avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

title: Allvarlig kritik mot Försäkringskassan för att ha skickat handlingar med uppgifter som omfattas av sekretess till en annan person än den som uppgifterna avsåg

sammanfattning: JO har under 2017 och 2018 i ett flertal beslut utdelat allvarlig kritik till Försäkringskassan för ovarsam hantering av sekretesskyddade uppgifter. I dessa beslut har JO bl.a. uttalat att en tjänsteman som hanterar sekretesskänslig information också har ett personligt ansvar för att sekretessen upprätthålls. Försäkringskassan har därefter vidtagit ett flertal åtgärder för att förhindra denna typ av fel. Myndigheten har den 1 december 2017 bl.a. vidtagit tekniska åtgärder, för att miniminera manuell hantering av handlingar, som gör det möjligt att genom funktionen central utskrift skicka brev som innehåller bilagor. Anmälningar till JO om s.k. felskick har dock fortsatt att komma in även efter denna åtgärd. I beslutet konstaterar JO att oavsett hur handlingar skickas ut kan det inte accepteras att integritetskänsliga uppgifter röjs genom att komma obehöriga till del. I nu aktuellt ärende har vissa brev inte gått att kuvertera maskinellt vilket lett till att de fått hanteras manuellt istället. Validering av breven efter kuvertering synes inte ha skett vilket lett till att handlingar med sekretesskänsliga uppgifter skickats till fel person. Försäkringskassan förtjänar allvarlig kritik för denna hantering.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 9 maj 2018 anförde AA att Försäkringskassan, i april 2018, felaktigt hade skickat handlingar till henne som gällde en annan person.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Försäkringskassan. JO begärde, förutom en redogörelse för det inträffade, även en generell redogörelse för vilka rutiner Försäkringskassan har när det gäller utskick av handlingar samt hur dessa rutiner implementeras och följs upp i verksamheten.

text: Försäkringskassan anförde i sitt remissvar följande:

text: Rutiner vid användningen av central utskrift Försäkringskassans huvudprincip är att brev som innehåller bilagor ska skickas till de försäkrade genom funktionen central utskrift. I detta avsnitt redogörs därför för rutinerna med central utskrift. Den l december 2017 införde Försäkringskassan en möjlighet att skicka brev som innehåller bilagor genom central utskrift. Tidigare var det bara möjligt att skicka brev utan bilagor genom central utskrift. Central utskrift innebär att breven skrivs ut centralt på Försäkringskassans tryckeri i Sundsvall (Utdata). Försäkringskassans handläggare förbereder utskriften i myndighetens elektroniska ärendehanteringssystem genom att välja vilka handlingar som ska skickas till den försäkrade i ett ärende. Det går bara att hantera ett brev i ett ärende i taget. Varje handling som ska skickas ut görs om till en PDF-fil och måste ges ett namn, vilket minskar risken för att handläggaren förväxlar den med andra bilagefiler. Brevet och de bilagor som ska skickas samlas i ett utskick som handläggaren måste förhandsgranska. Funktionen är till för att säkerställa att ingen bilaga skickas till fel mottagare. PDF-filerna raderas direkt efter varje utskick. Detta innebär att om ett brev ska skickas till fler än en person måste samtliga bilagor läggas till på nytt innan brev nummer två skickas. Om någon bilaga inte skickats iväg ligger den kvar i programmet i tre dagar innan den automatiskt rensas bort. Brevet lagras på en server för att efter ett visst klockslag skrivas ut och skickas med post eller skickas till Försäkringskassans självbetjäningstjänst "Mina sidor" på www.forsakringskassan.se. Vid tekniska problem med utskrifterna finns det fastställda rutiner för hur operatörerna ska hantera breven manuellt för att rätt handling ska placeras i rätt kuvert.

text: Aktuell anmälan Den 13 april 2018 använde två handläggare sig av central utskrift för att skicka varsitt kommuniceringsbrev med bilagor till AA och BB i deras respektive ärende om sjukpenning. Båda kommuniceringsbreven innehöll delvis samma typ av handlingar, nämligen ett övervägande till beslut och ett läkarintyg. BB:s brev innehöll även ett läkarutlåtande och AA:s brev en journalanteckning av hennes handläggare. Ärendena hade inget samband med varandra. Denna dag fanns det totalt 92 brev som skulle skrivas ut centralt. Av okänd anledning kunde 29 av dessa brev inte kuverteras maskinellt och breven föll därför ut för manuell hantering. Detta innebar att två operatörer sorterade in varje brev inklusive bilagor manuellt i varsitt kuvert. De handlingar som hörde till BB:s brev lades dock av misstag i det kuvert som innehöll AA:s brev. Kuvertet skickades sedan till AA. BB fick inte något brev alls. I detta fall validerades breven manuellt och godkändes före kuverteringen. All validering ska ske när breven är kuverterade. Av okänd anledning gjorde operatörerna inte detta. Den 26 april 2018 kontaktade AA Försäkringskassan per telefon och meddelade att hon hade fått hem handlingar rörande en annan person. Ansvarig enhetschef fick kännedom om detta samma dag och gjorde då en intern incidentrapportering. Den 27 april 2018 ringde enhetschefen till AA och bestämde möte med henne samma dag på Försäkringskassans kontor. AA lämnade vid mötet tillbaka de felaktiga handlingarna och fick information om Försäkringskassans rutiner vid incidentrapportering samt om möjligheten att anmäla ärendet till JO. Enhetschefen bad också om ursäkt för det inträffade.

text: Efter mötet kontaktade BB:s handläggare BB per telefon och berättade vad som hänt. Handläggaren skickade vid samma tillfälle ut de handlingar som BB inte fått för ny kommunicering. Den 7 maj 2018 träffades BB och enhetschefen hos Försäkringskassan och gick igenom händelseförloppet. Enhetschefen informerade BB om hur hon kunde göra en JO-anmälan och begära skadestånd. Han bad vidare om ursäkt för det inträffade.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Aktuell anmälan Av utredningen framgår att handlingar som innehöll sekretessbelagd information avseende BB felaktigt skickades till AA. Det går inte att dra någon annan slutsats än att den felaktiga hanteringen beror på den mänskliga faktorn. Felet är mycket allvarligt och Försäkringskassan beklagar djupt det inträffade och de olägenheter det medfört för både AA och BB. Åtgärder har vidtagits i form av samtal med berörda operatörer och informationsinsatser till övriga operatörer om vikten av att kontrollera att rätt dokument sänds till rätt person i de fall central utskrift hanteras manuellt.

text: Tidigare JO-ärenden rörande felutskick Försäkringskassan kan i likhet med JO konstatera att det förekommit ett flertal JO-anmälningar under både 2017 och 2018 som gällt felutskick från Försäkringskassan (se bl.a. JO:s dnr 5036-2017, 7082-2017 och 8224-2017). I dessa fall har det mestadels handlat om att handläggarna skickat ut handlingar manuellt till de försäkrade och av misstag lagt en eller flera handlingar som rör ett ärende i ett kuvert som hör till ett annat ärende. Misstaget verkar ofta ha skett när flera ärenden hanterats samtidigt eller nära i tid. Försäkringskassan ser naturligtvis mycket allvarligt på dessa incidenter och har i varje enskilt fall vidtagit åtgärder i form av bl.a. information till den aktuella arbetsgruppen om vikten av att vara noggrann vid utskick av handlingar. Försäkringskassan har även haft förhoppningar om att den nya rutinen med central utskrift, som utvecklats för att öka säkerheten i utskicken, skulle göra att problemet med felutskick minskade.

text: Användningen av central utskrift Försäkringskassan kan tyvärr konstatera att det även i de JO-ärenden som rört felutskick efter att central utskrift med bilagor infördes har handläggarna valt att skriva ut breven manuellt (se bl.a. JO:s dnr 952-2018 och 1517-2018). En del försäkringsavdelningar uppger att handläggarna upplever att det går snabbare att skicka ut handlingar genom att använda lokala skrivare i stället för central utskrift. I praktiken är detta dock mer tidskrävande och innebär en ökad risk för felutskick. Försäkringskassan är övertygad om att central utskrift på sikt kommer att förhindra majoriteten av felutskicken. Myndigheten kan också konstatera att användningen av central utskrift har ökat stadigt under 2018.1 januari användes funktionen vid 12 660 tillfällen och i maj samma år 19 270 gånger. Samtidigt kan noteras att användningen totalt sett sjunkit sedan 2017, vilket delvis kan bero på att fler försäkrade väljer att avsäga sig pappersutskick och bara läsa sina handlingar på "Mina sidor". I syfte att sprida information om och öka användningen av central utskrift finns på Försäkringskassans intranät och i interna styrdokument redan i dag beskrivningar av hur funktionen ska användas (se bl.a. Försäkringskassans riktlinjer för avgående brevförsändelser, central eller lokal utskrift och svarskuvert [2012:3] och Wimi 3.4 användarhandledning Windows 7 - Office 2013). För att ytterligare säkra rutinerna vid pappersutskick och öka användningen av central utskrift kommer förnyade informationsinsatser ske på

text: försäkringsavdelningarna under hösten. Försäkringskassan följer också fortlöpande upp de tekniska problem som kan uppstå med central utskrift. De övriga åtgärder som Försäkringskassan vidtagit och avser att vidta med anledning av felutskick redovisas i följande avsnitt.

text: Fel vid skanning av sekretessbelagda handlingar I några JO-ärenden från 2017 har det förekommit att handlingar som innehåller sekretessbelagd information skannats in i fel ärende (se bl.a. JO:s dnr 8070- 2017 och 8224-2017). I dessa fall har felet berott på att en handläggare lämnat flera handlingar för inskanning tillsammans med ett enda ärendemissiv, trots att vissa handlingar avsett en annan persons ärende. I enlighet med gällande rutiner har handlingarna då skannats i samma ärende och därför felaktigt visats i det ärendet på "Mina sidor". Det har också hänt att en handling har skannats in snett och då fallit ut för manuell hantering där handlingen av misstag sorterats in i fel ärende (se JO:s dnr 8640-2017). Även sådana fel kan naturligtvis förhindras genom att Försäkringskassans personal noggrant kontrollerar vilken handling ärendet hör till. Försäkringskassan går regelbundet igenom samtliga fel vid skanningen och understryker vikten för medarbetarna att vid minsta tveksamhet inte chansa utan lämna fältet för identifikationsuppgifter tomt. I september 2018 införs en ny kontroll som ska säkerställa att ett läkarintyg med ett personnummer inte kan skannas in i ett ärende i samma bunt där det finns handlingar som gäller ett annat personnummer. Vidare genomförs under perioden april till och med oktober 2018 en förstudie om framtida skanning som bl.a. ska utreda förändrade arbetssätt för att höja kvaliteten vid skanning.

