title: Kritik mot en rådman vid en länsrätt för handläggningen av ett ärende om handlingsutlämnande. Bland annat fråga om en begäran om att handlingen skulle skickas med telefax

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade reportern AA, Vestmanlands Läns Tidning (VLT), på rådmannen BB vid Länsrätten i Västmanlands län och uppgav följande. AA hade vid två telefonsamtal den 31 augusti 2004 begärt att få domen i ett mål översänd per telefax så snart den var offentlig. Vid det andra telefonsamtalet meddelade BB att domen nu var offentlig. Han vägrade dock att översända den via telefax och var endast beredd att skicka den med vanlig post. BB motiverade detta med att han inte ville att tidningen skulle skriva om domen i följande dags utgåva, eftersom parterna då inte hade hunnit ta del av den. En stund senare begärde AA på plats vid länsrättens expedition att få en kopia av domen. BB kom ut och bekräftade än en gång att domen var offentlig, men uppmanade AA att låta sig nöja med att få den per post dagen därpå. BB uppgav att om AA inte följde hans uppmaningar skulle länsrätten fortsättningsvis upphöra att serva VLT med att faxa och skicka domar. För egen del skulle han inte heller besvara förfrågningar från tidningens journalister om pågående mål. BB hotade således med repressalier för att försöka påverka AA:s begäran om handlingsutlämnande. En kopia av domen lämnades därefter ut av länsrättens personal. Vid ett telefonsamtal dagen därpå med VLT:s nyhetschef CC upprepade BB sin inställning att han, till följd av det inträffade, fortsättningsvis inte tänkte svara på förfrågningar om kommande domar eller skicka domar med telefax till tidningen.

text: Utredning

text: Länsrätten anmodades att yttra sig över anmälan.

text: Rådmannen BB anförde följande.

text: Lokaltidningen VLT är såvitt jag vet den enda tidning som fortlöpande bevakar länsrättens domar. Anmälan berör ett problem som finns för domstolen i mål som VLT är intresserad av. Nämligen att tidningen får del av domen före parterna i målet, vilka därmed riskerar att läsa i tidningen om domen innan de själva fått del av den genom posten. Domstolarna har under senare år fått vidkännas kraftiga ekonomiska inbesparingar samtidigt som målantalet ökat. Detta gäller även denna länsrätt där bl.a. personalsituationen på kanslinivå är skör till följd av indragna

text: tjänster kombinerat med sjukskrivningar och barnledighet. Utrymmet för att avvika från gängse rutiner är därför begränsat. Den begärda domen avsåg ett mål om återkallelse av serveringstillstånd enligt

text: alkohollagen

text: . Denna målgrupp är hos länsrätten speciallottad på två rotlar, varav jag innehar en. Kommunens hantering av serveringstillstånden och efterföljande utslag i domstol väcker stort intresse hos VLT. Jag har därför tidigare haft flera kontakter med journalisten DD hos VLT, som är den som brukar skriva i tidningen om målgruppen. Kontakten med DD har varit helt störningsfri. Jag har sagt till honom att jag tycker att det är enbart positivt att VLT rapporterar om våra domar och gärna även om andra av våra målgrupper. Detta för att även länsrätten skall nå ut till allmänheten. Det är tyvärr så att länsrätten fortfarande hos allmänheten är en okänd figur och ofta blandas ihop med tingsrätten, vars brottmål får mycket plats i tidningen, helt överskuggande länsrättens verksamhet. Även i nu ifrågavarande mål hade jag haft telefonkontakt med DD och därvid lovat att skicka domen till honom per post samtidigt som den expedierades till parterna, för att bespara honom vidare telefonsamtal om tidpunkt för domens offentlighet. När som i detta fall domen avgörs på handlingarna kan nämligen någon exakt dag för domens expedierande vanligtvis inte lämnas. Löftet till DD, som lämnades innan domen var offentlig, var ett åtagande som sträcker sig utöver länsrättens expeditionsskyldighet, men som jag ansåg länsrätten kunde bjuda på eftersom det gagnar såväl länsrätten som tidningen. Jag blev därför tämligen förvånad och, i ärligheten namn, även störd när journalisten AA begärde att få domen faxad till tidningen. Detta på grund av att han inte kunde acceptera den överenskommelse som jag hade med journalisten DD. När han andra gången ringde, samma dag som domen skulle expedieras, fick han svaret att länsrätten inte kunde faxa domen med den självklara upplysningen att domen var offentlig och kunde hämtas på länsrätten. Jag hade dessförinnan rådgjort med den av kanslipersonalen som skulle expediera domen och vi kom i samråd fram till att det inte fanns tidsmässigt utrymme för att faxa domen till samtliga berörda, dvs. även parterna. Det är möjligt att jag inte nämnde något om det sistnämnda för AA eller CC, men så var de faktiska förhållandena. Länsrätten ligger för övrigt endast ca 300 m från tidningshuset och ett hämtande av domen kan därför inte medföra något merarbete för journalisten att tala om. Följderna av AA:s ovilja att ta hänsyn till länsrättens verksamhet medförde nu att VLT, väl medveten om att parterna inte fått del av domen, tog kontakt med Västerås kommun, som var förlorande part i målet, tämligen omedelbart efter domens hämtande för att höra deras kommentar till innehållet i domen. Detta medförde att kommunen per telefon hörde av sig till länsrätten som under rådande omständigheter fann det nödvändigt att även utsända domen per fax till båda parterna, vilket således medförde ett icke ringa merarbete för domstolen. Vad AA anför om ”hot om repressalier” får stå för honom. Det jag sa till honom var endast att jag i fortsättningen inte kommer att lova åtaganden som sträcker sig utöver länsrättens serviceskyldighet. Denna skyldighet framgår av förordningen (

text: ) om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. och reglerar, såvitt är ifråga, inte framtida utslag utan endast offentliga sådana. Förordningen är därför inte tillämplig på åtagande som här avses. Av förordningen framgår att en handling som skall tillhandahållas bör skickas med post (

text: 9 §

text: ) och om det är lämpligt får en handling skickas med telefax (

text: 10 §

text: ). Jag har ovan redogjort för de skäl på vilka jag ansåg det var olämpligt att skicka domen med fax. Jag anser mig inte ha förfarit felaktigt i min strävan att prioritera att part får del av domen före massmedia. Jag får tillägga att jag inte är främmande för att länsrätten i speciella fall får göra undantag från normala rutiner och faxa domen till parterna och även till massmedia. Lagmannen EE anförde för egen del följande. Om det är lämpligt får enligt

text: 10 § förordning (2004:234)

text: om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. en handling skickas med telefax. Denna prövning bör enligt uttalande av JO (1994/95:JO1 s. 63 ff.) ske från fall till fall bl.a. beroende på arbetssituationen på domstolen.

text: Vid expediering av domar är det vanliga att länsrätten inte gör någon åtskillnad mellan parter och andra som kan ha intresse i saken, t.ex. tidningar. Detta gäller även de gånger då domar skickas via fax. En begäran att en dom skall faxas till annan än part efterkommes således normalt sett, om inte arbetssituationen lägger hinder i vägen. I förevarande fall har BB enligt sitt yttrande gjort en prövning av det lämpliga när AA begärde att domen skulle översändas via fax. BB fann därvid att arbetets behöriga gång på kansliet inte medgav översändande av domen per fax utan endast med vanlig post. BB kunde möjligen ha uttryckt detta på ett klarare sätt för journalisten men jag kan inte förstå att BB gjort något fel när han per telefon vägrade att faxa domen. Vad gäller om BB hotat med minskad service m.m. får jag hänvisa till vad han yttrat. Jag kan inte finna att BB gjort något fel i detta sammanhang. AA kommenterade remissvaret.

text: I ett beslut den 7 december 2005 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Handlingsoffentligheten är avsedd att säkerställa ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning (1 §). En allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – skall på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen (12 §). Den som önskar ta del av en allmän handling har även rätt att mot fastställd avgift få en avskrift eller en kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt (13 §).

text: I fråga om statliga myndigheters tillhandahållande av handlingar finns föreskrifter i förordningen (

text: ) om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. En handling som skall tillhandahållas bör skickas med post, om inte något annat har begärts (

text: 9 §

text: ). Om det är lämpligt får en handling skickas med telefax eller elektronisk post eller på annat sätt tillhandahållas i elektronisk form (

text: 10 §

text: ). JO har beträffande tillämpningen av likalydande föreskrifter i den tidigare gällande förordningen (

text: ) om statliga myndigheters serviceskyldighet, m.m. uttalat att en beställares önskemål att få handlingen expedierad via telefax bör ge upphov till en presumtion för att denna expedieringsform skall användas. Omständigheter som vid lämplighetsprövningen måste vägas in vid sidan av ett sådant framfört önskemål är exempelvis arbetssituationen, beställningens omfattning och handlingens innehåll. (Se JO 1997/98 s. 75.)

text: AA begärde vid telefonsamtal med BB att få ta del av en meddelad dom i ett mål om serveringstillstånd enligt

text: alkohollagen

text: och att domen skulle översändas via telefax. BB lämnade beskedet att domen inte skulle skickas på det sättet utan med post. I sitt yttrande har BB anfört att han dessförinnan rådgjorde med den tjänsteman vid kansliet som skulle expediera domen och att de i samråd kom fram till att det inte fanns tidsmässigt utrymme för att skicka domen med telefax till samtliga berörda, alltså även parterna. Som framgått av det nyss anförda är svårigheter med hänsyn till arbetssituationen i och för sig en sådan omständighet som kan medföra att det inte är lämpligt att översända en handling via telefax.

text: Någon begäran från parterna att domen skulle skickas med telefax förelåg dock uppenbarligen inte. Länsrättens möjligheter att översända handlingen via telefax till AA borde givetvis ha varit större om prövningen hade inskränkts till detta och inte också omfattat en expediering per telefax till parterna.

text: När länsrätten inte översände domen via telefax begärde AA på plats vid domstolens expedition att få en kopia av den. AA har uppgett bl.a. att BB då uppmanade honom att låta sig nöja med att få domen med post dagen därpå, och enligt AA hotade BB med minskad service för att förmå honom att vänta med sin begäran. BB har i sitt yttrande anfört att det han sade var att han i fortsättningen inte skulle komma att lova åtaganden som sträcker sig utöver länsrättens serviceskyldighet. Detta bekräftar enligt min bedömning AA:s intryck av samtalet.

text: Av BB:s yttrande framgår att han betraktar det som ett problem att tidningar får del av länsrättens domar före parterna i målet, eftersom parterna därmed riskerar att få läsa om domen i tidningen innan de själva har fått del av den. Detta synsätt har också legat bakom hans uppfattning att den aktuella domen om den skulle skickas till AA per telefax också skulle skickas till parterna på samma sätt. Jag kan ha förståelse för denna aspekt, men vill samtidigt understryka att hänsyn av denna art aldrig får innebära en inskränkning av de rättigheter att få del av allmänna handlingar som följer av offentlighetsprincipen och myndighetens serviceskyldighet. Mot den bakgrunden har BB:s agerande i syfte att förhala utlämnandet av domen enligt min mening varit olämpligt.

text: Sammanfattningsvis är jag kritisk till BB:s handläggning i de hänseenden som föranlett klagomålen hit.


