avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord:
Behörighet
God man/förvaltare
Samtycke

title: Ett initiativärende rörande handläggningen av en ansökan om pensionsförmån som för den försäkrades räkning undertecknats av god man

text: JO Pennlöv meddelade den 6 februari 2001 ett beslut med följande innehåll.

text: Initiativet

text: Vid inspektion den 14–16 mars 2000 av Värmlands läns allmänna försäkringskassa (dnr 439-2000) granskade jag bl.a. ärenden rörande handikappersättning enligt lagen (

text: ) om allmän försäkring.

text: Vid granskningen uppmärksammades följande.

text: I ett ärende hade ansökan undertecknats av sökandens gode man. Jag noterade med anledning av detta att denna situation inte uttryckligen behandlas i de regler som finns. Dessa regler är närmast kungörelsen (

text: ) med vissa bestämmelser rörande ansökan om pension enligt lagen om allmän försäkring, m.m. och Riksförsäkringsverkets föreskrifter (

text: RFFS 1998:7

text: ) om ansökan om pension. I sistnämnda föreskrifter nämns däremot ett särskilt förfarande med undertecknande och särskilt intyg av två trovärdiga personer. Jag beslutade att utreda frågan och hämta in Riksförsäkringsverkets uppfattning i denna fråga.

text: Utredning

text: I remiss till Riksförsäkringsverket (RFV) infordrades verkets yttrande över enligt vilka regler en ansökan om pensionsförmån som enbart undertecknats av en sökandes gode man bör handläggas och på vilket sätt en sådan ansökan skall behandlas.

text: RFV anförde genom avdelningschefen AA följande.

text: I

text: 3 § kungörelsen (1962:394)

text: [med vissa bestämmelser rörande ansökan om pension enligt lagen om allmän försäkring, m.m.] sägs bland annat att för en underårig sökande skall ansökningen undertecknas av förmyndaren. För sökande som har förvaltare enligt

text: 11 kap. 7 § föräldrabalken

text: skall ansökningen undertecknas av denne, om det kan anses ingå i uppdraget. Är en annan sökande ur stånd att själv underteckna ansökningen, får i den ordning som Riksförsäkringsverket föreskriver ansökningen undertecknas av viss eller vissa med sökandens förhållanden förtrogna personer.

text: I 2 § första stycket Riksförsäkringsverkets föreskrifter (

text: RFFS 1998:7

text: ) om ansökan om pension sägs att om sökanden på grund av psykisk sjukdom, psykisk utvecklingsstörning eller annat därmed jämförligt tillstånd inte kan förstå ansökans innebörd, får ansökan i stället undertecknas av två trovärdiga personer, som är väl förtrogna med sökandens förhållanden. I ett intyg skall dessa personer redogöra för orsaken till att sökanden inte kunnat underteckna ansökan samt för de omständigheter som gör att de är väl förtrogna med hans förhållanden. Detta innebär att möjligheten att i den enskildes ställe underteckna ansökan om pension är begränsad till vad som sägs i nämnda kungörelse och RFV:s föreskrifter. Riksförsäkringsverket anser att det förfarande som JO noterat vid sitt besök vid Värmlands läns allmänna försäkringskassa inte har skett i enlighet med RFV:s föreskrifter (

text: RFFS 1998:7

text: ) om ansökan om pension. I det aktuella ärendet hade en korrekt handläggning resulterat i en begäran om komplettering av den insända ansökan i enlighet med 2 § första stycket nämnda föreskrifter.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser om gode män och deras verksamhet finns bl.a. i 11 och

text: 12 kap.

text: föräldrabalken

text: (FB).

text: I

text: 11 kap. 4 § första stycket

text: FB anges att rätten, om det behövs, skall besluta att anordna godmanskap för den som på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person. Ett sådant beslut får inte meddelas utan samtycke av den för vilken godmanskap skall anordnas, om inte den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas. En rättshandling som en god man har företagit utanför sitt förordnande är enligt 5 § första stycket samma kapitel inte bindande för den som förordnandet avser. En rättshandling som utan dennes samtycke företagits inom ramen för förordnandet är inte heller bindande för den som förordnandet avser, såvida inte denne på grund av sitt tillstånd varit ur stånd att ge uttryck för sin mening eller denna av annan orsak inte har kunnat inhämtas.

text: Om någon som befinner sig i en sådan situation som anges i 4 § är ur stånd att vårda sig eller sin egendom, får rätten enligt

text: 11 kap. 7 § första stycket

text: FB besluta att anordna förvaltarskap för honom eller henne. Förvaltarskap får dock inte anordnas, om det är tillräckligt att godmanskap anordnas eller att den enskilde på något annat, mindre ingripande, sätt får hjälp.

text: Rätten skall, enligt

text: 11 kap. 17 § första stycket

text: FB, innan den anordnar förvaltarskap, inhämta läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd. Detta gäller även i ärenden om anordnande av godmanskap enligt 4 §, när den enskilde inte har lämnat sitt samtycke.

text: Av

text: 12 kap. 2 § första stycket

text: FB framgår att gode män och förvaltare skall, i den mån det följer av deras förordnande, bevaka rätten för de personer som de företräder, förvalta deras tillgångar och sörja för deras person.

text: Som framgår ovan finns regler avseende ansökan om handikappersättning i kungörelsen (

text: RFFS 1998:7

text: ) om ansökan om pension. Enligt 3 § av den nämnda kungörelsen skall ansökan undertecknas av sökanden. Enligt andra stycket i samma paragraf skall för en underårig sökande ansökningen undertecknas av förmyndaren. För sökande som har förvaltare enligt

text: 11 kap. 7 § föräldrabalken

text: Av

text: RFFS 1998:7

text: framgår bl.a. följande. Om en annan sökande än den som har en förmyndare eller förvaltare är ur stånd att själv underteckna ansökan men förstår ansökans innebörd får denna undertecknas med handen på pennan. I sådana fall skall två trovärdiga personer redogöra för orsaken till att sökanden inte kunnat skriva sitt namn. De skall också intyga att sökanden tagit del av de uppgifter som lämnats i ansökan och bekräftat riktigheten av dem (1 §). Om sökanden på grund av psykisk sjukdom, psykisk utvecklingsstörning eller annat därmed jämförligt tillstånd inte kan förstå ansökans innebörd, får ansökan i stället undertecknas av två trovärdiga personer, som är väl förtrogna med sökandens förhållanden. I ett intyg skall dessa personer redogöra för orsaken till att sökanden inte kunnat underteckna ansökan samt för de omständigheter som gör att de är väl förtrogna med hans förhållanden (2 §).

text: Bedömning

text: Som jag har redogjort för ovan kan en god man förordnas för att bevaka någons rätt, förvalta någons egendom och sörja för någons person. Det är förordnandet som anger ramen för den gode mannens behörighet. Om inte annat sägs får den gode mannens uppdrag anses omfatta alla tre uppgifterna. Detsamma gäller givetvis även för förvaltare. Uppgiften ”bevaka rätt” kan bestå av att i någon särskild rättshandling ta tillvara huvudmannens intressen. Uppgiften är emellertid ofta inte specificerad utan anges bara i en generell bemärkelse. Den gode mannen har då att vid behov bevaka huvudmannens intressen i allmänhet. Att ”förvalta egendom” innebär förvaltning av all egendom som tillhör huvudmannen, dvs. att sköta huvudmannens ekonomi. Slutligen innebär uppgiften ”sörja för person” att den gode mannen skall se till att huvudmannen får en så bra vård och omsorg som möjligt. Det kan ibland vara svårt att skilja mellan de olika uppgifterna bevaka rätt, förvalta egendom och sörja för person. Rent allmänt kan sägas att även om en god man förordnats för att bistå någon i en rättslig angelägenhet bör han vara skyldig att sörja för huvudmannens person i den mån det kan anses erforderligt. – Den gode mannen bör ses som ett biträde åt huvudmannen. Den gode mannen bör således så långt möjligt samråda med sin huvudman och även inhämta huvudmannens samtycke till de rättshandlingar som han vill företa för dennes räkning. Undantag från denna regel gäller i fall då huvudmannens sinnestillstånd e.d. hindrar att samtycke lämnas. Den gode mannen är då behörig att själv företa rättshandlingar inom ramen för sitt förordnande och för huvudmannens bästa. – En ledande princip är att den som behöver bistånd i ekonomiska eller personliga angelägenheter inte utsätts för mer ingripande åtgärder än nödvändigt. Förvaltarskapet innebär att den enskilde fråntas sin bestämmanderätt i sådana

text: angelägenheter som omfattas av förvaltarförordnandet. Detta är en viktig skillnad i förhållande till godmansinstitutet, som åtminstone formellt inte inverkar på den enskildes rättshandlingsförmåga (se

text: prop. 1987/88:124 s. 136

text: f.). Ett förvaltarskap kan vara motiverat om risken är överhängande för att en god man och huvudmannen ingår kolliderande rättshandlingar. Ett förvaltarförordnande bör dock inte komma i fråga i fall där den enskilde visserligen saknar förmåga att sköta sina angelägenheter men där det inte föreligger någon risk att han vidtar några dispositioner till skada för sig själv.

text: Som framgår ovan är det rättens förordnande som anger omfattningen av den gode mannens behörighet. Vilka åtgärder som den gode mannen har rätt att vidta för huvudmannens räkning får således bedömas utifrån detta. Enligt min mening bör det generellt sett inte föreligga något hinder mot att den gode mannen för huvudmannens räkning ansöker om handikappersättning eller andra pensionsförmåner, om det kan anses ingå i uppdraget. Tvärtom anser jag att en sådan åtgärd kan ses som en naturlig del i den gode mannens uppdrag. Denne har ju alltid att handla på det sätt som bäst gagnar huvudmannen. Det anförda gäller självfallet under motsvarande förutsättningar för förvaltare. Undantag från den gode mannens behörighet i aktuellt avseende måste dock anses gälla om det skulle framkomma att huvudmannen motsätter sig den gode mannens handlande. Risken för att en sådan situation skall uppkomma bedömer jag emellertid som mycket liten, delvis på grund av att många godmanskap anordnas utan att det är möjligt att inhämta huvudmannens mening.

text: I det inledningsvis nämnda ärendet hos försäkringskassan hade kassan godtagit en ansökan om handikappersättning, som för huvudmannens räkning undertecknats av den gode mannen. Enligt min mening har den gode mannen en sådan behörighet enligt

text: föräldrabalkens

text: regler, om det anses ingå i uppdraget. Frågan om det kan anses ingå i uppdraget får naturligtvis besvaras utifrån rättens förordnande. – Jag delar således inte den uppfattning som RFV har gett uttryck för i sitt remissvar.

text: Under min utredning av detta ärende har jag noterat följande.

text: Som framgår ovan anges det uttryckligen i kungörelsen med vissa bestämmelser rörande ansökan om pension enligt lagen om allmän försäkring, m.m. att en förvaltare kan underteckna en pensionsansökan, om det kan anses ingå i uppdraget. Liknande bestämmelser, dvs. att en förvaltare och även en god man kan begära insatser eller i övrigt ansöka om en förmån för huvudmannens räkning, återfinns på skilda håll i lagstiftningen, se t.ex.

text: 8 § lagen (1993:387)

text: om stöd och service till vissa funktionshindrade och

text: 11 § lagen (1994:308)

text: om bostadstillägg till pensionärer.

