title: Remissyttrande över betänkandet Färre i häkte och minskad isolering (SOU 2016:52)

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta. Den lagtekniska utformningen har inte analyserats i detalj.

text: Utredningens förslag och den analys och de överväganden som ligger till grund för dessa framstår genomgående som väl genomarbetade. Förslagen framstår som väl ägnade att minska användningen av häktning och restriktioner. Särskilt förslagen om rätt till mänsklig kontakt i häktet kan antas få stor betydelse för att förbättra tillvaron för frihetsberövade personer. Justitiekanslern kan därför – från sin utgångspunkt – i allt väsentligt ställa sig bakom utredningens förslag och har endast på följande punkter vissa invändningar och synpunkter.

text: Alternativ till häktning

text: Justitiekanslern instämmer i utredningens bedömning att hemarrest och områdesarrest inte bör kunna tillgodoräknas som tid för verkställighet av påföljd (s.108). Däremot bör det kunna bli att aktuellt att utge ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) till den som har varit föremål för hemarrest eller områdesarrest t.ex. om åtalet ogillas eller förundersökningen läggs ned. Ersättning för frihetsberövanden och andra frihetsinskränkningar som sker i samband med brottsmisstanke och som ett led i lagföring av ett brott regleras i 2 – 4 §§ frihetsberövandelagen. Av

text: 2 § tredje stycket

text: nämnda lag följer att bl.a. den som underkastats reseförbud eller anmälningsskyldighet i minst 24 timmar i sträck under vissa förutsättningar har rätt till ersättning för frihetsinskränkningen. Om förslagen om hemarrest och områdesarrest genomförs bör bestämmelsen ändras så att det framgår att rätten till ersättning gäller även dessa frihetsinskränkningar.

text: Begränsning av häktningstiderna

text: Enligt utredningens förslag får en häktning pågå under högst sex månader fram till dess att åtal väckts. Tiden får förlängas om det föreligger synnerliga skäl. I författningskommentaren till bestämmelsen (s. 192 f.) anges att rekvisitet synnerliga skäl innebär att möjligheten till fortsatt häktning ska tillämpas restriktivt och att ventilen enbart är avsedd för de mer extraordinära fallen. Som exempel på omständigheter som typiskt sett kan utgöra synnerliga skäl nämns när det misstänkta brottet har ett mycket högt straffvärde och dessutom är särskilt svårutrett. Man kan fråga sig om inte de flesta av de relativt få fall där häktning pågår under mer än sex månader (se s. 117) är sådana extraordinära fall i vilka det enligt förslaget ska vara möjligt att överskrida gränsen om sex månader. Möjligen kommer förslaget därför inte att få något större genomslag för de riktigt långa häktningstiderna. Oavsett detta instämmer Justitiekanslern i utredningens bedömning (s.117) att införandet av tidsfrister ofta blir handlingsdirigerande och att dessa skapar ett effektivt incitament till bättre planering och resursanvändning, kortare ledtider och därmed ett minskat behov att överskrida dem.

text: När det gäller personer som inte fyllt 18 år ska häktning få pågå längre än tre månader endast om det är absolut nödvändigt. I författningskommentaren (s. 221) anges att rekvisitet absolut nödvändigt innebär att undantagsregeln ska tillämpas mycket restriktivt. Som omständigheter som typiskt sett kan tala för fortsatt häktning anför utredningen samma faktorer som kan utgöra skäl för fortsatt häktning av vuxna. Härtill ska dock dessutom beaktas de faktorer som generellt gör häktning av barn särskilt olämpligt. Det kan ifrågasättas om rekvisitet att häktningen ska vara absolut nödvändig för att tidsfristen ska få överskridas någonsin kommer vara uppfyllt även i fall då det finns starka skäl som talar för fortsatt häktning. Frågan om när tidsfristen får överskridas bör övervägas ytterligare under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar

text: Utredningens föreslår (s. 124) att om åklagare eller domstol bedömer att ett mål skulle kunna avgöras slutligt i samband med kombinerad häktnings- och huvudförhandling ska, vid beaktande av skyndsamhetskravet i

text: 24 kap.

text: och

text: 13 §§

text: rättegångsbalken

text: (RB), hänsyn tas även till den fördel som en sådan slutlig prövning skulle innebära för den enskilde. Förslaget innebär att en åklagare ska kunna avvakta något med ingivandet av häktningsframställningen i syfte att möjliggöra att åtal ges in inom tredagarsfristen. På motsvarande sätt ska en tingsrätt kunna avvakta något med att hålla häktningsförhandling i syfte att möjliggöra en slutlig prövning av målet inom fyradygnsfristen.

text: Skyndsamhetskravet i 24 kap. 12 och 13 §§ RB har sin bakgrund i Europakonventionen. Enligt

text: artikel 5.3 Europakonventionen

text: ska var och en som är arresterad eller på annat sätt berövad friheten utan dröjsmål ställas inför domare. Av Europadomstolens Guide on Article 5 of the Convention följer att en period som överstiger fyra dagar som utgångspunkt är för lång (p. 132). Även kortare tid än fyra dagar kan dock innebära en överträdelse av Europakonventionens skyndsamhetskrav om det inte föreligger särskilda svårigheter eller exceptionella omständigheter som gör att den frihetsberövade inte kan ställas inför en domare tidigare (p 133).

text: Enligt utredningens bedömning (s. 125) torde sådan hänsyn, som i praktiken innebär att anhållningstiden som mest skulle förlängas en eller ett par dagar, inte stå i strid med Europakonventionens mer övergripande syften. Detta eftersom följden blir att saken prövas mer skyndsamt och, i de flesta fall, även att frihetsberövandet blir kortare. Bedömningen framstår inte som helt invändningsfri om man beaktar att möjligheten att avvakta med häktningsframställning/förhandling i undantagsfall skulle kunna leda till – inte bara att anhållningstiden förlängs – utan att frihetsberövandet totalt sett blir längre än vad som annars skulle ha blivit fallet. Det framstår som tveksamt om Europadomstolen i ett sådant fall skulle anse att skyndsamhetskravet i konventionen är uppfyllt. Frågan har dock inte berörts av utredningen. Justitiekanslern saknar en tillräcklig analys av förslagets förenlighet med Europakonventionens skyndsamhetskrav och anser att konsekvenserna av förslaget bör övervägas ytterligare.

text: Intermistiskt förordnande av offentlig försvarare för frihetsberövad person

text: Justitiekanslern instämmer med utredningens bedömning (s.128) att det är angeläget att se till att en misstänkt på kort tid kan få en offentlig försvarare förordnad, även när behovet uppkommer kvälls- eller nattetid. Riksåklagaren har uppmärksammat regeringen på behovet av ett mer stabilt system än den lokala ordning som tillämpas i vissa domsagor och som utredningen redogjort för i betänkandet. I sin skrivelse till regeringen har Riksåklagaren gett uttryck för uppfattningen att polis och åklagare inte bör vara involverade i utseendet av offentlig försvarare till den misstänkte, utan att det bör vara domstolen som utser och förordnar försvararen. Jag delar denna uppfattning och ställer mig därför tveksam till förslaget. I vart fall bör möjligheten att införa ett joursystem för domstolar under kvällar och nätter utredas innan man bestämmer sig för en lösning som innebär att åklagaren involveras i utseendet av offentlig försvarare.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om förundersökning ska inledas med anledning av att en person kan antas ha lämnat uppgifter rörande en övervakningskamera vid ett av Försvarsmaktens skyddsobjekt till en journalist (jfr 7 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen)

org: jk

text: Förundersökning ska inte inledas.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Åklagarmyndigheten, Åklagarkammaren för säkerhetsmål, har hit överlämnat en anmälan som Försvarsmakten har gjort hos Säkerhetspolisen. Av anmälan framgår i huvudsak följande.

text: Den 17 maj 2010 ställde en journalist frågor till Försvarsmakten angående övervakningskameror som skulle ha monterats upp vid ett av Försvarsmaktens skyddsobjekt. Frågorna från journalisten kan enligt Försvarsmakten ha byggt på tillgång till uppgifter som omfattas av sekretess enligt

text: 15 kap. 2 §

text: och

text: 18 kap. 8 §

text: offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , i det följande OSL.

text: Mot denna bakgrund har Försvarsmakten gjort bedömningen att det kan ha röjts hemliga uppgifter vilka kan antas medföra men för rikets säkerhet som inte är ringa. Enligt Försvarsmaktens bedömning är det mest sannolika att någon anställd eller före detta anställd har försett journalisten med in formationen i publiceringssyfte.

text: Innan ärendet avgjorts här har Försvarsmakten kommit in med kompletterande uppgifter i bedömningen vilka men för rikets säkerhet som kan ha uppstått med anledning av de uppgifter som antas ha röjts för journalisten.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 9 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) ska Justitiekanslern vaka över att de gränser för tryckfriheten som anges i TF inte överskrids. Av

text: 9 kap. 2 § första stycket

text: TF följer att Justitiekanslern är ensam åklagare i mål om tryckfrihetsbrott.

text: Av

text: 9 kap. 2 § tredje stycket

text: TF framgår att Justitiekanslern – vid sidan av den rätt som Riksdagens ombudsmän (JO) har att vara åklagare i sådana mål – är ensam åklagare även i andra tryckfrihetsmål än mål om tryckfrihetsbrott, liksom i mål som annars avser brott mot någon bestämmelse i TF.

text: Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF framgår att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst till bl.a. journalister för offentliggörande i tidningar och andra tryckta skrifter, om inte något annat är föreskrivet i TF (meddelarfrihet). För att meddelarfriheten ska kunna åberopas krävs att de förutsättningar som anges i

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF är uppfyllda, dvs. bl.a. att meddelaren har haft ett publiceringssyfte.

