avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Arrest Omhändertagande Tillsyn

title: Kritik mot Polismyndigheten för behandlingen av en man som omhändertagits för berusning

sammanfattning: AA omhändertogs för berusning och fördes till en polisarrest. Vid avvisiteringen fick han bl.a. lämna ifrån sig medicin. I cellen blev han senare fråntagen alla sina kläder och den madrass som fanns där. Under drygt sex timmar vistades han i cellen utan tillgång till filt, madrass eller några kläder. Han fick inte heller tillgång till sin medicin. Under den tiden förekom tillsyn av kvinnlig personal. JO har tidigare uttalat att poliser och annan personal vid Polismyndigheten som inte har sjukvårdsutbildning måste vara försiktiga med att göra medicinska bedömningar av omhändertagna och i stället överlåta sådana bedömningar till läkare. I beslutet uttalar JO att samma försiktighet bör iakttas vid bedömningar av om en omhändertagen behöver tillgång till medicin, oavsett om det är fråga om medicin som den omhändertagne har recept på eller medicin som den omhändertagne begär att få. Polismyndigheten kritiseras för att man inte samrådde med läkare eller dokumenterade bedömningen att AA inte skulle få sin medicin. Polismyndigheten kritiseras också för att AA under nästan sex timmar vistades i cellen helt naken utan att bli erbjuden en filt eller, efter ny bedömning, sina kläder samt för att kvinnlig personal deltog i tillsynen under denna period.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Nord, för hur han behandlades i arresten sedan han omhändertagits för berusning. Han anförde i huvudsak följande.

text: I arresten blev han fråntagen sin blöta t-shirt som han försökte torka på golvet i cellen, eftersom polisen tyckte att det såg ut som om han försökte ta livet av sig. Han blev då irriterad och satte upp madrassen i cellen mot dörren för att hindra insyn. Efter ett tag tog polisen ifrån honom madrassen, och han tvingades i samband med det att klä av sig naken och lämna alla kläder till polisen. Han var helt naken under större delen av natten och morgonen. Minst tre poliser såg honom naken, varav en kvinnlig polis. Under tiden i cellen klagade han upprepade gånger på att han saknade sin medicin mot sömnstörning (hypersomni) och epilepsi. Han fick inte den medicin han behövde, vilket bl.a.

text: orsakade obehag, oförmåga att sova och hallucinationer. Han klagade också på att han frös och frågade efter en filt, men fick varje gång nekande svar.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (BB) yttrade sig om behandlingen av AA i arresten. Inför yttrandet hade de befattningshavare som deltagit i omhändertagandet och tillsynen av honom fått tillfälle att lämna upplysningar.

text: Polismyndigheten lämnade följande redogörelse för bakgrunden till händelsen.

text: AA omhändertogs den 21 maj 2017 med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m (LOB). Ingripandet gjordes kl. 2.43 av polisassistent CC och skedde på en [hamburgerrestaurang] vid Stortorget i Östersund på den grunden att AA inte kunde ta hand om sig själv och att han bedömdes utgöra en fara för annan. Troligt berusningsmedel var alkohol i förening med annat okänt berusningsmedel. AA fördes till polisstationen i Östersund kl. 2.45 av CC och polisassistenten DD. Epilepsi och insomnia angavs i protokollet under rubriken sjukdomar/skador. I samband med avvisiteringen fick AA lämna ifrån sig bl.a. byxor, jacka, livrem, skor, två strumpor, fyra tabletter modafinn och 4,5 tabletter zolpidem. Ansvariga för avvisiteringen var ”CC/DD”. Det framgår att AA vägrade eller av annan orsak inte skrev under godsförteckningen. AA insattes i arresten kl. 2.50 av CC efter beslut av stationsbefälet EE. Säkerhetsbedömningen avseende AA gjordes kl. 2.55 av DD. Tillsyn skulle ske var 15:e minut. Tidigare känd brottslighet, berusningsmedlen alkohol och narkotika samt tecken på psykisk ohälsa utgjorde bedömningsgrunderna. Det framgår även av protokollet avseende säkerhetsbedömningen att AA uppgav att han led av och medicinerade mot sjukdomarna epilepsi och insomnia. Av tillsynsbladet framgår att kl. 3.03 togs madrassen ut ur AA:s cell. Samtidigt fråntogs också AA de kvarvarande kläderna. Anteckningen är gjord av arrestvakten FF. Av den framgår även att besluten var ”OK av SB”. Klockan 8.45 beslutade inspektör GG att AA skulle friges. Klockan 8.47 frigavs AA av inspektör HH.

text: Polismyndigheten redovisade upplysningar från de berörda befattningshavarna. När det gäller behandlingen av AA angavs följande.

text: Stationsbefälen

text: EE har uppgett i huvudsak följande. Han är inspektör och var stationsbefäl under större delen av den tid som AA var frihetsberövad hos polisen i Östersund den 21 maj 2017. [– – –] – Alla som blir inlåsta tillfrågas om de har någon sjukdom och om de medicinerar för någonting. I det aktuella fallet berättade AA om sin sjukdomsbild. De gav inte AA någon medicin eftersom de ansåg att det i de flesta fall är olämpligt att ta medicin i samband med att man intagit alkohol. I det aktuella fallet misstänkte de även att AA hade intagit någon form av narkotika vilket var ytterligare en orsak till att inte ge AA någon medicin. De visste inte hur detta skulle ha påverkat AA:s hälsotillstånd. Han kommer inte ihåg om AA efterfrågade några mediciner under sin vistelse i arresten, men AA uppgav däremot att denne medicinerade. – Han minns inte alla detaljer i ärendet men många gånger när intagna börjar klä av sig och håller på med sina kläder, gör de det för att försöka skada sig själva på något sätt. Han har varit med om ganska många personer som försökt strypa sig med hjälp av något av de klädesplagg som de haft på sig när de blivit inlåsta. Då AA uppträdde som han gjorde fanns det en misstanke om att han skulle försöka använda sin tröja för att skada sig. – Om en intagen sätter något för det fönster som används för att utöva tillsyn över de intagna, tas i regel alltid detta ut. Då en person har betett sig på det sätt som AA gjorde vill han och hans kollegor försäkra sig om att minimera riskerna för att den intagne skadar sig själv. Därför tar de ofta det säkra före det osäkra och

text: tar av den intagne samtliga kläder. Han har full förståelse för att detta kan upplevas förnedrande men vill betona att syftet enbart är att säkerställa att den intagne inte ska göra sig själv illa. – Han vet inte om AA kläddes av naken inför någon kvinna. AA fråntogs kläderna för att han betedde sig märkligt och de såg det som en säkerhetsåtgärd att ta ut kläderna från cellen. – Han kan inte erinra sig att han fått någon information om att AA skulle ha klagat på att denne frös. GG har uppgett i huvudsak följande. Han […] påbörjade sitt arbetspass kl. 6.30 på morgonen den 21 maj 2017. [– – –] – Vid överlämnandet fanns det inga indikationer på att AA behövde sin medicin och som han kommer ihåg det hade AA inte efterfrågat sin medicin under morgonen. Enligt hans bedömning var AA fortfarande alkohol- eller narkotikapåverkad och kunde vänta med att inta sina mediciner till dess att han släpptes efter förhör. Han och hans kollegor är inte läkare eller medicinskt utbildade men att blanda mediciner som innehåller narkotikaklassade preparat med alkohol kan resultera i att den omhändertagna personen utsätts för fara. – AA blev uttagen ur cellen sex timmar efter ingripandet på [hamburgerrestaurangen], eftersom han skulle höras som misstänkt för narkotikabrott, eget bruk. AA hade då ständig tillsyn av den polisman som höll förhör med honom.

text: Övrig polispersonal

text: CC har uppgett i huvudsak följande. [– – –] [Hon och DD] ansvarade för att AA avvisiterades. [I] normala fall får en manlig intagen ha kvar ett plagg på överkroppen som inte innehåller snören, t.ex. en t-shirt, och även kalsonger. Hon kan inte erinra sig att det skulle ha varit på något annat sätt i det aktuella fallet. [– – –] DD har uppgett i huvudsak följande. [– – –] När de kom in i arresten var AA ganska irriterad över att han var omhändertagen. Efter att hon hade avvisiterat AA gick hon för att skriva LOB-blanketten. [– – –] Hon har inte kunnat erinra sig någonting utmärkande när AA kläddes av [och han] kläddes i vart fall inte av naken framför henne.

text: Arrestantvakterna

text: JJ har uppgett i huvudsak följande. [– – –] AA behandlades enligt gängse reglemente och med gängse tillsyn. – När det gäller medicineringen så förekom det inget tjat från AA:s sida, som han kommer ihåg det, vilket är vanligt för personer som är intagna med stöd av LOB. Om medicinerna inte anses vara ett akut måste tar ofta stationsbefälet beslutet att inte ge den intagne mediciner när denne är påverkad. – AA kläddes inte av naken inför någon kvinna, men däremot kan tillsynen av AA ha skett med kvinnlig arrestantvakt. Detta försöker de emellertid i största möjliga mån undvika [– – –]. – AA klagade inte över att han frös. Överlag klagade AA väldigt lite men betedde sig allmänt underligt. FF har i huvudsak uppgett följande. Vid ankomsten frågade stationsbefälet om AA hade några sjukdomar och om denne medicinerade. Hon hörde endast att AA berättade att denne led av epilepsi men hur Polismyndigheten resonerar när det gäller mediciner vet hon inte. Under tiden som AA var intagen kan hon inte erinra sig att han sade någonting om några mediciner. – Hon kommer ihåg att AA fick ta av sig kläderna inne i cellen, men minns däremot inte hennes exakta position när han gjorde det. Hon stod emellertid någonstans utanför cellen, men i närheten, i samband med att AA:s kläder avlägsnades och var beredd att hjälpa till ifall det skulle hända någonting. Hon var emellertid aldrig inne i cellen och var inte delaktig när kläderna togs av. Hon kommer inte ihåg alla som var närvarande vid detta tillfälle (förutom hennes kollegor). Det var nämligen flera poliser där. Som hon kommer ihåg det var det bara män i cellen när AA klädde av sig. – Hon kan inte erinra sig att AA ringde på och sade att han frös, men beslutet om att allt skulle ut ur cellen var fattat av stationsbefälet vilket de rättade

text: sig efter. Det innebär att de inte heller får lämna in något i cellen. Om AA hade ringt och bett om en filt hade svaret med högsta sannolikhet därför blivit ”nej”.

text: KK har i huvudsak uppgett följande. När det gäller medicinerna kan han inte erinra sig annat än att stationsbefälet tagit beslutet att AA varit i ett sådant påverkat skick att [det] inte [var] lämpligt att AA skulle ta dessa. – När det gäller kläderna togs dessa av [AA] av polispersonal och det skedde inte inför någon kvinna. Det kan emellertid vara så att en kvinna (arrestpersonal/kriminalvårdare) var med och utövade tillsynen. Anledningen till att kläderna fråntogs AA var att han stökade runt med dessa i cellen. För alla personer som är omhändertagna enligt LOB gäller att man inte vill ha lösa kläder i cellen som kan användas i självskadande syfte. – Om AA skulle ha ringt och sagt att han frös skulle de ha kontaktat stationsbefälet och framfört den informationen. Om stationsbefälet då skulle ha tagit beslutet att ingen filt får tas in på grund av tidigare beslut om att allting skulle tas ut ur cellen, kan de i stället höja värmen i cellen. – Madrassen togs ut eftersom tillsynen av AA inte kunde göras då denne hade rest madrassen för tillsynsluckan i dörren. – AA har på inget sätt behandlats annorlunda än någon annan. De beslut som togs under natten var för att minimera risken för självskadebeteende och för att kunna genomföra tillsyn.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Behandlingen av AA i arresten

text: Avvisiteringen Utredningen i ärendet ger vid handen att AA avvisiterades så snart han anlände till arrestlokalen. Med stöd av både de lokala tjänsteföreskrifterna och de lokala arrestinstruktionerna omhändertogs bl.a. AA:s mediciner. Polismyndigheten anser att förfarandet är riktigt och att det inte finns anledning att rikta kritik mot myndigheten för denna hantering.