text: Ytterligare åtgärder för att förhindra felutskick Försäkringskassan har i en månadsrapport för juni 2018 som rör säkerhetsincidenter lyft frågan om vad myndigheten gör för att förhindra och förebygga felutskick och andra personuppgiftsincidenter. Syftet är att sprida ökad kunskap och kännedom inom myndigheten om personuppgiftsincidenter. Flera försäkringsavdelningar uppger att de redan i dag regelbundet diskuterar inträffade incidenter som rör bl.a. felutskick och konsekvenserna för den enskilde i syfte att förhindra framtida incidenter. Avdelningarna uppger också att de tar upp riskerna med att arbeta med flera ärenden samtidigt på skärmen. Med anledning av tidigare kritik från JO i frågan har den nuvarande interna utbildningen "Förvaltningsrätt i praktiken" haft ett återkommande inslag som rör felutskick. Som ett ytterligare led i Försäkringskassans handlingsplan att minska förekomsten av felutskick kommer detta utbildningsinslag att utvidgas i syfte att öka kunskapen om hanteringen av sekretesskyddade uppgifter. Försäkringskassan har goda förhoppningar om att dessa åtgärder tillsammans med användningen av central utskrift och förbättrade skanningsrutiner ska leda till att den felaktiga hanteringen av sekretessbelagda handlingar minimeras.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: JO har under 2017 och 2018 i ett flertal beslut meddelat allvarlig kritik till Försäkringskassan för ovarsam hantering av sekretesskyddade uppgifter. JO har sett särskilt allvarligt på detta då utskick av handlingar som innehåller sekretessbelagda uppgifter till fel person kan ge allvarliga konsekvenser för den drabbade. De handlingar som Försäkringskassan hanterar innehåller ofta mycket känsliga uppgifter om den enskildes hälsotillstånd. Socialförsäkringssekretessen är till för att skydda den enskildes integritet. Att obehöriga får del av känsliga

text: uppgifter kan innebära, förutom ett oacceptabelt intrång i den enskildes personliga integritet, att staten ådrar sig skadeståndsskyldighet i förhållande till den drabbade. Försäkringskassan har under 2017 och 2018 vidtagit ett flertal åtgärder, i form av bl.a. information till handläggarna samt översyn av kontrollmöjligheter, för att förhindra denna typ av fel. Trots detta har den ovarsamma hanteringen av sekretesskyddade uppgifter, enligt de anmälningar som kommit in till JO, fortsatt.

text: Den 1 december 2017 införde Försäkringskassan tekniska åtgärder som innebär en möjlighet att skicka brev som innehåller bilagor genom funktionen central utskrift. I de ärenden rörande felskick som JO tidigare uttalat kritik i, var det bara möjligt för myndigheten att skicka brev utan bilagor genom denna funktion. I de fall bilagor ingick i utskicken skedde alltså hanteringen då alltid manuellt.

text: Jag har dock noterat att anmälningar gällande s.k. felskick, där bilagor ingått bland de felskickade handlingarna, har fortsatt att komma in till JO även efter december 2017. Försäkringskassan har i sitt remissvar bl.a. uppgett att vissa handläggare upplever att det går snabbare att skicka ut handlingar genom att använda lokala skrivare i stället för central utskrift. Risken för att handlingar blandas ihop och skickas till fel mottagare torde vara större vid manuell hantering än vid maskinell, varför det är bekymmersamt att de interna styrdokument som Försäkringskassan nu upprättat inte följs av alla. Jag förutsätter att Försäkringskassan i sin information till personalen betonar vikten av att central utskrift används i de fall det är möjligt och att särskild noggrannhet iakttas i de fall manuell hantering blir aktuell. Oavsett hur handlingarna skickas ut kan det naturligtvis inte accepteras att integritetskänsliga uppgifter röjs genom att komma obehöriga till del.

text: I nu aktuellt ärende har handläggarna följt rutinen att använda sig av central utskrift. Av okänd anledning har emellertid vissa brev inte gått att kuvertera maskinellt, vilket lett till att handlingarna fått hanteras manuellt. Trots att det finns fastställda rutiner för hur operatörerna ska hantera brev manuellt vid tekniska problem med utskrifterna, synes validering av breven efter kuvertering inte skett. Medvetna undantag från rutinerna eller bristande noggrannhet från operatörernas sida har således lett till att bl.a. läkarintyg skickats till fel mottagare.

text: JO har vid upprepade tillfällen påtalat vikten av att de tjänstemän hos en myndighet som har förtroende att hantera sekretessbelagda uppgifter sköter sitt uppdrag med stor noggrannhet. En tjänsteman som hanterar sekretesskänslig information har ett personligt ansvar för att sekretessen upprätthålls. Försäkringskassan har brustit i detta hänseende genom att skicka handlingar med sekretesskyddade uppgifter till AA som rörde en annan person. Försäkringskassan förtjänar allvarlig kritik för det inträffade.

text: Jag har för avsikt att följa utvecklingen framöver. Jag förväntar mig att myndigheten, om det interna kvalitetsarbetet inte leder till att regler efterlevs, vidtar rättsliga åtgärder mot de handläggare som medvetet bryter mot dessa.


avgjordAv: Kerstin André

publisher: Justitieombudsmannen

title: Socialnämnds handläggning av ärenden angående vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU).

org: jo

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Socialnämnden i Falköpings kommun

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Socialnämnden i Falköpings kommun hade fått flera anmälningar angående AA, född 1985, som bl.a. rörde misstankar om att han missbrukade beroendeframkallande medel. Den 16 juni 2004 inledde nämnden en utredning enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: med anledning av oro för AA.

type: stycke

text: Inledningsvis samtyckte AA till vård för sitt missbruk och det planerades för öppenvårdsinsatser. Därefter uteblev han från flera bokade möten både vid socialförvaltningen och vid öppenvården.

text: BB, socialnämndens 1:e vice ordförande, beslutade den 9 juli 2004 att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: och

text: 6 §§

text: lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Samtidigt beslutades att AA skulle placeras vid Håkanstorps ungdomshem. Beslutet om omhändertagandet grundades på en promemoria som hade upprättats av socialsekreteraren CC. I den antecknades under Bedömning följande.

text: I dagens läge är det svårt att göra en bedömning av AA:s behov av vård för att klara att bryta sitt missbruk då AA inte själv medverkar i utredningen. Undertecknad har indikationer som tyder på att AA:s missbruk är allvarligt och att han trots försök inte klarat att bryta detta. AA har själv bekräftat att han injicerar amfetamin och undertecknad bedömde vid detta tillfälle att han var i relativt dåligt skick. Undertecknad gör därför bedömningen att AA i dag har behov av den täta och strukturerade vård ett behandlingshem kan erbjuda för att kunna komma till rätta med sin livssituation samt att denna inte kan ges på frivillig väg. AA utsätter sin hälsa och utveckling för påtaglig risk att skadas genom missbruket och han försvårar allvarligt utredningen genom att inte medverka i denna. Samma dag, dvs. den 9 juli 2004, beslutade tf. sektionschefen DD att begära polishandräckning enligt

text: 43 §

text: LVU för att föra AA till ungdomshemmet.

text: Den 20 juli 2004 påträffade polisen AA och förde honom till Håkanstorps ungdomshem där han skrevs in.

text: Nästa dag, den 21 juli 2004, framkom det att beslutet den 9 juli 2004 om att omhänderta AA inte hade underställts länsrätten. EE, socialnämndens 2:e vice ordförande, beslutade därför den 21 juli 2004 om ett nytt omhändertagande av AA med stöd av

text: 6 §

text: LVU. Tf. sektionschefen DD ombesörjde att det beslutet underställdes länsrätten.

text: I beslut den 27 juli 2004 fastställde Länsrätten i Mariestad det underställda beslutet. Vid sammanträde den 2 augusti 2004 beslutade socialnämnden att ansöka om att AA skulle beredas vård med stöd av

text: 3 §

text: LVU. Länsrätten biföll nämndens ansökan i en dom som meddelades den 26 augusti 2004.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde FF och GG kritik mot Socialnämnden i Falköpings kommun angående handläggningen av ärendet rörande vård av AA enligt LVU. Klagomålen rörde huvudsakligen passivitet från nämndens sida i uppföljningen av den pågående tvångsvården av AA under våren 2005. Anmälarna tog även upp att beslutet den 9 juli 2004 om att omedelbart omhänderta AA inte underställdes länsrätten och att han därför vistades ett par dagar på Håkanstorps ungdomshem utan laga grund.

text: I en kompletterande skrivelse framförde anmälarna ytterligare klagomål mot nämnden, bl.a. att det inte gick att få kontakt med någon företrädare för nämnden söndagen den 24 juli 2005 då AA hade avvikit från Torsvillan och det krävdes ett beslut om polishandräckning för att kunna återföra honom till behandlingshemmet.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades socialförvaltningens akt rörande AA med journalanteckningar t.o.m. den 25 juli 2005.

text: Anmälan remitterades därefter till Socialnämnden i Falköpings kommun för utredning och yttrande. I remissen angavs att yttrandet skulle avse följande frågor.

text: A. Remissvaret bör rent allmänt belysa bl.a. nämndens uppföljning av AA:s vård enligt LVU under våren 2005 och det som anmälarna har anfört om svårigheten att nå företrädare för nämnden under en helg i juli 2005. B. Nämndens yttrande skall särskilt avse orsaken till att beslutet den 9 juli 2004 om att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: 6 §

text: LVU inte underställdes länsrätten. Detta fick till följd att AA, med polishandräckning, fördes till ett behandlingshem samt vistades där trots att beslutet om det omedelbara omhändertagandet enligt LVU hade förfallit. Yttrandet i denna del skall avges efter hörande av i första hand nämndens 1:e vice ordförande BB, tf. sektionschef DD och socialsekreterare CC. För det fall att andra befattningshavare har deltagit i handläggningen av ärendet i denna del skall uppgifter även inhämtas från dessa. Till nämndens yttrande skall bifogas eventuella skriftliga anvisningar avseende rutiner vid handläggning av ärenden enligt LVU samt eventuella befattningsbeskrivningar för berörd personal. C. Härutöver skall yttrandet avse förutsättningarna för nämnden att den 21 juli 2004 fatta ett nytt beslut om ett omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU av AA.

text: I sitt remissvar anförde nämnden följande (åberopad bilaga här utelämnad). A. Nämndens uppföljning under våren 2005. Klaganden framför att ordinarie handläggare varit partiellt sjukskriven och svår att nå, att kontakten med modern upphör helt under våren, att uppföljningsansvaret inte skötts då inga besök gjorts på behandlingshemmet och fortlöpande telefonkontakt inte hållits. Det är helt riktigt att ordinarie handläggare varit partiellt sjukskriven och att en vikarie fått hjälpa till i ärendet under den tiden. Under juni månad 2005 fick dessutom den ordinarie kollegan till handläggaren vidta vissa åtgärder. Under 2005 har således tre olika socialsekreterare varit delaktiga i handläggningen med anledning av den ordinarie handläggarens partiella sjukskrivning. Vi kan bara konstatera att vuxensektionen på grund av den minskade bemanningen varit svår att nå vid vissa tillfällen. Då klienten är myndig har sekretessen gentemot modern omöjliggjort kontakt med henne under en period. Vid placeringen gav klienten vissa medgivanden om kommunikation mellan socialsekreterare och moder. Tidvis har socialsekreteraren haft godkännande för kontakt med modern och tidvis inte. Då det gäller uppföljningsansvaret så säger klaganden själv att de nätverksmöten som hållits på socialkontoret har fungerat. Under första halvåret har fem möten planerats, varav ett ställdes in genom besked från personal på behandlingshemmet. Det framgår inte av daganteckningen om det var på uppdrag av klienten eller om behandlingspersonalen hade förhinder. Utöver nätverksmöten har tio telefonsamtal hållits med klienten, behandlingshemmet och anhöriga. Socialsekreterare har vid upprepade tillfällen sökt klienten i bostaden och på andra ställen för att försöka etablera kontakt då han varit avviken. Man har vid de tillfällena också lämnat meddelanden till klienten att höra av sig. Besök på Hellidens folkhögskola har gjort tillsammans med klienten. Klienten har också gjort ett enskilt besök på kontoret. B. Svårighet att nå nämnden under en helg i juli 2005. Vid sammanträde med socialnämndens arbetsutskott 2005-06-20 meddelades när ordföranden och andre vice ordföranden skulle ha semester samt att vice ordföranden skulle vara hemma hela sommaren. Det rådde således inte någon tveksamhet bland arbetsutskottets ledamöter vem som skulle vara tillgänglig vid varje enskilt tillfälle. Vice ordförande har som rutin att avläsa tre gånger om dagen den nummerpresentatör han har. Det går sällan mer än tre timmar mellan tillfällena. Han ringer därefter upp det telefonnummer som sökt honom. Täckningen för mobiltelefon är inte tillräckligt god på hans arbetsplats. Handläggaren uppger att hon inte nåtts av den information som getts om ordförandens semester utan ringde enligt den lista som finns på arbetsutskottet. När vice ordföranden ringde upp henne hade frågan redan löst sig. Rutinerna för arbetsutskottets medlemmar har setts över när det gäller ersättare under frånvaro, och de upplever att det fungerade under sommaren. Däremot föreligger inga skriftliga instruktioner om tillgänglighet för arbetsutskottets medlemmar. Utredaren har varit i kontakt med och intervjuat de personer JO angivit samt HH, som vikarierade som socialsekreterare under våren 2005. C. Orsaken till att det omedelbara omhändertagandet inte underställdes länsrätten. Orsaken till detta var att vi hade en helt oerfaren socialsekreterare och en tillfälligt inhyrd sektionschef från ett bemanningsföretag som fick göra omhändertagandet samtidigt som socialsekreteraren insjuknade och blev borta i flera dagar. Kontrollen av att omhändertagandet underställdes länsrätten missades helt enkelt. Rutinerna har i efterhand setts över och det har beslutats att en medhandläggare från barn- och familjesektionen alltid ska finnas med i liknande ärenden, för att bidra med sitt mer ingående kunnande om just LVU- handläggning. Det är ytterst sällan som vuxensektionen behöver använda sig av LVU-lagstiftningen, varför rutinen inte blir så stor.

