövning eller tillämpning av lag. Bilprovningen är visserligen ingen myndighet utan ett privaträttsligt organ men bolaget har anförtrotts uppgifter som innefattar myndighetsutövning mot enskilda. Enligt min mening får regeln i

text: regeringsformen

text: dock anses tillämplig även i förhållandet mellan en myndighet och ett bolag med myndighetsuppgifter.

text: Vad som förekommit vid kontakterna mellan Vägverket och Bilprovningen när det gällt ändring av uppgifterna om årsmodeller är inte helt klarlagt. Den utredning som föreligger ger mig emellertid inte stöd för någon kritik mot Vägverket. Jag har inte heller funnit det påkallat att inom ramen för det nu aktuella skadeståndsärendet närmare utreda frågan eller i övrigt belysa problemställningen. Även om Vägverket skulle ha agerat i strid med

text: 11 kap. 7 § regeringsformen

text: kan det under inga förhållanden leda till att staten skulle ha ådragit skadeståndsskyldighet mot Jan O.

text: Sammanfattningsvis innebär det anförda till att jag inte kan finna att det i något hänseende förekommit fel eller någon försummelse som kan grunda skadeståndsskyldighet för staten med anledning av att ny årsmodell fastställts för Jan O:s fordon. Det finns därför inte heller anledning för mig att ta ställning till huruvida han lidit någon skada med anledning av det inträffade.

text: Jan O:s framställning om skadestånd lämnas utan bifall.

text: Ärendet är härmed avslutat.


title: Skadeståndsskyldighet för staten med anledning av långsam handläggning av en förundersökning

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Vid Åklagarkammaren i Helsingborg pågick under perioden augusti 2012 – november 2018 en förundersökning mot AA angående trolöshet mot huvudman, grovt brott. Brotten var enligt misstankarna begångna under åren 2009 – 2011. En framställan om offentlig försvarare gjordes i mitten av december 2013 och i slutet av januari 2014 delgavs AA misstanke om brott. I början av november 2018, under pågående slutdelgivning, överlämnades ärendet till Ekobrottsmyndigheten (EBM). Den 13 november samma år lade åklagare vid EBM ned förundersökningen genom s.k. förundersökningsbegränsning. I beslutet hänvisade åklagaren till att AA hade dömts eller strafförelagts för annan brottslighet och att den påföljd som då bestämdes var tillräcklig för att omfatta också den nya brottsligheten. Vidare anfördes att brotten till stor del skulle komma att preskriberas innan ärendet var klart för åtal och att den misstänktes rätt till rättegång inom skälig tid i hög grad hade åsidosatts.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med 61 250 kr på grund av långsam handläggning av förundersökningen. Beloppet fördelar sig på 31 250 kr för ideell skada och 30 000 kr för sveda och värk i form av akut lidande. AA har även begärt ersättning för ombudskostnader med 11 213 kr för 6,5 timmars arbete. Hon har begärt ränta på hela beloppet. AA har gett in läkarintyg till styrkande av skadan och anfört bl.a. följande.

text: Hennes rätt till rättegång inom skälig tid enligt Europakonventionen har åsidosatts genom den långa handläggningstiden. Det har inneburit ett stort lidande och intrång i hennes personliga integritet. Ersättningen för ideell skada ska beräknas till 6 250 kr per år under fem år. Begärd ersättning för sveda och värk avser akut lidande under i vart fall ett års tid, då hon mått psykiskt dåligt och drabbats av utmattningssyndrom. Beloppet är beräknat utifrån en ersättning med 2 400 kr per månad.

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket och tillstyrkt att ersättning utgår för ideell skada, dock med ett lägre belopp än vad AA begärt. Myndigheten har anfört bl.a. följande.

text: Utredningar om förmögenhetsbrott kan många gånger vara svårutredda och medföra betydligt längre handläggningstider än vad som gäller för andra brottstyper. I det aktuella ärendet har det rört sig om en misstänkt brottslighet av allvarligt slag som pågått under flera år och ett omfattande material som till stora delar innefattat ekonomiska transaktioner. Förutom ett tidskrävande arbete har en genomgång och analys av materialet, med hänsyn till att revisorshjälp varit nödvändig under flera skeenden av utredningen, krävt särskild kompetens av den som utfört arbetet. Såvitt kan utläsas har åklagaren aktivt verkat för att driva förundersökningen framåt genom att löpande lämna direktiv och påminnelser samt föra samtal med utredare och revisorer. Han har också vid flera tillfällen lyft frågan om revisorshjälp till bl.a. kammarledningen. En förundersökningstid om närmare fem år efter delgivning av misstanke får trots det anses ha varit lång. Vidare har det förekommit en relativt lång period av inaktivitet och även en period då några direkta utredningsåtgärder inte vidtagits men arbete ändå pågått i utredningen. Vid en helhetsbedömning torde AA rätt till rättegång inom skälig tid ha åsidosatts. Staten torde även ha gjort sig skyldig till fel och försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: AA har yttrat sig över vad Åklagarmyndigheten anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. personskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Åklagarmyndighetens handläggning av och beslut under förundersökning är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen, men får ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska ges ut. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Långsam handläggning

