avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: Kroppsvisitation och husrannsakan i fordon enligt bestämmelserna i polislagen för att i brottsförebyggande syfte söka efter vapen eller andra farliga föremål (I)

sammanfattning: Polisen stoppade en bil med anledning av förarens körsätt. På grund av förarens agerande sedan han stoppats och det allmänna läget med upptrappat våld i Malmö vid den här tiden beslutade befälet i polispatrullen att med stöd av 19 § andra stycket 1 och 20 a § polislagen genomföra en kroppsvisitation och en husrannsakan i bilen för att i brottsförebyggande syfte söka efter vapen eller andra farliga föremål. I beslutet redogör JO för bakgrunden till de aktuella bestämmelserna i polislagen och konstaterar att bestämmelserna tillkommit för att användas endast i situationer där risken typiskt sett framstår som stor för att vapen eller andra farliga föremål ska komma till användning vid våldsbrott. Enligt JO var det inte fråga om en sådan situation i det här fallet och det fanns därför inte grund för besluten. Polismyndigheten kritiseras för att åtgärderna ändå genomfördes. Enligt JO har de nämnda bestämmelserna i polislagen brister och är svårtillämpade. Det är viktigt att dessa bestämmelser är konsekventa, tydliga och så enkla att tillämpa som möjligt för att det grundlagsfästa skyddet mot kroppsvisitation och husrannsakan ska upprätthållas i praktiken. Bristerna är enligt JO av den karaktären att de bör lösas av lagstiftaren. JO uppmärksammar därför regeringen på behovet av en översyn av lagstiftningen.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten och anförde i huvudsak följande.

text: Under en bilfärd på Hyllie Kyrkoväg i Limhamn kvällen den 12 oktober 2018 blev han stoppad av polisen. När han stannat kom två poliser fram till hans bil och påstod att han körde som en idiot. En av poliserna var hotfull och skrek. AA svarade att han alltid kör kontrollerat och förklarade för polisen att han hade svårt att kommunicera med honom när han skrek. När polisen höjde rösten tog AA fram sin mobiltelefon för att dokumentera händelsen. Då öppnade polisen bildörren och försökte tillsammans med två kolleger att dra ut AA ur bilen. AA

text: hävdade att han bara filmade, men poliserna fortsatte att dra i honom. En av poliserna som drog i honom flinade under tiden.

text: Till slut klev AA självmant ut ur bilen. Poliserna ryckte ifrån honom mobiltelefonen och rev upp knapparna på hans jacka och sökte igenom honom. Två av hans vänner stod en bit bort och filmade också ingripandet. Poliserna sökte igenom hans bil och han fördes till en polisbuss. Han bad en av poliserna att identifiera sig, men denne vägrade att göra det. När poliserna var klara och inte hade hittat något fick han besked om att han var fri att lämna platsen. De poliser som först ingrep mot honom agerade felaktigt, och AA är mycket kritisk till hur de bemötte honom. Poliserna skadade också hans jacka och mobiltelefon i samband med ingripandet.

text: Till anmälan bifogade AA två filmer som spelats in i samband med ingripandet. Av den första filmen, som AA själv spelat in när han satt i bilen, framgår i huvudsak följande.

text: Två poliser höll i AA och sa till honom att komma ut ur bilen och att släppa sin telefon. AA sa flera gånger att poliserna skulle släppa honom och att han bara filmade händelsen och att han hade rätt att göra det. Efter visst tumult avbröts inspelningen.

text: Av den andra filmen, som visar händelseförloppet från den plats där AA:s vänner befann sig, framgår i huvudsak följande.

text: Två poliser höll i AA och försökte få ut honom ur bilen. En tredje polis gick runt bilen, sträckte sig in i bilen från passagerarsidan och tog ifrån AA mobiltelefonen och placerade den på instrumentbrädan i bilen. Därefter hjälpte han till att få ut AA ur bilen. I nästa skede tog polisen först upp telefonen från fönsterbrädan och böjde sig därefter in i bilen igen. Under tiden hade de två andra poliserna ställt AA mot bilen. AA fördes därefter till en polisbuss där han söktes igenom.

text: Utredning

text: JO begärde in handlingar från Polismyndigheten. Enligt Polismyndigheten fanns det ingen annan dokumentation av ingripandet än en händelserapport. Av händelserapporten framgår bara att polisen hade genomfört en fordonskontroll. JO begärde att Polismyndigheten skulle yttra sig om grunden för de åtgärder som vidtagits mot AA och hur dessa dokumenterats.

text: Polismyndigheten (BB) yttrade sig efter att ha begärt in upplysningar från berörda befattningshavare.

text: Polismyndigheten lämnade följande redogörelse för händelsen.

text: Kvällen den 12 oktober 2018 uppmärksammade en polispatrull ett mötande fordon som framfördes trafikfarligt i ett bostadsområde i Malmö. Polismännen stoppade fordonet för att för föraren påtala det olämpliga i körsättet. I samband med detta framkom omständigheter som gav polismännen anledning att anta att

text: farliga föremål kunde finnas i fordonet. Befälet i polispatrullen fattade beslut om kroppsvisitation och genomsök av det aktuella fordonet. Av det protokoll som upprättades i anledning av åtgärden framgår de närmare bedömningar som gjordes vid händelsen. I huvudsak anges följande. Fordonet stoppades då föraren körde slalom över vägbanan i mycket hög fart. Vid samtalet med polismännen betedde sig föraren underligt och svarade undvikande på frågor. Han ombads sedan stiga ut ur personbilen eftersom han vägrade visa sina händer och hålla dem stilla. Föraren ansåg sig inte ha gjort något fel och vägrade göra som han blev ombedd. Polismännen använde våld för att få mannen ur fordonet, som därefter genomsöktes med stöd av

text: 20 a § polislagen

text: . Även kroppsvisitation enligt

text: 19 § polislagen

text: genomfördes. De två filmsekvenser som AA lämnat in visar dels att föraren i fordonet med sin mobiltelefon filmat del av händelsen när han ombads stiga ur fordonet, dels att kamrater till AA filmat händelsen på håll.

text: Polismyndigheten redovisade följande synpunkter från polisassistenten CC, befäl i den aktuella polispatrullen.

text: Han såg att två poliskollegor tog tag i mannens händer varpå han gick fram till fordonet i fråga. Föraren, som höll en mobiltelefon i sin hand, ville inte stiga ut ur fordonet. Han knäppte därför upp förarens bilbälte, tog mobiltelefonen ur mannens hand och la den först i vindrutan men sedan på fordonsgolvet. Åtgärden med mobiltelefonen utfördes för att den inte skulle skadas i samband med ingripandet. Han hade fått veta att föraren i den stoppade personbilen, i det inledande samtalet med poliskollegorna, uppträtt ifrågasättande och uppvisat ett nervöst beteende. Mannen ville inte heller visa sina händer utan hade fört ner handen vid sidan av bilstolen som om han antingen skulle ta upp eller gömma något. Med anledning av detta fattade han sitt beslut om kroppsvisitation och att det aktuella fordonet skulle genomsökas för att söka efter farliga föremål. Han har inget minne av att hans namn efterfrågades vid aktuell händelse. Det har i samband med liknande kontroller hänt att han nekat att lämna ut sitt namn om han misstänkt att ett utlämnande skulle kunna användas vid brott mot honom eller anhörig alternativt som försök till otillbörlig påverkan i hans tjänsteutövning.

text: I promemorior som bifogades Polismyndighetens yttrande uppgav de två andra poliser som deltog i ingripandet att de inte hade blivit tillfrågade om namn eller annan identitetsuppgift.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Polismännens bemötande i samband med stoppandet av fordonet

text: Av dokumentationen i ärendet och av gruppchefens uppgifter framgår att ingripandet föranledde behov att utöva våld med stöd i

text: polislagen

text: . Att det i situationer likt denna förekommer ordväxling av varierande grad är tyvärr i många fall ofrånkomligt. Till skillnad mot vad AA framfört anser Polismyndigheten att det tillgängliga filmmaterialet stöder att polismännen i sitt bemötande agerat på ett sätt som funnits fog för och i enlighet med proportionalitetsprincipen.

text: Grunderna för kroppsvisitation och husrannsakan …

text: Polismännen uppfattade föraren som nervös då han uppvisade ett underligt beteende och gav undvikande svar. Han vägrade även visa sina händer. Gruppchefen har i promemoria utvecklat att polismännen befarade att föraren hade något att dölja samt att det generella läget i Malmö – med ett upptrappat våld – låg till grund för fattade beslut.

text: Polismyndigheten får konstatera att händelsen är snarlik den i [JO:s beslut den 13 december 2018, dnr

text: , JO:s anm.], där JO ansett att laglig grund inte förelåg för vidtagna åtgärder. Frågan är således, särskilt i ljuset av detta tidigare uttalande, om de skäl som anförts som konkret omständighet är tillräckliga som objektivt stöd för antagandet att vapen eller något annat farligt föremål kunde komma att påträffas. Det finns ingen anledning för Polismyndigheten att betvivla att polismännen uppfattade situationen som riskfylld, att de i mörkret inte kunde avgöra förarens avsikter liksom att det krävdes snabba beslut. Polismyndigheten menar därför att förutsättningarna i nu aktuellt ärende var delvis andra än i ovan berört ärende och finner vid en helhetsbedömning av omständigheterna i fallet och situationen på platsen, att vidtagna åtgärder var motiverade. – – –

text: Hanteringen av mobiltelefonen

text: På en av filmerna som AA lämnat in syns att polismannen tar mobiltelefonen och lägger den i vindrutan och därefter på annan plats i fordonet. Det stämmer med polismannens berättelse om hur mobiltelefonen hanterades. Vid den tidpunkten hade beslut om att kroppsvisitera föraren fattats och det förefaller därmed som ett naturligt led att flytta handburna föremål, en mobiltelefon i detta fall, för att ingen skada ska uppstå. AA filmade ett ingripande han själv var föremål för, vilket direkt hindrade polisens arbete. Polismyndigheten finner därför ingen anledning att anmärka på handhavandet med mobiltelefonen under ingripandet.

