title: Remissyttrande över promemorian Hemlig rumsavlyssning

text: Justitiekanslern pekar på de svårigheter till överblick och samlad värdering som den pågående skyndsamma och parallella beredningen av flera långtgående förslag på tvångsmedelsområdet innebär. Det är därvid att märka att det nu framlagda förslaget innebär ett rejält kliv in på privatlivets område jämfört med hittillsvarande tvångsmedel.

text: Justitiekanslern är kritisk till vissa delar av promemorian men godtar i princip förslaget att genom en tidsbegränsad lag tillåta hemlig rumsavlyssning (buggning) i vissa tydligt avgränsade fall. En sådan lagstiftning torde dock förutsätta fortsatta överväganden angående vissa frågor.

text: Justitiekanslern tillstyrker att hemlig rumsavlyssning får användas vid förundersökning om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra år. När det gäller den s.k. straffvärdesventilen – som innebär att tvångsmedlet dessutom skall få användas beträffande vissa andra brottsmisstankar om straffvärdet kan antas överstiga fängelse i fyra år – befarar Justitiekanslern att den riskerar att medföra dels ett alltför vidsträckt tillämpningsområde, dels svårbemästrade gränsdragningsproblem.

text: Justitiekanslern anser att det är angeläget att en noggrann utvärdering sker av lagen. Det gäller särskilt tillämpningen av straffvärdesventilen och användningen av överskottsinformation. En sådan utvärdering bör omfatta samtliga hemliga tvångsmedel.

text: Allmänt

text: Användande av tvångsmedel innebär alltid ingrepp i berörda personers integritet. Sådana ingrepp kan vara nödvändiga för en effektiv brottsbekämpning. Justitiekanslern har i ett flertal tidigare remissyttranden – senast den 30 september 2005 beträffande departementspromemorian Tvångsmedel för att förebygga eller förhindra allvarlig brottslighet (

text: Ds 2005:21

text: ) – framhållit att tendensen att integritetsintressena får stå tillbaka till förmån för intresset av att förebygga och utreda brott har förstärkts på senare år.

text: Som exempel kan – utöver den nämnda departementspromemorian – nämnas Kameraövervakningsutredningens förslag att polisen skall ges möjligheter till tillfällig kameraövervakning av särskilt brottsutsatta platser (

text: SOU 2002:110

text: ) och Beredningen för rättsväsendets utvecklings (BRU:s) förslag till bl.a. utökade möjligheter till husrannsakan och kroppsvisitation (

text: SOU 2005:38

text: ). Parallellt med den nu remitterade promemorian har även BRU:s delbetänkande – ”Tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar” (

text: SOU 2005:38

text: ) – remitterats. I delbetänkandet föreslås bl.a. att det införs ett nytt straffprocessuellt tvångsmedel (hemlig dataavläsning).

text: I varje lagstiftningsärende där integritetsaspekten är berörd skall den beaktas. Om man betraktar enskilda förslag var för sig kan det vara lätt att låta sig övertygas om att behovet av det enskilda förslaget bör anses väga tyngre än integritetsintresset. Jag uttryckte i mitt ovan nämnda remissyttrande den 30 september 2005 att jag saknar en helhetssyn i lagstiftningsarbetet med tvångsmedel, en samlad analys av förhållandet mellan den totala verkan av tvångsmedel och annan övervakning och skyddet för den personliga integriteten. Jag framhöll därför att det finns anledning att avvakta resultatet av Integritetsskyddskommitténs arbete innan ytterligare förändringar av stor betydelse genomförs. Min uppfattning i denna fråga har förstärkts sedan jag har tagit del av förslagen i den nu remitterade promemorian och det remitterade delbetänkandet. Särskilt förslaget om att möjliggöra buggning innebär ett mycket betydande intrång i den allra mest känsliga sfären av privatlivet.

text: Vidare har f.d. lagmannen Carl-Anton Spak den 15 november i år överlämnat departementspromemorian Hemliga tvångsmedel m.m. under en stärkt parlamentarisk kontroll (

text: Ds 2005:53

text: ). I promemorian föreslås att en särskild nämnd, Tvångsmedelsnämnden, med uppgift att utöva tillsyn på området och med en bred parlamentarisk representation, skall inrättas under regeringen. Nämnden föreslås få i uppgift att granska användningen av bland annat hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning och sådan överskottsinformation som fås vid användningen av dessa tvångsmedel.

text: Svårigheterna att uppnå en helhetssyn i det pågående lagstiftningsarbetet med tvångsmedel och andra integritetskänsliga utredningsmetoder illustreras av det stora antalet skilda lagförslag på området (betänkanden, promemorior och utkast till lagrådsremisser) som har behandlats i separata remissomgångar det senaste året. Endast ett fåtal remissinstanser – däribland Justitiekanslern – har beretts tillfälle att yttra sig över samtliga förslag. Enligt min mening ligger det nära till hands att anta att remissutfallet skulle ha blivit mer negativt om remissinstanserna i stället hade beretts tillfälle att vid ett och samma tillfälle avge ett samlat yttrande över förslagen. Det finns även en risk att lagstiftaren kommer att bortse från en del kritiska yttranden med motiveringen att dessa inte har samma tyngd sedan den nämnda Tvångsmedelsnämnden har inrättats.

text: Sammanfattningsvis är jag alltså något kritisk till det sätt på vilket beredningen av förslag som rör tvångsmedelslagstiftningen sker. Samtidigt ställer jag mig självfallet bakom strävandena att åstadkomma en effektivare brottsbekämpning. Jag förstår också svårigheterna att lägga fram alla förslag i ett sammanhang. Men det hindrar inte att en samlad värdering av integritetsfrågorna vore av stort värde.

text: Den nu remitterade promemorian föreslår att en tidsbegränsad lag tillåter ett nytt hemligt straffprocessuellt tvångsmedel – hemlig rumsavlyssning – som skall få tillämpas vid skälig misstanke om vissa särskilt allvarliga brott. Det föreslås att försöksverksamheten noga utvärderas innan tvångsmedlet permanentas. Dessutom föreslås en särreglering avseende överskottsinformation som är mer restriktiv än som gäller för överskottsinformation som framkommer vid andra hemliga tvångsmedel, t.ex. hemlig teleavlyssning.

text: Jag går nu över till att utveckla mina synpunkter på promemorians förslag.

text: Behovet av hemlig rumsavlyssning

text: För att tvångsmedlet hemlig rumsavlyssning skall införas bör till en början krävas att beredningsunderlaget tydligt visar att det finns ett stort behov av det nya tvångsmedlet, att användningen kan förväntas bli effektiv och att motsvarande resultat inte kan uppnås genom ett mindre integritetsintrång.

text: Lagrådet ansåg i sitt yttrande den 9 maj 2000 över lagrådsremissen Hemlig avlyssning m.m. att beredningsunderlaget inte var tillräckligt för att behovet av buggning – med det föreslagna användningsområdet – skulle kunna bedömas. Bland annat framhöll Lagrådet som en brist att det saknades en mer övergripande diskussion av hur den tekniska utvecklingen i allmänhet påverkar möjligheterna att lagföra brottslingar.

text: Övervägandena rörande behovet av hemlig rumsavlyssning sker i promemorian med bl.a. vissa exempel från Säkerhetspolisen och den öppna polisen som utgångspunkt. Jag tycker att dessa exempel är värdefulla samtidigt som jag inser att möjligheterna att lämna utförliga redogörelser begränsas av operativa skäl. När det gäller de konkreta exemplen vill jag dock peka på att dessa bl.a. tar sikte på situationer där s.k. preventiva tvångsmedel skulle kunna ge information (jfr

text: Ds 2005:21

text: ). Exemplen illustrerar också svårigheterna att avgöra vid vilken tidpunkt det finns en skälig misstanke om brott. Alla förberedande åtgärder utgör nämligen inte brott. Det kan därför ifrågasättas om hemlig rumsavlyssning – i enlighet med promemorians förslag – skulle kunna tillämpas i samtliga de situationer som exemplen illustrerar.

text: För min del vill jag ifrågasätta om inte exemplen på Säkerhetspolisens område faktiskt visar att det kan finnas ett behov av att ibland kunna använda hemlig rumsavlyssning som ett preventivt tvångsmedel, dvs. innan det finns skäl att inleda förundersökning. Jag vill dock framhålla att förslagen i departementspromemorian Tvångsmedel för att förebygga eller förhindra allvarlig brottslighet inte kan läggas till grund för en sådan utvidgning av möjligheterna till buggning.

text: Av betydelse för bedömningen av behovet av hemlig rumsavlyssning är även tillämpningen av de tvångsmedel som redan är tillåtna idag. Dessutom måste de övriga förslag som för närvarande bereds i Justitiedepartementet – varav somliga har nämnts ovan – beaktas.

text: Regeringen redogör varje år i en skrivelse till riksdagen för tillämpningen av bestämmelserna i

text: rättegångsbalken

text: om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning samt bestämmelserna i lagen (

text: ) om hemlig kameraövervakning. I skrivelsen redovisas vissa statistikuppgifter. Av regeringens skrivelse 2004/05:36, som avsåg tillämpningen under år 2003, framgår bl.a. att de hemliga tvångsmedlen ”haft betydelse för förundersökningen” i ca 40 procent av fallen och att förundersökningen i ca 30 procent av fallen har lagts ned på grund av att brott inte har kunnat styrkas.