text: Rutin för handläggning av ärenden enligt LVU bifogas. Befattningsbeskrivningar för berörd personal finns inte. D. Nytt omedelbart omhändertagande. Så snart handläggaren uppmärksammat att beslutet inte var underställt länsrätten kontaktades länsstyrelsens konsulent för rådgivning om den mest korrekta åtgärden utifrån den uppkomna situationen. Ett rent formaliafel var begånget och saken måste rättas till. Den omhändertagna klienten hade inte farit illa av hanteringen. Förutsättningarna för ett omhändertagande var desamma som vid det första omhändertagandet. Klienten hade injicerat amfetamin fram till den 19/7 och inskrivningen skedde den 20/7. Han hade sista tiden inte tagit vård om sin person och var väldigt smutsig och hade varit så länge. Vid inskrivningen var han fortfarande positiv på amfetamin.

text: Yttrande

text: Socialnämnden kan bara konstatera att ett formaliafel blivit begånget och att rutinerna har setts över. Rutinerna för tillgänglighet för ordförande, 1:e vice ordförande samt 2:e vice ordförande har redan tidigare setts över. Anmälarna yttrade sig över nämndens remissvar.

text: I ett beslut den 19 januari 2007 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: Bedömning

text: Uppföljning av den pågående tvångsvården m.m. Vad som har kommit fram angående nämndens uppföljning av den pågående tvångsvården av AA under våren 2005 och de kontakter som har förevarit med såväl honom som med FF ger inte underlag för att uttala någon kritik mot socialnämnden. Underlåtenhet att underställa ett beslut om ett omedelbart omhändertagande Det har från rättssäkerhetssynpunkt ansetts erforderligt att ett beslut om ett omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU även prövas av domstol. I

text: 7 § första stycket

text: LVU anges att ett beslut om omhändertagande skall underställas länsrätten inom en vecka från den dag då beslutet fattades.

text: I nämndens skriftliga rutin för handläggning av ärenden enligt LVU, som har bifogats remissvaret, anges bl.a. följande.

text: Inom 1 vecka från datum om omedelbart omhändertagande skall beslutet underställas Länsrätten i Mariestad. Själva beslutet kan emellertid i allmänhet ges in till länsrätten samma dag som beslutet fattas eller påföljande dag. Som motivering till den i lagen angivna tidsfristen anfördes i förarbetena till lagstiftningen bl.a. att det kan vara nödvändigt att vid beslutet foga även annan utredning som finns tillgänglig hos nämnden. Vid helger kan det vara svårt att få tag på sådan utredning. Också den försening av postbefordran som mellankommande helgdagar kan innebära måste beaktas (

text: prop. 1979/80:1 s. 591

text: I det nu aktuella fallet beslutade socialnämndens 1:e vice ordförande BB den 9 juli 2004 att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: 6 §

text: LVU. Därvid beslutade han att placera AA på Håkanstorps ungdomshem som är ett särskilt ungdomshem. Samma dag beslutade tf. sektionschefen DD att begära polishandräckning enligt 43 § punkt 2 LVU för verkställighet av vårdbeslutet. Vid denna tidpunkt var det oklart var AA befann sig. Handläggaren hade under flera dagar försökt få kontakt med honom i hans bostad utan resultat.

text: Den 20 juli 2004 påträffades AA av polis och han fördes till Håkanstorps ungdomshem. Dagen efter uppmärksammade handläggaren av ärendet att beslutet den 9 juli 2004 om omedelbart omhändertagande inte hade underställts länsrätten. Beslutet skulle enligt

text: 7 §

text: LVU ha underställts länsrätten senast den 16 juli 2004 och när nämnden inte gjorde det upphörde omhändertagandet. Trots detta fördes AA den 20 juli 2004 genom polishandräckning till Håkanstorps ungdomshem där han skrevs in. Fram till påföljande dag, när ett nytt beslut om omedelbart omhändertagande fattades, var han således intagen på Håkanstorps ungdomshem utan att det fanns någon rättslig grund för placeringen. Vidare hade den rättsliga grunden för begäran om polishandräckning förfallit.

text: Det är ostridigt att ett allvarligt fel har begåtts från nämndens sida. Felet är av sådan art att det kan ifrågasättas om någon befattningshavare i nämnden eller vid dess förvaltning har gjort sig skyldig till tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . Enligt denna bestämmelse kan den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften dömas för tjänstefel. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar.

text: Det är den som fattar ett beslut om ett omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU som har ansvar för att beslutet underställs länsrätten. Det finns dock inte något hinder mot att beslutsfattaren överlåter till en tjänsteman vid nämndens förvaltning att ombesörja att beslutet rent faktiskt underställs länsrätten. Jag drar av utredningen den slutsatsen att den praktiska handläggningen av ärenden som rör omedelbara omhändertaganden ankommer på tjänstemännen vid nämndens förvaltning. Socialnämndens 1:e vice ordförande BB borde därför ha kunnat förlita sig på att underställningen av beslutet handlades på ett korrekt sätt vid förvaltningen.

text: Huvudorsaken till att beslutet om att omedelbart omhänderta AA inte underställdes länsrätten synes ha varit att ordinarie handläggare av ärendet insjuknade kort efter att beslutet hade fattats. Nämnden har som andra bidragande orsaker hänvisat till bl.a. att socialsekreteraren var oerfaren och att sektionschefen DD var inhyrd från ett bemanningsföretag. Vidare handlades det aktuella ärendet vid vuxensektionen där LVU-ärenden inte är så vanligt förekommande. Vad som har kommit fram ger vid handen att det var flera faktorer som samverkade till att beslutet inte underställdes länsrätten. Dessa faktorer utgör varken var för sig eller sammantaget

text: någon giltig ursäkt för underlåtenheten. Enligt min mening är emellertid omständigheterna sådana att ingen av de berörda befattningshavarna kan anses ha gjort sig skyldig till sådant fel att straffrättsligt ansvar måste utkrävas.

text: Mot bakgrund av det anförda har jag inte funnit skäl att inleda en förundersökning. Jag vill dock understryka att det inträffade är mycket allvarligt.

text: Jag har den 12 december 2006 meddelat beslut i ett ärende (dnr 5482-2005) och jag räknar med att under den närmaste tiden fatta beslut i ytterligare fall som också rör att omedelbara omhändertaganden har upphört därför att socialnämnder antingen inte har underställt beslutet om omhändertagande (

text: 7 §

text: LVU) eller inte ansökt om vård inom rätt tid (se 8 och 9 §§ LVU). Det kan därför finnas anledning för mig att mer allmänt återkomma till bl.a. frågan om den praktiska tillämpningen av lagstiftningen när det gäller nämndernas handläggning av ärenden som rör tvångsingripanden.

text: Av

text: 3 kap. 10 § socialtjänstförordningen (2001:937)

text: framgår att det är Statens institutionsstyrelse, SiS, som beslutar om inskrivning i ett sådant hem för särskild tillsyn som avses i

text: 12 §

text: LVU. Om det för den som ansökan om inskrivning avser finns ett beslut om omhändertagande eller om vård enligt LVU skall en kopia av eller annan underrättelse om det verkställbara beslutet fogas till ansökan (

text: 3 kap. 13 § socialtjänstförordningen

text: ). Innan ett beslut om inskrivning vid ett särskilt ungdomshem fattas måste institutionschefen ”förvissa sig om att SiS platsanvisning samt giltiga beslut om omhändertagande eller vård och nämndens beslut om placering enligt

text: 11 §

text: LVU föreligger” (se SiS råd och riktlinjer 2002:1, LVU, avsnitt 4).

text: I det aktuella fallet fördes AA till Håkanstorps ungdomshem med polishandräckning. Av en journalanteckning daterad den 20 juli 2004 i socialförvaltningens akt rörande AA framgår att handläggaren hade kontakt med personal vid behandlingshemmet med anledning av att AA var på väg dit. Såvitt har framkommit fick Håkanstorps ungdomshem aldrig någon information som gav anledning att misstänka att omhändertagandet inte längre gällde. Jag har mot den bakgrunden inte funnit skäl att närmare utreda behandlingshemmets handläggning vid inskrivningen av AA där.

text: Beslut om ett nytt omedelbart omhändertagande Så snart handläggaren uppmärksammade att omhändertagandet hade upphört kontaktades en socialkonsulent vid länsstyrelsen för rådgivning om hur den uppkomna situationen skulle lösas. Därefter fattade nämndens 2:e vice ordförande EE den 21 juli 2004 ett nytt beslut om att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: 6 §

text: LVU. I beslutet angavs bl.a. följande.

text: 21 juli framkommer att socialtjänsten av misstag inte underställt länsrätten detta beslut inom angiven tid, varför nytt beslut om omedelbart omhändertagande fattas. Detta då förutsättningarna för omhändertagande kvarstår enligt tidigare utredning.

text: När ett omedelbart omhändertagande har upphört i enlighet med bestämmelsen i

text: 7 § tredje stycket

text: LVU, dvs. på grund av att beslutet inte har underställts länsrätten inom tidsfristen, har socialnämnden i och för sig möjlighet att fatta ett nytt beslut om omhändertagande. Detta förutsätter emellertid att det har kommit fram nya omständigheter som kan läggas till grund för bedömningen. Det räcker således inte med att de tidigare vårdmotiverande förhållandena alltjämt står kvar. I så fall hade den stipulerade tidsfristen i

text: 7 § första stycket

text: LVU saknat betydelse.

text: Av utredningen i förevarande ärende framgår att omhändertagandet av AA den 21 juli 2004 inte grundade sig på några nya omständigheter utan förutsättningarna var desamma som förelåg vid beslutet om omhändertagande den 9 juli 2004.