text: Besluten att frånta AA madrassen och kläderna Av tillsynsbladet framgår att AA kl. 3.03 fråntogs madrassen i cellen och sina kläder efter beslut av stationsbefälet. Utredningen ger en samstämmig bild av att AA under natten reste madrassen i cellen och täckte för tillsynsluckan i dörren. Polismyndigheten anser att det var befogat av stationsbefälet att besluta att frånta AA madrassen eftersom det inte var möjligt för arrestpersonalen att utöva tillsynen över AA med tillsynsluckan blockerad. Polismyndigheten anser att beslutet att ta ut madrassen är förenligt med bestämmelserna i 1 kap. 7 och 8 §§ FAP 102-1. Det finns således inte anledning att rikta kritik mot myndigheten för detta förfarande. När det gäller beslutet att frånta AA hans kläder noterar Polismyndigheten att AA vidgått att han själv tog av sig sin t-shirt i cellen. Han har anfört att han i syfte att torka den och fördriva tiden försökte lägga den helt plan på golvet. Av hans uppgifter framgår att han blev fråntagen denna eftersom en polisman ansåg att det såg ut som att AA försökte ta livet av sig genom att knyta en snara. Han har vidare uppgett att han blev tvingad att ta av sig samtliga kläder, inklusive kalsongerna, som en följd av incidenten med madrassen. Polismyndigheten konstaterar att de kläder som en intagen har rätt att bära enligt 3 kap. 3 § FAP 102-1 får begränsas om det är nödvändigt för att förhindra att den intagne allvarligt skadar sig själv. Myndigheten konstaterar även att det av samma föreskrifter framgår att en intagen alltid bör ha någonting att skyla sig med och inte får vistas i arresten utan kläder under längre tid än vad som är nödvändigt för dennes egen säkerhet. [JO har] i ett flertal beslut framhållit detsamma samt understrukit att det i kravet på att varje intagen ska bemötas med respekt och förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet, ligger att en intagen normalt ska erbjudas en filt om han eller hon av säkerhetsskäl inte kan få behålla sina kläder.

text: Polismyndigheten anser att beslutet att frånta AA hans t-shirt och senare även hans kalsonger, under omständigheterna var en befogad åtgärd som har stöd i myndighetens föreskrifter. Polismyndigheten konstaterar att syftet med beslutet enbart varit att förhindra att AA skulle skada sig själv. I sammanhanget kan noteras att de berörda befattningshavarna gett en samstämmig bild av att AA under natten uppträdde märkligt. Ingen av de berörda befattningshavarna har kunnat erinra sig att AA anmärkt på att han frös. Polismyndigheten konstaterar emellertid att AA, när han fråntogs kläderna, borde ha erbjudits en filt att skyla sig med, och att han borde ha erbjudits filten oavsett om han uppgav att han frös eller inte. För denna hantering förtjänar myndigheten kritik. Eftersom en intagen inte heller får vistas i en arrestcell utan kläder under längre tid än vad som är nödvändigt anser myndigheten att beslutet att frånta AA kläderna också borde ha omprövats under natten i syfte att återlämna något eller några klädesplagg om AA:s tillstånd medgav det. Att en sådan omprövning av beslutet sker kan t.ex. dokumenteras på tillsynsbladet.

text: Angående påståendet att AA kläddes av naken inför en kvinna Utredningen i ärendet ger inte stöd för att AA kläddes av naken inför någon kvinna. Det är däremot möjligt att tillsynen av AA utövades av en kvinnlig arrestvakt under tiden som AA vistades naken i cellen. Som framgått i ärendet hade AA tillsyn var 15:e minut. Polismyndigheten konstaterar att enligt 4 kap. 7 § sista stycket häkteslagen får en kroppsvisitation av en man utföras eller bevittnas av en kvinna endast om detta är nödvändigt. Myndigheten anser att det är rimligt att tillsynen av en manlig intagen som fråntagits sina kläder efter beslut från stationsbefälet, på motsvarande sätt som gäller för kroppsvisitationer, endast utövas av en kvinna när detta är nödvändigt. Av tillsynsbladet framgår att tillsynen av AA endast vid ett begränsat antal tillfällen utövades av en kvinnlig arrestvakt. Polismyndigheten anser att det därför inte finns anledning att rikta kritik mot myndigheten med anledning av detta förfarande.

text: AA:s rätt till läkemedel Polismyndigheten konstaterar att det av AA:s klagomål inte framgår vad som gällt kring ordineringen av hans medicin, dvs. med vilket intervall och på vilket sätt denna skulle intas. De befattningshavare som på olika sätt var inblandade i tillsynen över AA den aktuella natten har inte uppfattat att AA efterfrågade sina mediciner eller att han skulle ha varit i behov av sina läkemedel, trots att AA hävdat motsatsen. Enligt Polismyndighetens uppfattning kan det inte anses helt klart att AA verkligen var i behov av sina mediciner. De olika befattningshavarna har framhållit att orsaken till att AA inte erhöll sina läkemedel var för att det ansågs alltför riskabelt att ge honom dessa när han var påverkad av alkohol och eventuellt även av narkotika. Polismyndigheten konstaterar emellertid att det av myndighetens egna föreskrifter, 6 kap. 2 § FAP 102-1, framgår att en intagen som förskrivits viss medicin ska få tillgång till den enligt förskrivningen och att förskrivningen ska dokumenteras. Mot bakgrund av detta anser myndigheten att utgångspunkten borde ha varit att AA skulle ha fått sina läkemedel på de sätt som förskrivits honom av läkare. Polismyndigheten anser vidare att personalen, om det förelåg osäkerhet kring det lämpliga i att kombinera alkohol eller narkotika med visst läkemedel, borde tagit kontakt med sjukvården för att klargöra vilka risker som förelåg med att kombinera aktuellt läkemedel med alkohol/narkotika respektive att helt neka den intagne förskriven medicinering. Beslutet att neka AA förskriven medicinering borde således ha tagits i samråd med sjukvårdspersonal. För detta förtjänar myndigheten kritik.

text: Avslutande synpunkter Med anledning av det aktuella ärendet anser Polismyndigheten att det finns behov av att skriftligen informera samtlig personal vid den aktuella arrestlokalen om att en intagen som fråntas sina kläder normalt ska erbjudas en filt att skyla sig med. Därtill ska särskilt framhållas vikten av att beslutet att frånta den intagne samtliga kläder omprövas och att omprövningen dokumenteras. Myndigheten ser även ett behov av att informera om de regler som gäller för intagna som medicinerar med receptförskrivna läkemedel. Anmälarens yttrande AA kommenterade Polismyndighetens yttrande och anförde i huvudsak följande. Det var en person som under natten tog emot hans klagomål på att det var kallt i cellen och på att han inte fick sin medicin. Om den personen är någon av de befattningshavare som har yttrat sig vet han inte. Han fick under natten information om att temperaturen i cellen höjdes, men kände ingen skillnad. Han ifrågasätter hur hans hantering av kläderna i cellen kunde misstas för ett försök att hänga sig. Han vet inte om det var någon kvinna närvarande när han fick ta av sig alla kläder, men han är säker på att det under natten kom in en kvinna i cellen. När det gäller medicinerna blev han erbjuden en viss medicin, men inte den han var i behov av.

text: Rättslig reglering

text: Behandling av den som förvaras i en polisarrest I häkteslagen finns grundläggande bestämmelser om hur den som förvaras i en polisarrest ska behandlas. Som en allmän utgångspunkt anges där att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med ett frihetsberövande, samt att verkställigheten ska utformas så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas. (Se 1 kap. 4 och 5 §§ häkteslagen.)

text: Kroppsvisitation Den som ska tas in i en förvaringslokal ska senast vid ankomsten kroppsvisiteras för att söka efter otillåtna föremål, om det inte är uppenbart obehövligt (4 kap. 2 § häkteslagen). En kroppsvisitation får som huvudregel inte utföras eller bevittnas av någon av motsatt kön som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska (4 kap. 7 § häkteslagen). Den som kontrolleras vid en kroppsvisitation ska visas all den hänsyn som omständigheterna medger (13 § första stycket häktesförordningen).

text: Rätt till kläder En intagen ska vid behov förses med kläder och skor. Tillgången till kläder och skor får begränsas om det är nödvändigt för att förhindra att den intagne allvarligt skadar sig själv eller någon annan. Den intagne bör alltid ha något att skyla sig med och får inte vistas i arresten utan kläder under längre tid än vad som är nödvändigt för den intagnes egen säkerhet. (Se 3 kap. 3 § Polismyndighetens föreskrifter och allmänna råd om polisarrester,

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1, och det allmänna rådet till den bestämmelsen.)

text: JO har tidigare framhållit att det inte är acceptabelt att låta någon vistas i arresten utan kläder under en längre tid och att den omhändertagne normalt bör erbjudas ersättningskläder, en filt eller något liknande om han eller hon fråntagits sina kläder av säkerhetsskäl. (Se bl.a. JO:s beslut den 29 juli 2013, dnr

text: och

text: , JO 2017/18 s. 244, dnr

text: , JO:s beslut den 9 mars 2017, dnr

text: , och JO 2017/18 s. 248, dnr

text: Rätt till medicin Den som omhändertagits på grund av berusning ska ses till fortlöpande. Om den omhändertagnes tillstånd ger anledning till det ska han eller hon föras till sjukhus eller läkare tillkallas så snart det kan ske (6 § lagen om omhändertagande av berusade personer m.m.).

text: En intagen ska i samband med att denne tas in i arresten bl.a. informeras om de rättigheter och skyldigheter som han eller hon har enligt häktesförordningen, såsom tillgång till hälso- och sjukvård. (Se 1 kap. 4 §

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1). I samband med intagningen ska den intagne tillfrågas om sitt hälsotillstånd och om han eller hon har någon medicin förskriven. En intagen som har recept på viss medicin ska få tillgång till den enligt receptet, vilket också ska dokumenteras. (Se 6 kap. 1 och 2 §§

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1.) Dokumentation För intagna i polisarrest ska det föras en journal i form av ett arrestantblad eller omhändertagandeblad. Alla beslut som har fattats samt viktiga händelser eller väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder när det gäller den intagne ska dokumenteras. Även uppgifter om andra omständigheter som är av betydelse för vistelsen i arresten ska dokumenteras, och detta ska göras så snart som möjligt. (Se 5 § häktesförordningen och 2 kap. 2 och 3 §§

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1.)

text: Bedömning

text: Min granskning har avsett vad som förekommit sedan AA omhändertagits på grund av berusning och förts till polisstationen.

text: Rätt till medicin JO har vid flera tillfällen uttalat att det är viktigt med en omsorgsfull tillsyn för att uppmärksamma om den omhändertagnes hälsotillstånd är sådant att det finns anledning att tillkalla läkare. Om en omhändertagen begär att en läkare ska kontaktas eller uppvisar tecken som kan tyda på sjukdom måste poliser och annan personal vid Polismyndigheten som inte har sjukvårdsutbildning vara försiktiga med att göra medicinska bedömningar och i stället överlåta sådana bedömningar till läkare. Felbedömningar av en omhändertagen persons hälsotillstånd kan få mycket allvarliga konsekvenser. (Se t.ex. JO 2012/13 s. 158, dnr

text: , JO:s beslut den 11 april 2017, dnr

text: , och JO 2018/19 s. 352, dnr

text: .) Samma försiktighet bör naturligtvis iakttas vid bedömningar av om en omhändertagen behöver tillgång till medicin, oavsett om

text: Av utredningen framgår att AA berättade att han led av såväl epilepsi som en sömnstörning och att han åt medicin för dessa sjukdomar. Det framgår också att AA i samband med avvisiteringen fick lämna ifrån sig tabletter. Som Polismyndigheten konstaterat har visserligen ingen av de berörda befattningshavarna uppfattat att AA frågade efter sina mediciner. Samtidigt har båda stationsbefälen angett att AA inte fick någon medicin eftersom de bedömde att det inte var lämpligt att han intog medicin i det tillstånd han befann sig. Den bedömningen var enligt min mening en sådan som poliser och annan personal vid Polismyndigheten som inte har sjukvårdsutbildning ska vara försiktiga med och i stället överlåta till läkare. Eftersom utgångspunkten är att en intagen som har recept på viss medicin ska få tillgång till den, borde stationsbefälen ha samrått med en läkare om det var lämpligt för AA att ta medicinen i det tillstånd han befann sig i. Denna bedömning borde också ha dokumenterats. Polismyndigheten har alltså brustit i den delen och ska kritiseras för att varken ha samrått med en läkare eller ha dokumenterat den bedömning de gjorde om att AA inte skulle få sin medicin.