nyckelord: Dokumentation Integritet Samtycke Sjukvård

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Medicinkliniken vid Uddevalla sjukhus, Västra Götalandsregionen, för att inte ha hämtat in en patients samtycke till användningen av sänggrindar och för bristande dokumentation. Även vissa uttalanden om IVO:s handläggning

org: jo

sammanfattning: En patient vårdades på Medicinkliniken vid Uddevalla sjukhus. När patientens tillstånd försämrades valde vårdpersonalen att använda sänggrindarna på patientens säng utan att inhämta patientens samtycke och utan att dokumentera åtgärden i patientens journal. Frågan om användning av sänggrindar anmäldes till Inspektionen för vård och omsorg (IVO). IVO valde dock att inte uttala sig i den frågan. I beslutet framhåller chefsJO att utgångspunkten inom hälso- och sjukvården är att vården ska vara frivillig och genomföras i samråd med patienten. Vårdåtgärder får inte genomföras utan patientens samtycke förutom i särskilt angivna undantagsfall (4 kap. 4 § patientlagen). När det gäller användning av skyddsåtgärder, t.ex. sänggrindar, krävs därför som huvudregel att patienten samtycker till åtgärden. ChefsJO konstaterar vidare att sådana skyddsåtgärder bara får användas för att skydda, stödja, hjälpa och aktivera patienten, inte för att frihetsberöva en patient eller begränsa hans eller hennes rörelsefrihet. Åtgärden får inte heller användas för att kompensera för bristande bemanning. ChefsJO slår fast att vårdgivaren genom att underlåta dels att inhämta patientens samtycke till åtgärden, dels att dokumentera användningen i patientens journal inte har handlagt frågan om sänggrindar på ett korrekt sätt. ChefsJO är mycket kritisk till detta. När det gäller IVO:s handläggning avstår chefsJO från att lämna några synpunkter i frågan om huruvida IVO borde ha utrett vårdgivarens användning av sänggrindar. ChefsJO uppmanar dock IVO att se över hur beslut i klagomålsärenden motiveras, för att underlätta förståelsen hos de enskilda.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 25 maj 2018 framförde AA klagomål mot Medicinkliniken vid Uddevalla sjukhus, NU-sjukvården inom Västra Götalandsregionen, och Inspektionen för vård och omsorg (IVO). Hon anförde bl.a. följande:

type: stycke

text: En anhörig till henne (patienten) var inlagd på en vårdavdelning på Uddevalla sjukhus. En förmiddag i maj 2017 drabbades patienten av en stroke. Sjukhuset informerade AA om det först på eftermiddagen samma dag. När hon kom till sjukhuset var båda sänggrindarna på patientens säng uppfällda och patienten hade stark ångest. Patientens största fasa var att bli instängd, och hon ville inte ha grindarna uppdragna. Senare samma kväll avled patienten. Sjukhusets personal hade underlåtit att inhämta samtycke till att dra upp sänggrindarna, och det saknas dokumentation om åtgärden i patientens journal. Det fanns inte heller någon utredning som visade att det fanns en fallrisk och att grindarna behövdes. AA gjorde en anmälan till IVO i augusti 2017 men fick inte den återkoppling hon ville ha, eftersom IVO inte utredde frågan om sänggrindar.

text: Utredning

text: Granskning av handlingar Handlingar i ärendet, bl.a. delar av patientjournalen samt anmälan och beslut från IVO, begärdes in och granskades.

text: Yttrande från IVO Anmälan remitterades därefter till IVO för yttrande över myndighetens hantering av anmälarens klagomål i fråga om sänggrindar. I sitt remissvar anförde IVO, genom chefsjuristen, bl.a. följande:

text: Med anledning av remissen från JO har underlag inhämtats från den avdelning som handlagt ärendet. Berörda befattningshavare har givits tillfälle att lämna synpunkter och berörda befattningshavare har även fått del av detta remissvar.

text: Redogörelse för handläggningen

text: Det aktuella ärendet inkom från anmälaren som en anmälan om fel i vården till IVO den 15 augusti 2017. Av anmälan framkom klagomål på att patienten inte hade fått rätt vård och behandling på aktuellt sjukhus och att patienten inte hade vårdats på rätt vårdnivå. Enligt klagomålet fick anmälaren inte information om patientens akuta insjuknande. Anmälaren gavs inte heller någon möjlighet till delaktighet i beslutet om att några återupplivningsförsök inte skulle göras. Anmälaren ställde också två frågor som rörde varför inte medicin sattes in mot patientens oro och smärta samt vem som hade gett sjukhuset rätt att sätta upp sänggrindar på patientens säng. Mot bakgrund av vad som framgick i anmälan påbörjades en utredning av klagomålet enligt då gällande författningsbestämmelser i

text: 7 kap.

text: 18 §§

text: patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: , PSL.

text: Den 1 januari 2018 trädde en ny patientsäkerhetslag i kraft som bl.a. innebär att vårdgivaren numera har en skyldighet att ta emot och besvara klagomål från patienter och deras närstående. IVO har numera fått en begränsad utredningsskyldighet. Av övergångsbestämmelserna till lagen framgår att för ärenden som har inletts hos IVO före den 1 januari 2018 gäller 7 kap. 11–13, 15, 16 och 18 §§ i dess äldre lydelse.

text: IVO skickade en bekräftelse till anmälaren med upplysning om att anmälarens klagomål på vården var mottagen den 29 augusti 2017. Dagen efter skickades en underrättelse till aktuell vårdgivare och i samma underrättelse begärdes journalhandlingar in från vårdgivaren. I denna underrättelse begärde IVO även svar från vårdgivaren avseende om vårdgivaren tidigare hade kännedom om händelsen och om vårdgivaren i sådant fall hanterat händelsen i deras ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete. IVO begärde även i samma underrättelse svar på om vårdgivaren hade bedömt om händelsen hade medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada och om vårdgivaren i sådant fall anmält händelsen till IVO i enlighet med 3 kap. 5 § PSL, dvs. lex Maria. Om så inte var fallet begärde IVO en motivering av vårdgivaren och vilket underlag som då låg till grund för deras bedömning. Efter IVO:s begäran inkom vårdgivaren med patientjournaler och yttrande under september och november 2017. Av yttrandet framgår att vårdgivaren sedan tidigare hade kännedom om händelsen och att det fanns en upprättad avvikelse i deras avvikelsesystem som bifogats yttrandet. I vårdgivarens avvikelse redogjordes bl.a. för att sänggrindarna brukar dras upp på patienten om patienten är så pass medtagen att hon/han riskerar att ramla ur sängen vid en egen förflyttning och att det är en säkerhetsåtgärd för att skydda patienten. Av det inskickade yttrandet till IVO framkom också att händelsen inte hade bedömts som en vårdskada och att bedömningen från sjukvårdens sida var att något fel inte hade begåtts. Däremot anfördes i yttrandet att anmälaren kontaktades för sent och att sjukvården borde ha ringt anmälaren när patienten drabbades av en stroke. Av yttrandet framgår att en dialog hade förts kring detta i läkargruppen men att patienten i övrigt inte hade blivit felaktigt handlagd. Anmälaren inkom med en komplettering till sin anmälan den 29 januari 2018 där anmälaren bifogade riktlinjer för handläggning av akuta sjukdomstillstånd vid aktuellt sjukhus. Under utredningens gång konsulterade den inspektör som var ansvarig för handläggningen av ärendet en av IVO:s föredragande läkare inom aktuell specialitet för en medicinsk bedömning av ärendet. Efter genomgång av underlaget i ärendet upprättades ett förslag till beslut som var inriktat på den medicinska handläggningen av patienten och den information som hade lämnats till närstående i samband med detta. Förslaget till beslut föredrogs för ansvarig beslutsfattare. IVO skickade sedermera en underrättelse till anmälaren den l mars 2018 där anmälaren gavs möjlighet att lämna synpunkter på det underlag som låg till grund för IVO:s bedömning samt IVO:s förslag till beslut i ärendet. Samma dag skickades även en underrättelse till vårdgivaren med möjlighet att lämna synpunkter över förslag till beslut i ärendet. Anmälaren inkom med synpunkter över förslaget till beslut den 7 mars 2018. Av synpunkterna framgick bl.a. att anmälaren vidhöll sina tidigare uppgifter avseende patientens vård och den bristfälliga informationen till närstående. I synpunkterna framgick även att anmälaren var frågande till om sjukhuset hade rätt att dra upp sänggrindar på patientens säng. Efter att anmälarens synpunkter över förslaget till beslut hade inkommit till IVO avslutade den inspektör som hade handlagt ärendet sin anställning på IVO varpå ärendet överlämnades till en annan inspektör. Denna inspektör, IVO:s föredragande läkare och beslutfattaren i ärendet tog del av anmälarens synpunkter över förslaget till beslut. Den gemensamma bedömningen var att det i anmälarens synpunkter över förslaget till beslut inte framkom något nytt i sak jämfört med vad som framgick av anmälan. Synpunkterna ändrade därmed inte IVO:s ställningstagande.

text: Patientjournal och yttrande från vårdgivaren.

text: IVO fattade beslut i ärendet den 3 maj 2018 och av IVO:s beslut framgår att IVO avslutar ärendet med följande ställningstagande:  Den medicinska handläggningen av patienten var adekvat.  Den information som lämnades till närstående kan inte kritiseras.

text: IVO:s bedömning av handläggningen

text: Vid hantering av ett klagomål ska IVO göra den utredning som behövs för att kunna pröva klagomålet enligt 7 kap. 11 PSL. IVO gjorde under utredningens gång bedömningen att anmälarens klagomål huvudsakligen omfattade två delar, dels den medicinska handläggningen och dels den information som lämnades till anmälaren i samband med detta. I förarbetena till PSL uttrycks att myndigheten inte är bunden av vad anmälaren anfört. Med stöd av 7 kap. 11 § PSL inriktades därför IVO:s utredning på två huvudsakliga delar. Frågan om sänggrindar togs således inte upp för prövning av IVO. Eftersom det i anmälarens synpunkter över förslaget till beslut, enligt IVO:s bedömning, inte framkom något nytt i sak jämfört med vad anmälaren tidigare hade anfört i utredningen ändrade dessa synpunkter inte IVO:s ställningstagande. IVO gick således vidare med att fatta beslut och ärendet avslutades. I anmälan till JO uppger anmälaren att IVO i telefonsamtal med anmälaren den 7 maj 2018 meddelat att IVO inte utreder sänggrindar och vak. Berörd inspektör har inte någon minnesbild av att ha förmedlat denna information till anmälaren. På det sätt som angivits ovan har frågan om sänggrindar inte prövats under utredningens gång då IVO:s prövning inte omfattat denna del. I efterhand framstår det enligt IVO som olyckligt att anmälaren upplever att frågan om sänggrindar kvarstår. Vårdgivaren har sedan tidigare redovisat sitt svar på anmälarens fråga om sänggrindar. Sammanfattningsvis anser IVO att ärendet handlagts utifrån utredningsskyldigheten i 7 kap. 11 § PSL och att IVO prövat de omständigheter som i huvudsak legat till grund för klagomålet.

text: Yttrande från styrelsen för NU-sjukvården, Västra Götalandsregionen Anmälan remitterades även till berörd nämnd inom Västra Götalandsregionen för yttrande när det gällde användandet av sänggrindar. Yttrandet skulle även innehålla svar på ett antal frågor (se nedan i myndighetens remissvar).