text: Handläggningen i denna del kan ifrågasättas i formellt hänseende. Jag vill peka på den möjlighet som en nämnd har att överlåta åt länsrätten att ta ställning till om ett omedelbart omhändertagande är motiverat. Nämnden hade således omgående kunnat ge in en ansökan om vård enligt LVU till länsrätten och i samband därmed enligt

text: 6 § tredje stycket

text: LVU göra en framställning om att den unge skulle omedelbart omhändertas. Ett sådant handlingssätt hade svarat bättre mot lagstiftarens intentioner att ett av socialnämnden fattat beslut om omedelbart omhändertagande till följd av sin provisoriska karaktär endast skall kunna gälla under begränsad tid. Beslutsfattares tillgänglighet Inom socialtjänstens område kan det uppstå flera frågor som kräver omedelbara beslut. Det gäller inte minst nämndens skyldighet att i vissa fall ingripa med stöd av LVU. Det medför att nämnden måste ha rutiner som säkerställer att det alltid går att nå en behörig beslutsfattare. Detta gäller även utanför sedvanlig kontorstid, dvs. under kvällar och helger.

text: Såvitt framgår av anmälan samt av journalanteckningarna i förevarande ärende sökte både FF och personal från Idavallen, det behandlingshem där AA då vårdades, nämndens ordförande under söndagen den 24 juli 2005. Detta med anledning av att AA hade avvikit från behandlingshemmet och man visste att han befann sig i Falköping och att det behövdes ett beslut om polishandräckning för att kunna återföra honom till behandlingshemmet.

text: Det är naturligtvis inte tillfredsställande att det i detta fall dröjde ända till någon gång under måndagen innan kontakt etablerades med behörig beslutsfattare. Jag utgår från att nämnden numera har vidtagit åtgärder för att säkerställa att jourverksamheten kan fullgöras på ett godtagbart sätt. Med dessa uttalanden anser jag mig kunna lämna denna fråga.

type: avgorande


nyckelord:
Beslag
Dokumentation
Förundersökning
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Remiss av betänkandet Förundersökning - objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45)

text: Remiss av betänkandet Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (

text: SOU 2011:45

text: Allmänt

text: Utredningen har gjort en värdefull genomgång av gällande rätt och betänkandet som helhet utgör en betydelsefull rättskälla. Jag tillstyrker de förslag som behandlas i kapitel 15 och 16, liksom förslagen om dokumentation och bevarande av sidomaterial. Det sistnämnda är från de synpunkter JO har att beakta särskilt välkommet. Som framgår av det följande har jag invändningar beträffande det avsnitt som handlar om ansvaret för förundersökningen och mot vissa enskildheter i förslagen i övrigt.

text: Ansvaret för förundersökningen

text: Brottsutredning hör till de verksamheter där det allmänna har störst befogenheter att gripa in i människors liv. Vikten av att de ansvarsförhållanden som därvid råder är tydliga kan inte nog betonas. Utredningen synes ha förbisett detta när den föreslår att den som leder enskilda brottsutredningar – förundersökningsledaren – inte ska ha annat än ett slags övergripande principiellt riktlinjeansvar för det som förekommer i utredningen.

text: Förundersökningsledarskapet är från regleringssynpunkt svårfångat. Det beror på att det kan utövas under olika betingelser. När det utövas av åklagare är ledarskapet personligt; när det utövas av polisen är det ett myndighetsansvar . När det utövas av åklagare innebär det att företrädare för en myndighet ansvarar för verksamhet vid en annan myndighet utan att förfoga över dess resurser. När det utövas av polisen är det myndighetsinternt med full tillgång till utredningsresurser, men utan de rättsliga befogenheter som är förbehållna åklagare. Till detta kommer att medan åklagarna är enhetligt organiserade i en myndighet är polisen uppdelad på ett stort

text: Även andra myndigheter kan utöva förundersökningsledning. Här talas för enkelhetens skull endast om polisen.

text: antal myndigheter med sinsemellan varierande syn på hur det polisiära förundersökningsledarskapet ska skötas.

text: Trots dessa grundläggande skillnader – asymmetrier – är reglerna om förundersökningsledarskapets innebörd i princip gemensamma; som Åklagarutredningen -90 påpekade har regelverket varit i stort sett oförändrat sedan den tid då polis och åklagare hörde till samma organisation (

text: SOU 1992:61 s. 322

text: ). Idealiskt sett borde de regler som styr polisiärt förundersökningsledarskap vara åtskilda från de regler som styr åklagares förundersökningsledarskap, eftersom det delvis är olika saker som behöver regleras. Så länge de inte är det kommer det att finnas oklarheter inbyggda i regleringen. (Se även den genomgång som gjordes av Beredningen för rättsväsendets utveckling i

text: SOU 2005:84

text: , inklusive förslagen om en ny uppgifts- och ansvarsfördelning mellan polis och åklagare.)

text: Även om samspelet mellan polis och åklagare på papperet ter sig komplicerat fungerar det emellertid i praktiken på ett godtagbart sätt. Ett skäl till det är att myndigheter och befattningshavare haft lång tid på sig att inrätta sig efter de förhållanden som råder. Ett annat är att området ingående belysts av flera utredningar, varvid de förutsättningar som bör gälla i mångt och mycket har kunnat klargöras. Särskilt Åklagarutredningen -90 bör här framhållas (se

text: SOU 1992:61 s. 261

text: ). Ett av den utredningens förslag var att förundersökningsledarens ansvar skulle författningsregleras. Det ledde till den nuvarande regeln i 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen, FUK:

text: Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet. Förundersökningsutredningen föreslår nu en ändring i den bestämmelsen; ansvaret ska bli ”övergripande”. Enligt utredningen saknas det förarbetsuttalanden som klargör ansvarets innebörd. Därför bör man enligt utredningen söka ledning i de förhållanden som ledde till att en annan bestämmelse,

text: 23 kap. 3 §

text: RB ändrades. Efter ett resonemang kring detta drar utredningen slutsatsen att ”syftet med bestämmelsen om helhetsansvaret i 1 a § andra stycket FUK egentligen är att ge uttryck för principen om det odelbara förundersökningsledarskapet”. Ansvarsbestämmelsen bör därför enligt utredningen ”tolkas så, att det är förundersökningsledarens övergripande arbetsuppgift att driva förundersökningen med ett helhetsperspektiv, vilket förutsätter att ledarskapet undantagslöst måste utövas av endast en person”. Enligt utredning skulle det få orimliga konsekvenser om begreppet ansvar kunde läggas till grund för bedömningen i ett tjänstefelsärende, eftersom det då skulle bli fråga om ”ett slags strikt straffrättsligt ansvar för förundersökningsledaren” (betänkandet, s. 167 f.). Utredningen sammanfattar sin bedömning på följande sätt:

text: Sammanfattningsvis är det utredningens uppfattning att förundersökningsledarens ansvar som det uttrycks i 1 a § andra stycket FUK bör förstås som en övergripande principiell riktlinje för brottsutredningens bedrivande, som i första hand mer handlar om roll- och arbetsfördelning än om ansvar i straffrättslig bemärkelse.

text: Utredningens tolkning är enligt min mening svår att förena med bestämmelsens lydelse. Inte heller har den stöd i betänkandet (se

text: SOU 1992:61 s. 340

text: , se även

text: SOU 2005:84 s. 121

text: Även andra invändningar inställer sig.

text: En rättslig reglering av roll- och arbetsfördelning kan sålunda inte avskiljas från en ansvarsreglering; med en rättsligt anvisad roll följer ett motsvarande ansvar.

text: Det som sägs om att bestämmelsen i sin nuvarande lydelse pekar mot ett strikt ansvar är inte övertygande. För att 1 a § FUK ska kunna läggas till grund för ett påstående om tjänstefel krävs att de rekvisit som uppställts i

text: 20 kap. 1 §

text: BrB är uppfyllda. Något strikt ansvar kan det därvid inte bli tal om.

text: Utredningen synes ha haft en alltför snäv syn på hur ordet ansvar ska förstås i ett sammanhang som detta. Ansvarsbestämmelsens funktion är inte i första hand att knäsätta ett straffrättsligt ansvar utan att klargöra att förundersökningsledaren är ”chef” för brottsutredningen. Därav följer inte att han eller hon kan göras slutligt ansvarig för varje fel som begås inom denna, men väl att vederbörande har att svara för sådana fel, dvs. redogöra för hur de uppkommit, reda ut vad och vem som brustit, vidta rättelser och åtgärder så att felet inte upprepas etc. Frågor om ansvar i denna mening aktualiseras regelmässigt i myndigheters reguljära uppföljning och utvärdering av den egna verksamheten, liksom vid extern tillsyn och kontroll, t.ex. från JO:s eller JK:s sida. För att en sådan granskande verksamhet ska kunna bedrivas krävs ansvarsregler av det slag som uppställs i 1 a § andra stycket FUK. Det är redan idag många gånger svårt att slå fast om ansvaret för brister som uppdagas i brottsutredande arbete ska skrivas på en åklagares eller en polismyndighets konto. Från den synpunkten sett behöver ansvarsfördelningen ytterligare förtydligas, inte luckras upp.

text: När bestämmelsen infördes var det ett led i stärkandet av åklagarens roll som förundersökningsledare, inte minst mot bakgrund av den obstruktion som i det hänseendet förekommit från polisens sida under utredningen av mordet på statsminister AA. Utvecklingen härefter torde ha befäst åklagarens auktoritet som förundersökningsledare. Om man nu tar ett steg tillbaka, och vattnar ur förundersökningsledarens ansvar genom att beskriva detta på det sätt utredningen gör, innebär det inte bara att ansvaret blir otydligare utan också att åklagarens auktoritet som förundersökningsledare äventyras. Med hänvisning till utredningens resonemang kan det från polisens sida hävdas att det inte är åklagarens sak att besluta om sådant som polisen gör med stöd i egna befogenheter; det man inte har ansvar för ska man inte heller bestämma över. Det skulle i värsta fall kunna bädda för nya kompetenskonflikter.

text: En central del i utredningens överväganden är att förundersökningsledarens ansvar inte omfattar åtgärder som polisens befattningshavare vidtar med stöd i sin egen behörighet, även när detta sker inom ramen för en förundersökning. Det är inte helt klart vad utredningen avser med detta. När det gäller åklagarledda

text: förundersökningar kan frågan enligt min mening inte ses isolerad från vilka direktiv åklagaren gett eller inte gett. Förundersökningsledarens direktiv måste därvid anses överordnade, dvs. en polismyndighet kan inte med stöd i sin formella behörighet agera i strid med förundersökningsledarens direktiv. Om det ändå sker kan förundersökningsledaren i princip inte hållas ansvarig för åtgärden. När en polismyndighet däremot utför åtgärder enligt åklagarens direktiv är åklagaren rimligen ansvarig för dessa, oavsett om polisen skulle äga självständig behörighet att utföra dem.

text: De från ansvarssynpunkt oklara situationerna uppkommer när uttryckliga eller detaljerade direktiv saknas. Om utredningens ställningstagande ska förstås så att en åklagare som förundersökningsledare därvid inte kan hållas ansvarig för polisiära bedömningar och åtgärder som han eller hon inte alls varit inblandad i – t.ex. beroende på att de gällt sådant som faller inom polisens exklusiva kompetensområde – finns det givetvis inget att invända. I frånvaro av andra ansvarsbestämmelser får bedömningarna göras utifrån principen om förundersökningsledarens helhetsansvar enligt 1 a § andra stycket FUK, som självfallet måste tolkas i ljuset av den kompetensfördelning mellan åklagare och polis som brottsutredningsförfarandet bygger på. De närmare exempel som utredningen anför föranleder därvid följande kommentarer från min sida.