text: Jag saknar dock i redovisningen en uppgift om i hur många fall den slutliga domstolsprövningen har lett till en mildare bedömning av rubricering och/eller straffvärde än den som gjordes i samband med beslutet att tillåta tvångsmedlet. Inte heller framgår det av redogörelsen i hur stor andel av fallen som den tillåtna tvångsmedelsåtgärden har haft avgörande betydelse för förundersökningen. En annan intressant fråga är i vilken utsträckning brottsmisstanken har försvagats – eller rentav visat sig vara ogrundad – genom vad som kommit fram vid användningen av tvångsmedlet. Man kan rentav ställa sig frågan huruvida dessa fall ingår i den grupp där åtgärden ansetts ha ”haft betydelse för förundersökningen”. Enligt min mening medger regeringens skrivelse inte några säkra slutsatser angående effektiviteten av hemliga tvångsmedel.

text: Av visst värde vid behovsinventeringen är dock den redovisning som promemorian lämnar beträffande huvuddragen i regleringarna avseende hemlig rumsavlyssning i Danmark, Finland och Norge samt vissa praktiska erfarenheter av tvångsmedlet från Danmark. Enligt min mening skulle det ha varit värdefullt med en redovisning av erfarenheterna även från Finland. Uppgifterna från Danmark har dessutom förhållandevis många år på nacken.

text: Vid bedömningen av effektiviteten av tvångsmedlet saknar jag en redogörelse för om det är tekniskt möjligt att pejla och/eller störa ut avlyssningsutrustningen. För det fall sådana tekniska möjligheter står till buds finns det anledning att befara att dessa kommer att utnyttjas av vissa brottslingar.

text: Tillämpningsområdet

text: I promemorian föreslås att hemlig rumsavlyssning endast skall få användas vid förundersökningar om brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra år och vissa andra särskilt angivna brott under förutsättning att det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse i fyra år.

text: Jag anser att huvudregeln – med ett krav på straffminimum fängelse i fyra år – är väl avvägd även om den också oundvikligen kommer att medföra gränsdragningsproblem. Däremot är jag mer tveksam till den föreslagna straffvärdesventilens utformning.

text: Det torde till en början i många fall vara mycket svårt att under en förundersökning – och då särskilt innan den misstänkte ännu har förhörts – avgöra hur den gärning som den skäliga misstanken avser bör rubriceras. Genom huvudregelns krav på ett högt minimistraff (4 år) underlättas tillämpningen något. Svåra gränsdragningsproblem vid rubriceringen av misstanken återstår dock beträffande flera brott, t.ex. grov våldtäkt/våldtäkt och grovt rån/rån.

text: Den s.k. straffvärdesventilen torde innebära än större tillämpningsproblem. Dessa beskrevs enligt min mening väl i Lagrådets yttrande över lagrådsremissen Hemlig avlyssning m.m. (se s. 136 i promemorian). Jag vill särskilt peka på svårigheten att i ett tidigt skede bedöma straffvärdet vid misstanke om grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling. För det fall narkotikan inte redan har tagits i beslag torde det i många fall vara nästintill omöjligt att göra något välgrundad antagande om straffvärdet. Svårigheten kan illustreras med exemplet att det genom en informatör kommer till polisens kännedom att några personer skall träffas för att diskutera en narkotikaaffär. Några närmare detaljer om brottsligheten finns inte. Är underlaget i exemplet tillräckligt för att man skall kunna anta att affären avser narkotika av sådant slag och sådan mängd att straffvärdet överstiger fyra år?

text: I denna fråga grundar jag mina farhågor bl.a. på de erfarenheter som jag har gjort vid min prövning av anspråk grundade på lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Jag har därvid kunnat konstatera att det mycket ofta sker att åtal väcks för ett lindrigare brott än det som häktningsbeslutet har avsett eller att domstolen rubricerar gärningen mildare än åtalet. Här bör också nämnas att det i dessa situationer enligt huvudregeln inte finns någon rätt till ersättning (se

text: 2 § första stycket 3)

text: . Man torde därför kunna dra slutsatsen att det förekommer många liknande fall varje år som inte kommer till Justitiekanslerns kännedom.

text: När det gäller de svåra frågorna som rör undantag från avlyssning av vissa platser och samtal har min genomgång av promemorian inte föranlett mig att göra några invändningar mot förslagen i den delen.

text: Integritetsfrågan, proportionalitetsfrågan och Europakonventionen

text: I promemorian konstateras sammanfattningsvis på s. 44 att hemlig rumsavlyssning måste betraktas som ett typiskt sett mer integritetskänsligt tvångsmedel än hemlig teleavlyssning, även om omständigheterna i det enskilda fallet kan leda till en annan bedömning. Jag instämmer i detta även om jag inte helt kan följa promemorians resonemang. Möjligen beror detta på felskrivningar i andra stycket s. 44.

text: Hur integritetskänslig den hemliga rumsavlyssningen blir i det enskilda fallet beror bl.a. på hur den genomförs och under hur lång tid. I författningsförslaget (8 §) anges det endast att ett beslut att tillåta hemlig rumsavlyssning skall innehålla uppgifter om vem som är skäligen misstänkt för brottet samt den plats för vilken tillståndet gäller och under vilken tid. För det fall tillståndet är förenat med en rätt att få tillträde till platsen för att installera tekniska hjälpmedel skall det särskilt anges.

text: Författningsförslaget ger intrycket att hemlig rumsavlyssning i princip kommer att ersätta spaning som utredningsmetod vid särskilt allvarlig brottslighet, dvs. att allt ljud kommer att spelas in dygnet runt under tillståndstiden. Av författningskommentaren framgår det dock att avsikten är att rätten skall kunna meddela särskilda inskränkande föreskrifter eller villkor för tillståndet. Som exempel nämns att polisen vill avlyssna ett möte som skall äga rum på en viss plats och en viss tid och att hemlig rumsavlyssning i sådana fall lämpligen kan innebära att endast mötet får avlyssnas.

text: Enligt min mening är det angeläget att avlyssningen aldrig tillåts gå utöver vad som är nödvändigt. Det bör därför framgå redan av författningstexten att domstolen skall meddela de övriga föreskrifter och villkor som gäller för tillståndet. I den mån det inte är praktiskt möjligt att avgränsa avlyssningen redan i tillståndsbeslutet bör det även framgå av åtminstone författningskommentaren till 9 § att verkställigheten skall begränsas så att avlyssning i möjligaste mån endast sker vid tidpunkter när det finns anledning att anta att samtal av betydelse för utredningen pågår. Detta innebär mer konkret att jag exempelvis anser att hemlig rumsavlyssning av bostäder som huvudregel bör förekomma endast som ett komplement till spaning, dvs. att avlyssning – om det är möjligt i det enskilda fallet – endast bör ske när den misstänkte sammanträffar med personer som kan misstänkas vara delaktiga i den brottsliga verksamheten. En sådan tillämpning skulle innebära en minskning av överskottsinformationsflödet och därmed även ett mindre ingrepp i den misstänktes rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv (se vidare nedan). Ekonomiska skäl bör alltså i princip inte få leda till att avlyssningen ges en större omfattning än som är motiverat av utredningsskäl.

text: I promemorian anges det vidare att det är självklart att hemlig rumsavlyssning med nödvändighet tar upp även andra ljud än tal. Jag har inte tillräckliga tekniska kunskaper för att kunna säga att detta är ett felaktigt påstående. Jag vill dock ifrågasätta om det inte numera – med de tekniska framsteg som har gjorts – finns ljudupptagningsutrustning som endast – eller i princip endast – registrerar tal och ignorerar andra frekvensintervall. Möjligen kan det dessutom inom en nära framtid vara möjligt att utrustningen känner igen den misstänktes röst och sålunda tar upp endast samtal som denne deltar i. Även om detta inte ännu är praktiskt genomförbart, framstår frånvaron av en redogörelse för möjliga tekniska lösningar som en brist.

text: Jag anser vidare att övervägandena angående förslagets överensstämmelse med artikel 8 i den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) är alltför knapphändiga. Det förhållandet att Europadomstolen har funnit att hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning kan utgöra godtagbara inskränkningar i den misstänktes konventionsskyddade rättigheter innebär självfallet inte att det är fritt fram att tillämpa hemlig rumsavlyssning så länge det finns lagstöd för åtgärden.

text: Prövningen av tvångsmedelsanvändningens överensstämmelse med Europakonventionen torde dessutom även kunna avse det sammanlagda ingreppet i den misstänktes privat- och familjeliv, hem och korrespondens. Vid bedömningen av det enskilda fallet torde det alltså vara nödvändigt att även beakta vilka ytterligare ingrepp som personen har fått vidkännas. Ett synnerligen angeläget behov måste sannolikt vara för handen för att det skall vara godtagbart att medge en i det närmaste fullständig kontroll av en persons privatliv. Ett sådant ingrepp skulle kunna bli aktuellt om även övriga hemliga tvångsmedel, pejling, annan teknisk övervakning, postkontroll och hemlig dataavläsning används vid sidan om den hemliga rumsavlyssningen. Det är därför angeläget att det vid domstolsprövningen redovisas vilka övriga tvångsmedel och andra integritetskänsliga åtgärder som är aktuella i förundersökningen.

text: I författningskommentaren till 8 § anges det vidare att det – till skillnad från vad som torde gälla beträffande husrannsakan – normalt inte bör krävas ytterligare beslut av rätten för att polisen skall ha befogenhet att under tillståndstiden bereda sig tillträde till lokalen (eller bostaden) vid upprepade tillfällen, t.ex. för att byta ut eller laga en avlyssningsutrustning som gått sönder. Ett beslut om tillträde föreslås alltså gälla för hela tillståndstiden om inte rätten har beslutat annat. Enligt min mening behöver det tydligare framgå av författningskommentaren i vilka situationer som det är tänkt att domstolen skall inskränka polisens rätt att vid upprepade tillfällen bereda sig tillträde till lokalen resp. bostaden. Möjligen bör också ett beslut om förnyat intrång – om det inte kräver tillstånd av rätten – fattas av åklagaren.