text: I sitt remissvar anförde styrelsen för NU-sjukvården inom Västra Götalandsregionen följande:

text: Yttrande avseende användandet av sänggrindar

text: Vilka rutiner har regionen respektive Uddevalla sjukhus när det gäller användande av sänggrindar och hur har eventuellt förekommande rutiner kommit till sjukvårdspersonalens kännedom? I NU-sjukvården har det fattats beslut om att Vårdhandboken är den övergripande rutinsamling som följs gällande omvårdnadsrutiner. Detta har spridits i organisationen via chefsbrev, chefsmöten, arbetsplatsträffar. I Vårdhandboken finns nedan text att läsa kring sänggrindar:

text: Lydelse år 2017. Motsvarande bestämmelse återfinns nu i 7 kap. 13 § PSL.

text: Prop. 2009/10:210 s. 217

text: ”Det saknas idag studier av god kvalitet för att kunna ge en tydlig rekommendation gällande nytta kontra risker med användandet av sänggrindar. Sänggrindar kan ge vissa patienter ett gott skydd medan de kan vara direkt olämpliga för andra, till exempel patienter med förvirring eller demenssjukdom i kombination med ett riskfyllt beteende. Det är därför viktigt att ett beslut om sänggrind alltid bygger på en individuell analys av behov, eventuella risker samt reflektion kring alternativa lösningar. Det är från vårdgivarens sida alltid viktigt att bedöma och se till syftet med sänggrindarna. Syftet med sänggrindana ska vara att stödja, underlätta eller aktivera patienten. Det kan till exempel vara ökad trygghet vid sömn eller som lägesändring och uppresningshjälpmedel. Är syftet däremot att begränsa patientens rörlighet eller hålla kvar en person i sängen handlar det i stället om en begränsningsåtgärd, vilket saknar lagstöd enligt Socialstyrelsen. För att använda sänggrindar krävs samtycke. Vårdpersonal kan bedöma förutsatt samtycke om patienten inte vill ramla ur sängen och därför använda sänggrindar." Av vilken eller vilka anledningar användes sänggrindar i detta fall och vilka överväganden gjordes inför och under tiden för användandet av sänggrindar? I samband med att patienten försämrades i sin andning blev hon orolig och var så av och till under kvällen. Utöver tät tillsyn gjordes bedömning att använda sänggrindar som stöd för patienten att hålla och luta sig emot i samband med andnöden och minska risken för fall ur sängen. Inhämtades patientens samtycke inför användandet av sänggrindar? Om patienten lämnade sitt samtycke, på vilket sätt skedde det och dokumenterades samtycket i patientjournalen? Det finns inget dokumenterat samtycke i journalen gällande användande av sänggrindar. I samband med intervju av medarbetare minns de inte om samtycke inhämtats. Dokumenterades användandet och behovet av sänggrindar i patientjournalen? Nej. När det gäller fallriskbedömning är detta gjort vid inskrivning och fallplan öppnad och åtgärder insatta. Det akut försämrade tillståndet skedde på kvällen och förloppet gick sedan mycket snabbt vilket kan vara en av anledningarna till att varken behovet eller användandet av sänggrindar är dokumenterat i patientjournalen. I samband med tidigare utredning har medarbetare på enheten, som ett led i förbättringsarbetet, genomgått kunskapstest i vårdhandboken gällande sänggrindar. Diskussion och reflektion har sedan skett på arbetsplatsträff.

text: AA kommenterade remissvaren och framförde bl.a. vissa synpunkter på IVO:s beslut.

text: Rättslig reglering

text: Allmänt om frivillig hälso- och sjukvård Var och en är mot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt angrepp och frihetsberövanden (

text: 2 kap.

text: och

text: 8 §§

text: regeringsformen

text: , RF). Dessa grundläggande fri- och rättigheter kan endast begränsas genom lag och då bara i syfte att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle (2 kap. 20 och 21 §§ RF). Några begränsningar av dessa fri- och rättigheter finns inte i de lagar som reglerar den frivilliga hälso- och sjukvården.

text: Enligt hälso- och

text: sjukvårdslagen (2017:30)

text: , HSL, ska vården ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården (

text: 3 kap. 1 § andra stycket

text: HSL).

text: En utgångspunkt är att vården ska vara frivillig och genomföras i samråd med den som är i behov av vård. Hälso- och sjukvårdsverksamhet ska bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls, vilket bl.a. innebär att vården särskilt ska bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet (

text: 5 kap. 1 § 3

text: HSL). Vården ska ha en medmänsklig och förstående inriktning och genomföras i samråd med patienten. Eftersom vården är helt frivillig kan en patient motsätta sig att en viss vårdåtgärd vidtas (

text: prop. 1984/85:181 s. 96

text: En motsvarande bestämmelse om patientens självbestämmande och integritet finns i

text: 4 kap. 1 § patientlagen (2014:821)

text: . I

text: patientlagen

text: slås även fast att hälsooch sjukvård inte får ges utan patientens samtycke om inte annat följer av lag. Ett samtycke kan lämnas skriftligen, muntligen eller genom att patienten på annat sätt visar att han eller hon samtycker till den aktuella åtgärden (

text: 4 kap. 2 § patientlagen

text: ). Patienten ska få den hälso- och sjukvård som behövs för att avvärja fara som akut och allvarligt hotar patientens liv eller hälsa, även om hans eller hennes vilja på grund av medvetslöshet eller av någon annan orsak inte kan utredas (

text: 4 kap. 4 § patientlagen

text: Journalföring En patientjournal ska innehålla de uppgifter som behövs för en god och säker vård av patienten (

text: 3 kap. 6 § patientdatalagen

text: [2008:355]). Av Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (

text: HSLF-FS 2016:40

text: ) om journalföring och behandling av personuppgifter i hälso- och sjukvården framgår bl.a. att vårdgivaren ska säkerställa att en patientjournal, i förekommande fall, innehåller uppgifter om samtycken och återkallade samtycken samt om patientens önskemål om vård och behandling (5 kap. 5 §). IVO:s tillsyn av hälso- och sjukvården Hälso- och sjukvården och dess personal står under tillsyn av IVO (

text: 7 kap. 1 § patientsäkerhetslagen

text: [2010:659], PSL). Den 1 januari 2018 trädde nya bestämmelser i

text: patientsäkerhetslagen

text: i kraft om IVO:s klagomålshantering (se vidare i

text: prop. 2016/17:122

text: ). Av övergångsbestämmelserna framgår att för ärenden som inletts hos IVO före den 1 januari 2018 gäller

text: 7 kap.

text: och

text: 18 §§

text: i den äldre lydelsen (se SFS 2017:378). I detta ärende är därför bestämmelserna om IVO:s klagomålshantering i dessas äldre lydelser tillämpliga och hänvisas till om inte annat anges.

text: Enligt dessa bestämmelser skulle IVO bl.a. efter anmälan pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal (7 kap. 10 § PSL). IVO skulle göra den utredning som behövdes för att kunna pröva klagomålet och fick utreda och pröva omständigheter som inte hade åberopats i anmälan (7 kap. 11 § PSL). IVO fick dock avstå från att utreda ett klagomål om det var uppenbart att klagomålet var obefogat eller om klagomålet saknade direkt betydelse för patientsäkerheten och det saknades skäl att överväga åtalsanmälan (7 kap. 12 § PSL). IVO fick i sina beslut uttala sig om huruvida en åtgärd eller underlåtenhet av en vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal stred mot lag eller annan

text: föreskrift eller var olämplig med hänsyn till patientsäkerheten. Ett sådant beslut fick dock inte fattas utan att anmälaren och den som klagomålet avsåg hade fått tillfälle att yttra sig över ett förslag till beslut i ärendet. IVO:s beslut skulle vidare vara skriftligt och innehålla de skäl som låg till grund för beslutet (7 kap. 18 § PSL).

text: Bedömning

text: Inledning AA har i sin kommentar till remissvaren framfört vissa synpunkter i sak på det beslut som IVO har meddelat. Jag vill med anledning av detta inledningsvis framhålla att JO som regel inte uttalar sig om myndigheternas bedömningar och beslut i sakfrågor. Jag finner inte skäl att avvika från den principen i detta fall. JO kan inte heller ändra eller upphäva ett beslut från en myndighet. I min utredning har jag därför mot den bakgrunden fokuserat på vårdgivarens hantering av frågan om sänggrindar och IVO:s handläggning av den delen av klagomålet. Vad AA anfört i övrigt ger inte anledning till några uttalanden från min sida.

text: Vårdgivarens hantering av sänggrindar Genom utredningen har det kommit fram att patienten vårdades på en av sjukhusets vårdavdelningar och att vårdpersonalen när patientens tillstånd försämrades valde att använda sänggrindarna på patientens säng. Vårdgivaren har i sitt remissvar anfört följande om anledningen till detta:

text: I samband med att patienten försämrades i sin andning blev hon orolig och var så av och till under kvällen. Utöver tät tillsyn gjordes bedömning att använda sänggrindar som stöd för patienten att hålla och luta sig emot i samband med andnöden och minska risken för fall ur sängen. Det saknas dokumentation om behovet och användningen av sänggrindar samt om patientens eventuella samtycke. Av remissvaret framgår att den ansvariga vårdpersonalen inte minns om samtycke inhämtades.

text: Som framgått ovan av den rättsliga regleringen är utgångspunkten inom hälsooch sjukvården att vården ska vara frivillig och genomföras i samråd med patienten. Vårdåtgärder får inte genomföras utan patientens samtycke förutom i särskilt angivna undantagsfall (

text: 4 kap. 4 § patientlagen

text: ). När det gäller användning av skyddsåtgärder, t.ex. sänggrindar, krävs därför som huvudregel att patienten samtycker till åtgärden. Sådana skyddsåtgärder får enligt Socialstyrelsen bara användas för att skydda, stödja, hjälpa och aktivera patienten, inte för att frihetsberöva en patient eller begränsa hans eller hennes rörelsefrihet. Socialstyrelsen har vidare uttalat att åtgärderna inte heller får

text: användas för att kompensera för bristande bemanning. Jag instämmer i Socialstyrelsens uttalanden.

text: NU-sjukvården har i sitt remissvar anfört att Vårdhandboken används som övergripande rutinsamling hos vårdgivaren i fråga om omvårdnadsrutiner. Jag vill därför tillägga att det av Vårdhandboken framgår bl.a. följande:

text: Bedömning

text: Inför bruk av sänggrindar ska alltid nyttan vägas mot eventuella risker. En analys av behov, risker, beslut om åtgärd samt uppföljning ska dokumenteras i patientjournalen. Förändras patientens tillstånd ska alltid en ny bedömning utföras. I ett beslut och dokumentationen av sänggrindar ska också mer specifika behov preciseras: Behövs sänggrindar på båda sidorna – eller bara ena sidan? Är behovet av sänggrindar främst dagtid eller nattetid? Behövs grindskydd för att förhindra skrap- och klämskador? Vårdgivaren har anfört att syftet med sänggrindarna var att stödja och skydda patienten från fall ur sängen. På grund av brister i dokumentationen är det svårt för mig att dra några slutsatser i frågan om huruvida det fanns ett behov av sänggrindar i det aktuella fallet. Det är vidare en sådan medicinsk bedömningsfråga som JO normalt inte uttalar sig om. Jag vill dock framhålla vikten av att det görs en individuell bedömning i varje enskilt fall utifrån patientens förutsättningar, önskemål och behov.

text: När det gäller frågan om samtycke kan jag konstatera att det inte finns något i utredningen som talar för att patientens samtycke inhämtades innan sänggrindarna sattes upp. Jag måste därför dra slutsatsen att så inte var fallet. Vårdgivaren har inte gjort gällande att samtycke av någon anledning inte behövdes, att det var underförstått eller att det inte gick att inhämta. Jag får mot den bakgrunden konstatera att vårdgivaren genom att underlåta dels att inhämta patientens samtycke till åtgärden, dels att dokumentera användningen i patientens journal inte har handlagt frågan om sänggrindar på ett korrekt sätt. Jag är mycket kritisk till detta.

