title: Initiativärende med anledning av en skolas åtgärder mot en närstående till en journalist som hade skrivit en artikel om skolan

text: Justitiekanslern gör vissa kritiska uttalanden med anledning av Knutbyskolan i Rinkebys, Rinkeby-Kista stadsdelsnämnd, hantering av ett anställningsärende.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AP är journalist och besökte i slutet av november 2006 Knutbyskolan i Rinkeby för att göra ett reportage. Hon författade därefter en artikel om skolan som publicerades i Metro den 13 december 2006. Det förekom därefter uppgifter i medierna om att AP:s syster DP på grund av artikeln inte hade fått fortsätta sin tjänstgöring som lärare vid skolan.

text: Utredningen

text: Sedan den biträdande rektorn LH vid Knutbyskolan på grund av det inträffade hade anmälts för brott, beslutade Justitiekanslern den 2 januari 2007 (ärende nr

text: ) att inte inleda någon förundersökning. Med beaktande av regleringen i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: beslutade emellertid Justitiekanslern att initiera ett tillsynsärende beträffande Knutbyskolans agerande i det aktuella fallet och hur detta hade förhållit sig till den tryck- och yttrandefrihetsrättsliga regleringen.

text: Ärendet remitterades till Stockholms kommun för yttrande. Av remissen framgick att Justitiekanslerns tillsynsärende inte tog sikte på att pröva hur den uppkomna konflikten mellan Knytbyskolan och DP skulle bedömas ur arbetsrättslig synvinkel.

text: Rinkeby-Kista stadsdelsnämnd inkom därefter med ett yttrande. Det framgick att reservationer hade gjorts mot beslutet att godkänna yttrandet och att översända det till Justitiekanslern. Stadsdelsnämnden anförde sammanfattningsvis att Knutbyskolan hade avbrutit ett långtgående anställningsförfarande rörande DP på skäl som inte fullt ut rimmar med Rinkeby stadsdelsförvaltnings syn på tryck- och yttrandefrihet, även om det enligt nämnden kan ifrågasättas om det s.k. repressalieförbudet är tillämpligt. Vidare anförde stadsdelsnämnden väsentligen följande.

text: Händelseförloppet

text: I november 2006 kontaktade AP skolan och bad att få närvara i en specificerad klass. Syftet var att göra en inspelning för TV 4 och programidén uppgavs vara att AP själv skulle "återgå" till den klass där hon själv börjat skolan 30 år tidigare. Hon själv skulle stå i fokus vid inspelningen, men viss skolpersonal skulle intervjuas om åren som gått. Skolan tillstyrkte inspelningen och berörda familjer informerades genom klassens veckobrev, se bilaga 2. Skolan inhämtade också ett s.k. fotograferingstillstånd innebärande att vårdnadshavarna medgav att barnen fick fotograferas och att bilderna fick publiceras i massmedia, se bilaga 3.

text: Den aktuella dagen överraskades klassläraren av att AP anlände till skolan i sällskap av tidningen Metro istället för TV 4. Klassläraren klargjorde att föräldrarna inte medgivit annat än att barnen återgavs på bild, d.v.s. varken att barnens namn publicerades eller att barnen intervjuades. Vid tillfället var klassläraren gravid och till saken hör att skolan samma dag kontaktades av DP rörande möjligheten att få anställning som vikarie för klassen. Då DP tidigare "strövickat" i skolan ställde sig den biträdande rektorn initialt positiv till förfrågan.

text: I mitten av december 2006 publicerade tidningen Metro två artiklar rörande Knutbyskolan. I artiklarna figurerar ett flertal barn med namn och bild. Likaså återges känsliga uppgifter om hemförhållanden som i några fall kan kopplas direkt till namngivet barn. I andra fall kan uppgifterna enkelt härledas av dem som t.ex. har egna barn i klassen. Av den första artikeln framgår vidare att AP tagit del av berättelserna då hon talat med barnen under rasterna, se bilaga 4. Där anges också att klassen snart kommer att få journalistens syster DP som vikarie för den gravide klassläraren.

text: Efter publiceringen har Knutbyskolan uppvaktats av ett tjugotal föräldrar samt representanter för Rinkeby förskole- och skolråd, olika invandrarföreningar och religiösa ledare. Genomgående har kritik riktats mot att AP använt barnens riktiga förnamn, att hon skrivit om barnens familjeförhållanden samt att muslimer och somalier beskrivits på ett fördomsfullt sätt. Vidare har kravet ställts att DP, som skall ha förklarat sig stödja systerns "sätt att arbeta", inte anställs som vikarie för klassen. Samma kritik och krav har även framförts i media, se bilaga 5.

text: Uppgifter i remissen

text: Vad gäller uppgiften om att DP inte fått fortsätta sin tjänstgöring på grund av systerns tidningsartiklar, bestrider skolan att något anställningsavtal överhuvudtaget ingåtts. Det har hållits långtgående diskussioner i frågan, men vikariatet var inte utlyst och DP hade, vid tidpunkten för skolans beslut att inte anställa henne, ännu inte lämnat in några formella handlingar, t.ex. examensbevis och utdrag ur belastningsregistret. I sammanhanget skall det understrykas att skolan aldrig haft för avsikt att utdela någon repressalie vare sig mot AP eller mot DP för den förstnämndes medverkan i media. Beslutet att avbryta anställningsförfarandet grundades istället på att det inte bedömdes finnas förutsättningar för DP att utföra ett bra arbete i klassen på grund av de motsättningar som rådde. Motsättningar som, enligt uppgift, underblåsts av att DP själv skall ha förklarat sig stå bakom systerns arbetsmetoder. Skolan har dock förståelse för DP:s situation och har därför medverkat till en ekonomisk uppgörelse. Vid förhandlingen har DP företrätts av kvalificerade ombud, se bilaga 6.

text: Rinkeby stadsdelsförvaltnings utlåtande

text: Rinkeby stadsdelsförvaltning får inledningsvis betona att Knutbyskolan liksom stadsdelsnämndens övriga verksamheter värnar om tryck- och yttrandefriheten. Ingen skall behöva känna oro för att hans/hennes deltagande i samhällsdebatten skall leda till kritik eller andra negativa konsekvenser för honom/henne eller för närstående. Förvaltningen tar således klart avstånd från allt bruk av repressalier gentemot den som använder sig av sina grundlagsskyddade rättigheter. I förevarande fall ger utredningen emellertid inte stöd för att den ifrågasatta handlingen skall ses som stridande mot repressalieförbudet.

text: Beslutet att inte anställa DP som vikarie för den aktuella klassen synes vara grundat på de motsättningar som rådde på grund av att hon, enligt uppgift, skall ha ställt sig bakom systerns arbetsmetoder. Enligt förvaltningens uppfattning kan det ifrågasättas om det sätt på vilket AP inhämtat känsliga uppgifter om hemförhållanden, genom att i skolan och utan medgivande intervjua barn, verkligen skyddas av

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser. Under alla förhållanden skulle det föra för långt att tillerkänna DP en rätt att bli anställd bara på grund av att AP:s agerande måhända omfattas av tryckfriheten.

text: Alldeles oavsett vilken räckvidd som tillerkänns den tryck- och yttrandefrihetsrättsliga regleringen, går det inte att bortse från de särskilda omständigheterna i ärendet. Skolan har kompenserat DP ekonomiskt och bör i övrigt inte kritiseras.”

text: Bilagorna till yttrandet har utelämnats här.

text: Sedan DP hade beretts tillfälle att yttra sig över vad stadsdelsnämnden hade anfört tillbakavisade hon flera uppgifter i yttrandet. Hon anförde bl.a. att hon hade haft ett möte med den biträdande rektorn på skolan och då utlovats en anställning, varefter hon påföljande dag hade sagt upp sig från sin dåvarande anställning. Hon bifogade ett veckobrev avseende vecka 50 år 2006 från läraren i den aktuella klassen på Knutbyskolan till elevernas föräldrar, i vilket framgår att DP under vårterminen 2007 under den ordinarie lärarens föräldraledighet skulle arbeta med barnen. Vidare anförde DP att hon, även om hon ansåg att AP:s journalistiska skildring var korrekt, aldrig offentligt hade försvarat henne eller tagit ställning mot skolan.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I

text: 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen

text: finns grundläggande bestämmelser om tryckfriheten och de aktörer som skyddas av förordningens bestämmelser. Utöver författaren till tryckta skrifter (andra stycket) omfattar bestämmelserna såväl anskaffare av uppgifter (fjärde stycket) som meddelare av uppgifterna till t.ex. en tidningsredaktion eller utgivaren av en skrift (tredje stycket). Justitiekanslern gör sin prövning med utgångspunkten att AP vid besöket vid Knutbyskolan samt publiceringen därefter av artikeln i Metro omfattades av dessa bestämmelser. Även med beaktande av regeln i

text: 1 kap. 9 § 5 tryckfrihetsförordningen

text: , om att det som i lag är stadgat om ansvar rörande det sätt på vilket en uppgift eller underrättelse har anskaffats gäller utan hinder av förordningen, saknas det utifrån vad som är känt för Justitiekanslern anledning att – som stadsdelsnämnden har antytt – ifrågasätta att AP:s agerande faller inom ramen för

text: tryckfrihetsförordningens

text: regelverk.

text: En utgångspunkt för Justitiekanslerns fortsatta bedömning är att DP enligt vad som har framkommit inte har haft något med AP:s journalistgärning i det aktuella ärendet att skaffa. Stadsdelsnämnden har i sitt yttrande hänvisat till att DP ”enligt uppgift” skulle ha ställt sig bakom sin systers arbetsmetoder. Detta vinner emellertid stöd enbart av en i utredningen obekräftad andrahandsuppgift som har lämnats av en person i en artikel i Expressen den 16 december 2006, vilken har bifogats av stadsdelsnämnden. Justitiekanslern finner mot bakgrund härav inte skäl att utgå från annat än DP:s egna uppgifter i denna del, nämligen att hon aldrig offentligt har försvarat sin syster eller tagit ställning mot skolan i saken. Inte heller har det framkommit att DP vid sina kontakter med Knutbyskolan skulle ha framfört sådana åsikter.

text: För Justitiekanslerns ställningstaganden i ärendet är det vidare nödvändigt att fastställa vad som är utrett i fråga om de åtgärder som Knutbyskolan vidtog gentemot DP, sedan hennes systers artikel hade publicerats. Det bör återigen poängteras att Justitiekanslern inte granskar ärendet ur arbetsrättslig synvinkel, och såvitt är känt är den aspekten av saken utagerad genom den överenskommelse som parterna har ingått.

text: Det kan utifrån den skriftliga utredningen i ärendet här och med beaktande av skolans och DP:s olika uppfattningar i frågan inte med säkerhet fastställas att något bindande avtal ingicks dem emellan om DP:s tjänstgöring på skolan under vårterminen 2007. Justitiekanslern noterar för övrigt i denna del att stadsdelsnämnden i sitt yttrande hit inte har kommenterat biträdande rektorn LH:s i en av de till yttrandet bifogade artiklarna återgivna uttalande om att hon hade brutit ”avtalet” med DP.