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ska en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Av

text: 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att förundersökningsledaren ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara.

text: Oacceptabla dröjsmål vid behandling av ett ärende kan vara att bedöma som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening, t.ex. när det har förekommit längre perioder då hanteringen, utan att sökanden kan lastas för det, har präglats av inaktivitet. Varje period av inaktivitet är dock inte att bedöma som ett oskäligt dröjsmål (jfr

text: NJA 2005 s. 462

text: Vidare har var och en vid prövningen av en anklagelse mot honom eller henne för brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Prövningen av frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis göras utifrån en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Den totala handläggningstiden är av stor betydelse. Vid bedömningen ska vidare beaktas målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. (Se t.ex.

text: Sürmeli mot Tyskland

text: , dom [stor kammare] den 8 juni 2006, no. 75529/01, § 128 med hänvisningar och Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2015, s. 323.)

text: Den relevanta tidsperioden enligt artikel 6.1 börjar löpa från det att myndigheterna har vidtagit någon åtgärd som har lett till att den enskildes situation väsentligen har påverkats av brottsmisstanken, t.ex. genom delgivning av brottsmisstanke inom ramen för en förundersökning. Tidsperioden avslutas genom att brottsmisstanken har prövats slutligt eller förfarandet annars har avslutats.

text: Bedömningen i detta fall

text: Justitiekanslern konstaterar inledningsvis att AA genom de läkarintyg som ingetts inte har visat att hon har drabbats av personskada i form av akut lidande till följd av själva handläggningstiden. Hennes begäran om ersättning i den delen ska därför avslås.

text: Vad som återstår att pröva är om AA har rätt till ersättning för ideell skada. Det finns inget som tyder på att hon har utsatts för något sådant integritetskränkande brott som avses i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: , utan anspråket ska i stället prövas utifrån Europakonventionens krav.

text: Det hann gå nästan fem år efter att offentlig försvarare förordnades för AA och hon delgavs misstanke om brott, innan förundersökningen till slut lades ned i november 2018. Detta får anses vara en mycket lång tid, även med beaktande av att det rört sig om ett omfattande utredningsmaterial som har varit tidskrävande att sätta sig in i och analysera, liksom att arbetet krävt bedömningar av komplexa ekonomiska förhållanden. Förundersökningen var för övrigt ännu inte slutredovisad när ärendet till slut överlämnades till EBM. Det kan också slås fast att den utdragna handläggningstiden inte till någon del har berott på AA, vilket ska vägas in i bedömningen.

text: Under perioden juli 2015 till juli 2016 vidtogs inga utredningsåtgärder, såvitt framgår av underlaget. Dessförinnan hade ett flertal förhör med AA hållits, åklagaren hade gett flera direktiv och ett omfattande utredningsmaterial hade producerats. Den inaktivitet som inträdde sommaren 2015 berodde på att åklagaren saknade den revisorshjälp som behövdes för att komma vidare i utredningen. Åklagaren försökte dock vid flera tillfällen under den inaktiva perioden att få hjälp såväl inom den egna myndigheten som hos EBM. Först i april 2016 fick åklagaren fick hjälp av en revisor, vilket ledde till att vissa kompletteringar av utredningen kunde begäras i juli samma år och sedan utföras under de påföljande månaderna.

text: Efter att åklagaren ägnat början av år 2017 till att på nytt söka revisorshjälp kunde en ekorevisor från EBM anlitas och ta fram den granskningspromemoria som redovisades i slutet av året. Dessförinnan hade åklagaren skickat en påminnelse, men det är svårt att på befintligt underlag utläsa om någon egentlig inaktivitet har förekommit under det halvår som revisorn arbetade med sitt uppdrag. Slutdelgivningen som påbörjades i april 2018 hade föregåtts av flera utredningsåtgärder i tiden efter ekorevisorns promemoria. En erinran från försvararen ledde till att ytterligare åtgärder vidtogs och ett tilläggsprotokoll upprättades, men det framgår inte varför ärendet fortfarande inte var klart för beslut i åtalsfrågan när det i november 2018 överlämnades till EBM.

text: Sammantaget finner Justitiekanslern att det förekommit i vart fall en längre period av inaktivitet, nämligen juli 2015 – april 2016 då åklagaren sökte biträde av revisor. Om resursbrist eller andra faktorer var orsaken till att biståndet inte kunde erbjudas åklagaren förrän efter cirka nio månaders ansträngningar framgår inte. Oavsett vilket har det inte framkommit något godtagbart skäl för att låta förundersökningen dra ut på tiden i den utsträckning som blev fallet.