text: Överskottsinformation

text: Promemorian föreslår att överskottsinformation från den hemliga rumsavlyssningen skall få användas endast om uppgifterna avser ett sådant brott som i sig hade kunnat föranleda hemlig rumsavlyssning.

text: Jag delar den i promemorian framförda uppfattningen att en restriktiv användning av överskottsinformationen är påkallad. I praktiken är dock de praktiska svårigheterna betydande. Man kan lätt tänka sig situationer där det framstår som så angeläget att använda uppgifterna att polis och åklagare frestas att tänja på gränserna, och med viss rätt. Jag tänker då t.ex. på den situationen att avlyssningen råkar fånga upp bevisning avseende ett sexuellt övergrepp där det framstår som antagligt att straffvärdet är fängelse i 2-3 år. Frågan om en utvidgad möjlighet att använda överskottsinformation bör ändå anstå till dess att den föreslagna tidsbegränsade lagen noga har utvärderats.

text: I promemorian föreslås att information från hemlig rumsavlyssning skall omfattas av s.k. kvalificerad sekretess, dvs. att meddelarfrihet inte skall gälla för sådana uppgifter. Mot detta finns det givetvis inte något att invända. Jag vill dock i detta sammanhang nämna att det inte är helt ovanligt att jag beslutar att inleda förundersökning med anledning av misstanke om att uppgifter om hemlig teleavlyssning har lämnats till massmedierna. Det är dock mycket sällsynt att sådana förundersökningar leder till åtal, vilket främst beror på det starka källskydd som gäller för meddelare. Det finns enligt min mening anledning att utgå från att även uppgifter från hemlig rumsavlyssning olovligen kan komma att lämnas till massmedierna. Eftersom sådana uppgifter kan innebära ett synnerligen stort intrång i enskildas privatliv måste även denna möjliga konsekvens av tvångsmedlet beaktas i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Kontroll

text: I lagstiftningsarbetet med tvångsmedel har det vid återkommande tillfällen framförts att det inte finns någon risk för avsiktligt missbruk av tvångsmedelsbestämmelserna. Domstolsprövningen och de offentliga ombuden brukar framhållas som rättssäkerhetsgarantier. Brister i domstolsprövningen av sådant allvarligt slag som Säkerhetstjänstkommissionen pekade på (se

text: SOU 2002:87 s. 383

text: f.) antas sålunda inte komma att inträffa i framtiden (se

text: prop. 2004/05:143 s. 32

text: f.).

text: Jag anser mig inte ha skäl att befara ett avsiktligt missbruk av hemliga tvångsmedel. Förslaget är dock – som jag har utvecklat ovan – avgränsat på ett sätt som medför en risk för felbedömningar och glidningar. Denna risk får man enligt min mening inte underskatta.

text: Domstolsprövningen och medverkan av offentliga ombud är ägnade att stärka rättssäkerheten vid tillämpningen. Genom ordvalet rättssäkerhetsgaranti ges man dock intrycket att risken för fel elimineras, vilket naturligtvis inte är fallet. Det kan enligt min mening vara värt att överväga om inte rättssäkerheten borde förstärkas ytterligare, exempelvis genom att flera domare deltar vid tillståndsprövningen.

text: I den tidigare nämnda departementspromemorian (

text: Ds 2005:53

text: ) föreslås att det inrättas en särskild nämnd, Tvångsmedelsnämnden, som skall utöva tillsyn över myndigheternas användning av hemliga tvångsmedel m.m. Jag skall inte nu gå in på detaljerna i det förslaget. Enligt min mening är dock en förbättring av kontrollen och insynen nödvändiga om hemlig rumsavlyssning skall kunna införas. Behovet av regelbundna, utförliga, skriftliga och offentliga redogörelser för tillämpningen av de hemliga tvångsmedlen kan vidare enligt min mening inte nog framhållas. En sådan skriftlig redovisning är nödvändig för att det skall vara möjligt att följa upp tillämpningen.

text: Utöver en förbättring av regeringens årliga redovisning – som har efterlysts från flera håll och nu även har utlovats från Justitiedepartementet, bl.a. i den nu remitterade promemorian – vore det enligt min mening värdefullt med en särskild uppföljning av tillämpningen av straffvärdesventilen. Detta gäller i fråga om såväl de befintliga hemliga tvångsmedlen som den hemliga rumsavlyssningen. En sådan uppföljning skulle enligt min mening vara ett värdefullt inslag vid utvärderingen av den tidsbegränsade lag om hemlig rumsavlyssning som nu föreslås.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Polismyndighetens handläggning av beslag m.m.

org: jk

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Den 2 april 2012 beslutade Polismyndigheten att beslagta en mängd alkoholdrycker från AA då dessa kunde antas ha betydelse för utredning av brott och då alkoholen kunde antas vara förverkad på grund av brott. Något protokoll över den beslagtagna alkoholen upprättades aldrig utan endast fotodokumentation skedde. AA, som gjorde anspråk på alkoholen, delgavs misstanke om brott den 3 april 2012.

type: stycke

text: Polismyndigheten slutredovisade förundersökningen till åklagare den 21 mars 2014. Åklagaren konstaterade att beslagsprotokoll och specificering av beslagtagen alkohol saknades. Den 25 maj 2014 beslutade åklagaren att förundersökningen skulle kompletteras och att ledningen av den återupptagna förundersökningen skulle överlämnas till Polismyndigheten. Som skäl angavs att den redovisade utredningen inte kunde ligga till grund för ett lagföringsbeslut, att ärendet var av enkel beskaffenhet och att det var en uppgift för utredande myndighet att ta ställning till om det fanns skäl att vidta ytterligare utredningsåtgärder.

text: Polismyndigheten vidtog emellertid inga utredningsåtgärder. Efter en inventering av alkoholbeslag beslutade Polismyndigheten den 13 maj 2019 att alkoholen skulle förverkas med stöd av

text: 12 kap. 1 § alkohollagen (2010:1622)

text: . AA anmälde missnöje mot förverkandebeslutet dagen efter. Åklagarmyndigheten beslutade den 11 juni 2019 att lägga ned förundersökningen. Som skäl angavs att det inte längre fanns anledning att fullfölja den då utredningen avsåg brott som preskriberats. Samma dag hävde åklagaren den beslagna alkoholen till AA.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten på den grunden att alkoholdryckerna var beslagtagna så lång tid att dryckernas bäst-före-datum hade passerats när beslaget hävdes. Han har begärt ersättning med 519,77 euro avseende förstörd alkohol och 3 790 kr avseende utlägg för en resa till och från Tyskland.

text: Polismyndigheten har med ett eget yttrande lämnat över anspråket hit.

text: AA har fått tillfälle att inkomma med synpunkter på yttrandet.

text: Justitiekanslern har inhämtat kompletterande uppgifter från Polismyndigheten.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Polismyndighetens handläggning av och beslut i frågor som rör förundersökningar, beslag och förverkande är sådan verksamhet.

text: Oacceptabla dröjsmål vid behandling av ett ärende kan vara att bedöma som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening, t.ex. när det har förekommit längre perioder då hanteringen, utan att sökanden kan lastas för det, har präglats av inaktivitet. Varje period av inaktivitet är dock inte att bedöma som ett oskäligt dröjsmål. (Se Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: , En kommentar, sjätte uppl., s. 119 med hänvisning till bl.a. rättsfallet

text: NJA 2005 s. 462

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. (Jfr bl.a. rättsfallet

text: NJA 2007 s. 584

text: och numera

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Bestämmelser om förundersökning och beslag

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: (RB) ska en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger.

text: Bestämmelser om beslag finns i

text: 27 kap.

text: RB. Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott får tas i beslag (

text: 27 kap. 1 §

text: RB). En sådan åtgärd får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (den så kallade proportionalitetsprincipen).

text: Ett beslag ska omedelbart hävas när det inte längre finns skäl för det (

text: 27 kap. 8 §

text: RB). Den som leder förundersökningen förutsätts fortlöpande pröva behovet av fortsatt beslag. Den som drabbats av beslaget har under beslagstiden möjlighet att begära rättens prövning av om åtgärden ska bestå (

text: 27 kap. 6 §

text: RB).

text: När ett föremål tas i beslag ska detta protokollföras och de beslagtagna föremålen ska beskrivas noga (

text: 27 kap. 13 §

text: RB). I protokollet ska också ändamålet med beslaget och vad som i övrigt har förekommit vid beslaget anges. En viktig funktion som beslagsprotokollet fyller är att den som har drabbats av beslaget med protokollets hjälp ska kunna överblicka vad som tagits i beslag och kunna påkalla rättens prövning av beslaget (se Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, fjärde uppl., s. 434).

text: Enligt

text: 27 kap. 10 §

text: RB ska föremål som tagits i beslag vårdas väl och noggrann tillsyn ska hållas över egendom så att den t.ex. inte förstörs, försämras eller förkommer (vårdplikt).

text: Förverkande

text: Grundläggande regler om förverkande finns i

text: 36 kap.

text: brottsbalken

text: . Särskilda förverkandebestämmelser finns också i olika speciallagar, t.ex. i

text: alkohollagen

text: Av

text: 12 kap. 1 § alkohollagen

text: framgår bl.a. att sprit, alkoholdrycker och alkoholhaltiga preparat som har varit föremål för brott enligt

text: alkohollagen

text: eller deras värde samt utbyte av sådant brott ska förklaras förverkade. Ett förordnande om förverkande ska inte meddelas om det skulle vara uppenbart oskäligt (

text: 12 kap. 4 § alkohollagen

text: Det normala är att en förverkandefråga prövas i domstol, i första hand i samband med en brottmålsprocess. Om det inte finns någon koppling mellan förverkandet och ett brott som någon kan åtalas för, prövas förverkandefrågan i domstol efter en särskild förverkandetalan.