text: Meddelarfriheten innebär som regel även frihet från ansvar för brott mot sekretessbestämmelser. Från meddelarfriheten gäller dock vissa undantag enligt 7 kap. 3 § första stycket 1, 2 och 3 TF. Av punkten 1 i nämnda paragraf framgår att meddelarskyddet inte gäller för den som gör sig skyldig till bl.a. grov obehörig befattning med hemlig uppgift. I punkten 2 föreskrivs att om någon lämnar ett meddelande genom ett oriktigt utlämnande av en allmän handling som inte är tillgänglig för envar gäller, om gärningen är uppsåtlig, vad som är stadgat i lag om ansvar för ett sådant brott. I ett sådant fall är följaktligen bestämmelsen i

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: (BrB) om brott mot tystnadsplikt tillämplig. Detsamma gäller enligt punkten 3 för den som uppsåtligen åsidosätter sin tystnadsplikt i de fall som anges i särskild lag, dvs. vid åsidosättande av vissa s.k. kvalificerade tystnadsplikter enligt OSL. I de nämnda situationerna får alltså meddelarfriheten vika för tystnadsplikten.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Försvarsmakten har i sin anmälan framfört att det sannolika scenariot är att en person som är eller har varit anställd hos Försvarsmakten har lämnat sekretessbelagda uppgifter till en journalist i publiceringssyfte. Den som har lämnat uppgifterna har vid dessa förhållanden i princip meddelarskydd. Fråga uppkommer då om det finns anledning anta att de uppgifter som har lämnats omfattas av någon sådan kvalificerad tystnadsplikt för vilken meddelarfriheten inte gäller.

text: Av de brott som enligt

text: 7 kap. 3 § första stycket 1

text: TF bryter meddelarfriheten är grov obehörig befattning med hemlig uppgift det brott som skulle kunna komma ifråga i detta fall. Enligt

text: 19 kap. 7 §

text: BrB är det straffbart att – utan syfte att gå främmande makt tillhanda – obehörigen anskaffa, befordra, lämna eller röja uppgift rörande något förhållande av hemlig natur vars uppenbarande för främmande makt kan medföra men för rikets försvar eller för folkförsörjningen vid krig eller av krig föranledda utomordentliga förhållanden eller eljest för rikets säkerhet (obehörig befattning med hemlig uppgift). Av rättspraxis framgår att det för ansvar enligt

text: 19 kap. 7 §

text: BrB krävs att de röjda uppgifterna har innefattat något verkligt betydelsefullt (jfr

text: NJA 1998 s. 118

text: Är brott som avses i

text: 19 kap. 7 §

text: BrB grovt, är gärningen straffbar såsom grov obehörig befattning med hemlig uppgift enligt

text: 19 kap. 8 §

text: BrB. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen innefattade tillhandagående av främmande makt eller var av synnerligen farlig beskaffenhet med hänsyn till pågående krig eller rörde förhållanden av stor betydelse eller om den brottslige röjde vad som på grund av allmän eller enskild tjänst betrotts honom.

text: Genom de uppgifter som Försvarsmakten har lämnat i ärendet kan det antas att någon person har informerat en journalist om att en kamera har varit monterad i anslutning till ett s.k. skyddsobjekt. Av utredningen framgår att de uppgifter som kan antas ha lämnats till journalisten troligen har baserats på iakttagelser av någon person som har arbetat i byggnaden eller som av någon annan anledning har befunnit sig där. Det finns inte något som tyder på att uppgifterna om kameran har hämtats från någon allmän handling som omfattas av sekretess, t.ex. en ritning över byggnaden med information om kamerans placering. Det bör även beaktas att det inte har framkommit något som tyder på att ytterligare uppgifter om eventuella kameror eller andra bevakningsåtgärder i anslutning till byggnaden har lämnats till journalisten.

text: Sammantaget anser Justitiekanslern att det är tveksamt om de uppgifter som har lämnats till journalisten avser något sådant verkligt betydelsefullt som krävs för att det ska anses föreligga men för rikets säkerhet enligt bestämmelsen om obehörig befattning med hemlig uppgift. Under alla förhållanden saknas det anledning anta att någon uppgiftslämnare har gjort sig skyldig till grov obehörig befattning med hemlig uppgift enligt

text: 19 kap. 8 §

text: BrB. Det finns därför inte skäl att inleda förundersökning för att utreda om något sådant brott som avses i

text: 7 kap. 3 § första stycket 1

text: TF har begåtts.

text: Som nämnts finns det inte något som tyder på att de uppgifter som har lämnats till journalisten har hämtats från någon handling. Därmed finns det inte heller anledning anta att någon har gjort sig skyldig till ett sådant oriktigt utlämnade av en allmän handling som avses i

text: 7 kap. 3 § första stycket 2

text: TF.

text: Vad slutligen gäller frågan om någon uppsåtligen har åsidosatt en sådan kvalificerad tystnadsplikt som avses i

text: 7 kap. 3 § första stycket 3

text: TF gör Justitiekanslern följande överväganden.

text: Utöver de fall där röjandet av en uppgift innefattar ett sådant brott som avses i

text: 7 kap. 3 § första stycket 1

text: TF råder det – med den begränsningen att publiceringen av uppgiften i vissa fall kan innefatta tryckfrihetsbrott enligt 7 kap. 4 § 1-8 och

text: 5 § 3

text: TF – meddelarfrihet för uppgifter som omfattas av sekretess enligt

text: 15 kap. 2 §

text: OSL (se

text: 15 kap. 6 § andra stycket

text: OSL och JK-beslut 1992 B. 19). Det finns därför inte någon anledning att i detta sammanhang ta ställning till om de uppgifter som anmälan avser omfattats av sekretess enligt

text: 15 kap. 2 §

text: OSL.

text: Av

text: 18 kap. 19 §

text: OSL framgår att meddelarfriheten inte gäller för den tystnadsplikt som följer av bl.a.

text: 18 kap. 8 §

text: OSL. Enligt

text: 18 kap. 8 § 1

text: OSL gäller sekretess för uppgift som lämnar eller kan bidra till upplysning om säkerhets- eller bevakningsåtgärd, om det kan antas att syftet med åtgärden motverkas om uppgiften röjs och åtgärden avser byggnader eller andra anläggningar, lokaler eller inventarier. Sekretessen är således begränsad genom ett s.k. rakt skaderekvisit. Frågan är då om detta skaderekvisit kan anses vara uppfyllt i detta fall.

text: När det gäller omfattningen av de uppgifter som får antas ha lämnats till journalisten och hur uppgiftslämnaren kan antas ha fått tillgång till dessa uppgifter hänvisas till vad som har anförts i den del som avser frågan om grovt obehörig befattning med hemlig uppgift.

text: Med hänsyn till att det rör sig om ett sådant skyddsobjekt som i regel får antas vara kameraövervakat, kan den omständigheten att det för en journalist har blivit känt var en kamera är placerad enligt Justitiekanslerns mening inte anses i någon nämnvärd omfattning ha påverkat de syften som har legat till grund för bevakningsåtgärden. För att så skulle anses ha varit fallet borde det ha krävts att uppgifter om andra kamerors placering och eventuella ytterligare bevakningsåtgärder avseende den aktuella byggnaden hade röjts.

text: Vid bedömningen av om det raka skaderekvisitet är uppfyllt bör vidare beaktas att det vid det aktuella skyddsobjektet, enligt handlingarna i ärendet, numera finns anslag om att det förekommer kameraövervakning där. Det går inte heller att bortse från att utredningen i ärendet talar för att den information som har lämnats till journalisten inte har varit fokuserad på den exakta placeringen av kameran, utan synes ha sin grund i det förhållandet att det har förelegat ett missnöje från någon anställd inom Försvarsmakten mot att anställda har kameraövervakats av arbetsgivaren. Vid dessa förhållanden kan det med fog antas att journalisten, även om han skulle ha tillgång till information om den exakta placeringen av kameran, inte skulle sprida denna uppgift vidare till allmänheten.

text: Sammantaget anser Justitiekanslern att – om man skulle anse att uppgifterna är sådana som avses i

text: 18 kap. 1 § 1

text: OSL – det inte kan antas att syftet med åtgärden har motverkats genom att uppgifterna om den aktuella kameran har lämnats till journalisten. Det finns inte heller anledning anta att uppgifterna omfattats av någon annan kvalificerad sekretessbestämmelse som bryter meddelarskyddet enligt

text: 7 kap. 3 § första stycket 3

text: TF.

text: På grund av det anförda ska förundersökning inte inledas.

type: avgorande


title: Ifrågasatt överträdelse av repressalieförbudet

text: Justitiekanslern anser inte att det finns skäl att rikta kritik mot någon företrädare för dåvarande Integrations- och jämställdhetsdepartementet och vidtar inte någon ytterligare åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I massmedierna förekom under hösten 2010, bl.a. i en artikel i Expressen den 18 augusti 2010, uppgifter om att en tjänsteman hos Integrations- och jämställdhetsdepartementet hade blivit omplacerad med anledning av att han ansågs ha uttryckt sig olämpligt på sin privata blogg. Tjänstemannen skulle bl.a. ha jämfört islam med nazismen. Efter ett samtal med statssekreteraren skulle han ha fråntagits sina tidigare arbetsuppgifter. Statssekreteraren skulle ha yttrat att det som medarbetaren skrivit var oursäktligt och djupt problematiskt. Uppgifter om saken återgavs också på Politikerbloggen: ”Sabunis medarbetare får nya uppgifter”.

text: MN vände sig den 19 augusti 2010 genom ett e-postbrev till Justitiekanslern och ifrågasatte med hänvisning till uppgifterna i medierna om departementets agerande var förenligt med den yttrandefrihetsrättsliga regleringen. MN anmälde saken som privatperson och är inte den tjänsteman som avsågs i artikeln. Tjänstemannen har inte själv vänt sig hit i ärendet.

text: Mot bakgrund bl.a. av det i svensk rätt vedertagna förbudet för myndigheterna mot att vidta repressalier mot offentliganställda som utnyttjar sin yttrandefrihet genom att framträda öppet i medierna med åsikter vilka bedöms som misshagliga, beslöt Justitiekanslern att inhämta ett yttrande från departementet om vad som förevarit i ärendet.