text: Det som har kommit fram i ärendet i denna del tyder på att vårdpersonalen vid den aktuella tidpunkten inte hade tillräckliga kunskaper om förutsättningarna

text: Se bl.a. Frågor och svar om tvångs- och skyddsåtgärder inom vård och omsorg av vuxna. Socialstyrelsen. http://socialstyrelsen.se/fragorochsvar. Hämtat den 1 mars 2019.

text: Vårdhandboken. Sänggrindar – Bedömning. https://www.vardhandboken.se/vard-ochbehandling/basal-och-preventiv-omvardnad/sanggrindar/bedomning/. Hämtat den 1 mars 2019.

text: för användning av sänggrindar. Jag förutsätter att de åtgärder som vårdgivaren nu har vidtagit följs upp och utvärderas för att säkerställa att liknande brister inte uppkommer framöver. Handläggningen av det aktuella ärendet hos IVO Genom utredningen har det kommit fram att IVO i sitt beslut inte har prövat frågan om sänggrindar. IVO har anfört att AA:s anmälan har handlagts utifrån utredningsskyldigheten i 7 kap. 11 § PSL i dess lydelse före den 1 januari 2018 och att IVO har prövat de omständigheter som i huvudsak legat till grund för klagomålet.

text: Jag kan konstatera att vilka åtgärder som vidtas av en tillsynsmyndighet beror på bedömningar utifrån förhållandena i det enskilda fallet. I bedömningsfrågor kan man ha skilda uppfattningar utan att någon av dem behöver vara felaktig. En tillsynsmyndighet har mot den bakgrunden en betydande frihet att själv bestämma vilka åtgärder som ska vidtas i ett visst ärende. JO brukar därför som regel avstå från att uttala sig om de bedömningar som en tillsynsmyndighet har gjort i sin granskningsverksamhet. Jag finner inte anledning att avvika från den principen i detta fall och kommer därför inte att uttala mig i frågan om huruvida IVO borde ha prövat AA:s klagomål om användningen av sänggrindar eller inte. Jag noterar dock att det sedan den 1 januari 2018 uttryckligen framgår av 7 kap. 11 § första stycket 3 PSL att IVO ska utreda klagomål som rör händelser i samband med hälso- och sjukvård som allvarligt och på ett negativt sätt påverkat eller hotat patientens självbestämmande, integritet eller rättsliga ställning.

text: När det gäller IVO:s hantering av frågan i övrigt vill jag peka på följande: I sin anmälan till IVO ställde AA vissa frågor om vårdgivarens användning av sänggrindar. Enligt IVO:s remissvar upprepade AA sina frågor om sänggrindar i sin kommentar över IVO:s förslag till beslut i ärendet. I IVO:s beslut den 3 maj 2018 berörs inte frågan om sänggrindar.

text: Som jag har anfört ovan avstår jag från att lämna några synpunkter i frågan om huruvida IVO borde ha utrett vårdgivarens användning av sänggrindar. Jag har dock förståelse för att AA upplevde att hon inte fick tillräcklig återkoppling när klagomålen i denna del inte alls kommenterades i IVO:s beslut. JO har tidigare uttalat att det är av största vikt att den myndighet som ska ta emot och utreda patientklagomål har såväl de enskildas som hälso- och sjukvårdens förtroende. Detta ställer höga krav på IVO när det gäller både utredningsförfarandet och beslutens utformning (se

text: JO 2015/16 s. 507

text: ). Även om jag inte finner tillräcklig anledning att rikta någon kritik mot IVO i det här ärendet vill jag uppmana myndigheten att se över hur beslut i klagomålsärenden motiveras, för att underlätta förståelsen hos de enskilda.

text: Vad gäller AA:s uppgift om att handläggaren per telefon har informerat henne om att myndigheten inte utreder sänggrindar och vak har IVO uppgett att handläggaren inte har någon minnesbild av att ha förmedlat denna information.

text: Jag saknar därmed underlag för att ha några synpunkter på IVO:s handläggning i den delen. Eftersom det inte framstår som sannolikt att ytterligare åtgärder skulle skapa klarhet i saken lämnar jag den frågan. Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, Västerorts åklagarkammare i Stockholm, för långsam handläggning av en förundersökning m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, Västerorts åklagarkammare i Stockholm, för långsam handläggning av en förundersökning avseende bedrägeri m.m. Han riktade även kritik mot Kronofogdemyndigheten och Brottsoffermyndigheten.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden K137613-03 och K142763-03 och diarieblad i åklagarkammarens ärende 102-2748-03 inhämtades. Följande framkom.

text: AA gjorde den 3 juni 2003 en anmälan om bedrägeri (K137613-03). Förundersökning inleddes dagen därpå. Den 8 juni 2003 anmälde han samma person för olaga hot m.m. (K142763-03). Han gjorde senare ytterligare en anmälan angående samma bedrägeribrott (K243539-03). Åklagaren gav den 6 juni 2003 direktiv att AA skulle höras. Först i maj 2005 kallades han till förhör. Det misstänkta olaga hotet kom att preskriberas under handläggningen.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendena.

text: Polismyndigheten (bitr. länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar, till vilket fogades upplysningar från polismästaren CC vid Västerorts polismästardistrikt.

text: CC uppgav bl.a. följande.

text: Handläggningen av de aktuella ärendena har dragit ut på tiden. Det finns olika anledningar till detta. Bland annat har den misstänkte gärningsmannen inte gått att lokalisera, trots att han är efterlyst sedan snart ett år tillbaka och trots att polismästardistriktets personspaningsgrupp försökt hämta honom till förhör. Den främsta anledningen till ifrågavarande tidsutdräkt får emellertid sägas vara att distriktets utredningsrotel haft en mycket ansträngd arbetssituation under senare år, med följd att den ofta varit tvungen att prioritera andra ärendetyper än bedrägeriärenden. Trots att olika utredningsåtgärder vidtagits i AA:s ärenden under senare tid,

text: kan Västerorts polismästardistrikt sålunda konstatera att dessa ärenden inte handlagts i enlighet med

text: rättegångsbalkens

text: krav på skyndsamhet. Genom nyligen genomförda effektiviseringsåtgärder, främst tillskapandet av särskilda bedrägerirotlar inom polismyndigheten, är det distriktets bedömning att även svårutredda och icke prioriterade bedrägeriutredningar framgent kommer att bedrivas med större effektivitet – och rättssäkerhet – än vad som tyvärr blivit fallet i AA:s fall.

text: BB anförde bl.a. följande.

text: Av ärendehistoriken i ärendena och uppgifter ur RAR-systemet framgår följande:

text: K137613-03, bedrägeri

text: Anmälan om bedrägeri upprättades den 3 juni 2003. Förundersökning inleddes dagen efter av chefen för samordningsgruppen vid Västerorts polismästardistrikt. Den 5 juni 2003 lottades ärendet på åklagare med vice chefsåklagare DD som förundersökningsledare. Åklagaren gav den 6 juni 2003 direktiv om att målsägandeförhör skulle hållas. Den 7 november 2003 hölls ett förhör med en EE. Ärendet skickades för beslut till åklagaren den 4 juni 2004. Den 1 juni 2005 hölls målsägandeförhöret.

text: K142763-03, olaga hot och olovligt förfogande

text: Anmälan om olaga hot och olovligt förfogande upprättades den 8 juni 2003. Förundersökning inleddes samma dag efter beslut av polisman FF som själv sattes upp som förundersökningsledare. Den 10 juni 2003 tillsattes polisman GG som förundersökningsledare. Den 25 mars 2004 skickades en kallelse till den misstänkte. Den 4 juni 2004 skickades ärendet till åklagare för beslut. Den 9 juni 2004 tillsattes vice chefsåklagare DD som förundersökningsledare. Av RARsystemet framgår att förundersökningen övertogs av åklagaren den 2 augusti 2004.

text: K243539-03, bedrägeri

text: Anmälan om bedrägeri, avseende samma händelse som i ärende K137613-03, upprättades den 20 september 2003. Förundersökning inleddes samma dag efter beslut av FF som också antecknades som förundersökningsledare. Den 22 september 2003 övergick förundersökningsledarskapet till GG Ärendet skickades till åklagare för beslut den 4 juni 2004. Den 9 juni 2004 tillsattes vice chefsåklagare DD som förundersökningsledare. Av RAR-systemet framgår att förundersökningen övertogs av åklagaren den 2 augusti 2004. – – – – –

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndigheten kan i likhet med polismästardistriktet konstatera att ärendena inte handlagts i enlighet med

text: rättegångsbalkens

text: krav på skyndsamhet. Vidare har de uppgifter om ärendenas handläggning som polismyndigheten tagit del av tydligt visat att ärendena varit lågprioriterade och föremål för olika handläggare och beslutsfattare. Ärendena är vid dagens datum ännu inte slutredovisade. En förklaring till detta torde emellertid vara att den misstänkte är efterlyst och varit svår att lokalisera. Polismyndigheten har, efter vad som gått att klarlägga angående ärendenas handläggning, ingen annan förklaring att lämna rörande det aktuella målsägandeförhöret i ärende K137613-03, än att ärendet inte kunnat prioriteras på grund av resursbrist. JO har i ett beslut från 2002 beskrivit hur man lämpligen bör förfara när polisen inte har möjlighet att bifalla en begäran från åklagaren om utredningshjälp. För att undvika en så lång tidsutdräkt som i förevarande fall, borde åklagaren ha informerats om den rådande arbetssituationen och att något förhör inte kunde förväntas inom den närmsta tiden. Även åklagaren har emellertid ett ansvar att avkräva besked i utredningsfrågan. Frågan bör då lyftas till ledningsnivåer inom respektive myndigheter. Det är under alla omständigheter givetvis oacceptabelt att det går i det

text: närmaste två år från tiden för anmälan och åklagarens direktiv om målsägandeförhör till dess att målsäganden kallas till förhör. Av åklagarens direktiv i ärendena framgår att inte heller kontakten med åklagaren i stort skötts på ett tillfredsställande sätt från polisiärt håll. Det har även rått viss förvirring kring lottning och förundersökningsledarfrågan i ärendena K142763-03 och K243539-03. Det är i detta fall svårt att bedöma huruvida det varit bristerna i samarbetet eller resursbristen inom polisen som lett till att det olaga hotet hann preskriberas. Att så kom att ske är i vart fall högst otillfredsställande. Precis som Västerorts polismästardistrikt beskrivit, har det vidtagits omorganiseringar inom polismyndigheten gällande bedrägeribrotten, i syfte att effektivisera utredningsarbetet. Den 1 oktober 2006 inrättades särskilda bedrägerirotlar vid polismästardistrikten City, Norrort och Söderort. Vid dessa rotlar handläggs sedan nämnt datum länets samtliga bedrägeribrott, med undantag för de som handläggs vid länskriminalpolisavdelningen. Polismyndigheten anser att det nu finns goda förutsättningar för ett mer effektivt och rättssäkert utredningsarbete gällande dessa brott än vad som tyvärr tidigare varit fallet.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Åklagarmyndigheten (genom överåklagaren HH) inkom med ett remissvar, till vilket fogades upplysningar från chefsåklagaren JJ och vice chefsåklagaren DD, båda vid Västerorts åklagarkammare i Stockholm.

text: DD upplyste följande.