text: I lagen (

text: ) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. (förverkandelagen) finns dock vissa undantag när det är fråga om förverkande av egendom som är tagen i beslag, men som inte tillhör någon som är tilltalad för brott. Om någon ansvarstalan inte ska föras ges således i lagens

text: 3 §

text: möjlighet för åklagaren och anställda vid Polismyndigheten att under vissa förutsättningar besluta om förverkande utan att frågan underställts en domstol.

text: För anställda vid Polismyndigheten uppställs dels kravet att det ska vara uppenbart att förutsättningarna för ett förverkande är uppfyllda, dels att egendomen inte ska vara värd mer än en tiondel av ett prisbasbelopp eller att den saknar saluvärde. Kravet på att saken ska vara uppenbar är enligt förarbetena motiverat av att några risker från rättssäkerhetssynpunkt inte ska uppkomma till följd av att polis getts beslutanderätt beträffande förverkanden i vissa fall (se

text: prop. 1994/95:23 s. 112

text: ). Om det redan inför beslutet framgår att den aktuella egendomens ägare eller innehavare motsätter sig ett förverkande, ska ärendet lämnas över till åklagare (se 4 § i FAP 103-1).

text: Ett beslut om förverkande av polis ska meddelas skriftligen. Den som drabbats av beslaget får hos Polismyndigheten anmäla missnöje med förverkandebeslutet inom en månad från det att han eller hon fick del av det. Om en anmälan om missnöje görs gäller beslutet om förverkande inte längre (3 § förverkandelagen). Om Polismyndigheten efter att missnöjesanmälan gjorts anser att talan om förverkande bör föras, ska ärendet överlämnas till åklagare (

text: PMFS 2017:6

text: , FAP 103-1).

text: Bedömningen i detta fall

text: När förundersökningen inleddes och alkoholvarorna togs i beslag var omständigheterna, såvitt framgår av utredningen, sådana att det i och för sig fanns utrymme för Polismyndigheten att fatta beslut på det sätt som skedde. Att förundersökningen senare lades ned och beslaget hävdes medför inte någon annan bedömning. Någon rätt till ersättning finns därför inte på denna grund.

text: Av utredningen framgår dock att det därefter dröjde drygt sju år från det att AA delgavs misstanke om brott i april 2012 till dess att det formella nedläggningsbeslutet meddelades i juni 2019. Alkoholen var i beslag under hela denna tid. Det kan konstateras att inga utredningsåtgärder alls har vidtagits under en period om drygt fem år. Mot denna bakgrund står det klart att Polismyndigheten vid sin handläggning har gjort sig skyldig till ett sådant oacceptabelt dröjsmål som är att betrakta som fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Av utredningen har det vidare framkommit att det dröjde drygt sju år innan föreskrivet beslagsprotokoll upprättades. Detta är naturligtvis inte acceptabelt. Det kan även konstateras att förverkandefrågan inte var uppenbar vilket hade krävts för att en polisman skulle få fatta beslut om att förverka alkoholen. Det framstår som självklart att en enskild som har meddelat att hon eller han gör anspråk på egendomen inte vill att äganderätten ska övergå till staten och egendomen säljas eller förstöras. AA har emellertid getts möjlighet till en rättslig prövning som medförde att beslaget hävdes. Oavsett om Polismyndighetens förverkandebeslut skulle anses ha innefattat några sådana felaktigheter som medför skadeståndståndsskyldighet för staten har AA alltså inte lidit någon skada med anledning av detta.

text: Som framgår ovan är det utrett att Polismyndigheten vid sin handläggning har gjort sig skyldig till ett sådant oacceptabelt dröjsmål som är att betrakta som fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Frågan är då vilken skada AA har lidit till följd av det inträffade.

text: AA har begärt ersättning för den alkohol som förstördes pga. att bäst-före-datumet passerades och för en resa till och från Tyskland.

text: Som tidigare konstaterats har inte beslutet om att inleda förundersökning eller att ta alkoholen i beslag varit felaktigt. Mot denna bakgrund är AA inte berättigad till ersättning för de kostnader han haft i samband med införskaffandet av alkoholen.

text: Vad därefter avser begärd ersättning för förstörd alkohol kan följande konstateras. AA har inte gett in någon utredning om när alkoholens bäst-före-datum passerades. Generellt anses den typ av alkohol som AA begär ersättning för – öl, vin i box och cider – ha en hållbarhetstid om cirka ett år eller strax därutöver. Dryckerna skulle således under alla omständigheter ha förstörts innan ett skadeståndsgrundande dröjsmål hade uppstått.

text: Med anledning av att alkoholen var införskaffad i Tyskland bör det även framhållas att Justitiekanslern i andra ärenden har gjort bedömningen att det inte lagligen kan krävas att polisen inom ramen för sin vårdplikt ska återsälja alkohol till en utländsk leverantör (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 16 september 2019 i ärendet med dnr 4139-19-4.3). Detta innebär att Polismyndigheten inte hade kunnat vidta någon egentlig åtgärd för att förhindra en försämring av alkoholen. Myndighetens hantering av alkoholvarorna utgör därför inte skadeståndsgrundande fel eller försummelse

text: Sammantaget ska AA:s skadeståndsanspråk avslås.

text: Tillsyn

text: Det är naturligtvis helt oacceptabelt att en förundersökning blir liggande utan att några utredningsåtgärder vidtas under närmare fem år. Detta gäller särskilt med hänsyn till att det fanns straffprocessuella tvångsmedel i form av beslag i ärendet. Utredningen har inte gett något svar på varför ärendet blivit liggande utan åtgärd. Det är inte meningsfullt att nu, så lång tid efter det att förundersökningen lämnades över till Polismyndigheten, försöka skapa ytterligare klarhet i vad som gått fel. Det kan dock konstateras att Polismyndighetens dåvarande rutiner för kontroll inte har varit tillräckliga. Ärendet visar även vikten av att föreskrivet beslagsprotokoll upprättas i samband med att varor tas i beslag. Polismyndigheten förtjänar kritik för det inträffade.

text: Justitiekanslern har vid ett flertal tillfällen gjort uttalanden om Polismyndighetens beslut om beslag och förverkande och även riktat kritik mot Polismyndigheten vid några tillfällen. Polismyndighetens beslagshantering och hanteringen av beslut om förverkande är även för närvarande föremål för Justitiekanslerns tillsyn (JK:s dnr 5783-19-2.5).

type: avgorande


title: Fråga om jämkning av ersättning enligt frihetsberövandelagen när det kan hållas för visst att sökanden hade tagits i förvar enligt utlänningslagen om han inte hade anhållits och häktats

text: Ersättning ska utgå till HMA med 10 000 kr för lidande och med 2 040 kr för ombudskostnader.

text: Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Anspråk m.m.

text: HMA var berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 21 juni – 20 juli 2007 på grund av misstanke om narkotikabrott. Frikännande dom har meddelats. Domen har vunnit laga kraft.

text: HMA har begärt ersättning för lidande med ett skäligt belopp, dock lägst med 1 000 kr per dag. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 2 040 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett ett yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som har varit anhållen eller häktad rätt till ersättning bl.a. om det har meddelats en frikännande dom. HMA är med denna utgångspunkt berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom.

text: Åklagaren har i sitt yttrande anfört bl.a. följande.

text: ”Under förundersökningen framkom att HMA:s fingeravtryck var identiska med en person som daktyloskoperats i namnet ANH född den 3 mars 1978 sedermera samordningsnummer 780363-1014. Den 14 december 2006 dömdes ANH för bl.a. narkotikabrott till fem månaders fängelse samt utvisning med förbud att återvända till Sverige före den 14 december 2011. Domen den 14 december 2006 är emellertid upptagen i belastningsregistret för en person med samordningsnummer 19780882-8151. I det belastningsregistret uppges emellertid att den tidigare identiteten var 19780363-1014.

text: Jag anser att HMA inte skall ha rätt till någon ersättning eftersom han olovligen vistats i riket. För det fall han inte varit frihetsberövad i aktuellt ärende skulle han ha varit omhändertagen. Enligt uppgift har HMA varit omhändertagen sedan han försattes på fri fot av tingsrätten.”

text: Av utredningen framgår sålunda att HMA – under en annan uppgiven identitet – tidigare hade dömts för brott i Sverige och att han enligt ett beslut intaget i en dom år 2006 hade utvisats ur riket med förbud att återvända hit före den 14 december 2011.

text: HMA hade alltså inte rätt att vistas i riket när han anhölls och häktades. På grund härav och genom vad som i övrigt har framkommit i ärendet kan det hållas för visst att han hade tagits i förvar med stöd av

text: 10 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716)

text: om han inte hade anhållits och häktats.

text: Fråga uppkommer då om det finns skälatt jämka ersättningen med stöd av 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen. Enligt denna bestämmelse kan ersättning vägras eller sättas ned om den skadelidande genom sitt eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas.

text: I ett fall som det aktuella när det är utrett att en person skulle ha varit frihetsberövad även om han eller hon inte hade blivit anhållen och häktad är det ofta oskäligt att ersättning utgår med ett belopp som motsvarar en normalersättning.

text: Det är dock ofta svårt att bedöma hur länge sökanden hade varit tagen i förvar om han eller hon inte hade anhållits och häktats. Vid prövningen av hur länge ett förvar hade bestått ska man enligt Justitiekanslerns praxis vara generös mot sökanden. Vidare ska man beakta att ett frihetsberövande i form av anhållande eller häktning i princip är att anse som mer ingripande än ett förvarstagande med stöd av

text: utlänningslagen

text: (jfr bl.a. Justitiekanslerns beslut den 1 november 2006 i ärendet med dnr

text: Den omständigheten att det tog viss tid att verkställa utvisningsbeslutet sedan HMA hade tagits i förvar efter tingsrättens huvudförhandling talar för att så även hade blivit fallet om förvarstagandet hade genomförts i ett tidigare skede. Mot denna bakgrund och genom vad som har kommit fram om HMA:s personliga förhållanden anser jag att det kan hållas för visst att han, om han hade tagits i förvar i stället för att anhållas, hade varit frihetsberövad i vart fall 14 dagar innan utvisningsbeslutet hade kunnat verkställas. Jämkning av ersättningen bör därför ske på denna grund.