text: Rätten till kläder och filt Jag har tidigare uttalat att en begränsning av de kläder som en intagen ges rätt att ha på sig i arrestcellen får accepteras om det behövs för bl.a. hans eller hennes säkerhet. En individuell bedömning av vilka klädesplagg den som är intagen får ha på sig måste därför göras. En frihetsberövad person som uppger att han eller hon fryser ska självklart erbjudas kläder eller en filt om det är möjligt med hänsyn till hans eller hennes säkerhet. (Se bl.a. JO 2017/18 s. 244, dnr

text: Av utredningen framgår att AA kort efter att han blev insatt i cellen fick lämna ifrån sig alla sina kläder samtidigt som madrassen togs ut ur cellen. De överväganden som gjordes om vilka kläder AA skulle få ha på sig dokumenterades inte. Av de upplysningar som en av arrestantvakterna lämnat framgår dock att AA stökade runt med sina kläder i cellen och att madrassen togs ut för att tillsynen av honom skulle kunna genomföras. Vidare har det uppgetts att besluten togs för att minimera risken för självskadebeteende. Jag har inga synpunkter på att madrassen togs bort för att tillsynen skulle kunna genomföras. Däremot är jag tveksam till om beslutet att av säkerhetsskäl ta ifrån AA alla kläder grundade sig på en noggrann bedömning av AA:s uppträdande. Såväl ett stationsbefäl som en arrestantvakt har uttalat sig på ett sätt som talar för att bedömningen grundade sig på generella antaganden om intagna som omhändertagits på grund av berusning.

text: Det måste också ifrågasättas om det var nödvändigt att AA fick vistas naken i cellen under nästan sex timmar, utan tillgång till något klädesplagg eller en filt. En sådan behandling av en intagen kan enligt min mening endast försvaras om det finns mycket starka säkerhetsskäl. I en sådan situation bör arrestpersonalen

text: kontinuerligt vara uppmärksam på om förhållandena ändras, så att den intagne inte tvingas att vara utan kläder eller filt längre än vad som är nödvändigt. Det framgår inte om några sådana överväganden gjordes.

text: Polismyndigheten ska kritiseras för att AA under nästan sex timmar vistades i cellen helt naken utan att bli erbjuden en filt eller, efter ny bedömning, sina kläder. Det finns däremot inte skäl att kritisera myndigheten för beslutet att ta ifrån AA samtliga kläder. Tillsyn Som Polismyndigheten konstaterat ger utredningen inte stöd för att AA tvingades klä av sig inför en kvinna i samband med att han fick lämna ifrån sig alla sina kläder. Det är dock klarlagt att tillsynen av AA, sedan han fråntagits alla sina kläder, även sköttes av kvinnlig personal. Enligt min mening bör tillsyn av kvinnlig personal undvikas eller begränsas i ett fall då en manlig intagen är helt naken i cellen. Av tillsynsbladet framgår att såväl manlig som kvinnlig personal arbetade under natten. Det hade därmed varit möjligt att låta manlig personal sköta tillsynen av AA under den period som han var helt naken i cellen.

text: Polismyndigheten ska kritiseras för behandlingen av AA även i denna del.

text: Övrigt Avslutningsvis instämmer jag i Polismyndighetens bedömning om behovet av att skriftligen informera all personal vid arresten i Östersund om vad som gäller, dels när en intagen har blivit fråntagen sina kläder, dels när en intagen ska ta viss medicin enligt recept från läkare.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

publisher: Justitieombudsmannen

title: Försäkringskassan får allvarlig kritik bl.a. för långsam handläggning i ärenden om assistansersättning och för att vid upprepade tillfällen inte ha skickat handlingar till den enskildes ombud

org: jo

sammanfattning: Försäkringskassan beslutade att en man inte hade rätt till assistansersättning för en viss period. Myndigheten beslutade även att mannen skulle betala tillbaka den ersättning som betalats ut i förskott. Efter överklagande upphävde förvaltningsrätten båda besluten och återförvisade målet som rörde rätten till assistansersättning till Försäkringskassan för ytterligare utredning. JO är kritisk till att Försäkringskassan inte handlade det återförvisade ärendet med den skyndsamhet som krävs. JO anser även att handläggningstiden i ärendet om återkrav har varit oacceptabelt lång och påtalar att det är viktigt att en förnyad utredning inte drar ut på tiden när ett tidigare beslut i samma fråga har upphävts, eftersom den sammanlagda tiden fram till ett slutligt avgörande annars kan bli mycket lång. Det framgick även att Försäkringskassan vid flera tillfällen hade skickat beslut och kommuniceringsbrev direkt till mannen trots att han hade ombud. Det förekom också att handlingar skickades enbart till ett ombud, trots att mannen vid de aktuella tidpunkterna hade flera ombud med fullmakt. JO uttalar att brister av detta slag kan få allvarliga konsekvenser, som t.ex. att den enskilde missar en omprövnings- och överklagandefrist. När kommuniceringsbrev inte skickas till ombudet innebär det dessutom att kommuniceringsskyldigheten enligt 25 § förvaltningslagen (2017:900) inte kan anses ha uppfyllts. Mot bakgrund av den kritik som tidigare riktats mot Försäkringskassan ser JO allvarligt på de brister som framkommit i denna del. Utredningen i ärendet visar att Försäkringskassan även har brustit i service och att myndigheten inte har uppfyllt sin dokumentationsskyldighet. JO konstaterar att Försäkringskassans hantering av mannens ärenden varit så bristfällig att detta sammantaget leder till allvarlig kritik.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: AA uppbar assistansersättning. Under perioden oktober 2016–mars 2017 betalade Försäkringskassan ut ersättningen i förskott och begärde därefter att AA skulle lämna in underlag för kostnaderna. Det kom dock inte in några underlag, och vid slutavräkningen beslutade Försäkringskassan att AA inte hade

type: stycke

text: rätt till assistansersättning under den aktuella perioden. Senare beslutade Försäkringskassan också att AA skulle betala tillbaka den ersättning som hade betalats ut i förskott. AA begärde omprövning av båda besluten, men Försäkringskassan ändrade dem inte.

text: AA överklagade omprövningsbesluten och skickade i samband med det in det underlag som Försäkringskassan tidigare hade efterfrågat. Förvaltningsrätten i Stockholm beslutade den 19 februari 2019 (mål nr 17824-18 och 957-19) att upphäva Försäkringskassans båda beslut och återförvisade målet som rörde AA:s rätt till assistansersättning till myndigheten för ytterligare utredning.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade BB för AA:s räkning på Försäkringskassan och förde fram bl.a. följande. Försäkringskassan har inte hanterat förvaltningsrättens beslut om återförvisning skyndsamt. Ärendet om återkrav har också tagit för lång tid. Först i december 2020 fattade Försäkringskassan ett nytt beslut om återkrav. Det förekom långa perioder av inaktivitet i ärendet och han hade svårt att få kontakt med myndigheten för att få information om handläggningen. Försäkringskassan har även skickat viktiga handlingar och negativa beslut direkt till AA trots att han hade anlitat ombud.

text: Utredning

text: JO hämtade in och granskade handlingar i AA:s ärenden. Därefter begärde JO att Försäkringskassan skulle yttra sig över det som BB hade fört fram om handläggningen efter förvaltningsrättens beslut.

text: I sitt remissvar anförde Försäkringskassan bl.a. följande. – – –

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Förvaltningsrättens beslut den 19 februari 2019 innebar att Försäkringskassans beslut om att AA skulle betala tillbaka 1 261 671 kronor som han hade fått för mycket i assistansersättning under perioden oktober 2016 – mars 2017 upphävdes. Förvaltningsrättens beslut innebar även att Försäkringskassan skulle utreda rätten till utbetalning av assistansersättning under samma period utifrån de uppgifter som AA lämnat in i samband med överklagandet. För att verkställa beslutet påbörjade Försäkringskassan en utredning av rätten till utbetalning av assistansersättning för perioden oktober 2016 – mars 2017. Försäkringskassan avslutade återkravet den 28 mars 2019. Försäkringskassans utredning resulterade i att timbeloppet fastställdes till 216,47 kronor och AA hade därmed rätt att få 811 979 kronor utbetalt för perioden oktober 2016 – mars 2017. Beslutet om fastställt timbelopp fattades den 22 maj 2019, det vill säga cirka tre månader efter förvaltningsrättens beslut. Utredningstiden för att fastställa timbeloppet efter förvaltningsrättens beslut hade sannolikt kunnat förkortas om de uppgifter som fanns gällande AA:s kostnader direkt hade tillförts eller inhämtats till det ärende som skapades för att verkställa beslutet. Uppgifterna fanns i ärendet gällande överklagan till förvaltningsrätten vilket uppmärksammades först den 29 april 2019 efter att ombudet hade påtalat det för Försäkringskassan. Av förvaltningsrättens beslut framgick att AA:s

text: överklagande innehöll hela, eller i vart fall delar av, det underlag som hade efterfrågats. Försäkringskassan borde ha uppmärksammat att uppgiften redan fanns att inhämta och därmed inte ha begärt att AA skulle komma in med den på nytt. Beslutet om fastställt timbelopp i det återförvisade ärendet innebar att AA fortfarande hade fått för mycket assistansersättning utbetald i förskott under perioden oktober 2016 – mars 2017 och därför behövde Försäkringskassan skapa ett nytt ärende för återkrav. Försäkringskassan kan konstatera att det inte framgår av dokumentationen i ärendet varför det nya återkravsärendet inte skapades i anslutning till beslutet om timbelopp som fattades den 22 maj 2019. Ärendet som avsåg det nya återkravet skapades först fem månader senare, den 22 oktober 2019. En förklaring kan möjligen vara att det under perioden skapades flera återkravsärenden som avsåg ändring av beslut om återkrav med anledning av förvaltningsrättens beslut. – – –

text: Ärendet för återkrav som skapades i oktober 2019 tog cirka ett år och två månader för Försäkringskassan att handlägga, trots att AA:s ombud påtalade att man önskade en skyndsam hantering av återkravet. När det nya återkravsärendet skapades så hamnade det sist i den beslutade prioriteringsordningen. Förvaltningsrättens beslut om att upphäva återkravet hade verkställts den 28 mars 2019 genom att kravet avslutades. Domen gällande rätten till utbetalning av assistansersättning verkställdes den 22 maj 2019 när Försäkringskassan fattade beslut om timbelopp (och rätt till utbetalning av assistansersättning). Enligt Försäkringskassans vägledning (

text: ) Omprövning och överklagande av Försäkringskassans beslut ska en dom eller ett beslut från domstol verkställas skyndsamt. Det nya återkravsärendet var inte en del av verkställandet av beslutet och skulle i det här läget inte ha hanterats skyndsamt av det skälet. Även om ärendet inte skulle hanteras skyndsamt kan Försäkringskassan konstatera att handläggningen av återkravet tagit orimligt lång tid och att det finns flera återkommande perioder med omotiverade uppehåll i handläggningen. Försäkringskassan beklagar det. – – –

text: Det är viktigt att fullmakter respekteras. Om ett ombud som har fullmakt inte får ta del av handlingar eller annat material kan det leda till rättsförlust för den enskilde. När det finns ett ombud ska Försäkringskassan som huvudregel ha kontakt med ombudet under handläggningen av ett ärende. Det gäller både vid skriftliga och muntliga kontakter. Försäkringskassan har brustit i kontrollen av ombud vilket resulterade i att kommuniceringsbrev och beslutsbrev gällande timbelopp och betalningsmottagare bara skickades till AA istället för till ombud samt att beslutet om återkrav bara skickades till ett ombud (och till AA), trots att det fanns flera ombud med fullmakt vid samma tidpunkt. Av dokumentationen i de olika ärenden som varit aktuella efter förvaltningsrättens avgörande framgår att AA via sina ombud, kontaktat Försäkringskassan vid flera olika tillfällen för att få information om handläggningen av sina ärenden. Försäkringskassan har brustit i sin service genom att vid upprepade tillfällen dröjt alltför länge med att ringa tillbaka och återkoppla på frågor. Sammantaget ser Försäkringskassan fem huvudsakliga brister i hanteringen av det aktuella ärendet: • Brister i intern samordning mellan enheter • Kompetensbrister gällande hantering av ombud • Bristande service

text: • Svårigheter att följa ärendets gång på grund av brister i journalföringen, då ställningstagande till och värdering av inkomna handlingar delvis saknas • Långsam handläggning

text: Försäkringskassans vidtagna och planerade åtgärder

text: Enheten för återkrav har under året omstrukturerat handläggningen av återkrav inom assistansersättning och koncentrerat den till en enhet med flera handläggare för ökad kompetens och för förbättrad intern samordning. Försäkringskassan har metodstöd som beskriver hur fullmakter avseende ombud ska registreras och hur ärenden där det förekommer ombud ska handläggas. Motsvarande metodstöd finns även för dokumentation i försäkringsärenden. I det aktuella ärendet har innehållet i dessa metodstöd inte efterlevts. Berörda enheter kommer att repetera innehållet i dessa metodstöd i syfte att brister av den typen som nu uppmärksammats inte ska ske igen. För att minimera risken för omotiverade liggtider följs ärenden regelbundet på individnivå i dialog mellan medarbetare och chef samt vid individuella kvalitetsuppföljningar. BB kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Min granskning BB har klagat på flera delar av Försäkringskassans handläggning. Jag har valt att rikta in min granskning på myndighetens handläggning av ärendena om AA:s rätt till assistansersättning samt återkrav av sådan ersättning efter förvaltningsrättens beslut den 19 februari 2019.