text: Utredningen

text: I sitt svar den 2 oktober 2010 anförde departementet följande:

text: Den tjänsteman som anmälan rör är sedan den 1 november 2008 anställd som departementssekreterare i Regeringskansliet och tills vidare placerad på Integrations- och jämställdhetsdepartementet. Han tillhör enheten för integration och urban utveckling, där han som handläggare bl.a. har deltagit i enhetens arbete med den s.k. etableringsreformen (se

text: prop. 2009/10:60

text: Nyanlända invandrares arbetsmarknadsetablering – egenansvar med professionellt stöd). Däremot har han inte haft något utredningsuppdrag inom Regeringskansliet.

text: Expressen publicerade den 18 augusti 2010 en artikel med rubriken "Islam är som nazism" där det framgick att tjänstemannen på sin privata blogg hade skrivit följande: "Islam är som kommunism eller nazism. Det finns inga goda utövare – bara förvirrade eller onda." Blogginlägget hade publicerats den 30 september 2008, dvs. innan tjänstemannen påbörjat sin anställning i Regeringskansliet. Nyheten spreds under dagen till andra nyhetsmedier.

text: När departementet uppmärksammat nyheten bestämdes att statssekreterare CH skulle företräda departementet i den aktuella frågan. Han tog samma dag i media avstånd från den uppfattning om islam som kommit till uttryck i tjänstemannens blogginlägg. Samma kväll gick statssekreteraren ut med följande kommentar till TT.

text: ”Den tjänsteman på Integrations- och jämställdhetsdepartementet som på en privat blogg gjort ett inlägg om islam har idag lagt ut en ursäkt och förklaring på samma blogg. Jag och [tjänstemannens namn uteslutet här] är dock överens om att den diskussion som uppstått inte gör det möjligt för honom att företräda Integrations- och jämställdhetsdepartementet på samma sätt som tidigare. Han kommer därför att få förändrade arbetsuppgifter inom departementet i framtiden. En diskussion om detta pågår för närvarande.”

text: Tjänstemannen hade i förväg tagit del av och godkänt texten om vad som överenskommits. Han har därefter haft arbetsuppgifter på departementets analysenhet. Arbetsuppgifterna där består i att ta fram statistik och faktaunderlag samt att göra omvärldsanalyser.

text: Statssekreteraren har i sina uttalanden i media inte ifrågasatt tjänstemannens rätt att uttrycka sina åsikter. Uttalandena kan inte uppfattas som någonting annat än ett bestämt avståndstagande från innehållet i det aktuella blogginlägget. En arbetsgivare måste kunna bemöta en anställds åsiktsyttringar utan att detta anses kränka den anställdes yttrandefrihet. Av uppenbara skäl kan det vara mycket angeläget för en myndighet att klargöra att myndighetens uppfattning i frågan avviker från en uppfattning som en medarbetare har fört fram.

text: Förändringarna av tjänstemannens arbetsuppgifter har skett helt i samförstånd mellan den anställde och departementet. Det har alltså inte varit fråga om någon omplacering. Både tjänstemannen och departementet bedömde att en förändring av arbetsuppgifterna var nödvändig och att detta var ett lämpligt sätt att hantera den uppkomna situationen.

text: Anmälaren har fått del av departementets yttrande.

text: Justitiekanslern har från Myndigheten för radio och tv inhämtat att den blogg som tjänstemannen uttryckt sig på inte är en sådan webbplats som omfattas av databasregeln i

text: 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: Den berörde tjänstemannen har inte hit gett uttryck för någon uppfattning om det inträffade.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift, bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor.

text: Yttrandefriheten i vissa medier som bl.a. tidningar, radio och TV samt vissa webbplatser, omfattas av den särskilda grundlagsregleringen i tryckfrihetsförordningen (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL). Denna yttrandefrihet tillkommer självfallet också de offentliganställda. Jag bortser här från de undantag som kan följa av sekretessregleringen.

text: En grundläggande beståndsdel i den yttrandefrihetsrättsliga regleringen är meddelarskyddet. Detta innebär att den som brukar sin yttrandefrihet inte får utsättas för några sanktioner i andra fall än då detta är uttryckligen angivet i grundlagarna. En tjänsteman som t.ex. låter sig intervjuas av en journalist men vill vara anonym får inte efterforskas. Om tjänstemannen framträder öppet får han inte utsättas för några repressalier. Motsvarande skydd gäller för den som själv offentliggör uppgifter, t.ex. på en grundlagsskyddad webbplats. Varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på medverkan i en tryckt skrift eller ett medium som omfattas av YGL har i princip ansetts vara otillåten, jfr betänkandet Meddelarrätt

text: SOU 1990:12 s. 63

text: Det är klarlagt i ärendet att den berörde tjänstemannen framfört sina åsikter på en privat blogg som i och för sig inte omfattas av regleringen i YGL. JO (Hans- Gunnar Axberger) har dock i ett beslut i ett närbesläktat ärende (dnr 149 – 2009 m.fl.) den 25 september 2009 uttalat att bestämmelserna i RF innebär att det också inom

text: regeringsformens

text: ram finns ett motsvarande skydd mot repressalieåtgärder även när TF eller YGL inte kan tillämpas. Det är också enligt min mening ett naturligt synsätt.

text: Innebörden av yttrandefriheten är bl.a. att det allmänna som arbetsgivare inte får lägga sig i vilka åsikter de anställda har eller hur de brukar sin yttrandefrihet. En offentlig arbetsgivare kan därmed inte av sina anställda kräva att de utanför tjänsten avhåller sig från att ge uttryck för en viss typ av värderingar.

text: En utgångspunkt för min prövning i ärendet är alltså att den berörde tjänstemannen inte har fått utsättas för några repressalier för de privata åsikter som han framfört på sin blogg. Att publiceringen i detta fall ägde rum innan anställningen påbörjades saknar därvid betydelse.

text: Principen att en tjänstemans offentligt uttalade åsikter är en privatsak kan dock inte upprätthållas fullständigt undantagslöst. JO har i det nämnda ärendet uttalat bl.a. följande.

text: Man måste räkna med att exempelvis en beslutsfattare, vars personliga åsikter tilldragit sig uppmärksamhet, i allmänhetens ögon kan framstå som mindre lämpad att handlägga vissa typer av ärenden och att detta någon gång kan ge en myndighet rätt att vidta åtgärder. Det handlar då om att förebygga förtroendeskador av ungefär samma slag som de som riskerar att uppkomma vid jävsförhållanden. Jäv kan som bekant föreligga redan då en beslutsfattare kan synas ha en sådan anknytning till det som ska bedömas att den hos parter och allmänhet är ägnad att ge upphov till ett ifrågasättande av vederbörandes objektivitet. Åtgärder kan därför vara befogade även då det i och för sig saknas faktiska skäl att misstro vederbörande beslutsfattares förmåga att i tjänsten bortse från sina privata uppfattningar.

text: Enligt JO får vidare en avvägning ske mellan kravet på myndighetens opartiskhet och skyddet för yttrandefriheten. Om utfallet av en sådan avvägning blir att myndigheten har rätt att vidta åtgärder måste dessa stå i proportion till vad som i sammanhanget kan anses absolut nödvändigt. Det torde enligt JO, när sådana konflikter aktualiseras, finnas utrymme för att hitta samförståndslösningar inom ramen för anställningsförhållandet så att man kan finna en lösning som inte behöver betraktas som en repressalieåtgärd.

text: Den mening som kommer till uttryck i JO:s beslut återspeglar väl vad som får anses vara gällande rätt och jag har ingen annan uppfattning om hur förhållandet bör uppfattas mellan den offentlige arbetsgivaren och den anställde när det gäller den anställdes yttrandefrihet och de krav på tjänsteutövningen som kan anses åvila denne.

text: När den nu berörde tjänstemannens åsikter uppmärksammades i medierna får det alltså anses naturligt och tillåtet att departementet ville bemöta dessa och klargöra att de inte gav uttryck för departementets synsätt. Detta särskilt som blogguttalandena rörde frågor som har anknytning till departementets verksamhetsområde. Ordvalet i departementets uttalande kan naturligtvis diskuteras och det finns skäl att betona vikten av att ett sådant bemötande utformas med särskilt beaktande av förbudet mot repressalier.

text: Jag kan inte finna att utredningen ger underlag för bedömningen att den berörde tjänstemannen i detta fall har utsatts för någon otillåten repressalie. Den överenskommelse som har träffats mellan departementet och den anställde synes vara att beteckna som en sådan samförståndslösning som i enlighet med vad JO ansett bör kunna godtas. Det har inte heller framkommit något som tyder på att tjänstemannen i samband med att han fick förändrade arbetsuppgifter har fått sänkt lön eller på annat sätt drabbats av några ofördelaktiga konsekvenser. Som ovan framgått har tjänstemannen inte själv vänt sig hit med några klagomål, utan ärendet har väckts genom en anmälan från en utomstående.

text: Det anförda leder sammanfattningsvis till slutsatsen att det inte finns skäl att uttala någon kritik mot företrädare för departementet med anledning av det inträffade.

text: Ärendet är därmed avslutat.


title: Betänkandet En moderniserad radio- och tv-lag – genomförande av ändringar i AV-direktivet (SOU 2019:39)

text: Betänkandet behandlar huvudsakligen sådana förändringar av radio- och tv-lagen som föranleds av de ändringar i AV-direktivet som ska vara genomförda i svensk rätt senast den 19 september 2020. Betänkandet är omfattande och innehåller bl.a. förslag till ett stort antal ändringar i radio- och tv-lagen.

text: Med utgångspunkt i de intressen som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta föranleder betänkandet endast de begränsade synpunkter som redovisas nedan. Hänvisningar till AV-direktivet avser dess lydelse genom ändringsdirektivet.