text: Utlämnande av erforderliga identitetsuppgifter

text: CC har uppgivit att han inte kan erinra sig att hans namn efterfrågades i nu aktuell händelse. Polismyndigheten kan därmed inte ha någon uppfattning om hur det förhöll sig med anmälarens synpunkt i denna fråga men myndigheten får ändå konstatera att det utifrån CC:s uppgifter framgår att han har vetskap om att det krävs särskilda omständigheter för att inte lämna ut erforderliga identitetsuppgifter.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Allmänna utgångspunkter för tvångsmedelsanvändning För all tvångsmedelsanvändning gäller ett antal grundläggande principer, bl.a. legalitetsprincipen. Legalitetsprincipen följer av regelsystemet i

text: regeringsformen

text: (RF) och Europakonventionen. Den innebär att en myndighet inte utan stöd i lag får ingripa i en enskilds rättssfär och att bestämmelser om tvångsmedel ska tolkas enligt sin ordalydelse. Att bestämmelserna inskränker det skydd som föreskrivs i grundlagen ger särskild anledning till restriktivitet vid tolkningen (se t.ex. rättsfallet

text: NJA 2016 s. 1165

text: Kroppsvisitation och husrannsakan i fordon i brottsförebyggande syfte Det finns ett grundlagsfäst skydd för var och en mot kroppsvisitation och husrannsakan (

text: 2 kap. 6 §

text: RF). Även

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: om rätt till skydd för privatliv och familjeliv innebär ett skydd mot kroppsvisitation och husrannsakan.

text: Regeringsformens

text: och Europakonventionens skydd får dock inskränkas genom lag (

text: 2 kap.

text: 21 §§

text: RF och artikel 8.2 i konventionen).

text: Lagstöd för kroppsvisitation och husrannsakan i fordon för att i brottsförebyggande syfte söka efter vapen eller andra farliga föremål finns i

text: 19 § andra stycket 1 respektive

text: 20 a § polislagen

text: . Åtgärder som vidtas med stöd av dessa bestämmelser beslutas som utgångspunkt av en polis.

text: Enligt

text: 19 § andra stycket 1 polislagen

text: får en polis kroppsvisitera en person i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt

text: 36 kap. 3 § brottsbalken

text: (BrB).

text: Enligt

text: 36 kap. 3 § 2

text: BrB får ett föremål förklaras förverkat om det är ägnat att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att det skulle komma till sådan användning. Bestämmelsen möjliggör ett förverkande utan att ett brott har begåtts. Det avgörande är föremålets karaktär och de omständigheter under vilka föremålet påträffats. Om ett föremål skäligen kan antas vara förverkat enligt

text: 36 kap. 3 §

text: BrB får det tas i beslag (

text: 27 kap. 14 a § rättegångsbalken

text: Bestämmelsen om förverkande i

text: 36 kap. 3 § 2

text: BrB infördes 1983. Syftet med bestämmelsen var att motverka att personer bar knivar och liknande farliga tillhyggen, t.ex. batonger, karatepinnar och kättingar, i situationer och på platser där risken typiskt sett var stor för att föremålet skulle komma till användning i samband med våldsbrott. Vid tiden för lagändringen fanns, vid sidan av den s.k. stilettförordningen som innehöll bestämmelser bl.a. om innehav av vissa stiletter av personer under 21 år, inte några generella bestämmelser som begränsade rätten att inneha knivar eller andra livsfarliga tillhyggen. Möjligheten att beslagta och förverka sådana föremål utan samband med brott var därmed begränsade. Något uppsåt att utföra eller främja brott krävs inte för förverkande enligt bestämmelsen. Ett typexempel, som lyftes fram i propositionen, där bestämmelsen var avsedd att kunna tillämpas utgjorde det fallet att två rivaliserande ungdomsgrupper konfronteras på allmän plats och vissa av medlemmarna bär farliga tillhyggen. Om det uppstått en hotfull stämning med provokationer av olika slag bör föremål kunna tas i beslag och förverkas även om några våldsamheter ännu inte hunnit förekomma. Ett annat exempel var idrottsevenemang där omständigheterna är sådana att det erfarenhetsmässigt kan befaras att olika ungdomsgrupper drabbar samman under våldsamma former. Det uttalades också att en reell prövning av risken för brott skulle göras men att det inte för varje fall kunde krävas en direkt konkret sådan risk, utan det kunde vara tillräckligt med en mera allmän riskbedömning. (Se

text: prop. 1982/83:89 s. 13

text: f.)

text: Bestämmelsen om kroppsvisitation, med i huvudsak den lydelse som i dag finns intagen i

text: 19 § andra stycket 1 polislagen

text: , trädde i kraft 1987. Regleringen syftade till att befogenheten att företa kroppsvisitation för att söka efter knivar och dylikt skulle korrespondera med rätten att ta sådana farliga föremål i beslag och förklara dem förverkade. Det uttalades i propositionen att hänvisningen i bestämmelsen till

text: 36 kap. 3 §

text: BrB innebär att befogenheten att företa en

text: kroppsvisitation ska utnyttjas endast i situationer där risken typiskt sett framstår som stor för att vapen eller andra tillhyggen ska komma till användning vid våldsbrott. Föredragande statsråd underströk att det självfallet är ytterst väsentligt att den praktiska tillämpningen inte får en sådan utformning att den av allmänheten uppfattas som ett utslag av obefogat trakasseri. De exempel för den praktiska tillämpningen som nämndes för förverkandebestämmelsen i 1983 års proposition, dvs. förestående sammandrabbningar av rivaliserande ungdomsgäng och offentliga evenemang där risken för våld erfarenhetsmässigt är överhängande, nämndes även här. Enligt förslaget skulle polisen vid sådana tillfällen ha befogenhet att mera rutinmässigt kontrollera huruvida de som uppehåller sig på platsen eller besöker evenemanget bär på sig föremål som kan användas för att skada andra. Det uttalades också att risken för våldsbrott i det särskilda fallet kan vara hänförlig till en viss person och att det då självklart är endast den personen som polisen får kroppsvisitera. Risken för våldsanvändning måste dock alltid vara på det sätt kvalificerad som gäller enligt

text: 36 kap. 3 §

text: BrB. En visitation som utförs får inte vara större än vad som behövs för att uppnå det avsedda resultatet. Som regel kan det vara tillräckligt med en ytlig kroppsvisitation (s.k. provisorisk skyddsvisitation). (Se

text: prop. 1986/87:115 s. 11

text: f.)

text: Under riksdagsbehandlingen av propositionen framställdes yrkanden i motioner om att möjligheten till kroppsvisitation skulle begränsas något och inte avse personer i allmänhet; i stället skulle det krävas att det kan antas t.ex. att en viss person eller några personer i en grupp för med sig sådana föremål det är fråga om. Justitieutskottet kunde för sin del instämma i de tankegångar om en strikt och begränsad reglering som bar upp motionsönskemålen, särskilt som det var fråga om inskränkningar i ett grundlagsskyddat intresse. Utskottet uttalade dock att hänvisningen till

text: 36 kap. 3 §

text: BrB medför att möjligheten till kroppsvisitation förutsätter en situation där risken typiskt sett framstår som stor för att tillhyggen ska komma till användning vid våldsbrott, vilket innebär ett krav på en kvalificerad risk. Utskottet uttalade vidare att det förekommer situationer som ter sig allmänt hotfulla och konfliktfyllda samtidigt som det är troligt att vissa av de närvarande personerna bär på knivar eller andra tillhyggen. Det var framför allt sådana lägen som den nya regleringen borde ta sikte på. Enligt utskottets mening var det, för att lagstiftningen skulle få erforderlig effekt, därför inte möjligt att begränsa ingripandena till enbart en viss person. Utskottet föreslog att motionsyrkandena skulle avslås. Riksdagen beslutade i enlighet med utskottets förslag. (Se JuU 1986/87:36 s. 6 f. och

text: rskr. 1986/87:313

text: JO har beskrivit förutsättningarna för att det ska röra sig om en situation som avses i

text: 36 kap. 3 §

text: BrB som att det ska vara fråga om en på visst sätt konkretiserad fara (se bl.a. JO:s beslut den 21 november 1996, dnr

text: och

text: , och den 19 september 1997, dnr 150-1997).

text: År 2006 infördes bestämmelsen i

text: 20 a § polislagen

text: om en rätt för polisen att i brottsförebyggande syfte göra husrannsakan i fordon för att söka efter vapen

text: eller andra farliga föremål. I bestämmelsen föreskrivs, efter en lagändring 2019, att en polis får genomsöka ett fordon eller en båt i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett sådant föremål kan påträffas och förklaras förverkat enligt

text: 36 kap. 3 §

text: BrB.

text: I propositionen uttalades att kriminella i allt större utsträckning beväpnar sig och att vapen allt oftare används vid allvarlig brottslighet samt att illegala vapen många gånger förvaras i bilar i stället för att innehavaren bär vapnet på sig för att på så sätt minska risken för ett polisingripande. Enligt regeringen skulle en möjlighet att söka efter vapen och andra farliga föremål i fordon i situationer där det är möjligt att kroppsvisitera någon med stöd av 19 § andra stycket 1 skapa bättre förutsättningar för kontroll av vapeninnehav i situationer där risken typiskt sett är stor för att vapen eller andra farliga föremål kan komma att användas vid våldsbrott. Regleringen skulle också korrespondera med befogenheten att beslagta föremål. Regeringen hänvisade till uttalanden i 1986 års proposition om när kroppsvisitation var avsedd att användas och uttalade att bestämmelsen om genomsökning av fordon skulle ansluta till vad som anses gälla för kroppsvisitation enligt 19 § andra stycket 1. Det krävs inte att det i varje särskilt fall finns en direkt anknytning mellan de personer som föranleder polisens åtgärder och det aktuella fordonet. I vissa fall kan det bli aktuellt med genomsökning av ett enstaka fordon och i andra fall kan flera fordon beröras, t.ex. då rivaliserande gäng eller grupperingar konfronteras och polisen befarar att vissa personer förvarar vapen eller andra tillhyggen i fordon i närheten. Det är ovidkommande vem som äger fordonet, men det måste i det enskilda fallet kunna antas att det i fordonet finns vapen eller andra farliga föremål som kan förklaras förverkade enligt

text: 36 kap. 3 §

text: BrB. Det uttalades dessutom att det måste finnas någon konkret omständighet som ger objektivt stöd för antagandet att vapen eller något annat farligt föremål kan komma att påträffas vid en genomsökning av det aktuella fordonet. I enlighet med en synpunkt från Lagrådet klargjordes det i bestämmelsen att en förutsättning för att få genomsöka ett fordon är att det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett vapen eller annat farligt föremål kan komma att påträffas i fordonet. Avsikten med klargörandet var dock inte att åstadkomma någon skillnad i tillämpningsområdet i förhållande till bestämmelsen i 19 § andra stycket 1. (Se

text: prop. 2005/06:113 s. 22

text: f. och 62 f.)