text: Det förhållandet att lagstiftaren ibland uttryckligen angett vad som redan måste anses följa av

text: föräldrabalkens

text: regler om gode män och förvaltare är enligt min mening olyckligt. En sådan reglering kan få till följd att handläggare vid berörda myndigheter får en felaktig uppfattning om gode mäns och förvaltares behörighet att vidta åtgärder för deras huvudmäns räkning. Än mera olämpligt anser jag det vara då lagstiftning och tillämpningsföreskrifter anvisar en lösning som direkt

text: avviker från

text: föräldrabalkens

text: . Enligt min mening saknas anledning att i nu aktuell lagstiftning reglera förvaltares och gode mäns behörighet. Den reglering av förvaltares och gode mäns behörighet och den lösning av de – sannolikt mycket få – konfliktsituationer som kan uppkomma bör bedömas enligt

text: föräldrabalkens

text: regler. Mot denna bakgrund får jag härmed, efter samråd med chefsJO Claes Eklundh, enligt

text: 4 §

text: ) lagen med instruktion för Riksdagens ombudsmän, väcka fråga om författningsändring. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till Regeringskansliet (Socialdepartementet). Jag överlämnar också en kopia av beslutet till socialförsäkringsutskottet för kännedom.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

publisher: Justitieombudsmannen

title: Social- och arbetsmarknadsnämnden i Östersunds kommun får kritik för att i tre s.k. barnutredningar ha begärt in en rättspsykiatrisk undersökning beträffande barnens mamma och för hur uppgifterna har redovisats i utredningarna

org: jo

sammanfattning: Social- och arbetsmarknadsnämnden i Östersunds kommun har inom ramen för tre s.k. barnutredningar begärt in en rättspsykiatrisk undersökning beträffande barnens mamma från en domstol med hänvisning till bestämmelsen om uppgiftsskyldighet i 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), SoL. Nämnden har sedan redogjort för delar av undersökningen i barnutredningarna. Det råder i princip sekretess mellan å ena sidan hälso- och sjukvården och rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet och å andra sidan socialtjänsten när det gäller uppgifter som rör en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Detsamma gäller mellan domstolar och socialtjänsten i fråga om sådana uppgifter och förhållanden som framkommer vid en rättspsykiatrisk undersökning. Det finns en sekretessbrytande regel i 14 kap. 1 § tredje stycket SoL som ålägger bl.a. hälso- och sjukvården och rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet en uppgiftsskyldighet i förhållande till socialnämnden för uppgifter som kan vara av betydelse för en utredning av ett barns behov av stöd och skydd. Domstolar kan inte anses omfattas av den bestämmelsen. I beslutet uttalar JO att en socialnämnd bör vara särskilt restriktiv när den överväger att begära in uppgifter från en rättspsykiatrisk undersökning, eftersom en sådan undersökning genomförs i ett visst syfte. JO konstaterar att nämnden saknade behörighet att med hänvisning till 14 kap. 1 § SoL begära in den rättspsykiatriska undersökningen från domstolen. Att undersökningen begärdes in med stöd av den bestämmelsen gav domstolen den felaktiga signalen att den var skyldig att lämna ut uppgifterna. Nämnden kritiseras för att den har begärt in hela den rättspsykiatriska undersökningen från domstolen och dessutom med stöd av en bestämmelse som inte är tillämplig. I beslutet uttalar JO vidare att en socialnämnd i en barnutredning endast bör redovisa uppgifter om en förälder som är aktuella och som är direkt avgörande för nämndens ställningstagande. Nämnden får kritik för att den har redovisat detaljerade, integritetskänsliga och äldre uppgifter om barnens mamma.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO den 14 februari 2022 klagade AA på socialtjänsten i Östersunds kommun och uppgav bl.a. följande. I samband med att socialtjänsten genomförde utredningar enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, om AA:s tre barn begärde socialtjänsten in en rättspsykiatrisk undersökning beträffande AA, trots att uppgifterna inte behövdes för att bedöma barnens situation. Socialtjänsten kunde i stället ha begärt in aktuella uppgifter direkt från den psykiatriska öppenvården. Vidare redovisade socialtjänsten stora delar av den rättspsykiatriska undersökningen i barnutredningarna. Socialtjänsten utsatte AA för en djup och allvarlig kränkning när den på detta sätt offentliggjorde känslig och personlig information.

type: stycke

text: Utredning

text: JO begärde in vissa handlingar från socialtjänsten i Östersunds kommun. Vidare begärde JO att Social- och arbetsmarknadsnämnden i Östersunds kommun skulle yttra sig över det som AA hade anfört i sin anmälan.

text: Nämnden anförde i ett remissvar bl.a. följande:

text: Anmälarens barn var omhändertagna enligt

text: 2 §

text: LVU med placering hos pappan. Utifrån anmälarens begäran att LVU-vården skulle upphöra inledde socialtjänsten en utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL 210930. I samband med detta har nämnden, med stöd av

text: 14 kap. 1 §

text: SoL möjlighet att inhämta uppgifter. En begäran skickades in till Ångermanlands tingsrätt 220117 om att få ta del av den rättspsykiatriska utredning, genomförd juni 2021, som företagits på anmälaren. Syftet var att få ytterligare underlag för att kunna bedöma mammans förmåga i föräldraskapet. Domare beslutade att lämna ut den begärda rättspsykiatriska utredningen. Socialtjänsten hade dessförinnan inhämtat uppgifter från den psykiatriska öppenvården men uppgifterna bedömdes av handläggande socialsekreterare och deras chefer ej vara tillräckliga för att kunna göra en fullständig bedömning av föräldraförmågan. Vid socialtjänstens utredningar av föräldraförmåga beaktas aspekter som grundläggande omsorg, säkerhet, känslomässig tillgänglighet, stimulans, vägledning och gränssättning samt stabilitet. Detta i enlighet med systemet BBIC Barns behov i centrum, som innehåller ett arbetssätt och struktur för socialtjänstens barn- och ungdomsvård. Den information som tagits med från den rättspsykiatriska undersökningen har, av socialsekreterarna och deras chefer, bedömts vara information som kan påverka föräldraskapet och som är nödvändiga i bedömningen kring föräldraförmågan. Socialsekreterarna har valt ut och noga värderat, övervägt och bedömt vilken information i den rättspsykiatriska undersökningen som har relevans för att kunna bedöma föräldraförmågan. Fokus har varit utifrån vilken inverkan moderns mående kan ha på barnen och vilka risker det kan medföra för barnen. Dessa delar har sammanfattats och detaljbeskrivningar har utelämnats. Totalt omfattar sammanfattningen 3,5 sidor av den rättspsykiatriska utredningens 40 sidor. Socialsekreterarna och deras chefer bedömer att adekvata analyser som är kopplade till barnens behov har gjorts utifrån det sammanlagda materialet som inhämtats till utredningen.

text: Utredningen avslutades 220131 med beslut om att vård enligt

text: 2 §

text: LVU ska fortgå med fortsatt placering i hemmet hos pappan enligt

text: 11 §

text: LVU. AA kommenterade remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: En av socialtjänstens viktigaste uppgifter är att se till att barn och unga som befinner sig i en utsatt situation får den vård eller det skydd som de behöver. De åtgärder som en socialnämnd vidtar för att fullgöra den uppgiften måste ha stöd i rättsordningen.

text: En grundläggande förutsättning är att den offentliga makten utövas under lagarna och i den svenska rättsordningen framgår den s.k. legalitetsprincipen redan av

text: 1 kap. 1 § regeringsformen

text: . Principen innebär att all maktutövning ska vara grundad på lag eller annan författning (se Bull och Sterzel,

text: Regeringsformen

text: – en kommentar, 2019, s. 49 ff.). Avsikten är att förvaltningen ska vara normenlig och inte godtycklig. Legalitetsprincipen kommer även till uttryck i

text: 5 § första stycket förvaltningslagen (2017:900)

text: där det anges att en myndighet endast får vidta åtgärder som har stöd i rättsordningen. Inledande och genomförande av en utredning Enligt

text: 11 kap. 1 § första stycket

text: SoL ska socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan, anmälan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Begreppet utredning omfattar all den verksamhet som syftar till att göra det möjligt för socialnämnden att fatta beslut i ett ärende hos nämnden (se

text: prop. 1979/80:1

text: Del A s. 562). Utredningsskyldigheten gäller exempelvis om det till socialnämnden kommer in en anmälan om oro för att ett barn far illa, om en vårdnadshavare begär att vård enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, ska upphöra eller om socialnämnden i samband med sitt övervägande enligt

text: 13 § första stycket

text: LVU anser att det finns anledning att undersöka behovet av fortsatt vård.

text: För den enskildes rättssäkerhet är det viktigt att nämndens beslut grundas på en tillförlitlig utredning. Utredningen ska ges den omfattningen att den kan leda till ett sakligt korrekt beslut. Vid utredningen måste de intrång i den personliga integriteten som en utredning medför vägas mot de intressen som myndigheten ska tillgodose. (Se

text: prop. 1979/80:1

text: Del A s. 398 ff. och 562 samt JO 1995/96 s. 312.)

text: Av

text: 11 kap. 2 § första stycket

text: SoL framgår att vid en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Utredningen ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Utredningen ska inte göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet.

text: När socialnämnden begär in uppgifter som kan vara av betydelse för utredningen bör den i möjligaste mån precisera vilken slags uppgift den önskar få del av. Om nämnden konsulterar sakkunniga för att få hjälp med bedömningen av ett barns behov, bör en sådan begäran göras skriftligt och innehålla specificerade frågor om vad nämnden önskar få belyst eller utrett. (Se Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om handläggning av ärenden som gäller barn och unga [

text: SOSFS 2014:6

text: Möjligheten för socialnämnden att konsultera sakkunniga och i övrigt ta de kontakter som behövs för att få information om barnet eller barnets familj gäller oberoende av på vilket sätt ärendet har aktualiserats. Uppmaningen att undvika onödig skada har särskild betydelse i integritetskänsliga fall. Det är i sådana fall särskilt viktigt att varje åtgärd som kränker integriteten hos de inblandade övervägs noga och att inte förhastade åtgärder vidtas. (Se

text: prop. 1996/97:124 s. 110

text: och

text: Sekretess mellan myndigheter Av

text: 25 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, framgår att sekretess gäller inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Detsamma gäller i annan medicinsk verksamhet, exempelvis rättsmedicinsk och rättspsykiatrisk undersökning.

text: Enligt

text: 35 kap. 13 §

text: OSL gäller sekretess hos domstol i brottmål samt i annat mål eller ärende som bestämmelserna om förundersökning i brottmål är tillämpliga på, för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden som framkommer vid bl.a. rättspsykiatrisk undersökning, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs.

text: I

text: 8 kap. 1 §

text: OSL föreskrivs att en uppgift för vilken sekretess gäller enligt offentlighets- och sekretesslagen inte får röjas för enskilda eller för andra myndigheter, om inte annat anges i offentlighets- och sekretesslagen eller i lag eller förordning som offentlighets- och sekretesslagen hänvisar till. Det råder alltså som huvudregel sekretess mellan å ena sidan hälso- och sjukvården och rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet och å andra sidan socialtjänsten. Detsamma gäller mellan domstolar och socialtjänsten i fråga om personliga förhållanden som framkommer vid en rättspsykiatrisk undersökning.

text: När det gäller hälso- och sjukvården och rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet å ena sidan och socialtjänsten å andra sidan finns det en sekretessbrytande bestämmelse i

text: 14 kap. 1 § tredje stycket

text: SoL. Bestämmelsen ålägger bl.a. myndigheter och befattningshavare inom hälso- och sjukvården och den rättspsykiatriska undersökningsverksamheten att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för en utredning av ett barns behov av stöd och skydd. Regeln ger alltså socialnämnden en rätt att under en pågående

text: barnutredning få uppgifter från sjukvården som kan vara av betydelse för nämndens utredning. Eftersom uppgiftsskyldigheten för hälso- och sjukvården samt rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet följer av nämnda bestämmelse, hindrar inte sekretess att uppgiften lämnas ut, se

text: 10 kap. 28 §

text: OSL.

text: Vid en begäran om uppgifter är det socialnämnden, i egenskap av begärande myndighet, som ska bedöma om de begärda uppgifterna omfattas av uppgiftsskyldigheten (se t.ex. JO 1996/97 s. 438 och Kammarrätten i Stockholms dom den 3 maj 2010 i mål nr 1523-10). Socialnämnden bör endast begära in uppgifter som är nödvändiga för handläggningen av ärendet. Uppgifterna som begärs in bör därför preciseras. En socialnämnd har inte någon generell rätt att ta del av alla uppgifter om en patient inom hälso- och sjukvården med stöd av

text: 10 kap. 28 §

text: OSL och

text: 14 kap. 1 §

text: SoL (se t.ex. Kammarrätten i Sundsvalls dom den 16 februari 2016 i mål nr 2759-15). Det är den utlämnande myndigheten som ska pröva uppgiftsskyldighetens omfattning (se t.ex.