text: Även om det i detta fall rört sig om en mycket omfattande utredning rörande förmögenhetsbrott av komplicerat slag anser Justitiekanslern att handläggningstiden varit så lång att AA rätt till rättegång inom skälig tid har åsidosatts. Eftersom hon inte har kunnat kompenseras för överträdelsen inom ramen för brottmålsprocessen aktualiseras frågan om ekonomisk kompensation för ideell skada. En sådan skada kan ersättas med stöd av

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: såvitt gäller tiden efter den 1 april 2018 och utan lagstöd för tiden dessförinnan. I sak blir bedömningen dock densamma.

text: Enligt Europadomstolens praxis finns en stark men motbevisbar presumtion för att ett åsidosättande av rätten till rättegång inom skälig tid medför ideell skada för den enskilde. I detta fall kan AA inte anses gottgjord enbart genom att Justitiekanslern i beslutet konstaterar att en konventionsöverträdelse har skett. Ekonomisk kompensation bör istället utgå för den ideella skada AA har lidit. Med utgångspunkt i tidigare praxis kan ersättningen bestämmas till 15 000 kr. Ränta ska utgå på beloppet från den dag som infaller trettio dagar efter att kravet framställdes (dvs. den 1 mars 2019).

text: AA har delvis haft framgång med sitt anspråk mot staten och bör därför tillerkännas viss ersättning för ombudskostnader. Hon får anses skäligen tillgodosedd med 8 000 kr. Någon rätt till ränta på den ersättningen finns inte.

text: Det bör uppdras åt Åklagarmyndigheten att se till att ersättningen utbetalas till AA, eftersom förundersökningen under så gott som hela utredningstiden har handlagts av åklagare vid den myndigheten.


title: Klagomål mot Statens konstmuseer för olämpligt uttalande samt mot Stiftelsen Östergötlands länsmuseums handläggning av en begäran om att få ut allmän handling

text: Justitiekanslern uttalar i anledning av klagomålen allvarlig kritik mot både Statens konstmuseer och Stiftelsen Östergötlands länsmuseum.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA ansökte hos Statens konstmuseer en under februari 1998 utlyst tjänst som intendent vid Nationalmuseum, samlingarna. Hon ansökte även hos Stiftelsen Östergötlands länsmuseum (länsmuseet) två utlysta tjänster som intendent respektive amanuens på Löfstad slott sommaren 1998. Tjänsterna tillsattes av andra sökanden. Hon överklagade tillsättningsbeslutet beträffande tjänsten som intendent vid Nationalmuseum till regeringen. I överklagandeskrivelsen, som ingavs till Statens konstmuseer, ställde AA bl.a. frågorna "vem som har fått tjänsten, mot vilka meriter och hur de förhåller sig till hennes egna." På grund av dessa frågor kontaktade BB vid Statens konstmuseer i maj 1998 AA per telefon. Statens konstmuseer överlämnade den 26 maj 1998 överklagandet jämte eget yttrande till Kulturdepartementet.

text: I en skrivelse till länsmuseet daterad den 21 april 1998 uppgav AA bl.a. "Var snälla och motivera Ert svar och sänd de vederbörandes handlingar till mig för att jag ska kunna orientera mig!". AA påminde därefter länsmuseet genom en skrivelse daterad den 27 april 1998 om bl.a. sin begäran att få ta del av de vederbörandes meriter.

text: Länsmuseet besvarade AA:s begäran genom en skrivelse den 20 maj 1998 i vilken uppgavs följande.

text: "Tjänsterna söktes av många välmeriterade personer med tidigare erfarenhet av visningar. Vi översänder dock inga handlingar utan Ni är välkommen att besöka vårt diarium. På grund av sjukdom har vi ej besvarat er fråga tidigare."

text: Klagomålen m.m.

text: AA har i en skrivelse hit den 12 maj 1998, såsom denna får uppfattas, framfört klagomål mot Statens konstmuseer med anledning av att BB vid telefonsamtalet i maj 1998 skulle ha uttalat att "Om Du överklagar så får Du än mindre chans att få arbete här hos oss i framtiden.". I skrivelsen har hon även framfört klagomål mot länsmuseet på grund av den tid det tagit innan hon erhöll något svar på sin begäran om att få ta del av övriga sökandes meriter.

text: AA har därefter i en skrivelse hit den 27 maj 1998 framfört ytterligare klagomål mot länsmuseet i anledning av att hon inte får ta del av övriga sökandes meriter per post.

text: Statens konstmuseer och länsmuseet har yttrat sig över AA:s klagomål. Yttrandena fogas till detta beslut som bilaga 1 och 2 (här uteslutna).

text: AA har fått del av Statens konstmuseers yttrande och har lämnat synpunkter på det. Hon har även fått tillfälle att komma in med synpunkter på länsmuseets yttrande, men har inte hörts av.