text: Innehåll som uppmanar till våld, hat eller terroristbrott (kap. 7 i betänkandet)

text: Enligt artikel 6.1 i AV-direktivet måste Sverige på lämpligt sätt säkerställa att audiovisuella medietjänster som faller under svensk jurisdiktion inte innehåller någon uppmaning till våld eller hat mot enskilda eller grupper på någon av de grunder som anges i

text: artikel 21 i EU-stadgan

text: , och inte heller någon uppmaning att begå terroristbrott enligt

text: artikel 5 i direktiv (EU) 2017/541

text: Utredningen gör bedömningen att svensk rätt i princip redan uppfyller de krav som följer av artikel 6.1 i AV-direktivet – främst med hänvisning till befintliga straffbestämmelser om uppvigling, olaga hot och hets mot folkgrupp i

text: brottsbalken

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (se betänkandet s. 250 och s. 259). Bedömningen görs trots att brottet hets mot folkgrupp inte omfattar alla de skyddsgrunder som anges i

text: artikel 21 i EU-stadgan

text: ; exempelvis utgör kön, förmögenhet, börd och ålder skyddsgrunder enligt stadgan, men inte enligt straffbestämmelsen om hets mot folkgrupp.

text: Utredningen föreslår emellertid att det 5 kap. 14 § radio- och tv-lagen ska föreskrivas att den som sänder över satellit till något annat EES-land än Sverige, och som inte är etablerad i Sverige men använder sig av svensk satellitupplänk eller satellitkapacitet, ska ansvara för att sändningarna inte har ett sådant innehåll som anges artikel 6.1 i AV-direktivet. Vidare föreslår utredningen att Justitiekanslern genom granskning i efterhand ska övervaka sändningarnas innehåll i detta avseende (se förslaget till 16 kap. 1 § radio- och tv-lagen) och att upprepade överträdelser ska kunna medföra att Justitiekanslern vid vite förelägger den som ansvarar för sändningen att inte på nytt sända sådana program (se förslaget till 17 kap. 13 a § radio- och tv-lagen). Det föreslås dessutom att vitesföreläggande även ska kunna riktas mot satellitentreprenören (se förslaget till 17 kap. 14 § andra stycket radio- och tv-lagen).

text: De bestämmelser som redogjorts för ovan innebär att det införs en ny förvaltningsrättslig, eller administrativ, reglering som särskilt tar sikte på sådana sändningar som saknar annan koppling till Sverige än att sändaren utnyttjar svensk satellitupplänk eller svensk satellitkapacitet, vilket är tillräckligt för att svensk jurisdiktion ska föreligga enligt 1 kap. 3 § första stycket 2 och 3 radio- och tv-lagen. Som skäl för att införa särregleringen anförs i betänkandet att det är oklart om vare sig

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: eller

text: brottsbalkens

text: straffbestämmelser kan tillämpas på sådana sändningar (se betänkandet s. 259 och s. 262).

text: Justitiekanslern har i flera ärenden tagit ställning till om yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig på sådana sändningar vars enda koppling till Sverige är att svensk satellitupplänk eller satellitkapacitet utnyttjas. Justitiekanslerns bedömning är att

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: inte är tillämplig på sändningarna med undantag för bestämmelserna i

text: 1 kap.

text: 13 §§

text: yttrandefrihetsgrundlagen angående meddelarfrihet samt förbudet mot censur och andra hindrande åtgärder, se

text: 1 kap. 17 §

text: yttrandefrihetsgrundlagen och

text: 3 kap. 11 § andra stycket lagen (1991:1559)

text: med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: områden (jfr betänkandet s. 263).

text: Yttrandefrihetsgrundlagen

text: utgör alltså inte något hinder mot att genom vanlig strafflag ingripa mot de aktuella sändningarna.

text: I betänkandet anförs att inte heller Polismyndigheten har ansett sig kunna pröva sändningarna (betänkandet s. 261). Polisens ställningstagande verkar vara grundat på bedömningen att de påstådda brotten inte har begåtts i Sverige och att svensk domstol därmed inte är behörig, se 2 kap. 1 och 4 §§ brottsbalken.

text: Justitiekanslerns uppfattning är dock att polisens ställningstagande inte framstår som självklart. Det kan mycket väl argumenteras för att den omständigheten att någon utnyttjar en svensk satellitupplänk medför att den brottsliga handlingen har företagits i Sverige i den mening som avses

text: 2 kap. 4 § brottsbalken

text: . Under alla förhållanden kan några säkra slutsatser i den frågan inte dras innan det har prövats rättsligt av domstol. Justitiekanslern vill även peka på den möjlighet som finns för Sverige att på begäran av en annan stat överta lagföringen av brott där svensk domstol inte annars är behörig, se

text: 2 kap. 3 a § brottsbalken

text: och lagen (

text: ) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott.

text: Mot bakgrund av det nu sagda anser Justitiekanslern att det kan ifrågasättas om det finns ett konstaterat behov av den särreglering för vissa satellitsändningar som utredningen föreslår. Även om regeringen skulle dela utredningens bedömning att rättsläget är oklart och att den nuvarande regleringen är otillräcklig, är det Justitiekanslerns uppfattning att det förslag som lämnas i betänkandet är mindre lämpligt.

text: Utredningens förslag till särreglering innebär för det första en sådan risk för dubbelreglering som utredningen vill undvika (se betänkandet s. 267 f.). Den omständigheten att det införs en särskild förvaltningsrättslig reglering utesluter nämligen inte att även straffrättsliga regler kan vara tillämpliga på det sätt som beskrivits ovan.

text: För det andra framstår det som tveksamt, ur systematisk synvinkel, att införa ett särskilt förvaltningsrättsligt ansvar endast för en viss kategori av satellitsändningar. Ett ansvar som – även om det utkrävs på administrativ väg – är mer långtgående än det ansvar som gäller i övrigt. Att så blir fallet följer av att den föreslagna bestämmelsen i 5 kap. 14 § radio- och tv-lagen ger möjlighet att ingripa i samtliga de fall som anges i artikel 6.1 i AV-direktivet, istället för att ha begränsats i enlighet med de svenska straffbestämmelserna om uppvigling, olaga hot och hets mot folkgrupp.

text: Sammantaget avstyrker Justitiekanslern den föreslagna särregleringen avseende satellitsändningar, vars enda koppling till Sverige är att svensk satellitupplänk eller satellitkapacitet används.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av en tingsrätts handläggning av ett tvistemål; särskilt om storleken på ersättningen för ideell skada

text: Justitiekanslern

text: a) tillerkänner ES skadestånd av staten med 35 000 kr,

text: b) avslår KS:s skadeståndsanspråk, och

text: c) uppdrar åt Domstolsverket att ombesörja utbetalningen av ersättningen till ES.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 19 oktober 1994 gav HÖ Allbygg Aktiebolag till Haparanda tingsrätt in en stämningsansökan mot ES och fordrade viss betalning. Målet avgjordes vid tingsrätten först den 5 juni 2002, sedan parterna hade ingått en förlikning.

text: Riksdagens ombudsmän (JO) fattade den 26 september 2003 beslut i ett tillsynsärende (dnr 4355-2000) angående tingsrättens handläggning av målet. I beslutet, som återfinns som en bilaga till detta beslut, framgår närmare vad som tilldrog sig under handläggningen av målet samt de förklaringar till handläggningen som lämnades från tingsrättens sida. JO anförde sammanfattningsvis att ”tingsrätten inte drivit förberedelsen i målet med den snabbhet, koncentration och effektivitet som krävts och att det således finns anledning att rikta kritik mot den med anledning av den oacceptabla handläggningstiden”.

text: Anspråket m.m.

text: ES och KS har därefter vänt sig till Justitiekanslern och begärt skadestånd av staten med 525 000 kr, varav 100 000 kr avser psykiskt lidande eller kränkningsersättning, 50 000 kr självrisk och konsultation av expertis och 375 000 kr den förlikningsersättning som utgavs till käranden i målet. De har till stöd för sitt skadeståndsanspråk åberopat vad som framgår av JO:s beslut samt därutöver påtalat att tingsrätten utöver den oacceptabelt långa handläggningstiden begick fel genom att bl.a. utfärda stämning så lång tid efter de händelser som målet gällde, inte ogilla kärandens talan med hänsyn till att preskription hade inträtt och inte meddela mellandom i preskriptionsfrågan.

text: Haparanda tingsrätt har yttrat sig.

text: ES och KS har yttrat sig över vad tingsrätten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt

text: 3 kap. 2 §

text: denna lag svarar staten för bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Staten skall också ersätta skada på grund av att någon genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning kränks genom vissa slags brott (kränkningsersättning). I sak motsvarande regler gällde även enligt

text: skadeståndslagen

text: i dess lydelse före den 1 januari 2002, som var aktuell vid tingsrättens handläggning av det aktuella tvistemålet under den tiden.

text: Tjänstefel kan enligt rättspraxis vara ett sådant brott som i vissa fall ger en rätt till ersättning för ideell skada.

text: I

text: 42 kap. 6 § tredje stycket rättegångsbalken

text: (RB) anges bl.a. att rätten skall driva förberedelsen i ett mål med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. Rätten har alltså en skyldighet att se till att handläggningen av ett mål inte i onödan drar ut på tiden. Denna skyldighet innefattar även ett krav på att domstolen aktivt driver målet mot ett avgörande. Det innebär att rätten inte kan låta parterna styra helt över målets gång.

text: Dröjsmål vid handläggningen av ett mål eller ärende kan i vissa fall medföra skadeståndsskyldighet för staten. Vad som närmare bör krävas för att staten skall kunna ådra sig skadeståndsskyldighet i ett sådant fall har behandlats i förarbetena (

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: ). Där framgår följande. När lagen inte anger en viss frist för ett ärendes avgörande krävs i allmänhet en betydande försening för att ett dröjsmål skall anses föreligga. För frågan om ett konstaterat dröjsmål innebär att fel eller försummelse föreligger är det väsentligt vad allmänheten rimligen kan fordra. Beror förseningen på en oförsvarligt långsam arbetstakt, en påtagligt bristfällig organisation eller en klar felbedömning av frågan vilka ärenden som bör ha förtur, bör det allmänna svara för uppkommen skada.

text: Vidare kan den praxis som har utbildats vid Europadomstolens tillämpning av

text: artikel 6.1 Europakonventionen

text: – som innehåller bl.a. ett krav på att en rättegång i mål rörande civila rättigheter och skyldigheter skall hållas inom skälig tid – i vissa fall tjäna som utgångspunkt vid en bedömning av om skadeståndsansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: föreligger.