text: Jag vill i sammanhanget upplysa om att JO inte är behörig att pröva frågor om skadestånd. Handläggningen av ärendet om rätt till assistansersättning Enligt

text: 112 kap. 5 § socialförsäkringsbalken

text: gäller Försäkringskassans eller en allmän förvaltningsdomstols beslut omedelbart, om inget annat föreskrivs i beslutet eller bestäms av en domstol som har att pröva beslutet.

text: Att ett beslut gäller omedelbart innebär inte enbart att det är verkställbart utan också att det ska verkställas så snart som möjligt. Verkställighetsärenden ska handläggas med förtur. Vissa domar och beslut kan och ska verkställas omgående, medan andra förutsätter att myndigheten utreder ärendet vidare innan verkställigheten kan ske. I sådana fall är det viktigt att utredningen inleds direkt och inte blir onödigt omfattande. Det är också viktigt att utredningen bedrivs aktivt och att perioder av passivitet undviks (se bl.a. JO:s beslut den 7 maj 2021, dnr

text: Efter att förvaltningsrätten den 19 februari 2019 hade upphävt Försäkringskassans beslut om AA:s rätt till assistansersättning och återförvisat målet till myndigheten för ytterligare utredning lades ett verkställighetsärende upp. Tre veckor senare och först efter att AA:s ombud hört av sig, begärde Försäkringskassan att AA skulle lämna in underlag för sina kostnader. Trots att AA:s ombud i anslutning till begäran påtalade att det efterfrågade underlaget redan

text: fanns hos myndigheten tog den inte del av det förrän en månad senare. När Försäkringskassan väl gjorde det kunde ett timbelopp fastställas och kommuniceras direkt. Försäkringskassan fattade beslut i ärendet den 22 maj 2019, dvs. drygt tre månader efter förvaltningsrättens beslut.

text: Handläggningen av ärendet inleddes alltså inte direkt efter förvaltningsrättens beslut och bedrevs inte heller därefter tillräckligt aktivt. Det är särskilt anmärkningsvärt att Försäkringskassan åter begärde att AA skulle lämna in ett kostnadsunderlag eftersom det framgick av förvaltningsrättens beslut att AA redan hade skickat in ett sådant. Försäkringskassan meddelade inledningsvis inte heller någon tidsfrist för att lämna in det begärda underlaget, vilket riskerade att förlänga handläggningstiden. Försäkringskassan har sammantaget inte handlagt ärendet med den skyndsamhet som krävs.

text: Handläggningen av ärendet om återkrav Förvaltningsrätten beslutade att upphäva även Försäkringskassans beslut om återkrav av assistansersättning. Ärendet återförvisades dock inte till Försäkringskassan, vilket innebär att myndighetens förnyade utredning inte syftade till att verkställa förvaltningsrättens beslut. Det har därför inte funnits samma skyndsamhetskrav som gäller vid handläggningen av verkställighetsärenden. Av

text: 9 § förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL, framgår dock att ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts.

text: När ett ärende har inletts hos en myndighet är det myndighetens ansvar att driva ärendet framåt till ett avgörande. Den enskilde har givetvis ett berättigat krav på att få ett beslut inom skälig tid. Det är viktigt att ärenden om återkrav hanteras korrekt och skyndsamt för att minimera konsekvenserna för den enskilde (se JO:s beslut den 9 mars 2020, dnr

text: , och den 5 februari 2021, dnr 5267- 2019).

text: I en situation där en myndighets tidigare beslut i samma fråga har upphävts är det viktigt att den förnyade utredningen inte drar ut på tiden, eftersom den sammanlagda tiden fram till ett slutligt avgörande annars kan bli mycket lång.

text: Försäkringskassans beslut den 22 maj 2019 innebar att AA fick rätt till assistansersättning för perioden oktober 2016–mars 2017, men med ett lägre belopp än vad som hade betalats ut i förskott. Trots att beslutet om rätten till ersättning meddelades i maj 2019 dröjde det till oktober samma år innan ett återkravsärende lades upp. Några åtgärder vidtogs emellertid inte förrän i februari 2020 och först efter att AA:s ombud hade kontaktat Försäkringskassan. Myndigheten inledde då med att begära in uppgifter som kunde ha relevans för frågan om eftergift trots att inte förutsättningarna för återkrav var utredda vid den tidpunkten. Någon sådan utredning gjordes inte förrän i april. Därefter blev ärendet liggande till sommaren, och i augusti skickades ett kommuniceringsbrev ut. Den 21 december 2020, alltså 14 månader efter att ärendet hade inletts och 19 månader efter beslutet om rätt till ersättning för perioden, fattade

text: Försäkringskassan beslut i ärendet. Av beslutet framgick att AA skulle betala tillbaka viss assistansersättning men att han befriades från att betala tillbaka delar av beloppet, bl.a. eftersom det tagit lång tid innan utredningen blivit klar.

text: Handläggningstiden i ärendet har varit oacceptabelt lång och det har förekommit långa perioder av passivitet. Liksom i verkställighetsärendet påbörjades inte den aktiva handläggningen förrän AA:s ombud kontaktade Försäkringskassan, vilket är bekymmersamt. En enskild ska givetvis inte behöva vara pådrivande för att en myndighet ska vidta handläggningsåtgärder. Försäkringskassans passiva förhållningssätt har fått till följd att handläggningstiden blivit väsentligt längre än nödvändigt. Det har inte kommit fram några godtagbara skäl till detta. Ombud Enligt

text: 14 §

text: FL får den som är part i ett ärende som ombud eller biträde anlita någon som är lämplig för uppdraget.

text: JO har i flera tidigare beslut påtalat att i de fall den försäkrade har anlitat ombud för att företräda honom eller henne hos Försäkringskassan ska myndigheten skicka handlingarna i ärendet, t.ex. kommuniceringsbrev och beslut, till ombudet och inte till den försäkrade. Vill Försäkringskassan därutöver som en serviceåtgärd sända handlingarna även till den försäkrade finns det inget att invända mot detta (se bl.a. JO:s beslut den 17 januari 2020, dnr

text: Av utredningen framgår att Försäkringskassan vid flera tillfällen skickat beslut och kommuniceringsbrev direkt till AA trots att han hade anlitat ombud. Det har också förekommit att Försäkringskassan har skickat beslut och andra handlingar enbart till ett ombud, trots att AA vid de aktuella tidpunkterna haft flera ombud med fullmakt. Det har inte dokumenterats att handläggaren har kontrollerat eller utrett vem handlingarna skulle skickas till. Bristerna har förekommit både i ärendet om rätt till assistansersättning och i ärendet om återkrav av ersättning. Även i ett ärende som rörde utbetalning av assistansersättning till kommunen som Försäkringskassan handlade under 2019 har handlingar skickats fel. Brister av detta slag har förekommit under en lång tidsperiod, och olika handläggare har varit involverade i den felaktiga hanteringen.

text: Bristande hantering i fråga om ombud kan få allvarliga konsekvenser för den enskilde genom bl.a. missade omprövnings- och överklagandefrister. När kommuniceringsbrev inte skickas till ombudet innebär det dessutom att kommuniceringsskyldigheten enligt

text: 25 §

text: FL inte kan anses ha uppfyllts. Försäkringskassan fick allvarlig kritik av JO den 15 september 2021 därför att myndigheten inte skickat sina beslut till den enskildes ombud i fyra omprövningsärenden (dnr 1254-2020). Jag ser mot denna bakgrund allvarligt på de brister som har framkommit i det här ärendet.

text: Service och dokumentation Utöver de brister som påtalats ovan har Försäkringskassan vidgått att myndigheten har brustit i sin service- och dokumentationsskyldighet genom att vid flera tillfällen ha dröjt för länge med att återkoppla till AA:s ombud när de önskat kontakt och genom svårigheter att följa verkställighetsärendets gång på grund av bristande journalföring. Jag delar den uppfattningen. Avslutande synpunkter Jag kan sammanfattningsvis konstatera att det finns stora brister i Försäkringskassans hantering av AA:s ärenden om assistansersättning. Bristerna är så omfattande att de sammantaget leder till allvarlig kritik från min sida.

text: Av remissvaret framgår att Försäkringskassan har vidtagit åtgärder för att bl.a. komma till rätta med långa handläggningstider. Jag ser givetvis positivt på det och utgår från att myndigheten följer upp frågan för att se till att åtgärderna har avsedd effekt.

text: Försäkringskassan skriver även i remissvaret att berörda enheter kommer att repetera innehållet i myndighetens metodstöd om ärenden där det förekommer ombud. Jag vill därför påminna om att jag i ett flertal tidigare ärenden har uttalat att kunskapen om innebörden av att en enskild har ett ombud måste finnas hos alla som handlägger ärenden och att det inte är tillräckligt att informations- och utbildningsinsatser genomförs enbart på en specifik avdelning eller enhet (se bl.a. det ovannämnda beslutet den 15 september 2021, dnr 1254-2020). Jag har även aviserat att JO vid ett senare tillfälle kommer att följa upp Försäkringskassans utvecklingsarbete när det gäller ärenden där det förekommer ombud. Jag anser mig därför i övrigt kunna lämna den frågan för närvarande.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: Kritik mot Migrationsverket för att regeringsformens krav på saklighet inte iakttagits i två ärenden om uppehålls- och arbetstillstånd

sammanfattning: Migrationsverket avslog två ansökningar om uppehålls- och arbetstillstånd. I besluten lyfte verket fram omständigheter som var hänförliga till sökandenas ombud. Verket gav varken ombudet eller hans huvudmän möjlighet att yttra sig över omständigheterna inom ramen för de aktuella ärendena. JO konstaterar att skrivningarna om ombudet i de båda besluten rörde likartade förhållanden och meddelades i ett tidsmässigt nära samband. Bägge besluten får, när de läses i ljuset av varandra, sägas insinuera att ombudet medverkar till att regler om arbetskraftsinvandring för tredjelandsmedborgare kringgås. Det ena beslutet innehåller dessutom något som kan tolkas som en mer eller mindre direkt anklagelse om detta. Omständigheterna som rörde ombudet kommunicerades inte på ett godtagbart sätt inför något av besluten. Bristen som följde av detta blev desto större eftersom uppgifterna synes ha påverkat utgången i ärendena. Saken kan också ha medfört konsekvenser för ombudets möjligheter att verka som advokat. JO:s samlade bedömning är att bristerna i Migrationsverkets handläggning medförde att besluten i dessa delar inte vilade på ett tillräckligt hållfast underlag och att regeringsformens krav på saklighet inte iakttagits. JO ser allvarligt på saken och kritiserar Migrationsverket för handläggningen.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 30 april 2021 förde advokaten AA fram klagomål mot Migrationsverket och en beslutsfattare där. Enligt honom hade beslutsfattaren inte förhållit sig objektiv och saklig i ärenden där han varit ombud och kommit med grundlösa påståenden om honom. AA uppgav bl.a. följande.