text: Även om något bindande avtal inte hade ingåtts synes det uppenbart att anställningsförfarandet hade fortskridit så långt att enbart formaliteter återstod innan DP kunde påbörja sin anställning. För denna slutsats talar de uppgifter som stadsdelsnämnden själv har lämnat i sitt yttrande, den omständigheten att höstterminen vid tidpunkten för händelserna nästan var slut medan DP och skolledningen i flera veckor hade fört diskussioner om lärarvikariatet samt – inte minst – det brev som klassföreståndaren för den aktuella klassen skickade ut till föräldrarna med uppgift om att DP skulle börja jobba med barnen. Vad sålunda har framkommit innebär alltså att Knutbyskolan i vart fall avbröt ett långt fortskridet anställningsförfarande beträffande DP.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: får ingen tilltalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadeståndsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan däri i annan ordning eller i annat fall än

text: tryckfrihetsförordningen

text: medger. I rättspraxis har varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på dennes medverkan i en tryckt skrift i princip ansetts vara otillåten enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: (jfr t.ex. betänkandet Meddelarrätt,

text: SOU 1990:12, s. 63

text: Tryckfrihetsförordningen

text: ger alltså uttryck för ett allmänt sanktions- och repressalieförbud med innebörden att myndigheter och chefer hos myndigheter inte får vidta några för en enskild negativa tjänsteåtgärder på grund av den enskildes bruk av tryck- eller meddelarfriheten (se t.ex. JO 1987/88 s. 193 samt det nyss nämnda betänkandet s. 63).

text: Förbudet mot repressalier m.m. torde närmast ta sikte på förhållandet mellan en arbetsgivare och en arbetstagare, även om det står klart att också en myndighets repressalier mot någon annan för att denne har nyttjat sina rättigheter enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: är otillåtna. Frågan är således om Knutbyskolans åtgärder mot DP i själva verket kan anses ha varit riktade mot hennes syster med anledning av hennes reportage. Mot stadsdelsnämndens bestridande härav saknas emellertid belägg för att skolan hade för avsikt att utdela någon repressalie mot AP. Inte heller omständigheterna i övrigt talar för att skolans åtgärder i praktiken hade sådana effekter att de därigenom måste anses som riktade mot henne.

text: Frågan är därefter om Knutbyskolan genom att avbryta rekryteringsförfarandet beträffande DP kan anses ha riktat en enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: otillåten repressalie mot henne med anledning av hennes systers artikel. Frågan om repressalier som riktas mot en person med anledning av att någon närstående till den personen har medverkat i tryckfriheten har såvitt känt inte prövats tidigare. Enligt Justitiekanslerns mening står det dock klart att sådana åtgärder inte omedelbart kan anses strida mot

text: 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: , inte ens med beaktande av det vida tillämpningsområde som bestämmelsen enligt vad som ovan har framgått har fått genom rättspraxis.

text: En annan sak är att

text: 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: , läst tillsammans med förordningens övriga bestämmelser, får anses ge uttryck för en grundsyn vad beträffar det allmännas förutsättningar att till grund för beslut och åtgärder beakta någons agerade inom tryckfrihetens ramar. Åtgärder av repressiv karaktär mot närstående till t.ex. en journalist för vad denne har skrivit kan sålunda inte utan andra, sakliga bevekelsegrunder anses som godtagbara. Det finns i sammanhanget anledning att framhålla kravet enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: på myndigheter och andra som fullgör uppgifter i den offentliga förvaltningen att beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: Frågan är därmed om Knutbyskolans åtgärder var av sådant slag att de i ljuset av de nämnda bestämmelserna kan anses som otillbörliga. Justitiekanslern finner vid bedömningen härav i och för sig naturligt att skolan beaktade de synpunkter som efter AP:s artikel inkom från bl.a. elevers föräldrar beträffande DP:s lämplighet som vikarierande lärare. Justitiekanslern har vidare förståelse för att skolledningen till följd därav upplevde en intressekonflikt mellan dessa synpunkter och den nästan avslutade rekryteringen av DP som lärarvikarie. Av allt att döma är det dessa ”motsättningar” som stadsdelsnämnden i sitt yttrande syftar på som anledning till beslutet att inte anställa DP. Några meningsmotsättningar i och för sig mellan henne och skolan eller motsättningar i övrigt synes inte ha förekommit.

text: Av stadsdelsnämndens yttrande är det uppenbart att det i Knutbyskolans ledning rådde en irritation över AP:s arbetsmetoder. Samtidigt är det närmast självklart att bedömningen av DP:s lämplighet som lärare och hennes förutsättningar att utföra ett gott arbete vid skolan måste bedömas utifrån hennes egen person och kvalifikationer och inte med utgångspunkt i hennes systers arbete som journalist. Det har emellertid inte framkommit att det efter publiceringen av den aktuella artikeln, men före det att rekryteringsförfarandet avbröts, fördes någon som helst diskussion mellan skolledningen och DP om hennes förutsättningar att arbeta på skolan.

text: Vid de nämnda förhållandena framstår det för Justitiekanslern som klart att beslutet att avbryta anställningsprocessen avseende DP hade bevekelsegrunder som inte var förenliga med de grundläggande bestämmelserna om tryckfrihet och

text: regeringsformens

text: krav på saklighet. Detta innebär självfallet inte, som stadsdelsnämnden har anfört, att DP skulle ha varit berättigad till någon anställning till följd av hennes systers artikel.

text: Med dessa kritiska uttalanden avslutas ärendet.


publisher: Justitiekanslern

title: Kritik mot Kriminalvården inom ramen för ett skadeståndsärende med anledning av att en intagen tillfälligt placerats i häkte

org: jk

text: Justitiekanslern tillerkänner RG skadestånd med 880 kr och ersättning för ombudskostnader med 4 656 kr samt uppdrar åt Kriminalvården att se till att ersättningen betalas ut till honom.

type: stycke

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Kriminalvården för att RG på bristfälliga skäl placerades i häkte och därtill blev kvar där alltför lång tid.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: RG avtjänade i augusti 2012 ett fängelsestraff placerad på anstalten Kirseberg. Den 23 augusti 2012 utsattes en intagen på anstalten för våld av flera medintagna. RG misstänktes ha varit inblandad. Eftersom misstankarna inte kunde styrkas vidtogs dock inga åtgärder mot honom.

text: Den 25 augusti 2012 fick anstalten uppgift om att en intagen på anstalten skulle utsättas för våld av bl.a. RG. En rapport om misstänkt misskötsamhet upprättades. Den 27 augusti 2012 beslutade anstalten att RG skulle vara placerad i avskildhet med stöd av

text: 6 kap. 7 § första stycket fängelselagen (2010:610)

text: . Påföljande dag initierade anstalten ett ärende om omplacering av RG till annan anstalt. Den 6 september 2012 beslutade anstalten att inte vidta någon åtgärd med anledning av den misstänkta misskötsamheten. Påföljande dag, dvs. den 7 september 2012, beslutade anstalten att RG tillfälligt skulle placeras i häkte i avvaktan på omplacering.

text: Den 1 oktober 2012 beslutade Kriminalvårdens placeringsgrupp att RG skulle vara placerad på anstalten Tidaholm från den 5 oktober 2012.

text: Anspråket

text: RG har hos Justitiekanslern begärt skadestånd för den ersättning/lön som han gick miste om under tiden i häkte samt med 5 000 kr för ideell skada. Han har även begärt ersättning för ombudskostnader med 4 656 kr.

text: Till stöd för sin begäran om ersättning har RG i korthet angett att han varit placerad i häkte under oacceptabelt lång tid samt att placeringen därtill stått i klar strid med gällande rätt. Placeringen i häkte har åsamkat honom förmögenhetsskada eftersom han i häkte inte kunde anvisas någon sysselsättning och därmed inte fick någon ersättning av Kriminalvården. Till stöd för sin begäran om ersättning för ideell skada har RG hänvisat till ett antal beslut av Justitiekanslern från år 2007-2008.

text: Utredningen

text: Kriminalvården har yttrat sig över RGs anspråk. I yttrandet har myndigheten sammanfattningsvis angett bl.a. följande.

text: Anstalten Kirseberg initierade ett omplaceringsärende avseende RG med anledning av att denne bedömdes ingå i en olämplig sammansättning av intagna som behövde brytas samt med anledning av att denne misstänktes vara inblandad i planer om våld mot medintagen. Det faktum att anstalten därefter fann att den misstänkta misskötsamheten inte kunde styrkas förändrade inte bedömningen avseende klientkonstellationen. Att RG kom att placeras tillfälligt i häktet Trelleborg var en åtgärd i handläggningen av omplaceringsärendet.

text: Placeringen i häktet berodde på att anstalten Kirseberg behövde frigöra platser på avskildhetsavdelningen inför kommande helg. Det kan diskuteras om en sådan åtgärd kan sägas ha varit nödvändig med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Det får närmast beskrivas som en åtgärd i förebyggande syfte. Den tillfälliga placeringen i häkte kom dessutom att pågå betydligt längre än vad som får anses tillåtet även om det hade varit en situation då placeringen helt visst hade varit acceptabel. Enligt Justitiekanslerns praxis i liknande ärenden har en placering som pågått för länge ansetts utgöra fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. I det här fallet kan möjligen även den tillfälliga placeringen i häkte i sig anses utgöra skadeståndsgrundande fel eller försummelse.

text: RG bör därför kunna vara berättigad ersättning för förlorad inkomst under den tid som han var placerad i häkte. Detta eftersom han, om han hade varit placerad i anstalt, skulle ha omfattats av

text: fängelselagen

text: och dess reglering avseende sysselsättning och ersättning. RGs rätt till ersättning måste dock bedömas utifrån vad som hade varit alternativet till hans tillfälliga placering i häktet. Hade RG varit fortsatt placerad i avskildhet på anstalten Kirseberg i väntan på omplacering hade han, enligt uppgift från anstalten, inte kunnat anvisas sysselsättning. RG hade då varit berättigad s.k. fyllnadsersättning uppgående till hälften av normalersättningen, dvs. 5 kr och 50 öre per timme för 40 timmar per vecka. RG skulle alltså ha fått en fyllnadsersättning om 220 kr per vecka om han hade varit placerad i avskildhet på anstalten Kirseberg. Vad som framkommit om handläggningen av RGs omplaceringsärende ger dock enligt Kriminalvårdens bedömning inte stöd för slutsatsen att RG utsatts för något sådant typiskt sett integritetskränkande brott som kan ge rätt till ersättning för ideell skada.

text: RG har yttrat sig över vad Kriminalvården har anfört, varvid han bl.a. har godtagit Kriminalvårdens uppgifter om att han till följd av häktesplaceringen gick miste om 220 kr per vecka, motsvarande den s.k. fyllnadsersättningen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan vara ett sådant brott, om det framstår som en allvarlig kränkning av viss person. För att ett tjänstefel ska vara straffbart krävs dock att gärningen inte är att bedöma som ringa (se

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § fängelselagen

text: får en intagen inte placeras så att han underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En intagen får dock med stöd av bestämmelserna i

text: 6 kap.

text: samma lag under vissa förhållanden hållas avskild från andra intagna.

text: Av 2 kap. 3 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse (FARK Fängelse) och de allmänna råden till denna bestämmelse, framgår bla. att en intagen ska omplaceras till en annan anstalt eller avdelning om graden av övervakning och kontroll där han eller hon är placerad inte motsvarar vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas, att vid bedömningen av vad som är nödvändigt med hänsyn till ordningen och säkerheten ska vad som anges i 10 § fängelseförordningen beaktas, att en tillfällig placering i häkte i samband med omplacering (med stöd av en utvidgad tillämpning av 11 § lagen [1974:202] om beräkning av strafftid m.m) endast bör komma ifråga om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten och det inte är möjligt att tillfälligt omplacera den intagne inom anstalten eller direkt till en annan anstalt samt att en sådan tillfällig placering inte bör pågå längre än någon eller några få dagar.

text: Enligt 10 § fängelseförordningen ska vid bedömning enligt

text: 2 kap. 1 § första stycket fängelselagen

text: särskilt beaktas bl.a. behovet av att undvika en olämplig sammansättning av intagna.