text: RÅ 2007 ref. 29

text: samt

text: JO 2015/16 s. 632

text: och

text: JO 2018/19 s. 464

text: Uppgiftsskyldigheten i

text: 14 kap. 1 § tredje stycket

text: SoL gäller i förhållande till dels myndigheter vars verksamhet berör barn och unga samt deras befattningshavare och yrkesverksamma, dels myndigheter, befattningshavare och yrkesverksamma inom vissa utpekade områden. I bestämmelsens förarbeten uttalas att skyldigheten att anmäla oro för ett barn eller lämna uppgifter till en socialnämnd som utgångspunkt bör gälla för myndigheter och befattningshavare som typiskt sett i sin verksamhet kommer i kontakt med barn och ungdomar och deras förhållanden på ett sådant sätt att de kan få indikationer om att barn far illa. Därför omfattas yrkesmässigt bedriven verksamhet inom socialtjänst, barnomsorg, skola, kyrklig verksamhet för barn och ungdomar (t.ex. kyrkans förskoleverksamhet och konfirmationsundervisning), hälso- och sjukvård eller tandvård av anmälnings- och uppgiftsskyldigheten (se

text: prop. 1996/97:124 s. 106

text: ). Domstolar kan alltså inte anses omfattas av bestämmelsen och inte heller ha någon anmälnings- eller uppgiftsskyldighet i förhållande till socialnämnden. Den bestämmelse som kan komma i fråga när en socialnämnd vill ta del av uppgifter från en domstol är i stället den s.k. generalklausulen i

text: 10 kap. 27 § första stycket

text: OSL som ger en generell möjlighet för en myndighet att lämna sekretessbelagda uppgifter till en annan myndighet (jfr Göta hovrätts dom den 12 juni 1998 i mål nr B 46/98 och Kammarrätten i Stockholms dom den 15 mars 2013 i mål nr 414-13).

text: Det pågår för närvarande ett lagstiftningsarbete som bl.a. berör frågan om huruvida anmälningsskyldigheten enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL ska utökas till att omfatta fler myndigheter och yrkesgrupper än i dag (se promemorian Fler verktyg i socialtjänsternas arbete för att förebygga brott och stärka skyddet för barn [

text: Ds 2023:15

text: Bedömning

text: Inhämtande av en rättspsykiatrisk undersökning beträffande AA Av utredningen i ärendet framgår att nämnden den 30 september 2021 inledde utredningar enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL om AA:s tre barn. Barnen vårdades då med stöd av 1 § andra stycket och 2 § LVU och var placerade hos sin pappa. Inom ramen för utredningarna begärde socialtjänsten, med stöd av

text: 14 kap. 1 §

text: SoL, in dels vissa preciserade uppgifter om AA:s hälsa från den psykiatriska öppenvården, dels en rättspsykiatrisk undersökning beträffande AA från Ångermanlands tingsrätt. Begäran till tingsrätten skickades mot AA:s vilja. I enlighet med sin begäran fick nämnden del av den rättspsykiatriska undersökningen. Den omfattade totalt 40 sidor och hade upprättats av Rättsmedicinalverket den 18 juni 2021. Utredningarna avslutades den 31 januari 2022 med beslut om att barnens vård enligt LVU skulle fortgå med placering hos pappan.

text: Av tingsrättens dom i det mål där rätten hade beslutat om den aktuella rättspsykiatriska undersökningen framgår att sekretessen enligt

text: 35 kap. 13 §

text: OSL skulle bestå i målet i fråga om uppgifterna i det rättspsykiatriska utlåtandet, utom s. 1 och 9 (sista meningen om diagnos).

text: JO har i ett flertal tidigare beslut berört frågan om att begära in en förälders patientjournal inom ramen för en barnutredning. JO har då uttalat att en socialnämnd bör vara restriktiv med att i en barnutredning begära in en förälders patientjournal från hälso- och sjukvården. Om det bedöms nödvändigt att begära in informationen torde det i många fall vara tillräckligt att nämnden begär ett utlåtande om den enskilde från en berörd sjukvårdsinrättning. Om det i utlåtandet kommer fram uppgifter som gör att nämnden bedömer att det finns behov av ytterligare information kan den i det skedet begära in hela patientjournalen eller delar av den. (Se bl.a. JO 2010/11 s. 578,

text: JO 2015/16 s. 632

text: och JO:s beslut den 9 november 2022 i dnr 1239-2021; se även

text: RÅ 2007 ref. 29

text: I likhet med en patientjournal från hälso- och sjukvården innehåller en rättspsykiatrisk undersökning typiskt sett mycket integritetskänsliga uppgifter. Mot den bakgrunden bör en socialnämnd på samma sätt som när den begär in patientjournaler vara restriktiv med att i en barnutredning begära in en rättspsykiatrisk undersökning. Vidare bör nämnden beakta att en rättspsykiatrisk undersökning genomförs av Rättsmedicinalverket i ett särskilt syfte på uppdrag av en domstol. Syftet med en sådan undersökning är i huvudsak att utreda om en person vid tidpunkten för ett misstänkt brott har haft en allvarlig psykisk störning och om personen är i behov av vård. Dessa omständigheter bör påkalla särskild försiktighet när socialnämnden överväger att begära in uppgifter från en rättspsykiatrisk undersökning.

text: I sitt remissvar till JO har nämnden uppgett att de aktuella utredningarna inleddes enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL utifrån AA:s begäran om att vården enligt LVU skulle upphöra samt att nämnden i samband med en sådan utredning har

text: möjlighet att med stöd av

text: 14 kap. 1 §

text: SoL begära in uppgifter. Av nämndens begäran till såväl öppenvården som tingsrätten framgår att nämnden endast uppgav att den hade inlett utredningar enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL om AA:s barn samt att nämnden i samband med sådana utredningar har möjlighet att med stöd av

text: 14 kap. 1 §

text: SoL begära in uppgifter. Av utredningarna, som JO har begärt in, framgår emellertid att utredningarna inleddes enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL utifrån att det återkommande hade kommit in flera anmälningar om oro för barnens situation och utsatthet för våld samt att nämnden gjort bedömningen att det fanns behov av att åter se över barnens livssituation i sin helhet, hos såväl pappan som mamman. Vidare framgår det att AA under genomförandet av utredningarna begärde att vården enligt LVU skulle upphöra, och därför kom utredningarna att innefatta även den frågeställningen.

text: Mot bakgrund av det angivna vill jag inledningsvis påminna nämnden om att den uppgiftsskyldighet som följer av

text: 14 kap. 1 § tredje stycket

text: SoL endast gäller uppgifter som kan vara av betydelse för en utredning av ett barns behov av stöd och skydd. Det är därför av väsentlig betydelse att nämnden utformar sin framställning så tydligt och preciserat som möjligt och att framställningen inte endast innefattar en generell hänvisning till en pågående utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL.

text: Av utredningen framgår att nämnden har begärt in den rättspsykiatriska undersökningen från domstolen med stöd av

text: 14 kap. 1 §

text: SoL. Som jag har redogjort för ovan kan domstolar inte anses ha någon anmälnings- eller uppgiftsskyldighet i förhållande till socialnämnden och alltså inte omfattas av den bestämmelsen. Nämnden saknade därför behörighet att begära in den rättspsykiatriska undersökningen med stöd av

text: 14 kap. 1 §

text: SoL. Nämnden kunde i stället ha begärt in uppgifter från undersökningen med hänvisning till generalklausulen i

text: 10 kap. 27 § första stycket

text: OSL, varpå domstolen skulle pröva begäran utifrån den bestämmelsen. En sådan begäran hade inte inneburit någon skyldighet för domstolen att lämna de uppgifter som efterfrågats. När nämnden hänvisade till

text: 14 kap. 1 §

text: SoL fick domstolen den felaktiga signalen att den var skyldig att lämna de begärda uppgifterna. En sådan hantering riskerar att leda till att det inte görs någon bedömning av om samtliga uppgifter i en rättspsykiatrisk undersökning kan lämnas ut och att det inte görs någon intresseavvägning mellan å ena sidan nämndens behov av uppgifterna utifrån pågående barnutredningar och å andra sidan det intresse som sekretessen hos domstolen ska skydda. (Jfr

text: JO 2017/18 s. 312

text: och

text: JO 2020/21 s. 414

text: Om nämnden ansåg det nödvändigt att komplettera utredningen med ytterligare uppgifter om AA:s hälsotillstånd borde den ha övervägt att antingen begära in ett kompletterande utlåtande från den psykiatriska öppenvården alternativt ha begärt in ett utlåtande direkt från Rättsmedicinalverket som genomfört den rättspsykiatriska undersökningen och som omfattas av bestämmelsen i

text: 14 kap. 1 §

text: SoL. Rättsmedicinalverket hade då kunnat upprätta ett utlåtande med de uppgifter som bedömdes vara av betydelse för barnutredningarna och tolkat

text: förhållandena på ett sätt som hade underlättat för socialnämnden, som inte har medicinsk utbildning (jfr

text: JO 2015/16 s. 632

text: Som jag tidigare har redogjort för ansvarar nämnden för att barnutredningar bedrivs så att inte någon utsätts för skada eller olägenhet och att de inte görs mer omfattande än nödvändigt. I AA:s fall har nämnden inte beaktat detta. Jag är kritisk till nämndens sätt att handlägga ärendet och finner det dessutom anmärkningsvärt att nämnden har gjort bedömningen att handläggningen har skett i enlighet med gällande rätt. Både den faktiska handläggningen och remissvaret visar att det har funnits kunskapsbrister, vilket jag ser allvarligt på. Jag förutsätter att nämnden ser till att det sker en översyn av rutinerna när det gäller att begära in uppgifter från andra myndigheter inom ramen för barnutredningar.

text: Sammantaget förtjänar Social- och arbetsmarknadsnämnden i Östersunds kommun kritik för att den begärde in hela den rättspsykiatriska undersökningen från domstolen och dessutom med stöd av en bestämmelse som inte är tillämplig.

text: Redovisningen av uppgifterna om AA:s hälsotillstånd I de aktuella barnutredningarna redovisades sammanfattningar av uppgifterna från öppenvården och från den rättspsykiatriska undersökningen. Den ca tre sidor långa sammanfattningen av uppgifterna från den rättspsykiatriska undersökningen innehöll detaljerade uppgifter om AA:s hälsotillstånd, symtom, diagnoser och behandlingar. Vissa uppgifter avsåg förhållanden från AA:s tonår.

text: I en utredning som ska ligga till grund för ett ställningstagande om huruvida barn är i behov av vård eller skydd ska endast uppgifter som har betydelse i det enskilda ärendet redovisas. Det är därför viktigt att utredaren gör en omsorgsfull bedömning av vilket material som är relevant. Detta är särskilt angeläget när materialet innefattar uppgifter som är känsliga ur integritetssynpunkt. (Se JO 2010/11 s. 578.)

text: Uppgifter om en förälders hälsotillstånd kan generellt sett ha betydelse för bedömningen av hans eller hennes föräldraförmåga och barnens hemmiljö. Jag har inga synpunkter på att nämnden har redovisat denna typ av uppgifter. Enligt min uppfattning är dock sammanfattningen i vissa delar alltför utförlig och detaljerad. Jag anser t.ex. att det inte fanns skäl att så detaljerat redovisa vissa uppgifter som AA lämnat till läkare om sig själv och inte heller att det var nödvändigt att beskriva AA:s hälsotillstånd som tonåring. Nämnden borde alltså ha begränsat sin sammanfattning av innehållet i den rättspsykiatriska undersökningen och endast redovisat sådana uppgifter som var direkt avgörande för nämndens ställningstagande. Att nämnden har redovisat känsliga uppgifter från AA:s tonår är särskilt anmärkningsvärt mot bakgrund av att jag tidigare har kritiserat nämnden för att i två barnutredningar ha redovisat känsliga uppgifter från en förälders barndom (se mitt beslut den 24 mars 2021 i dnr 2847-2019).