text: Han agerar som ombud i ärenden om uppehålls- och arbetstillstånd, och då ofta för både arbetstagaren och arbetsgivaren. Migrationsverket har i beslut i två sådana ärenden, den 17 februari respektive den 9 april 2021, lyft fram flera omständigheter om honom som ombud som helt saknar relevans för sökandenas ärenden.

text: I besluten påstods att han medverkat till att kringgå vissa regler för arbetstillstånd. Anklagelserna är mycket allvarliga och felaktiga och han har inte fått möjlighet att bemöta dem. Eventuella synpunkter på ett ombuds agerande som sådant ska anmärkas på i annan ordning och inte anges i enskilda sökandes beslut.

text: Verket har lagt uppgifterna om honom till grund för avslag i respektive ärende utan att kommunicera dem med sökandena, och därmed har Migrationsverket brustit i sin kommuniceringsskyldighet.

text: AA bifogade de aktuella besluten till anmälan.

text: I besluten sägs att AA medverkat som ombud i ett antal ärenden med sökande från en specifik region i ett visst land, där uppehållstillståndskort hämtats ut utan att sökanden rest in i Sverige och påbörjat anställningen. Beviljade tillstånd har i dessa fall återkallats. I besluten uttalas att dessa omständigheter bedöms påkalla särskild uppmärksamhet vid utredningen av ansökan. I beslutet från februari sägs också att AA:s medverkan i ärendena talar för ett systematiskt kringgående av regler.

text: Utredning

text: JO uppmanade Migrationsverket att yttra sig över anmälan och besvara ett antal frågor.

text: Migrationsverket (stf. generaldirektören) yttrade sig till JO den 15 november 2021, efter att berörda befattningshavare fått möjlighet att yttra sig.

text: Migrationsverket redogjorde för den rättsliga regleringen av arbetskraftsinvandring för personer som är medborgare i ett land utanför EU:s medlemsländer (s.k. tredjelandsmedborgare) och pekade på sitt ansvar för att upptäcka oseriösa anställningar och skenanställningar. Förekomsten av sådana anställningsformer kan riskera att skada systemets legitimitet.

text: Verket angav att det finns ett särskilt utredningsansvar när det gäller vissa angivna branscher och att det är myndigheten som har bevisbördan för att ett anställningserbjudande upprättats uteslutande för att den sökande ska få uppehålls- eller arbetstillstånd i Sverige. Beviskravet är sannolikt. Vid bedömningen kan det vägas in t.ex. om arbetsgivaren förekommit i andra ärenden som har bedömts som skenanställningar.

text: Migrationsverket redogjorde också för ett system med s.k. certifieringsöverenskommelser som kan användas för att förenkla handläggningen i ärenden om arbetstillstånd. Förfarandet kan användas av företag som har regelbundet behov av rekrytering av tredjelandsmedborgare och förutsätter att företaget en gång om året bl.a. redovisar sin ekonomi till Migrationsverket och lämnar in ansökningar som inte kräver någon komplettering.

text: Verket redovisade därutöver följande.

text: AA har ansökt om att få vara ett certifierat ombud och har i samband med att han godkändes fått information om att han, som certifierad aktör i arbetstillståndsärenden kommer att följas upp med viss regelbundenhet. – – –

text: Eftersom AA varit inblandad i flera bifallsbeslut där personerna endast hämtat ut sina uppehållstillståndskort men aldrig tillträtt den sökta tjänsten fann verket att ärenden där AA var involverad i fortsättningen krävde noggrannare kontroller. AA levde därför inte längre upp till förutsättningarna för att ingå i den certifierade ärendestyrningen.

text: Vilken information har Migrationsverket lämnat till AA?

text: När AA blev certifierad fick han information om att uppföljning sker regelbundet av de certifierade aktörerna ... AA informerades vidare när uppföljningen startade. AA informerades även om att certifieringen upphört och grunderna för det. [Ärende 1 med beslut i februari 2021, JO:s anm.] Det aktuella ärendet rör anställning i en bransch som ställer särskilda utredningskrav. I det aktuella ärendet var det tydligt att arbetsgivaren inte hade tillräckligt god ekonomi för att anställa en medarbetare till den lön som erbjöds. Personen hade inte heller tillräckliga språkkunskaper för att arbeta som butiksbiträde. Detta utgör en indikation på skenavtal. – – –

text: Verket har … granskat andra ärenden, som haft samma ombud – AA. Av de 15 arbetstillståndsärenden som beviljats där AA varit ombud är det endast fyra arbetstagare som rest in i Sverige och vars tillstånd inte återkallats. Varför tog beslutsfattaren fram de aktuella uppgifterna om AA? Uppgifterna om AA fanns redan framtagna efter uppföljningen av certifieringsförfarandet. Uppgifterna var kända och användes som en del i det indikationsbaserade arbetet. – – –

text: Informationen om ärendena som är kopplade till ombudet är relevanta i de enskilda ärendena. Informationen förstärker bilden av sken och styrker – inte bara att den aktuella arbetsgivaren är oseriös – utan att det finns andra aktörer, som erbjuder arbetstillstånd som ett medel att kringgå EU:s och Schengens inresekrav. [Ärende 2 med beslut i april 2021, JO:s anm.] Även detta ärende rör anställning i en bransch som ställer särskilda utredningskrav. – – –

text: [Omständigheterna kring bl.a. den aktuella arbetsgivaren, JO:s anm.] i kombination med att ombudet agerat i 15 andra arbetstillståndsärenden som beviljats där endast fyra arbeten bedömts äkta medför att det även i detta ärende finns tillräckliga skäl för att bedöma att ansökan om arbetstillstånd är ett medel att kringgå EU:s och Schengens krav. Varför redovisades uppgifterna om AA i beslutsmotiveringarna? – – –

text: En ansökan kan avslås av många olika skäl. En del skäl kan läkas genom att ny bevisning tillförs eller att olika åtgärder vidtas i överklagandeskedet. Om Migrationsverket bedömer att den åberopade anställningen inte är seriös, att det finns omständigheter som tyder på ett kringgående av Schengens inreseregler

text: eller att det rör sig om en skenanställning, ska ansökan avslås med hänvisning till att de sammantagna omständigheterna gör att de grundläggande kraven i

text: 6 kap. 2 § första stycket utlänningslagen

text: inte är uppfyllda. I det ena ärendet hade sökande inte gjort sannolikt att hen kan försörja sig på anställningen. Det hade varit möjligt att avslå ansökan redan här, som migrationsdomstolen gjort [med anledning av att beslutet överklagats, JO:s anm.]. Men, då hade Migrationsverket inte uppfyllt lagstiftarens krav på att utreda och motverka sken samt missbruk av regler. Migrationsverket har därför utrett och bedömt arbetsgivaren och där funnit mönster som gör det möjligt att dra slutsatsen att anställningsavtalet var upprättat i syfte att kringgå reglerna för uppehållstillstånd. När man dessutom lägger till historiken runt ombudet framstår AA:s agerande som en del i ett planerat upplägg för att kringgå Schengens inreseregler. För att kunna underkänna anställningsavtalet och avslå ansökan med hänvisning till att de sammantagna omständigheterna gör att de grundläggande kraven inte är uppfyllda behöver samtliga omständigheter redovisas. Beslutsmotiveringen ska innehålla en klargörande motivering och myndigheten ska vara öppen med vilka omständigheter som legat till grund för besluten. Detta innefattar omständigheter som vägts in vid bedömningen av sken. Mot bakgrund härav har även ombudet och hans roll tagits med i motiveringen. – – – I de aktuella ärendena om uppehållstillstånd bedömdes uppgifterna om AA redan vara kända för honom eftersom han nyligen avregistrerats från certifieringen. Verket såg därför inte något behov av att kommunicera det med honom. Det finns i

text: 13 kap. 9 § utlänningslagen

text: ett undantag från

text: 25 § förvaltningslagen

text: när utlänningen inte är bosatt eller vistas i Sverige. Uppgifterna kommunicerades därför inte heller till de sökande.

text: AA kommenterade remissvaret och anförde bl.a. följande. De företag som är aktuella i de anmälda ärendena är seriösa. Även de företag som nämns i granskningen har verket bedömt som seriösa vid tidpunkten för besluten.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ska förvaltningsmyndigheter beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet i sin verksamhet. Bestämmelsen ger uttryck för en allmängiltig offentligrättslig objektivitetsprincip.

text: Myndighetens avgörande får grundas enbart på hänsyn som enligt gällande författningar får beaktas. Myndigheten får alltså inte låta sig vägledas av andra intressen än sådana som den ska tillgodose och den ska hålla sig till saken eller med andra ord inte ta hänsyn till ovidkommande omständigheter. Bedömningen måste vidare vara baserad på ett hållfast underlag. (Se t.ex. JO 2022/23 s. 536, dnr

text: Kravet på saklighet och opartiskhet omfattar inte bara hur en sak rent faktiskt har handlagts och vilka verkliga skäl som ligger bakom ett beslut eller annat handlande av en myndighet. Även hur myndighetens agerande uppfattas är av betydelse. Redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet

text: inte iakttas kan vara tillräcklig för att hindra ett sådant förfarande (se Bull och Sterzel,

text: Regeringsformen

text: [2019, version 4, JUNO], s. 54 f.).

text: Generella bestämmelser om handläggning av ärenden En myndighet ska se till att ett ärende blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver (se

text: 23 § förvaltningslagen

text: FL).

text: Innan en myndighet fattar beslut i ett ärende ska den, om det inte är uppenbart obehövligt, underrätta den som är part om allt material av betydelse för beslutet och ge parten tillfälle att inom en bestämd tid yttra sig över materialet (se

text: 25 §

text: FL).

text: Myndigheternas skyldighet att kommunicera fyller en viktig funktion för att avgörandena ska bli materiellt riktiga och för att den enskilde ska känna förtroende för myndighetsutövningen. Det är därför grundläggande att myndighetens avgörande grundas endast på material som parten fått ta del av och getts tillfälle att yttra sig över. (Se

text: prop. 2016/17:180 s. 154

text: f. och bl.a. JO 2016/17 s. 42, dnr

text: Inom förvaltningsrätten liksom inom rättsordningen i övrigt gäller principen om fri bevisprövning. Den innebär bl.a. att myndigheterna vid prövningen fritt får bedöma värdet av den framlagda bevisningen. (Se bl.a. Ragnemalm, Förvaltningsprocessrättens grunder, 10 u. s. 111 f.)

text: Ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt ska innehålla en klargörande motivering, om det inte är uppenbart obehövligt. En sådan motivering ska innehålla uppgifter om vilka föreskrifter som har tillämpats och vilka omständigheter som har varit avgörande för myndighetens ställningstagande. (Se

text: 32 §

text: FL.)

text: Utlänningslagens

text: bestämmelser om arbetstillstånd Arbetstillstånd får ges till en utlänning som har ett anställningsavtal, om anställningen gör det möjligt för honom eller henne att försörja sig och lönen, försäkringsskyddet och övriga anställningsvillkor inte är sämre än de villkor som följer av svenska kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen (se

text: 6 kap. 2 § utlänningslagen

text: I ärenden om arbetstillstånd tillämpas

text: 25 §

text: FL om kommunikation endast om utlänningen är bosatt eller annars vistas i Sverige (se

text: 13 kap. 9 § utlänningslagen

text: Bedömning

text: Granskningens inriktning Av utredningen framgår att Migrationsverket gjort en fristående utredning där man kommit fram till att AA inte levt upp till de krav som ställs för att få vara en del av certifieringssystemet. I sitt yttrande till JO har verket uppgett att det bl.a. berodde på att AA varit ombud i flera ärenden där sökandena hämtat ut

text: sina uppehållstillståndskort men inte påbörjat den anställning som angetts i ansökningarna.

text: Migrationsverkets ställningstagande i certifieringsfrågan ligger utanför min granskning. Granskningen har i stället avsett Migrationsverkets handläggning och beslut i två ärenden som gällde uppehålls- och arbetstillstånd för tredjelandsmedborgare där AA var ombud. Det saken närmare gäller är om det var godtagbart att verket i besluten redovisade omständigheter som var hänförliga till AA.

text: Utgångspunkter När en myndighet fullgör sin utredningsskyldighet har den en stor frihet att hämta in den utredning som myndigheten anser är relevant och får – i enlighet med den fria bevisprövningens princip – fritt bedöma värdet av det material som finns tillgängligt.