text: Skadeståndsansvar

text: Inledningsvis kan konstateras att KS inte var part i tvistemålet och att något skadeståndsansvar för staten mot henne redan på den grunden inte har uppkommit.

text: Som framgår av JO:s beslut kom handläggningstiden vid tingsrätten att uppgå till cirka sju och ett halvt år. Under denna tid förekom två perioder (fem månader under 1997 samt perioden mellan januari 1998 och februari 2000), då inga eller mycket få dokumenterade åtgärder över huvud taget vidtogs. Även under målets handläggning i övrigt tog vissa åtgärder lång tid i anspråk, t.ex. beviljades parterna upprepade anstånd med att efterkomma förelägganden.

text: Justitiekanslern delar den uppfattning som JO har gett uttryck för i sitt beslut rörande handläggningen av det aktuella målet. Även med beaktande av att parternas agerande synes ha bidragit till tidsutdräkten anser Justitiekanslern vid en sammantagen bedömning att det dröjsmål i handläggningen som har förekommit utgör ett sådant fel vid tingsrätten som enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: har ådragit staten skadeståndsskyldighet mot ES.

text: Justitiekanslern har inte funnit att tingsrätten – enligt vad ES har påstått – har gjort sig skyldig till några andra skadeståndsgrundande fel under målets handläggning.

text: Skada

text: Frågan inställer sig därefter om ES har drabbats av någon ersättningsgill skada på grund av det inträffade dröjsmålet.

text: Det är inledningsvis oklart om den fordrade ersättningen om 100 000 kr avser ideell skada eller personskada (psykiskt lidande). För det fall ersättningskravet skall uppfattas såsom rörande ersättning för ideell skada kan framhållas att en förutsättning för att en sådan ersättning skall kunna utgå i ett fall som detta är att ett brott av typiskt sett integritetskränkande slag har begåtts. Även om JO har riktat kritik mot tingsrättens handläggning ger dennes prövning eller vad som i övrigt har framkommit i saken inte underlag för bedömningen att ES har utsatts för något sådant brott – t.ex. tjänstefel – som skulle kunna grunda någon rätt till ersättning för ideell skada. Hans begäran i den delen kan därför inte bifallas med stöd av

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser.

text: För det fall ersättningskravet i stället skall uppfattas som ersättning för personskada konstaterar Justitiekanslern att det genom utredningen inte är visat att ES har drabbats av någon sådan skada.

text: Anspråket i övrigt avser, såvitt har framgått, de rättegångskostnader som ES fick stå för med anledning av förlikningen samt det kapitalbelopp som han enligt förlikningen utgav till motparten. Sådana kostnader som en part frivilligt åtar sig att stå för med anledning av en förlikning kan – även om ingåendet av överenskommelsen delvis är betingad av den utdragna handläggningen – inte anses orsakade av dröjsmålet som sådant med att avgöra målet. Inte heller har det påvisats att rättegångskostnaderna skulle ha blivit större med anledning av den utdragna handläggningen.

text: Ersättning baserad på Europakonventionen för ideell skada

text: Rätten till ersättning

text: I avsaknad av möjligheten för ES att enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser erhålla ersättning för den ideella skada som han kan anses ha drabbats av får frågan i stället bedömas i enlighet med den av Högsta domstolen etablerade principen om rätt till ideellt skadestånd vid kränkningar av Europakonventionen (jfr främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och Högsta domstolens dom den 21 september 2007 i mål nr T 672-07).

text: Genom dröjsmålen med handläggningen av det aktuella målet finner Justitiekanslern att en kränkning av ES:s rätt till prövning inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 Europakonventionen

text: har ägt rum. I enlighet med den nyss nämnda praxisen från Högsta domstolen är han berättigad till gottgörelse för kränkningen i form av skadestånd av staten för ideell skada.

text: Ersättningens storlek

text: Såväl i

text: NJA 2005 s. 462

text: som i de efterföljande rättsfall som har gällt ersättning för ideell skada vid överträdelser av Europakonventionen har Högsta domstolen uttalat att Europadomstolens praxis bör vara en naturlig utgångspunkt när skadeståndets storlek bestäms. Därtill anmärkte Högsta domstolen i ett beslut den 4 maj 2007 i mål nr

text: Ö 2572-04

text: att det måste beaktas att nationella förhållanden kan medföra att en skälig ersättningsnivå kan variera från ett land till ett annat. I sitt avgörande den 21 september 2007 uttalade Högsta domstolen att ersättningsnivåerna i fall av överträdelser av konventionen inte bör fjärmas alltför mycket från de ersättningsnivåer som gäller när skadestånd döms ut enligt

text: skadeståndslagen

text: i jämförbara fall, även om nivåerna generellt sett skall vara förenliga med Europadomstolens praxis.

text: I

text: NJA 2005 s. 462

text: , som gällde skadestånd vid långsam handläggning av ett brottmål, synes Högsta domstolen ha bestämt ersättningen för ideell skada i enlighet med den s.k. Zullo-taxan. Härmed avses de principer som Europadomstolen drog upp för ersättningens storlek i sin dom den 10 november 2004 i mål nr 64897/01 (Zullo vs Italien). Utgångspunkten enligt det rättsfallet var att ersättning för ”non-pecuniary damage” skulle utgå med 1 000 – 1 500 euro per år som handläggningen – inte dröjsmålet – hade varat. Därutöver stipulerade Europadomstolen vissa tillägg till beloppet, t.ex. om saken var särskilt betydelsefull för den enskilde, och avdrag, t.ex. om ärendet hade handlagts av flera domstolar eller om konventionskränkningen hade erkänts på ett nationellt plan och någon ersättning därvidlag hade utgått till den enskilde.

text: Högsta domstolens riktlinjer för hur ersättningen skall bestämmas anger ramarna för hur Justitiekanslern fastställer skadeståndsbeloppen i ärenden rörande överträdelser av Europakonventionen. Redan genom Högsta domstolens hänvisning till tillämplig praxis från Europadomstolen går det emellertid i fall av långsam handläggning inte att bortse från den utveckling beträffande ersättningsnivåerna som efter Högsta domstolens dom 2005 har ägt rum genom Europadomstolens rättsutveckling. Denna har ännu inte i sig varit föremål för Högsta domstolens bedömning.

text: Europadomstolens nämnda dom, som meddelades av en av domstolens kamrar, hänsköts enligt artikel 43 i konventionen av Italien till Europadomstolen i stor sammansättning. Domstolen meddelade den 29 mars 2006 i denna sammansättning en dom, som trädde i stället för den tidigare domen. Domen präglas av de speciella förhållanden och generella problem som föreligger med utdragna handläggningstider i vissa konventionsländer, bl.a. Italien. Domstolen angav att den metod som hade använts i den första domen gav en indikation på hur domstolen bedömde den icke-ekonomiska skada som kunde följa vid oskäligt långa handläggningstider samt möjligheten att reducera det nämnda beloppet med hänsyn till om kränkningen hade erkänts på ett nationellt plan och med beaktande av den ersättning som hade utgått med användande av ett nationellt rättsmedel.

text: Domstolen konstaterade därefter att det vore omöjligt och opraktiskt att upprätta någon lista täckande varje aspekt av domstolens tidigare ersättningspraxis. Utan att således ställa upp en närmare taxa av det slag som domstolen i kammarsammansättning hade tillämpat, dvs. uttryckligen baserad på antal år som handläggningen hade varat, redogjorde Europadomstolen för vissa kriterier som kan anses betydelsefulla för ersättningens bestämmande och framhöll särskilt – i ljuset av den s.k. subsidiaritetsprincipen – den omständigheten att den felande staten genom inhemska rättsmedel hade vidgått konventionskränkningen och utgett någon ersättning för denna. Här kan framhållas att ett rättsmedel inte behöver innebära att en enskild just tillerkänns skadestånd.

text: Domstolen fann att handläggningen i det aktuella målet, som hade varat nästan nio år och pågått i två instanser, som en utgångspunkt – för det fall nationella rättsmedel hade saknats – hade ersatts med en skälig gottgörelse uppgående till 7 000 euro. Med hänsyn till att den enskilde genom begagnande av nationella rättsmedel i Italien hade fått konventionskränkningen erkänd där och dessutom hade tillerkänts 1 200 euro, fann Europadomstolen emellertid att han skulle tillerkännas enbart ytterligare 2 400 euro. Ersättningen höjdes därutöver till följd av vissa andra omständigheter.

text: I ljuset av Europadomstolens nya dom framstår de ersättningsnivåer som följde av en tillämpning av Zullo-taxan som höga. Det måste beaktas att det genom Högsta domstolens praxis numera torde finnas effektiva rättsmedel vid konventionskränkningar i Sverige, innefattande möjligheten att i tillämpliga fall erhålla ekonomiskt och ideellt skadestånd för kränkningarna. Detta synes vara en omständighet som enligt Europadomstolen innebär att den enskilde såsom skälig gottgörelse, när ersättningsfrågan uppkommer på ett nationellt plan, bör vara väl tillgodosedd med en ersättning som ligger väl under ersättningsnivåerna enligt den tidigare taxan. Därutöver bör framhållas att den nya domen torde innebära att ersättningen får bestämmas i enlighet med domstolens praxis i övrigt med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall.

text: Av Europadomstolens praxis framgår att högre krav på skyndsamhet ställs i vissa slags mål än i andra. En skiljelinje kan här skönjas såväl mellan t.ex. brottmål och tvistemål som mellan vissa slags tvistemål (se bl.a. domstolens dom den 8 juni 2006 i mål nr 75529/01 [Sürmeli vs Tyskland]). En utgångspunkt för Justitiekanslerns skadereglering i fall av konventionsstridiga dröjsmål är att integritetskränkningen för den enskilde är större om den utdragna handläggningen rör brottmål än om den avser ett ordinärt tvistemål eller merparten av de ärendetyper som förekommer i förvaltningsdomstolarna.