text: Exemplet på s. 169: En förundersökningsledare – i det följande utgår jag från att det är en åklagare – har gett direktiv om en husrannsakan, utan närmare anvisningar i övrigt. Åtgärden utförs av polis, men det sker mitt på natten, vilket är i strid med

text: 28 kap. 6 §

text: RB. En polismyndighet ska se till att en åklagares direktiv leder till adekvata åtgärder, utförda på ett korrekt sätt av kompetent personal (jfr JO:s beslut 2011-08-24, dnr 4217-2010). Till polismyndighetens ansvar hör enligt min mening att iaktta de grundläggande regler som gäller för användande av

text: rättegångsbalkens

text: regler om tvångsmedel. Regeln om att husrannsakan inte utan särskilda skäl får verkställas mellan kl. 21 och 06 är av sådant grundläggande slag att den ska iakttas av en polismyndighet även om detta inte är angivet i åklagarens direktiv. Om polismyndigheten verkställer en husrannsakan mitt i natten utan att det finns särskilda skäl för detta är det alltså myndigheten och inte åklagaren som är ansvarig för regelbrottet. Om åklagaren däremot uttryckligen beslutar att åtgärden ska ske oavsett tidpunkt kan polisen inte hållas ansvarig för att direktivet följs. Exemplet på s. 170: En åklagare beslutar att en misstänkt ska höras och underrättas om misstanken. Förhöret hålls, men i strid med sin skyldighet enligt

text: 12 §

text: FUK upplyser inte förhörsledaren den misstänkte om rätten till biträde av försvarare. På samma sätt som ovan är det polismyndighetens skyldighet och ansvar att se till att förhöret genomförs i enlighet med de grundläggande regler som gäller. En upplysning om rätten till försvarare är ett elementärt inslag i rättsprocessen. En åklagare är därför inte skyldig att i direktiv om att en misstänkt ska höras påminna om detta utan äger förlita sig på att detta sker rutinmässigt (jfr JO:s beslut 2011-10- 28, dnr 4608-2010). Exemplet på s. 171: En förhörsledare beslutar enligt

text: 6 §

text: FUK om att en person som ska höras under en förundersökning ska hämtas till förhöret. I detta fall tillämpar förhörsledaren en särskilt författningsreglerad befogenhet, som ger honom eller henne rätt att med undantag från huvudregeln fatta hämtningsbeslutet själv. Med detta följer ett ansvar för att befogenheten används i enlighet med de rättsliga förutsättningar som bestämmelsen ställer upp. Ett hämtningsbeslut som grundas på denna bestämmelse genomförs alltså på förhörsledarens ansvar.

text: Utredningen tar slutligen med hänvisning till JO 2003/04 s. 82 upp att JO kritiserat åklagare som förundersökningsledare för att de inte varit tillräckligt pådrivande i utredningar som inte bedrivits enligt gällande skyndsamhetskrav. Utredningen anser att detta kan uppfattas så att åklagaren som förundersökningsledare i vart fall indirekt ställs till svars för hur polisen använder sina resurser, dvs. för något han eller hon inte kan påverka. Av det anförda beslutet framgår enligt min mening dock klart att den kritik som där uttalades ska förstås så att en åklagare som förundersökningsledare måste tydliggöra för polismyndigheten – och även för sina egna överordnade – att handläggningen riskerar att komma i strid med gällande skyndsamhetskrav. Åklagaren kan med andra ord inte slå sig till ro med att det är polisens bekymmer om den inte klarar sina prioriteringar. En kritik av liknande slag riktades mot åklagaren som förundersökningsledare i den s.k. BB-utredningen; åklagaren kritiserades för att han inte drivit utredningen med tillräcklig kraft (se

text: SOU 2002:37 s. 76

text: ff.). Att det finns en sådan skyldighet framgår uttryckligen i 1 a § andra stycket FUK, där det anges att förundersökningsledaren ska se till att utredningen bedrivs effektivt.

text: Sammanfattningsvis finns det brister i den analys utredningen gjort av förundersökningsledaransvaret. Den tolkning som görs av innebörden i 1 a § andra stycket FUK är enligt min mening inte riktig. Ansvarsfördelningen mellan och inom de brottsutredande myndigheterna behöver snarare förtydligas än luckras upp. Om utredningens förslag till ändring i förundersökningskungörelsens ansvarsbestämmelse genomförs innebär det ett steg tillbaka, mot större oklarhet. Jag avstyrker därför att lydelsen i 1 a § andra stycket FUK ändras med utgångspunkt från utredningens tolkning av rättsläget.

text: Odelat förundersökningsledarskap

text: Utredningens förslag till nytt andra stycke i 1 a § FUK är enligt min mening överflödigt; det råder ingen oklarhet om att förundersökningsledarskapet inte kan delas. Något behov att kunna dela upp ledningsansvaret på grund av ”synnerliga skäl” finns enligt min mening inte heller. De situationer som avses bör i stället lösas i enlighet med de tankegångar utredningen framför om förundersökningsledarens möjlighet att anlita biträde av andra åklagare (betänkandet s. 185 f.). Det är oundvikligt att den som leder en förundersökning under vissa förhållanden måste kunna delegera befogenheter till kolleger utan att själva förundersökningsledarskapet för den skull delas upp. Det torde för övrigt ske redan med det system som tillämpas beträffande jouråklagare.

text: Objektivitet

text: Jag ansluter mig till utredningens överväganden om objektivitetskravet, men ställer mig tveksam till behovet av de föreslagna tilläggen i

text: rättegångsbalken

text: , som inte tillför något i förhållande till vad som tveklöst redan gäller. I det sammanhanget vill jag även erinra om bestämmelsen i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: . Om lagändringar ska göras bör formuleringarna ses över, så att objektivitetskravet genomgående kommer till uttryck på samma sätt.

text: Beslag av digitala informationsbärare

text: Frågan om beslagsförbudet i

text: 27 kap. 2 §

text: RB beträffande skriftliga handlingar ska tillämpas analogt på elektroniska handlingar har aktualiserats och diskuterats en hel del under senare år. Utredningen redovisar detta utförligt och kommer fram till att beslagsförbudsreglerna inte bör vara direkt tillämpliga på elektroniska handlingar och uppgifter. I praxis har det utvecklats vissa restriktioner för genomsökningen av elektroniskt lagrat material. Utredningen ansluter till detta och föreslår en författningsreglering som innebär att den hos vilken ett beslag av elektroniskt lagrat material görs ska beredas tillfälle att närvara när informationsbäraren genomsöks, om det kan antas att materialet innehåller handlingar och meddelanden för vilka beslagsförbud gäller. Visar det sig att innehållet är skyddat ska undersökningen av det materialet avslutas.

text: Förslaget utgör enligt min mening en rimlig lösning på en rättspolitiskt känslig avvägningsfråga och utgör i förhållande till dagens oklara rättsläge en förstärkning för de intressen som skyddas av reglerna om beslagsförbud. Av regleringen bör dock framgå att den berörde har rätt att ha ett juridiskt biträde närvarande vid genomsökningen. Värt att överväga vore även om inte en invändning från den enskilde om att handlingen innehåller material av det skyddade slaget bör föranleda att frågan om beslagets tillåtlighet prövas av domstol (jfr

text: 27 kap. 5 § andra stycket

text: RB). En regel av det slaget kan även vara av värde för tilltron till de brottsutredande myndigheterna, vars åtgärder i dessa sammanhang – särskilt när det gäller beslag hos medier eller enskilda journalister – tenderar att livligt ifrågasättas. Det ärende utredningen redovisar på s. 293 i betänkandet, där beslaget prövades i domstol, illustrerar detta.

text: Övrigt

text: När det gäller den inom utredningen omdiskuterade frågan om sekretess för bilduppgifter (avsnitt 9.4.4) har jag förståelse för de synpunkter som framförs i det särskilda yttrandet. Åtskilligt av det som där sägs kan dock anföras för att generellt minska insynen i det straffprocessuella förfarandet, något som inte bör komma ifråga. Jag tillstyrker därför utredningens förslag. Det är av rättssäkerhetsskäl viktigt att förändringar av de metoder och den teknik som används under rättsprocessen inte leder till att principerna för insyn blir mer restriktiva.


nyckelord:
Beslut
Rätten till domstolsprövning

title: Fråga om en byggnadsnämnds skyldighet att meddela beslut i ett ärende om ingripande enligt 10 kap. plan- och bygglagen (1987:10)

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan som kom in till JO den 2 september 1996 följande.

text: I egenskap av berörd granne har jag den 12 november 1995 sänt en skrivelse till byggnadsnämnden i Norrtälje med klagomål på skyltar uppsatta på fastigheten T. 3:14 Norrtälje. Ärendet tycks ha låg prioriteringsgrad och jag anser efter påminnelse till handläggaren, stadsarkitekten och byggnadsnämndens ordförande att handläggningstiden är oroväckande lång.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Byggnadsnämnden i Norrtälje kommun för utredning och yttrande. Som svar på remissen beslutade nämnden vid sammanträde den

text: 24 oktober 1996 (§ 217) ”att ställa sig bakom Stadsarkitektkontorets yttrande 1996-09-23, att med hänvisning till vad som anförs i tjänsteyttrandet ärendet inte skall föranleda någon åtgärd samt att anse skrivelsen till Riksdagens ombudsmän vara besvarad”.

text: I stadsarkitektkontorets tjänsteskrivelse anfördes följande.

text: Anmälan om, enligt anmälaren, olovligen uppsatta skyltar inom fastigheten T. 3:14 i Norrtälje kommun inkom till byggnadsnämnden 1995-11-14. Vid besiktning av nu aktuella skyltar kunde konstateras att dessa funnits under avsevärd tid och troligtvis ej skulle vara möjliga att åtgärda då dessa, enligt besiktningsmannen, funnits i mer än 10 år. Vid kontakter med anmälaren, AA, påtalades underhand vad utredningen givit vid handen och att skyltarna med största sannolikhet ej voro möjliga att beivra. Nu redovisad utredning gjordes under februari 1996. 1996-06-06 inkom till stadsarkitektkontoret ånyo en skrivelse från AA där denne påminde om ärendet och förväntade sig ”beslut inom en snar framtid”. Oaktat att resultatet av utförd utredning redan meddelats AA tolkade stadsarkitektkontoret den nya skrivelsen såsom att anmälaren ej delade kontorets uppfattning, varför ägaren av ovan nämnda skyltar tillskrevs 1996-07-09 med begäran om uppgift när skyltarna anbringats på nu aktuell plats. Svar från BB, ägare av Åbergs handelsträdgård och ansvarig för nu aktuella skyltar, inkom 1996-07-23. Därvid låter BB meddela att när denne övertog

text: rörelsen 1976 fanns nu nämnda skyltar redan på plats och om huruvida bygglov finnes har hr BB ingen vetskap. Stadsarkitektkontoret kan därvid konstatera att de av AA anmälda skyltarna ej kommer att beivras trots att något bygglov ej har kunnat återfinnas i byggnadsnämndens arkiv. Detta då mer än 10 år förflutit sedan skyltarna kommo på plats. Denna kontorets uppfattning, som nu verifierats av ägaren, meddelades AA redan i februari månad. Anmälan har vid byggnadsnämndens arbetsutskottssammanträde 1996-10-03 avskrivits från vidare handläggning, vilket AA delgives på sedvanligt sätt.

text: AA kommenterade remissvaret. Han påtalade därvid att nämnden inte fattade något beslut i februari 1996 då den första utredningen hade slutförts. Han framhöll vidare att stadsarkitektkontorets tjänsteskrivelse den 23 september

text: 1996 refererar till arbetsutskottets beslut den 3 oktober 1996 och att ärendet sistnämnda datum avskrevs, fastän han givits tillfälle att yttra sig senast den 12 november 1996. Till belysning av det senare påståendet hänvisade AA till en skrivelse, daterad den 21 oktober 1996, som han mottagit från stadsarkitektkontoret. Skrivelsen hade följande lydelse.