text: Justitiekanslern har tagit del av stadgarna och handläggningsordningen för länsmuseet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Statens konstmuseer

text: I förevarande fall råder det skilda uppfattningar om vad som sades vid det telefonsamtal i maj 1998 då BB kontaktade AA. Enligt AA skulle BB ha sagt att om hon överklagar så får hon än mindre chans att få arbete hos Statens konstmuseer i framtiden. Statens konstmuseer har emellertid uppgivit att man ville veta om AA fortfarande kvarstod med sitt överklagande för att man i stället skulle kunna erbjuda henne att komma på ett par intervjuer för eventuella framtida arbetsuppgifter. Oavsett vad BB kommit att säga under telefonsamtalet med AA får det i vart fall anses klart olämpligt av Statens konstmuseer att över huvud taget ifrågasätta om AA kvarstod med sitt överklagande och att dessutom även villkora möjligheten för AA att få komma dit på ett par intervjuer med att hon kvarstod med överklagandet. Statens konstmuseer kan inte undgå allvarlig kritik för detta. Jag förutsätter att Statens konstmuseer i fortsättningen inte ifrågasätter överklaganden av tjänstetillsättningsbeslut och inte heller knyter en möjlighet att få komma på anställningsintervjuer till frågan om man kvarstår eller inte med ett överklagande av ett annat tjänstetillsättningsbeslut. Jag avslutar ärendet i denna del med den kritik som nu framförts.

text: Länsmuseet

text: Den 1 januari 1995 trädde lagen (

text: ) om ändring i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: i kraft, varvid det i

text: sekretesslagen

text: infördes en ny paragraf,

text: 1 kap. 9 §

text: Denna bestämmelse innebär, såvitt nu är ifråga, att vad som föreskrivs i

text: tryckfrihetsförordningen

text: om rätt att ta del av handlingar hos myndighet skall i tillämpliga delar också gälla handlingar hos stiftelser där kommuner eller landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande. Sådana stiftelser skall vid tillämpningen av denna lag jämställas med myndighet. Kommuner och landsting skall anses utöva ett rättsligt bestämmande inflytande om de ensamma eller tillsammans har rätt att utse eller avsätta mer än hälften av ledamöterna i styrelsen för en stiftelse.

text: Enligt § 8 i stadgarna för länsmuseet står stiftelsen under ledning av en styrelse bestående av nio ledamöter och nio suppleanter. Östergötlands läns landsting utser fyra ledamöter och fyra suppleanter, Linköpings kommun utser tre ledamöter och tre suppleanter samt Östergötlands Fornminnes- och museiförening utser en ledamot och en suppleant. Därutöver äger Norrköpings kommun rätt att utse en ledamot och en suppleant.

text: Eftersom Östergötlands läns landsting, Linköpings kommun och Norrköpings kommun tillsammans utser mer än hälften av ledamöterna i styrelsen för länsmuseet har de enligt

text: 1 kap. 9 § sekretesslagen

text: ett rättsligt bestämmande inflytande i länsmuseet. På grund härav skall länsmuseet enligt lagrummet jämställas med myndigheter när det gäller handlingsoffentligheten.

text: Länsmuseets prövning av frågor om utlämnande av allmänna handlingar innefattar således myndighetsutövning. Denna myndighetsutövande verksamhet blir därmed underkastad Justitiekanslerns och Riksdagens ombudsmäns tillsyn (se

text: prop. 1993/94:48 s. 22

text: När det gäller frågan om utlämnande av allmänna handlingar finns bestämmelser om detta i

text: 2 kap.

text: TF och i

text: 15 kap.

text: sekretesslagen

text: . Av dessa bestämmelser framgår i huvudsak följande.

text: En begäran om att få ta del av en allmän handling framställs hos den myndighet som förvarar handlingen, om det inte är föreskrivet att prövningen skall ankomma på annan myndighet (

text: 2 kap. 14 §

text: TF).

text: Den som önskar ta del av en allmän handling bör i eget intresse utforma sin framställning, så att myndigheten får klart för sig vilka handlingar som efterfrågas. Även om en efterfrågad handling är vagt angiven är myndigheten dock skyldig att i viss utsträckning efterforska om handlingen i fråga finns i dess förvar (jfr JO 1973 s. 355 och 1978/79 s. 214 samt Bohlin, Offentlighetsprincipen, 4:e uppl., 1994, s. 103 ff. och 107 f.).

text: Av bestämmelserna i

text: 2 kap. 12 §

text: TF framgår att en allmän handling som får lämnas ut, genast eller så snart det är möjligt, skall på stället och utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av den. I 13 § samma kapitel föreskrivs rätt för den som önskar ta del av en allmän handling att även mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En begäran att få en avskrift eller en kopia av en allmän handling skall behandlas skyndsamt.

text: Kravet på snabbhet i handläggningen är således olika beroende på om handlingen begärs utlämnad eller om en kopia av densamma begärs. I de olika uttryckssätten ligger att kravet på snabbhet inte är lika högt ställt när det gäller en begäran om kopior. Av förarbetena (

text: prop. 1981/82:37 s. 46

text: ) framgår att utgångspunkten dock är att en sådan begäran skall handläggas inom samma tid som om det gällt att handlingen skulle tillhandahållas på stället.