text: Kravet på saklighet och opartiskhet innebär dock att några ovidkommande hänsyn inte får tas och att ett ställningstagande inte får grundas på ett underlag som inte är tillräckligt hållfast.

text: Omständigheter som är hänförliga endast till ombudet är i de allra flesta fall ovidkommande för sakfrågan. Om en myndighet i ett undantagsfall ändå anser att sådana omständigheter kan vara av betydelse ska parten och ombudet underrättas om detta och ges en möjlighet att yttra sig. Detta gäller enligt min mening oavsett om den kommunikationsskyldighet som föreskrivs i författning är mindre långtgående. Myndigheten måste i sammanhanget vara tydlig med vad som kommit fram och på vilket sätt det kan få betydelse för bedömningen. Myndigheten ska säkerställa att de omständigheter som det gäller är tillräckligt underbyggda. Detta är naturligtvis särskilt viktigt i det fall ombudet är en advokat eller någon annan som yrkesmässigt uppträder som ombud.

text: Beslutsskälen ska på ett fullständigt och korrekt sätt avspegla de överväganden som beslutsfattaren gjort. Myndigheten måste också vara mycket omsorgsfull i sina ordval, inte minst som ombudet inte kan angripa avgörandet för egen del. Som en generell princip gäller dessutom att beslutsskäl inte kan överklagas.

text: Migrationsverkets handläggning stred mot kravet på saklighet Migrationsverket har i sitt yttrande betonat sin uppgift att upptäcka oseriösa anställningar och skenanställningar vid prövningen av arbetstillstånd för tredjelandsmedborgare. Detta synes ligga i linje med lagstiftarens intentioner och ger inte anledning till några synpunkter från min sida. Jag uppfattar inte heller att AA invänt mot detta. Det var alltså följdriktigt att uppgifter om de tilltänkta arbetsgivarna redovisades och gavs betydelse vid bedömningarna.

text: Frågan är om detsamma kan anses gälla det som uttalades om AA och hans medverkan som ombud i tidigare ärenden. Vad jag särskilt fäster mig vid är

text: uttalandet i februaribeslutet om att AA:s medverkan talade för att regler kringgåtts systematiskt.

text: Det framgår inte av utredningen hos JO i vilken utsträckning AA gavs möjlighet att komma till tals inom ramen för utredningen av certifieringsfrågan. Däremot står det klart att Migrationsverket inte gav vare sig AA eller hans huvudmän möjlighet att yttra sig över omständigheterna inom ramen för ärendena om uppehålls- och arbetstillstånd. Även om Migrationsverket ansåg att omständigheterna var kända för AA kunde verket inte utgå från att han förstod att de kunde få betydelse vid prövningen av de aktuella ärendena.

text: Jag ställer mig frågande till att omständigheterna om AA:s medverkan blev aktuella i ärendena om uppehålls- och arbetstillstånd. En mer korrekt ordning hade varit att behandla dessa omständigheter separat som en fråga om avvisning av ombud (se

text: 14 § andra stycket

text: FL om att en myndighet får besluta att ett ombud som bedöms olämpligt inte längre ska få medverka i ärendet). Ett beslut om att avvisa ett ombud får överklagas av ombudet och kan alltså prövas av domstol. Om misstankar mot ombudet riskerar att gå ut över huvudmannen är det särskilt angeläget att frågan om ombudets medverkan hanteras på ett korrekt sätt.

text: När verket nu trots allt bedömde att omständigheterna som hänförde sig till AA skulle tillmätas betydelse för sakfrågan skulle alltså både han och hans huvudmän ha underrättats om vad som kommit fram i aktuella delar och hur detta kunde påverka ansökningarna om uppehålls- och arbetstillstånd.

text: Skrivningarna om AA i de båda besluten rörde likartade förhållanden och meddelades i ett tidsmässigt nära samband. För den fråga som är aktuell i denna granskning bör de därför läsas i ljuset av varandra.

text: Bägge besluten får sägas insinuera att AA medverkar till att regler om arbetskraftsinvandring för tredjelandsmedborgare kringgås. Februaribeslutet innehåller dessutom något som kan tolkas som en mer eller mindre direkt anklagelse om detta.

text: Omständigheterna som rörde AA har inte inför något av besluten kommunicerats på ett godtagbart sätt. Bristen som följde av detta blev desto större eftersom uppgifterna synes ha påverkat utgången i ärendena. Saken kan också ha medfört konsekvenser för AA:s möjligheter att verka som advokat.

text: Min samlade bedömning är att bristerna i Migrationsverkets handläggning medförde att besluten i dessa delar inte vilade på ett tillräckligt hållfast underlag och att

text: regeringsformens

text: krav på saklighet inte iakttagits. Jag ser allvarligt på detta och Migrationsverket förtjänar kritik för handläggningen.

text: Myndigheters bedömningar och överväganden överprövas som regel inte av JO. Jag gör därför inga ytterligare uttalanden om vad som kommit fram i ärendet.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans Ragnemalm

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för att den avslagit en begäran om handräckning

sammanfattning: Polismyndigheten i Stockholms län avslog en begäran från en företrädare för ett behandlingshem om biträde för att transportera en person, som vårdades med stöd av bestämmelserna i LVM, till en förhandling i kammarrätten. Som skäl för framställningen angavs att den omhändertagne vid en tidigare vistelse utanför behandlingshemmet hade försökt att avvika med hjälp utifrån. Jag konstaterar att polisen inte har rätt att göra något annat än en formell prövning av en begäran om handräckning. Enligt min mening var i det aktuella fallet de formella förutsättningarna uppfyllda. Jag är därför kritisk till polisens beslut att avslå framställningen. Jag betonar vidare vikten av att de myndigheter som har rätt att begära polisens biträde för hämtning eller förflyttning av personer inte gör sådana framställningar regelmässigt utan bara när det finns grundad anledning att anta att de särskilda befogenheter som tillkommer polisen kommer att behövas.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 29 juni 2009, klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län, Västerorts polismästardistrikt. Av anmälan och till anmälan fogade handlingar framgick bl.a. följande.

text: AA är institutionschef för ett s.k. LVM-hem. En av hemmets vårdtagare, BB, kallades i maj 2009 av Kammarrätten i Stockholm till en muntlig förhandling i ett mål om beredande av vård enligt lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. BB hade vid en tidigare vistelse utanför institutionen avvikit med hjälp av en utomstående person och bedömdes därför som avvikningsbenägen. AA begärde därför, med stöd av

text: 45 § fjärde punkten

text: LVM, handräckning av polismyndigheten. Eftersom BB redan befann sig på hemmet ansåg polismyndigheten att det saknades grund att lämna biträde och avslog därför begäran om handräckning. Beslutet överklagades hos Länsrätten i Stockholms län, som avvisade överklagandet eftersom Statens institutionsstyrelse, LVM-hemmet, i avsaknad av särskild föreskrift om klagorätt inte kunde överklaga beslut av annan myndighet.

text: Enligt AA:s uppfattning var polismyndighetens beslut felaktigt och det skapade dessutom – om det var uttryck för ett nytt principiellt ställningstagande – stora och

text: kontinuerliga problem för verkställigheten av beslut om vård enligt LVM och klienters möjligheter att inställa sig i domstol.

text: Utredningen

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som angavs i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren CC) uppgav i sitt yttrande följande.

text: Bakgrund

text: Den 11 maj 2009 inkom anmälaren, i egenskap av företrädare för ett hem för personer som är omhändertagna med stöd av LVM, till Västerorts polismästardistrikt med en begäran om handräckning. Handräckning begärdes med åberopande av

text: 45 § 4 p.

text: LVM för transport av en på LVM-hemmet intagen person till och från en förhandling i Kammarrätten i Stockholm. Som skäl för begäran om handräckning angavs i ansökan att berörd person vid en tidigare utevistelse avvikit. Av Kammarrätten i Stockholms kallelse till förhandling som ingavs i samband med begäran om handräckning framgår att målet kunde avgöras även om den person som handräckningen avsåg uteblev. Den polisinspektör som inledningsvis handlade ärendet kontaktade därför företrädaren för LVM-hemmet för att få kompletterande information kring handräckningsbegäran och varför omständigheterna bedömts vara sådana att transporten till och från förhandlingen inte gick att genomföra utan polishandräckning.

text: Rättslig reglering

text: Förutsättningarna för polishandräckning avseende personer som är föremål för tvångsvård enligt LVM återfinns i

text: 45 § nämnda lag

text: . Enligt

text: 45 § 4 p.

text: LVM ska polismyndigheten lämna biträde för att på begäran av Statens Institutionsstyrelse efterforska, hämta eller förflytta någon som skall tas in i hemmet eller som vårdas där med stöd av lagen. Lag (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall trädde i kraft den 1 januari 1989 och ersatte den tidigare gällande lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall (gamla LVM) som upphörde att gälla. Regeringen hänvisar i förarbetena till införandet av nu gällande LVM (

text: prop. 1987/88:147 s. 111

text: ) beträffande aktuell fråga om handräckning till vad som anfördes vid införandet av bestämmelsen i gamla LVM. I förarbetena till gamla LVM (

text: prop. 1981/82:8

text: ) anges beträffande frågan om handräckning att ”Polishandräckning bör i vårdärenden användas främst när uppgiften inte går att lösa på något annat sätt. Om tiden och förhållandena i övrigt medger det bör den enskilde beredas möjlighet att själv inställa sig eller återvända till institutionen. Det bör ankomma både på institutionens personal och på socialtjänstens öppenvårdspersonal – särskilt den utsedde kontaktmannen – att göra ansträngningar för att förmå den enskilde att återvända till vården innan polishjälp påkallas. Om polismyndigheten ändå anlitas bör om möjligt någon företrädare för socialtjänsten också vara närvarande när handräckningen genomförs” (a.a. sid. 102). JO har i beslut 1981/82 sid. 176, som avsåg handräckning enligt tidigare gällande barnavårdslag uttalat sig om bl.a. frågor om handräckning genom polismyndighets försorg. JO anger på sid. 181 i nämnda beslut att ”Anlitande av polismyndighet för en åtgärds genomförande bör därför endast komma ifråga då det finns grundad anledning att anta, att de särskilda tvångsbefogenheter som handräckningsinstitutet innefattar, är påkallade för åtgärdens genomförande. Anlitande av polis bör alltså komma ifråga endast som en nödfallsåtgärd”. JO anger vidare att handräckningsbegäran ska vara påkallad av hänsyn till befarat behov av särskilda tvångsmedel för

text: åtgärdens genomförande (a.a. sid. 182). JO uppger vidare att polismyndighetens prövning av en framställning om handräckning endast kan gälla om framställningen avser sådant förfarande till vilket biträde får ges och om den framställts av behörig person, dvs. någon materiell prövning ska inte göras (a.a. sid. 183). I JO-beslut från 1992, 1992/93 s. 411, framförs av både Rikspolisstyrelsen och JO att lagstiftningen beträffande handräckning i

text: 45 §

text: LVM inte innehåller några begränsningar i fråga om en polismyndighets skyldighet att efter en formellt riktig begäran bistå med förflyttning och att ordalydelsen i

text: 45 § 4 p.

text: LVM inte utesluter en tillämpning i situationer då en patient ska föras till och från en rättegångsförhandling eller motsvarande. JO har därvid, i likhet med Rikspolisstyrelsen, uttalat risken för att ett stort ianspråktagande av polisens resurser kan komma att ske om inte de som har behörighet att begära handräckning iakttar behövlig restriktivitet, dvs. iakttar vad som framförs i förarbetena till nu gällande LVM men även gamla LVM om när handräckning ska begäras. Frågan om polisens arbetsuppgifter har tagits upp i ett flertal utredningar. Polisverksamhetsutredningen har bl.a. i sitt delbetänkande Polisverksamhet i förändring (

text: SOU 2002:70

text: ), behandlat frågan om polisens skyldighet att bistå andra myndigheter med handräckning. I betänkandet lägger utredningen fram förslag om att det i lagtexten ska införas en bestämmelse om att handräckningsbegäran enligt bl.a. LVM inte får göras förrän försök gjorts att genomföra åtgärden utan biträde av polismyndighet, om inte sådant försök kan antas vara utsiktslöst. I begäran ska även redogörelse lämnas för vilka åtgärder som myndigheten själv har vidtagit eller varför ett försök att vidta åtgärden utan biträde av polis bedömts vara utsiktslöst. Enligt förslaget ska det även i lagtexten införas en bestämmelse om att personal från den begärande inrättningen/instansen eller socialtjänsten ska medfölja då polisen genomför handräckningen (a.a. sid. 139). Tilläggen i lagtexten var enligt utredningen föranlett av behovet att i lagtexten klargöra vilka bestämmelser som gäller, då praxis tyder på att handräckningsbegäran i vissa fall görs allt mer slentrianmässigt (a.a. sid. 147). Förslagen har ännu inte lett till någon ändring i lagstiftningen.