text: Att det måste finnas någon konkret omständighet som ger objektivt stöd för antagandet att ett vapen eller något annat farligt föremål kan komma att påträffas har uttalats gälla även för kroppsvisitation enligt

text: 19 § andra stycket 1 polislagen

text: (se

text: Polislagen

text: , En kommentar, Nils-Olof Berggren och Johan Munck, 13:e upplagan, s. 157). Det har även av både JO och JK, ofta med hänvisning till uttalandet i kommentaren, i flera beslut ansetts vara gällande rätt (se bl.a. JO:s beslut den 13 december 2018, dnr

text: , och

text: JO 2019/20 s. 298 samt JK:s beslut den 13 januari 2020, dnr 4886-19-4.3.2, och den 17 september 2019, dnr 2088-19-4.3.2. m.fl.).

text: Protokoll ska föras över husrannsakan och liknande åtgärder enligt

text: polislagen

text: 27 § polislagen

text: Polisens rätt att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd och hur en polis ska uppträda En polis får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd om polisen ska verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd. Våld mot person får dock brukas endast om polisen möts av motstånd. (

text: 10 § första stycket 4

text: och

text: andra stycket

text: polislagen

text: En polis ska i sina kontakter med allmänheten agera så hänsynsfullt som möjligt, visa behärskning och uppträda på ett sätt som inger förtroende (10 § polisförordningen). En polis ska under tjänstgöring kunna legitimera sig med polislegitimation, om inte särskilda skäl talar mot det (11 § polisförordningen).

text: Bedömning

text: Kroppsvisitationen och husrannsakan i bilen Av utredningen framgår att poliserna stoppade AA på grund av hur han framförde sin bil och för att påpeka det olämpliga i hans körsätt. Av utredningen framgår vidare att tonläget mellan poliserna och AA eskalerade tämligen snabbt samt att poliserna försökte dra AA ut ur bilen samtidigt som han sa åt poliserna att släppa honom och att han filmade dem. Det står i efterhand klart att det inte fanns något vapen eller något annat farligt föremål vare sig på AA eller i bilen.

text: Som skäl för att genomföra kroppsvisitationen och husrannsakan i bilen har angetts att AA betedde sig underligt, svarade undvikande på frågor och uppträdde nervöst. Vidare har anförts att AA förde ner en hand vid sidan av förarsätet trots att han vid flera tillfällen blev tillsagd att hålla sina händer synliga och stilla. Han följde inte heller en uppmaning att stiga ut ur bilen. Poliserna uppfattade situationen som riskfylld, och de ansåg sig inte i mörkret kunna avgöra AA:s avsikter. De ansåg vidare att det krävdes snabba beslut. I sitt yttrande till JO har Polismyndigheten lagt till att det generella läget med upptrappat våld i Malmö också låg till grund för besluten.

text: Bestämmelserna om kroppsvisitation och husrannsakan i fordon i brottsförebyggande syfte har enligt vad som tydligt uttalats i förarbetena tillkommit för att användas endast i situationer där risken typiskt sett framstår som stor för att vapen eller andra farliga föremål ska komma till användning vid våldsbrott. Det är alltså i första hand situationen som sådan, och inte den enskildes agerande, som lagstiftaren haft för ögonen. En skarp gräns däremellan kan dock i vissa fall vara svår att dra och vid bedömningen av om det typiskt

text: sett finns en stor risk för våldsanvändning kan den enskildes agerande självfallet vara av betydelse.

text: De omständigheter som Polismyndigheten lyft fram om situationen som sådan och om AA:s beteende var, enligt min mening, inte sådana att risken kan anses ha varit stor för att ett vapen eller något annat farligt föremål skulle komma till användning vid våldsbrott på det sätt som avses i

text: 36 kap. 3 § 2

text: BrB. Det fanns inte heller någon omständighet kopplad till AA:s person som medförde att risken för våldsbrott med användning av vapen var förhöjd i samband med att han stoppades. Argumentet om det upptrappade våldet i Malmö som Polismyndigheten lyft fram, och som hänför sig till oktober 2018, är alltför allmänt hållet för att det ska få någon betydelse vid bedömningen av ingripandet mot AA (jfr mitt beslut denna dag i ärendet med dnr 8911-2019).

text: Sammantaget anser jag att de omständigheter som Polismyndigheten har redovisat i detta fall inte gav stöd för att genomföra kroppsvisitationen av AA och husrannsakan i hans bil. Polismyndigheten ska kritiseras för att dessa åtgärder ändå genomfördes.

text: Jag är naturligtvis väl medveten om de många våldsbrott som begåtts i Malmö och att skjutvapen ofta kommit till användning. Jag har också förståelse för att en generell upptrappning av våldet i en stad eller på vissa platser kan innebära en ökad anspänning och osäkerhet för de poliser som ingriper i sådana områden. Jag har alltså inte anledning att ifrågasätta att poliserna kan ha upplevt situationen som riskfylld utifrån sin egen säkerhet. De bestämmelser i

text: 19 § andra stycket 1

text: och

text: 20 a §

text: polislagen

text: som poliserna tillämpat ger dock ingen rätt att genomföra en skyddsvisitation med hänsyn till ingripande polisers egen säkerhet om det inte är fråga om en sådan situation som avses i

text: 36 kap. 3 § 2

text: BrB. Däremot får en polis, som griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon, i anslutning till ingripandet genomföra en skyddsvisitation i den utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål ska kunna tas om hand (

text: 19 § första stycket 1 polislagen

text: ). Någon sådan situation var det emellertid inte fråga om här.

text: Hanteringen av AA:s mobiltelefon och polisernas uppträdande Som jag nyss konstaterat fanns det inte grund för polisen att genomföra kroppsvisitationen och husrannsakan. När polisen genomförde dessa åtgärder hade de emellertid uppfattningen att det fanns förutsättningar för dem. Med det som utgångspunkt för min bedömning instämmer jag i Polismyndighetens uppfattning att det inte finns anledning att anmärka på hur poliserna hanterade AA:s mobiltelefon i samband med att de verkställde tvångsåtgärderna.

text: AA har uppgett att poliserna bemötte honom otrevligt och att en av poliserna vägrade att identifiera sig när han bad om det. Polismyndigheten har ansett att polisernas bemötande av AA varit korrekt. CC har uppgett att han inte minns att AA skulle ha frågat efter hans namn, och de två andra poliser som deltog i ingripandet har uppgett att de inte blivit tillfrågade om namn eller någon annan

text: identitetsuppgift. Det som framgår av de inlämnade filmerna ger inte stöd för att poliserna skulle ha varit otrevliga mot AA eller att de vägrat att uppge sina namn eller att identifiera sig. Uppgift står därmed mot uppgift i dessa frågor. Ytterligare utredning kan inte förväntas klargöra hur det förhåller sig i detta avseende.

text: Med anledning av hur AA uppfattat situationen vill jag dock erinra om att en polis i sitt arbete ska uppträda professionellt och korrekt och att det, som Polismyndigheten anfört, i princip finns en skyldighet för en polis att i samband med tjänsteutövning lämna erforderliga identitetsuppgifter om det inte finns särskilda omständigheter, t.ex. risk för trakasserier (se bl.a.

text: JO 2010/11 s. 134

text: Dokumentation JO fick del av dokumentationen av besluten om kroppsvisitationen och husrannsakan först i samband med att Polismyndigheten yttrade sig till JO. Det är givetvis inte tillfredsställande. De berörda poliserna hade dock samma dag som åtgärderna vidtogs dokumenterat dem och angett skälen för besluten. Det finns därmed inte grund för att kritisera Polismyndigheten för brister i dokumentationen. Jag vill dock framhålla vikten av att Polismyndigheten noggrant eftersöker de handlingar som JO efterfrågar och ser till att de uppgifter som lämnas till JO om vilken dokumentation som finns är korrekta.

text: Tvångsmedelsbestämmelserna behöver ses över JO har flera gånger kritiserat Polismyndigheten för en felaktig tillämpning av

text: 19 § andra stycket 1

text: och

text: 20 a §

text: polislagen

text: , vilket indikerar att bestämmelserna är svåra att tillämpa. Av JO-beslut och de anmälningar som kommit in till JO framstår det också som att bestämmelserna har kommit att tillämpas i andra situationer än vad som avsetts vid deras tillkomst. Som jag redogör för nedan finns det enligt min mening brister i regleringen, vilka kan bidra till tillämpningssvårigheterna. När jag i fortsättningen talar om vapen avser jag även andra farliga föremål.