text: En intagen har enligt

text: 3 kap. 3 § fängelselagen

text: rätt till ersättning från Kriminalvården om han eller hon har utfört eller deltagit i anvisad sysselsättning, och ersättning för sysselsättningen inte betalas ut av någon annan. Av 13 § fängelseförordningen framgår att en intagen i vissa fall även har rätt till ersättning om någon sysselsättning inte kan anvisas. Bestämmelser om ersättningens storlek finns i 3 kap. FARK Fängelse.

text: Justitiekanslerns ställningstaganden i fråga om skadestånd

text: Av utredningen framgår att RG efter att omplaceringsärendet hade initierats överfördes till häkte och kom att bli kvar där till dess att Kriminalvården hade fattat beslut om en ny anstaltsplacering för honom, dvs. från den 7 september till den 5 oktober 2012 (fyra veckor).

text: Enligt JO:s och Justitiekanslerns praxis finns det stöd för att under kortare tid placera en intagen i häkte i avvaktan på ett beslut om anstaltsplacering. En sådan tillfällig förvaring får dock inte pågå någon längre tid. Den tid om fyra veckor som RG var placerad i häkte överstiger klart den tid som det enligt praxis är godtagbart att ha en intagen placerad på sådant sätt. Några omständigheter som skulle kunna utgöra skäl att godta att den tillfälliga förvaringen pågick under så lång tid har inte framkommit. Kriminalvården gjorde sig alltså skyldig till ett skadeståndsgrundande fel gentemot RG när han var tvungen att avtjäna sitt fängelsestraff i häkte längre än vad som anses godtagbart enligt stadgad praxis.

text: I RGs fall framstår dock redan beslutet att tillfälligt placera honom i häkte som tveksamt. En sådan åtgärd bör, som framgår av de allmänna råden till 3 kap. 2 § FARK fängelse, endast vidtas om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten och det inte är möjligt att tillfälligt omplacera den intagne inom anstalten eller direkt till en annan anstalt. Beslutet förefaller dock här närmast ha varit motiverat utifrån en förväntad framtida platsbrist och det finns ingen utredning om vilka överväganden i fråga om säkerhet och alternativa placeringar som föregick beslutet. Det får sammantaget enligt Justitiekanslerns uppfattning inte komma ifråga att på så bristfälligt underlag placera en intagen i häkte, även om det framstår som rimligt att beslutsfattaren i det skedet förväntade sig att placeringen skulle bli väsentligt kortare än vad som blev fallet. Justitiekanslern delar därmed vad Justitiekanslern uppfattar som Kriminalvårdens bedömning, dvs. att det här inte har varit fråga om en sådan situation där en placering i häkte kunde i fråga med stöd av en utvidgad tillämpning av 11 § strafftidslagen. Beslutet om en sådan placering var felaktigt i

text: skadeståndslagens

text: mening och staten är därmed skadeståndsskyldig gentemot RG för den skada som han led under hela den tid den tid som han tillbringade i häkte.

text: Kriminalvården har vidgått att RG lidit ekonomisk skada till följd av beslutet att placera honom i häkte motsvarande den fyllnadsersättning om 220 kr per vecka som en avskildhetsplacerad vid anstalten Kirseberg uppbär. RG har godtagit Kriminalvårdens beräkning. RG bör därför ges ersättning för ekonomisk skada med sammanlagt 880 kr, motsvarande 220 kr per vecka i de fyra veckor som han var häktesplacerad.

text: RG har även begärt ersättning för ideell skada. Det är allvarligt att någon placeras i häkte utan formell grund och att vistelsen därtill blir så långvarig som här blev fallet. Det finns därför anledning att rikta allvarlig kritik mot Kriminalvården för hanteringen av RGs ärende. Utredningen ger dock sammantaget inte underlag för bedömningen att det kan antas att det har begåtts något sådant brottsligt tjänstefel som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada ska utgå (se t.ex. Justitiekanslerns beslut den 28 februari 2011 i dnr

text: och den 20 januari 2014 i dnr

text: ). RGs anspråk på ersättning för ideell skada avslås därför.

text: Ombudskostnader

text: Med hänsyn till utgången i skadeståndsdelen bör RG tillerkännas ersättning för ombudskostnader. Begärt belopp är skäligt.

text: Tillsyn

text: En placering i häkte är generellt sett mer ingripande än en placering i anstalt. Det är därför mycket viktigt att intagna i samband med omplaceringar inte placeras i häkte för annat än godtagbara skäl och att en placering i häkte inte pågår längre tid än vad som är acceptabelt enligt praxis.

text: Jag är mycket kritisk till att RG på så bristfälliga skäl placerades i häkte och att han därtill blev kvar där i fyra veckor, dvs. väsentligt längre tid än vad som under några omständigheter kan anses godtagbart. Det är i grunden oacceptabelt att denna typ av fel förekommer och Kriminalvården måste vidta adekvata åtgärder för att hindra att myndigheten gör sig skyldig till fel av det här slaget. Det behövs uppenbarligen ännu tydligare anvisningar för de anställda om i vilka situationer en häktesplacering kan komma i fråga och vilka överväganden som ska föregå beslutet. Det måste också finnas rutiner för att se till att ett omplaceringsärende där den intagne överförts till häkte hålls aktuellt och ges förtur så att tiden i häkte inte blir längre än vad som är godtagbart och nödvändigt. Med dessa uttalanden avslutas ärendet.

type: avgorande


title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för bristande rutiner i samband med att Polisen råkar skada viss egendom

text: Justitiekanslern kritiserar Polismyndigheten i Stockholms län för bristande rutiner i samband med att Polisen råkar skada viss egendom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 25 november 2005 färdades två poliser till häst längs Narvavägen i Stockholm. Den ena hästen skyggade för ett föremål och backade in i två cyklar som var parkerade invid ridvägen. I vart fall en av cyklarna, som tillhörde MV, skadades.

text: Den 6 december 2005 beslutade polismyndigheten att inte inleda förundersökning avseende smitning med motiveringen att det inte hade förekommit någon trafikolycka. Beslutet överprövades den 13 december 2005 av en åklagare utan att ändras; som skäl angavs att det inte fanns anledning att anta att något brott som hör under allmänt åtal hade förövats.

text: MV begärde ersättning för den skadade cykeln hos Rikspolisstyrelsen. Genom ett beslut den 27 mars 2006 avslog Rikspolisstyrelsen anspråket med motiveringen att det inträffade inte var att anse som fel eller försummelse enligt

text: skadeståndslagen

text: Klagomålet

text: MV har i en skrivelse till Justitiekanslern framfört klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län med anledning av det inträffade. Han har anfört bl.a. följande. Han fann sin cykel skadad på morgonen. Av en tillfällighet fick han genom en granne veta att det var en ridande polis, som hade tappat kontrollen över sin häst, som hade orsakat skadan. Genom att inte vidta erforderliga åtgärder efter det att cykeln skadades har polisen gjort sig skyldig till smitning. Den trafikmålsanteckning som upprättades innehåller ett antal sakfel.

text: Polismyndighetens yttrande m.m.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Polismyndigheten i Stockholms län och begärt svar på följande frågor:

text: 1. Vad har polismyndigheten för rutiner när incidenter som den i ärendet aktuella inträffar? Vilka åtgärder vidtas för att söka ta reda på ägaren till t.ex. en skadad cykel?

text: 2. Hur gick det till i det aktuella fallet? Vidtogs några åtgärder med anledning av den upprättade trafikmålsanteckningen? Vad gjorde polismyndigheten för att söka ta reda på ägaren till cykeln?

text: Polismyndigheten har i ett yttrande anfört bl.a. följande.

text: ”Bakgrund

text: (…) Polismannen, vars häst orsakade skadan, skrev en trafikmålsanteckning och skickade den till Östermalms närpolisområde. Trafikmålsanteckningen diariefördes i T-diariet. Det fanns ingen information på cykeln som kunde leda till ägaren och därför kunde denne inte hittas. Cykelns ägare, MV, kontaktade rytteriet efter ca två veckor och polismannen bad då ägaren om ursäkt för olyckshändelsen och sade att denne kunde inkomma med ett yrkande om ersättning till polismyndigheten, men angav samtidigt att han inte kunde garantera någon ersättning.

text: Ärendehanteringen

text: Ärendet handlades vid City polismästardistrikts trafikgrupp, dnr 0201-

text: . Undersökningsledaren beslutade den 6 december 2005 att inte inleda någon förundersökning med motiveringen att det inte var någon trafikolycka enligt Vägverkets definition i verkets handledning 1998:60. Därefter översändes handlingarna i ärendet till enheten för interna utredningar där en anmälan om tjänstefel/smitning upprättades. Chefsåklagare CE beslutade den 13 december 2005 att inte inleda förundersökning med motiveringen att anmälningsuppgifterna inte gav anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal förövats.

text: Besvarande av Justitiekanslerns frågor

text: Allmänt gäller som rutin för alla polismän att kännedom om brott, händelser, incidenter och förhållanden i övrigt som rör arbetet och är av vikt skall rapporteras till närmaste förman och att rapport eller annan dokumentation skall skrivas i enlighet med förmannens direktiv, t.ex. minnesanteckning, trafikmålsanteckning eller brottsanmälan. Vidare skall i samband därmed de åtgärder som är möjliga vidtas, t.ex. kontroll av namnskylt eller annat som kan identifiera ägaren till det skadade föremålet och ägaren kontaktas.

text: När en skada orsakats av en häst upprättar alltid polisrytteriet en trafikmålsanteckning som skickas till det aktuella närpolisområdet för en registrering i trafikdiariet. Trafikmålsanteckningen utreds därefter i berört polismästardistrikt. En kopia av trafikmålsanteckningen behålls vid polisrytteriet. Om det är en bil med registreringsskylt som skadats inhämtas information om ägaren via fordonsregistret och kontakt tas med ägaren via telefon eller brev där rytteriet talar om att det är de som orsakat skadan. Om det är en cykel som har namnuppgift, stöldmärkning eller liknande som kan identifiera ägaren görs efterforskningar och ägaren kontaktas. Cyklar utan namnuppgift eller annat som kan identifiera ägaren lämnar rytteriet utan åtgärd.

text: Svaret på den andra frågan om det aktuella fallet och vilka åtgärder som vidtogs är följande.

text: I det aktuella fallet skrev polismannen vars häst orsakade skadan på cykeln en trafikmålsanteckning och skickade den till Östermalms närpolisområde i enlighet med den gällande rutinen. Trafikmålsanteckningen diariefördes i T-diariet och lämnades vidare för utredning av trafikgruppen vid City Polismästardistrikt. Det fanns inga uppgifter på cykeln eller i övrigt som kunde identifiera ägaren och därför vidtogs inga åtgärder för efterforskning av ägaren.

text: Bedömning

text: Sammanfattningsvis gäller följande rutin vid cykelskador orsakade av polishästar. En trafikmålsanteckning upprättas. Efterforskning av ägaren till den skadade cykeln görs i det fall det finns uppgifter på cykeln som kan leda till att ägaren identifieras och då kontaktas ägaren och informeras om det inträffade. Om identifieringsuppgifter saknas på cykeln kan ägarförhållandet däremot inte utredas och därför vidtas inga sådana åtgärder.

text: Polismyndigheten anser dock att det i de fall ägaren inte kan identifieras är lämpligt att polismannen som orsakat skadan lämnar ett meddelande på cykeln om det som hänt. Myndigheten avser att införa detta moment i rutinen gällande skadade föremål vars ägare inte kan identifieras. Vidare avser myndigheten att se över rapporteringsrutinen avseende händelser när polishästar orsakar skador på parkerade cyklar, dvs. utreda frågan om dokumenteringen då bör ske i annan form än som trafikmålsanteckning.

text: När det gäller frågan om smitning från polismannens sida kan polismyndigheten konstatera att polismannen har följt gällande rutin och rapporterat olyckshändelsen samt att chefsåklagaren har bedömt att inget brott har begåtts som faller under allmänt åtal.”