text: Västerorts polismästardistrikt

text: Polismästardistriktet gör bedömningen att polisen ska lämna biträde enligt

text: 45 § 4 p.

text: LVM för transport av patient till en rättegångsförhandling eller motsvarande under förutsättning att det föreligger särskilda omständigheter såsom att berörd person är våldsbenägen och att det därmed kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att polisens särskilda befogenheter enligt

text: 10 § polislagen (1984:387)

text: behöver tillgripas. Saknas sådana omständigheter saknas det därmed grund för LVM-hemmet att få polisen att genomföra transporten med stöd av

text: 45 § 4 p.

text: LVM. LVM-hemmet har i ärendet ej påvisat att berörd person skulle vara våldsbenägen och att transporten därmed inte skulle kunna lösas på något annat sätt än med polishandräckning. Det föreligger därmed ej sådana särskilda omständigheter eller synnerliga skäl som har att beaktas enligt

text: 45 § 4 p.

text: LVM och som skulle göra att det kan befaras att åtgärden inte skulle kunna utföras utan att polisens särskilda befogenheter enligt

text: 10 § polislagen

text: behövde tillgripas. Polismästardistriktet finner därmed på anförda grunder inte möjlighet att i enlighet med

text: 45 § 4 p.

text: LVM bifalla handräckningsbegäran.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Västerorts polismästardistrikt har på skäl som redovisats ovan gjort bedömningen att det i aktuellt fall saknats grund för att lämna biträde enligt

text: 45 § 4 p.

text: LVM. Polismyndigheten delar inte Västerorts polismästardistrikts bedömning att det saknats grund för att lämna biträde i aktuellt fall. Polismyndighetens prövning av begäran om handräckning enligt

text: 45 § 4 p.

text: LVM är av formell karaktär, dvs. en prövning av om ansökan gjorts av behörig person och att en av de i

text: 45 §

text: LVM uppräknade grunderna för begäran om handräckning föreligger. LVM innehåller inte någon begränsning i polisens skyldighet att bistå med handräckning om de formella kraven är uppfyllda. I förarbetena till lagstiftningen har dock vissa krav på när begäran om handräckning får göras ställts, vilket bl.a. innebär att handräckning i vårdärenden endast ska

text: begäras när den enskilde inte medverkar frivilligt och uppgiften inte går att lösa på något annat sätt. Vidare bör företrädare för socialtjänsten också vara närvarande när handräckningen genomförs (

text: prop. 1981/82:8

text: sid. 102).JO har vidare uttalat att polismyndighet endast bör anlitas för handräckning som en nödfallsåtgärd, om det finns grundad anledning att anta att de särskilda tvångsbefogenheter som handräckningsinstitutet innefattar är påkallade för åtgärdens genomförande (JO 1981/82 sid. 181). Mot bakgrund av att begäran i nu aktuellt fall avsett handräckning för transport till en förhandling som kunnat avgöras även utan berörd persons personliga inställelse uppkommer fråga om förutsättningar för handräckningsbegäran förelegat. Någon nödfallssituation som avses i ovan nämnt JO-beslut kan enligt polismyndighetens uppfattning inte ha förelegat. Ansvaret för att begäran om handräckning uppfyller de krav som ställts upp i förarbetena till lagstiftningen på området och som följer av JO:s praxis åvilar den som inger begäran. Utredningar har vidtagits och förslag har lämnat för tydliggörande av de krav som ställs på den som begär polishandräckning i vårdärenden men dessa har ännu inte lett till att någon ändring i lagstiftningen. Mot bakgrund av aktuell anmälan ser polismyndigheten att det blir allt mer angeläget att åtgärder vidtas för att tillse att det i t.ex. LVM, i enlighet med polisverksamhetsutredningens delbetänkande

text: SOU 2002:70

text: , tydliggörs vilka skyldigheter som åligger den som begär handräckning och att handräckning är att betrakta som en nödfallsåtgärd. Detta för att i möjligaste mån undvika att begäran lämnas in av slentrian, för att undvika kostnad eller på grund av personalbrist, vilket enligt polismyndighetens uppfattning sker idag. AA yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. följande. Enligt hans uppfattning begärde polisen inte in någon kompletterande information i ärendet. Vid den kontakt som förevar mellan honom och polisen konstaterades endast att polisen inte skulle bifalla hans begäran, varpå han begärde ett skriftligt avslagsbeslut. AA uppgav vidare att han, efter avslagsbeslutet, kontaktade kammarrätten för att höra om klienten kunde närvara per telefon men att han då fick beskedet att klienten skulle vara personligen närvarande.

text: Bedömning

text: Av utredningen har kommit fram att en föreståndare för ett s.k. LVM-hem lämnade en begäran om handräckning till polismyndigheten med anledning av att en av hemmets vårdtagare hade fått en kallelse till en muntlig förhandling i kammarrätten. Som skäl för begäran angavs att personen i fråga med hjälp av utomstående hade avvikit vid en tidigare vistelse utanför institutionen.

text: Polismyndigheten ansåg emellertid att det saknades grund att lämna biträde och avslog därför begäran om handräckning. I beslutet åberopades bl.a. att personen befann sig på hemmet och att ”i avgiften för LVM-vård ingår kostnader för klientens inställelse till förhandlingar vid domstolar”. Enligt polismyndigheten ankom det därför på hemmet att tillse att vederbörande kunde inställa sig till förhandlingen.

text: Enligt

text: 45 § fjärde punkten

text: LVM ska polisen, på begäran av Statens institutionsstyrelse, lämna biträde för att efterforska, hämta eller förflytta någon som ska tas in i hemmet eller som vårdas där med stöd av denna lag.

text: Som polismyndigheten angett i sitt yttrande har JO tidigare uttalat att nämnda bestämmelses ordalydelse inte utesluter en tillämpning i situationer då en patient ska föras till och från en domstolsförhandling eller motsvarande (JO 1992/93

text: s. 411). Jag har inte någon annan uppfattning i frågan och noterar att även polismyndigheten anser att skyldigheten att lämna biträde i och för sig kan avse en transport som den aktuella.

text: En polismyndighets prövning av en begäran om handräckning är av formell karaktär. Det ankommer således inte på polismyndigheten att pröva behovet eller lämpligheten av handräckningen, och polismyndigheten kan inte på den grunden vägra att ge sitt bistånd. Om polismyndigheten anser att behovet eller lämpligheten av den begärda åtgärden kan ifrågasättas, är det naturligtvis lämpligt att den myndighet som gjort framställningen uppmärksammas på detta så att frågan där kan tas upp till omprövning (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 183).

text: I nyss nämnda JO-beslut uttalades vidare att anlitande av polismyndighet för en handräckningsåtgärd endast borde komma ifråga om det fanns grundad anledning att anta, att de särskilda tvångsbefogenheter som handräckningsinstitutet innefattar var påkallade för åtgärdens genomförande. Anlitande av polis borde alltså utgöra en nödfallsåtgärd (s. 181). Även i JO 1992/93 s. 411 uttalades farhågor för att – om inte behövlig restriktivitet iakttogs – polisens resurser skulle tas i anspråk i en inte godtagbar omfattning.

text: Som polismyndigheten uppgett har polisens arbetsuppgifter – och då också frågan om skyldigheten att bistå andra myndigheter med handräckning – varit föremål för utredning. Någon förändring i sak har emellertid ännu inte skett. Jag finner dock anledning att återigen betona att polisens biträde endast bör begäras då det bedöms finnas ett verkligt behov av de särskilda befogenheter som tillkommer polisen. Att polisen mer eller mindre rutinmässigt anlitas för transport av personer som vårdas med stöd av t.ex. LVM bör således inte förekomma.

text: I det nu aktuella fallet angavs i framställningen att anledningen till att handräckning begärdes var att BB vid en tidigare vistelse utanför behandlingshemmet, med hjälp av en utomstående, hade försökt att avvika. AA gjorde därför bedömningen att det fanns en risk för att BB på nytt skulle försöka avvika. Det var således inte fråga om en slentrianmässig begäran om handräckning utan i stället fanns det konkreta omständigheter, vilka också framgick av framställningen, som talade för att det var nödvändigt med polisens biträde.

text: Med anledning av att polismyndigheten angett att det aktuella målet, enligt vad som angavs på kallelsen till förhandlingen, kunde avgöras även om BB inte inställde sig personligen, vill jag endast nämna att det i kallelsen uttryckligen anges att BB ska inställa sig personligen till förhandlingen. Det är en annan sak att det där också erinras om att målet kan handläggas och avgöras om man uteblir (se

text: 14 § förvaltningsprocesslagen

text: , 1971:291). Vidare förhåller det sig så att en part naturligtvis har rätt att närvara vid en förhandling, även om partens närvaro inte är nödvändig. Det förhållandet att ett mål eller ärende kan handläggas eller avgöras även om den kallade inte inställer sig till en förhandling eller ett sammanträde utgör alltså – sett för sig – inte en omständighet som talar mot en begäran om handräckning.

text: Jag kan sammanfattningsvis konstatera att de formella förutsättningarna för att polisen skulle lämna biträde med handräckningen var uppfyllda. Framställningen borde därför ha bifallits.

text: Till sist kan jag notera följande. Enligt fast praxis kan en statlig myndighet inte utan uttryckligt författningsstöd överklaga en annan statlig myndighets beslut (se

text: SOU 2010:29 s. 654

text: f; jfr s. 663 f.). Med stöd av denna princip frånkände länsrätten Statens institutionsstyrelse rätt att överklaga polismyndighetens beslut. Följaktligen borde inte heller någon överklagandehänvisning ha lämnats i beslutet.

text: Polismyndigheten förtjänar kritik för det inträffade.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Behörighet
Fullmakt
Förhandling/ sammanträde
Ombud/biträde/försvarare

title: Kritik mot en rådman vid Luleå tingsrätt för hanteringen av frågor om rättegångsfullmakt

sammanfattning: Vid ett sammanträde i ett tvistemål inställde sig svaranden genom ett ombud som inte kunde visa upp en fullmakt. Rättens ordförande kritiseras för att han avgjorde målet genom tredskodom utan att ge ombudet tid att visa upp fullmakten. Fullmakten för kärandens ombud var tidsbegränsad och tiden hade gått ut när sammanträdet hölls. Ordföranden kritiseras för att han inte uppmärksammade detta och gav ombudet tid att ge in en ny fullmakt.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan och komplettering till anmälan klagomål mot rådmannen BB vid Luleå tingsrätt med anledning av handläggningen av och tredskodomen i ett tvistemål där hon var svarande. Till komplettering av anmälan fogade hon kopior av en fullmakt och en transportfullmakt för kärandeombudet i det aktuella målet. AA uppgav bl.a. följande.

text: Tingsrätten kallade till muntlig förberedelse i mål FT 3456-10 den 17 juni 2011. Eftersom hon var förhindrad att närvara personligen vid sammanträdet meddelade hon tingsrätten per telefon samma dag att hon avsåg att inställa sig genom ombud. Vid den muntliga förberedelsen inställde sig både hennes och kärandens ombud per telefon. Vid sammanträdet förelades hon att senast den 8 augusti precisera och förtydliga de grunder och omständigheter som hon åberopade till stöd för sin talan samt komma in med bevisuppgift. Den 7 juli meddelade tingsrätten tredskodom mot henne och angav som skäl för detta att tingsrätten inte hade erhållit någon fullmakt från hennes ombud. Tingsrätten hade inte före det att tredskodomen meddelades förelagt henne att komma in med fullmakt. Av kärandeombudets fullmakt framgår att den endast var giltig intill utgången av februari månad 2011, varför kärandeombudet inte var behörigt att därefter företräda käranden i målet vid tingsrätten. Eftersom käranden således inte kan anses ha varit närvarande vid den muntliga förberedelsen har förutsättningar för att meddela tredskodom mot henne inte förelegat.