text: En förutsättning för att med stöd av bestämmelserna i

text: 19 § andra stycket 1

text: och

text: 20 a §

text: polislagen

text: söka efter vapen är att omständigheterna är sådana att det kan antas att vapnet kan förklaras förverkat enligt

text: 36 kap. 3 §

text: BrB. Förverkanderegeln utgör alltså grunden för tillämpningen av tvångsmedelsbestämmelserna. För att situationen ska vara sådan som avses i

text: 36 kap. 3 §

text: BrB krävs, som jag redogjort för tidigare, att det finns en typiskt sett stor risk för att vapen kommer till brottslig användning. Vid sidan av de typfall om exempelvis förestående sammandrabbningar mellan rivaliserande grupper som angetts i förarbetena, är det enligt min mening inte helt lätt att avgöra om situationen är av ett sådant slag. Dessutom förutsätter ett förverkande med stöd av bestämmelsen i

text: 36 kap. 3 §

text: BrB att ett vapen faktiskt har anträffats samtidigt som förutsättningarna för tvångsmedelsregleringen naturligtvis måste bedömas på förhand. Tolkade efter sin ordalydelse är bestämmelserna i

text: polislagen

text: således inkonsekventa (se också

text: SOU 1995:47 s. 481

text: Till detta kommer, i de fall ett vapen påträffas, att förverkandefrågan i många fall slutligt inte kommer att prövas med tillämpning av bestämmelsen i

text: 36 kap. 3 §

text: BrB, utan enligt de särskilda förverkandebestämmelser som finns i t.ex.

text: vapenlagen

text: respektive lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (se

text: prop. 1982/83:89 s. 17

text: f.). Iakttagelser som jag gjort i min tillsynsverksamhet visar att poliser inför ett eventuellt beslut om exempelvis kroppsvisitation inte sällan gör en prövning av ett möjligt förverkande med tillämpning av de specialstraffrättsliga förverkandebestämmelserna och inte, som tvångsmedelsbestämmelserna föreskriver, med tillämpningen av

text: 36 kap. 3 §

text: BrB.

text: Ett beslut om att tillgripa tvångsmedlen måste alltså föregås av förhållandevis komplicerade överväganden i flera led, och som det aktuella ärendet illustrerar kan prövningen behöva göras i situationer som upplevs som hotfulla eller pressande.

text: Det finns enligt min mening vidare en oklarhet i vilken utsträckning polisen ska göra en prognos om huruvida ett vapen faktiskt kommer att påträffas vid den enskilda tvångsåtgärden. Att detta ska göras inför ett beslut om husrannsakan i ett fordon framgår av lagtexten i

text: 20 a § polislagen

text: , där det föreskrivs ett krav på att det kan antas att ett vapen eller farligt föremål kan påträffas vid åtgärden. I förarbetena till bestämmelsen uttrycks detta som att det krävs att det finns någon konkret omständighet som ger ett objektivt stöd för ett antagande att vapen kan komma att påträffas vid genomsökningen av fordonet. I kommentaren till

text: polislagen

text: finns som jag nämnt ett uttalande om att ett motsvarande krav gäller även för en kroppsvisitation. Uttalandet har funnits i kommentaren sedan den tredje upplagan, som gavs ut 1998, men är inte försett med någon hänvisning till varför det utgör gällande rätt. Det synes ha fått ett stort genomslag i den praktiska tillämpningen.

text: Det kan här nämnas att 1991 års Polisrättsutredning ansåg att det borde uttryckas tydligare i lagtexten att befogenheten till kroppsvisitation är inskränkt till typiskt sett riskfyllda situationer. Utredningen föreslog därför att det i bestämmelsen om kroppsvisitation infördes ett krav bl.a. på att det finns särskild anledning att anta att farliga föremål ska påträffas vid visitationen. Enligt utredningen innebar det att det ska finnas konkreta omständigheter som gör att det kan antas att någon viss enskild person har med sig ett sådant farligt föremål som avses i paragrafen eller vara fråga om fall då situationen som sådan är så riskfylld att det finns särskild anledning att anta att någon eller några personer i en grupp för med sig något farligt föremål (se

text: SOU 1995:47 s. 483

text: ). Utredningens förslag ledde emellertid inte till lagstiftning.

text: Jag har naturligtvis inget att invända mot en restriktiv tillämpning av bestämmelsen om kroppsvisitation men jag kan konstatera att lagtexten i 19 § andra stycket 1 inte uppställer något krav på att det kan antas att ett vapen eller annat farligt föremål påträffas vid visitationen. Inte heller förarbetena till

text: bestämmelsen innehåller något uttalande om det. Vad som ska bedömas är i stället om ett vapen kan förklaras förverkat enligt

text: 36 kap. 3 §

text: BrB, vilket i sin tur förutsätter att situationen är sådan att det typiskt sett finns en stor risk för att ett vapen kommer till användning vid våldsbrott. Enligt propositionen till bestämmelsen om kroppsvisitation finns i sådana fall en befogenhet för polisen att mer rutinmässigt visitera de närvarande för att söka efter vapen. Denna innebörd av regleringen har bekräftats under riksdagsbehandlingen av propositionen.

text: Om situationen är sådan som avses i

text: 36 kap. 3 § 2

text: BrB ligger det visserligen i sakens natur att det finns skäl att befara att en eller flera personer på platsen kan ha vapen på sig. Jag har dock svårt att förena ett krav på konkreta omständigheter som ger objektivt stöd för ett antagande att vapen kan komma att påträffas vid visitationen, med befogenheten att mer rutinmässigt söka efter vapen när situationen är sådan som avses i

text: 36 kap. 3 §

text: BrB. Med utgångspunkt i lagtexten i bestämmelserna i

text: 19 § andra stycket 1

text: och

text: 20 a §

text: polislagen

text: och när jag beaktar vad som uttalats i förarbetena, har jag därför också svårt att komma till slutsatsen att förutsättningarna för åtgärderna är identiska, trots att detta var avsikten när bestämmelsen i 20 a § infördes.

text: Det sagda är ägnat att medföra tillämpningsproblem.

text: Erfarenheter från min tillsynsverksamhet har även gett mig en bild av en glidning i tillämpningen av bestämmelserna på så sätt att bedömningen framför allt avser förekomsten av omständigheter som ger stöd för ett antagande att ett vapen kan påträffas, men utan att några överväganden görs om situationen varit sådan som avses i

text: 36 kap. 3 §

text: BrB. Bedömningen görs vidare ofta endast utifrån den enskildes agerande. Även om, som jag nämnt, det i vissa fall kan vara svårt att dra en skarp gräns mellan situationen som sådan och den enskildes agerande hamnar prövningen i praktiken ofta relativt nära den bedömning som ska göras om huruvida en person är skäligen misstänkt för brott inför ett beslut om kroppsvisitation eller husrannsakan i brottsutredande syfte med stöd av bestämmelserna i

text: 28 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Det har dock aldrig varit lagstiftarens avsikt att

text: polislagens

text: bestämmelser om kroppsvisitation och husrannsakan i fordon i brottsförebyggande syfte ska vara ett generellt alternativ till motsvarande åtgärder enligt

text: rättegångsbalken

text: när misstankarna inte är tillräckliga för att motivera åtgärderna enligt det sistnämnda regelverket.

text: Sammanfattningsvis kan jag konstatera att bestämmelserna om kroppsvisitation och husrannsakan i fordon i 19 § andra stycket 1 respektive

text: 20 a § polislagen

text: har brister och kan vara svåra att tillämpa. För att det grundlagsfästa skyddet mot kroppsvisitation och husrannsakan ska upprätthållas i praktiken är det viktigt att

text: polislagens

text: regler om detta är konsekventa och tydliga och så enkla att tillämpa som möjligt. De brister som jag beskrivit är av den karaktären att de bör lösas av lagstiftaren.

text: Mot denna bakgrund får jag härmed, med stöd av 4 § lagen med instruktion för Riksdagens ombudsmän, väcka frågan om en översyn av lagstiftningen i de hänseenden som berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till regeringen.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Jan Pennlöv

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om handläggningen hos skattemyndighet av ett ärende gällande folkbokföring av barn som står under föräldrarnas gemensamma vårdnad

org: jo

text: Med anledning av en anmälan mot Skattemyndigheten i Växjö, skattekontoret i Karlskrona, meddelade JO Pennlöv den 26 september 2002 ett beslut med följande lydelse.

type: stycke

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA har i en anmälan, som inkom till JO den 19 februari 2002, framfört klagomål mot skattemyndighetens handläggning av och beslut i ett folkbokföringsärende rörande hans dotter BB, f. 2001. AA har härvid gjort gällande bl.a. att skattemyndigheten lagt en skrift som hans tidigare ombud skickat till barnets moder till grund för sitt beslut den 29 januari 2002, trots att han den 15 januari 2002 hade återkallat fullmakten för ombudet samt att han endast fått en förfrågan från skattemyndigheten som sänts till honom i lösbrev och att skattemyndighetens beslut endast tillställts honom för kännedom. Till anmälan har AA fogat bl.a. en kopia av skattemyndighetens beslut den 29 januari 2002.

text: Utredning

text: Ärendet har remitterats till skattemyndigheten som har anmodats att yttra sig över varför myndighetens beslut den 29 januari 2002 tillställts den ene vårdnadshavaren endast för kännedom.

text: I ett remissvar den 2 april 2002 har skattemyndigheten, företrädd av regionskattechefen CC, anfört följande.

text: Begäran om barns flyttning skall göras av barnets vårdnadshavare (

text: 30 § folkbokföringslagen

text: – 1991:481). Båda vårdnadshavarna ska underteckna flyttningsanmälan. Av handlingarna i ärendet framgår att endast den ena vårdnadshavaren (modern) är ingivare till ärendet. Fadern har ej besvarat de skriftliga kompletteringar myndigheten begärt samt per telefon meddelat att han inte tänker godkänna några papper avseende barnets flyttning. Myndigheten har då avvisat ärendet. Om skäl finns kan myndigheten besluta om s.k. tredskoskrivning enligt

text: 34 § folkbokföringslagen

text: . Så har skett i detta ärende där samtliga kända uppgifter vägts samman och legat till grund för beslutet.

text: Den handläggningsrutin som utformats vid myndigheten är att beslut i dessa ärenden skickas till ingivaren av ärendet. I det fallet endast ena vårdnadshavaren ingivit ärendet, sänds beslutet till andra parten för kännedom.