text: Sammantaget förtjänar Social- och arbetsmarknadsnämnden i Östersunds kommun kritik för redovisningen av uppgifterna från den rättspsykiatriska undersökningen. Övrigt Det som AA har anfört i övrigt ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.

text: Thomas Norling

text: Ärendet har föredragits av rättssakkunniga Johanna Bardon. Byråchefen Anna Flodin har deltagit i beredningen.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Behörighet
Expediering
Frihetsberövande
Förvar

title: Initiativärenden med anledning av att en person var förvarstagen utan laglig grund

sammanfattning: Migrationsverket beslutade att en person skulle vara i förvar för verkställighet av ett utvisningsbeslut som verket fattat. Dagen därpå beslutade Polismyndigheten att personen i fråga skulle hållas i förvar för verkställighet av ett utvisningsförordnande på grund av brott. Polismyndighetens beslut överklagades och Migrationsöverdomstolen förordnade att den förvarstagne omedelbart skulle tas ur förvar. Skälet var att Polismyndighetens beslut inte hade fattats inom den lagstadgade fristen på två månader från senaste beslut om förvar och att Migrationsverkets beslut var fattat av fel myndighet och därför saknade laglig grund. JO konstaterar att det hos både Migrationsverket och Polismyndigheten rådde en osäkerhet i rättsligt hänseende om vilken av myndigheterna som ansvarade för att handlägga frågan om förvar. JO uttalar att det i fråga om ett frihetsberövande måste ställas höga krav på att myndigheterna har väl fungerande rutiner för hur tjänstemännen ska agera i olika situationer som kan uppstå. JO anser att de båda myndigheterna långt tidigare borde ha gjort en ordentlig analys av vilken av dem som skulle komma att ha ansvar för förvarsfrågan. Om de involverade tjänstemännen ansåg att det fanns någon som helst osäkerhet om vilken myndighet som var behörig, skulle frågan ha lyfts till en högre nivå inom respektive myndighet. Både Polismyndigheten och Migrationsverket kritiseras för att ha brustit när det gällde att säkerställa att förvarsfrågan hanterades på ett väl underbyggt och rättssäkert sätt. Migrationsöverdomstolen kritiseras för att inte ha säkerställt att domen togs emot och uppmärksammades av den institution där den förvarstagne var placerad.

text: Bakgrund

text: Vid en inspektion av häktet Sollentuna som JO genomförde i januari 2020 uppmärksammades en incidentrapport som upprättats med anledning av att AA togs ur förvar den 11 oktober 2019. Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen, hade i en dom samma dag förordnat att AA omedelbart skulle tas ur förvar. Av incidentrapporten framgick bl.a. att domen kommit in till ett av Migrationsverkets förvar kl. 17 men att förvaret meddelat häktet först kl. 21. AA skrevs ut från häktet kl. 22.06.

text: AA skulle utvisas enligt ett beslut av Migrationsverket. Han skulle utvisas även på grund av brott enligt förordnande från allmän domstol. AA anmälde hinder mot verkställighet av Migrationsverkets beslut och verket beslutade i mars 2019 om ny prövning av frågan om uppehållstillstånd enligt

text: 12 kap. 19 § utlänningslagen

text: I mitten av augusti 2019 var läget följande. Migrationsverket hade efter ny prövning beslutat att inte bevilja AA uppehållstillstånd. Beslutet var överklagat och målet låg hos Migrationsöverdomstolen som skulle ta ställning till om prövningstillstånd skulle meddelas. Även brottmålsdomen med förordnande om utvisning var överklagad och målet låg sedan mitten av juli hos Högsta domstolen (HD) i avvaktan på beslut i fråga om prövningstillstånd. AA var tagen i förvar enligt ett beslut av Migrationsverket och säkerhetsplacerad i häktet Sollentuna. Förvarsbeslutet skulle enligt lag prövas på nytt senast den 17 september 2019. I annat fall skulle det upphöra att gälla. (Se

text: 10 kap.

text: och

text: 10 §§

text: utlänningslagen

text: Förordnandet om utvisning på grund av brott fick laga kraft den 2 september 2019 genom att HD beslutade att inte meddela prövningstillstånd.

text: Migrationsverket beslutade den 17 september 2019 att AA skulle vara kvar i förvar för verkställighet av verkets utvisningsbeslut. Den 18 september 2019 beslutade Polismyndigheten om förvar av AA för verkställighet av utvisningsförordnandet på grund av brott.

text: Efter att Polismyndighetens beslut överklagats förordnade, som tidigare nämnts, Migrationsöverdomstolen att AA omedelbart skulle tas ur förvar. Domstolen motiverade sitt avgörande med att Polismyndighetens beslut om förvar den 18 september 2019 inte hade fattats inom den lagstadgade fristen på två månader från senaste beslut om förvar och att Migrationsverkets beslut den 17 september 2019 var fattat av fel myndighet och därför saknade laglig grund.

text: Migrationsöverdomstolen skickade domen per mejl till bl.a. häktet Sollentuna, Polismyndigheten och Migrationsverket.

text: Initiativen och granskningens inriktning

text: Med anledning av det som kommit fram beslutade jag om ett initiativärende mot Migrationsverket och senare även mot Polismyndigheten, Kriminalvården och Migrationsöverdomstolen.

text: Migrationsverket och Polismyndigheten uppmanades att yttra sig om den egna myndighetens handläggning av frågan om förvar och hantering av Migrationsöverdomstolens avgörande om ur förvar. Myndigheterna skulle också besvara ett antal frågor om sina rutiner avseende förvar.

text: Migrationsöverdomstolen och Kriminalvården uppmanades att yttra sig över expedieringen respektive hanteringen av domstolens avgörande om att AA

text: omedelbart skulle tas ur förvar. De skulle även besvara ett antal allmänna frågor om sina rutiner i samband med ett avgörande som innebär att en tvångsåtgärd ska upphöra eller en person ska tas ur förvar.

text: Migrationsverket (generaldirektören BB), Polismyndigheten (juristen CC), Migrationsöverdomstolen (tf. kammarrättspresidenten DD) och Kriminalvården (chefen för sektionen för verksjuridik EE) yttrade sig till JO under hösten 2020. Myndigheternas yttranden finns tillgängliga hos JO.

text: JO:s granskning har framför allt avsett två frågor som redovisas under varsin rubrik i detta beslut: dels Polismyndighetens och Migrationsverkets åtgärder och kontakter inför att förvarsbeslutet skulle prövas på nytt den 17 september 2019, dels Migrationsöverdomstolens expediering av domen och de mottagande myndigheternas hantering av den.

text: Åtgärder inför att förvarsbeslutet skulle prövas på nytt

text: Polismyndighetens och Migrationsverkets yttranden Myndigheterna redogjorde bl.a. för vilka kontakter de haft inför att förvarsbeslutet skulle prövas på nytt. De lyfte fram att det inte var självklart vilken av dem som skulle anses vara behörig myndighet och att den egna myndighetens ställningstagande inte framstod som direkt felaktigt vid tidpunkten för besluten den 17 respektive 18 september 2019. JO:s bedömning Min granskning i denna del gäller hur Migrationsverket och Polismyndigheten hanterat frågan om vilken av myndigheterna som var behörig när förvarsbeslutet skulle prövas på nytt. Hur behörighetsfrågan skulle bedömas i det aktuella fallet har avgjorts av Migrationsöverdomstolen och jag går därför inte in på den.

text: Orsaken till den uppkomna situationen tycks ha varit en osäkerhet i rättsligt hänseende hos både Migrationsverket och Polismyndigheten om vilken av myndigheterna som ansvarade för att handlägga frågan om förvar, och om vilken betydelse det hade att förordnandet om utvisning på grund av brott fått laga kraft samtidigt som verkets beslut att neka uppehållstillstånd efter ny prövning inte hade fått det.

text: Bestämmelser om vilken myndighet som ska besluta om förvar finns i

text: 10 kap.

text: 17 §§

text: utlänningslagen

text: . De är erkänt svåra att tillämpa och har lett till ett antal vägledande avgöranden från Migrationsöverdomstolen.

text: När det är fråga om ett frihetsberövande måste det ställas höga krav på att myndigheterna har väl fungerande rutiner för hur tjänstemännen ska agera i olika situationer som kan uppstå. Det gäller inte minst när den rättsliga regleringen är svårtillgänglig och flera myndigheter är inblandade. Det måste också krävas att ansvariga tjänstemän har en god planering och försöker förutse

text: vilka rättsliga lägen som kan behöva hanteras och i god tid försöker klargöra vad som gäller.

text: Det var känt för båda myndigheterna att allmän domstol förordnat att AA skulle utvisas på grund av brott och att målet låg i HD i avvaktan på beslut i fråga om prövningstillstånd. Genom utredningen har det kommit fram att AA hade anstånd till den 28 augusti 2019 med att komplettera sitt överklagande till HD, och jag förstår det som att både Polismyndigheten och Migrationsverket kände till det. Det var också känt att verkets beslut att neka uppehållstillstånd efter ny prövning hade överklagats och att Migrationsöverdomstolen skulle ta ställning till frågan om prövningstillstånd.

text: HD beslutade den 2 september 2019 att inte meddela prövningstillstånd, vilket innebar att förordnandet om utvisning på grund av brott fick laga kraft. Migrationsverket och Polismyndigheten verkar dock ha fått kännedom om HD:s beslut först två veckor senare och utredningen här ger inte svar på varför det dröjde så länge.

text: Mot bakgrund av vad som var känt hade myndigheterna anledning att i ett tidigt skede överväga vilka konsekvenser ett avgörande från HD skulle få för behörigheten att handlägga frågan om förvar. Av utredningen framgår att myndigheterna i augusti 2019 förde diskussioner i saken, men det går inte att dra någon slutsats om huruvida de i detta skede mer ingående diskuterade de olika alternativ som kunde bli aktuella, att HD:s avgörande kom före Migrationsöverdomstolens avgörande eller tvärtom, och vad de olika alternativen skulle innebära i fråga om ansvaret för förvarsfrågan.

text: Den 16 september 2019 informerades Polismyndigheten av Migrationsverket om att förordnandet om utvisning på grund av brott hade fått laga kraft. Myndigheterna hade sedan kontakt med varandra dagen därpå, dvs. samma dag som beslut i fråga om fortsatt förvar senast skulle fattas. Exakt vad som sas i kontakterna har inte kunnat utredas, men myndigheterna nådde inte någon samsyn om vem som ansvarade för förvarsfrågan. Båda myndigheterna har pekat på att rättsläget inte var helt klarlagt när de fattade sina respektive förvarsbeslut.

text: Jag anser att Migrationsverket och Polismyndigheten långt tidigare än vad som skedde borde ha gjort en ordentlig analys av vilken av myndigheterna som skulle komma att ha ansvar för förvarsfrågan utifrån de domstolsavgöranden som var att vänta. Om de involverade tjänstemännen ansåg att det fanns någon som helst osäkerhet om vilken myndighet som var behörig, skulle frågan ha lyfts till en högre nivå inom respektive myndighet. Det får inte förekomma att ett beslut som innebär ett frihetsberövande fattas utan att beslutsfattaren har de rättsliga förutsättningarna helt klara för sig. Både Polismyndigheten och Migrationsverket har brustit när det gällde att säkerställa att förvarsfrågan hanterades på ett väl underbyggt och rättssäkert sätt inför att förvarsbeslutet

text: skulle prövas på nytt den 17 september 2019. Myndigheterna kritiseras för detta.

text: Av yttrandena till JO framgår att det mellan myndigheterna finns en formaliserad överenskommelse från 2019 om ansvarsfördelning i fråga om bl.a. tvångsmedel. Det framstår som angeläget att Polismyndigheten och Migrationsverket kompletterar överenskommelsen med en ordning för hur komplicerade rättsliga frågor som rör frihetsberövanden kan hissas på ett effektivt sätt i organisationerna så att de beslut som fattas är noggrant övervägda och underbyggda.