text: Den 5 juni 2003 inkom från polisen i Västerort till åklagarkammaren anmälan K 137613-03 rörande bedrägeri. Bedrägeriet avsåg en bilaffär med ett i anmälan uppgivet skadebelopp om 20 900 kronor. Den 6 juni 2003 expedierade jag direktiv till polisen i Västerort. I direktiven ombads polisen att höra målsäganden och ta in eventuella handlingar som kunde ha betydelse. Efter att målsäganden till åklagarkammaren den 15 augusti samma år inkommit med diverse handlingar sändes dessa den 21 augusti till polisen för att ingå i utredningen. Den 14 augusti inkom målsäganden med e-post till åklagarkammaren. Denna skrevs ut och sändes till polisen den 22 augusti. Efter det att ytterligare e-post från målsäganden inkommit till åklagarkammaren den 27 augusti översändes även dessa till polisen den 28 augusti. Jag påpekade i min missivskrivelse att mina direktiv att höra målsäganden kvarstod. Den 10 september 2003 skrev jag till polisen och upprepade min begäran om att målsäganden skulle höras. Den 9 juni 2004 tillskrevs polisen ånyo varvid jag bland annat påpekade att mina direktiv av den 6 juni 2003, innebärande att målsäganden skulle höras och eventuella handlingar skulle tas in, alltjämt gällde. Den 3 augusti 2004 inkom till åklagarkammaren anmälan K 142763-03 rörande olovligt förfogande och olaga hot. Den 16 september 2004 skickades direktiv till polisen i vilken jag redogjorde för min syn på utredningsläget och betonade att målsäganden måste höras. Dessa direktiv har av förbiseende ej diarieförts hos åklagarkammaren, vilket rätteligen borde ha skett. Den 30 mars 2005 inkom till åklagarkammaren en skrivelse från målsäganden, vilken jag den 4 april skickade till polisen för kännedom. I mitt missiv frågade jag när det kunde förväntas något ”i utredningsväg”. Målsäganden underrättades genom skrivelse att handlingen sänts till polisen och han upplystes också om att jag inte kunde svara på när utredningen kunde vara klar. Den 31 maj kontaktades jag av polisens utredare och upplystes om att målsäganden var kallad till förhör den 1 juni. Den 2 juni inkom, till åklagarkammaren, utskrift av målsägandeförhöret samt diverse handlingar. Den 22 juni inkom förfrågan om utredningen från Brottsoffer-

text: myndigheten, vilken besvarades av mig den 15 juli. Samma dag skickade jag direktiv till polisen i vilken jag hemställde om att den misstänkte skulle höras och delges misstanke om bedrägeri. Den gärning som anmälts som olaga hot var då preskriberad. Den 27 oktober inkom besked från polisen att den misstänkte kallats till förhör två gånger men ej avhörts. Utredaren anmärkte också att den misstänkte var ”efterlyst för adressuppgifter” Efter att ha sökt polisens utredare via telefon för att diskutera utredningsläget tillskrev jag polisen den 1 november för att få svar på frågan vad som menades med polisens anmärkning. Jag frågade också om man kunde anta att den misstänkte fått del av kallelserna till förhör. Den 25 november tillskrev jag ånyo polisen och uppgav en adress där den misstänkte enligt målsäganden skulle finnas. Den 16 januari 2006 beslutade jag om hämtning till förhör av den misstänkte jämlikt RB

text: 23 kap

text: 7§ 1 st. Den 23 maj skickade jag en påminnelse till polisen i vilken jag påpekade att den misstänkte skulle hämtas till förhör. Jag frågade vad som gjordes i ärendet. Svar erhölls från polisen den 14 juli av vilket framgick att den misstänkte var efterlyst. Den 26 oktober skickade jag direktiv till polisen i vilket jag hemställde att den misstänkte skulle sökas på två adresser som målsäganden uppgivit som möjliga vistelseadresser för den misstänkte. Den 5 januari 2007 har till åklagarkammaren inkommit en skrivelse från polisen varav framgår att den misstänkte eftersökts med negativt resultat. Då den misstänkte inte kan nås för förhör kan utredningen inte slutföras.

text: JJ upplyste bl.a. följande.

text: Jag har inget att anföra därutöver mer än att det av handlingarna i ärendet framgår att anmälan K142763-03 samt K243539-03 (som är av marginellt intresse eftersom den utgör en dubbelanmälan av 137613-03) inte förefaller ha kommit till åklagarens kännedom förrän i juni 2004. Åklagaren har emellertid inte då fått tillgång till anmälningarna eller upplysning om vad dessa innehöll varför kompletterande uppgifter därvidlag begärdes. Den 3 augusti 2004 förefaller anmälan K142763-03 därefter ha inkommit till kammaren varvid åklagaren erhållit sådan information att han kunnat inträda som förundersökningsledare även såvitt avser det olaga hotet. Anmälan K243539-03 har aldrig blivit inregistrerad vid kammaren.

text: HH anförde bl.a. följande.

text: Den handläggande åklagaren har föredömligt snabbt expedierat direktiv till polisen efter det att den första anmälan inkommit till åklagarkammaren. Direktiven innebar att målsäganden skulle höras. Målsäganden hördes först nästan två år senare. Utredningen är ännu inte slutförd. Det torde stå helt klart att

text: rättegångsbalkens

text: skyndsamhetskrav som framgår av

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: inte iakttagits vid handläggningen. Av polismyndighetens yttrande framgår att detta beror på en ansträngd arbetssituation vid den aktuella utredningsenheten. Av 1 a § förundersökningskungörelsen framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall bl.a. se till att utredningen bedrivs effektivt. Även om åklagaren skickat påminnelser till polisen har det enligt myndighetens bedömning gått för lång tid mellan kontakterna. Då inget hände från polisens sida borde frågan om utredningsresurser ha tagits upp med en högre nivå inom polisen genom kammarledningens försorg (JO 2003/04 s. 82).

text: AA yttrade sig över remissvaren.

text: Ett aktuellt diarieblad samt ytterligare handlingar inhämtades i september 2007 från åklagarkammaren.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen, 1947:948).

text: Anmälan gällande bedrägeri gjordes den 3 juni 2003 och DD beslutade några dagar senare att förhör med AA skulle äga rum. Handläggningen av ärendet har därefter avstannat. Polisen har, med undantag för ett förhör i november 2003, inte genomfört några utredningsåtgärder förrän målsägandeförhöret verkställdes i juni 2005, två år efter det att direktiven gavs. Såvitt gäller förundersökningen avseende olaga hot, som uppgetts ha varit polisledd under tiden juni 2003 till juni 2004, vidtogs ingen annan åtgärd från polisens sida än att en kallelse till förhör skickades till den misstänkte i mars 2004.

text: Som förklaring till den underlåtna handläggningen av ärendena har polismyndigheten främst hänvisat till hög arbetsbelastning och resursbrist.

text: Det är uppenbart att ansvaret för den bristfälliga hanteringen i första hand åvilar polismyndigheten. Jag har de senaste åren i ett stort antal ärenden haft anledning att kritisera Stockholmspolisens handläggning av främst bedrägeriärenden. Jag är således väl medveten om de svårigheter som bl.a. utredningarna av sådana ärenden åtminstone hittills brottats med. Det är emellertid självfallet inte acceptabelt att det under så lång tid som i det nu aktuella fallet inte vidtas några utredningsåtgärder och att det dröjer två år innan polisen verkställer ett målsägandeförhör. Det är vidare naturligtvis helt oacceptabelt att målsägandeförhöret hölls först cirka en vecka innan ett av de anmälda brotten preskriberades. – Handläggningen visar också på vikten av att samordningen mellan polis och åklagare fungerar, inte minst om det beträffande samma personer finns såväl polisledda som åklagarledda förundersökningar.

text: Efter det att förhöret med AA verkställts beslutade DD att den misstänkte skulle höras. Av utredningen framgår att försök gjordes att kalla denne till förhör och att han också efterlystes. Det förhållandet att han inte kunnat påträffas kan givetvis inte polis och åklagare lastas för.

text: När det sedan gäller DD:s ansvar har han, när han varit förundersökningsledare, haft det övergripande ansvaret för förundersökningen. I likhet med Åklagarmyndigheten anser också jag att han då borde ha varit mer aktiv för att följa upp de utredningsdirektiv som gavs. I sammanhanget kan nämnas att Åklagarmyndigheten nyligen har kommit ut med föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: ). I 2 § stadgas bl.a. att åklagaren inte får dröja med att vidta åtgärder för att driva förundersökningen framåt längre tid än tre månader från det att utredningsåtgärder senast vidtogs eller åklagaren genom direktiv, påminnelser eller på annat sätt verkade för att driva förundersökningen framåt.

text: Av DD:s upplysningar framgår att kontakter förekommit med polisen i större utsträckning än vad som framgår av akten. Jag vill därför också erinra om vikten av att kontakter av betydelse för ett ärendes handläggning dokumenteras.

text: Av de handlingar som infordrades i september 2007 framgår att förundersökningen beträffande bedrägeri alltjämt pågår samt att förundersökningen beträffande olaga hot, avseende brott som preskriberades i juni 2005, lades ned först i augusti 2007. Det finns inte skäl att närmare utreda anledningen till detta men jag vill erinra om att en förundersökning skall läggas ned om det inte längre finns anledning till dess fullföljande (

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB).

text: Av polismyndighetens remissvar framgår att det vidtagits omorganisationer gällande bedrägeribrotten. Jag utgår från att de vidtagna åtgärderna kommer att medföra att utredningsverksamheten framdeles kan bedrivas på ett effektivt och rättssäkert sätt och att myndigheten i annat fall vidtar ytterligare kraftfulla åtgärder för att komma till rätta med de aktuella problemen.

text: Sammanfattningsvis konstaterar jag att polismyndigheten förtjänar allvarlig kritik för den bristande utredningen och att DD, för bristerna i sin handläggning, inte kan undgå kritik.

text: Vad AA i övrigt har anfört och vad som kommit fram föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: I de delar anmälan rör Kronofogdemyndigheten respektive Brottsoffermyndigheten har samråd skett med justitieombudsmännen Cecilia Nordenfelt respektive Nils- Olof Berggren.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

title: Handläggningen av ett skolskjutsärende. Bland annat fråga om kommun haft skyldighet att fatta beslut avseende förfluten tid

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 7 september 2004, framförde AA klagomål mot För- och grundskolenämnden i Umeå kommun samt ansvariga tjänstemän angående handläggningen av ett skolskjutsärende rörande hennes makes, BB:s, son. Till anmälan hade fogats kopior av bl.a. beslut och domar i ärendet.

text: AA redogjorde för händelseförloppet enligt följande. BB ansökte den 4 september 2003 om skolskjuts för sin son som bodde hos honom varannan vecka. Den 10 september 2003 avslog rektor CC ansökan. Till beslutet fogades information om hur man överklagar. I dom den 16 december 2003 upphävde Länsrätten i Västerbottens län rektors beslut (mål nr 1638-03). Umeå kommun överklagade domen och anförde att avslagsbeslutet hade fattats av fel tjänsteman inom kommunen och därför inte hade kunnat överklagas. Den 21 juni 2004 upphävde kammarrätten länsrättens dom. I ett e-brev den 2 september 2004 till DD, ordförande i för- och grundskolenämnden, krävde BB att hans ansökan omgående skulle behandlas av rätt tjänsteman. Därefter skedde under tiden den 3–7 september 2004 viss brevväxling per e-post mellan BB och DD.