text: AA har i en skrift, som inkom till JO den 2 maj 2002, kommenterat skattemyndighetens remissvar.

text: Därefter har ärendet remitterats till Riksskatteverket (RSV) som har anmodats att yttra sig över skattemyndighetens handläggning, särskilt vad gäller de av myndigheten uppgivna rutinerna för expediering av beslut i fall av aktuellt slag. RSV har även ombetts ange om det utfärdats några rekommendationer i frågan.

text: I ett remissvar den 7 augusti 2002 har RSV, företrätt av skattedirektören DD, anfört följande (bilagan har här utelämnats).

text: RSV:s bedömning

text: RSV har inte utfärdat några rekommendationer i form av allmänna råd eller liknande i frågan om expediering av beslut om barns folkbokföring. Av Regeringsrättens avgörande

text: RÅ 1995 ref. 74

text: framgår att för det fall ett barn står under gemensam vårdnad av föräldrarna, kan ett överklagande prövas i sak endast om föräldrarna, i enlighet med

text: 6 kap. 13 § föräldrabalken

text: och

text: 30 § folkbokföringslagen

text: , är ense om en sådan prövning. Med stöd i nämnda lagrum skall även en anmälan om ändring av barnets folkbokföring göras gemensamt av vårdnadshavarna. I förevarande fall har modern ensamt gjort anmälan om flyttning trots gemensam vårdnad om barnet. Skattemyndigheten har helt korrekt avvisat anmälan. Det är RSV:s mening att underrättelse om ett sådant avvisningsbeslut skall ske till båda vårdnadshavarna då dessa har gemensam del av vårdnaden om barnet. Vidare gör RSV den bedömningen att beslutet om tredskoskrivning av BB inte borde ha tillställts den ene vårdnadshavaren endast för kännedom. Vad gäller handläggningen i övrigt kan följande anföras. Med hänsyn till att fråga var om tredskoskrivning och även mot bakgrund av att fadern nyligen motsatt sig BB:s mantalsskrivning hos modern, hade det enligt RSV:s mening varit lämpligt att låta AA ta del av de uppgifter modern gett in i barnets folkbokföringsärende.

text: AA har i en skrift, som inkom till JO den 17 september 2002, kommenterat RSV:s remissvar.

text: Bedömning

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt de regler för förfarandet som gäller för dem. JO kan inte ändra eller upphäva ett beslut som en domstol eller en annan myndighet har fattat. Inte heller brukar JO ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. JO tar upp en sådan fråga till utredning bara när ett beslut direkt strider mot en lag eller en förordning eller annars framstår som uppenbart felaktigt.

text: Mot bakgrund av den redovisade inriktningen av JO:s tillsynsverksamhet uppehåller jag mig inte vid skattemyndighetens beslut rörande folkbokföringen av

text: BB. Min granskning avser i stället om skattemyndigheten ur formell synvinkel handlagt ärendet på ett korrekt sätt.

text: RSV har i sitt remissvar bl.a. anfört att underrättelse om ett avvisningsbeslut skall ske till båda vårdnadshavarna då dessa har gemensam del i vårdnaden om barnet och att beslutet om tredskoskrivning av BB inte borde ha tillställts fadern endast för kännedom. Jag delar den uppfattning som RSV givit uttryck för och förutsätter att skattemyndigheten vidtar åtgärder för att säkerställa att en sådan handläggningsrutin fortsättningsvis tillämpas.

text: Vad gäller handläggningen i övrigt har RSV i sitt remissvar anfört att det hade varit lämpligt att låta AA – inför skattemyndighetens beslut – ta del av de uppgifter modern givit in i ärendet. Trots att denna fråga endast indirekt varit föremål för remiss till skattemyndigheten finner jag mig oförhindrad att i denna del påtala följande.

text: Reglerna för kommunicering av folkbokföringsärenden har i tidigare ärenden varit föremål för min bedömning (jfr bl.a. dnr 1551-1997). Jag återger här ett utdrag ur mitt beslut i det aktuella ärendet (JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 217 f.):

text: Enligt

text: 34 § första stycket folkbokföringslagen

text: ( . . . ) beslutar skattemyndigheten i ärenden enligt den lagen efter anmälan eller ansökan eller annars när det finns skäl till det. I förarbetena till bestämmelsen sägs följande (

text: prop. 1990/91:153 s. 139

text: Av paragrafens första stycke följer att skattemyndigheten självmant kan ta upp en persons folkbokföring till prövning. Ofta torde detta ske sedan någon annan myndighet upplyst skattemyndigheten exempelvis om att en person använder en annan adress än den som förekommer inom folkbokföringen. Självfallet skall sedan prövningen ske med iakttagande av

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser om bl.a. parters rätt att få del av uppgifter. En av de bestämmelser i

text: förvaltningslagen

text: ( . . . ) som reglerar parts rätt att få del av uppgifter är

text: 17 §

text: . I paragrafens första respektive andra stycke föreskrivs följande, såvitt nu är av intresse: Ett ärende får inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten får dock avgöra ärendet utan att så har skett 1. om avgörandet inte går part emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga, – – – 3. om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet, eller 4. om avgörandet inte kan uppskjutas. Myndigheten bestämmer om underrättelsen skall ske muntligen, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. – – –

text: På sätt som RSV angivit i sitt remissvar förefaller det som om AA inte kommunicerats det beslutsunderlag som ingivits av modern inför skattemyndighetens beslut om tredskoskrivning. Något undantag från kommuniceringsskyldigheten jämlikt

text: förvaltningslagen

text: har, såvitt framkommit,

text: inte förelegat. Skattemyndighetens handläggning har således varit bristfällig även i detta avseende. Med den kritik som ligger i det ovan anförda avslutar jag ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Häkte Omplacering

title: Placering i häkte av intagen som verkställer fängelsestraff m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 11 februari 2005, klagade AA på anstalten Hall. AA anförde bl.a. att han sedan snart två månader tillbaka tillfälligt varit placerad i häktet Stockholm, att det beslut han fått rörande denna placering saknade motivering och att han inte heller på annat sätt fått någon förklaring till placeringen.

text: Utredning

text: AA:s behandlingsjournal lånades in och granskades. Av denna framgick bl.a. att AA tillfälligt placerades i häktet Stockholm den 21 december 2004, att anstalten Hall den 10 februari 2005 kom in till Kriminalvårdsstyrelsen med en ansökan om förflyttning av AA och att Kriminalvårdsstyrelsen den 15 februari 2005 beslutade att AA skulle placeras i anstalten Kumla.

text: Därefter remitterades ärendet till Kriminalvårdsmyndigheten Hall för yttrande. Kriminalvårdsmyndigheten, genom kriminalvårdschefen BB, anförde i sitt remissvar bl.a. följande. – – –

text: Utredning

text: Under senare delen av december 2004 hade anstaltsledningen erhållit uppgifter från polisen att AA skulle rymma alternativt fritas från anstalten Hall. Uppgifterna styrktes genom att polisen påträffat personer vid två tillfällen utanför anstalten med anknytning till honom. Myndighetens säkerhetsinspektör CC, som fattade beslutet om tillfällig placering av AA i häktet Kronoberg har uppgivit följande. Kvällen den 21 december 2004 informerades jourhavande vid Kriminalvårdsstyrelsen, DD och generaldirektören EE i ärendet. Efter det att samråd skett med EE beslutade CC att AA omgående skulle förflyttas till häktet Kronoberg. Transporten till häktet ägde rum samma kväll. P.g.a. säkerhetsskäl och ärendets brådskande natur delgavs inte AA något förflyttningsbeslut i samband med transporten. CC skrev ett beslut med besvärshänvisning dagen därpå. I beslutet angavs att AA tillfälligt skulle vara placerad i häktet Kronoberg. Enligt en notering i kriminalvårdens

text: klientadministrativa system (KLAS) har han delgivits det skriftliga beslutet den 28 december 2004. Placeringsenheten i Stockholm informerades av CC per telefon på morgonen den 22 december 2004 om den tillfälliga placeringen av AA i häktet Kronoberg. Likaså underrättades ansvarig personal vid Halls C-avdelning, som hade att sammanställa ett placeringsunderlag till placeringsenheten, om vad som skett. Samma dag meddelade vakthavande vid Kronobergshäktet, FF, att AA underrättats om att han förflyttats till häktet av säkerhetsskäl. Någon närmare redogörelse för skälen till förflyttningen gavs inte. Med hänsyn till de speciella omständigheter som rådde vid tillfället ansågs att dessa skulle sekretessbeläggas. Det kunde bl.a. inte uteslutas att det förelåg planerad fritagning av andra intagna i Hallanstalten eller annan anstalt. Därefter hade CC fortlöpande kontakter med placeringsenheten, Kriminalvårdsstyrelsen, häktet Kronoberg och polisen angående AA:s framtida anstaltsplacering. Orsaken till att sammanställningen av placeringsunderlaget för omplacering av AA till annan anstalt dröjde, var att det rådde osäkerhet om vilken tolkning man skulle ge de faktorer som förelåg beträffande rymnings- och fritagningsriskerna och därmed bedömningen av lämplig anstaltsplacering av honom. Hans särskilda villkor och olämpliga konstellationer med andra intagna begränsade valmöjligheterna och placering i säkerhetsavdelning övervägdes. Den 27 januari 2005 hölls ett möte på Kriminalvårdsstyrelsen där man bestämde att AA inte skulle vara placerad i säkerhetsavdelning.

text: Förutom en redogörelse för innehållet i bl.a.

text: 11 § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m.,

text: och

text: 21 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: och

text: 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: innehöll remissvaret dessutom följande.