text: Min samlade bild är också att det vid båda myndigheterna finns behov av tydligare rutiner och vägledning i fråga om vilken myndighet som har ansvar för förvarsfrågan. Med tanke på lagstiftningens komplexitet kan det vara lämpligt att i ett rutindokument eller en handbok ange exempel med olika tänkbara scenarier, t.ex. parallella domstolsprocesser, och vilken myndighet som är ansvarig i varje given situation.

text: Expedieringen och hanteringen av domen om ur förvar

text: Inledning När AA skrevs ut från häktet kl. 22.06 den 11 oktober 2019 hade det gått cirka fem timmar sedan Migrationsöverdomstolen expedierat sitt avgörande om att han omedelbart skulle tas ur förvar. Anledningen till att domstolens avgörande inte verkställdes omgående var att det dröjde innan häktet Sollentuna, där AA var placerad, tog del av det.

text: Myndigheternas yttranden Migrationsöverdomstolen, Kriminalvården, Polismyndigheten och Migrationsverket lämnade en redogörelse för händelseförloppet från respektive myndighets utgångspunkt. I förekommande fall redovisades relevanta rutiner och tillämplig reglering. Myndigheterna redovisade också sin bedömning.

text: JO:s bedömning

text: Migrationsöverdomstolen

text: Av utredningen framgår att en domstolshandläggare på Migrationsöverdomstolen expedierade domen per mejl till bl.a. Polismyndigheten och Migrationsverket kl. 17.13, vilket var strax efter att domen hade färdigställts. Domen mejlades till häktet Sollentuna kl. 17.14. Häktet har uppgett att domstolen mejlade till en brevlåda som i första hand är avsedd för allmänheten och som inte bevakas efter kontorstid. Av utredningen framgår vidare att domstolshandläggaren inte ringde eller på något annat sätt kontaktade häktet för att säkerställa att domen tagits emot.

text: Det går inte att nu utreda varför Migrationsöverdomstolen använde en mejladress hos häktet som inte bevakades vid tidpunkten för expedieringen, och jag kan därför inte uttala mig om eventuella fel och brister i det avseendet. Jag

text: vill dock framhålla vikten av att domstolar säkerställer att de har korrekta kontaktuppgifter till andra myndigheter och att de har klart för sig vilka kontaktvägar som ska användas i brådskande situationer, exempelvis när någon omedelbart ska försättas på fri fot. Vid mejlkontakt i sådana situationer är det bra om domstolen redan i ämnesraden uppmärksammar den mottagande myndigheten på att mejlet avser något som kräver en skyndsam hantering.

text: JO har tidigare uttalat att när det är fråga om att avsluta ett administrativt frihetsberövande så kan en domstol inte generellt nöja sig med en underrättelse per fax eller e-post. Domstolen måste vidta åtgärder för att förvissa sig om att underrättelsen verkligen har nått fram, och det görs lämpligen genom en telefonkontakt. (Se bl.a.

text: JO 2015/16 s. 303

text: Migrationsöverdomstolen har uppgett att den ansvariga domstolshandläggaren följde de rutiner som vid den aktuella tidpunkten gällde för avgöranden som innebär att någon ska tas ur förvar och att det då inte fanns någon rutin som innebar att expediering skulle följas av ett telefonbesked till den institution där den förvarstagne vistades.

text: Med hänsyn till att det var fråga om att avsluta ett administrativt frihetsberövande borde Migrationsöverdomstolen ha säkerställt att domen togs emot och uppmärksammades av häktet. Domstolen brast i detta avseende, vilket bidrog till att det dröjde innan AA släpptes ur förvar. Domstolen kritiseras för denna brist.

text: Migrationsöverdomstolen har i sitt yttrande till JO förklarat att man i kammarrättens kanslihandbok avsåg att införa särskilda rutiner om telefonkontakt med den förvarsenhet eller kriminalvårdsenhet eller det häkte där den förvarstagne är placerad vid expediering av avgöranden om ur förvar, vilket naturligtvis är positivt. Det är angeläget att samtliga migrationsdomstolar har motsvarande rutiner och jag skickar därför en kopia av detta beslut till Domstolsverket för kännedom.

text: Kriminalvården

text: Det framgår av utredningen att Migrationsverket ringde till häktet vid kl. 21 och informerade om domen och sedan vidarebefordrade den till rätt brevlåda hos häktet. Därefter vidtog häktet åtgärder som ledde till att AA skrevs ut kl. 22.06.

text: Det har som sagt inte gått att utreda varför Migrationsöverdomstolen skickade domen till en obevakad mejladress hos häktet. Jag vill ändå framhålla vikten av att en institution som har hand om frihetsberövade, som ett häkte eller ett förvar, tydligt kommunicerar vilka kontaktuppgifter som ska användas i brådskande situationer utanför kontorstid, t.ex. när någon omedelbart ska försättas på fri fot.

text: Av utredningen framgår att utskrivningen av AA genomfördes inom en acceptabel tid sedan häktet väl hade underrättats om domen. Mot den bakgrunden har jag inte anledning att kritisera Kriminalvården.

text: Polismyndigheten och Migrationsverket

text: Omständigheterna här ger inte anledning till kritik av Polismyndigheten och Migrationsverket för deras hantering av Migrationsöverdomstolens avgörande.

text: Av Polismyndighetens yttrande till JO framgår att myndigheten tagit initiativ till att utarbeta skriftliga rutiner för hanteringen av domstolsavgöranden som innebär att någon ska tas ur förvar. Detta är givetvis något som jag välkomnar.

text: Avslutande uttalande

text: Jag har ovan konstaterat brister i såväl Migrationsverkets som Polismyndighetens handläggning av förvarsärendet. AA satt 24 dagar i förvar utan laglig grund. Detta är givetvis fullständigt oacceptabelt.

text: Granskningen illustrerar att

text: utlänningslagens

text: bestämmelser om handläggande myndighet i förvarsfrågan kan vara svåra att tillämpa och vilka konsekvenserna kan bli när regelverket tillämpas felaktigt. Jag skickar därför en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet för kännedom.

text: Ärendena avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Dom/domskäl
Grundläggande fri- och rättigheter

title: Kritik mot en domare vid Norrköpings tingsrätt för att tingsrätten dömt en person för en gärning som han inte var åtalad för

sammanfattning: En person var åtalad för att tillsammans och i samförstånd med andra ha begått ett rån i en butik. Tingsrätten dömde honom för att antingen ha varit inne i butiken och utfört själva rånet eller för att ha kört en flyktbil från brottsplatsen. Åklagaren hade emellertid inte påstått att någon av de inblandade hade kört en flyktbil. Den ansvariga domaren får kritik för att tingsrätten dömde den tilltalade för en gärning som han inte var åtalad för.

text: Initiativet

text: Med anledning av uppgifterna i en artikel publicerad i Dagens Juridik den 7 mars 2014 beslutade jag den 10 mars 2014 att i ett särskilt ärende utreda Norrköpings tingsrätts handläggning och bedömning av åtalet gentemot AA i tingsrättens mål B 3687-12.

text: Utredning

text: Dagboksblad, anteckningar från huvudförhandlingen och domen i tingsrättens mål samt motsvarande handlingar i Göta hovrätts mål B 155-14 hämtades in och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande:

text: Den 18 och 20 december 2013 höll Norrköpings tingsrätt huvudförhandling. Åklagare i målet var kammaråklagaren BB. Tilltalade var AA och ytterligare en person. Tingsrätten bestod av rådmannen CC som ordförande och tre nämndemän. Åklagaren yrkade ansvar för rån enligt följande gärningsbeskrivning:

text: DD och AA har den 6 december 2012 tillsammans och i samförstånd med andra personer i Guldfynds butik på Koppargatan i Norrköping medelst hot om våld, som inneburit eller för den Guldfyndsanställda EE framstått som trängande fara, stulit diverse guldföremål till ett värde av 497 860 kronor, tillhörande Guldfynd. Hotet om våld har bestått i att AA riktat ett vapen eller vapenliknande föremål mot målsäganden och att han slagit sönder inredningen i butiken med en yxa. Sålunda har AA vid tillfället, beväpnad med pistol och yxa, gått in i butiken Guldfynd med avsikt att begå rån samtidigt som DD tillsammans med annan hållit vakt från den närliggande butiken Name It.

text: DD har i vart fall främjat gärningen med råd eller dåd genom att han deltagit i planeringen av rånet och därvid tillhandahållit en bil, bokat rum på vandrarhem i Norrköping samt köpt en väska som använts i samband med rånet. Som lagrum åberopade åklagaren

text: 8 kap. 5 §

text: och

text: 23 kap. 4 §

text: brottsbalken

text: I en dom den 20 december 2013 dömde tingsrätten AA till två års fängelse för rån. Som lagrum angavs

text: 8 kap. 5 § första stycket 1 brottsbalken

text: . I domskälen anförde tingsrätten bl.a. att det fanns en beaktansvärd risk för att det kunde vara en annan person, och inte AA, som utförde själva rånet. Vidare anfördes att AA, om han inte varit rånaren, måste varit den person som förde flyktbilen från brottsplatsen. Tingsrätten konstaterade därefter att detta moment utöver planeringen av rånet hade varit nödvändigt för brottets utförande och att, med förbehåll för att deras båda roller inte kunnat klarläggas, AA var en av gärningsmännen.

text: Efter att de båda tilltalade och åklagaren hade överklagat tingsrättens dom höll Göta hovrätt huvudförhandling den 13 och 14 februari 2014. I en dom den 28 februari 2014 frikände hovrätten AA från ansvar för rån och anförde bl.a. följande i domskälen (s. 8–9): Tingsrätten har dömt AA för att, om han inte varit rånaren, ha fört flyktbilen från brottsplatsen. Som försvaret har påpekat finns det inte i gärningsbeskrivningen något påstående om att AA skulle ha fört flyktbilen. I stället har åklagaren i stämningsansökningen tydligt angett att det som läggs AA till last är att han, beväpnad med pistol och yxa, gått in i butiken Guldfynd med avsikt att begå rån. Av

text: 30 kap. 3 § brottsbalken

text: rättegångsbalken

text: , JO:s anm.] och

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: följer att AA inte kan dömas för något annat än det som åklagaren har angett att han bör fällas till ansvar för (jfr t.ex. Högsta domstolens dom den 8 februari 2013 i mål nr

text: B 868-12

text: ). Eftersom hovrätten således inte funnit styrkt att AA var den som utförde rånet ska han frikännas. På grund av vad som hade kommit fram vid genomgången av de inhämtade handlingarna fann jag anledning att anta att tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: hade begåtts. Jag beslutade därför den 1 april 2014 att inleda en förundersökning om sådant brott.

text: Under förundersökningen hölls inledningsvis förhör med kammaråklagaren BB och advokaten FF, som var AA:s ombud och offentliga försvarare i brottmålet. Därefter hölls förhör med CC. Vid förhöret delgavs han misstanke om tjänstefel. Han bestred ansvar för brott.

text: Under tiden förundersökningen pågick gav CC in två promemorior och en skrivelse till JO.

text: Efter att förundersökningen hade avslutats beslutade jag den 13 januari 2015 att inte väcka åtal mot CC.

text: Tingsrätten uppmanades därefter i en remiss att redovisa sin bedömning av handläggningen av åtalet i mål B 3687-12.

text: Tingsrättens yttrande

text: Tingsrätten (lagmannen GG) lämnade in ett yttrande till vilket var bifogat ett yttrande från rådmannen CC. GG uppgav följande:

text: Tillsammans och i samförstånd

text: CC har såväl under förundersökningen som i sitt bifogade yttrande redovisat sin uppfattning av hur han uppfattat att en gärningsbeskrivning av nu aktuellt slag kan tolkas. Uppfattningen kan väl sammanfattas att det i uttrycket ligger ett gärningspåstående på ett övergripande eller generellt plan och att det individualiserade påståendet inte begränsar prövningen. Visst stöd för riktigheten av sin uppfattning om vad som behöver anges i gärningsbeskrivningen har han bl.a. fått i det avgörande från Högsta domstolen den 1 oktober 2014 i mål

text: Ö 4417-12

text: , vilket han gett in under förundersökningen. Enligt min mening går det inte att med säkerhet slå fast att hans uppfattning strider mot gällande rätt. Rättsläget får väl i avsaknad på ett klargörande från Högsta domstolen bedömas som i viss mån oklart.