text: MV har yttrat sig över vad polismyndigheten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledningsvis skall sägas att Justitiekanslern handlägger detta ärende inom ramen för sin tillsynsverksamhet och inte som ett skadeståndsärende; MV:s skadeståndsanspråk har handlagts av Rikspolisstyrelsen i enlighet med bestämmelserna i förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten.

text: Justitiekanslern instämmer i polismyndighetens bedömning att det får anses vara en otillfredsställande rutin att i de fall då det inte går att identifiera ägaren till ett föremål som har skadats av en polishäst inte vidta någon åtgärd alls. Det är knappast rimligt att ägaren inte får kännedom om skadeorsaken i ett sådant fall, eller som i detta fall får kännedom endast genom en tillfällighet. Polismyndigheten kan inte undgå kritik för sina bristande rutiner i angivet hänseende.

text: Den av polismyndigheten föreslagna åtgärden – att fästa ett meddelande på det skadade föremålet – förefaller ändamålsenlig. Justitiekanslern utgår från att rutinen kommer att tillämpas även i de fall då andra föremål än cyklar, t.ex. barnvagnar, skadas.

text: Justitiekanslern har inte funnit skäl att vidta några åtgärder i övrigt i ärendet.

text: Justitiekanslerns beslut och polismyndighetens yttrande bör skickas till Rikspolisstyrelsen för kännedom.


title: Initiativärende - Skatteverkets agerande som ombud i rättsprocesser

text: Justitiekanslern vidtar ingen ytterligare åtgärd i ärendet, utöver de uttalanden som görs i detta beslut.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Justitiekanslern meddelade den 20 juni 2017 ett beslut i ett ärende i vilket en privatperson (DS) och ett bolag begärt skadestånd av staten med hänvisning till att Skatteverket avvisat DS som ombud. Justitiekanslern ansåg att Skatteverkets beslut och agerande utgjorde fel och försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: och att det därför i princip förelåg skadeståndsskyldighet för staten. Justitiekanslern ansåg dock att sökandena inte visat att de lidit någon förmögenhetsskada. Det fanns inte heller någon rätt till ersättning för ideell skada. Skadeståndsbegäran avslogs därför. Justitiekanslern riktade dock kritik mot Skatteverket för myndighetens agerande kring information och utskick av beslutsmall angående avvisning av ombudet.

text: Genom utredningen i skadeståndsärendet kom även fram att en anställd hos Skatteverket agerat som ombud för andra anställda i processer vid allmän domstol, i vilka de anställda stämts i egenskap av privatpersoner (se mål T 470-16 vid Ystads tingsrätt, mål T 722-16 vid Lunds tingsrätt och mål T 2545-16 vid Malmö tingsrätt). I målen vid Ystads och Malmö tingsrätt framfördes en ursäkt för Skatteverkets agerande att avvisa sökanden som ombud. I målet vid Lunds tingsrätt framfördes en ursäkt för att Skatteverket ogrundat hade polisanmält sökanden. Staten var inte part i något av målen. Med anledning av detta beslutade Justitiekanslern att inleda ett särskilt tillsynsärende angående Skatteverkets agerande i de civilrättsliga processerna.

text: Utredningen

text: Skatteverket har inkommit med yttrande och anfört i huvudsak följande.

text: I början av 2016 eller slutet av 2015 väckte DS skadeståndstalan mot tre anställda hos Skatteverket, vid tre olika tingsrätter. DS skadeståndstalan avsåg åtgärder som de anställda vidtagit i tjänsten. Efter att tingsrätterna utfärdat stämning gjordes inom den berörda regionen överväganden om vilket stöd Skatteverket kunde lämna till de anställda som stämts. Efter kontakter med Skatteverkets dåvarande huvudkontor fann man att Skatteverket skulle bistå med juridiskt stöd. Skälet till den bedömningen var att stämningsansökningarna uppfattades som påverkansförsök, bl.a. mot bakgrund av att DS vid ett flertal tillfällen tidigare uttryckt sig på ett sätt som uppfattats som hotfullt. KO som arbetade som internationell processförare tillfrågades om han var villig att åta sig att vara ombud åt de anställda, vilket han accepterade. KO utförde uppdragen som ombud på sin arbetstid. De tre målen avgjordes efter förlikning mellan parterna.

text: Enligt Skatteverkets uppfattning strider inte agerandet mot objektivitetsprincipen eller likhetsprincipen i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: . KO:s uppdrag utgjorde enligt Skatteverkets bedömning inte en bisyssla i förhållande till hans ordinarie arbetsuppgifter. Under alla omständigheter var det inte fråga om en förtroendeskadlig bisyssla.

text: Att väcka en skadeståndstalan eller ett enskilt åtal mot en anställd på en myndighet, för åtgärder som den anställda vidtagit i tjänsten, är tillåtet enligt svensk rätt. Sådana åtgärder mot en anställd kan dock på samma sätt som s.k. otillåtna påverkansförsök få olika negativa konsekvenser för den anställda varav vissa kan leda till ohälsa. Skatteverket har som arbetsgivare en skyldighet att förebygga ohälsa och måste därför ha en beredskap och rutiner för hur dylika saker ska hanteras. Skatteverket har också ett samhälleligt ansvar för att myndighetens verksamhet kan fortgå med hög kvalitet. Det förutsätter att de anställda känner att de har arbetsgivarens stöd.

text: Det stöd som Skatteverket ger får dock inte påverka en rättslig process mellan den anställde och någon som väckt talan mot honom eller henne eller ge intryck av att Skatteverket tagit ställning för den anställde. Det är domstolens sak att avgöra om den anställde gjort fel eller inte. Reglerna om rättegångskostnadernas fördelning och om offentliga funktionärers rätt till gottgörelse av arbetsgivaren, domstolars möjlighet att ogilla uppenbart ogrundade anspråk utan att utfärda stämning och begränsningen av anställdas skadeståndsansvar innebär i sig ett gott rättsligt skydd för den anställde.

text: Skatteverket har till sitt yttrande bifogat bl.a. en kort redogörelse för de aktuella målen samt KO:s agerande i dessa. Skatteverket har även bifogat verkets interna information och riktlinjer kring bisysslor samt enskilt åtal och skadeståndskrav mot medarbetare hos Skatteverket.

text: Av KO:s redogörelse framgår angående de aktuella förlikningarna bl.a. följande. Vid den muntliga förberedelsen i målet vid Malmö tingsrätt framkom att DS var villig att återkalla käromålet under förutsättning att han fick en ursäkt från den anställde avseende Skatteverkets beslut att avvisa honom som ombud. Ordföranden framförde detta förlikningsförslag, som även kunde vara lösningar i målen vid Lunds och Ystads tingsrätter. Ordförandens bestämda åsikt var att målet skulle avslutas vid den muntliga förberedelsen. Den anställde antog förlikningsförslaget, efter rekommendation från KO. Därefter avslutades även målen vid Lunds och Ystads tingsrätter genom liknande förlikningar, utan att någon muntlig förberedelse hölls.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: följer att domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: I lagen (

text: ) om offentliga funktionärers rätt till gottgörelse för rättegångskostnad i vissa mål m.m. (härefter LOF) finns vissa bestämmelser när en offentlig funktionär blir föremål för enskilt åtal eller skadeståndsanspråk på grund av ageranden i tjänsten. Med offentlig funktionär avses bl.a. en arbetstagare hos staten eller arbetstagare hos kommuner, landsting eller kommunalförbund.

text: Enligt 4 § LOF får funktionären inom ramen för sin tjänst vidta åtgärder för att utföra sin talan, t.ex. avge skriftligt svaromål eller inställa sig till förhandling i domstol. Av 5 § LOF följer vidare att en sådan arbetstagare som t.ex. frias från ett enskilt åtal för brott i utövningen av tjänsten har rätt att få ersättning av sin arbetsgivare för den rättegångskostnad som domstolen har förpliktat målsäganden att betala, men som denne inte har betalat. Detsamma gäller om ett enskilt anspråk mot funktionären ogillas. Rätten till ersättning i 5 § LOF förutsätter att det finns ett lagakraftvunnet avgörande.

text: I

text: 3 kap.

text: skadeståndslagen

text: finns vissa bestämmelser om arbetsgivarens ansvar för skador som arbetstagaren vållar. Det finns bl.a. särskilda bestämmelser om statens eller en kommuns ansvar. Vidare är enligt

text: 4 kap. 1 § skadeståndslagen

text: en arbetstagare som genom fel eller försummelse i tjänsten vållar skada ansvarig endast i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter. Utgångspunkten är således att arbetsgivaren ansvarar för skada som arbetstagaren orsakat, både gentemot tredje man och arbetsgivaren själv.

text: Av

text: 7 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning (härefter LOA) följer att en arbetstagare inte får ha någon anställning eller något uppdrag eller utöva någon verksamhet som kan rubba förtroendet för hans eller någon annan arbetstagares opartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens anseende.

text: Bedömning

text: Skatteverkets agerande att bistå med juridiskt stöd

text: Skatteverket har utförligt redogjort för verkets agerande att genom att tillhandahålla juridiskt stöd bistå tre anställda som blivit stämda p.g.a. ageranden i tjänsten. Skatteverket har även bifogat interna riktlinjer och information till de anställda. Justitiekanslern konstaterar inledningsvis att Skatteverkets beslut att tillhandahålla juridiskt stöd har varit i enlighet med verkets interna bestämmelser för vilket stöd arbetsgivaren kan erbjuda när en anställd åtalas eller krävs på skadestånd. Frågan är hur Skatteverkets agerande förhåller sig till gällande rätt.

text: I LOF finns bestämmelser dels om en arbetstagares rätt att i den nu aktuella situationen vidta vissa åtgärder inom ramen för sin tjänst (4 §), dels om möjligheten att av arbetsgivaren få ersättning för rättegångskostnader (5 §). Av förarbetena framgår att rätten att utföra vissa åtgärder, t.ex. eget arbete och inställelse till domstol, anses som åtgärder i tjänsten oavsett utgången i målet (se

text: prop. 1981/82:34 s. 20

text: f.). När det däremot gäller rätten till ersättning för rättegångskostnader ser bestämmelserna annorlunda ut. Rätten till ersättning gäller i de fall då domstolen förpliktat målsäganden/käranden att ersätta arbetstagaren för dennes rättegångskostnad. Bestämmelsen tar alltså sikte på de situationer då arbetstagaren vunnit målet och bestämmelsen synes inte ge utrymme för arbetstagaren att få någon ersättning i den situationen då ett mål har förlikts och parterna står för sin respektive rättegångskostnad. Kravet att det ska finnas ett lagakraftvunnet avgörande innebär även att det inte finns någon möjlighet att få ersättning för kostnader som uppkommer under tiden som rättegången pågår. Vid införandet av LOF har utgångspunkten således varit att arbetstagaren på egen hand anlitar ett ombud eller försvarare och att arbetsgivarens eventuella kostnadsansvar inträder först i efterhand (se

text: prop. 1981/82:34 s. 19

text: ff.).