text: Ni har i skrivelse inkommen till stadsarkitektkontoret 1995-11-14 påtalat att B. i T. 3:14 satt upp skyltar utan beviljat bygglov. Arbetsutskottet har 1996-10-03 § 313, beslutat föreslå byggnadsnämnden att med stöd av Plan- och bygglagen 10 kap 27 § bedöma att någon byggnadsavgift enligt Plan- och bygglagen 10 kap 4 § inte skall tas ut av BB då ärendet är preskriberat samt att ärendet med hänvisning till ovan avskrivs från vidare handläggning. Protokollsutdrag bifogas. Enligt

text: 17 § förvaltningslagen

text: skall berörd person beredas tillfälle att yttra sig över förslag till beslut. Om Ni önskar lämna oss ytterligare skäl eller synpunkter som kan vara viktiga för ärendets slutgiltiga behandling, bör detta göras senast 1996-11-12. För att ärendet skall kunna överklagas måste byggnadsnämnden först ha fattat beslut i ärendet. Har Ni inte hört av Er inom nämnda tid tas ärendet upp i befintligt skick till avgörande i byggnadsnämnden. Handläggare av Ert ärende, CC, träffas säkrast per telefon 0176-714 81 tis-, tors- och fredag kl. 09.00-11.00. Var god uppge fastighetsbeteckning och Dnr-nummer i Ditt svar, så vi lätt kan hitta Ditt ärende. För stadsarkitektkontoret bygglovavdelningen Enligt uppdrag DD utredningsassistent

text: AA meddelade i maj 1997 att han ännu vid den tidpunkten inte hade delgivits något beslut i det aktuella ärendet. Därefter fick handläggaren i ärendet hos JO vid telefonsamtal med stadsarkitektkontoret (DD) den 27 augusti 1997 upplysningen att byggnadsnämnden inte fattat något beslut med anledning av AA:s anmälan.

text: I beslut den 9 oktober 1997 anförde JO Lavin följande.

text: Bedömning

text: AA har, i egenskap av berörd granne, gjort en anmälan till byggnadsnämnden om olovligen uppsatta skyltar på en fastighet. Anmälan kom in till nämnden den 14 november 1995. Såvitt framkommit har nämnden ännu inte meddelat något beslut i ärendet, alternativt har ärendet avskrivits vid byggnadsnämndens arbetsutskottssammanträde den 3 oktober 1996.

text: AA:s framställning innefattar en begäran om att byggnadsnämnden skall ta upp frågan om påföljd eller ingripande enligt

text: 10 kap.

text: plan- och bygglagen (1987:10)

text: , PBL. Av remissvaret och övriga handlingar framgår att nämnden (stadsarkitektkontoret) efter företagen utredning i februari 1996 kom fram till att möjligheten att ingripa enligt 10 kap. upphört på grund av att preskription inträtt. Uppenbarligen har dock nämnden vid detta tillfälle endast under hand kontaktat AA och meddelat utredningens resultat utan att fatta något formellt beslut i saken och följaktligen utan att underrätta honom om hur rättelse skulle kunna ernås. Stadsarkitektkontoret har sedermera gjort en förnyad utredning i saken och åter konstaterat och att något ingripande enligt PBL på grund av preskription inte kunde ske.

text: Det som framkommit genom utredningen ger mig anledning att förmoda, att byggnadsnämnden inte uppfattat AA som part i ärendet och att detta är orsaken till att han endast fått ett formlöst besked om att hans anmälan inte föranleder någon åtgärd.

text: JO har i flera ärenden uttalat att en byggnadsnämnd är skyldig att behandla en begäran från en fastighetsägare om ingripande mot byggnadsåtgärder på en grannfastighet och att meddela ett beslut i saken. Om begäran lämnas utan åtgärd har fastighetsägaren rätt att överklaga beslutet. (Se bl.a. JO 1980/81 s. 468 och 1990/91 s. 337.) Till stöd för att en granne i ett fall som det förevarande har partsställning kan nämnas följande uttalanden av Håkan Strömberg i en artikel i Förvaltningsrättslig tidskrift 1984 s. 341 f.

text: Om man härefter övergår till de fall, där en myndighet kan ta upp ett ärende på eget initiativ, kan man konstatera att det i allmänhet inte finns något hinder mot att en utomstående (enskild eller myndighet) riktar myndighetens uppmärksamhet på ett förhållande, som kan ge myndigheten anledning att agera, och kanske rentav föreslår lämpliga åtgärder. I verkligheten inledes ett sådant ärende ofta genom en anmälan utifrån, men myndigheten anses i regel ändå rättsligt sett handla ex officio. Huvudregeln är i sådana fall att anmälaren saknar partsställning. Den som har anmält en offentlig tjänsteman hos vederbörande myndighet för tjänsteförseelse, är sålunda inte part i disciplinmålet, även om han personligen har drabbats av den anmälda förseelsen. På samma sätt lär den, som har gjort en anmälan till en tillsynsmyndighet, i regel sakna partsställning. Man uttrycker ibland detta förhållande så, att en anmälan i princip saknar materiell anhängighetsverkan och sålunda inte medför skyldighet för myndigheten att fatta beslut i saken.

text: – – – Det kan emellertid ifrågasättas, om inte ett initiativ utifrån någon gång kan medföra partsställning, trots att myndigheten kan agera ex officio. Ett fall som är värt att diskuteras är anmälan av grannar i byggnads- och hälsoskyddsmål. En granne, som anmäler störande verksamhet på en fastighet till byggnadsnämnden eller miljö- och hälsoskyddsnämnden, har otvivelaktigt besvärsrätt om hans anmälan lämnas utan åtgärd. För att besvärsmöjligheten skall kunna utnyttjas måste det förutsättas att nämnden är skyldig att fatta beslut i ärendet. Att nämnden har en sådan skyldighet har antagits av JO i fallet JO 1980/81 s. 468. Om detta är riktigt, förefaller det naturligt att betrakta anmälaren som part redan i första instans. I det aktuella ärendet borde byggnadsnämnden, eller någon som nämnden delegerat beslutanderätten till, efter företagen utredning i februari 1996 ha meddelat ett beslut i saken. Detta beslut skulle ha tillställts AA tillsammans med en underrättelse om hur han kunde överklaga det, om det gick honom emot. Såvitt framkommit har nämnden ännu inte fattat något beslut i ärendet trots innehållet i skrivelsen till AA den 21 oktober 1996. I remissvaret har denna skrivelse inte berörts, vilket framstår som egendomligt. Av skrivelsen framgår att man inom nämnden (stadsarkitektkontoret) i huvudsak är medveten om hur ärendet egentligen skulle ha handlagts. Jag ser mycket allvarligt på att handläggningen trots detta har skett på ett oacceptabelt sätt och ännu inte har avslutats. Jag avser dock inte att ytterligare utreda ärendet utan förutsätter, att byggnadsnämnden snarast efter att ha tagit del av mitt beslut – om så inte då redan skett – tar upp ärendet till prövning och meddelar ett beslut i saken.

text: Med den allvarliga kritik som ligger i det sagda avslutas ärendet.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Anmälan mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Örebro, för långsam handläggning av en förundersökning m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 10 augusti 2004, framförde AA kritik mot bl.a. åklagare vid dåvarande Åklagarmyndigheten i Västerås, åklagarkammaren i Örebro, för långsam handläggning av en förundersökning. Han uppgav att han ett år tidigare hade blivit delgiven misstanke om ett brott som begåtts vid den kriminalvårdsanstalt han då var placerad på. Därefter hade han inte fått något besked om åtal skulle väckas eller inte. Till följd av den långa handläggningstiden och att han var misstänkt för brott hölls han isolerad på den kriminalvårdsanstalt där han nu var placerad.

text: Utredning

text: Vissa handlingar fordrades in från åklagarkammaren i ärendet 503A-1113-03 samt från Polismyndigheten i Örebro län i ärendet K5960-03. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från polismyndigheten. Följande framkom.

text: En anmälan om försök till mord upprättades den 9 mars 2003 och förundersökning inleddes samma dag. I början av september 2003 översände utredningsmannen vid polisen ett utkast till förundersökningsprotokoll till chefsåklagaren BB. Utredningsmannen påminde därefter vid flera tillfällen BB om ärendet men fick beskedet att denne hade andra ärenden som måste gå före. Den 13 februari 2004 skickade utredningsmannen en skrivelse till BB. Strax därefter fick han besked att vice chefsåklagaren CC hade tagit över ärendet och han fick sedan nya utredningsdirektiv i ärendet.

text: Åklagarmyndigheten anmodades att lämna upplysningar och yttrande över handläggningstiden i ärendet.

text: Åklagarmyndigheten kom in med ett yttrande jämte yttranden från chefsåklagaren DD (här utelämnat; JO:s anm.), BB och CC.

text: BB anförde bl.a. följande. Han har varit förundersökningsledare i ärendet fram till i december 2003 då ärendet överlämnades till CC. Utredningen hade då avancerat så långt att han hade fått ett förundersökningsprotokoll som han också hunnit titta på.

text: Anledningen till att CC fick ta över ärendet var brottets allvarliga art och att han själv inte visste när han kunde återuppta handläggningen av ärendet eftersom han fått ett annat ärende som upptog större delen av hans tid. Under hans handläggning av ärendet blev han flera gånger kontaktad av personal från kriminalvården och även av AA själv. Han framförde då att han för sin del inte ställde krav på att AA skulle vara isolerad eller på annat sätt undergå inskränkningar under sin straffverkställighet.

text: CC uppgav i huvudsak följande. Hon övertog handläggningen av förundersökningen vid årsskiftet 2003-2004. Hon läste därefter in ärendet och fann att utredningen behövde kompletteras. Första kontakten med utredningsmannen hade hon i mitten av februari 2004. Därefter fortgick utredningsarbetet till den 18 augusti 2004. Åtal för grov misshandel väcktes den 9 oktober 2004.

text: Efter att inledningsvis ha redogjort för viss rättslig reglering anförde Åklagarmyndigheten följande.

text: Det har framkommit att ärendet, som inledningsvis avsåg försök till mord, inkom till Åklagarkammaren i Örebro den 12 mars 2003 och att åtal har väckts den 9 oktober 2004 för grov misshandel. Handläggningstiden har således varit drygt ett och ett halvt år och under denna tid synes någon förundersökningsåtgärd inte ha vidtagits från mitten av september 2003, när utkast till förundersökningsprotokoll inkom till den handläggande åklagaren, till mitten av februari 2004, när nya direktiv gavs i ärendet. Förundersökningen har, såvitt framkommit, under övrig tid bedrivits aktivt. Under förutsättning att en förundersökning bedrivs aktivt, att det finns behov av ytterligare förundersökningsåtgärder samt att dessa vidtas löpande innebär en handläggningstid på drygt ett och ett halvt år inte nödvändigtvis att gällande skyndsamhetskrav inte har iakttagits. Det är dock enligt min mening inte acceptabelt att en förundersökning, som i nu aktuellt ärende, blir liggande under nästan fem månader utan att någon förundersökningsåtgärd vidtas eller beslut rörande den fortsatta handläggningen meddelas. Även om det aktuella ärendet inte tillhör den kategori av ärenden som skall handläggas särskilt skyndsamt så har handläggning med anledning av det anförda varit oacceptabelt lång. Anledningen till den långa handläggningstiden har uppgivits vara hög arbetsbelastning på kammaren. Det är naturligtvis beklagligt att det aktuella ärendet inte handlagts med önskvärd skyndsamhet. Det finns dock inte anledning att ifrågasätta att den långa handläggningstiden främst har berott på den höga arbetsbelastningen vid kammaren. Att arbetssituationen vid Åklagarkammaren i Örebro under en längre tid har varit ansträngd har varit känt för oss. På grund av att arbetssituationen tidigare varit densamma inom hela Västeråsregionen har det inte funnits möjlighet att omfördela personalresurser till kammaren i Örebro. Därtill kommer att det ekonomiska läget fram till slutet av år 2003 var sådant att nyrekryteringar inte kunde ske i den takt som varit önskvärt, för att möta exempelvis pensionsavgångar. Åtgärder har dock vidtagits för att försöka komma tillrätta med problemet. Bland dessa kan nämnas att nyrekryteringar och tillfälliga personalförstärkningar gjorts såväl under år 2003 som under innevarande år. Även om personalläget varit ansträngt vid åklagarkammaren synes det även ha funnits brister i kammarens uppföljning av äldre ärenden. När arbetsläget är ansträngt är det enligt min mening särskilt viktigt att en kontinuerlig uppföljning sker så att ärenden inte blir liggande. Åklagarkammaren i Örebro har sedan november 2003 en ny ledning. Den nya ledningen har sedan den tillträtt, vilket framkommit bland annat vid en pågående tillsyn rörande äldre ärenden, aktivt arbetat med att inventera äldre ärenden och utarbeta nya handläggningsrutiner. Nu aktuellt ärende har även lottats om till annan åklagare när den handläggande åklagaren på grund av andra arbetsuppgifter inte haft

text: möjlighet att handlägga målet. Jag har fullt förtroende för att den nya ledningen vid kammaren skall kunna komma till rätta med de brister som funnits i kammarens uppföljning av ärenden och att de även fortsättningsvis kommer att vidta nödvändiga åtgärder för att det inträffade inte skall upprepas. Trots att åtgärder har vidtagits för att förhindra en upprepning av det inträffade kommer jag att överväga huruvida ytterligare åtgärder är påkallade från min sida med anledning av det som hänt. Jag förutsätter att kammarchefen kommer att göra detsamma. AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ). Av

text: 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara.