text: Borde CC ha handlat annorlunda under huvudförhandlingen eller efter överläggningen och innan domen avkunnades?

text: I denna del utgår jag från den alternativa gärningsbeskrivningen som CC delgetts. Enligt denna skulle han av oaktsamhet åsidosatt vad som gällde för uppgiften genom att inte genom frågor och påpekanden ha försökt klarlägga innebörden av åklagarens gärningsbeskrivning samt hur parterna ställde sig till möjligheten att döma AA för rån på det sätt tingsrätten senare gjorde. Med den uppfattning CC hade i frågan om tolkningen av begreppet tillsammans och i samförstånd är hans handlande konsekvent och följdriktigt. Som han själv redovisat har han haft uppfattningen att det för AA måste ha stått klart att denne inte bara behövde försvara sig mot det individualiserade momentet i gärningsbeskrivningen utan även mot vad som framkom om dennes aktiva del i planeringen av rånet och att det var fråga om en ansvarsprövning där rollerna inte kunnat klarläggas. Jag noterar att det finns ingenting i utredningen som motsäger CC:s uppfattning om vad som stått klart för AA under huvudförhandlingen.

text: Tolkningen av tillsammans och i samförstånd får anses vara i strid med gällande rätt

text: Bedömningen i denna del utgår från att det på objektiva grunder får anses ha funnits oklarheter kring vad åklagaren gjort gällande. Uttrycket tillsammans och i samförstånd är ett gärningsmoment, som behöver åberopas av åklagaren (se bl.a. Nordh, Processens ram i brottmål, s. 41). Av uttrycket följer att flera tilltalade anses ansvariga som medgärningsmän för rånet, även om det bara utfördes av en av dem. Med den av åklagaren angivna individualiseringen av AA:s.agerande – den som faktiskt utförde rånet – blir uttrycket för dennes del egentligen överflödigt. Av åklagarens anslutningsöverklagande och svarsskrivelse till hovrätten står klart att hon ansett det fullt möjligt att döma som tingsrätten gjort utan att behöva justera åtalet. Åklagarens uppgifter i förhöret med henne under förundersökningen bekräftar detta. Slutsatsen måste bli att åklagaren inte ansett att den valda konkretiseringsnivån beträffande AA utgjort ett hinder mot att döma honom som medgärningsman för rånet även om hans roll inte kunnat klarläggas. Påståendet om att tingsrätten dömt utöver gärningspåståendet har uppenbarligen inte kommit förrän under hovrättens huvudförhandling. Av det nu anförda följer att det funnits en oklarhet i förhållande till vad åklagaren påstått om AA i gärningsbeskrivningen. Enligt min mening borde detta ha föranlett tingsrätten att utöva materiell processledning genom att fråga åklagaren om hur hon såg på frågan om AA:s handlande för det fall tingsrätten

text: kom fram till att de inblandade personernas roller inte kunde klarläggas på det sätt hon gjorde gällande. Ett sådant påpekande går inte utöver vad som är möjligt utan att rättens opartiskhet sätts ifråga (jfr bl.a. RÅ:s inställning i Högsta domstolen i rättsfallet NJA 2013 N 6). Den materiella processledningen går före tolkningen av gärningsbeskrivningen. Som Nordh framhållit (a.a. s 31) är det dessutom av flera skäl en onödig omgång att, efter en frikännande dom på formella grunder, åklagaren överklagar och justerar gärningsbeskrivningen i hovrätten. Skyldigheten att utöva materiell processledning har ju i än högre grad ålegat hovrätten. Det har i vart fall då varit tydligt att tingsrätten ansåg det möjligt att tolka en gärningsbeskrivning på det sätt den gjort. Det har dessutom varit tydligt att det funnits en väsentlig skillnad mellan hur gärningsbeskrivningen varit utformad och att åklagaren ansåg det möjligt att döma AA som tingsrätten gjort. Den motsägelse som funnits här har uppenbarligen inte lyfts. Frågan om när och hur rätten ska utöva materiell processledning är inte helt enkel att besvara. Att i efterhand bedöma frågan är en helt annan sak än att i skarpt läge alltid fatta rätt beslut. Även om förhållandet mellan uttrycket tillsammans och i samförstånd och ett samtidigt konkretiserat gärningspåstående skulle vara ett annat än det CC utgått från, anser jag inte att det finns anledning att rikta kritik mot honom. Jag anser således sammanfattningsvis att det inte finns skäl för JO att nu i efterhand rikta kritik mot CC för hans handläggning av åtalet mot AA I detta sammanhang vill jag understryka att CC under lång tid varit misstänkt för tjänstefel. Betydelsen av detta för honom bör även det vägas in vid den bedömning JO avser att göra.

text: CC uppgav följande:

text: Frågan om AA är dömd för annan gärning än åklagaren yrkat ansvar för

text: Det är min uppfattning att AA dömdes för just det rån han stod åtalad för, även om han kunnat ha en annan roll än den som påstods i åtalet. Jag har i anslutning till de polisförhör som hållits med mig i tjänstefelsärendet upprättat två promemorior där jag bl.a. klargjort att AA inte är dömd för att ha fört flyktbilen, d.v.s. det moment som enligt JO anses vara annan gärning än själva rånet. AA är dömd som en av de fyra gärningsmännen utan att hans roll blivit helt klarlagd, allt med stöd av åklagarens generella påstående om att han begått rånet tillsammans och i samförstånd med de tre andra personerna i sällskapet. Med hänvisning till mina promemorior vill jag sammanfattningsvis framhålla följande. I målet åtalades AA och ytterligare en person för att ha begått rånet tillsammans och i samförstånd med två andra, oidentifierade, personer. Detta uppfattades som ett generellt påstående härom, som tingsrätten var tvungen att ytterst pröva. I gärningsbeskrivningen angavs också hur åklagaren tänkt sig att de olika rollerna sett ut. AA hade utfört själva rånet medan den medåtalade personen hade hållit vakt. Samtliga rekvisit för rånet fanns med i gärningsbeskrivningen och det fanns en kombination av individuella moment, där AA kopplats till vissa rekvisit för rånet, och ett påstående om generellt ansvar (tillsammans och i samförstånd) såvitt avser densamme. Vad som förekom vid huvudförhandlingen kan svårligen återskapas för en utomstående betraktare. Min upplevelse kan bekräftas av bevisteman för förhörspersonerna och av videoinspelade förhör i den mån dessa nu finns att tillgå. Endast en mindre del av förhandlingen berörde själva rånet. Utöver förevisandet av övervakningsbilder från butiken hölls ett förhållandevis kort förhör med butiksbiträdet. Den övervägande delen av förhandlingen handlade om hur de fyra personerna var tillsammans och planerade rånet. Många frågor

text: ställdes om planeringen av rånet och i vilken AA ingick. Den medåtalade personen hade en längre berättelse härom och tre vittnen hördes om rånarnas förehavanden på planeringsstadiet fram till bara några timmar innan rånet begicks. Ett vittne berättade om när två personer, direkt efter rånet, lämnade platsen i flyktbilen och den medåtalade berättade om vad som hände då det slutna sällskapet om fyra personer sammanstrålade efter rånet. Av den medåtalade personens trovärdiga berättelse framgick att AA ledde den omfattande planeringen av rånet. Berättelsen stöddes av annan bevisning. Bl.a. fanns en bild på AA då han samma dag som rånet begicks i en butik i Norrköping införskaffade ett föremål, sannolikt den yxa som användes vid rånet. AA:s fingeravtryck fanns också på ett kvitto avseende ett badhusbesök som kunde knytas till tid och plats för tillgreppet av flyktbilen. Det framkom att de fyra personerna hade delat upp sig parvis då rånet begicks. Två av dem, bl.a. den medåtalade personen, befann sig i en närliggande butik medan de andra två var aktiva och hade en mera central roll. En av dem utförde maskerad själva rånet medan den andre körde rånaren och rånbytet från platsen. Efter rånet sammanstrålade, som sagt, de fyra personerna för att sedan tillsammans bege sig tillbaka till Stockholmsområdet där de kom från. Genom bevisningen var det ställt utom rimligt tvivel att AA tillhörde det slutna sällskap om fyra personer som planerade rånet, att AA hade en ledande roll vid planeringen av rånet och att AA var en av de fyra gärningsmän som efter en veckas planering utförde rånet tillsammans och i samförstånd med varandra. Den medåtalade personens förehavanden betraktades som medhjälp. Det fanns mycket starka skäl för åklagarens påstående om att det var AA som utförde själva rånet. Eftersom teknisk bevisning saknades och då två av rånarna var oidentifierade fanns det ett beaktansvärt utrymme för att AA bytt plats med den som förde flyktbilen. AA dömdes som gärningsman för rånet utan att hans faktiska roll, antingen som rånare i butiken eller som förare av flyktbilen, var helt klarlagd. Det kunde uteslutas att AA befann sig tillsammans med den medåtalade personen i den närliggande butiken och även att en annan person, utanför det slutna sällskapet, utförde själva rånet. Däremot kunde det vara en annan i sällskapet än AA, nämligen den så kallade turken och ingen annan, som utförde själva rånet. AA dömdes alltså inte för att faktiskt ha fört flyktbilen och inte heller för att faktiskt ha utfört själva rånet. De två gärningsmännens roller lämnades i stället öppna i domen. I tingsrättens domskäl anges, i linje härmed, ett förbehåll om att de båda aktiva rollerna inte kunnat klarläggas (se särskilt sista meningen i andra stycket, sidan 10 i domen). Förutsättningar fanns ändå att döma AA som i vart fall medgärningsman, allt enligt åklagarens generella påstående om att rånet begåtts tillsammans och i samförstånd med de andra. Det för AA mildaste medverkansalternativet beaktades också vid straffmätningen. Detta ansvar följde alltså av att AA intagit en ledande roll vid planeringen av rånet och av att han haft en central och aktiv roll vid genomförandet av rånet. Att bevisningen inte räckte för åklagarens individualiserade påstående om att AA utförde ett av momenten, d.v.s. själva rånet, utgjorde inget hinder för att i nästa steg pröva frågan om ansvar i enlighet med det generella påståendet om att rånet begåtts tillsammans och i samförstånd med andra. Detta ligger inom ramen för åtalet, anser jag. Min ovan nämnda uppfattning bygger i huvudsak på följande. Begreppet tillsammans och i samförstånd är en förhållandevis ny form av gärningsmannaskap där ansvar kan utdömas även om de inblandade personernas roller inte kunnat klarläggas. Åklagare brukar ofta använda nämnda begrepp i fall där det inte går att ange vem som gjort vad. Se bl.a. Dag Victor – Den åtalade gärningen, s. 246 f.