text: I betänkandet Barnets rättigheter i ett straffrättsligt förfarande m.m. Genomförande av EU:s barnrättsdirektiv och två andra straffprocessuella frågor (

text: SOU 2017:68

text: ) föreslås en ändring av 5 § LOF för att göra det möjligt för arbetsgivare att kunna ersätta den offentliga funktionären för hans eller hennes rättegångskostnader även innan ett domstolsavgörande där funktionären tillerkänns ersättning för rättegångskostnader vunnit laga kraft. Utredningen föranleddes bl.a. av en skrivelse från dåvarande Riksskatteverket i vilket verket belyste flera nackdelar med den nuvarande ordningen om att ett avgörande ska ha vunnit laga kraft för att arbetsgivaren ska ersätta eventuella rättegångskostnader. Riksskatteverket pekade bl.a. på att det skulle kunna leda till överdriven passivitet i myndigheternas ärendehantering om handläggarna är rädda för att behöva lägga ut ersättning för rättegångskostnader även i de fall handläggningen är korrekt. Det pekades vidare på att det är otillfredsställande att arbetsgivaren på grund av gällande rätt är betagen möjligheten att lämna stöd till sina anställda ekonomiskt innan det finns ett lagakraftvunnet avgörande – även i de fall då de rättsliga åtgärderna mot en offentlig funktionär tydligt är ogrundade och mera kan liknas vid trakasserier (se bilaga 1 i

text: SOU 2017:68

text: ). Det kan även nämnas att Justitiekanslern i sitt remissyttrande instämde i Riksskatteverkets bedömning att den nuvarande ordningen inte är tillfredsställande. Justitiekanslern var dock frågande till om den föreslagna lagändringen skulle lösa de problem som pekats på. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning.

text: Det framgår således att dåvarande Riksskatteverket ifrågasatte den reglering som finns när det gäller möjligheten för en arbetstagare att få ersättning för rättegångskostnader före lagakraftvunnet avgörande. Att arbetsgivaren tillhandahåller ett internt ombud innebär att arbetstagaren inte behöver anlita ett externt ombud eller lägga ut ersättning för rättegångskostnader samt att arbetsgivaren (staten) står för rättegångskostnaderna från början, oavsett utgång. Det kan därför ifrågasättas om Skatteverkets agerande innebär ett kringgående av bestämmelserna i LOF.

text: Eftersom LOF:s särskilda bestämmelser om arbetsgivarens ansvar för rättegångskostnader, när förlikning ingåtts i målen, inte varit tillämpliga i aktuellt fall kan det vidare ifrågasättas om Skatteverket har haft stöd för att använda statens medel på det sätt som skett.

text: Det är riksdag och regering som genom lag respektive förordning bestämmer om den statliga organisationen och om det statliga åtagandet, se bl.a. 8 kap. 2–8 §§ RF.

text: Ytterst är det riksdagen som beslutar hur den statliga verksamheten ska finansieras och hur statens medel får användas. Anslag och inkomster får således inte användas på annat sätt än vad riksdagen har bestämt. Inom de ramar riksdagen angivit förvaltar och förfogar regeringen över statens tillgångar. Det är emellertid riksdagen som anger grunderna för förvaltningen och förfogandet över statens tillgångar. Detta följer av bestämmelserna i

text: 9 kap.

text: 9 §§

text: regeringsformen

text: . Närmare bestämmelser om statens budget och om användningen av statens medel finns i

text: budgetlagen (2011:203)

text: och anslutande författningar.

text: Hur de statliga förvaltningsmyndigheterna som lyder under regeringen ska var organiserade och vilka arbetsuppgifter de har och hur de ska utföras regleras i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: myndighetsförordningen (2007:515)

text: och respektive myndighets instruktion. Hur den enskilda myndighetens verksamhet finansieras och hur tillgängliga medel ska användas regleras i regleringsbrev men kan också följa av särskilda regeringsbeslut.

text: Vad de statliga förvaltningsmyndigheterna ska göra och hur den verksamhet myndigheterna bedriver ska vara organiserad är således på ett eller annat sätt reglerad. En myndighet kan inte vidta några åtgärder som ligger utanför detta regelverk eller de ekonomiska ramarna.

text: Myndigheter behöver ha personal, lokaler och inventarier m.m. för att kunna bedriva sin verksamhet. Även när det gäller sådana frågor finns det bestämmelser om vilka befogenheter en myndighet har.

text: Den nu aktuella frågan gäller om Skatteverket i ljuset av detta regelverk ägt möjlighet att bistå enskilda medarbetare med juridiskt stöd på sätt som skett när medarbetarna stämts in vid domstol med yrkande om skadestånd med anledning av åtgärder som medarbetarna vidtagit i sin anställning hos verket.

text: Som framgått ovan har lagstiftaren reglerat hur ett sådant stöd ska tillhandahållas i nu aktuella fall. Den enskilde medarbetaren äger rätt att i tjänsten vidta vissa åtgärder med anledning av den förestående rättegången. När domen i målet vunnit laga kraft kan medarbetaren i förekommande fall och under givna förutsättningar få ersättning av arbetsgivaren för den rättegångskostnad som motparten i målet har ålagts att betala till medarbetaren. Myndigheten inträder därefter i den rätt som medarbetaren haft i förhållande till sin motpart. Motivet till bestämmelsen är att det ansetts rimligt att staten träder emellan m h t det samband som finns mellan rättegången och medarbetarens anställning. Däremot innebär bestämmelsen inte att staten, dvs skattebetalarna, ska stå för rättegångskostnaderna. Tanken är således att rättegångskostnaderna ska hanteras på vanligt sätt i förhållande till den förlorande parten, dvs staten ska i förekommande fall av målsäganden kräva in det belopp som staten gett ut till medarbetaren. I motiven till dessa bestämmelser uttalades sammanfattningsvis också att det inte fanns anledning att i sådana mål som det nu aktuella, göra avsteg från den principen att förlorande part ersätter motpartens rättegångskostnader eftersom dessa principer har till funktion att motverka obefogade rättegångar.

text: Det tillvägagångssätt som Skatteverket har valt i aktuellt fall leder till att staten oavsett målets utgång kommer att stå för medarbetarens rättegångskostnader.

text: Värt att notera är att de kostnader som den enskilde medarbetaren kan ha haft för eget arbete i ett mål av nu aktuellt slag inte kan ersättas som rättegångskostnad enligt

text: 18 kap. 8 § rättegångsbalken

text: , se Högsta domstolens dom den 14 februari 2006 i mål nr

text: Jag konstaterar att det för en tvist av nu aktuellt slag finns en av riksdagen angiven ordning som får anses reglera hur en statlig myndighet får förhålla sig. Det tillvägagångsätt som Skatteverket nu tillämpat är inte något som innefattas i den angivna ordningen. Det lagförslag som f n bereds i Regeringskansliet synes inte heller ge utrymme för ett sådant tillvägagångssätt som Skatteverket har valt.

text: Skatteverket har vidare framhållit att verket i egenskap av arbetsgivare har en skyldighet att förebygga ohälsa och därför måste ha en beredskap för att hantera den nu uppkomna situationen där talan om enskilt anspråk ses som ett påverkansförsök.

text: I

text: arbetsmiljölagen (1977:1160)

text: finns bl.a. en bestämmelse om att arbetsgivaren ska vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall (se

text: 3 kap. 2 §

text: ). Bestämmelsen ger uttryck för att huvudansvaret för arbetsmiljön ligger på arbetsgivaren. Det närmare innehållet i arbetsgivarens arbetsmiljöansvar framgår bl.a. i

text: 2 kap.

text: arbetsmiljölagen

text: samt föreskrifter från Arbetsmiljöverket. Av detta följer bl.a. att arbetsgivarens ansvar omfattar t.ex. frågan om psykisk ohälsa och våld och hot mot anställda.

text: Skatteverket har uppgett att myndigheten beslutat att tillhandahålla juridiskt stöd som en åtgärd för att förbättra arbetsmiljön och motverka psykisk ohälsa hos anställda. Hur långt arbetsgivarens ansvar sträcker sig när det gäller arbetsmiljöfrågor och hur Skatteverkets agerande i aktuellt fall ska ses mot bakgrund av arbetsgivaransvaret är emellertid osäkert. Det kan konstateras att en arbetsgivare inte har någon skyldighet att inom ramen för arbetsgivaransvaret tillhandahålla juridiskt stöd i situationer då anställda utsatts för t.ex. otillåtna påverkansförsök. Det måste anses tveksamt om sådana åtgärder ligger inom ramen för arbetsgivarens arbetsmiljöansvar.

text: Vid en sammantagning bedömning anser jag att det saknas författningsstöd för Skatteverkets åtgärd att tillhandahålla rättsligt stöd i form av ett ombud på sätt som nu skett. Jag har emellertid förståelse för Skatteverkets uppfattning att det nu aktuella stödet bedömts vara relevant och viktigt ur ett arbetsmiljöperspektiv. Mot bakgrund av detta samt då det finns ett pågående lagstiftningsärende som bl.a. gäller bestämmelser i LOF vidtar Justitiekanslern inga ytterligare åtgärder i ärendet. Beslutet översänds emellertid till Justitiedepartementet för beaktande inom ramen för det pågående lagstiftningsärendet.

text: Bisyssla enligt

text: 7 §

text: LOA

text: En ytterligare fråga är om KO:s uppdrag att vara ombud för de tre anställda utgjort en sådan otillåten bisyssla som avses i

text: 7 §

text: LOA.

text: Bestämmelsen i

text: 7 §

text: LOA har tillkommit eftersom lagstiftaren, med hänsyn till de särskilda krav på objektivitet och integritet som gäller för offentliganställda, ansett det viktigt att hindra att privata intressen tillåts kollidera med offentliga på ett sådant sätt att allmänhetens förtroende för myndigheternas verksamhet kan äventyras. Genom bestämmelsen förbjuds jävsgrundande eller andra s.k. förtroendeskadliga bisysslor. Förbudet träffar varje syssla vid sidan av den anställning som får anses vara arbetstagarens huvudanställning. Även extraarbete för huvudarbetsgivarens räkning kan vara att betrakta som en bisyssla. För att en viss bisyssla ska vara otillåten behöver det inte vara konkret utrett att den anställde verkligen har varit eller kan befaras bli partisk i ett visst ärende eller att allmänhetens förtroende för tjänstemännen eller myndighetens rent faktiskt har minskat. Det är tillräckligt att det har uppkommit en risk för att allmänheten sätter objektiviteten i fråga. (Se Hinn m.fl., Lagen om offentlig anställning [28 januari 2015, Zeteo], kommentaren till 7 §).

text: Av Skatteverkets yttrande framgår att KO har agerat som ombud på uppdrag av Skatteverket och att han utfört arbetet på arbetstid inom ramen för sin tjänst som internationell processförare. Mot bakgrund av detta delar Justitiekanslern Skatteverkets bedömning att KO:s uppdrag inte kan anses ha utgjort en bisyssla i förhållande till hans ordinarie arbetsuppgifter. Justitiekanslern delar även Skatteverkets bedömning att det under alla förhållanden inte varit fråga om någon förtroendeskadlig bisyssla.

text: Förlikningarna

text: Avslutningsvis framgår av protokollen från de aktuella tingsrätterna att samtliga mål har skrivits av efter en förlikning mellan DS och respektive anställd. Förlikningarna har varit utformade på det sättet att den anställde beklagat att Skatteverket på felaktiga grunder avvisat DS som ombud respektive ogrundat polisanmält DS. Mot bakgrund av att staten inte varit part i något av målen och då en anställd saknar behörighet att utan särskild delegation göra uttalanden å statens vägnar kan lämpligheten i förlikningarnas utformning ifrågasättas.

text: Jag har dock förståelse för att förlikningarna utgjorde del av en pragmatisk uppgörelse. Jag finner därför inte skäl att vidta några ytterligare åtgärder. Ärendet hos Justitiekanslern avslutas.


title: Remissyttrande - Långsiktighet och stadga i arbetet framåt - en myndighet för romska frågor (Ds 2019:15)