text: Åklagarmyndigheten har beskrivit den ansträngda arbetssituation som rått vid åklagarkammaren i Örebro. Det är emellertid, som myndigheten framhållit, inte minst under sådana förhållanden angeläget att en kontinuerlig uppföljning sker av äldre ärenden. Jag delar således åklagarmyndighetens uppfattning att det inte är acceptabelt att en förundersökning med misstanke om allvarlig brottslighet blir liggande i fem månader hos åklagare för ställningstagande utan att någon förundersökningsåtgärd vidtas eller beslut rörande den fortsatta handläggningen meddelas. Jag noterar att åtgärder har vidtagits för att förhindra att liknande situationer skall uppstå.

text: När det gäller AA:s synpunkter på att han har hållits isolerad på kriminalvårdsanstalten vill jag upplysa att JO är ett extraordinärt tillsynsorgan som inte kan ändra ett beslut som en myndighet har fattat. JO brukar inte heller pröva myndigheternas ställningstagande i sakfrågor, i synnerhet om besluten bygger på lämplighetsöverväganden eller förutsätter särskild sakkunskap. Vidare är granskningen inte avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. Mot denna bakgrund föranleder vad AA anfört beträffande kriminalvården inte någon åtgärd. Samråd har här skett med justitieombudsmannen Cecilia Nordenfelt som har tillsyn över kriminalvården.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Dom/domskäl
Omhändertagande
Underrättelse

title: Kritik mot en rådman för att i en brottmålsdom ha utformat ett beslut om omhändertagande med stöd av 28 kap. 6 b § brottsbalken felaktigt och för att underrättelse om domen inte expedierades till den vårdgivare som angavs i behandlingsplanen

sammanfattning: En rådman utformade ett beslut om omhändertagande med stöd av 28 kap. 6 b § brottsbalken på så sätt att den dömde skulle vara omhändertagen till dess han hade överförts till en viss frivårdsmyndighet i stället för, rätteligen, till vårdgivaren. Någon underrättelse om domen skickades heller aldrig till vårdgivaren. För dessa brister får rådmannen kritik.

text: BESLUT BESLUT

text: Kritik mot en rådman vid Solna tingsrätt för att i en brottmålsdom ha utformat ett beslut om omhändertagande med stöd av

text: 28 kap. 6 b § brottsbalken

text: Initiativet

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Kriminalvården och uppgav att han hade suttit olagligen frihetsberövad i nästan ett dygn (JO:s dnr 277-2012). Handlingar begärdes in från Solna tingsrätt och muntliga upplysningar inhämtades från Kriminalvården.

text: I samband med granskningen av de inlånade handlingarna framkom att domslutet i tingsrättens dom (mål B 8228-11) under rubriken ”Häktning m.m.” hade utformats på följande sätt: ”1. Häktningsbeslutet hävs. 2. AA ska omedelbart omhändertas med stöd av

text: 28 kap. 6 b § brottsbalken

text: till dess han överförts till Frivården Sollentuna. Omhändertagandet får inte pågå längre än en vecka.” Vidare framgick att underrättelse om domen inte hade skickats till berörd vårdgivare i enlighet med

text: 14 § förordningen (1990:893)

text: om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. Det framstod också som oklart i vilket skede av tingsrättens handläggning som rätten hade meddelat beslutet om att häva häktningsbeslutet och att AA i stället skulle omhändertas med stöd av

text: 28 kap. 6 b § brottsbalken

text: Med anledning av dessa omständigheter beslutade jag att ta upp tingsrättens handläggning av målet i ovanstående avseenden till utredning i ett särskilt ärende.

text: AA:s klagomål mot Kriminalvården handläggs i JO:s ärende dnr 277-2012.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Solna tingsrätt för upplysningar och yttrande i de frågor som redogjorts för ovan.

text: Tingsrätten (lagmannen BB) inkom med ett yttrande jämte upplysningar från chefsrådmannen CC (här utelämnade) och rådmannen DD.

text: Av DD:s upplysningar framgick följande.

text: Upplysningar angående utformningen av domslutet i Solna tingsrätts dom i mål B 8228-11 m.m.

text: Huvudförhandling i målet hölls den 23-24 november 2011. En kontraktsvårdsutredning hade gjorts och det fanns ett förslag att påföljden skulle bestämmas till skyddstillsyn med föreskrift om särskild behandlingsplan (kontraktsvård). Det saknades emellertid en ansvarsförbindelse för vårdkostnaden. Enligt den frivårdsinspektör som var närvarande var en sådan på gång och skulle beslutas inom kort. Beslut togs om att fortsätta förhandlingen en dryg vecka senare. Fortsatt huvudförhandling hölls på eftermiddagen fredagen den 2 december. Det fanns nu en ansvarsförbindelse för vårdkostnaden. Frivårdsinspektören redogjorde för vad den föreslagna kontraktsvården innebar och för sina kontakter med familjehemmet. Hon uppgav även att avsikten var att om den tilltalade dömdes till kontraktsvård, och beslut meddelades att han i stället för att vara häktad omedelbart skulle omhändertas med stöd av

text: 28 kap. 6 b § brottsbalken

text: , så skulle hon omedelbart skjutsa honom till familjehemmet. Anledningen till att hon skulle göra det var bl.a. att det inte fanns någon annan möjlighet att få den tilltalade till familjehemmet redan på fredagen och att han således i annat fall skulle tvingas vara kvar i häktet ytterligare tid. Förhandlingen avslutades och parterna underrättades om att dom skulle avkunnas vid rättegångsdagens slut. Bakgrunden var att jag eventuellt skulle vara tvungen att ta en annan förhandling under eftermiddagen och det var osäkert om överläggningen skulle vara klar innan dess. Parterna underrättades även om att beslut i frågan om häktning och omedelbart omhändertagande skulle meddelas i samband med domen. Något beslut att häva häktningsbeslutet meddelades således inte i samband med förhandlingen. Däremot diskuterades, som framgår ovan, frågan om omedelbart omhändertagande vid en eventuell dom på kontraktsvård. Det kan nämnas att samtliga parter argumenterade för ett sådant omhändertagande vid en eventuell kontraktsvård. I samband med domen avkunnades beslutades att den tilltalade inte längre skulle vara häktad utan i stället omedelbart omhändertas med stöd av

text: 28 kap. 6 b § brottsbalken

text: till dess han överförts till Frivården Sollentuna. I den aktuella bestämmelsen anges att om den tilltalade är häktad i målet, så ska han i stället omhändertas till dess han överförts till det behandlingshem eller den vårdgivare som anges i behandlingsplanen. Syftet med bestämmelsen är i första hand att förhindra ett återfall i missbruk och därmed sammanhängande brottslig verksamhet innan den dömde kan påbörja den planerade behandlingen, samtidigt som ett behov av häktning inte kan anses föreligga när påföljden bestämts till skyddstillsyn (

text: prop. 1991/92:109 s. 15

text: ). I motiven anförs även följande (s. 16). Strävan bör alltid vara att den kontraktsvårdsdömde skall kunna tas emot av vårdgivaren direkt efter domen. Omhändertagande bör ske endast i undantagsfall när det av trängande skäl inte är möjligt att omedelbart ta emot den dömde och det dessutom finns en påtaglig risk att den dömde inte kommer att inställa sig om han inte blir omhändertagen. Jag vill i sammanhanget betona att det även i framtiden skall vara huvudregel att även häktade förs direkt från förhandlingen till vårdgivaren när dom avkunnas omedelbart i anslutning till huvudförhandlingen.

text: Mot denna bakgrund, och i syfte att möjliggöra ett så kort omhändertagande som möjligt, kom beslutet att få den utformningen att omhändertagandet skulle vara till dess den dömde överfördes till frivården (som hade möjlighet att föra honom direkt till familjehemmet) och inte det behandlingshem eller den vårdgivare som angavs i behandlingsplanen (vilket skulle ha inneburit att han fått vara kvar i häktet i vart fall till nästa dag). Även om åtgärden låg i linje med bestämmelsens syfte inser jag dock att den knappast täcks av dess ordalydelse. I domen borde därför i stället ha angetts att omhändertagandet skulle vara till dess den dömde överlämnades till behandlingshemmet eller vårdgivaren, även om detta inneburit en längre tids omhändertagande. Möjligtvis som en följd av detta synes inte någon underrättelse om domen ha skickats till Skyddsvärnets familjevård, vilket skulle ha gjorts i enlighet med 14 § förordningen [1990:893] om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.). Detta hade troligtvis inte hänt om det angetts att omhändertagandet skulle vara till dess överlämnande skett till vårdgivaren, varför det nog snarare kan ses som en olycklig följd av beslutets formulering än som en brist i domstolens rutiner. Även med den utformning beslutet fick borde jag dock ha säkerställt att underrättelse skickades till vårdgivaren.

text: BB anförde bl.a. följande.

text: ─ ─ ─ Jag delar den bedömning som gjorts av både DD och CC att domslutet utformades på ett olyckligt sätt. Jag instämmer även i vad de anfört om att domsbeviset rätteligen skulle ha expedierats även till Skyddsvärnet. För att undvika att det inträffade upprepas kommer tingsrätten att påminna all dömande personal om bestämmelsen i

text: 14 § förordningen (1990:893)

text: om underrättelse om dom i vissa brottmål m.m.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 28 kap. 6 b § brottsbalken

text: anges att en domstol i samband med att en häktad person döms till skyddstillsyn med föreskrift om särskild behandlingsplan, s.k. kontraktsvård, har möjlighet att förordna att den dömde ska vara omhändertagen en kortare tid i avvaktan på att planerad behandling inleds. Möjligheten att besluta om omhändertagande är begränsad till de fall där den planerade vården förutsätter ett boende hos vårdgivaren, t.ex. i ett behandlingshem eller ett familjehem (

text: prop. 1991/92:109 s. 15

text: ). Beslutet om omhändertagande upphör automatiskt när den dömde tas emot av vårdgivaren.