text: Frågan om ett sådant ansvar har överlämnats till rättstillämpningen. Det saknas tydlig lagreglering och Högsta domstolen har ännu inte uttalat hur gärningsbeskrivningar ska tolkas när det finns både ett generellt påstående om brott som begåtts tillsammans och i samförstånd och närmare individualiserade moment som varit nödvändiga för att begå brottet. De fall som finns, bl.a. det som hovrätten hänvisat till, berör själva grundprincipen som kommit till uttryck i litteraturen – inte alls problematiken kring synen på påståenden om att brott begåtts tillsammans och i samförstånd. Däremot finns det ett antal rättsfall som visar att möjlighet finns att döma till ansvar utan att rollerna kunnat klarläggas. I rättsfallet

text: NJA 2006 s 535

text: (Akallarånet) uttalades inget hinder i sig mot en sådan prövning trots att åklagarens individualiserade moment inte ansågs vara styrkta. Dock ansågs denna möjlighet inte kunna tillämpas eftersom det inte varit utrett att personen deltagit vid genomförandet av brottet. Stöd för min ståndpunkt ges också i Högsta domstolens avgörande den 1 oktober 2014 i mål

text: Ö 4417-12

text: . Även Riksåklagarens svarsskrivelse, daterad 2014-09-01, i Högsta domstolens mål

text: B 5390-13

text: ger ett visst stöd. Riksåklagaren pekar där på oenhetligheten i praxis när det gäller tolkningar av gärningsbeskrivningar och behovet av prejudikat när det gäller sådan tolkning, särskilt i förhållande till art. 6 i Europakonventionen och Europadomstolens praxis. Att åklagaren individualiserat rollerna är självklart bra. Då vet de åtalade personerna vad de i första hand ska inrikta sitt försvar på. Försvaret måste ändå räkna med att det generella påståendet prövas i nästa steg i händelse av att de individualiserade momenten inte styrkts. Detta ter sig rätt naturligt i ett fall då rånaren är maskerad och då två av gärningsmännen inte kunnat identifieras (Jfr det ovan nämnda rättsfallet). De åtalade personerna kan inte anses ha betagits sin möjlighet till försvar så länge alla omständigheter som utredningen kunnat visa kring brottet lagts fram vid huvudförhandlingen. Åklagaren kan med fördel vara tydlig i sin gärningsbeskrivning om att rätten ska pröva de individualiserade momenten först och, i andra hand, det generella påståendet om tillsammans och i samförstånd. Ett exempel på detta är rättsfallet

text: NJA 2010 s. 485

text: . Men jag är av uppfattningen att det inte är ett absolut krav eftersom rätten alltid av rättssäkerhetsskäl först söker klarlägga de olika rollerna, momenten kopplat till person, oavsett hur åklagaren utformat åtalet.

text: Frågan om materiell processledning bort utövas i tingsrätten

text: Vid huvudförhandlingen uppfattade jag inte att det hos parterna fanns oklarheter om vad åtalet avsåg. Det generella ansvaret fanns, som sagt, med i åtalet. Att åklagaren i sin slutplädering inriktade sig på förstahandsyrkandet (det individuella momentet) och inte uppehöll sig så mycket vid det generella ansvaret (tillsammans och i samförstånd) är för mig inte särskilt konstigt. Det kan mycket väl bero på taktik. Så torde även gälla försvaret. Vad jag förstod stod åklagaren fast vid att de fyra personerna hade planerat och begått rånet tillsammans och i samförstånd. Som angetts ovan handlade den övervägande delen av förhandlingen om hur de fyra personerna var tillsammans och planerade rånet. Även vad som inträffade efter rånet, då de fyra sammanstrålade, avhandlades. Det framgick att fråga var om ett välplanerat rån, som AA hade en aktiv del i, och där förandet av flyktbilen var ett nödvändigt moment för att rånet skulle kunna genomföras. Jag anser att det har stått klart för AA att han inte behövde försvara sig bara mot påståendet om att han utförde själva rånet utan även mot vad som tydligt framkom om hans aktiva del i planeringen av rånet. Jag anser också att han måste ha förstått att fråga dessutom var om en ansvarsprövning där rollerna inte kunnat klarläggas. Att momentet med flyktbilen inte fanns uttryckligen angivet i gärningsbeskrivningen anser jag inte vara nödvändigt. Detta moment, som ligger mycket nära det händelseförlopp som konstituerar den brottsliga gärningen,

text: avhandlades vid förhandlingen. Även om jag hade påpekat att möjlighet fanns att döma på det sätt som gjordes har jag svårt att tro att inriktningen av försvaret hade blivit annorlunda. Det bör i sammanhanget särskilt noteras att AA:s inställning var att han överhuvudtaget inte befunnit sig på brottsplatsen. Med detta vill jag säga att AA i gärningsbeskrivningen och vid förhandlingen, i linje med vad

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: föreskriver, i detalj underrättats om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom. Domen har inte heller baserats på något för AA överraskande moment som han inte har haft möjlighet att försvara sig mot. Varken försvararen eller åklagaren har i skrivelser till hovrätten reagerat på att tingsrätten i sin bedömning lämnat gärningsmännens roller öppna, vilket talar för att det hos dem inte funnits någon oklarhet i frågan. Det tog nästan tre veckor innan AA överklagade domen genom sin försvarare. Inget nämndes om att AA dömts på felaktiga grunder eller på något annat överraskande sätt. Inget frifotsyrkande framställdes. Åklagaren anförde i sin tur i sin svarsskrivelse till hovrätten att tingsrätten gjort en rätt bedömning i ansvarsfrågan. Hovrätten, som förfogat över häktningsfrågan efter överklagandet, har inte heller under beredningen av målet funnit skäl att självmant vidta åtgärder i anledning av att AA, enligt hovrättens uppfattning, blivit dömd för annan gärning än den som angetts i åtalet. Jag är alltså av uppfattningen att det inte funnits någon oklarhet hos parterna som bort undanröjas genom materiell processledning. Även om det hade funnits en sådan oklarhet är det ingalunda självklart att materiell processledning bort utövas. Hovrättens hantering av den oklarhet som uppenbart fanns i hovrätten är ett exempel på hur svårt det kan vara att avgöra när materiell processledning bör utövas. Med hänsyn till vad sålunda anförts i det ovanstående anser jag att det saknas anledning att överhuvudtaget rikta kritik mot min handläggning av målet.

text: Bedömning

text: Regler i

text: rättegångsbalken

text: och Europakonventionen I

text: 30 kap. 3 § rättegångsbalken

text: anges som huvudregel att en dom i ett brottmål inte får avse någon annan gärning än den som det har förts talan om i behörig ordning. I ett mål om allmänt åtal beskriver åklagaren gärningen i den gärningsbeskrivning som är en del av hans eller hennes stämningsansökan.

text: Ett viktigt skäl till att rätten inte får döma över något som ingen har fört talan om är naturligtvis att den tilltalade ska veta vad han eller hon ska försvara sig mot. Samma skäl ligger bakom Europakonventionens regel om att var och en som anklagas för brott har rätt att i detalj underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom eller henne och att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar.

text: Medgärningsmannaskap Åklagarens gärningsbeskrivning inleds med ett påstående om att DD och AA rånat en butik tillsammans och i samförstånd med andra personer. Det är alltså fråga om vad som i straffrätten kallas för medgärningsmannaskap. Denna form av gärningsmannaskap kännetecknas av att det inte är en person som ensam uppfyller brottsrekvisiten utan det är flera personer som har hjälpts åt. Vid ett bankrån kan det exempelvis stå klart att en av de inblandade har tillgripit

text: pengarna, en har hotat personal och kunder och en har stått vakt med skjutvapen vid en flyktbil omedelbart utanför banklokalen. Att det inte går att fastställa vem som har gjort vad utesluter i ett sådant fall inte att samtliga döms som gärningsmän för rån (se Victor, Den åtalade gärningen – några tankar om utformningen av gärningsbeskrivningar, i 35 års utredande, en vänbok till Erland Aspelin, s. 247).

text: Åklagarens påståenden i gärningsbeskrivningen Den gärningsbeskrivning som Norrköpings tingsrätt hade att ta ställning till är inte lättillgänglig. Först påstods att ett antal personer, däribland AA och den medtilltalade DD, hade begått brottet tillsammans och i samförstånd. Därefter påstods att AA hade hotat målsäganden inne i butiken. Det framgick vidare att guldföremål hade tillgripits, men det framgick inte uttryckligen vem av de inblandade som påstods ha tillgripit dem. DD och en annan person påstods ha hållit vakt. Slutligen påstods att DD hade deltagit i planeringen av rånet.

text: Sammanfattningsvis påstod åklagaren alltså följande beträffande AA:

text: 1. Han hade tillsammans och i samförstånd med andra stulit guldföremål genom hot.

text: 2. Han hade hotat målsäganden i butiken. Tingsrättens dom I sin dom analyserade tingsrätten först om det fanns tillräcklig bevisning för att AA hade utfört själva rånet i butiken. Tingsrätten kom fram till att det fanns en beaktansvärd risk för att det kunde vara en annan inblandad person och inte AA som hade utfört själva rånet.

text: Därefter konstaterade tingsrätten att det av ett vittnesmål framgick att rånaren flydde till ett garage och satte sig i baksätet på en bil som med en rivstart lämnade platsen. Tingsrätten drog slutsatsen att AA, om han inte varit rånaren, måste ha varit den person som förde flyktbilen från brottsplatsen. Detta moment hade enligt tingsrätten utöver planeringen av rånet varit nödvändigt för brottets utförande. Tingsrätten slutförde resonemanget genom att konstatera att med förbehåll för att deras båda roller inte kunnat klarläggas var AA en av gärningsmännen. I domslutet dömde tingsrätten AA för rån till två års fängelse. Kan man döma så? Tingsrätten dömde alltså AA för att antingen ha varit inne i butiken och rånat den eller för att ha kört flyktbilen. Och det är en tänkbar lösning enligt den straffrättsliga läran om medgärningsmannaskap. Men vad det nu är fråga om är inte tingsrättens straffrättsliga bedömning utan dess tillämpning av

text: 30 kap. 3 § rättegångsbalken

text: . Och enligt den bestämmelsen fick tingsrätten inte döma AA för någon annan gärning än den som han hade åtalats för.

text: CC har utförligt argumenterat för att Norrköpings tingsrätts prövning stämmer med regleringen i

text: 30 kap. 3 § rättegångsbalken

text: . Enligt CC har prövningen gått till så att rätten först tagit ställning till de individualiserade momenten, i detta fall påståendena att AA varit inne i butiken och utfört själva rånet. När dessa moment inte blivit styrkta har rätten haft att pröva det generella påståendet, att gärningen utförts tillsammans och i samförstånd med andra. Inom ramen för detta generella påstående skulle rätten alltså enligt CC:s uppfattning kunna pröva om AA hade medverkat genom att köra en flyktbil även om detta inte uttryckligen påståtts av åklagaren.

text: Jag delar inte CC:s uppfattning. Gärningsbeskrivningen innehåller inget påstående om att någon av gärningsmännen hade kört en flyktbil. Tingsrättens dom, där AA dömts för att antingen ha varit inne i butiken och rånat den eller kört flyktbilen, avser alltså en annan gärning än den som åklagaren åtalade honom för. Domen strider därför mot

text: 30 kap. 3 § första meningen rättegångsbalken

text: CC var tingsrättens ordförande. Han förtjänar kritik för den felaktiga hanteringen av åtalet mot AA.

text: Ärendet avslutas.


title: Fråga om utgångspunkt för beräkningen av den tidsfrist som gäller för chefsöverläkarens skyldighet enligt 16 § andra stycket sista meningen lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) att göra anmälan till domstol

text: Bakgrund

text: I

text: 16 §

text: LRV stadgas följande.

text: Beträffande den som genomgår rättspsykiatrisk vård enligt

text: 31 kap. 3 § brottsbalken

text: med särskild utskrivningsprövning skall vården upphöra när 1. det inte längre till följd av den psykiska störning som föranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning finns risk för att patienten återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag och 2. det inte heller annars med hänsyn till patientens psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. En fråga enligt första stycket prövas av länsrätten efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patienten. Anmälan skall ske genast när chefsöverläkaren finner att den rättspsykiatriska vården kan upphöra. I annat fall skall anmälan göras senast inom fyra månader, räknat från den dag då domstolens beslut blivit verkställbart eller, om patienten kommit till sjukvårdsinrättningen en senare dag, från den dagen. Därefter skall anmälan göras inom var sjätte månad från den dag då rätten senast meddelade beslut i frågan.

text: AA dömdes den 2 november 2001 till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Domen vann laga kraft den 23 november 2001. Inom fyra månader från det att domen vann laga kraft anmälde chefsöverläkaren behov av fortsatt rättspsykiatrisk vård. I dom den 27 mars 2002 beslutade Länsrätten i Södermanlands län om fortsatt sådan vård. AA överklagade domen men Kammarrätten i Stockholm avslog överklagandet den 7 juni 2002. Den 3 december

text: 2002 anmälde chefsöverläkaren behov av fortsatt vård vilket prövades av länsrätten den 11 december 2002.

text: I anledning av en förfrågan från AA anförde Socialstyrelsens regionala tillsynsenhet i Örebro i ett beslut den 14 februari 2003 bl.a. följande.

text: /– – –/ I en skrivelse till Socialstyrelsen har du lämnat en redogörelse för att länsrätten den 27 mars 2002 meddelat dig fortsatt vård enligt lag (

text: ) om rättspsykiatrisk vård (LRV). Domen överklagades till Kammarrätten, som den 7 juni i dom inte gjorde någon annan bedömning än länsrätten. Du uppger vidare att

text: överläkaren BB vid Karsudden har meddelat dig att vid beräkning av den fortsatta sex månaders vårdperioden enligt bestämmelserna i LRV skall utgångspunkten vara dagen då Kammarrätten avkunnade sin dom. Med anledning härav är din fråga till Socialstyrelsen från vilket datum skall den fortsatta sex månaders perioden beräknas. Socialstyrelsen har inhämtat din journal från Karsudden och yttrande har lämnats av BB. Han har bl.a. anfört att efter att ha rådfrågat chefen för Länsrätten i Södermanlands län, har rådmannen CC lämnat besked att Kammarrättens dom gäller som utgångspunkt för en ny sexmånadersperiod innan ny vårdbehovsprövning blir aktuell, d.v.s. från den 7 juni och sex månader fram till den 7 december 2002.