text: Myndighetens bedömning

text: Det är inte ovanligt att intagna, som av något skäl måste byta anstalt, förflyttas från en anstalt till häkte i avvaktan på en ny anstaltsplacering. Dessa tillfälliga placeringar i häkte grundar sig på en vid tolkning av 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m. För att minska flödet av förflyttningar till häkte har Kriminalvårdsstyrelsen i en skrivelse daterad den 17 mars 2005 och undertecknad av generaldirektören beslutat att följande åtgärder skall prövas före eventuell förflyttning. − Intagen som missköter sig på en anstalt skall i första hand omplaceras på den egna anstalten. − I andra hand skall den intagne förflyttas till annan anstalt och − Om inga andra möjligheter finns så kan en intagen placeras i ett häkte i avvaktan på beslut och transport till ny anstalt. − Underlag till placeringsenheten måste i normalfallet vara färdigställt senast efter tre till fyra arbetsdagar räknat från den dag den intagne ankom till häktet. I det nu aktuella fallet bedömdes att det inte fanns några alternativ till placeringen i häkte av AA. Med hänsyn till de omständigheter som rådde (misstanke om planerad fritagning av honom) fanns det också skäl för att åtminstone initialt inte delge honom någon detaljerad beskrivning av skälen till förflyttningen. Av det skriftliga beslut, som upprättats av CC, anges inte att placeringen i häkte genomförts av säkerhetsskäl. Det finns heller inte någon uppgift om vilket lagrum, i det här fallet 11 § strafftidslagen, som tillämpats. Detta är naturligtvis en brist. Enligt CC erhöll han dock dagen efter transporten av AA besked från häktet Kronoberg att denne underrättats om att förflyttningen till häktet skett av säkerhetsskäl. Enligt

text: förvaltningslagen

text: är det myndigheten som bestämmer på vilket sätt underrättelse om beslut skall ske, men inom kriminalvården är huvudregeln att delgivningar av beslut varom det nu är fråga skall ske skriftligt. Enligt den skrivelse från Kriminalvårdsstyrelsen som upprättats efter nu aktuell händelse och som ovan redovisats skall underlag till placeringsenheten i normalfallet vara färdigställt senast efter tre till fyra arbetsdagar räknat från den dag den intagne ankom till häktet. Placeringen av AA i häkte var inget normalfall. Det förelåg välgrundade misstankar om planerad rymning eller fritagning av honom, varför valet av ny anstaltsplacering och upprättande av placeringsunderlag blev komplicerat och drog ut på tiden. CC har också uppgivit att han under den tid AA var placerad i häktet Kronoberg hade fortlöpande underhandskontakter med placeringsenheten. Sammanfattningsvis kan sägas att det skriftliga beslutet om tillfällig placering av AA i häktet Kronoberg var bristfälligt i och med att det saknade motivering och hänvisning till de bestämmelser som legat till grund för beslutet. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I beslut den 9 november 2005 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Som Kriminalvårdsmyndigheten Hall har redogjort för föreskrivs i

text: 11 § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. att den som skall förpassas till kriminalvårdsanstalt för att undergå påföljd i anslutning härtill får tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i avvaktan på beslut om anstaltsplacering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. I förarbetena till den bestämmelsen (

text: prop. 1974:20 s. 77

text: ) uttalas att en sådan förvaring inte bör få pågå längre än någon eller några dagar.

text: Bestämmelsen tar i första hand sikte på tiden omedelbart innan en dömd införs i kriminalvårdsanstalt för verkställighet av domen. Bestämmelsen har emellertid i praxis ansetts tillämplig också när en intagen skall överföras från en anstalt till en annan. En sådan utvidgad tillämpning torde dock förutsätta att frågan om ändrad anstaltsplacering har aktualiserats och att förvaringen i häkte sker i avvaktan på beslut i den frågan (se t.ex. JO 1988/89 s. 99).

text: I ett tidigare ärende hos JO (dnr 3479-2003) om placering i häkte i avvaktan på förflyttning till annan anstalt med hänvisning till 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m., uttalade jag i ett beslut den 31 augusti 2005 bl.a. att väntetiden i häkte i sådant fall normalt inte bör vara längre än någon eller några dagar.

text: Jag har denna dag meddelat beslut i ett initiativärende rörande grunden för placering i häkte av intagen som verkställer fängelsestraff (dnr 1605-2005). I ett yttrande i det ärendet anförde Kriminalvårdsstyrelsen bl.a. att 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m. inte kan utnyttjas som någon slags allmän placeringsparagraf för att kunna placera intagna som avtjänar fängelsestraff i häkte för att senare i sinom tid vidta andra åtgärder beträffande den intagne. Jag delar Kriminalvårdsstyrelsens uppfattning i detta avseende.

text: Av utredningen framgår att frågan om ändrad anstaltsplacering för AA aktualiserades i anslutning till att han förflyttades till häktet Stockholm och att

text: Kriminalvårdsmyndigheten Halls ansökan om omplacering av AA kom in till Kriminalvårdsstyrelsen först den 10 februari 2005. Enligt min mening har den tid det tagit för kriminalvårdsmyndigheten att upprätta ett placeringsunderlag medfört att väntetiden för AA i häkte blivit oacceptabelt lång. Kriminalvårdsmyndigheten kan inte undgå kritik.

text: Enligt

text: 20 § förvaltningslagen (1986:223)

text: skall ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende, utom i vissa närmare angivna fall, innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Jag delar kriminalvårdsmyndighetens bedömning att beslutet den 22 december 2004 borde ha innehållit en motivering.


nyckelord: Anstånd Underrättelse Utmätning Verkställighet

title: Kritik mot Skatteverket angående handläggningen av ett skatteärende och mot Kronofogdemyndigheten för handläggningen av ett utmätningsärende

sammanfattning: En svensk medborgare som bodde i Norge ansökte hos Skatteverket om anstånd med att betala skatt. Skatteverket behandlade inte hans ansökan utan lämnade skatteskulden till indrivning. Kronofogdemyndigheten utmätte egendom för betalning av skulden. Skatteverket kritiseras för att inte ha behandlat ansökan om anstånd, för att inte ha lagt in gäldenärens nya adress i sitt system och för att inte ha efterforskat den rätta adressen när ett brev kom i retur. Kronofogdemyndigheten kritiseras för att ha verkställt utmätningar utan att ha underrättat gäldenären enligt 4 kap. 12 § utsökningsbalken.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in den 29 november 2010, framförde AA klagomål mot Skatteverket och Kronofogdemyndigheten. Han framförde bl.a. följande. Han var sedan år 2004 bosatt i Norge. Han hade kvar en bostadsrättslägenhet i Lund som han sålde år 2008. I maj 2009 gav han till Skatteverket in en ansökan om uppskov med betalningen av den reavinstskatt som uppstod i samband med försäljningen. Han fick inte någon respons från Skatteverket på ansökan om uppskov. Via banken fick han i september 2010 besked om att utmätning hade skett av fondandelar. Vid kontakt med Kronofogdemyndigheten framkom att myndigheten på uppdrag av Skatteverket genom tre utmätningar i Swedbank och Handelsbanken ”plockat hem” reavinstskatten. Det framgick att Kronofogdemyndigheten inte hade hans aktuella utlandsadress men efter viss efterforskning beslutat om utmätning av tillgångar i nämnda banker. Efter ett antal kontakter med Skatteverket framkom att hans ansökan om anstånd hade inkommit till myndigheten den 5 maj 2009 men av någon anledning inte blivit registrerad i ärendet. Vidare framkom att aktuell utlandsadress fanns angiven i ansökan men att inte heller den hade lagts in i systemet. Den bristfälliga handläggningen hade medfört att han själv inte fått möjlighet att fatta beslut om hur reavinstskatten skulle betalas, t.ex. genom banklån, försäljning av aktier eller andra fonder osv. samt att han lidit och skulle komma att lida ekonomisk skada.

text: Utredning

text: JO tog del av infordrade handlingar från Kronofogdemyndigheten gällande bl.a. genomförd utmätning. Av dessa handlingar framgick att en underrättelse och ett utmätningsbeslut kommit i retur till Kronofogdemyndigheten, att en adressförfrågan gjorts till Norge och att svar inte inkommit. Någon uppföljning av förfrågan eller ytterligare efterforskningsåtgärder föreföll inte ha vidtagits.

text: Skatteverket och Kronofogdemyndigheten anmodades att, i de delar som rör respektive myndighet, göra en utredning och yttra sig över vad som framförts i anmälan.

text: Skatteverket anförde i avgivet yttrande, genom verksjuristerna BB och CC, bl.a. följande.

text: Skatteverket ska enligt

text: 3 kap.

text: och

text: 2 §§

text: taxeringslagen (1990:324)

text: tillse att skatteärenden blir tillräckligt utredda och i samband därmed bereda den som berörs (den skattskyldige) tillfälle att yttra sig över denna innan ärendet avgörs, såvida detta inte bedöms onödigt. Den som inte är obegränsat skattskyldig i Sverige är skattskyldig här endast för inkomst och förmögenhet med stark anknytning till Sverige. I förhållande till den som är begränsat skattskyldig tillämpar Sverige källstatsprincipen. De inkomster för vilka den begränsade skattskyldigheten föreligger finns uppräknade i

text: 3 kap.

text: 20 §§

text: inkomstskattelagen (1999:1229)

text: , IL,

text: 5 § lag (1991:586)

text: om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta, SINK,

text: 7 § lag (1991:591)

text: om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl., A-SINK och

text: 1 § kupongskattelagen (1970:624)

text: , KupL. De inledande bestämmelserna i

text: folkbokföringslagen (1991:481)

text: behandlar frågor om fastställande av en persons bosättning samt registrering av uppgifter om identitet, familj och andra förhållanden som enligt lagen (

text: ) om behandling av personuppgifter i Skatteverkets folkbokföringsverksamhet får förekomma i folkbokföringsdatabasen. Av

text: och

text: 27 §§

text: folkbokföringslagen

text: följer att den som flyttat, senast inom en vecka, ska anmäla detta till Skatteverket eller Försäkringskassan. Den som har utvandrat och ändrat sin adress i utlandet bör, bl.a. för tillvaratagandet av rätten att som svensk medborgare delta i val, skriftligen begära adressändring så att ändringen kan registreras i folkbokföringsdatabasen.