text: Prövning om handling får lämnas ut skall alltså ske skyndsamt. När fråga är om handling som inte är sekretessbelagd kan ställningstagandet som regel ske omedelbart. I vissa fall kan dock tveksamhet uppstå. Skäligt rådrum måste då finnas för genomläsning av handlingen och prövning av sekretessfrågan. Tillfälligt hinder kan också föreligga om handlingen behövs för myndighetens handläggning av ärendet eller om en avskrift av en handling medför ett mera tidskrävande förfarande än t.ex. fotokopiering. Även om viss tidsutdräkt ibland är ofrånkomlig, får det inte bli fråga om ett obehörigt dröjsmål. I allmänhet skall en begäran om att få kopia av en handling behandlas inom någon eller några få dagar.

text: Om en viss befattningshavare vid en myndighet svarar för vården av handling, ankommer det på honom att i första hand pröva fråga om handlingens utlämnande till en enskild. Vägrar han att lämna ut handlingen eller delar av den skall han, om sökanden begär det, hänskjuta frågan till myndigheten. Sökanden skall underrättas om att han kan begära detta och att beslut av myndigheten krävs för att ett avgörande skall kunna överklagas (

text: 15 kap. 6 § sekretesslagen

text: ). Beslut varigenom myndighet har avslagit enskilds begäran att få ta del av handling eller delar av den får överklagas av sökanden (

text: 15 kap. 7 § sekretesslagen

text: Länsmuseet har i sitt yttrande hit anfört i huvudsak följande.

text: "Till de utlysta tjänsterna inkom 39 ansökningar. Efter en första genomgång av handlingarna återsändes dessa till ett 30-tal personer den 16 april 1998. På grund av sjukdom återsändes de kvarvarande ansökningarna den 22 juni 1998.

text: I samtliga fall återsändes handlingarna förutom den första sidan som instämplats på länsmuseet. Av dessa framgår inte alltid de sökandes meriter. Inför 1998 års sommarsäsong stod Löfstads slott inför situationen att den tidigare chefen övergått till andra arbetsuppgifter, att pedagogen på Löfstad slott var barnledig och ersatt med en intern omflyttning av personal från länsmuseet samt med en nytillträdd chef som var sjukskriven p g a diskbrock. Den interna tillsättningen var beslutad av museets styrelse. Vid stod inför en ny säsong med endast nytillträdd personal."

text: Av handlingarna i ärendet framgår att länsmuseet besvarade AA:s beställning av kopior av de övriga sökandes ansökningshandlingar först efter ca en månad. Ärenden av ifrågavarande art skall som framhållits ovan behandlas skyndsamt. Att dröjsmålet berott på sjukdom saknar härvidlag betydelse. I stället borde någon annan på länsmuseet ha kunnat pröva utlämnandefrågan. Det svar AA emellertid fick av länsmuseet var att man inte översänder några handlingar och att hon i stället var välkommen att besöka museets diarium. Regleringen i

text: 2 kap. 13 §

text: TF innebär dock att den som vill ta del av allmänna handlingar inte nödvändigtvis måste besöka myndigheten utan kan i stället skicka en beställning av avskrifter och kopior. I detta fall borde alltså länsmuseet skyndsamt ha behandlat AA:s beställning och översänt kopior av de övriga sökandes ansökningshandlingar (inklusive handlingarnas första sida) till den del de fanns kvar. Med anledning av hur AA:s beställning kommit att handläggas kan länsmuseet inte undgå allvarlig kritik.

text: Såvitt kan förstås verkar det som om länsmuseet inte har förstått att museet jämställs med myndigheter när det gäller handlingsoffentligheten och att museet därvid i tillämpliga delar skall följa vad som föreskrivs i TF om rätt att ta del av handlingar hos myndighet samt följa

text: sekretesslagens

text: bestämmelser.

text: Rätten att ta del av allmänna handlingar är grundlagsskyddad och utgör en viktig del i möjligheterna för den enskilde medborgaren att få insyn i den offentliga verksamheten. Det är således väsentligt att personal inom t.ex. en kommunal stiftelse har kännedom om de regler som gäller för utlämnande av allmänna handlingar. Jag förutsätter att personalen på länsmuseet nu uppmärksammas på nämnda reglers innebörd så att regelverket i fortsättningen följs. Jag utgår också ifrån att länsmuseet kommer att skicka de ansökningshandlingar (inklusive första sidan) som finns kvar till AA.

text: Med hänsyn till den okunskap som tycks ha rått hos länsmuseet och till vad som i övrigt framkommit i ärendet, finner jag inte skäl att gå vidare i denna sak utan nöjer mig med den allvarliga kritik som jag nu uttalat.