text: AA anförde att tjänstemännen och för- och grundskolenämnden hade underlåtit att se till att ansökan om skolskjuts överlämnades till/behandlades av någon med befogenhet att fatta beslut i ärendet. Vid tidpunkten för anmälan till JO hade det gått ett år sedan ansökan gjordes utan att BB fått ett giltigt beslut. Detta har inneburit att han inte kunnat överklaga till länsrätten. AA anförde vidare att tjänstemännen i övrigt hade brustit i handläggningen på bl.a. följande sätt. CC agerade fel eftersom hon behandlade ett ärende som hon inte hade befogenhet att besluta om. Hennes felaktiga agerande föranledde överklaganden till länsrätten och kammarrätten. Nämndens ordförande, DD, meddelade att ingen ersättning skulle utgå för den tid BB själv bekostat skolskjutsen. Eftersom hon inte fattade något formellt beslut i ersättningsfrågan har BB inte kunnat överklaga till länsrätten.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till För- och grundskolenämnden i Umeå kommun för utredning och yttrande. I nämndens yttrande anfördes bl.a. följande.

text: Inledningsvis har kommunen inget att invända mot den redogörelse av händelseförloppet som AA gjort i sin anmälan när det gäller tidsangivelserna. I fråga om överklagandet till kammarrätten den 22 december 2003, vill kommunen dock göra ett förtydligande. Länsrättens dom överklagades inte på grund av att kommunen ansåg att fel tjänsteman inom kommunen fattat beslutet. Överklagandet gjordes av två anledningar. För det första ansåg kommunen att beslutet inte var överklagbart på grund av att det rörde sig om ett rent verkställighetsbeslut. För det andra ansåg kommunen att man fattat rätt beslut i sakfrågan, och att detta borde fastställas för det fall att beslutet ändå var överklagbart. Kommunen kommer i det följande att yttra sig över de klagomål som framförts av AA.

text: Rektors behörighet att fatta beslut i skolskjutsärenden

text: Kommunen har i tidigare skolskjutsärenden fått domslut från kammarrätten (mål nr 2573-02 samt 1048-02) med innebörden att de av rektor tagna besluten i skolskjutsärenden är en s.k. nullitet, då behörighet saknas genom delegation, och det finns inslag av skönsmässig bedömning i ärendena. Detta var en bidragande orsak till att för- och grundskolenämnden antog förtydligade skolskjutsregler 2003-06-17. Där finns bl.a. följande formulering: "Vid växelvis boende utgår skolskjuts från den adress där eleven är folkbokförd om förutsättningarna för skolskjuts är uppfyllda från den adressen. Från den andra adressen utgår inte skolskjuts." Bestämmelserna började gälla höstterminen 2003. BB:s ansökan om skolskjuts inkom 2003-09-04. Det står enligt kommunens uppfattning klart att denna skrivning inte lämnar något utrymme för skönsmässiga bedömningar eller liknande hos den tjänsteman som skall tilllämpa bestämmelserna. Tjänstemannens beslutsutrymme torde vara detsamma, eller t.o.m. mindre, än beslutsutrymmet hos den som skall fatta beslut om debitering enligt en fastställd kommunal taxa eller liknande, beslut som brukar anföras som skolexempel på beslut av rent verkställande art. Det förefaller orimligt att hävda att detta endast gäller så länge lagligheten av den kommunala taxan är höjd över allt tvivel; dvs. så snart lagligheten kan sättas i fråga på grund av rättsutvecklingen i praxis eller av andra skäl kommer tjänstemannen plötsligt att utrustas med en skönsmässig bedömning, närmast en möjlighet att kontrollera lagligheten av det grundbeslut han verkställer, som medför att hans beslutsutrymme vidgas väsentligt. Ett sådant resonemang skulle medföra att undantaget för beslut av rent verkställande art i

text: 10 kap. 2 § kommunallagen

text: töms på allt reellt innehåll. Det kan tilläggas att de skolskjutsärenden som faktiskt kräver en bedömning, exempelvis då trafikförhållanden skall vägas in, är delegerade till EE, biträdande skoldirektör. Rektor har haft behörighet att fatta beslutet inom ramen för sitt verksamhetsansvar. På grund av att det rört sig om ren verkställighet har ingen delegation behövts. Kammarrätten ansåg att beslutet inte var överklagbart på samma grunder som man anfört i de tidigare domarna, utan hänsyn tagen till ovanstående nämndbeslut. Denna dom meddelades i juni 2004. Kort därefter utfärdade Svenska Kommunförbundet ett cirkulär med innebörden att skolskjuts skulle beviljas från båda adresserna vid växelvis boende, om förutsättningarna därför är uppfyllda, oberoende av folkbokföringsadress. Kommunen har ändrat sina skolskjutsbestämmelser i enlighet med denna nya tillämpning. BB:s son har i och med detta rätt till skolskjuts, vilket har verkställts av rektor FF på Grisbackaskolan. BB fick besked den 9 september 2004. I och med denna händelseutveckling har enligt kommunens uppfattning anledning saknats att återuppta BB:s skolskjutsansökan för 2003. Något retroaktivt beviljande av skolskjuts eller ersättning för egna utlägg kan det enligt kommunens uppfattning inte bli fråga om, då det fattade beslutet följde de regler som gällde vid denna tid.

text: Sakfrågan, beslut att avslå ansökan om skolskjuts

text: Kommunen tolkar AA:s anmälan till JO som att den även avser sakfrågan, dvs. huruvida skolskjuts borde ha beviljats eller ej. I det följande kommer kommunen att yttra sig över denna del. På senare år har flera ärenden av samma karaktär, dvs. fråga om skolskjuts vid växelvis boende, varit aktuella såväl i Umeå kommun som andra kommuner. Skolskjutsbestämmelserna har alltid tolkats som att skolskjuts endast gäller från folkbokföringsadressen. I Regeringsrättens domslut 2002 ref. 91 gavs en elev rätt till skolskjuts från såväl folkbokföringsadressen som den andre förälderns adress vid växelvis boende. Detta rättsfall går emot de utredningar som på senare år framhållit att skolskjuts endast kan erhållas från folkbokföringsadressen. I

text: SOU 2002:121

text: föreslår Skollagskommittén en lagändring med denna innebörd. Denna lagändring är dock endast avsedd som ett förtydligande (s. 312), vilket tydligt visar att andemeningen i skolskjutsbestämmelserna hela tiden varit att skolskjuts endast kan utgå från folkbokföringsadressen. I 2002 års avgörande från Regeringsrätten är båda adresserna belägna inom samma skolas upptagningsområde. Umeå kommun har därför haft ståndpunkten att det i första hand är från folkbokföringsadressen som skolskjuts kan beviljas. Om skolskjuts skall beviljas från båda boendeadresserna har kommunen haft ståndpunkten att detta inte kan gälla oberoende av avståndet mellan de båda adresserna och avståndet till skolan. Att exempelvis bevilja skolskjuts där den andre boendeföräldern bor i en annan kommun har kommunen ansett vara en orimlig tolkning av såväl nämnda rättsfall som

text: skollagen

text: . Under sommaren 2004 har Kommunförbundet utfärdat ett cirkulär med innebörden att skolskjuts vid växelvis boende skall beviljas från båda adresserna om de var och en för sig uppfyller kriterierna för skolskjuts. Därför har kommunen inför höstterminen 2004 tillämpat denna nya bedömningsnorm, med resultatet att bl.a. BB:s son har beviljats skolskjuts från faderns bostad. Vad gäller frågan om retroaktiv ersättning, prövades denna av länsrätten i samband med BB:s överklagande. Yrkandet avslogs. Kommunen vill sammanfattningsvis hävda att ärendet handlagts korrekt och enligt då gällande regler. Det beslut som fattades av rektor var inte ogiltigt. Dock har informationen till BB varit något otydlig, vilket gett honom intrycket att handläggningen varit felaktig och att kommunen varit medveten om detta. Kommunen beklagar detta. Vad gäller sakfrågan, togs det aktuella beslutet under en tidsperiod då rättsläget var synnerligen oklart. Kommunen hade gjort en bedömning som tog sig uttryck i de klara och otvetydiga skolskjutsbestämmelser som antogs av nämnden i juni 2003. Kommunens tolkning av Skolskjutsreglerna hade då stöd av såväl Kommunförbundet som Skollagskommittén. Många andra kommuner använde sig av denna tillämpning. De av nämnden antagna bestämmelserna överklagades aldrig. Dessa föreskrifter följdes av rektor, som inte heller hade något handlingsalternativ, utan endast hade att verkställa nämndens beslut. Att föreskrifterna därefter har ändrats medför inte att varken handläggningen eller bedömningen varit lagstridig eller på annat sätt felaktig.

text: Från för- och grundskolenämnden inhämtades en kopia av delegationsordningen för nämnden, beslutad den 26 februari 2004 och justerad den 27 maj 2004.

text: AA kommenterade remissvaret och anförde därvid bl.a. följande. Hennes anmälan rör endast handläggningen av skolskjutsärendet, inte sakfrågan. Länsrätten prövade inte BB:s yrkande om retroaktiv ersättning utan avvisade hans yrkande eftersom det inte kunde prövas av länsrätten. Umeå kommun har medvetet underlåtit att ta upp ärendet till prövning i rätt forum, dvs. för- och grundskolenämnden, vilket medför att medborgare står rättslösa. Det förefaller som om Umeå kommun

text: medvetet ålagt rektorer, utan stöd av delegation, att fatta beslut i skolskjutsärenden för att föräldrar inte skall kunna överklaga.

text: I ett beslut den 4 maj 2006 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering, m.m.

text: I

text: 4 kap. 7 § första stycket skollagen (1985:100)

text: föreskrivs att hemkommunen är skyldig att sörja för att det för eleverna i grundskolan anordnas kostnadsfri skolskjuts, om sådan behövs med hänsyn till färdvägens längd, trafikförhållandena, funktionshinder hos en elev eller någon annan särskild omständighet.

text: Någon ovillkorlig rätt till skolskjuts föreligger således inte utan bestämmelsen lämnar visst utrymme för kommunen att själv bedöma om behov av skolskjuts skall anses föreligga.

text: Skolskjutsning är ett ansvar för den nämnd inom kommunen som är styrelse för grundskolan i kommunen. Det är denna nämnd som skall ta ställning till hur skolskjutsningen i stort skall anordnas och till framställningar om att en viss elev skall ha rätt till skolskjuts. Denna beslutanderätt kan enligt vanliga kommunalrättsliga principer delegeras till t.ex. någon tjänsteman på skolkansliet. Hur skolskjutsningen i stort skall vara anordnad kan också vara avhandlat i kommunens skolplan, som fastställs av kommunfullmäktige. Det bör i sammanhanget påpekas att beslut om skolskjuts i vissa fall är att se som en ren verkställighet av ett övergripande skolskjutsbeslut. Så är fallet när det är helt klart att vissa elever skall ha skolskjuts enligt de regler som nämnden har beslutat om eller som framgår av skolplanen. Om ett skolskjutsärende däremot kräver en mer självständig bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet måste beslutet fattas av nämnden eller någon som beslutanderätten är delegerad till.

text: Beslut i ett skolskjutsärende kan överklagas enligt bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: om laglighetsprövning.

text: Bedömning

text: Jag vill framhålla att sakfrågan – bedömningen av om eleven var berättigad att erhålla skolskjuts från faderns adress – inte är en fråga som prövas av JO. Det är kommunens hantering av ärendet i formellt hänseende som är föremål för anmälan och min granskning.