text: Enligt Justitiekanslerns praxis ska i sänkande riktning beaktas om den ersättningsberättigade har varit frihetsberövad vid tidigare tillfällen. Av utredningen framgår att HMA (under annan uppgiven identitet) vid två tillfällen år 2006 dömdes till fängelse en respektive fem månader. Viss sänkning av ersättningen bör därför ske även på denna grund.

text: Med dessa utgångspunkter bestämmer Justitiekanslern ersättningen för lidande till skäliga ansedda 10 000 kr.


title: Allvarlig kritik mot Försäkringskassan med anledning av att ett läkarutlåtande skickats till fel person

text: Justitiekanslern riktar allvarlig kritik mot Försäkringskassan för att ha skickat en handling med uppgifter som omfattas av sekretess till en annan person än den som uppgifterna avsåg.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 1 juni 2018 skickade Försäkringskassan ett kommuniceringsbrev till en person, AA, i hennes ärende om vårdbidrag. I brevet bifogades ett läkarutlåtande som hörde till ett annat ärende.

text: AA skickade den 11 juni ett brev till Försäkringskassan i vilket hon uppgav att hon fått ett läkarutlåtande som hörde till ett annat ärende. Den 14 juni ringde en handläggare upp AA och bad om ursäkt för det inträffade. AA skickade på uppmaning av Försäkringskassan tillbaka läkarutlåtandet.

text: Den 12 september kontaktade handläggaren BB, vars dotters läkarutlåtande hade skickats till fel person (AA), och informerade om misstaget.

text: Försäkringskassan har med anledning av det inträffade gjort en intern incidentrapportering samt en anmälan om personuppgiftsincident till Datainspektionen.

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: Justitiekanslern har tagit emot ett klagomål mot Försäkringskassan angående myndighetens felaktiga utskick av ett läkarutlåtande.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Försäkringskassan. I yttrandet har Försäkringskassan redovisat omständigheterna i fråga om det felaktiga utskicket och beklagat det inträffade. Försäkringskassan har även redovisat vilka åtgärder som har och som kommer att vidtas för att förhindra incidenter med personuppgifter.

text: Anmälaren har fått möjlighet att yttra sig över vad Försäkringskassan anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Det är klarlagt att Försäkringskassan har skickat en handling med uppgifter som omfattas av sekretess till en annan person än den som uppgifterna avsåg.

text: Riksdagens ombudsmän (JO) har i beslut den 24 januari 2019 och den 16 mars 2018 riktat allvarlig kritik mot Försäkringskassan med anledning av liknande händelser (dnr 3273-2018 samt 5606-2017, 5820-2017 och 6105-2017). JO har även i tidigare beslut kritiserat Försäkringskassan för liknande brister.

text: Justitiekanslern har anslutit sig till den kritik som JO uttalat mot Försäkringskassan för felaktiga utskick av sekretessbelagda uppgifter (dnr 6954-18-4.3 och 11955-17-4.3).

text: Försäkringskassan har anfört att det felaktiga utskicket har berott på den mänskliga faktorn och att det inte skulle ha skett om handläggaren hade följt rutinerna och använt den centrala utskriftsfunktionen. Det är givetvis helt oacceptabelt att handläggare inte följer de interna riktlinjerna. De åtgärder som Försäkringskassan hittills har vidtagit för att säkerställa att handläggarna följer riktlinjerna, och därmed förhindra händelser av det aktuella slaget, har uppenbarligen varit otillräckliga. Försäkringskassan förtjänar därför allvarlig kritik för det felaktiga utskicket.

text: Det kan avslutningsvis även nämnas att Försäkringskassan har anfört att myndigheten har beslutat om en handlingsplan som sträcker sig fram till slutet av 2019, för att förhindra personuppgiftsincidenter. Eftersom JO i beslutet den 24 januari 2019 har uttalat att han har för avsikt att följa utvecklingen framöver skickas en kopia av detta beslut till JO.


title: Ersättning till en person som dömts för grova sexualbrott mot underårig och avtjänat straff i drygt tre år men frikänts efter resning

text: 1. Ersättning skall utgå till BL enligt frihetsberövandelagen med 442 725 kr för förlorad arbetsförtjänst, 2 000 000 kr för lidande och 18 900 kr för ombudskostnader.

text: På beloppet 1 242 725 kr skall ränta utgå enligt

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen

text: från den 30 juli 2005 till dess betalning sker.

text: 2. Justitiekanslern avböjer att nu reglera BL:s anspråk grundade på Europakonventionens och

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser.

text: Anspråk m.m.

text: BL dömdes den 15 januari 2002 av Helsingborgs tingsrätt för bl.a. grov våldtäkt och sexuellt utnyttjande av underårig till fängelse sex år. Sedan bl.a. BL och åklagaren överklagat domen ändrade Hovrätten över Skåne och Blekinge domen i bl.a. påföljdsdelen på så sätt att fängelsestraffets längd bestämdes till åtta år. Hovrättens dom vann laga kraft.

text: Genom ett beslut den 11 oktober 2004 beviljade Högsta domstolen Bo Larsson resning i målet och förordnade att målet mot honom på nytt skulle tas upp av hovrätten. Hovrätten över Skåne och Blekinge ogillade härefter åtalet i en dom den 21 december 2004.

text: BL var frihetsberövad med anledning av misstanken och sedermera på grund av den lagakraftvunna domen under tiden den 24 september 2001 – 7 december 2004, dvs. drygt 3 år och 2 månader.

text: BL har begärt ersättning enligt frihetsberövandelagen för lidande med 9 600 000 kr och för förlorad arbetsförtjänst med 442 725 kr. Han har också begärt ersättning med stöd av Europakonventionen för ideell skada med 500 000 kr. Vidare har han begärt ersättning enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser med 1 710 000 kr för sveda och värk. Han har begärt viss ränta på 11 652 725 kr. Slutligen har han begärt ersättning för ombudskostnader med 39 060 kr.

text: Justitiekanslern har genom ett delbeslut den 23 februari 2005 förskottsvis betalat ut ersättning för lidande med 600 000 kr. Genom ett delbeslut den 12 juli 2005 har Justitiekanslern tillerkänt BL förskott med ytterligare 600 000 kr för lidande.

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättning med stöd av frihetsberövandelagens bestämmelser

text: Av 4 § frihetsberövandelagen framgår att den som har avtjänat ett fängelsestraff har rätt till ersättning om det efter överklagande eller anlitande av särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom.

text: Eftersom BL efter resning har blivit frikänd genom en numera lagakraftvunnen dom är han berättigad till ersättning enligt nyssnämnda bestämmelse.

text: Ersättning för lidande

text: Inledningsvis vill jag kort redogöra för den praxis som tillämpas beträffande lidandeersättning.

text: I förarbetena till frihetsberövandelagen anges att det i huvudsak skall göras en skönsmässig uppskattning av graden av lidande i varje enskilt fall. Bland de omständigheter som är av särskild betydelse märks ett frihetsberövandes varaktighet. Ju längre tid ett frihetsberövande har varat desto större är typiskt sett lidandet. Även grunden för frihetsberövandet är av betydelse. Ytterligare en omständighet som kan vägas in är vilken uppmärksamhet ett frihetsberövande har väckt (

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: f.).

text: För att försöka behandla likartade fall lika har Justitiekanslern ställt upp vissa beloppsmässiga riktlinjer. Som utgångspunkt för vad som kan betraktas som en skälig ersättning utgår Justitiekanslern från ett normalbelopp. Detta normalbelopp baseras på den bedömning av skälig normalersättning som Högsta domstolen har gjort i rättsfallet

text: NJA 1990 s. 808

text: . Efter justeringar på grund av förändringar i penningvärdet är det av Justitiekanslern tillämpade normalbeloppet för närvarande 20 000 kr för den första månaden och därefter ytterligare 15 000 kr per månad. I detta sammanhang kan nämnas att Svea hovrätt bl.a. i en dom från 1998 (avd. 5, dom den 14 oktober 1998 i mål nr T 1242-97) godtagit de ersättningsnivåer som Justitiekanslern använder i sin skadereglering och som följer av Högsta domstolens nyssnämnda avgörande.

text: Det kan också nämnas att det i förarbetena konstaterades att det tedde sig naturligt att Justitiekanslern skulle tillämpa motsvarande riktlinjer som hade tillämpats enligt den tidigare lag som reglerade ersättning till frihetsberövade (lagen [1974:515] om ersättning vid frihetsinskränkning), se

text: a. prop. s. 57

text: I Justitiekanslerns praxis har det under senare år förekommit relativt få ärenden som rör långa frihetsberövanden. Tre ärenden på senare tid har rört förhållandevis långa fängelsestraff. I ett av ärendena hade en man dömts för grovt sexuellt utnyttjande av underårig och övergrepp i rättssak till fängelse tre år och sex månader. Sedan han avtjänat två tredjedelar av straffet, dvs. två år och fyra månader, och villkorligt frigivits frikändes han efter resning. Mannen fick ersättning för lidande under själva frihetsberövandet och för prövotiden under ett år efter den villkorliga frigivningen med sammanlagt 1 200 000 kr (dnr

text: ). I beslutet angavs som skäl för en högre ersättning att frihetsberövandet föranleddes av misstankar om allvarliga och chikanerande brott mot en nära anhörig samt att mannen dömdes till och tvingades verkställa ett långt fängelsestraff. Vidare beaktades den långa häktningstiden samt den särskilda oro mannen måste ha känt för hur frihetsberövandet skulle påverka hans familjeliv, övriga sociala kontakter och möjligheter att skaffa sig inkomster. Det konstaterades också att omständigheterna även i övrigt var sådana att lidandet i hans fall fick anses ha varit särskilt påtagligt.