text: Med beaktande av såväl Högsta domstolens praxis som Europadomstolens nyss nämnda uttalanden finner Justitiekanslern utifrån omständigheterna i det förevarande fallet att ersättning för den ideella skada som ES har lidit till följd av den konventionskränkning som han har utsatts för bör bestämmas till skäliga 35 000 kr.


title: Skadeståndsanspråk p.g.a. att reglerna i 47 kap. inkomstskattelagen om uppskov med reavinstbeskattning vid försäljning av privatbostad har stått i strid med unionsrätten

text: Justitiekanslern avslår ALB och TB:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sedan lång tid tillbaka har det i den svenska skattelagstiftningen funnits möjlighet att i olika former och omfattning erhålla uppskov med beskattning av realisationsvinst vid försäljning av fastigheter. En tämligen generell möjlighet till uppskov med vinstbeskattning av bostäder som utgör fysiska personers permanentbostäder har gällt sedan 1993. Reglerna återfinns numera i 47 kap. inkomstskattelagen (

text: Reglerna i

text: 47 kap.

text: inkomstskattelagen

text: (IL), i dess lydelse fram till den 1 februari 2007, innebar i korthet följande. Enligt

text: 47 kap. 2 §

text: IL kunde en skattskyldig under vissa villkor göra ett särskilt avdrag i inkomstslaget kapital – ett uppskovsavdrag – med anledning av en realisationsvinst vid försäljning av sin bostad. För att få uppskovsavdrag skulle den skattskyldige ha avyttrat sin permanentbostad och förvärvat eller avse att förvärva en ny bostad som denne hade bosatt sig i eller avsåg att bosätta sig i. För att vara berättigad till uppskovsavdrag måste vidare kapitalvinsten vid avyttringen av ursprungsbostaden uppgå till ett visst minsta belopp. En bostad i utlandet kunde inte vara ursprungsbostad. Enligt

text: 47 kap. 5 §

text: IL krävdes för uppskovsavdrag vidare att ersättningsbostaden var en tillgång i Sverige. Om ersättningsbostaden var belägen i utlandet medgavs inte uppskovsavdrag. De bostäder som kunde utgöra ersättningsbostäder var, såvitt är av intresse här, småhus och bostadsrätter i privatbostadsföretag. Ersättningsbostaden kunde enligt huvudregeln inte förvärvas tidigare än året före och inte heller senare än året efter avyttringen av ursprungsbostaden (47 kap. 5a § IL). Den skattskyldige måste också ha bosatt sig i ersättningsbostaden senast den 2 maj andra året efter avyttringsåret. Den skattskyldige kunde, när denne inte anskaffade ersättningsbostad senast under samma år som ursprungsbostaden avyttrades eller inte bosatte sig i den nya bostaden senast den 2 maj året efter avyttringen erhålla ett s.k. preliminärt uppskovsavdrag. Vid den närmast följande taxeringen skedde då en prövning av om den skattskyldige uppfyllde villkoren för förvärv av en ersättningsbostad. Om den skattskyldige inte uppfyllde villkoren för förvärv av en ersättningsbostad eller bosättning, skulle hela det preliminära uppskovsavdraget återföras till beskattning. (Se 47 kap. 7 – 8 §§ IL).

text: Enligt 2 kap. 2 § jämförd med

text: 3 kap. 1 § lagen (2001:1227)

text: om självdeklarationer och kontrolluppgifter (LSK) åligger det fysiska personer att lämna allmän självdeklaration med uppgifter bl.a. om de intäktsposter som kan hänföras till respektive inkomstslag. Vid försäljning av privatbostad har alltså den skattskyldige att lämna upplysning om detta i självdeklarationen för det aktuella taxeringsåret. För det fall en reavinst uppkom vid avyttringen förelåg som nyss nämnts en möjlighet, men inte någon automatisk rätt, till uppskov med beskattningen. I

text: 47 kap. 2 §

text: IL angavs att en skattskyldige får göra uppskovsavdrag om vissa villkor är uppfyllda. För att frågan om uppskov skulle prövas vid taxeringen krävdes därmed att den skattskyldige yrkade sådant avdrag. Enligt

text: 3 kap. 11 §

text: LSK skulle den som yrkar uppskovsavdrag lämna de uppgifter som behövs för att ersättningsbostaden ska kunna identifieras det år då uppskovsavdraget görs. Anskaffas ersättningsbostaden inte förrän året efter det år då ursprungsbostaden avyttrades skulle uppgift om ersättningsbostaden lämnas först det senare året.

text: I formell underrättelse den 1 april 2004 gjorde kommissionen bedömningen att reglerna om uppskovsavdrag, enligt vilka uppskovsavdrag för kapitalvinst vid avyttring av en privatbostadsfastighet eller privatbostadsrätt villkoras av att ersättningsbostaden är belägen i Sverige, utgjorde ett åsidosättande av artiklarna 18, 39 och 56 EG samt motsvarande artiklar i EES-avtalet (artiklarna 28, 31 och 40). Sverige medgav i huvudsak att det system med uppskovsavdrag som följde främst av bestämmelserna i 47 kap. 2 – 5 §§ IL utgjorde ett hinder mot den fria rörligheten för personer och kapital men gjorde gällande att bestämmelserna kunde motiveras av behovet att upprätthålla det nationella skattesystemets inre sammanhang. I motiverat yttrande den 5 juli 2005 vidhöll emellertid kommissionen sin uppfattning att bestämmelserna utgjorde ett otillåtet hinder för den fria rörligheten för såväl personer som kapital. Sverige vidhöll för sin del att de aktuella bestämmelserna kunde motiveras.

text: I februari 2006 väckte kommissionen fördragsbrottstalan mot Sverige i EU-domstolen. I svaromålet i maj 2006 medgav Sverige talan då man efter närmare överväganden funnit att det skulle vara möjligt att utforma reglerna om uppskov med reavinstbeskattningen på ett sätt som i mindre utsträckning inskränkte de grundläggande fördragsfriheterna. I dom den 18 januari 2007 fastställde EU-domstolen att Sverige hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 18 EG, 39 EG och 43 EG samt enligt artiklarna 28 och 31 i EES-avtalet genom att anta och bibehålla skattebestämmelser som dem i kapitel 47 i

text: inkomstskattelagen

text: , enligt vilka uppskovsavdrag för kapitalvinst vid avyttring av en privatbostadsfastighet eller en privatbostadsrätt villkoras av att även ersättningsbostaden är belägen i Sverige. (

text: Mål C-104/06

text: Europeiska gemenskapernas kommission mot Konungariket Sverige, REG 2007 I-00671.)

text: En arbetsgrupp inom Regeringskansliet utarbetade under 2006 en promemoria med förslag till nya regler på området. Efter remissbehandling av promemorian och inhämtande av Lagrådets yttrande föreslog regeringen den 9 november 2006 i

text: prop. 2006/07:19

text: att uppskovsmöjligheterna skulle utvidgas till att också avse bostäder som ligger i en annan stat inom EES. Tekniken för uppskov föreslogs förändras genom att ett uppskovsbelopp skulle erhållas samt att uttrycket uppskovsavdrag slopas. Ett uppskovsbelopp skulle tas upp till beskattning när ersättningsbostaden avyttras. Beräkningen av uppskovsbeloppet skulle vidare göras i nominella tal i stället för som tidigare i kvotdelar. Den skattskyldige skulle också få möjlighet att vid den årliga taxeringen begära att uppskovsbeloppet helt eller delvis återförs till beskattning. Liksom tidigare skulle reglerna vara utformade så det ankom på den skattskyldige att yrka uppskov i självdeklarationen för att frågan skulle prövas och uppskov medges. Regelverket skulle dock kompletteras med en särskild bestämmelse i LSK om upplysningsskyldighet för den som beviljats uppskov och förvärvat en ersättningsbostad utanför Sverige. I sådana fall skulle den skattskyldige årligen komma in med uppgifter som styrker rätten att behålla uppskovet. Reglerna föreslogs träda i kraft den 1 februari 2007. Om den skattskyldige begär det skulle reglerna tillämpas på avyttringar som skett under tiden den 1 januari 2006 – 31 januari 2007. Vidare skulle kapitalvinster som omfattas av uppskov enligt äldre bestämmelser efter ikraftträdandet av de nya bestämmelserna anses som uppskovsbelopp i det nya uppskovssystemet. Tidigare bestämmelser skulle alltså tillämpas avseende avyttringar före den 1 januari 2006, dock att regeringen framhöll att det, med hänsyn till Sveriges inställning i fördragsbrottsmålet i EU-domstolen, fanns möjlighet för den skattskyldige att beviljas uppskovsavdrag enligt de äldre bestämmelserna genom att begära omprövning av sin taxering. Riksdagen beslutade i enlighet med propositionen och de nya reglerna trädde i kraft den 1 februari 2007.

text: I ett ställningstagande den 9 oktober 2006 hade Skatteverket också klargjort att även en bostad inom en annan stat inom EES kunde vara ersättningsbostad om den i övrigt var av det slag som anges i

text: 47 kap. 5 §

text: IL.

text: ALB och TB ansökte i en skrivelse till Skatteverket den 25 april 2006 om uppskov med betalning av den skatt som uppkommit till följd av försäljning av deras permanentbostad i Sverige år 2003. De angav att de 2002 hade deklarerat försäljning av en bostadsrättslägenhet på Eldarvägen i Gröndal och att de hade beviljats uppskov med beskattning av den realisationsvinsten då de samma år hade förvärvat en ersättningsbostad på Idungatan i Stockholm. 2003 sålde de bostaden på Idungatan och förvärvade i stället en fastighet på Åland där de bosatte sig permanent.

text: Efter begäran om komplettering från Skatteverket den 13 juli och 25 september 2006 ingav de den 12 oktober 2006 vissa uppgifter om ersättningsbostaden på Åland. Skatteverket begärde därefter att få ytterligare uppgifter som behövdes för att kunna bedöma rätten till uppskov. Något svar inkom inte. Skatteverket beslutade den 25 oktober 2007 att inte medge uppskov med motiveringen att sökandena inte hade visat att de materiella förutsättningarna för uppskov var uppfyllda. Av beslutsmotiveringen kunde utläsas att Skatteverket, om tillräckliga uppgifter i övrigt hade förelegat, hade varit berett att bortse från kravet på att ersättningsbostaden skulle vara belägen i Sverige, med hänsyn till att den nationella regeln fick anses utgöra ett hinder för rätten att utöva de grundläggande friheterna enligt EG-fördraget och EES-avtalet.