text: Av utredningen i ärendet har i huvudsak följande framkommit angående handläggningen av ansökan om skolskjuts. Ansökan avslogs den 10 september 2003 av rektor eftersom skolskjuts vid växelvis boende, enligt regler för skolskjuts som hade antagits av nämnden i juni 2003, endast beviljades från folkbokföringsadressen. Till beslutet fogades överklagandehänvisning avseende laglighetsprövning. BB överklagade till länsrätten och begärde samtidigt ersättning för de kostnader som han hade haft för att skjutsa sonen till skolan.

text: Länsrätten tog, med hänvisning till Kammarrättens i Sundsvall beslut den 8 oktober 2002 (mål nr 1048-2002), upp överklagandet till prövning och anförde som grund för detta följande. Prövning av en enskild elevs rätt till skolskjuts innebär myndighetsutövning och saknar inte helt inslag av skönsmässiga bedömningar. Det överklagade beslutet har fattats av en rektor och enligt kommunens uppfattning är det också rektor som skall fatta beslutet. Att kommunen trots beslutens art inte formellt delegerat någon beslutanderätt till rektorerna bör inte medföra att besluten undandras från domstolsprövning. I dom den 16 december 2003 upphävde länsrätten rektors beslut i sak såsom stridande mot

text: skollagen

text: samt avvisade ersättningsyrkandet eftersom det inte kunde prövas av länsrätten.

text: Kommunen överklagade till kammarrätten och yrkade i första hand att kammarrätten med undanröjande av länsrättens dom skulle avvisa BB:s talan. I andra hand yrkade kommunen att kammarrätten i sakfrågan, med ändring av länsrättens dom, skulle avslå BB:s talan. Som grund för förstahandsyrkandet anfördes sammanfattningsvis att beslutet inte hade fattats av nämnden, utan av en tjänsteman som inte hade delegation från nämnden och att beslutet var av rent verkställande art. Kammarrätten fann i beslut den 21 juni 2004 att rektorns beslut inte kunde anses utgöra ett nämndbeslut och att det därmed inte var överklagbart samt att ett sådant beslut inte heller kunde verkställas eller tillämpas på annat sätt. Länsrättens dom upphävdes och BB:s överklagande avvisades. Kammarrättens beslut överklagades inte.

text: Under sommaren 2004 ändrades kommunens skolskjutsreglemente och BB:s son beviljades den 9 september 2004 skolskjuts från faderns adress.

text: I ärendet aktualiseras gränsdragningen mellan beslut i

text: kommunallagens

text: mening och åtgärder av rent verkställande art. Ibland kan denna gräns vara svår att dra, och det kan finnas utrymme för att göra olika bedömningar i frågan om en åtgärd i det enskilda fallet kan hänföras till området för ren verkställighet. Under förutsättning att det finns klara målsättningar för verksamheten är det, enligt förarbetena till

text: kommunallagen

text: , mycket som talar för att många vardagliga åtgärder inom förvaltningen kan hänföras till ren verkställighet, även om åtgärderna innefattar ett visst mått av självständigt ställningstagande (jfr

text: prop. 1990/91:117 s. 204

text: ). Sådana åtgärder vidtas inte med stöd av delegation och behöver följaktligen inte anmälas till nämnden. Det saknas också möjlighet att överklaga sådana beslut för laglighetsprövning (

text: 10 kap. 2 § 2 kommunallagen

text: För- och grundskolenämnden har i sitt överklagande till kammarrätten och i sitt remissvar till JO anfört att beslutet om skolskjuts i förevarande fall var en åtgärd av rent verkställande art.

text: Det är självfallet så att det finns ett utrymme för att göra olika bedömningar i frågan om en åtgärd i det enskilda fallet kan hänföras till området för ren verkställighet. Med anledning därav samt då beslutet har varit föremål för domstolsprövning har jag inte funnit skäl att uttala någon uppfattning i saken.

text: Däremot vill jag – mot bakgrund av nämndens uppfattning att det var fråga om en ren verkställighetsåtgärd – påpeka det olämpliga i att ett besked formuleras som om det vore ett formellt avslagsbeslut och att en överklagandehänvisning bifogas.

text: Det kan i sammanhanget nämnas att Regeringsrätten den 5 december 2005 meddelade prövningstillstånd i ett mål mellan en privatperson och Umeå kommun (mål nr 460-04) som rör frågan om rektors beslut att inte bevilja skolskjuts hade kunnat överklagas i den ordning som anges i

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: I anmälan har anförts att kommunen har vägrat att fatta ett giltigt beslut med anledning av BB:s ansökan om skolskjuts. Av handlingarna som fogats till anmälan framgår att BB i ett e-meddelande den 2 september 2004 till för- och grundskolenämndens ordförande begärde att hans tidigare ansökan om skolskjuts skulle behandlas i rätt forum. Jag har tidigare konstaterat att BB:s son beviljades skolskjuts den 9 september 2004. Nämnden har i remissvaret uppgett att i och med att sonen beviljades skolskjuts saknades anledning att återuppta BB:s skolskjutsansökan från 2003 och att det inte kunde bli fråga om något retroaktivt beviljande av skolskjuts eller ersättning för egna utlägg eftersom det då fattade beslutet följde de regler som var gällande vid denna tid.

text: Enligt min mening borde för- och grundskolenämndens uppfattning i den del BB:s begäran avsåg skolskjuts för 2003 ha kommit till tydligt uttryck i form av ett beslut till fadern om att nämnden ansåg att frågan hade förfallit. Ett sådant beslut från nämnden hade kunnat överklagas enligt bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: om laglighetsprövning.

text: Klagomålen avser även att kommunen har underlåtit att fatta ett formellt överklagbart beslut i ersättningsfrågan. Ett krav på ersättning eller skadestånd från en enskild är ett civilrättsligt mellanhavande mellan den enskilde och kommunen. Om en kommun bestrider skadeståndsskyldighet återstår det för den enskilde att väcka skadeståndstalan vid allmän domstol som därmed ytterst kommer att pröva frågan. JO:s granskning begränsar sig därför till hur kommunen rent formellt har handlagt BB:s framställan om ersättning. BB synes ursprungligen ha framfört sin begäran om ersättning i sitt överklagande till länsrätten. Av utredningen framgår inte klart när och i vilken form begäran om ersättning för utlägg framställdes till för- och grundskolenämnden men frågan nämns i vart fall i ett e-meddelande till nämndens ordförande i början av september 2004. Nämndens ordförande har i ett e-meddelande till BB den 7 september 2004 uppgett att ”någon retroaktivitet kommer vi inte att gå med på”.

text: Det kan ifrågasättas om inte nämnden borde ha klargjort vilket anspråk på ersättning som BB ställde och lämnat ett formligt besked om sin inställning till anspråket. Vad som har kommit fram i denna del ger mig emellertid inte anledning att utreda frågan vidare.

text: Det kan avslutningsvis nämnas att vissa frågor rörande skolskjuts behandlas inom ramen för det förslag till ny skollag som för närvarande bereds inom

text: Regeringskansliet. Enligt förslaget skall skolskjuts utformas som en rättighet för eleven, vilket skulle leda till att beslut om skolskjuts kan överklagas genom förvaltningsbesvär (se

text: SOU 2002:121 s. 307

text: och

text: f. samt Utbildnings- och kulturdepartementets utkast till lagrådsremiss med förslag till ny skollag m.m., U2005/5584/S, s. 263 f.).

text: Ärendet avslutas med de påpekanden som har gjorts.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

nyckelord: Barn/ungdom Familjehem Omhändertagande Språk Umgänge

title: Kritik mot Barn- och utbildningsnämnden i Bjuvs kommun för att den inte gav barn som vårdades enligt LVU tillräckligt stöd för att behålla kontakten med sitt kulturella ursprung

sammanfattning: Fyra romska barn som var omhändertagna enligt LVU hade efter att de varit placerade två år i familjehem tappat sitt språk och sin romska kultur. Nämnden har ett ansvar för att på olika sätt arbeta för att barn ska få behålla kontakten med sitt kulturella ursprung. Barn- och utbildningsnämnden får kritik för att den inte vidtog tillräckliga åtgärder i den delen.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA, jurist vid Antidiskrimineringsbyrån Helsingborg, på socialtjänsten i Bjuvs kommun i flera avseenden. Ett av klagomålen gällde att socialtjänsten inte hade tillgodosett fyra romska barns rätt att under ett omhändertagande enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, få behålla sitt språk och sin kultur. I den delen uppgav AA bl.a. följande:

text: BB och CC är romer och har på grund av socialtjänstens negativa inställning till romani chib inte vågat prata det språket med sina barn under deras umgängestillfällen. Periodvis har barnen haft mycket glesa umgängen med sina föräldrar. Barnen har inte heller haft kontakt med andra personer än sina föräldrar som har kunnat prata deras språk med dem och förstår därför inte längre romani chib. BB och CC upplever att familjehemmen undanhåller deras etniska tillhörighet för barnen och att barnen växer upp utan att ens veta att de är romer.

text: Till sin anmälan bifogade AA vissa handlingar.

text: Utredning

text: JO begärde att Barn- och utbildningsnämnden i Bjuvs kommun skulle yttra sig över det som AA i sin anmälan hade benämnt ”huvudfrågan”, dvs. hur barnens rätt att få behålla sitt språk och sin kultur hade tillgodosetts under omhändertagandet enligt LVU.

text: Som sitt remissvar gav nämnden (arbetsutskottet) in ett yttrande som hade upprättats av verksamhetschefen DD vid barn- och utbildningsförvaltningen. I yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: Bakgrund

text: BB:s och CC:s fyra äldsta flickor omhändertogs med stöd av LVU i maj 2013. Initialt placerades barnen i samma familjehem men de två äldre flickorna omplacerades efter en tid till ett nytt familjehem. Under hösten 2013 hade föräldrarna insats i form av familjebehandling, dels genom enskilda möten med familjebehandlare och dels då familjebehandlare medverkade i samband med föräldrarnas umgänge med barnen. BB:s och CC:s umgänge med sina omhändertagna barn har strukturerats och anpassats i syfte att tillgodose barnens behov av en stabilitet och känslomässig tillgänglighet vid umgängena. Under den första tiden efter omhändertagandena var umgängessituationen präglad av föräldrarnas frustration och ilska gentemot socialtjänsten som myndighet. Detta tog sig exempelvis uttryck i att man inför barnen agerade ut verbalt gentemot handläggare. Dessutom uttalades vid ett tillfälle hot från CC gentemot en av familjebehandlarna i samband med umgänge. Föräldrarnas relation var periodvis konfliktfylld och det var tidvis svårt för föräldrarna att hålla fokus på och mäkta med att känslomässigt möta alla sina fyra döttrar under umgängena. I syfte att förhindra att barnen skulle utsättas för destruktiva umgängessituationer och istället på sikt öka möjligheterna för stabila och konstruktiva umgängen har under processens gång beslut fattats med stöd av LVU i form av umgängesrestriktioner. Under en kortare period hade föräldrarna inte något umgänge med barnen. Det har funnits stöd i form av kontaktperson vid umgängena. Strukturen på umgängena har anpassats kontinuerligt. En period hade föräldrarna umgänge var för sig med två av barnen i taget. Umgängessituationen utvecklades i positiv riktning och blev successivt stabilare och föräldrarna kunde efterhand träffa sina barn tillsammans. Umgänget har också flyttats, från att ha skett på neutral plats (familjecentral) till att ske i hemmet.