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i promemorian och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: Justitiekanslern har i tidigare remissyttrande varit försiktigt positiv till förslaget att inrätta ett nationellt center för romska frågor och ansett att förslaget var väl värt att analysera vidare (se Justitiekanslerns yttrande över

text: SOU 2016:44

text: ). Justitiekanslern anser alltjämt att det är viktigt att frågan om minoriteten romers åtnjutande av de mänskliga rättigheterna får ordentligt genomslag och att det krävs insatser för att kunna åstadkomma en förändring. Mot bakgrund av den pågående utredningen om samordning, utveckling och uppföljning för en stärkt minoritetspolitik (Ku 2018:05) är Justitiekanslern dock i dagsläget tveksam till om inrättande av en ny myndighet för romska frågor är det mest effektiva och ändamålsenliga sättet att åstadkomma den förändring som behövs. Justitiekanslern anser att ett samlat grepp om frågorna om minoriteters rättigheter bör tas när nämnda utredning är klar, särskilt mot bakgrund av utredningens eventuella förslag till en ny myndighet för minoritetsfrågor.


title: Remissvar över betänkandet Tillsyn över polisen och kriminalvården (Justitiedepartementet, Ju2015/05152/L4)

text: Sammanfattning

text: Justitiekanslern avstyrker Polisorganisationskommitténs förslag att en ny myndighet för tillsyn över Polismyndigheten, Säkerhetspolisen och Kriminalvården ska bildas. Det som anförs i det nu remitterade betänkandet motiverar inte inrättandet av ett nytt fristående granskningsorgan.

text: Det finns redan idag flera tillsynsorgan som kan tillgodose behovet av extern utvärdering, granskning och kontroll. Den viktigaste faktorn för att komma till rätta med brister samt upprätthålla och öka kvaliteten i myndigheternas arbete är emellertid att regering och riksdag ställer krav på och skapar goda förutsättningar för myndigheterna att utveckla sitt interna kvalitetssäkringsarbete. Enskildas rättssäkerhet och rättstrygghet garanteras också bäst genom en ordning som bygger på förutsättningen att myndigheterna själva har förmåga och vilja att utveckla verksamheten och att utföra sitt uppdrag på bästa möjliga sätt.

text: Frågan om ett nytt fristående ordinarie tillsynsorgan bör inrättas

text: Justitiekanslern har tidigare avgett remissvar över betänkandet Tillsyn över polisen (

text: SOU 2013:42

text: ) liksom över betänkandet En sammanhållen svensk polis (

text: SOU 2012:13

text: ). Jag framhöll där att det är viktigt att polisverksamheten står under en effektiv tillsyn som har allmänhetens förtroende men ifrågasatte mera generellt den utveckling som kunnat iakttas under senare år. Denna har inneburit en fokusering på tillsyn och kontroll som resulterat i ett stort antal nya tillsynsmyndigheter, ibland med uppgiften att endast ha tillsyn över en viss annan myndighet och inte sällan med uppdraget att utöva något som betecknas systemtillsyn.

text: I de tidigare remissvaren framhöll jag vidare att frågan om den ordinära tillsynen över polis och åklagare utretts vid flera tillfällen och att de skäl som då anfördes mot inrättandet av ett särskilt fristående granskningsorgan enligt min mening alltjämt har fog för sig. Jag saknade en tillräcklig analys och redovisning av de för- och nackdelar som inrättandet av en ny tillsynsmyndighet kunde komma att innebära och fann det vara oklart hur en sådan myndighet skulle utformas och fungera.

text: Inte heller det nu remitterade betänkandet innehåller en sådan analys som jag då efterfrågade. De slutsatser som kommittén drar bygger enligt min uppfattning inte på ett tillräckligt stabilt underlag. Kommittén har när det gäller polisen inte gjort någon ny värdering av tillgängliga fakta utan har utgått från bedömningen i betänkandet Tillsyn över polisen. Man konstaterar således att den ordinära tillsynen över Polismyndighetens och Säkerhetspolisens verksamhet ska utökas och finner, med hänvisning till verksamhetens ”allmänna karaktär”, att detsamma gäller för Kriminalvården. Betänkandet innehåller inte någon redovisning av vilka konkreta brister den utökade tillsynen ska avhjälpa. Jag noterar att Riksrevisionen i sitt remissvar (Riksrevisionens dnr 5.1.1-2015-1011) ”anser att det är svårt att utifrån betänkandet bilda sig en uppfattning om vad tillsynsmyndigheten konkret ska bedriva tillsyn över”.

text: Betänkandet innehåller inte heller någon kartläggning av omfattningen och karaktären av de klagomål som befintliga tillsynsorgan under de senaste åren handlagt när det gäller polisens, säkerhetspolisens och kriminalvårdens verksamhet. Kommitténs slutsats, som också utgör det grundläggande skälet för att skapa en ny tillsynsmyndighet, är att ”Tillsyn kan stärka rättssäkerheten och därigenom allmänhetens förtroende” (9.3.2). Denna slutsats bygger inte på några konkreta fakta utan utgör kommitténs åsikt. Såvitt jag känner till finns det varken någon forskning eller någon tidigare utredning som har visat att en utökad kontroll och tillsyn av det slag som föreslås i betänkandet skulle skapa större förtroende för den kontrollerade verksamheten.

text: Det är viktigt att betona att Justitiekanslern delar kommitténs uppfattning att Polismyndighetens, Säkerhetspolisens och Kriminalvårdens uppdrag innefattar långtgående befogenheter att ingripa i och påverka tillvaron för enskilda och att det därför är mycket viktigt att säkerställa rättssäkerheten när det gäller beslutsfattande och annan verksamhet inom dessa myndigheter. Det finns emellertid redan idag, vilket utredningen också redovisar, utöver den möjlighet till överklagande som utgör den normala vägen att få till stånd en ändring av ett myndighetsbeslut även en omfattande kontroll och tillsyn som utövas av olika myndigheter. Det handlar om myndigheter med ett brett tillsynsansvar som JO, JK, Riksrevisionen, Statskontoret, ESV och BRÅ och myndigheter med ett särskilt angivet tillsynsområde som Datainspektionen, Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden, DO, BO, IVO, Arbetsmiljöverket, Skolinspektionen samt olika kommunala nämnder. Det handlar om myndigheter med delvis olika mandat och arbetssätt men deras uppdrag innefattar både mera systeminriktad granskning och granskning av enskilda fall. Den uppdelning i ordinär och extraordinär granskning som finns bör i detta sammanhang inte överbetonas.

text: Justitiekanslern finner sammanfattningsvis att det som anförs i det nu remitterade betänkandet inte motiverar inrättandet av ett nytt fristående granskningsorgan (jfr även de skäl som anfördes mot ett sådant i de betänkanden som hänvisas till ovan).

text: Jag noterar att kommittén i betänkandet vid flera tillfällen återkommer till att dess uppdrag inte har omfattat att lämna förslag på förändringar av befintliga tillsynsorgans uppdrag, t.ex. JK och JO. Slutsatsen att det finns ett behov av att utöka den ordinära tillsynen över Kriminalvårdens verksamhet motiveras utifrån denna begränsning (sammanfattningen s. 23).

text: Kommittén upprepar också det som ofta uppfattas vara en sanning, nämligen att organisatorisk åtskillnad mellan granskningen och den operativa verksamheten skulle skapa grund för en trovärdig granskningsverksamhet och därmed öka förtroendet för myndigheterna. Min uppfattning är att man med en sådan utgångspunkt demonstrerar en misstro mot myndigheters förmåga och vilja att utföra sitt uppdrag i enlighet med gällande regler, något som istället riskerar att minska förtroendet för myndigheterna.

text: I Innovationsrådets slutbetänkande Att tänka nytt för att göra nytta – om perspektivskiften i offentlig verksamhet (

text: SOU 2013:40

text: ) redovisade rådet som sin uppfattning att sektorsbaserad uppföljning och en ordning där en myndighet under regeringen granskar en annan myndighet under regeringen inte främjar innovation, lärande och helhetssyn (a.a. s. 153 ff.). Rådet föreslog, bl.a. mot bakgrund härav, riksdag och regering att ompröva sina ställningstaganden att inrätta särskilda områdesspecifika myndigheter under regeringen vilkas huvudsakliga uppgift är att kontrollera andra myndigheter under regeringen (a.a. s. 173 ff.). Jag delar Innovationsrådets uppfattning och anser de skäl som där framförs övertygande. Jag noterade att statsrådet Shekarabi i förordet till skriften Statsförvaltningens utveckling 2016, särtryck ur budgetpropositionen för 2016, uttalar att ”det behövs utvecklade former för styrning och uppföljning i offentlig sektor som balanserar behovet av information och kontroll med förtroende för professionernas verksamhetsnära kunskap och erfarenhet”. Det är min förhoppning att detta ska uppfattas som en vilja att öppet undersöka och överväga om det finns skäl för en omprövning av den inställning som under senare år legat till grund för ny lagstiftning som rör kontroll och tillsyn av offentlig verksamhet.

text: Härutöver kan följande tilläggas. Den uppfattning som dominerat efter enmyndighetsreformerna, nämligen att den interna kontroll och tillsyn som ledningen för en myndighet kan utöva inte skulle kunna vara oberoende/fristående i lika hög grad som tidigare, bör enligt min uppfattning ifrågasättas. Syftet med reformerna har bl.a. varit att skapa mer flexibla och samtidigt mer enhetligt fungerande organisationer. Myndigheterna blir i sin nya skepnad mer lättstyrda, med tydliga beslutsvägar och ett klart mandat för ledningen att påverka arbetet även på lokal nivå. Sammanhållna nationella myndigheter ska därigenom utgöra en bättre garanti för en gentemot medborgarna likformig och rättssäker handläggning. Det är givetvis sant att den tidigare ordningen innebar att de centrala förvaltningsmyndigheterna formellt var fristående myndigheter som utövade makt över ”sina” myndigheter (t.ex. Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Riksskatteverket, AMS m.fl.). Som framhålls i betänkandet (9.3.3) har det som betecknas intern kontroll emellertid vissa fördelar jämfört med extern kontroll. De fördelar som där lyfts fram kan enligt min uppfattning inte nog understrykas. Till dessa bör läggas att en verksam intern kontroll torde vara det mest kostnadseffektiva granskningsmedlet och att det sakligt sett, men även ur ett medborgarperspektiv, rimligen saknar betydelse om kontrollen av en allmän verksamhet sker internt eller externt, så länge den är effektiv och verksamheten fungerar. Uppfattningen att extern fristående tillsyn skulle skapa tilltro till kärnverksamheten kan som redan framhållits, såvitt jag känner till, inte beläggas med några faktiska exempel. En risk med den typ av tillsynsmyndigheter som tillkommit under senare år, med uppdraget att utöva tillsyn över en viss annan myndighet, kan istället vara att det uppkommer ett motsatsförhållande mellan objektsmyndigheten och tillsynsmyndigheten. Den förstnämnda ifrågasätter då tillsynsmyndighetens kompetens och prioriteringar och tillsynsmyndigheten kan i sin tur riskera att bygga sin verksamhet mera på behovet av att bekräfta sin existens än på behovet av tillsyn.

text: I betänkandet (5.2) redogörs ingående för Kriminalvårdens arbete med intern uppföljning och kontroll sedan myndighetens tillkomst. I sina årsredovisningar för 2012 och 2013 konstaterade myndigheten att det saknades en sammanhållen styr- och uppföljningsmodell omfattande ett strukturerat och systematiserat arbete med internkontroll. Kriminalvården har därefter lagt ner ett omfattande arbete för att komma till rätta med dessa brister. Myndighetens eget arbete har gett effekt och utvecklingen av den interna kontrollen fortsätter.

text: Jag har bl.a. i samband med ett här initierat tillsynsärende kunnat konstatera att Kriminalvårdens arbete med intern tillsyn, eller om man så föredrar intern kontroll, är effektivt och verksamt (Justitiekanslerns dnr

text: ). Myndighetens arbete förefaller även ha fått genomslag i antalet klagomål/ skadeståndsanspråk hos JO och Justitiekanslern (se betänkandet s. 139 och 143), som minskat avsevärt på senare år. I sammanhanget bör noteras att det inte endast är antalet ärenden som har sjunkit, utan även den andel av ärendena där kritik har utdelats.