text: Justitiekanslern beslutade den 11 december 2002 om ersättning till en man, YA, som hade varit frihetsberövad cirka 2 år och 3 månader (dnr

text: ). Mannen var misstänkt för mord och frikändes efter resning. Justitiekanslern hänvisade i beslutet till omständigheterna i det nyssnämnda ärendet och konstaterade bl.a. följande.

text: ”De skäl för en förhöjd ersättning som fanns i nyssnämnda ärende får anses föreligga även i YA:s fall. Det brott som YA misstänktes för var dock inte riktat mot en anhörig. Därtill kommer emellertid att YA har varit misstänkt för ett synnerligen allvarligt brott, ett brutalt beställningsmord. Han har dömts av såväl tingsrätt som hovrätt till lagens strängaste straff. Hans situation måste ha tett sig hopplös och mycket dyster sedan domen vunnit laga kraft. YA kunde förmodas ha en mycket lång fängelsevistelse framför sig – med nuvarande benådningspraxis en faktisk verkställighetstid om minst 12 år.

text: Det måste också beaktas att YA vid frihetsberövandet hade ett litet barn som var nio månader. Under häktestiden föddes ytterligare ett barn. Frihetsberövandet har alltså rent faktiskt inneburit att han har hindrats från att ha en vardaglig kontakt med sina små barn. Hans möjligheter att bidra till familjens försörjning har självfallet varit obefintliga.”

text: Mannen tillerkändes ersättning för lidande med sammanlagt 1 600 000 kr.

text: Vidare beslutade Justitiekanslern den 21 januari 2003 om ersättning till en man, JR, som hade varit frihetsberövad under drygt åtta år misstänkt för mord (1993-02-41). JR frikändes efter resning. Justitiekanslern tillerkände honom ersättning för lidande med sammanlagt 7 000 000 kr. Härefter väckte JR talan mot staten och begärde ytterligare ersättning för lidande. I en dom den 17 september 2004 förordnade Svea hovrätt att staten skulle utge ersättning med ytterligare 2 000 000 kr för lidande. I domskälen uttalade hovrätten bl.a. följande.

text: ”I förevarande fall är framför allt av betydelse att det frihetsberövande som JR har varit underkastad har pågått under mycket lång tid, drygt åtta år, och att det avsett misstankar om mycket allvarlig brottslighet. Den långa tiden gör enligt hovrättens uppfattning i sig att lidandet framstår som särskilt svårt. JR har varit avskuren från normal kontakt med sina barn under större delen av deras uppväxt. Detta måste antas ha lett till att han fått svårigheter att på nytt skapa en nära relation till barnen. Av hans egen berättelse i hovrätten framgår vidare att han under frihetsberövandet utsattes för synnerligen svåra psykiska påfrestningar som medförde att han vid två olika tillfällen planerade att ta sitt liv. Utredningen i målet ger också vid handen att lidandet inte heller avklingade utan i stället var särskilt svårt de sista åren då han mådde så dåligt att han var placerad på anstaltens psykavdelning. Han har vidare berättat att han misshandlats och trakasserats av andra intagna.

text: Sammantaget är således, som tingsrätten konstaterat, omständigheterna i JR:s fall exceptionella. Fallet saknar helt motsvarighet i tidigare avgjorda ersättningsärenden. Vid bestämmande av den ersättning JR skall tillerkännas kan därför rättsfallet

text: NJA 1990 s. 808

text: inte tjäna som utgångspunkt. Justitiekanslern har i sitt beslut hänvisat bl.a. till ett fall där han nyligen beslutat om ersättning till en man som hade varit frihetsberövad under drygt två års tid med anledning av misstanke om mord (Justitiekanslerns dnr

text: ). Hovrätten delar Justitiekanslerns uppfattning att viss ledning kan hämtas från det fallet och att JR bör tillerkännas en mycket högre ersättning. Hovrätten menar dock att den förhöjning per tidsenhet som den av Justitiekanslern fastställda ersättningen innebär inte är tillräcklig för att kompensera den skillnad som ter sig motiverad vid en jämförelse mellan de två fallen. Mot denna bakgrund och vid en sammanvägning av omständigheterna i JR:s fall finner hovrätten att ersättningen för lidande skall bestämmas till nio miljoner kronor. Staten skall alltså betala ytterligare två miljoner kronor till JR.”

text: Flera av de omständigheter som förelåg i de nämnda ärendena finns också i BL:s fall. Sålunda var BL frihetsberövad under en lång tid dömd för allvarlig brottslighet. Domen vann laga kraft. Misstankarna bestod i BL:s fall i att han vid flera tillfällen skulle ha gjort sig skyldig till sexuella övergrepp mot den egna dottern. Vid de tillfällen övergreppen påstods ha skett var flickan mellan sju och tio år.

text: Att beakta är vidare att frihetsberövandet rönte uppmärksamhet i medierna på ett sådant sätt att BL kunde pekas ut av en vidare krets personer. Av BL:s redogörelse i skrivelsen hit framgår också att han lidit påtagligt under frihetsberövandet.

text: BL har fem barn. Han har angett att han när det gäller de tre yngsta barnen, födda 1995, 1996 respektive 1997, tog aktiv del i deras uppfostran och omsorg. Under frihetsberövandetiden förvägrades han umgänge eller kontakt med barnen. Även om det inte kan läggas kriminalvården till last att han inte fick träffa sina barn, innebar frihetsberövandet rent faktiskt att han under lång tid gick miste om möjligheten att delta i barnens vardag.

text: En sammanvägning av de omständigheter som jag nu har nämnt leder till att BL skall tillerkännas ett belopp för lidande som väsentligt avviker från vad som kan anses utgöra en normalersättning. En bedömning skall självfallet göras i detta specifika ärende men samtidigt bör viss ledning hämtas från de tidigare ärenden där beslut har fattats om ersättning för långa frihetsberövanden.

text: Det belopp som BL har begärt överstiger det som JR tillerkändes. JR var emellertid frihetsberövad betydligt längre, och hans fall framstår även i övrigt som exceptionellt. JR var sålunda dömd till livstids fängelse för mord och hans lidande under frihetsberövandet var synnerligen stort. Det står helt klart att ett så högt belopp som det begärda inte kan komma i fråga för BL:s del.

text: Vid en jämförelse med YA:s fall kan noteras att denne var dömd för ett ännu allvarligare brott – mord – till livstids fängelse men avtjänade ca 2 år och 3 månader mot BL:s dryga 3 år och 2 månader.

text: Jag bestämmer efter en samlad bedömning ersättningen för lidande till skäliga 2 000 000 kr.

text: Förlorad arbetsförtjänst

text: BL har angett att han de tre år som föregick frihetsberövandet fick arbetslöshetsersättning. För inkomståren 1998 – 2001 fick han 140 200 kr, 168 900 kr, 146 532 kr respektive 135 100 kr. Under anstaltsvistelsen fick BL ersättning med 4 kr 90 öre per timme eller 10 192 kr per år.

text: Beträffande den förlorade arbetsförtjänsten under frihetsberövandet har BL uppgett bl.a. följande. Det är svårt att uppskatta den exakta inkomstförlusten eftersom han uppbar arbetslöshetsersättning före frihetsberövandet. Även om det inte kan uteslutas att BL skulle ha fått ett arbete under den tid som han kom att vara frihetsberövad finns det inga säkra hållpunkter för att påstå att så skulle ha blivit fallet. Inkomstförlusten har uppskattats utifrån att BL i vart fall inte skulle ha uppburit lägre ersättning än den som utgick vid arbetslöshet, vilket uppskattas till 150 000 kr per år. Det begärda beloppet har beräknats med avdrag för vad BL fick som ersättning under anstaltsvistelsen.

text: BL har genom utdrag från taxeringsuppgiftsregistret visat sina taxerade inkomster för taxeringsåren 1999 – 2002.

text: Jag finner inte skäl att göra några invändningar mot det beräkningssätt som BL har använt. BL skall därför ersättas för förlorad arbetsförtjänst med begärt belopp.

text: Ersättning enligt Europakonventionen och

text: skadeståndslagen

text: BL har som nämnts också begärt ersättning med stöd av Europakonventionen. Till stöd för sin begäran i denna del har han åberopat att åklagaren, polismyndigheten och dåvarande Riksåklagaren undanhöll bl.a. utredningsmaterial. Han har därvid angett att hans rättigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: kränktes eftersom hans rätt till en rättvis rättegång och prövning av hans sak eftersattes.

text: Vidare har BL begärt ersättning enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Han har därvid åberopat att polis- och åklagarmyndigheterna gjorde sig skyldiga till vårdslöshet vid handläggningen av hans ärende. Vårdslösheten består enligt BL i en underlåtenhet att utreda väsentliga förhållanden samt i att polis- och åklagarmyndigheterna undanhållit väsentligt utredningsmaterial.

text: Riksdagens ombudsmän (JO) har på eget initiativ beslutat granska handläggningen av BL:s ärende (JO:s dnr 2181-2005). En granskning pågår således av den handläggning som BL anser är felaktig. Mot den bakgrunden är det inte meningsfullt att inleda en utredning här rörande samma förhållanden. Jag kommer i stället att avvakta utgången av JO:s granskning och härefter ta ställning till BL:s anspråk. Jag kommer då att inleda ett nytt ärende på eget initiativ, varvid anspråket i det här ärendet ligger till grund för prövningen.