text: Ärendet är med den allvarliga kritik som nu uttalats mot både Statens konstmuseer och länsmuseet härmed avslutat.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av felaktig information från en arbetslöshetskassa. Fråga bl.a. om beviskravet för att den enskilde lämnat riktiga uppgifter till kassan

text: Justitiekanslern tillerkänner KA ersättning med 85 320 kr och uppdrar åt Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen att se till att pengarna betalas ut till henne. Ersättningen är skattepliktig.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: KA fick inom ramen för en ersättningsperiod som avslutades under vecka 2 år 2002 arbetslöshetsersättning med 580 kr/dag. När ersättningen upphörde återstod det 237 dagar av ersättningsperioden. Under tiden den 11 januari – 31 mars 2002 fick hon ersättning genom deltagande i ett arbetsmarknadspolitiskt program benämnt ”aktiviteter inom vägledning och platsförmedling” (AVP). Under perioden 1 april 2002 – 31 mars 2003 fick hon s.k. starta-eget-bidrag. Därefter drev hon egen verksamhet fram till den 19 januari 2004 då hon på nytt anmälde sig hos arbetsförmedlingen och ansökte om arbetslöshetsersättning. Akademikernas Erkända Arbetslöshetskassa (a-kassan) beslutade den 2 februari 2004 att bevilja KA ersättning med 320 kr/dag från och med den 19 januari 2004. KA begärde omprövning av beslutet. Hon menade sig ha rätt till den ersättning hon hade haft under den föregående ersättningsperioden. I ett omprövningsbeslut den 26 mars 2004 vidhöll a-kassan det tidigare beslutet. KA har inte överklagat beslutet till länsrätten. Den ersättningsperiod som påbörjades den 19 januari 2004 avslutades den 1 juni 2005.

text: Anspråket m.m.

text: KA har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med, som Justitiekanslern har uppfattat henne, ett belopp som motsvarar skillnaden mellan 320 kr/dag och 680 kr/dag tills hon fyller 65 år. Hon har till stöd för sitt anspråk i huvudsak anfört följande. På hösten 2003 stod det klart att hennes enskilda verksamhet inte var särskilt lönsam. Hon tog därför kontakt med a-kassan den 15 oktober 2003. Av en handläggare på a-kassan blev hon då informerad om att hon kunde behålla sin gamla dagersättning om hon ansökte om arbetslöshetsersättning före den 1 april 2004. Hon kände därför ingen brådska med att ansöka om ersättning. Efter årets slut kunde hon av 2003 års räkenskaper konstatera att firman inte gav önskat resultat. Hon kontaktade därför a-kassan på nytt den 14 januari 2004 för att höra hur hon skulle gå till väga för att ställa sig till arbetsmarknadens förfogande. Hon informerades då om att hon sedan fyra dagar inte hade någon möjlighet att fortsätta på sin gamla ersättningsperiod. Om hon från början hade fått riktig information från a-kassan hade hon givetvis ansökt om arbetslöshetsersättning tidigare.

text: Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen (IAF) har avgett yttrande och därvid avstyrkt ersättning. IAF har bl.a. anfört följande. Av vad parterna har angett i ärendet framgår att KA den 15 oktober 2003 per telefon fick ett besked av a-kassan att hon skulle stå kvar i sin gamla ersättningsnivå om hon anmälde sig som arbetssökande på arbetsförmedlingen före den 1 april 2004. Det går emellertid inte att klarlägga exakt hur telefonsamtalet löd, dvs. vilka frågor som ställdes, vilka fakta som redovisades och vilka svar som gavs. KA har således inte kunnat visa att kassan har gett henne felaktig information eller att den ekonomiska skada som hon har lidit är orsakad av a-kassan. Vidare har telefonkontakten inte skett i samband med myndighetsutövning. Det bör noteras att KA vid tillfället inte hade något pågående ersättningsärende hos a-kassan.

text: KA har beretts tillfälle att komma in med synpunkter på IAF:s yttrande, men hon har inte hörts av.

text: Justitiekanslern har inhämtat vissa ytterligare upplysningar från a-kassan.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt

text: 3 kap. 2 §

text: denna lag svarar staten för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som uppkommer till följd av fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Den som hävdar att ett fel har begåtts har i princip bevisbördan för detta.

text: Eftersom en arbetslöshetskassa inte är en myndighet är regeln i

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: om s.k. informationsskada inte tillämplig i detta fall.

text: Skadeståndsbedömningen

text: Av utredningen i ärendet står klart att en handläggare på a-kassan lämnat besked om att KA skulle stå kvar i sin gamla ersättningsnivå om hon ansökte om arbetslöshetsersättning före den 1 april 2004. Det kan konstateras att det lämnade beskedet utifrån de faktiska omständigheterna i ärendet var felaktigt.

text: Eftersom KA tidigare haft ett ersättningsärende hos a-kassan och då informationen hade karaktären av ett förhandsbesked angående hennes framtida rätt till arbetslöshetsersättning, får beskedet anses ha lämnats vid myndighetsutövning.