text: Enligt

text: 14 § förordningen (1990:893)

text: om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. ska en domstol som dömer en tilltalad till skyddstillsyn med föreskrift om särskild behandlingsplan skicka en underrättelse om domen till vårdgivaren. Detta gäller dock endast om vårdgivaren i domen ålagts att anmäla misskötsamhet från den dömdes sida till åklagaren och Kriminalvården.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att tingsrätten avslutade förhandlingen med att parterna underrättades om att dom skulle avkunnas vid rättegångsdagens slut. Tingsrätten avkunnade domen senare samma dag i parternas utevaro. I domen bestämde tingsrätten påföljden till skyddstillsyn i förening med s.k. kontraktsvård. Tingsrätten förordnade också i domen att AA inte längre skulle vara häktad utan i stället omedelbart omhändertas med stöd av

text: 28 kap. 6 b § brottsbalken

text: till dess han hade överförts till Frivården Sollentuna. Tingsrätten sände samma dag en underrättelse

text: om domen till Frivården Sollentuna. Däremot sände tingsrätten ingen underrättelse till vårdgivaren, Skyddsvärnets familjevård.

text: Såväl DD som lagmannen vid tingsrätten har uppgett att domslutet under rubriken ”Häktning m.m.” fick en olycklig utformning då det angav att AA skulle omhändertas med stöd av

text: 28 kap. 6 b § brottsbalken

text: till dess han hade överförts till Frivården Sollentuna. Såsom redogjorts för ovan har domstolen endast en möjlighet att förordna att den dömde ska vara omhändertagen till dess han eller hon har överförts till det behandlingshem eller den vårdgivare som anges i behandlingsplanen. Att förordna på det sätt som DD gjorde är således inte lagligen möjligt.

text: DD har förklarat domslutets utformning med att syftet var att möjliggöra ett så kort omhändertagande som möjligt. Även med tanke på ett sådant syfte är det av yttersta vikt att ett domslut är korrekt utformat så att inga tveksamheter kan råda om att det är lagligt och möjligt att verkställa. Felaktigheter i domslut riskerar därtill alltid att påverka allmänhetens förtroende för domstolsarbetet negativt.

text: DD borde således ha förvissat sig om att det han försökte uppnå med domslutet var korrekt enligt lagstiftningen. Som DD själv har uppgett synes även hans felaktigt utformade domslut ha lett till att en underrättelse om domen aldrig skickades till berörd vårdgivare.

text: För dessa brister förtjänar DD kritik.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Cecilia Nordenfelt

title: Kritik mot Skärholmens stadsdelsnämnd, Stockholms kommun, för att ha lämnat ett intyg till en förälder som föräldern skulle åberopa i ett passärende

sammanfattning: En socialsekreterare utfärdade ett intyg till en förälder som avsåg att ansöka om pass utan den andra vårdnadshavarens samtycke. Intyget innehöll integritetskänsliga uppgifter om den andra vårdnadshavaren. I beslutet gör JO uttalanden om socialtjänstens intygsskrivning. Stadsdelsnämnden får kritik bl.a. för att nämnden genom att upprätta intyget riskerat att nämndens neutralitet ifrågasattes och att integritetskänsliga uppgifter fick onödig spridning.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Skärholmens stadsdelsnämnd, Stockholms kommun. Han anförde bl.a. följande: En socialsekreterare skrev ett intyg som var ställt till ”passexpeditionen” hos Polismyndigheten. Intyget innehöll uppgifter som omfattades av sekretess och uppgifter som utgjorde felaktiga anklagelser mot honom. Intyget, som bifogades till JO-anmälan, hade följande lydelse:

text: Härmed intygas att [de två barnen] har varit aktuella på utredningsenheten vid Skärholmens socialtjänst sedan 150316. Anledningen för detta var misstanke om sexuella övergrepp från pappa [AA:s] sida, samt misstanke om fysiskt våld mot [barnen] också från pappas sida. [Barnen] har vid polisförhör bekräftat uppgifterna. [Barnen] bor hos sin mor på heltid. Socialtjänstens utredning visar att modern är mån om sina barn, och hon tar sitt föräldraansvar. Pappan är försvunnen sedan mars månad. Han är efterlyst av polisen. Modern önskar att ansökan om pass för [de två barnen] beviljas utan pappas samtycke då familjen inte har någon kontakt med honom, och inte vet var han befinner sig. Detta intyg skrivs på begäran av modern.

text: Utredning

text: JO begärde att stadsdelsnämnden skulle yttra sig över anmälan. I sitt remissvar anförde nämnden bl.a. följande:

text: De uppgifter som framkommer i intyget gällande sexuella övergrepp och våld beskrivs som misstankar och har saklig grund, därmed kan de inte anses som falska. I intyget står att båda barnen bekräftar uppgifterna vid polisförhör. Enligt dokumentation i ärendet framkommer att endast det yngre syskonet bekräftar uppgifterna och det är i enlighet med AA:s iakttagelse. Förvaltningen beklagar den felaktiga uppgiften i intyget. I övrigt stämmer informationen i intyget. [Barnens mor] har begärt ett intyg och handläggaren har agerat korrekt då han upprättat och överlämnat det till henne. Förvaltningen bedömer dock att handläggaren borde ha varit mer återhållsam vid utlämnandet av känsliga uppgifter eftersom det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att [AA] lider men. En sådan bedömning förutsätter att handläggare ska kunna fråga den enskilde om denne samtycker till att uppgifter lämnas ut, vilket handläggaren försökte göra i det aktuella ärendet men inte lyckades. Handläggaren som skrev och lämnade ut intyget var en inhyrd konsult som arbetade självständigt. Förvaltningens gällande rutin är att det är endast information som bedöms vara nödvändig som ska förmedlas. Samtliga intyg som skrivs ska granskas av den biträdande enhetschefen innan de lämnas ut, vilket den inhyrda konsulten inte hade gjort. Förvaltningen bedömer att uppgifterna i intyget är av känslig natur och beklagar att informationen i intyget upplevs som avslöjande för [AA]. Förvaltningen har genom denna anmälan uppmärksammat och förtydligat för medarbetarna vikten av att formulera information på ett tydligt men respektfullt sätt i alla former av intyg. Förvaltningen ser allvarligt på händelsen och har vidtagit nödvändiga åtgärder för att säkerställa att liknande incidenter inte sker igen.

text: AA kommenterade remissvaret och anförde bl.a. att uppgiften om att socialsekreteraren hade försökt nå honom inte var riktig.

text: Bedömning

text: Intyget skrevs på begäran av barnens mor, som tillsammans med AA hade vårdnaden om barnen. Syftet med att skriva intyget var att hon skulle kunna använda det i ett passärende eftersom hon hade för avsikt att ansöka om pass för barnen utan AA:s samtycke.

text: En ansökan om pass för ett barn ska enligt

text: 7 § 2 passlagen (1978:302)

text: avslås om barnets vårdnadshavare inte har lämnat medgivande och det inte finns synnerliga skäl att ändå utfärda pass. I ett sådant ärende ska passmyndigheten begära in ett yttrande från en sådan kommunal nämnd som fullgör uppgifter inom socialtjänsten. Ett yttrande behöver dock inte begäras in om det är uppenbart att passansökan ska godkännas (3 § andra stycket passförordningen [1997:664]).

text: Varken

text: passlagen

text: eller passförordningen innehåller några bestämmelser om att socialnämnden ska utfärda intyg som föräldrar kan åberopa i ett passärende. Inte heller

text: socialtjänstlagen

text: innehåller några bestämmelser som tar sikte på utfärdande av intyg. Visserligen finns det inte något hinder mot att socialförvaltningen utfärdar ett intyg som rör den enskildes kontakter med socialtjänsten. Det uppstår dock problem om ett intyg innehåller uppgifter om en annan person än den som har begärt att få intyget.

text: En allmän begränsning när det gäller att utfärda intyg är bestämmelserna om sekretess. De uppgifter som lämnades ut i intyget i detta ärende omfattades i princip av sekretess hos socialtjänsten. Avsikten med intyget var att det skulle användas i ett passärende, och gentemot passmyndigheten gällde sekretess för uppgifterna eftersom passmyndigheten inte hade begärt socialnämndens yttrande. Barnens mor blev i det sammanhanget närmast att betrakta som en mellanhand mellan myndigheterna. Att ta in uppgifterna i intyget var visserligen inte något brott mot tystnadsplikten, eftersom handläggaren i strikt mening bara lämnade uppgifterna till barnens mor, som redan kände till dem. Ett övergripande syfte med den sekretesslagstiftning som gäller för socialtjänsten är dock att integritetskränkande uppgifter om en person inte ska spridas. Att lämna de aktuella uppgifterna i ett intyg som upprättades för att åberopas i ett ärende vid en annan myndighet var enligt min mening ett kringgående av det integritetsskydd som sekretesslagstiftningen ska upprätthålla. Detta måste anses synnerligen olämpligt.

text: Även utöver sekretessproblematiken kan socialtjänstens intygsskrivning vara problematisk. I sådana fall där det finns en konflikt mellan vårdnadshavarna om barnen finns det skäl att vara särskilt återhållsam med att skriva intyg på den ena förälderns begäran, eftersom det finns risk att socialtjänstens neutralitet kan ifrågasättas. Det nu aktuella intyget lämnades till barnens mor utan AA:s vetskap för att hon skulle kunna åberopa det i passärendet. Jag har förståelse för att AA i den situationen kan ha fått uppfattningen att socialsekreteraren inte var neutral, vilket socialsekreteraren också borde ha insett.

text: När det gäller ärenden om pass för barn finns det dessutom som framgått ovan särskilda bestämmelser om när och hur socialnämnden ska höras. De bestämmelserna utgör grunden för en rättssäker handläggning. Om en enskild tjänsteman vid nämnden i stället lämnar motsvarande uppgifter i ett intyg till den ena föräldern kringgås dessa regler, vilket riskerar att leda till en mindre rättssäker handläggning av passärendet.

text: Jag vill också peka på den särskilda bestämmelsen om kommunikation som finns i

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Av

text: 11 kap. 8 § tredje stycket

text: SoL följer att socialnämnden ska kommunicera yttranden till andra myndigheter i ärenden som rör myndighetsutövning mot en enskild vid den andra myndigheten. Det innebär att nämnden, innan den lämnar ett yttrande till passmyndigheten enligt 3 § andra stycket passförordningen, måste ge vårdnadshavarna möjlighet att kommentera yttrandet. Skyldigheten att kommunicera yttranden har tillkommit för att bidra till en rättssäker handläggning hos nämnden. Det här aktuella intyget innehöll sådana uppgifter som nämnden i ett senare skede kunde lämna i ett yttrande till passmyndigheten. Att i stället lämna uppgifterna i ett intyg till enbart barnens mor medförde att AA inte fick möjlighet att ta del av och bemöta uppgifterna innan de lämnades till passmyndigheten. Genom att utfärda intyget har även bestämmelsen om kommuniceringsskyldighet enligt

text: 11 kap. 8 § tredje stycket

text: SoL åsidosatts.

text: Det finns olika uppgifter i ärendet om huruvida det gick att nå AA. Jag går inte in på den frågan här eftersom den inte har betydelse för de principiella frågor som tagits upp ovan.

text: Sammanfattningsvis konstaterar jag att nämnden genom att upprätta intyget riskerat att integritetskänsliga uppgifter fick spridning. Dessutom har nämndens neutralitet kunnat ifrågasättas. Utfärdandet av intyget medförde också att de rättssäkerhetsregler som gäller vid socialnämndens medverkan i ärenden om pass för barn åsidosattes. Nämnden kan inte freda sig från kritik genom att hänvisa till att uppgifterna som sådana (i huvudsak) var korrekta. I stället borde nämnden ha hävdat sin opartiska ställning och bevakat att integritetskänsliga uppgifter inte fick onödig spridning. Nämnden får kritik för att intyget utfärdades.

text: Det som AA har anfört i övrigt leder inte till någon ytterligare åtgärd eller något ytterligare uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.