text: På begäran av ALB och TB omprövade Skatteverket i beslut den 15 januari 2008 frågan om uppskov och fann att de tidigare hindren mot att medge uppskov inte längre kvarstod. Det innebar att ALB och TB medgavs uppskov med betalning av reavinstskatten. Skattedebiteringarna ändrades i enlighet därmed och 60 487 kr respektive 39 677 kr utbetalades till ALB och TB. Utöver den omräknade skatten erhöll de 3 033 kr respektive 1 840 kr avseende korrigerade kostnads- och intäktsräntor beräknat från den 13 februari 2004 till avstämningsdagen den 2 februari 2008.

text: Anspråket m.m.

text: ALB och TB begärde i ansökan om uppskov den 25 april 2006 även skadestånd med 16 025 kr respektive 10 512 kr avseende upplåningskostnader fram till den 1 februari 2006 och för uppkomna räntekostnader med 3,35 % årligen på kapitalbeloppen från och med den 1 februari 2006 till dess återbetalning av skatten sker. På upplupet skadestånd yrkade de löpande dröjsmålsränta enligt

text: räntelagen

text: . Som grund för anspråket anförde de sammanfattningsvis att de i strid med de grundläggande rättigheterna i EG-fördraget hade nekats uppskovsavdrag vilket medfört att de varit tvungna att låna pengar till marknadsränta vid förvärvet av ersättningsbostaden på Åland. Om fördragets regler hade tillämpats redan vid tiden för deklarationen av försäljningen av bostaden i Sverige hade de fått uppskov med skatten och hade därigenom kunnat investera kapitalbeloppet i sin nya fastighet. De angav att det upplupna skadeståndet var beräknat på en årlig ränta om 3,35 % och avsåg tiden från det att inbetalningen skedde till den 1 februari 2006. Avslutningsvis anmärktes att skadan skulle fortsätta att öka till dess skatten återbetalades.

text: Skatteverket beslutade den 15 augusti 2008 att med stöd av

text: 3 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten överlämna anspråket till Justitiekanslern. I samband med överlämnandet yttrade sig Skatteverket och avstyrkte anspråket. Skatteverket anförde bl.a. följande.

text: Den vid 2004 års inkomsttaxering gällande lydelsen i 45 kap. 5 § inkomstskattelagen (

text: ) stred mot EG-rätten vad avsåg begreppet ersättningsbostad. Regeln ändrades genom lag (

text: ), vilken trädde i kraft 2007-02-01. Därigenom ersattes ”Sverige” med ”en stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet”. Den nya bestämmelsen tillämpas på avyttringar som skett efter ikraftträdandet, dock får den tillämpas även på avyttringar som skett under tiden 2006-01-01 till 2007-01-31 om den skattskyldige begär det.

text: Skatteverket har med anledning av lagändringen funnit att begränsningarna för avyttringar före år 2006 inte kan motiveras eftersom ändringen har medfört att även medgivna utländska uppskov kan återföras till beskattning för utländska ersättningsbostäder. Till följd av detta har Skatteverket i ett ställningstagande (dnr 131 571875-06-111) framhållit att också när det handlar om bostäder som avyttrades år 2005 eller tidigare kan som ersättningsbostad avses en tillgång i Sverige eller i annan stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

text: För att skadestånd ska kunna utgå på gemenskapsrättslig grund krävs, enligt rättspraxis att följande kriterier är uppfyllda.

text: 1. Staten har överträtt en gemenskapsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda. 2. Överträdelsen är tillräckligt klar. 3. Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan.

text: Den tidigare lydelsen av uppskovsreglerna torde utgöra exempel på sådan överträdelse av gemenskapsrätten som avses i p. 1 ovan.

text: Fråga är om överträdelsen kan anses tillräckligt klar. EG-domstolen har angett att vid bedömningen av om en överträdelse är klar ska särskilt beaktas den överträdda regelns klarhet och precision, fördragsbrottets eller den vållade skadans avsiktliga eller oavsiktliga karaktär, den ursäktliga eller oursäktliga karaktären av en eventuell rättsvillfarelse och den omständigheten att en av en gemenskapsinstitution intagen ståndpunkt har kunnat bidra till antagandet eller upprätthållandet av bestämmelser eller nationell praxis som strider mot gemenskapsrätten.

text: Regeringen har i propositionen Ändrade regler för uppskov med kapitalvints vid avyttring av privatbostad,

text: prop. 2006/07:19

text: , anfört bl.a. följande. ”Regeringen konstaterar att det ständigt pågår en utveckling inom EG-rätten på direktbeskattningens område och att resultatet av denna utveckling inte alltid har kunnat förutses vare sig av medlemsstaterna eller EG-kommissionen. Det kan därför i många fall inte anses klarlagt att nationella regler avseende direkt beskattning strider mot EG-rätten förrän den dag dom avkunnas av EG-domstolen.”

text: Enligt Skatteverkets mening kan överträdelsen inte anses tillräckligt klar. Någon tidigare dom från EG-domstolen där den nu aktuella typen av bestämmelse rörande uppskov med beskattning prövats finns inte.

text: Skatteverket vill därutöver bestrida skadestånd på den grunden att verket taxeringsår 2004 inte ens haft möjlighet att fatta något beslut rörande uppskov med beskattning av realisationsvinst avseende ALB och TB. För att uppskov ska kunna medges krävs en ansökan från den skattskyldige. ALB och TB ansökte inte om uppskov med betalningen av skatten under 2004 års inkomsttaxering. Skatteverket saknade därigenom möjlighet att då pröva om förutsättningar för rätt till uppskov förelåg. Om ALB och TB hade fått uppskov om de hade ansökt är därför inte klarlagt. Att ALB och TB inte fått ett uppskov som de inte ens ansökt om kan enligt Skatteverket inte anses utgöra en skada. Något beslut som kan anses utgöra en överträdelse av gemenskapsrätten finns inte. Enligt Skatteverkets uppfattning innebär det att någon skadeståndsskyldighet på gemenskapsrättslig grund i vart fall inte har uppkommit som en följd av verkets agerande.

text: Om JK skulle anse att skadeståndsskyldighet uppkommit för verket bör ersättningen jämkas. Enligt en allmän princip som är gemensam för medlemsstaternas rättsordningar, ska den skadelidande visa rimlig aktsamhet för att begränsa skadans omfattning, med risk för att annars själv behöva stå för skadan. För att fastställa den ersättningsgilla skadan kan följaktligen kontrolleras om den skadelidande har visat rimlig aktsamhet för att förhindra skadan eller begränsa dess omfattning och särskilt om samtliga tillgängliga rättsmedel har utnyttjats i rätt tid. Skatteverket anser att om verkets invändning ovan inte godtas bör vid en prövning av om förutsättningar för jämkning föreligger vikt läggas vid att ALB och TB inte ens ansökte om uppskov med betalningen av skatten under 2004 års inkomsttaxering. Ett eventuellt avslag på ansökan om uppskov hade kunnat överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Fram till dess lagakraftvunnen dom finns har skattskyldig även möjlighet att få anstånd med betalning av skatten. Uppskovsfrågan prövades inte enligt de svenska ordinarie rättsmedel som föreligger. Begäran om ersättning bör därför på denna grund jämkas till noll kronor.

text: Vad avser de i ärendet framförda yrkandena på ersättning för kostnader för upptagande av lån vill Skatteverket anföra följande. Skatteverket har i och för sig inte några invändningar mot de beräknade kostnaderna för upptagande av lån. Den restitution som vidtogs i anslutning till uppskovsbesluten den 15 januari 2008 innebar emellertid att sökandena gottskrevs ränta i enlighet med

text: 19 kap.

text: 14 §§

text: skattebetalningslagen (1997:483)

text: . Denna ränta bör avräknas från eventuell ersättning.

text: ALB och TB har därutöver begärt ersättning för uppkomna räntekostnader med 3.35% årligen på kapitalbeloppen, från och med 2006-02-01 till dess betalning sker. Skatteverket vill därvid framhålla följande. Begäran om omprövning av taxeringen inkom till Skatteverket först den 25 april 2006. I begäran anfördes att uppskov yrkades. Begäran var dock ofullständig och någon materiell prövning var därför inte möjlig. Viss komplettering kom in den 12 oktober 2006. Då kompletteringen inte innehöll tillräckliga uppgifter begärde Skatteverket därpå att få de ytterligare uppgifter som behövdes för att kunna bedöma rätten till uppskov. Något svar inkom emellertid inte. Skatteverket beslutade den 25 oktober 2007 därför att inte medge uppskov med motivering att sökandena inte hade visat att de materiella förutsättningarna förelåg. På begäran av sökandena omprövade Skatteverket frågan om uppskov den 15 januari 2008 och fann därvid att de tidigare hindren mot att medge uppskov inte längre kvarstod. Det är enligt Skatteverkets mening klagandena som förorsakade att begäran om uppskov inte kunnat medges innan den 15 januari 2008 eftersom de trots förfrågningar om komplettering inte tidigare visat att förutsättningar för att medge uppskov förelåg. Någon rätt till ersättning från den 1 februari 2006 föreligger därför inte. I vart fall bör ersättningen jämkas på grund av medvållande till noll kronor.

text: ALB och TB har av Justitiekanslern beretts tillfälle att lämna synpunkter på Skatteverkets yttrande men har inte återkommit i ärendet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt de principer som framgår av EU-domstolens praxis kan skadestånds-skyldighet för staten på unionsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande tre kriterier är uppfyllda.

text: Genom EU-domstolens dom i

text: mål C-104/06

text: kommissionen mot Sverige står det klart att bestämmelserna i

text: 47 kap.