text: Med detta sagt finns det skäl att betona att det måste ställas särskilda krav på kontrollen av en så omfattande, komplex och integritetskänslig verksamhet som den Kriminalvården och Polisen bedriver. Det finns emellertid redan idag som ovan angetts ett antal olika tillsynsorgan som kan tillgodose behovet av extern utvärdering, granskning och kontroll. Men den viktigaste faktorn för att komma till rätta med brister samt upprätthålla och öka kvaliteten i myndigheternas arbete är att regering och riksdag ställer krav på och skapar goda förutsättningar för myndigheterna att utveckla sitt interna kvalitetssäkringsarbete. Jag menar att det med en sådan inriktning på frågorna om kontroll och tillsyn finns bättre förutsättningar att effektivisera och skapa förtroende än vad som skulle bli resultatet av den i betänkandet föreslagna nya myndigheten.

text: Polismyndigheten och Säkerhetspolisen är i sin nuvarande organisation nya myndigheter som ännu inte har haft möjlighet att fullt ut organisera sin verksamhet. Det bör dock vara en självklar utgångspunkt att ledningen för dessa myndigheter har en tillräckligt hög ambition och förmåga att effektivt leda och styra sina organisationer. Det finns därtill som ovan angetts och som också beskrivs i betänkandet redan ett stort antal styrmedel och tillsynsorgan att tillgå. När det gäller regeringens och riksdagens styrning och kontroll (4.2-4.3) bör särskilt lyftas fram att det är regeringen som anställer myndighetschefer och som också kan avsätta dem om de inte utför sitt uppdrag att leda och organisera myndighetens arbete på det sätt som kan förväntas. Regeringen har även möjlighet att ge en myndighet ett uppdrag med anledning av brister som i något sammanhang uppmärksammats, jfr uppdraget till Polismyndigheten den 25 juni 2015 att säkerställa skyddet i myndighetens personuppgiftsbehandling (Ju2015/05244/PO) och uppdraget till Statskontoret den 23 juli 2015 att granska hanteringen av forensiska undersökningar i ärenden med häktade personer (Ju2015/05664/Å).

text: När det gäller den speciella frågan om kravet på ett effektivt övervakningssystem för påtvingade återvändanden (12.3.2) skulle, utöver kommitténs alternativ att överlåta övervakningen åt en icke-statlig människorättsorganisation, kunna övervägas ett system med offentliga ombud motsvarande det som används vid prövningen av tillstånd till hemlig telefonavlyssning m.m. Den ordning som förordas i betänkandet framstår som både administrativt tungrodd och resurskrävande.

text: Justitiekanslern anser sammantaget att de argument som kommittén anför inte är övertygande och avstyrker därför förslaget om att inrätta ytterligare en tillsynsmyndighet för Polisen, Säkerhetspolisen och Kriminalvården.

text: Skulle en ny tillsynsmyndighet få avsedd effekt?

text: Kostnaderna för den föreslagna Tillsynsmyndigheten för polisen och Kriminalvården beräknas till cirka 46 000 000 kr för första, 75 000 000 kr för andra och 76 000 000 kr för därefter följande år, pengar som i första hand ska tas från de objektsansvarigas anslag. Även om kostnaden framstår som begränsad i jämförelse med det totala anslaget för dessa myndigheter kommer en sådan omfördelning ändå att få konsekvenser för de granskade myndigheternas verksamhet. En ytterligare tillsynsmyndighet innebär utöver minskade medel att de granskande myndigheterna måste lägga ner tid och resurser på att hantera fler inspektioner och remisser m.m. Det finns en uppenbar risk att de granskade myndigheterna skulle komma att finansiera anslagsminskningen och kompensera för det extra arbete som en utökad extern tillsyn medför genom minskat internt kontrollarbete. Alternativt innebär det nedskärningar i den operativa verksamheten. Båda alternativen framstår som kontraproduktiva om målet är att stärka rättssäkerheten och därigenom allmänhetens förtroende för myndigheternas verksamhet.

text: Jag kan inte underlåta att konstatera att det skulle vara möjligt att, om det finns ett behov av detta, till en avsevärt lägre kostnad utöka den nuvarande tillsynen över Polisen och Kriminalvården genom att anställa ytterligare några föredragande hos JO och JK.

text: En annan fråga som väcks är hur kompetensförsörjningen hos den föreslagna nya tillsynsmyndigheten ska lösas. Det framstår som sannolikt att kompetensen till betydande del skulle komma att hämtas från de granskade leden. Detta torde vara nödvändigt om den nya myndigheten ska kunna upprätthålla kvalitet i och skapa förtroende för sitt arbete. De granskade myndigheterna riskerar därigenom att förlora särskild kompetens som är viktig för det interna arbetet med att verka för regelefterlevnad m.m. Det kan också ifrågasättas om personal som rekryteras från de myndigheter som ska granskas i annat än formell mening är mera självständiga i sina nya positioner än de kan vara inom en organisation där ledningen tar frågan om egenkontroll och tillsyn på allvar. Ett exempel på ett tillsynsarbete som bedrivs inom en sammanhållen myndighet och som bl.a. till följd av den sakkunskap som de anställda på myndigheten har om den egna verksamheten är av hög kvalitet är det tillsynsarbete som bedrivs vid Åklagarmyndighetens tillsynsavdelning.

text: Som konstateras i betänkandet (20.4.3) kommer inrättandet av en ny tillsynsmyndighet därtill inte automatiskt att medföra färre klagomål till JO och JK. Det är idag lätt att skicka sin anmälan till flera myndigheter. Innan Justitiekanslern beslutar att vidta åtgärder med anledning av en tillsynsanmälan görs därför regelmässigt en avstämning med JO. Det förekommer även motsvarande initiala kontakter med bl.a. Datainspektionen. Detta fungerar idag i stort sett väl men kontrollen försvåras av att anmälningarna inte alltid diarieförs samma dag hos båda myndigheterna, att vissa anmälare lämnar in många klagomål och att det – särskilt i fråga om Kriminalvården – förekommer att samma förhållanden anmäls av flera olika personer. Motsvarande avstämningskontakter skulle, om en ny tillsynsmyndighet skapas, i framtiden behöva tas även med denna nya tillsynsmyndighet. Förutom att risken för problem med gränsdragning och dubbla tillsynsinsatser kan anmärkas att det – i fråga om anmälningar riktade mot polisen – i ett initialt skede ofta kan vara svårt att avgöra om ett klagomål rätteligen avser åtgärder för vilka polis eller åklagare bär ansvaret.

text: Det går inte heller att bortse från att JO eller Justitiekanslern i enskilda fall kan finna anledning att granska ärenden som granskas eller granskats av den nya tillsynsmyndigheten eftersom denna saknar befogenhet att rikta kritik mot enskilda befattningshavare och inte heller avses göra anmälningar om disciplinpåföljd. I sammanhanget bör även nämnas att en förhållandevis stor andel av de ärenden där Justitiekanslern gör uttalanden inom ramen för sina tillsynsbefogenheter i formell mening är skadeståndsärenden. Ju fler myndigheter som ges mandat att utöva en bred och allmän tillsyn, desto större risk att en fråga – medvetet eller omedvetet – kommer under flera myndigheters granskning alternativt hamnar mellan stolarna på grund av den oklara ansvarsfördelningen mellan myndigheterna. Samtidigt ökar risken för att tillsynsorganen vid sina granskningar kommer till olika slutsatser. Något som underminerar effekten av och förtroendet för tillsynen.

text: Enligt Justitiekanslerns uppfattning finns det sammantaget en påtaglig risk att ett ytterligare tillsynsorgan istället för att stärka tillsynen över de granskade verksamheterna kan komma att minska effektiviteten i den granskningsverksamhet som redan idag bedrivs, också den som bedrivs internt inom myndigheterna själva. Det uttalade syftet att stärka rättssäkerheten och därigenom allmänhetens förtroende för Polisen, Säkerhetspolisen och Kriminalvården garanteras bäst genom en ordning som bygger på förutsättningen att myndigheterna själva har förmåga och vilja att utföra sitt uppdrag på bästa möjliga sätt.

text: Den föreslagna nya tillsynsmyndighetens arbetsuppgifter

text: Kommitténs överväganden och förslag föranleder i övrigt följande synpunkter.

text: Förslaget att tillsynsmyndigheten ska göra en brottsanmälan så snart förhållandena är sådana att det finns anledning att anta att ett brott är begånget, medan det däremot inte ska åligga tillsynsmyndigheten att anmäla enskilda befattningshavare för att få prövat frågor om disciplinpåföljd framstår som inkonsekvent och mindre lämpligt (10.11, 11.11 och 13.5.2).

text: Att tillsynsmyndigheten finner anledning anta att brott har begåtts är ett mycket lågt ställt och inte sällan svårbedömt krav. Det brott som oftast skulle komma i fråga för tillsynsmyndigheten att anmäla är tjänstefel. Tröskeln för att döma en enskild tjänsteman till ansvar för tjänstefel är förhållandevis hög. En enskild som får besked om att tillsynsmyndigheten har gjort en brottsanmälan uppfattar sannolikt detta som att myndigheten har uppdagat ett brott. När anmälan därefter – vilket vanligen torde bli fallet – inte föranleder något åtal kommer det därför att påverka den enskildes förtroende för polisen, men sannolikt även för tillsynsmyndighetens bedömningar.

text: Det kan i sammanhanget tilläggas att klagomål mot Polismyndigheten närmast regelmässigt avser just beslut att inte inleda eller lägga ned en förundersökning. Sådana anmälningar föranleder sällan någon åtgärd hos JO eller Justitiekanslern eftersom det är möjligt att begära överprövning av besluten hos en åklagare. Det hindrar dock inte att det hos enskilda i allmänheten finns ett stort missnöje med denna typ av beslut, ett missnöje som den nya tillsynsmyndigheten indirekt skulle bidra till att förstärka.

text: Det kan därtill hävdas att den skyldighet att anmäla brott som föreslås i betänkandet rimmar illa med de överväganden som har gjorts i frågan om tillsynen ska riktas mot myndigheten som sådan eller mot enskilda befattningshavare (11.12). En brottsanmälan skulle ju innebära att tillsynsmyndigheten tydligt deklarerar som sin uppfattning att det finns anledning anta att någon enskild befattningshavare hos objektsmyndigheten har brustit i sina ålägganden i så hög grad att denne antas ha gjort sig skyldig till brott.

text: Av

text: 22 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning följer därtill redan en skyldighet för arbetsgivaren att anmäla den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått bl.a. tjänstefel till åtal. Om en myndighet försummar att göra en sådan åtalsanmälan är detta en fråga som kan bli föremål för tillsyn. Jfr Justitiekanslerns beslut i dnr

text: där det gjordes vissa uttalanden med anledning av Kriminalvårdens personalansvarsnämnds handläggning av ett disciplinärende.

text: Vad slutligen gäller förslaget att den nya tillsynsmyndigheten ska ha möjlighet att förena ett föreläggande att lämna uppgifter med vite (15.4.2) delar jag den bedömning i frågan som framförs i ett särskilt yttrande av fyra av ledamöterna i kommittén (s. 493 f.).


title: Remissyttrande över delbetänkandet Straffrättsliga åtgärder mot terrorismresor (SOU 2015:63)

text: Justitiekanslern har granskat förslagen i betänkandet utifrån de synpunkter som Justitiekanslern främst har att beakta, men inte i detalj granskat den lagtekniska utformningen av förslagen. Genomgången, som har skett med utgångspunkt i att FN:s säkerhetsråds resolution 2178 (2014) är folkrättsligt bindande för Sverige, ger anledning till följande synpunkter.