text: Utredningen

text: Handlingar i Luleå tingsrätts mål FT 3456-10, bl.a. dagboksblad, protokoll från sammanträde för muntlig förberedelse den 17 juni 2011 och tredskodom den 7 juli 2011, hämtades in. Av dessa och av AA ingivna handlingar framgick bl.a. följande.

text: Den 8 december 2010 ansökte AA om återvinning av en tredskodom i mål FT 1214-10. Ansökan om återvinning handlades i mål FT 3456-10. I akten i mål FT 1214-10 fanns en rättegångsfullmakt för bl.a. CC att företräda käranden samt en transportfullmakt från CC till bl.a. DD. Av rättegångsfullmakten framgår att den var gällande intill utgången av februari månad 2011 och av transportfullmakten framgår att den gav DD samma behörighet och befogenhet att föra kärandens talan som CC hade. Tingsrätten kallade parterna till ett sammanträde för muntlig förberedelse den 17 juni 2011. Samma dag kontaktade – enligt en notering i målregistret – en okänd man tingsrätten och meddelade att AA önskade inställa sig per telefon. Av en anteckning i målregistret framgår att EE därefter kontaktade tingsrätten och anmälde sig som ombud för AA samt uppgav att han samma dag hade skickat in en fullmakt till tingsrätten. Vid sammanträdet för muntlig förberedelse bestod rätten av rådmannen BB. DD och EE deltog per telefon. Den 20 juni expedierades protokollet från sammanträdet till såväl DD som till AA och EE. Enligt protokollet uppgav EE att han redan dagen innan hade skickat in en fullmakt till tingsrätten. Den 21 juni 2011 begärde DD att tingsrätten – för det fall EE inte kom in med fullmakt – skulle meddela tredskodom mot AA. Den 7 juli meddelade tingsrätten tredskodom mot AA och angav under rubriken ”Bakgrund och yrkanden m.m.” bl.a. följande.

text: [---] Vid sammanträdet inställde sig inte AA. Istället anmälde sig EE som ombud, under angivande av att fullmakt har skickats in till tingsrätten, för henne. Tingsrätten har emellertid inte erhållit någon fullmakt till styrkande av EE:s behörighet att företräda AA i målet. Vidare anges under rubriken ”Domskäl” bl.a. följande.

text: Då AA, varken personligen eller genom ombud, infunnit sig vid sammanträde för muntlig förberedelse trots erinran om att tredskodom då kan komma att meddelas mot henne och då käromålet inte saknar laga skäl eller framstår som uppenbart ogrundat ska det bifallas genom tredskodom. [---] Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar om vilka överväganden i fråga om styrkande av behörighet för AA:s ombud som föregick tingsrättens beslut att meddela tredskodom. Vidare anmodades tingsrätten yttra sig med anledning av vad AA anfört i komplettering till anmälan om kärandeombudets fullmakt i målet.

text: Tingsrätten (lagmannen FF) kom in med ett remissvar till vilket fogades ett yttrande från rådmannen BB.

text: BB uppgav i huvudsak följande. [---]

text: Tredskodomen i FT 3546-10

text: Den 17 juni 2011 ringde en för tingsrätten okänd man till tingsrättens kansli och meddelade att han ville inställa sig till förhandlingen mellan GG (käranden i målet; JO:s anmärkning) och AA samma dag per telefon. Senare samma dag ringde EE till mig och uppgav att han var ombud för AA. Han skulle skicka fullmakt samma dag. Förhandlingen påbörjades. EE medverkade stundtals vid förhandlingen, men telefonförbindelsen bröts vid upprepade tillfällen och efter flera misslyckade försök uppgavs slutligen försöken att återupprätta telefonförbindelsen. Innan kontakten bröts hann dock EE anföra nya grunder för bestridandet av käromålet. Bland annat anfördes att AA inte ingått något köpeavtal med käranden och att hennes namnteckning på beställningarna förfalskats. Käranden anförde – utöver att detta var nya uppgifter som inte kunde bemötas vid förhandlingen – att AA ändock hade gjort avbetalningar på skulden varför det fanns skäl att ifrågasätta de nya uppgifterna. Det fanns så länge förhandlingen pågick inte anledning att räkna med annat än att fullmakt för EE skulle inges och att förberedelsen skulle fortsätta på det sätt som framgår av protokollet från förhandlingen. Någon fullmakt ingavs emellertid inte. EE har enligt dagboksbladet per telefon uppgivit att han samma dag som förhandlingen ägde rum skulle skicka fullmakten till tingsrätten. Av dagboksbladet framgår inte att AA skulle ha ringt till tingsrätten och meddelat att hon anlitat ett ombud. Det saknas i tingsrättens dokumentation stöd för att AA skulle ha lämnat muntlig fullmakt för EE att företräda henne. EE:s besked att han var ombud och att han samma dag skulle skicka in en fullmakt att företräda AA, vilket alltså antecknades på dagboksbladet, har expedierats till kärandens ombud, AA och EE den 20 juni 2011. Därefter har kärandens ombud tagit kontakt med tingsrätten och – för den händelse fullmakt ej ingivits – begärt att tingsrätten skulle meddela tredskodom. Som nämnts ingavs aldrig någon fullmakt till tingsrätten. Enligt min bedömning kunde AA inte anses ha varit närvarande vare sig personligen eller genom ombud vid förhandlingen den 17 juni 2011 i och med att det uppgivna ombudet aldrig förmådde styrka sin behörighet. EE hade lovat att skicka in fullmakten och i och med att hans meddelande därefter expedierades till såväl honom som AA ansåg jag att det inte var behövligt med ytterligare åtgärder i syfte att få in fullmakten. Tredskodom meddelades den 7 juli 2011. [---] Eftersom EE varit införstådd med att en fullmakt erfordrades och då han vid telefonsamtal lovat att skicka in fullmakten samma dag och därefter av tingsrätten påmints om detta har det enligt min mening funnits välgrundad anledning att fatta det beslut som föranlett AA:s anmälan till JO.

text: Frågan om kärandens fullmakt

text: Jag har som beredningsansvarig domare i det aktuella ärendet, när de aktuella handlingarna inkommit till tingsrätten, vederbörligen granskat dessa och därvid bland annat kontrollerat att ombudet var behörigt. DD har enligt ingivna handlingar varit behörig att företräda GG vid tiden för målets anhängiggörande vid tingsrätten. Jag kan nu inte erinra mig om jag alls observerat att fullmakten var tidsbegränsad. Av de skäl som redovisas i det följande kan ifrågasättas om en tidsbegränsning av en rättegångsfullmakt alls ska tillmätas någon betydelse.

text: 12 kap 14 § rättegångsbalken

text: anger omfattningen av rättegångsombudets behörighet. Av

text: 12 kap 15 § rättegångsbalken

text: framgår i vilka avseenden det i en rättegångsfullmakt är tillåtet att inskränka ombudets behörighet. Det slag av behörighetsinskränkning som en tidsbegränsning torde utgöra finns inte angivet i detta stadgande. Av samma regel framgår att andra än de angivna inskränkningarna inte är tillåtna och att om annan inskränkning skett – den är utan verkan.

text: Härutöver kan tilläggas att tidsbegränsade rättegångsfullmakter allmänt sett framstår som en olycklig företeelse som kan medföra avsevärda fördröjningar i målhanteringen och även bidra till att kostnaderna ökar. Avslutningsvis kan tilläggas att i den mån en huvudman inte längre önskar att ett visst ombud ska företräda honom/henne bör enligt min mening ankomma på huvudmannen att tillkännage detta genom att återkalla fullmakten. Vederbörande ombud ska även svara för att han/hon har en giltig fullmakt. FF anförde att han inte kunde finna att BB gjort fel i någon av de omstridda frågorna.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Inledning Om en part vill föra talan genom ombud, ska han eller hon enligt

text: 12 kap. 8 § rättegångsbalken

text: , RB, antingen ge ombudet en muntlig fullmakt inför rätten eller en skriftlig fullmakt. Muntlig fullmakt meddelas genom att parten inför den rätt där målet handläggs förordnar ett ombud att föra hans eller hennes talan.

text: Av utredningen i ärendet framgår att EE då han den 17 juni kontaktade BB uppgav att han dagen före eller i varje fall samma dag till tingsrätten hade skickat en fullmakt för honom att företräda AA. Dessa uppgifter antecknades i målregistret och i tingsrättens protokoll. Någon fullmakt kom dock inte in till tingsrätten och tre dagar senare expedierades protokollet från sammanträdet med den nämnda anteckningen till bl.a. AA och EE. Någon annan åtgärd vidtogs inte med anledning av den uteblivna fullmakten innan tingsrätten den 7 juli meddelade tredskodom mot AA.

text: Ett föreläggande att inom viss tid komma in med fullmakt skulle ha utfärdats En skriftlig fullmakt ska enligt

text: 12 kap. 9 § första stycket

text: RB visas upp i original när ombudet första gången för talan i målet. Av paragrafens andra stycke framgår att rätten – för det fall en fullmakt inte finns tillgänglig när den ska visas upp – ska ge ombudet tid att visa upp den. I regel sker detta i form av ett föreläggande. Handläggningen av målet får under fristen fortsätta i viss utsträckning men rätten får inte skilja sig från målet innan fristen gått ut. Om ombudet inte kan visa upp en fullmakt inom fristen, bör de processhandlingar som han eller hon har företagit anses vara utan verkan (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , 1 april 2012, Zeteo, kommentaren till

text: 12 kap. 9 §

text: RB).

text: EE kunde inte visa upp någon fullmakt att företräda AA vid den muntliga förberedelsen. Rätten skulle därför i ett föreläggande i enlighet med

text: 12 kap. 9 § andra stycket

text: RB ha gett honom tid att styrka sin behörighet. Först sedan tidsfristen gått ut har rätten – på yrkande av motparten – kunnat skilja sig från målet genom tredskodom. Det var således fel av BB att meddela tredskodom mot AA på det sätt som skedde och för detta förtjänar han kritik.

text: Kärandeombudets fullmakt och vilka åtgärder som borde ha vidtagits med anledning av tidsbegränsningen i denna Av utredningen framgår att kärandeombudets fullmakt enligt sin ordalydelse bara gällde till utgången av februari månad 2011. Enligt anmälan betyder det att käranden inte var närvarande vid sammanträdet den 17 juni 2011. Tingsrätten har i sitt yttrande ifrågasatt om en tidsbegränsning av detta slag ska tillmätas någon betydelse.

text: 12 kap. 12 § 2 st.

text: RB stadgar att en fullmakt kan avse ett visst mål, rättegång i allmänhet, viss domstol eller särskilt rättegångstillfälle. Av bestämmelsen kan inte utläsas något förbud mot att fullmakten tidsbegränsas. I

text: 12 kap. 15 §

text: RB står vilka inskränkningar en part får göra i ombudets behörighet. Enligt bestämmelsen är det tillåtet med inskränkningar endast när det gäller att väcka talan, ta emot delgivning av stämning, ingå förlikning, söka verkställighet av rättens dom eller ta emot ersättning för rättegångskostnader. Om parten gjort någon annan inskränkning i fullmakten, är den utan verkan. Tingsrätten har i sitt yttrande skrivit att ”det slag av behörighetsinskränkning som en tidsbegränsning torde utgöra finns inte angivet i detta stadgande”. Bl.a. därför har tingsrätten ifrågasatt om en tidsbegränsning av detta slag ska tillmätas någon betydelse.

text: Jag anser inte att man kan dra den slutsatsen av vad som står i

text: 12 kap. 15 §

text: RB. Bestämmelsen anger vilka inskränkningar en part får göra i ombudets behörighet. En tidsbegränsning är emellertid inte en inskränkning i ombudets behörighet. Tidsbegränsningen innebär i stället att ombudet vid en viss tidpunkt upphör att vara ombud. Enligt min mening får man utgå från att lagstiftaren, om tanken var att parten – till skillnad mot vad som gäller inom förmögenhetsrätten – inte skulle kunna tidsbegränsa fullmakten, skulle ha skrivit in det i lagen.

text: Det innebär att DD inte hade fullmakt att företräda käranden vid sammanträdet den 17 juni 2011. Rätten borde ha uppmärksammat detta senast i samband med sammanträdet och gett henne tid att visa upp en giltig fullmakt. Jag är kritisk mot BB för att han inte gjorde det.

text: Övrigt Vad som i övrigt framkommit ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.