text: Nuläge

text: Utredning inleddes i maj 2015 med anledning av att BB och CC ansökte om att vården med stöd av LVU skulle upphöra gällande deras två äldsta flickor. I juli månad 2015 beslutades om LVU i hemmet då den pågående utredningen indikerade att det fanns förutsättningar för de två äldre flickorna att flytta hem till föräldrarna. På arbetsutskottets sammanträde i september fattades sedan det slutliga beslutet att LVUvården skulle upphöra gällande de äldsta flickorna, som i praktiken bott hemma hos BB och CC sedan i början av augusti 2015. De två yngre systrarna är fortsatt familjehemsplacerade med stöd av LVU och har umgänge varje vecka med sina föräldrar i deras hem.

text: Angående barnens rätt till sitt språk och sin kultur

text: Hur socialtjänsten tillgodoser barnens behov vad gäller familjehem och umgängesstruktur sker med barnens behov och barnens bästa som ledstjärna. I vissa fall är en familjehemsplacering i nätverket möjlig och lämplig. För familjehemsplacerade barn är kontakten med biologiska föräldrar och nätverk viktigt som ett sätt att bibehålla kontinuitet och sammanhang vad gäller identitet, ursprung, kultur och språk. Det är dock viktigt att poängtera att umgänget skall tillgodose barnets behov och utformas utifrån detta. Det kan finnas omständigheter som gör att socialtjänsten bedömer att det finns behov av inskränkningar och/eller restriktioner vad gäller umgänge utifrån t.ex. skyddsaspekter eller barnets rätt. När det gäller BB:s och CC:s umgänge och kontakt med sina döttrar under tiden de varit omhändertagna framgår det i ärendet att socialtjänstens kontinuerligt arbetat

text: för att barnens tillgång till föräldrarna ska kunna ske på ett tryggt, stabilt och kvalitativt sätt. Även om det under en period inte bedömdes vara möjligt att ha något umgänge stannade processen inte av därvid, utan olika möjligheter att stärka och förbättra situationen arbetades fortlöpande fram då man omprövade och omformulerade restriktionerna kring umgänget. En planering i samförstånd gick inte att nå då föräldrarna inte samtyckte till den struktur och planering som bedömdes nödvändig. I dagsläget bor två av barnen åter hemma hos föräldrarna, och de två andra barnen har ett tätt umgänge med föräldrar och syskon vilket kan ses tillgodose deras rätt till sin språkliga och kulturella tillhörighet. – – –

text: Bedömning

text: Föräldrar till tvångsomhändertagna barn befinner sig i en särskilt utsatt och sårbar situation, vilket ställer höga krav på socialtjänstens agerande och bemötande. Mot bakgrund av detta har kontakten med föräldrarna präglats av hög tillgänglighet för att möta upp behov och hitta goda vägar i samarbetet. Mot bakgrund av ovanstående och kännedom i ärendet är bedömningen att socialtjänsten så långt det varit görligt arbetat på att barnen skall få sina behov vad gäller identitet, språk och kulturell tillhörighet tillgodosedda genom en välfungerande och stabil kontakt med föräldrarna. Att det nyligen bedömts finnas förutsättningar för två av barnen att flytta hem bör ses som ett uttryck för att socialtjänstens arbete burit frukt i detta avseende. AA kommenterade remissvaret. Hon uppgav bl.a. följande: Huvudfrågan handlar om hur barnen har fått hjälp att behålla sitt språk och sin kultur när de, oavsett anledning, inte har fått dessa rättigheter tillgodosedda genom exempelvis umgänge med sina föräldrar. Det är alltså en fråga om barnens rättigheter och inte en fråga om vilka svårigheter nämnden anser sig ha haft i sin relation till föräldrarna. Socialtjänsten anlitade under 2015 en utredare som i hemtagningsutredningar avseende de två äldsta barnen gjorde bedömningen att barnen under tiden i familjehem hade tappat sitt språk och sin romska kultur och att en flytt till föräldrahemmet därför skulle innebära en stor omställning för barnen. De två äldsta barnen har efter det att de i augusti 2015 flyttade hem till BB och CC igen uppgett till sina föräldrar att de inte visste att de är romer.

text: AA gav även in bl.a. socialtjänstens hemtagningsutredningar daterade den 18 augusti 2015 avseende de två äldsta barnen.

text: Vissa handlingar hämtades in från barn- och utbildningsnämnden.

text: Rättslig reglering

text: Socialnämnden har ett ansvar för att barn och unga får vård och fostran utanför det egna hemmet om deras bästa motiverar det (

text: 5 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: [2001:453], SoL). Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdomar ska göras i samförstånd med de unga och deras vårdnadshavare enligt bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen

text: . Barn och ungdomar kan under vissa förutsättningar ges vård utan samtycke med stöd av LVU. Sådan vård kan beslutas på grund av brister i ett barns hemmiljö (

text: 2 §

text: LVU) eller den unges eget beteende (

text: 3 §

text: LVU). Vid åtgärder som rör barn ska barnets bästa särskilt beaktas (

text: 1 kap. 2 §

text: SoL). Vid

text: beslut eller andra åtgärder som rör vård- eller behandlingsinsatser för barn ska vad som är bäst för barnet vara avgörande.

text: Socialnämnden ska medverka till att de barn som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma uppväxtförhållanden (

text: 6 kap. 7 §

text: SoL). Socialnämnden ska noga följa vården av den som får vård med stöd av LVU (

text: 13 a §

text: LVU). Vid uppföljningen ska nämnden särskilt uppmärksamma bl.a. den unges relationer till anhöriga och andra närstående. Socialnämnden har ett ansvar för att den unges behov av umgänge med sina föräldrar och vårdnadshavare så långt möjligt tillgodoses (

text: 14 §

text: LVU). I detta sammanhang vill jag rent allmänt påminna om bestämmelsen om att bl.a. etniska och språkliga minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kulturliv ska främjas (

text: 1 kap. 2 § sjätte stycket regeringsformen

text: Romer är en nationell minoritet i enlighet med Sveriges åtaganden enligt Europarådets ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (

text: SÖ 2000:2

text: ) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (

text: SÖ 2000:3

text: ) (2 § lagen [2009:724] om nationella minoriteter och minoritetsspråk).

text: Romani chib är ett nationellt minoritetsspråk (

text: 7 § språklagen

text: [2009:600]). Det allmänna har ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken (

text: 8 § språklagen

text: ). Det allmänna ska även i övrigt främja de nationella minoriteternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur i Sverige (4 § lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk). Barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna minoritetsspråket ska främjas särskilt.

text: Bedömning

text: Av handlingarna framgår bl.a. följande:

text: BB och CC har tillsammans bl.a. barnen EE, född 2012, FF, född 2011, GG, född 2010 och HH, född 2009. Familjen är romer. Våren 2013 blev barnen omhändertagna enligt LVU och placerade i ett familjehem. Efter en kortare tid omplacerades de två äldsta barnen till ett annat familjehem. Barnens umgänge med BB och CC har under placeringstiden periodvis varit begränsat, men det har ökat successivt.

text: I maj 2015 ansökte BB och CC om att vården av de två äldsta barnen skulle upphöra, och socialtjänsten inledde s.k. hemtagningsutredningar. I utredningarna konstaterades det att barnen under tiden i familjehemmet hade tappat sitt språk och sin romska kultur. Man ansåg därför att en hemflytt skulle bli en stor omställning. Utredningarna utmynnade dock i bl.a. bedömningen att barnen borde flytta hem till sin biologiska familj och att en familjebehandlare i så fall skulle tillsättas för att stödja familjen i återföreningsprocessen. I juli 2015 beslutade nämnden att de två äldsta barnen skulle placeras i det biologiska hemmet,

text: och i september samma år fattade nämnden beslut om att vården av dessa barn skulle upphöra.

text: De två yngre barnen är, såvitt kommit fram, fortsatt familjehemsplacerade enligt LVU och har numera umgänge varje vecka med sina föräldrar i deras hem.

text: Nämnden har i sitt yttrande anfört att man i görligaste mån har arbetat för att barnen ska få sina behov vad gäller identitet, språk och kulturell tillhörighet tillgodosedda. I remissvaret har man inte närmare redovisat vilka överväganden som gjordes vid placeringen av barnen i respektive familjehem. Jag vill allmänt framhålla att man vid placering av ett barn bör ha som utgångspunkt att barnet ska få behålla kontakten med sitt kulturella ursprung (se JO 1989/90 s. 231, dnr 787, 849, 869 och 966-1988, JO 1998/99 s. 286, dnr

text: , samt JO 2001/02 s. 217, dnr

text: ). I första hand bör man sträva efter att placera barnet i ett hem med samma kulturella, etniska och språkliga krets som barnet. Om det inte går att finna ett hem inom den språkliga och kulturella krets som barnet tillhör, måste man försöka finna ett hem som tillåter barnet att vara den det är.

text: I sammanhanget vill jag även betona att de krav som

text: socialtjänstlagen

text: ställer på utformandet av vården i fråga om samhörighet och kontakt med hemmiljön inte handlar bara om geografisk närhet utan att språkliga och kulturella skillnader i synsätt och bakgrund kan skapa väl så stora avstånd mellan människor (

text: prop. 1996/97:124 s. 113

text: och

text: Vad gäller vidtagna åtgärder under placeringstiden har nämnden i sitt yttrande redovisat det arbete som har lagts ned på att få en välfungerande och stabil kontakt med föräldrarna. En nära och god kontakt mellan föräldrar och barn under placeringstiden är oftast en viktig förutsättning för att ett barn ska kunna utvecklas väl i familjehemmet och på sikt kunna återförenas med sina föräldrar. Ett sådant arbete är naturligtvis också av stor betydelse för att främja barnets utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna språket.

text: Ansvaret för att ett barn ska kunna behålla och utveckla sin kultur och sitt språk kan dock inte alltid enbart läggas på föräldrarna vid umgänget. Särskilt i de fall när ett barn, oavsett anledning, inte har täta umgängen med sina föräldrar har nämnden ett ansvar för att även på andra sätt ge barnet stöd för att behålla kontakten med sitt kulturella ursprung. Här kan t.ex. den särskilt utsedde socialsekreteraren fylla en viktig funktion genom att i sina kontakter med barnet prata om identitet och ursprung. Ett annat sätt för nämnden att främja barnets utveckling av en kulturell identitet skulle kunna vara att ge familjehemmet ökad kunskap om kulturen i fråga och dess historia. Nämnden har även möjlighet att bevilja barnet en insats i form av en stöd- eller kontaktperson med särskild kompetens på området.

text: Enligt vad som kommit fram har nämnden främjat barnens möjligheter att behålla och utveckla sin kultur och sitt språk endast genom att verka för att upprätthålla barnens kontakt med sina föräldrar. I hemtagningsutredningarna avseende de

text: två äldsta barnen konstaterades det i augusti 2015 att de efter två år i familjehem hade tappat sitt språk och sin romska kultur. Mot bakgrund av att de yngre syskonen var endast fem månader respektive ett år och tio månader vid omhändertagandet anser jag det utrett att samma sak gällde dem.

text: Barnen har i vart fall periodvis inte haft täta umgängen med sina föräldrar. Nämnden borde under placeringen ha varit aktiv för att på olika sätt ha gett barnen stöd för att behålla kontakten med sitt kulturella ursprung samt bevara och utveckla sitt romska språk. Nämnden förtjänar kritik för att den inte vidtog tillräckliga åtgärder i den delen.

text: Det som AA har anfört i övrigt leder inte till något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.