text: Skatteverkets bedömning

text: Inom beskattningsverksamheten hämtas uppgift om adress i huvudsak från basregistret (skatteregistret). Som stöd för både beskattning och folkbokföring tjänar folkbokföringsregistret. Av utredningen i ärendet framgår att AA under perioden den 15 maj 2004 till den 24 september 2010, i Skatteverkets folkbokföringsregister (FOLKE) varit registrerad på bostadsadress . . . , härefter benämnd gamla adressen. Den 24 september 2010 folkbokfördes AA, i FOLKE, på adressen . . . , härefter benämnd nya adressen. Den 28 november 2009 fastställde Skatteverket slutlig skatt att betala vid 2009 års taxering, för AA, till 110 491 kr, vilket bokfördes på skattekontot den 12 mars 2010. Skatteverkets betalningskrav sändes till den i registret förekommande gamla adressen. Efter avstämning den 3 april 2010 sände Skatteverket ett betalningskrav på 112 340 kr, med sista betalningsdag den 24 april, och med information om eventuell restföring – återigen till AA:s gamla adress. Beloppet 112 340 kr restfördes den 2 maj 2010 och Skatteverkets sista åtgärd – efter avstämning av AA:s skattekonto

text: samma datum – resulterade i att ett ytterligare betalningskrav om 1 178 kr sändes till hans gamla adress med information om eventuell restföring för det beloppet. Av utredningen framgår att en ansökan om anstånd har kommit in till Skatteverket och att den inte föranlett något beslut från Skatteverkets sida. Detta är naturligtvis inte acceptabelt. Det är olyckligt att Skatteverket inte uppmärksammat att en ny adress i Oslo var angiven i ansökan om anstånd och att Skatteverkets brev därför skickades till fel adress. Att Skatteverket inledningsvis missat att den i ansökan angivna adressen var en annan än den som fanns i Skatteverkets register kan i och för sig vara förståeligt. Det fanns inte något i ansökan som antydde att det var en ny adress. När Skatteverkets brev kom i retur hade det dock varit naturligt att ändå jämföra den i ansökan angivna adressen med den adress Skatteverket använt. När Skatteverket i september 2010 fick klart för sig att det fanns en ny adress gjordes en ändring i verkets register. Ur den enskildes perspektiv är det naturligt att förvänta sig att frågor av detta slag fungerar utan problem. Skatteverket beklagar att så inte blev fallet den här gången.

text: Kronofogdemyndigheten (genom biträdande processägaren DD) kom in med ett yttrande. Inledningsvis hänvisades till ett yttrande från Södra verkställighetsavdelningen. Av detta framgick bl.a. följande.

text: Betalningsanmaning har skickats till AA i enlighet med

text: 4 kap. 12 § utsökningsbalken

text: och SVA (Södra verkställighetsavdelningen, JO:s anm.) har vid utskicket använt sig av den adress som har funnits registrerad i folkbokföringsregistret. SVA har verkställt den första utmätningen när betalning inte har inkommit i enlighet med anmaningen, d.v.s. efter avitidens utgång. Vid tidpunkten för utmätningen hade inte betalningsanmaningen kommit i retur till avdelningen. När betalningsanmaningen väl har kommit i retur så har ny adress efterforskats. SVA har då använt sig av de register som KFM förfogar över och även skickat adressförfrågan via Behörig Myndighet i Stockholm. Den omständigheten att en betalningsanmaning kommer i retur innebär inte i sig ett hinder för fortsatt verkställighet och SVA har därför också verkställt ytterligare två utmätningar.

text: I bilagd promemoria från EE, SVA, framfördes vidare bl.a. följande.

text: När en retur inkommer till KFM görs en adressefterforskning via de register som vi har tillgång till. Handläggaren har då inte hittat någon ny adress eller telefonnummer varför adressförfrågan skickades till Norge med stöd av OECD-avtalet. En sådan förfrågan skickas via Behörig Myndighet i Stockholm. KFM hade under våren och sommaren problem med adressförfrågningar till Norge. Detta blev känt först i juli månad för Utlandsteamen. Det är dock inte brukligt att påminna mottagandelandet innan åtminstone tre månader har passerat från förfrågan sändes. Det var således inte möjligt att påverka snabbheten på svaret.

text: Kronofogdemyndigheten gjorde följande bedömning.

text: Enligt

text: 4 kap. 10 § utsökningsbalken

text: (UB) ska verkställighet ske så snart som möjligt efter det att de handlingar som behövs har kommit in till Kronofogdemyndigheten (KFM). Enligt

text: 4 kap. 12 §

text: UB ska KFM som huvudregel underrätta gäldenären om ett nytt mål som kommit in för verkställighet. Syftet är att bereda gäldenären möjlighet att antingen betala skulden frivilligt eller invända mot skulden om gäldenären anser att skulden är felaktig. Det finns inget krav på att underrättelsen ska ha delgetts gäldenären och enligt

text: 6 kap. 1 §

text: UF får underrättelsen skickas med vanligt brev. Endast om målets beskaffenhet kräver det ska underrättelsen delges. HK:s (Kronofogdemyndighetens huvudkontor, JO:s anm.) uppfattning är att AA:s mål inte varit av den beskaffenhet att delgivning har krävts. Det är således inte hinder mot verkställighet av målet även om gäldenären inte fått del av underrättelsen. När KFM får indikationer på att gäldenären inte nåtts av myndighetens handlingar eftersöker KFM ny adress. Någon möjlighet att med stöd

text: av

text: 4 kap. 15 §

text: UB begära adressuppgifter hos bank föreligger inte. Såsom framgår av Södra verkställighetsavdelningens yttrande har KFM efterforskat adressuppgifter. Genom beslut den 5 oktober 2010 har Kronofogdemyndigheten beslutat att gallra uppgifterna om AA:s skuld ur utsöknings- och indrivningsdatabasen, då uppgifterna har ansetts missvisande beträffande AA:s vilja eller förmåga att uppfylla sina ekonomiska förpliktelser. Att uppgifterna har gallrats innebär inte nödvändigtvis att handläggningen har varit felaktig. Kronofogdemyndighetens huvudkontor gör bedömningen att handläggningen hos KFM har följt gällande regler. AA yttrade sig över remissvaren.

text: Bedömning

text: Skatteverkets handläggning AA gav den 5 maj 2009 in en skrivelse till Skatteverket i vilken han begärde anstånd med att betala skatt på den realisationsvinst som uppstått vid försäljningen av hans bostadsrättslägenhet. I skrivelsen fanns också AA:s aktuella utlandsadress angiven.

text: Av utredningen framgår att skrivelsen inte blivit registrerad i ärendet och att den därför inte heller föranlett något beslut från Skatteverkets sida. Den utlandsadress som AA uppgivit i ansökan lades inte heller in i systemet. Utredningen ger inte stöd för annat antagande än att dessa förbiseenden skett av misstag. Detta är självfallet beklagligt.

text: Med anledning av att AA:s aktuella utlandsadress inte hade noterats av Skatteverket skickades myndighetens brev till fel adress. När brevet därför kom i retur anser jag i likhet med Skatteverket att myndigheten borde ha företagit åtgärder för att försöka hitta den rätta adressen.

text: Sammanfattningsvis ger Skatteverkets handläggning anledning till kritik. Kronofogdemyndighetens handläggning Skatteverket lämnade därefter AA:s skatteskuld till Kronofogdemyndigheten för indrivning.

text: Enligt

text: 4 kap. 12 § utsökningsbalken (1981:774)

text: , UB, ska Kronofogdemyndigheten, innan utmätning sker, skicka eller lämna en underrättelse om målet till gäldenären. Som framgår av lagtexten är syftet med underrättelsen att gäldenären ska få tillräcklig tid att bevaka sin rätt. Gäldenären ska således få viss tid på sig att t.ex. betala, ställa säkerhet eller anvisa egendom till utmätning och i övrigt tillvarata sina intressen. Underrättelseskyldigheten gäller även om gäldenären bor utomlands. Kronofogdemyndigheten behöver emellertid inte skicka någon underrättelse om gäldenären saknar känt hemvist och det inte har kunnat klarläggas var han eller hon uppehåller sig. Enligt

text: 6 kap. 1 § utsökningsförordningen (1981:981)

text: ska underrättelsen delges om målets beskaffenhet kräver det.

text: Kronofogdemyndigheten har uppgett att AA:s mål inte var av den beskaffenheten att delgivning krävdes. Jag har ingenting att invända mot den bedömningen. Kronofogdemyndigheten skulle således skicka underrättelsen till AA med vanligt

text: brev. Myndigheten skickade också en underrättelse till den adress i Norge som fanns registrerad i folkbokföringsregistret. Myndigheten hade givetvis ingen anledning att tro att adressen inte var korrekt och visste inte heller något om bristerna i Skatteverkets handläggning. När den första utmätningen sedan ägde rum hade den tid inom vilken AA skulle betala för att undvika utmätning passerat och brevet med underrättelsen hade ännu inte kommit i retur till Kronofogdemyndigheten. Det finns därför inte anledning att kritisera myndigheten för att den utmätningen verkställdes.

text: Kort därefter kom emellertid underrättelsen i retur. När en underrättelse kommer i retur med uppgift om att adressaten inte finns på den angivna adressen måste myndigheten, så långt som möjligt, försöka att efterforska en ny adress för att fullgöra sin skyldighet att underrätta gäldenären om målet. Som angetts ovan är det först om det inte kan klarläggas var gäldenären uppehåller sig som en underrättelse inte krävs.

text: Kronofogdemyndigheten gjorde först efterforskningar genom att söka i tillgängliga register, dock utan resultat. Myndigheten skickade också en adressförfrågan till Norge. Innan Kronofogdemyndigheten hade fått svar från den norska myndigheten verkställde myndigheten två ytterligare utmätningar.

text: Syftet med adressförfrågan har naturligtvis varit att försöka klarlägga var AA uppehöll sig. När en sådan förfrågan gjorts, men något svar ännu inte erhållits och förfrågan inte heller följts upp, har det inte funnits grund för att konstatera att det inte kunde klarläggas var AA uppehöll sig. Det har således inte funnits förutsättningar att underlåta att underrätta AA enligt

text: 4 kap. 12 §

text: UB. Det förhållandet att en utmätning redan hunnit verkställas förändrar inte den bedömningen. Kronofogdemyndigheten förtjänar kritik för att de två senare utmätningarna gjordes utan att kravet i

text: 4 kap. 12 §

text: UB var uppfyllt.

text: Upplysningsvis kan nämnas att JO inte är behörig att pröva frågor om skadestånd.

text: Ärendet avslutas.


title: Försäkringskassan har ansetts kunna göra en ny prövning av en unionsmedborgares uppehållsrätt utan att vara bunden av Migrationsverkets tidigare ställningstagande

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO anförde AA bl.a. att Försäkringskassan, i strid med vad Migrationsverket tidigare uttalat, funnit att BB saknade uppehållsrätt. Försäkringskassan har därför vägrat att registrera henne. BB har till följd härav inte erhållit de socialförsäkringsförmåner som hon rimligen borde ha haft rätt till. AA hänvisade i sin anmälan till JO:s beslut den 28 januari 2010 (dnr 546-2009).