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Av journalen framgår att du dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Angående frågan om beräkningstid för fortsatt vård – i de fall vården skall fortgå efter fyra månader – gäller för dessa patienter bestämmelsen i § 16, andra stycket, sista meningen, LRV: ”Därefter skall anmälan göras inom var sjätte månad från den dag då rätten senast meddelade beslut i frågan.” Enligt Socialstyrelsens uppfattning är det länsrättens beslut som avses. Vid ett överklagande kan Kammarrätten endera bifalla överklagandet – och då upphör vården – eller fastställa länsrättens beslut. Genom fastställandet kommer således länsrättens beslut – förutsatt att Kammarrättens dom vinner laga kraft som i detta fall – att få rättsverkan. Om man tänker sig en annan tidpunkt för beräkning av den fortsatta vårdtiden, t.ex. från det datum då Kammarrätten meddelar dom, blir följden att man får längre vårdförlopp än inom var sjätte månad innan ny rättslig prövning kan ske genom skyldigheten för chefsöverläkaren att göra en anmälan.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 3 april 2003, begärde AA att JO skulle pröva hur vårdtiden skulle beräknas i hans ärende och hur hans vårdtid påverkades när chefsöverläkaren vid Karsuddens sjukhus, enligt hans mening, missat att ge in anmälan om fortsatt vård både den 27 september 2002 och den 27 mars 2003. Han begärde vidare JO:s prövning av om Karsuddens sjukhus borde ha rättat sig efter Socialstyrelsens bedömning i beslutet den 14 februari 2003.

text: Utredning

text: Föredraganden inhämtade inledningsvis upplysningar per telefon från chefsöverläkaren DD, Karsuddens sjukhus. Han uppgav följande.

text: Sjukhuset har fått motstridiga besked om beräkning av tid för anmälan om vårdens upphörande från Socialstyrelsen och Länsrätten i Södermanlands län. Även om Socialstyrelsen är tillsynsenhet så är länsrätten den juridiska instans som de arbetar mot varje vecka. De har därför valt att gå på länsrättens uppfattning. Socialstyrelsens beslut har inte ändrat detta.

text: Ärendet remitterades därefter till Länsrätten i Södermanlands län för utredning och yttrande. Lagmannen CC anförde bl.a. följande.

text: /– – –/ Chefsöverläkarens anmälningsplikt tar som länsrätten ser det sikte på att frågan om vårdens bestånd återkommande skall bli föremål för domstolsprövning. Utgångspunkten för anmälningsintervallet är inte att chefsöverläkaren var sjätte månad skall inkomma med anmälan utan att sådan anmälan skall ske inom var sjätte månad från den dag beslut i frågan om vårdens upphörande senast meddelades. Detta innebär att om patienten hos länsrätten har yrkat att vården skall upphöra utgör

text: tidpunkten för länsrättens beslut i vårdfrågan utgångspunkt för chefsöverläkarens anmälningsplikt. För det fall patienten skulle påkalla kammarrättens prövning av länsrättens beslut att inte låta vården upphöra utgör enligt länsrättens mening kammarrättens prövning av vårdfrågan utgångspunkten för beräkning av den tid inom vilken anmälan från chefsöverläkaren skall inkomma till länsrätten. Den prövning som kammarrätten har att göra med anledning av överklagande är en prövning av det vid tidpunkten för kammarrättens dom aktuella vårdbehovet. Patienten är tillförsäkrad domstolsprövning av vårdbehovet var sjätte månad genom denna ordning och någon förlängning av ”vårdperiod” uppkommer inte genom överklagandet. Bestämmelsen i 16 § 2 st sista meningen reglerar chefsöverläkarens anmälningsplikt och rör primärt inte länsrättens handläggning. Länsrätten har att pröva de anmälningar som underställs länsrättens prövning. Det förekommer självfallet inte att länsrätten avvisar en anmälan som ”för tidigt väckt”. Även om chefsöverläkaren inom var sjätte månad från det beslut i vårdfrågan senast meddelades har att inkomma till länsrätten med anmälan om vårdbehovet, upphör inte vården som en följd av en försent inkommen anmälan. Länsrättens prövning i anledning av anmälan utmynnar antingen i ett konstaterande att vården skall upphöra eller att den inte skall upphöra. Något medgivande till en ny vårdperiod lämnas inte vid rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Vad gäller informationen till Karsuddens sjukhus har länsrättens tolkning av chefsöverläkarens anmälningsplikt uppenbarligen varit bekant för chefsöverläkaren. Någon information i formell mening med instruktion om hur chefsöverläkaren har att förhålla sig har inte lämnats från länsrättens sida. Länsrätten har klargjort att domstolen inte har någon tillsynsfunktion över sjukhusen utan att denna åvilar Socialstyrelsen. Däremot har, under tid som lagstiftningen varit i kraft, länsrätten återkommande haft överläggningar med företrädare för sjukhusen i länet rörande olika handläggningsfrågor. Frågor rörande anmälningar enligt

text: 16 §

text: LRV har varit föremål för diskussion vid sådana tillfällen. Länsrättens domare har därvid deklarerat hur man ser på frågan om anmälan enligt

text: 16 §

text: LRV.

text: Därefter inhämtades yttrande från Landstingsstyrelsen, Landstinget Sörmland. Landstingsstyrelsen överlämnade som sitt remissvar ett yttrande som hade undertecknats av överläkaren BB vid Karsuddens sjukhus. Han anförde bl.a. att tillämpningen av ovannämnt lagrum har gjorts efter diskussion med Länsrätten i Södermanlands län och att han inte har haft någon anledning att ifrågasätta länsrättens bedömning.

text: Därefter anmodades Socialstyrelsen att yttra sig över tillämpningen av 16 § andra stycket sista meningen LRV mot bakgrund av vad som hade anförts i anmälan och remissvaren. I yttrande som hade beslutats av generaldirektören EE anfördes bl.a. följande.

text: /– – –/ Den fråga som har aktualiserats i ärendet hos JO gäller vid vilken tidpunkt som frågan om utskrivningsprövning ånyo ska underställas länsrätten när länsrättens senaste beslut i den frågan överklagats till kammarrätten. Av motiven (

text: prop. 1990/91:58 s. 206

text: och s. 315–316) framgår inte om anmälan ska göras senast inom sex månader från den dag då länsrätten meddelade beslut i frågan eller om tiden ska räknas från kammarrättens beslut. Det görs från Karsuddens sjukhus gällande att anmälan ska göras senast inom sex månader från den dag då kammarrätten meddelade sitt beslut. Tvångspsykiatrikommittén behandlade i sitt slutbetänkande (

text: SOU 1998:32 s. 398

text: ) i visst avseende hur denna tidsfrist ska räknas. Kommittén konstaterade för sin del att

text: syftet med bestämmelsen i 16 § andra stycket sista meningen LRV måste vara att få till stånd domstolsprövning halvårsvis och att anmälan därför ska göras var sjätte månad från rättens senaste beslut, oberoende av om beslutet har fattats efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patienten. Kommitténs överväganden avsåg således inte specifikt frågan om tidsfristen alltid ska räknas från den dag då länsrätten senast meddelade beslut i frågan eller om den i ett fall av överklagande ska räknas från kammarrättens beslut. Av

text: 25 §

text: LRV framgår att beslut som meddelas enligt lagen gäller omedelbart, om inte annat har förordnats eller om åklagaren enligt samma lagrum har anmält att ett beslut kan komma att överklagas. En länsrätts beslut i fråga om vårdens upphörande är således enligt huvudregeln genast verkställbart. Överklagar patienten länsrättens beslut får fortsatt vård ges i avvaktan på kammarrättens beslut i frågan om överklagandet ska bifallas eller inte. Om kammarrätten vid en materiell prövning inte bifaller överklagandet utan fastställer länsrättens beslut innebär det att beslutet får fortsatt rättslig verkan. Följaktligen bör tidsfristen för chefsöverläkarens skyldighet att anmäla frågan om utskrivningsprövning räknas från den dag då länsrätten senast meddelade beslut i frågan och som Tvångspsykiatrikommittén konstaterade, oberoende av om beslutet fattas efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patienten. AA kommenterade yttrandena.

text: I beslut den 30 mars 2005 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Den som undergår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning kan skrivas ut från vården endast efter prövning av domstol. Frågan i det förevarande ärendet är vad som skall vara utgångspunkten för beräkning av den tid inom vilken chefsöverläkaren skall göra en anmälan till länsrätten för prövning av behovet av fortsatt vård, dvs. om sexmånadersperioden alltid skall räknas från länsrättens dom eller om ett överklagande till kammarrätt eller Regeringsrätten förskjuter denna tidpunkt.

text: Det anges inte uttryckligen i lagtexten vilken tidpunkt som avses och ordalydelsen kan ge visst utrymme för olika tolkningar. Några uttalanden i lagens förarbeten som direkt behandlar denna fråga finns inte heller. För egen del delar jag Socialstyrelsens uppfattning, dvs. att tidsfristen för chefsöverläkarens skyldighet att anmäla frågan om utskrivningsprövning bör räknas från den dag då länsrätten senast meddelade beslut i frågan oavsett om frågan om utskrivningsprövning därefter har överklagats. Ett sådant ställningstagande är enligt min mening ägnat att säkerställa att patienten får sin sak prövad var sjätte månad. Till grund för min uppfattning lägger jag bl.a. ordalydelsen av

text: 16 §

text: LRV. I paragrafens andra stycke anges inledningsvis att frågan om upphörande av vård prövas av länsrätten. Det finns därför anledning att tro att rätten i samma styckes sista mening syftar tillbaka på länsrätten. Även motivuttalandena till bestämmelsen talar snarast för att det är på detta sätt, se

text: prop. 1990/91:58 s. 210

text: . Jag finner det inte heller förenligt med rättssäkerheten att en prövning riskerar att skjutas upp på grund av att handläggningen i kammarrätt eller Regeringsrätten av patientens överklagande av någon anledning drar ut på tiden.

text: Mot bakgrund av att ordalydelsen i lagtexten inte är helt klar och har gett upphov till olika tolkningar, vill jag inte uttala någon kritik mot Karsuddens sjukhus. Jag finner inte heller skäl att göra något uttalande avseende Länsrättens i Södermanlands län agerande. Jag har i denna del samrått med justitieombudsmannen Nils-Olof Berggren till vars tillsynsområde de allmänna förvaltningsdomstolarna hör.

text: Jag finner anledning att för kännedom överlämna en kopia av beslutet till Regeringskansliet (Socialdepartementet) och till den nationella psykiatrisamordnaren.

text: Ärendet avslutas.