text: IL, i den vid tiden för domen gällande lydelsen, till den del de innefattade ett krav på att ersättningsbostaden skulle vara belägen i Sverige för att uppskovsavdrag skulle medges, utgjorde ett otillåtet hinder för den fria rörligheten för personer enligt EG-fördraget samt EES-avtalet. Fördragsbestämmelserna om fri rörlighet för personer är avsedda att skapa rättigheter för enskilda i den mening som avses i EU-domstolens praxis om medlemsstaternas skadeståndsansvar. Att vid taxeringen inte medge ett yrkande om uppskovsavdrag om ersättningsbostaden är belägen utanför Sverige men i en stat inom EES kan därmed utgöra en överträdelse av unionsrätten som, under förutsättning att också övriga villkor är uppfyllda, kan föranleda skadeståndsskyldighet för staten.

text: EU-domstolens dom innefattar inte något ifrågasättande av reavinstbeskattningen som sådan, av de övriga materiella villkor som ska vara uppfyllda för att uppskov med denna beskattning ska medges eller av den förfaranderegel för taxeringsprocessen som innebär att den skattskyldige måste framställa ett yrkande om uppskovsavdrag för att frågan ska kunna prövas av Skatteverket och avdrag medges. Inget har heller framkommit i ärendet som kan ge grund för att anta att dessa bestämmelser i sig kan komma i konflikt med det unionsrättsliga regelverket.

text: Det är inte någon självklarhet att varje skattskyldig som skulle kunna medges uppskov med reavinstbeskattningen önskar utnyttja den möjligheten. Om den skattskyldige anser det förmånligt eller inte att skjuta upp beskattningen är beroende av en rad olika omständigheter. Om ersättningsbostaden är belägen utanför Sverige kan dessutom det faktum att den skattskyldiges obegränsade skattskyldighet i Sverige kan komma att upphöra genom bytet av permanentbostad och därmed hemvist ha betydelse för övervägandet om uppskov med beskattningen ska yrkas. I den situationen kan det finnas skäl att "skatta av" reavinsten i samband med utflytten och därigenom upplösa kopplingen till den svenska skatteordningen.

text: En första förutsättning för att uppskovsavdrag ska kunna medges är att den skattskyldige har framställt ett yrkande om sådant avdrag. Som Skatteverket har berört i sitt yttrande kan det därför ha betydelse att ALB och TB yrkade uppskovsavdrag först i april 2006. Före denna tidpunkt har någon materiell prövning av deras rätt till uppskovsavdrag inte kunnat komma till stånd. Reglerna om uppskovsavdrag har således såvitt gäller ALB och TB rätt inte före april 2006 tillämpats på ett sätt som skulle kunna anses ha kommit i konflikt med unionsrätten. Enbart det faktum att det i och för sig föreligger en lagstiftning som inte är förenlig med unionsrätten medför inte någon omedelbar rätt till skadestånd för enskilda. Den enskilde måste också befinna sig i en situation som innebär att denne på ett konkret sätt träffas av rättsverkningarna av denna lagstiftning. När det gäller ALB och TB måste det därför ifrågasättas om det före det att de framställde ett yrkande om uppskovsavdrag kan anses ha förekommit någon överträdelse av deras unionsrättigheter som kan grunda skadeståndsansvar för staten.

text: Med hänsyn till att det numera är klarlagt att de faktiska omständigheter som präglade ALB och TB situation var sådana att de uppfyllde förutsättningarna för att beviljas uppskovsavdrag avseende den aktuella försäljningen och då de sedermera också framställde ett sådant yrkande kan det dock inte uteslutas att de skulle kunna anses ha träffats av rättsverkningarna av lagstiftningen på ett sådant sätt att villkoret att det ska ha förekommit en överträdelse av unionsrätten är uppfyllt. Deras underlåtenhet att inte redan vid 2004 års taxering yrka uppskovsavdrag får därför alternativt prövas som en del av orsakssambandet.

text: När det gäller villkoret att det ska föreligga ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan kan det av EU-domstolens avgörande i de förenade målen

text: och

text: Brasserie du Pécheur SA mot Förbundsrepubliken Tyskland och The Queen mot Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd m.fl. (REG 1996 1-01029) utläsas att den skadelidande, i enligt med en allmän princip som är gemensam för medlemsstaternas rättsordningar, ska visa en rimlig aktsamhet för att begränsa skadans omfattning, med risk för att annars själv behöva stå för skadan. För att fastställa om det föreligger en ersättningsgill skada får det följaktligen kontrolleras om den skadelidande har visat rimlig aktsamhet för att förhindra skadan eller begränsa dess omfattning och särskilt huruvida samtliga tillgängliga rättsmedel har utnyttjats i rätt tid. Kraven på den enskilde får dock inte vara sådana att det i realiteten blir omöjligt eller orimligt svårt för denne att utöva sina rättigheter (se de förenade målen

text: och

text: Metallgesellschaft Ltd m.fl. och Hoechst AG m.fl. mot Commissioners of Inland Revenue och HM Attorney General, REG 2001 I-01727, punkterna 103 – 106).

text: Såsom lagstiftningen var utformad vid 2004 års taxering framstår det visserligen som sannolikt att Skatteverket, för det fall ALB och TB hade yrkat uppskovsavdrag, skulle ha avslagit yrkandet med hänvisning till att ersättningsbostaden var belägen på Åland. Skatteverket hade emellertid också kunnat bevilja avdraget för det fall verket hade bedömt att unionsrätten hade utgjort hinder mot att upprätthålla villkoret att ersättningsbostaden skulle vara belägen i Sverige. Kommissionen hade som tidigare nämnts i april 2004 i formell underrättelse gjort gällande att reglerna stred mot direkt effektiva fördragsbestämmelser. Det kan alltså i detta fall inte hållas för visst att ett yrkande om uppskovsavdrag skulle ha avslagits av Skatteverket. ALB och TB skulle också vid ett överklagande av ett avslagsbeslut ha haft möjlighet att begära anstånd med betalningen av skatten och, om deras överklagande slutligen vunnit bifall, skulle de också ha fått skatten återbetalad. Vid en återbetalning hade de vidare även erhållit återbäringsränta på det inbetalade skattebeloppet. Vid ett överklagande hade förvaltningsdomstol också kunnat inhämta förhandsavgörande från EU-domstolen.

text: Det redovisade innebär enligt Justitiekanslern att ett upprätthållande av kravet att den skattskyldige ska framställa ett yrkande om uppskovsavdrag för att komma i fråga för sådant avdrag i ett fall som det aktuella inte kan anses göra det omöjligt eller orimligt svårt för den enskilde att utöva sina unionsrättigheter. ALB och TB anspråk på ersättning för lånekostnader i tiden före det att uppskovsyrkandet framställdes ska därför avslås.

text: Det kommer vidare inte i konflikt med unionsrätten att upprätthålla kravet på att den skattskyldige ska tillhandahålla Skatteverket de uppgifter som krävs för att verket ska kunna bedöma om förutsättningarna för uppskovsavdrag är uppfyllda. Av den utredning som finns i ärendet framgår att ALB och TB inte inkom med tillräckliga uppgifter för att uppskovsavdrag skulle beviljas i samband med ansökan i april 2006 och att Skatteverkets initiala avslag således inte grundades på att ersättningsbostaden var belägen utanför Sverige. Att uppskovsavdraget beviljades först vid omprövningen 2008 berodde inte på lagstiftningens utformning eller tillämpning i fråga om vad som kunde utgöra ersättningsbostad utan var en följd av ALB och TB eget agerande. Staten kan därmed inte heller hållas ansvarig för uppgivna lånekostnader för tidsperioden efter det att yrkandet om uppskovsavdrag framställdes och fram till dess återbetalning skedde.

text: Med hänsyn till vad som nu har anförts finner Justitiekanslern att ALB och TB skadeståndsanspråk ska avslås.

text: Justitiekanslern vill avslutningsvis tillägga följande. I en eventuell domstolsprocess skulle Justitiekanslern utöver det som ovan anförts även ifrågasätta att det här rör sig om en sådan klar överträdelse av unionsrätten som också är en förutsättning för skadeståndsansvar. Som bl.a. regeringen har framhållit i

text: prop. 2006/07:19

text: har unionsrättens inverkan på området för direkt beskattning varit omtvistad och det är först på senare tid som frågorna har fått någon närmare belysning i praxis. Medlemsstaternas behörighet på direktbeskattningens område begränsas – med några få undantag – endast av fördragsbestämmelserna, dvs. av bestämmelser vilkas innehåll i sig inte är särskilt tydligt. Att upprätthållandet av en effektiv skattekontroll i princip är ett sådant tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera inskränkningar i fördragsfriheterna framgår av fast praxis. Det är visserligen också riktigt att EU-domstolen vid bedömningen av nationella regler som är motiverade av detta skäl ofta har pekat på medlemsstaternas möjligheter till informationsutbyte enligt direktiv

text: om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter i fråga om direkt beskattning och skatter på försäkringspremier. Det nya svenska systemet för uppskov som innefattar ersättningsbostäder utanför Sverige bedömdes emellertid inte möjligt att införa med mindre än att den skattskyldige ålades en särskild upplysningsskyldighet när ersättningsbostaden är belägen utanför Sverige. Den svenska lagstiftaren har således inte bedömt ett informationsutbyte enligt direktiv

text: som tillräckligt och därför infört en upplysningsskyldighet som i princip påverkar den fria rörligheten och därmed också måste motiveras av upprätthållandet av en effektiv skattekontroll. Denna typ av upplysningsskyldighet är en för den svenska skattekontrollen tämligen främmande företeelse eftersom det i regel inte anses tillräckligt effektivt att förlita sig enbart på den skattskyldiges egna uppgifter för att säkerställa beskattningen. Det nya systemet får anses mindre inskränkande än det tidigare med det innebär likväl en inskränkning. Den inskränkning som upplysningsskyldigheten medför har inte ifrågasatts. Bland annat med hänsyn härtill anser därför Justitiekanslern att det i detta fall inte är fråga om en sådan klar överträdelse som är en förutsättning för skadeståndsansvar.