text: Grundlagsskyddade rättigheter m.m.

text: En självklar utgångspunkt är att de grundläggande rättigheterna enligt

text: regeringsformen

text: (RF) måste värnas. För att upprätthålla respekten för lagarna och för att undvika stötande resultat är det emellertid också viktigt att det kriminaliserade området följer samhällsutvecklingen och är anpassat till verkligheten. Om det finns ett behov av att förändra de straffrättsliga bestämmelserna för att bättre möta rådande förhållanden måste regleringen utformas med noggrant beaktande av såväl grundlagarnas krav som Europakonventionens fri- och rättighetsreglering.

text: Förslagen innebär inskränkningar av vissa grundlagsskyddade rättigheter, liksom vissa fri- och rättigheter enligt Europakonventionen (yttrande- och informationsfrihet, rörelsefrihet och föreningsfrihet). Även EU-rättens regler och principer om fri rörlighet berörs (s. 89 ff.)

text: På ett övergripande plan gör jag inte någon annan bedömning än den utredningen har redovisat i fråga om begränsningarnas legitima syfte och proportionalitet (s. 89–92). Bedömningen stämmer i relevanta delar också överens med de överväganden som har gjorts i tidigare lagstiftningsarbeten. Att den föreslagna regleringen innebär inskränkningar av grundläggande fri- och rättigheter bör emellertid medföra att alla förslag övervägs med särskilt stor noggrannhet.

text: I grunden handlar detta om politiska ställningstaganden. Justitiekanslerns uppgift är att överväga förslagens laglighet och överensstämmelse med våra konstitutionella principer. Jag har mot den bakgrunden följande synpunkter på de nu framlagda förslagen.

text: En ny straffbestämmelse om att motta utbildning för särskilt allvarlig brottslighet (avsnitt 7.2.1)

text: Utredningens förslag om att kriminalisera mottagande av utbildning för särskilt allvarlig brottslighet förutsätter för straffansvar dels att det ska finnas en utbildare och att någon form av kontakt ska ha förekommit mellan denne och eleven, dels att läraren som utgångspunkt har insikt om att de instruktioner som han eller hon förmedlar till eleven är avsedda att användas av denne för särskilt allvarlig brottslighet (s. 101 f.). Enligt min mening framstår den föreslagna straffbestämmelsen som mycket svår att tillämpa i praktiken.

text: Som utredningen påpekar kan det vara svårt att identifiera läraren och att styrka dennes vetskap om vad eleven avser att använda utbildningen till. Dessutom inger lagstiftningstekniken vissa betänkligheter ur ett rättssäker-hetsperspektiv. Att för straffansvar uppställa ett krav på att någon annan person än den för brottet misstänkte har en viss insikt är möjligen en befogad avgränsning av det straffvärda området. Det framstår likväl som en annorlunda utformning av en straffbestämmelse att straffansvaret ska vara beroende av insikten hos någon annan än den misstänkte. Det kan diskuteras om bestämmelsen lever upp till de krav som inom straffrätten måste ställas på legalitet och förutsebarhet.

text: En annan sak är att det torde bli svårt att fullgöra beviskraven med den föreslagna bestämmelsen. Jag delar utredningens bedömning på s. 97 att det i ett enskilt fall kan vara svårt att utreda huruvida en gärning, t.ex. en resa för att ta emot utbildning för terrorism, har begåtts med den särskilda avsikt som krävs för straffansvar och att det framför allt kan vara svårt att skilja en sådan gärning från andra gärningar som företas med avsikter som är legitima enligt den internationella humanitära rätten. Det ligger i sakens natur att ett avgränsningsrekvisit sådant som det aktuella inte kan utformas på ett så precist sätt att praktiska gränsdragnings- och tillämpningsproblem helt undviks. Som jag återkommer till senare finns det dock anledning att överväga om en samordning av lagstiftningsarbetet på området skulle bidra till större klarhet, exempelvis vad gäller vilka avsikter som faktiskt faller inom det kriminaliserade området.

text: Förslaget väcker också frågan om varje aktivt agerande från den s.k. eleven faller inom det straffbara området. Som exempel kan nämnas mottagande genom att öppna ett e-postmeddelande med instruktioner. Kravet på mottagarens avsikt att använda instruktionerna för särskilt allvarlig brottslighet är avsedd att begränsa det kriminaliserade området på ett sätt som innebär att icke straffvärda gärningar kommer att falla utanför detta. Det framstår som uppenbart att svåra gränsdragningar och bevissvårigheter kan uppkomma.

text: Mot den angivna bakgrunden kan möjligheterna till lagföring väntas bli begränsade. Värdet av den föreslagna kriminaliseringen kan därför ifrågasättas och bör ytterligare noga övervägas.

text: Som utgångspunkt har jag inte några synpunkter på utredningens bedömning att avsikten med gärningen kan motivera den inskränkning i informationsfriheten som den föreslagna bestämmelsen innebär. För att en sådan inskränkning ska vara motiverad bör det emellertid också förutsättas att den föreslagna bestämmelsen i praktiken kan förväntas tillgodose det avsedda ändamålet – att förhindra den ökade risk för terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet som mottagande av denna typ av utbildning gör.

text: En ny straffbestämmelse om resor i avsikt att begå eller förbereda särskilt allvarlig brottslighet (avsnitt 7.2.2)

text: Även om det inte är en grundlagsskyddad rättighet att återvända till sitt hemvistland, kan det ifrågasättas om det finns tillräckligt starka skäl för att gå utöver resolutionens krav när det gäller resor till en persons hemvistland. Enligt min mening är utredningens skäl för att kriminalisera även sådana resor (s. 112 f.) inte tillräckliga för att vara övertygande.

text: Jag noterar särskilt de synpunkter som har framförts från Säkerhetspolisen och som i korthet innebär att en kriminalisering som följer resolutionens krav kan försvåra det brottsförebyggande arbete som Säkerhetspolisen bedriver (s. 108 f. och 178 ff.). Det är synpunkter som ytterligare bör beaktas i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: En ny straffbestämmelse om resor i avsikt att ge eller motta utbildning för särskilt allvarlig brottslighet och en ny straffbestämmelse om finansiering av terrorismresor (avsnitt 7.2.3 och 7.2.4)

text: De synpunkter som ovan framförts med anledning av utredningens förslag om en ny straffbestämmelse om att motta utbildning för särskilt allvarlig brottslighet har relevans även i dessa delar. Detsamma gäller vad jag har anfört ovan i anslutning till frågan om en ny straffbestämmelse om resor i avsikt att begå eller förbereda särskilt allvarlig brottslighet.

text: En straffbestämmelse om finansiering av en person eller en sammanslutning av personer (avsnitt 8.5.2)

text: Som utredningen konstaterar (s. 147) får föreningsfriheten under vissa starkt begränsade omständigheter begränsas genom lag (2 kap. 20 och 24 §§ RF). Vidare konstaterar utredningen att föreningsfriheten innefattar en frihet att gemensamt verka inom ramen för en sammanslutning och att ett straffbeläggande av finansiering av en sammanslutning av personer kan påverka dess möjligheter att bedriva verksamhet. Enligt utredningen kan det emellertid inte anses utgöra ett sådant hinder för verksamheten att det därigenom utgör en inskränkning i föreningsfriheten enligt RF. Den föreslagna bestämmelsen kan, enligt utredningen, inte heller anses stå i strid med föreningsfriheten enligt Europakonventionen (s. 158 f.).

text: Något närmare resonemang om hur utredningen kommer fram till dessa slutsatser förs dock inte. En tydligare redovisning av vilka överväganden utredningen har gjort i denna del krävs för att kunna godta utredningens slutsatser och bör komma till stånd inom ramen för den fortsatta beredningen av ärendet.

text: Enligt min mening kan det väntas bli svårt att fullgöra beviskraven när det gäller huruvida en överföring eller en utbetalning kan anses rättsstridig. Samtidigt är det förstås uteslutet att alla former av betalningar ska omfattas av straffansvar.

text: Hemliga tvångsmedel och underrättelseskyldighet (avsnitt 9)

text: Som Justitiekanslern har betonat i flera tidigare remissyttranden [1] är det av stor vikt att användningen av hemliga tvångsmedel är rättsligt reglerad och att denna reglering utformas med noggrant beaktande av grundlagarnas krav och Europakonventionens fri- och rättighetsreglering. Vid en avvägning mellan behovet av en effektiv brottsbekämpning (innefattande behovet av att upprätthålla den allmänna säkerheten) mot den grundlagsskyddade rätten till personlig integritet är det sålunda av utomordentligt stor vikt att tvångs-medelsanvändning endast tillåts i de fall där den framstår som nödvändig, proportionell och försvarlig i ett demokratiskt samhälle.

text: Jag har inte något att invända mot utredningens analys i frågan om behovet och nyttan av en sådan utvidgning av tillämpningsområdet för hemliga tvångsmedel som utredningen föreslår. Proportionalitetsaspekten, varvid även den enskildes integritet måste beaktas, bör dock övervägas på ett tydligare sätt i det fortsatta beredningsarbetet.

text: Övrigt

text: Av det nu remitterade betänkandet framgår att utredningen, enligt tilläggsdirektiv den 17 juni 2015, bl.a. ska analysera behovet av ytterligare kriminalisering för att förebygga och förhindra att personer deltar i väpnad konflikt utomlands inom ramen för en terroristorganisation samt ta ställning till Sveriges möjligheter att kunna utreda och döma för sådana brott (

text: Dir. 2015:61

text: Utredningens fortsatta arbete har, såvitt jag kan bedöma, betydelse även för vissa av de nu remitterade frågorna. Det finns skäl att anta att utredningen kommer att ha anledning att återkomma till frågan om förhållandet till internationell humanitär rätt och viss annan bindande folkrätt. Bedömningen av dessa frågor synes i dagsläget vara förenad med viss osäkerhet (s. 92–97), vilket och för sig är förståeligt med hänsyn till frågornas komplexitet. Som det får uppfattas kan även frågan om att gå längre än vad resolutionen kräver i frågan om avsikten med en resa bli föremål för övervägande inom ramen för den fortsatta utredningen (jfr s. 114). Tilläggsuppdraget innebär vidare att utredningen kan få anledning att ta ställning till hur begreppet terroristorganisation bör definieras (s. 152 f.). Även den frågan torde ha relevans för utredningens överväganden inom ramen för det nu redovisade uppdraget.

text: Jag har förståelse för att det har bedömts angeläget att skapa en reglering på området. Det framstår emellertid som mindre lämpligt och knappast ändamålsenligt att införa straffbestämmelser beträffande förhållanden som kan behöva övervägas ur ett bredare perspektiv och som redan nu är föremål för en pågående rättlig analys och utredning. Genom att samordna lagstiftningsarbetet skulle det skapas bättre förutsättningar för en rättssäker och konsekvent men även effektiv lagstiftning på området.

text: [1] Se t.ex. Justitiekanslerns remissyttranden den 30 september 2005 beträffande departementspromemorian Tvångsmedel för att förebygga eller förhindra allvarlig brottslighet (

text: Ds 2005:21

text: ), den 8 december 2005 beträffande delbetänkandet Tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar m.m. (

text: SOU 2005:38

text: ) och promemorian Hemlig rumsavlyssning, den 15 augusti 2011 beträffande polismetodutredningens slutbetänkande Särskilda spaningsmetoder (

text: SOU 2010:103

text: ) samt den 26 oktober 2012 (

text: SOU 2012:44

text: ) beträffande betänkandet Hemliga tvångsmedel mot allvarliga brott.