text: Jag avböjer således att nu reglera BL:s anspråk i aktuella delar.

text: Övrigt

text: Ränta

text: I anspråket, som kom in hit den 30 juni 2005, har BL begärt ränta på de fordrade beloppen.

text: I fråga om ränta på fordringar som avser skadestånd gäller enligt

text: 4 § räntelagen (1975:635)

text: att ränta utgår från den dag som infaller 30 dagar efter det att borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom. Ränta skall således betalas från den 30 juli 2005. Förskottsutbetalningarna avseende lidandeersättning verkställdes före detta datum. Ränta skall således betalas ut på resterande belopp.

text: Ombudskostnader

text: BL har begärt ersättning för ombudskostnader avseende 31 timmars arbete. En del av arbetet har emellertid lagts ned på det anspråk som stöds på Europakonventionens och

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. I detta beslut prövar jag – som har nämnts – endast BL:s rätt till ersättning med stöd av frihetsberövandelagen. BL skall därför nu endast ersättas för sina ombudskostnader i denna del.

text: För ersättningsgilla skador till följd av en frihetsinskränkning bär staten ett strikt ansvar. Bedömningen av i vilken omfattning gottgörelse av allmänna medel bör tillerkännas sökanden för ombudskostnader påverkas härav. Även här gäller den i

text: 18 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken

text: fastlagda principen att kostnaderna skall ha varit skäligen påkallade för tillvaratagande av partens rätt. I frihetsinskränkningsärenden av okomplicerat slag brukar tidsåtgången för ett ombud uppgå till högst ett par timmar. Längre arbetstid än två – tre timmar godtas endast i undantagsfall.

text: BL:s ärende har självfallet varit mer komplicerat än ett normalt frihetsberövandeärende. Ersättningen för ombudskostnader bör med hänsyn till det aktuella ärendets art och omfattning bestämmas till 18 900 kr (avseende 15 timmars arbete).


title: Fråga om ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen med anledning av att en tingsrätt underlåtit att i en dom förordna om avräkning av ett tidigare frihetsberövande i Norge

text: Ersättning ska utgå för lidande med 10 000 kronor. Ersättning ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Bakgrund

text: HA dömdes den 30 juni 2009 i mål B 1396-09 av Värmlands tingsrätt för grovt narkotikabrott till fängelse två år och sex månader och utvisning ur riket under tio år. Tingsrättens dom mot honom vann laga kraft.

text: Enligt domen hade HA tillsammans och i samförstånd med annan den 20 januari 2009 transporterat narkotika från Karlstad till Örje vid norska gränsen. Han greps av norsk tull samma dag och var frihetsberövad under ungefär en månads tid i Norge varefter han släpptes i avvaktan på vidare utredning. Han anhölls därefter i sin frånvaro i Sverige den 16 mars 2009. Han greps följande dag. HA var frihetsberövad till dess domen vann laga kraft och började därefter avtjäna fängelsestraffet. Frihetsberövandet i Norge avräknades inte från straffet. Enligt uppgift från Kriminalvården frigavs HA den 6 december 2010. Han togs i samband därmed i förvar i avvaktan på utvisning. Enligt uppgift från Gränspolisen Södermanland verkställdes utvisningen till Iran den 17 december 2010.

text: HA:s medgärningsman (HK) överklagade för sin del tingsrättens dom. Den 28 augusti 2009 ändrade Hovrätten för Västra Sverige tingsrättens dom mot HK på så sätt att hovrätten förordnade att det ådömda fängelsestraffet till en tid av 30 dagar skulle anses verkställt i anstalt genom frihetsberövandet i Norge (mål nr B 3209-09).

text: HA ansökte i augusti 2010 om resning och gjorde gällande att han vid verkställigheten av sitt fängelsestraff borde ha tillgodoräknats frihetsberövandet i Norge om 30 dagar. Han hänvisade därvid till hovrättens dom mot HK. Hovrätten för Västra Sverige avslog hans resningsansökan den 27 september 2010 (mål Ö 3583-10). Högsta domstolen beslutade att inte meddela prövningstillstånd i målet. HA ansökte även om att regeringen av nåd skulle förordna att den tid som han hade varit frihetsberövad i Norge skulle avräknas från fängelsestraffet. Regeringen beslutade den 14 oktober 2010 att avslå nådeansökan.

text: Anspråket

text: HA har, som det får uppfattas, begärt skälig ersättning för lidande med anledning av att han inte har fått tillgodräkna sig frihetsberövandet i Norge vid verkställigheten av fängelsestraffet.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Värmlands tingsrätt. Yttrandet har upprättats av rådmannen BE som var ordförande vid huvudförhandlingen i tingsrätten. Han har sammanfattningsvis anfört följande.

text: Han var ordförande vid flera häktningsförhandlingar i målet och var när åtalet väcktes väl medveten om att det hade förekommit ett frihetsberövande av HA i Norge. Han övervägde frågan om avräkning av detta frihetsberövande men utgick från att det var föranlett av brottslighet i Norge och att tingsrätten inte hade att pröva den brottsligheten. Han gjorde därför bedömningen att det inte var aktuellt med avräkning. Vid huvudförhandlingen upplyste åklagaren under sin sakframställan att HK och HA hade gripits av norsk polis vid gränsen mellan Sverige och Norge, men någon diskussion angående frågan om eventuell avräkning av den tid HA och HK hade varit berövade friheten i Norge förekom inte vid förhandlingen. Vid förhandlingen lämnades inte heller, såvitt han kan erinra sig, någon upplysning om att frihetsberövandet hade skett i anledning av den gärning som tingsrätten hade att pröva i målet. Om det i målet hade upplysts att frihetsberövandet i Norge hade skett i anledning av det brott som prövades genom tingsrättens dom borde avräkning ha skett av det norska frihetsberövandet eftersom det inte fanns något särskilt skäl som talade däremot. Numera är hans uppfattning att frihetsberövandet av HA i Norge skedde i anledning av den brottslighet som prövades genom tingsrättens dom och att avräkning rätteligen borde ha skett. Det förhållandet att tingsrätten inte fattade ett beslut om avräkning av det norska frihetsberövandet vilade på felaktiga grunder och det var oriktigt att avräkning inte skedde. Det framstår därför som rimligt att HA tillerkänns ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Bestämmelser om rätt till ersättning från staten vid frihetsinskränkningar finns i lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen).

text: Den bestämmelse som i första hand kan vara tillämplig i HA:s fall är 5 § i frihetsberövandelagen. Enligt den bestämmelsen har den som varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning rätt till ersättning om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: Vid tillämpning av

text: skadeståndslagens

text: regler om skadeståndsansvar vid myndighetsutövning görs det i princip ingen åtskillnad mellan underlåtenhet att fatta beslut och faktiskt fattade beslut. Också en underlåtenhet att i föreskriven ordning fatta ett beslut kan liksom oriktiga beslut föranleda ersättningsskyldighet. Denna princip har i Justitiekanslerns praxis även fått genomslag vid tillämpning av reglerna om ersättning vid oriktiga frihetsberövanden (jfr t.ex. Justitiekanslerns beslut i ärende med dnr

text: Frågan är då om det står klart att Värmlands tingsrätts underlåtenhet att fatta beslut om avräkning av frihetsberövandet i Norge har vilat på felaktiga grunder och därför varit oriktig i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen.

text: Enligt förarbetena till frihetsberövandelagen är staten ersättningsskyldig enligt 5 § i lagen om en efterhandskontroll klart visar att ett beslut med hänsyn till omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om dessa omständigheter varit kända vid beslutstillfället. Det behöver däremot inte ha begåtts något fel när beslutet fattades. Kravet att det ska stå klart att åtgärden vilat på felaktiga grunder innebär dock att rätten till ersättning ska bestämmas restriktivt. Bestämmelsen är avsedd enbart för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig. För att beslutet ska kunna anses ha ”vilat på felaktiga grunder” bör krävas att det fel som föreligger gäller någon omständighet som var av avgörande betydelse för frihetsberövandet (

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: f.).

text: Av

text: 19 a § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. framgår att om någon har dömts till fängelse och den dömde med anledning av misstanke om brott som prövats genom domen i målet har varit frihetsberövad bl.a. såsom anhållen eller häktad under en sammanhängande tid av minst 24 timmar, ska den tid som frihetsberövandet pågått anses som tid under vilken fängelsestraffet verkställts i anstalt. Enligt

text: 33 kap. 7 § brottsbalken

text: ska denna bestämmelse tillämpas av rätten i fråga om frihetsberövande som ägt rum utomlands, om inte särskilda skäl talar emot det.

text: Enligt förarbetena till bestämmelsen i

text: brottsbalken

text: är huvudregeln att domstolen ska tillgodoräkna frihetsberövanden som har ägt rum utomlands om den tilltalade här döms till bl.a. fängelse. Domstolen ges dock utrymme att vägra sådant tillgodoräknande t.ex. om frihetsinskränkningen inte kan jämställas med ett svenskt straffprocessuellt tvångsmedel (

text: prop. 2003/04:7 s. 210

text: f.). Enligt bestämmelsens tidigare lydelse kunde domstolen tillgodoräkna den tilltalade ett frihetsberövande som skett utomlands om det med hänsyn till omständigheterna var skäligt. Redan då ansågs emellertid tillgodoräknande av frihetsberövanden i övriga nordiska länder vara en självklarhet (

text: a. prop. s. 158

text: f.).