text: Frågan är då om det har förekommit fel eller försummelse vid a-kassans myndighetsutövning. I den delen har IAF i sitt yttrande hit pekat på att det inte i efterhand gått att klarlägga hur telefonsamtalet gick till eller vilka fakta som KA redovisade för handläggaren.

text: Vid angivna förhållanden uppkommer två viktiga principfrågor.

text: 1. Hur skall man se på beviskravet när det gäller riktigheten i de uppgifter som den arbetslöse har lämnat till a-kassan? Finns det i ett fall som detta – när kassans information objektivt sett är felaktig – anledning att i viss utsträckning lindra beviskravet för den enskilde?

text: 2. Hur skall bedömningen av frågan om fel eller försummelse göras i ett fall där en person ber om ett förhandsbesked i en komplicerad fråga där det dels är naturligt och ofta nödvändigt för personen att ringa och fråga och att förlita sig på informationen, dels kan vara svårt med hänsyn till regelverket och/eller komplexa omständigheter för den tjänsteman som får frågan att lämna ett helt korrekt besked.

text: Beviskrav vid påstående om felaktig information

text: Förarbetena till

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: går inte in på frågan om vilka beviskrav som skall ställas på den skadelidande. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer anses som nämnt den som begär skadestånd i princip ha att visa att förutsättningarna för skadeståndskyldighet är uppfyllda. Bertil Bengtsson har formulerat det så att den skadelidande har att styrka att ett fel har förekommit med hänsyn till det för myndigheten tillgängliga materialet i ärendet. Vidare skall den skadelidande visa att felet kan anses ha orsakat skada. Däremot behöver den enskilde inte skaffa fram utredning om den närmare orsaken till att felet har begåtts eller över huvud taget om subjektiva förhållanden på myndighetens sida (se Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, s. 216 f.).

text: När skadeståndsanspråket grundar sig på en rent skriftlig handläggning hos en myndighet torde bevissvårigheterna för den enskilde vara begränsade, utom ibland såvitt avser själva skadan. Det nödvändiga materialet finns i princip alltid tillgängligt hos myndigheten, och det blir i de fallen oftast fråga om en rent rättslig bedömning av om fel kan anses ha förekommit.

text: Större bevissvårigheter för den skadelidande erbjuder den situationen – som här – att anspråket grundas på ett besked eller annan information som har lämnats muntligen. Det är vanligt att det av handlingarna i ett ärende inte kan utredas om något besked över huvud taget har lämnats och, om så har skett, vilket besked det var. Samma förhållande gör sig gällande vid bedömningen av i vilken utsträckning den enskilde har gett riktiga uppgifter om sakförhållandena. Om uppgifterna är oriktiga är det ofta svårt att hävda att myndighetens besked är felaktigt, i varje fall om en eventuell avvikelse gentemot de verkliga förhållandena har påverkat myndighetens besked i något väsentligt avseende (jfr Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , s. 86).

text: Den rättspraxis som finns angående statens skadeståndsansvar vid felaktig information lämnar ingen större vägledning om vilket beviskrav som kan ställas på den skadelidande i fall som detta (se bl.a.

text: NJA 1985 s. 696

text: I och II, 1987 s. 535, 1990 s. 705 och 1999 s. 291).

text: I annan praxis och i doktrin har emellertid framhållits att det kan vara motiverat med en lindring i beviskraven i fall då det framstår som mer eller mindre omöjligt för en part att föra full bevisning om vissa förhållanden. Det gäller inte minst i mål om utomobligatoriskt skadestånd (se bl.a.

text: NJA 1977 s. 176

text: NJA 1981 s. 622

text: och Ekelöf, Rättegång IV, 6 uppl. s. 107 f.). Att säkra bevisning i sådana fall är ofta inte möjligt och vid den eventuellt skadegörande handlingen – i detta fall när information lämnades – går det ofta inte att förutse det efterföljande förloppet (jfr Ekelöf, a.a., s. 108). Det bör nämnas att den bevislättnadsregel som finns i

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: endast är tillämplig vid beräkningen av skadan.

text: Mot bakgrund av vad som har anförts bör i skadeståndsärenden ibland kravet på bevisning sättas lägre än det traditionella kravet på fullt bevis. I varje fall när det finns omständigheter som talar för den skadelidandes version, bör bevisregeln vara mer nyanserad. Samtidigt måste statens intresse av att inte drabbas av oberättigade skadestånd beaktas.

text: Vid en avvägning mellan de motstående intressena bör beviskravet för de fall då det är klarlagt att det besked som har lämnats är felaktigt utifrån de faktiska omständigheterna, och frågan är om den skadelidande har lämnat korrekta och fullständiga uppgifter, formuleras så, att den skadelidande har fullgjort sin bevisskyldighet om det vid en helhetsbedömning av samtliga omständigheter framstår som mer sannolikt att han eller hon har lämnat korrekta uppgifter om sakförhållandena än att så inte är fallet.