text: Vid den efterhandskontroll som nu kan genomföras får det anses stå klart att tingsrätten, om rätten hade känt till att den brottslighet som prövades genom domen avsåg den brottsmisstanke som hade föranlett frihetsberövandet i Norge, skulle ha förordnat om avräkning i enlighet med

text: 33 kap. 7 § brottsbalken

text: . Det förhållandet att avräkning inte skedde får med detta synsätt därför anses ha varit oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen. Hovrättens beslut i resningsärendet leder inte till någon annan bedömning. HA är följaktligen berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen för den del av frihetsberövandet som inte har avräknats.

text: HA var frihetsberövad under 30 dagar i Norge. Med beaktande av reglerna om villkorlig frigivning och i enlighet med Justitiekanslerns praxis i liknande fall ska ersättning för lidande utgå till honom med 10 000 kr.


title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen samt viss kritik mot en förvaltningsrätt när en dom med innebörden att psykiatrisk tvångsvård skulle upphöra inte nådde fram från domstolen till sjukhuset per fax

text: Ersättning ska utgå för lidande med 4 000 kronor samt ombudskostnader med 4 000 kronor. Ersättning ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 28 juli 2010 utfärdades ett vårdintyg avseende BB vid Östersunds sjukhus. Samma dag togs hon in enligt

text: 6 b § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Den 3 augusti 2010 överklagade BB intagningsbeslutet till Förvaltningsrätten i Härnösand och yrkade att tvångsvården av henne skulle upphöra. Efter att ha hållit en förhandling i målet den 5 augusti 2010 meddelade förvaltningsrätten dom den 9 augusti 2010. Överklagandet bifölls på så sätt att tvångsvården skulle upphöra. Enligt förvaltningsrättens faxlista faxades domen till sjukhuset den 9 augusti 2010. Domen har emellertid inte antecknats som inkommen till sjukhuset förrän den kom dit per post den 11 augusti 2010. Samma dag informerades BB av läkare på sjukhuset om innehållet i domen och valde då att begära sig utskriven.

text: Anspråk

text: BB har begärt ersättning för lidande med ett skäligt belopp och ersättning för ombudskostnader med 4 000 kr. Hon har till stöd för anspråket anfört i huvudsak följande. På grund av sjukvårdens bristande rutiner kom hon att tvångsvårdas under två dagar trots att tvångsvården hade upphävts. Hon upplevde det som mycket kränkande att kvarhållas och medicineras mot sin vilja. Förvaltningsrätten måste redan i samband med överläggning den 5 augusti 2010 ha kommit fram till att ansökan inte skulle bifallas. Det är då inte acceptabelt att domen inte meddelades förrän den 9 augusti 2010. Detta bör beaktas vid bestämmande av en skälig ersättning.

text: Utredningen

text: Socialstyrelsen har lämnat ett eget yttrande och ett yttrande från chefsöverläkaren vid Jämtlands Läns Landsting, Östersunds sjukhus, Område Psykiatri. I yttrandet har Socialstyrelsen redogjort för vissa bestämmelser som aktualiseras i detta fall, däribland 3, 4, 6 b, 27 och 32 §§ LPT. Bland dessa bör

text: 27 §

text: LPT nämnas där det föreskrivs att en chefsöverläkare genast ska besluta att tvångsvården ska upphöra när det inte längre finns förutsättningar för tvångsvård.

text: Chefsöverläkaren vid sjukhuset har anfört i huvudsak följande. I sjukhusets diarium finns inte antecknat att förvaltningsrättens fax har inkommit den 9 augusti 2010. Domen har däremot antecknats som inkommen per post den 11 augusti 2010. Förklaringen till detta kan vara att faxet aldrig har anlänt eller att det anlänt men förkommit eller på annat sätt inte underställts chefsöverläkaren.

text: Socialstyrelsen har för sin del sammanfattningsvis angett att tvångsvården den 9 – 11 augusti 2010 inte var lagligen grundad och att BB för den tidsperioden bör ha rätt till ersättning enligt

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen).

text: Justitiekanslern har även hämtat in ett yttrande från Förvaltningsrätten i Härnösand som har anfört följande.

text: Målet gällde ett överklagande av ett intagningsbeslut för tvångsvård enligt lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård. Förvaltningsrätten har därvid att pröva om förutsättningarna för intagning är uppfyllda och om vården ska upphöra. Undertecknad har talat med ansvarig rådman. Hon uppgav att det framstod klart att skäl fanns för intagning men att frågan om vårdens upphörande var svårbedömd. Det var en komplicerad sjukdomsbild. Det fanns både psykiska och somatiska sjukdomsbesvär. Utgången i målet var alltså inte uppenbar efter förhandlingens slut. Överläggningen pågick länge och dom beslutades. Rådmannen ville dock kontrollera vissa saker i litteraturen när hon kom tillbaka till kansliet i Härnösand. Den muntliga förhandlingen hölls på Östersunds sjukhus och rådmannen återkom till Härnösand på kvällen. När det gäller frågans svårighetsgrad kan nämnas att patienten intogs för tvångsvård på nytt den 28 augusti 2010 (Förvaltningsrättens dom den 16 september 2010 i mål nr 3657-10).

text: Sammanfattningsvis fanns det enligt förvaltningsrättens mening inte förutsättningar att avkunna dom direkt efter förhandling eller samma dag.

text: Om det är uppenbart att tvångsvården ska upphöra avkunnas dom direkt efter överläggning. När det är mer tveksamma fall kan journalanteckningarna behövas genomgås vid överläggningen och ytterligare överväganden göras. Eftersom de muntliga förhandlingarna hålls på sjukhusen har inte rätten tillgång till praxis och litteratur som när förhandling hålls i rättens lokaler i Härnösand.

text: När det gäller frågan om domen har avfattats med den skyndsamhet som kunnat begäras menar förvaltningsrätten att det inte fanns några hinder för meddelande av dom och expediering den 6 augusti 2010.

text: Domen i ifrågavarande mål lämnades ut till kansliet för expediering den 9 augusti 2010. Den ansvarige domaren har daterat domen, vilket är den rutin som förvaltningsrätten har. Domen expedierades samma dag.

text: När förvaltningsrätten beslutar att tvångsvård ska upphöra faxas också domen till parterna samma dag och i förekommande fall till behandlingshem. Förvaltningsrätten ska också per telefon förvissa sig om att faxförsändelsen når mottagaren som ska verkställa beslutet. Enligt faxlistan har fax översänts till aktuell avdelning på Östersunds sjukhus den 9 augusti 2010 kl. 15.35. Misstaget som förvaltningsrätten gjorde är att man inte ringde och efterhörde att försändelsen kommit fram till mottagaren.

text: Förvaltningsrätten har efter denna olyckliga händelse kommit överens med chefsöverläkaren att när tvångsvård upphör ska förvaltningsrätten ringa till jourhavande överläkare på psykiatriska kliniken. Dessutom skriver vi i akten att dom faxats och att kliniken underrättats per telefon.

text: BB har yttrat sig över vad Socialstyrelsen och förvaltningsrätten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I 5 § frihetsberövandelagen föreskrivs att den som varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning har rätt till ersättning, om det står klart att beslutet om frihetsberövande vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. I förarbetena till bestämmelsen anförs att detta innebär att rätten till ersättning ska bedömas restriktivt och att bestämmelsen är avsedd enbart för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig, jfr

text: prop. 1997/98:105 s. 52

text: f.

text: Det står klart att det efter förvaltningsrättens dom den 9 augusti 2010 inte längre fanns något lagligt stöd för den psykiatriska tvångsvården av BB. Tvångsvården fortsattes emellertid fram till dess att sjukhuset fick kännedom om domen den 11 augusti 2010. Frihetsberövandet har därför under tiden den 9 – 11 augusti 2010 varit oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen.

text: När det gäller tvångsvården i tiden den 5 – 9 augusti 2010 gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Mål enligt lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård ska enligt

text: 35 §

text: i lagen handläggas skyndsamt. Förvaltningsrätten har i denna del förklarat att det i och för sig inte fanns några hinder för meddelande av dom fredagen den 6 augusti 2010. Det hade givetvis också varit lämpligt om så hade skett. Domen meddelades dock följande vardag, måndagen den 9 augusti 2010, och den fördröjningen kan inte anses innebära att det allmänna kravet på skyndsamhet har åsidosatts (jfr Justitiekanslerns beslut i ärende dnr

text: Det kan även ifrågasättas om, när domen inte meddelades den 6 augusti 2010, rätten var skyldig att särskilt besluta om upphävande av tvångsvården när överläggningen hade avslutats den dagen (jfr JO:s beslut i ärende dnr 2102-2009). Enligt Justitiekanslerns uppfattning borde ett sådant beslut ha fattats, men i avsaknad av en tydlig reglering beträffande sådana situationer kan frihetsberövandet av BB under tiden den 5 – 9 augusti 2010 ändå inte anses vara oriktigt i den mer påtagliga mening som detta begrepp avses ha enligt i 5 § frihetsberövandelagen (jfr Justitiekanslerns beslut i ärende dnr

text: och

text: BB är alltså endast berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen för lidande under tidsperioden den 9 – 11 augusti 2010 men inte för dagarna dessförinnan. I enlighet med Justitiekanslerns praxis bestäms ersättningen till 4 000 kr.

text: Begärd ersättning för ombudskostnader får anses vara skälig och godtas.

text: BB:s ärende aktualiserar också Justitiekanslerns tillsynsbefogenheter. Förvaltningsrätten har medgett att ett fel begicks när man inte per telefon kontrollerade att faxet med domen kommit sjukhuset till handa. Det är givetvis av yttersta vikt att frågor som berör enskildas frihet hanteras med den största omsorg och förvaltningsrätten kan inte undgå viss kritik för detta fel. Med hänsyn till vad som har framkommit beträffande förvaltningsrättens och sjukhusets nya rutiner utgår dock Justitiekanslern från att liknande händelser kan undvikas i framtiden. Saken kan därför bero med här gjorda uttalanden och det skadestånd som utges till BB.