text: Det bör i sammanhanget framhållas att det inom ramen för Justitiekanslerns frivilliga skadereglering inte finns någon möjlighet till muntlig bevisupptagning under ed eller sanningsförsäkran på det sätt som en domstolsprövning ger utrymme för. Av naturliga skäl blir därför bedömningen osäkrare än vid domstol.

text: Fel eller försummelse

text: Som en allmän utgångspunkt bör framhållas att vållandebedömningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , dvs. om det har förekommit fel eller försummelse, är rent objektiv. Avgörande är om myndigheten har åsidosatt de krav som skäligen har kunnat ställas på verksamheten (se

text: NJA 1990 s. 137

text: ). Vill man från det allmännas sida åberopa att felet med hänsyn till särskilda omständigheter är ursäktligt – t.ex. beror på ett försvarligt missförstånd avseende någon lämnad uppgift – får det bli det allmännas sak att utreda detta (se Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: En kommentar, s. 92). Att man vid en vållandebedömning kan kräva mer vid skriftliga beslut och besked än vid muntlig information framstår som naturligt (se Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , s. 86).

text: Vid muntliga besked är vidare det sätt som informationen har lämnats på av stor betydelse för bedömningen. Om den lämnade upplysningen har karaktären av ett klart besked om myndighetens blivande bedömning kan det finnas anledning att se ganska strängt på ett begånget fel (jfr

text: NJA 1985 s. 96

text: I). Är informationen mer vag eller lämnas den med reservationer, bör den knappast kunna grunda skadeståndsskyldighet för det allmänna (jfr prop. 1997/98 s. 105).

text: Mot bakgrund av det anförda torde en rimlig utgångspunkt för culpabedömningen i fall som detta vara följande. När en person ber om ett förhandsbesked i en komplicerad fråga där det dels är naturligt och ofta nödvändigt för personen att ringa och fråga och att förlita sig på informationen, dels kan vara svårt för myndigheten med hänsyn till regelverket och omständigheterna att lämna ett helt korrekt besked, bör fel eller försummelse normalt anses föreligga om myndigheten lämnar ett besked utan reservation för osäkerhet.

text: Överväganden i detta ärende

text: Såvitt framgår av utredningen lämnade handläggaren på a-kassan ett bestämt besked till KA, dvs. utan reservationer. Det är rimligt att anta att tjänstemannen inte hade lämnat ett sådant besked om KA å sin sida hade lämnat vaga och oprecisa uppgifter om sakförhållandena. Dessa var inte så komplicerade att de i sig talar för att fullständiga och korrekta uppgifter inte redovisades. Som utgångspunkt framstår det också som rimligt att anta att KA lämnade korrekta sakuppgifter.

text: Med hänsyn till det anförda är det enligt Justitiekanslerns bedömning mer sannolikt att KA lämnade korrekta och fullständiga uppgifter om de relevanta sakförhållandena än att så inte var fallet. Det innebär att Justitiekanslern anser sig böra utgå från att a-kassan har lämnat ett felaktigt besked till KA.

text: Den information som lämnades till KA – att hon skulle kunna fortsätta på sin gamla ersättningsperiod om hon anmälde sig som arbetslös före den 1 april 2004 – får anses ha karaktären av ett bestämt förhandsbesked angående hennes framtida rätt till arbetslöshetsersättning. Såvitt framgår gjorde berörd tjänsteman, som nämnts, inte någon reservation för osäkerhet. Inte heller i övrigt synes KA ha haft någon anledning att ifrågasätta det besked som lämnades. Vid sådana förhållanden får den felaktiga informationen anses utgöra fel och försummelse i

text: skadeståndslagens

text: bemärkelse.

text: Det sagda leder till slutsatsen att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot KA.

text: Skadeberäkningen

text: Av föreliggande utredning får anses framgå att det felaktiga beskedet ledde till att KA ansökte om arbetslöshetsersättning för sent för att kunna fortsätta på sin gamla ersättningsperiod med en högre ersättningsnivå. Den förmögenhetsskada som hon därigenom har förorsakats får anses motsvara mellanskillnaden mellan å ena sidan vad hon skulle ha fått i arbetslöshetsersättning om hon hade ansökt i rätt tid och därmed kunnat fortsätta på sin gamla ersättningsperiod och å andra sidan den ersättning som hon faktiskt uppbar inom ramen för den ersättningsperiod som hon påbörjade den 19 januari 2004.

text: När KA avslutade sin gamla ersättningsperiod återstod 237 ersättningsbara dagar. Om hon hade fått fortsätta på den perioden hade hon uppburit ersättning med 680 kr/dag. Hon har inom ramen för den nya ersättningsperioden, dvs. den som påbörjades den 19 januari 2004, fått ersättning med 320 kr/dag. Den arbetslöshetsersättning som KA har gått miste om kan med hänsyn till de redovisade uppgifterna bestämmas till ([237 dagar x 680 kr =] 161 160 kr – [237 dagar x 320 kr =] 75 840 kr =) 85 320 kr. Ersättning för utebliven arbetslöshetsersättning skall utgå med detta belopp.