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Försäkringskassan, genom försäkringsdirektören, CC, följande.

text: Bakgrund

text: Ställningstagande i frågan om en person ska tillhöra svensk socialförsäkring genom bosättning eller arbete utreds enligt bestämmelser i

text: socialförsäkringslagen (1999:799)

text: . Ställningstagandet är beroende av om personen beviljats uppehållstillstånd, arbetstillstånd eller anses ha en uppehållsrätt i Sverige i enlighet med

text: utlänningslagens (2005:716)

text: och

text: utlänningsförordningens (2006:97)

text: bestämmelser.

text: Utredning

text: Försäkringskassans interna utredning med anledning av JO:s begäran om yttrande visar följande. Försäkringskassan har den 24 juli 2009 fått BB:s begäran om att bli registrerad hos Försäkringskassan. Tillsammans med denna begäran har BB även skickat in Migrationsverkets bevis om registrerad uppehållsrätt daterat den 22 april 2009. Den 29 juli 2009 har Försäkringskassan skickat en begäran om kompletterande uppgifter för att kunna bedöma om BB har uppehållsrätt i Sverige. Uppehållsrätt eller beviljat uppehållstillstånd är en första förutsättning för att registrera en person hos Försäkringskassan. Då Migrationsverkets bedömning om BB:s uppehållsrätt grundat sig på att hon har tillräckliga medel för sin försörjning har Försäkringskassan begärt in handlingar som visar att så fortfarande varit fallet vid Försäkringskassans prövning. Att Försäkringskassan vid sin prövning av BB:s rätt att tillhöra svensk socialförsäkring bedömt hennes uppehållsrätt, har sin förklaring i att Migrationsverkets bevishandling endast visar att uppehållsrätt förelåg vid Migrationsverkets prövning den 22 april 2009. Ställningstagandet till om en person

text: har uppehållsrätt vid en viss tidpunkt är därför upp till varje enskild myndighet att bedöma i den aktuella situationen. Med anledning av de uppgifter som finns i ärendet har Försäkringskassan den 4 augusti 2009 bedömt att BB saknar uppehållsrätt i Sverige vid denna tidpunkt och meddelande om detta ställningstagande har skickats till BB samma dag. Ställningstagandet har även meddelats förmånshandläggare för äldreförsörjningsstöd/bostadstillägg. Den 6 augusti 2009 inkommer ytterligare handlingar i registreringsärendet. Försäkringskassan har bedömt att dessa handlingar inte förändrar tidigare ställningstagande angående BB:s uppehållsrätt. Med anledning av Försäkringskassans ställningstagande angående BB:s uppehållsrätt har hennes ansökan om äldreförsörjningsstöd/bostadstillägg avslagits på den runden att hon saknar uppehållsrätt i Sverige. Beslut om rätten till äldreförsörjningsstöd/ bostadstillägg har fattats den 8 september 2009 och detta beslut har omprövats den 12 oktober 2009.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: För rätt till en förmån från socialförsäkringen krävs enligt

text: socialförsäkringslagen

text: att en person är lagligen bosatt i Sverige eller arbetar lagligt i landet. I

text: utlänningslagen (2005:716)

text: och

text: utlänningsförordningen (2006:97)

text: ställs krav på uppehållstillstånd, arbetstillstånd eller uppehållsrätt för vistelse eller arbete i Sverige. För bedömning av om en person har uppehållsrätt i Sverige finns ingen särskild myndighet utsedd som ska ta ställning till detta. Det blir därför varje enskild myndighets sak att utreda frågan och ta ställning till uppehållsrätt för personen. Försäkringskassan är inte, på det sätt som gäller uppehållstillstånd, bunden av om Migrationsverket utfärdat registreringsbevis eller inte och såsom framgår av förarbetena till

text: utlänningslagen

text: och

text: utlänningsförordningen

text: så är beviset om registrerad uppehållsrätt inte rättighetsbärande ens i formellt hänseende (

text: prop. 2005/06:77 s. 41

text: ). Försäkringskassan kan konstatera att BB:s ärende är handlagt i enlighet med gällande bestämmelser och att Försäkringskassan, såsom framgått ovan, har rätt att ta ställning till om en person har uppehållsrätt i de fall då detta krävs för att rätten till en socialförsäkringsförmån ska föreligga.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I ett beslut den 17 november 2010 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: I de förarbeten som Försäkringskassan hänvisar till i sitt remissvar (

text: prop. 2005/06:77

text: ) föreslås lagändringar, huvudsakligen i

text: utlänningslagen (2005:716)

text: till följd av bl.a. direktiv

text: om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, det s.k. rörlighetsdirektivet.

text: Av rörlighetsdirektivet framgår att uppehållsrätten, dvs. unionsmedborgarnas grundläggande och personliga rätt att uppehålla sig i en annan medlemsstat, följer direkt av fördraget. Uppehållsrätten existerar därför utan att den först måste fastställas i ett tillståndsförfarande eller genom annan prövning. Visserligen ger direktivet utrymme för att medlemsstaterna får kräva att unionsmedborgare registrerar sig och att medlemsstaten därvid utfärdar bevishandlingar, men bevishandlingen är inte rättighetsbärande ens i formellt hänseende (a.a. s. 41). Av detta följer att Försäkringskassan, på det sätt som har skett, kunnat göra en ny prövning av BB:s uppehållsrätt utan att vara bunden av Migrationsverkets tidigare ställningstagande. Situationen i förevarande fall är således inte densamma som i

text: mitt tidigare beslut den 28 januari 2010 (546-2009) där Försäkringskassan hade ifrågasatt Migrationsverkets beslut om permanent uppehållstillstånd. Det som har framkommit av utredningen i ärendet ger inte anledning till någon kritik från min sida.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

title: Kritik mot Socialnämnden i Motala kommun för dess hantering av ett ärende där ett trettonårigt barn som vårdades med stöd av LVU hade en sexuell relation med en sextonåring under vårdtiden

sammanfattning: Barnet AA vårdades med stöd av LVU och var familjehemsplacerad. När AA var 13 år gammal fick familjehemmet reda på att AA hade en äldre flickvän som var 16 eller 17 år gammal och att AA och flickvännen hade en sexuell relation. Familjehemmet vände sig då till socialtjänsten för att få hjälp att hantera situationen. Socialnämnden polisanmälde inte det inträffade och nämnden inledde inte heller någon utredning enligt 11 kap. 1 § SoL för att klarlägga AA:s behov av stöd och hjälp. I stället fick familjehemmet rådet av socialtjänsten att prata med AA om vikten av säkert sex. Till slut polisanmälde AA:s mor det inträffade. I beslutet konstaterar JO att eftersom AA var omhändertagen av samhället för vård hade socialnämnden ett långtgående ansvar för honom. Mot bakgrund av uppgifterna från familjehemmet borde nämnden omgående ha inlett en utredning för att allsidigt kunna belysa AA:s situation, och nämnden kritiseras för att inte ha inlett en utredning. I nämndens svar till JO uppgavs att den övervägde att polisanmäla det inträffade men att det beslutades att någon polisanmälan inte skulle göras. Nämndens bedömning dokumenterades dock inte. I beslutet uttalar sig JO om rollfördelningen mellan polisoch åklagarmyndigheten å ena sidan och socialnämnden å andra sidan, i de fall ett barn kan vara utsatt för t.ex. sexualbrott. Enligt JO ska socialnämnden oberoende av en eventuell polisutredning och åklagares bedömning bilda sig en egen uppfattning om barnets behov av insatser för skydd och stöd. Om en socialnämnd beslutar att inte polisanmäla ett misstänkt sexualbrott mot ett barn ska en sådan bedömning dokumenteras. JO kritiserar nämnden för bristande dokumentation. JO fastslår avslutningsvis att ett barn som är under 15 år har behov av ett absolut skydd mot sexuella handlingar. Uppgifterna som familjehemmet lämnade till socialtjänsten tydde på att AA var utsatt för ett allvarligt brott, och att då lämna familjehemmet rådet att prata med AA om vikten av säkert sex är anmärkningsvärt. För detta kritiseras socialnämnden.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade BB på socialtjänsten i Motala kommun och uppgav i huvudsak följande: Han och hans fru var tidigare familjehem med Motala kommun som uppdragsgivare. Kommunen placerade barnet AA hos dem. I februari 2017 berättade AA, som då var 13 år gammal, att han hade en äldre

text: flickvän som var 16 eller 17 år gammal. De fick reda på att AA och flickvännen hade sexuellt umgänge och AA verkade efter hand må dåligt av relationen. BB och hans fru vände sig till socialtjänsten för hjälp, men de fick inte något stöd. Socialtjänsten polisanmälde inte heller det inträffade. Till slut gjorde AA:s mor en polisanmälan.

text: Utredning

text: Efter att ha hämtat in vissa handlingar från socialförvaltningen i Motala kommun begärde JO att socialnämnden i kommunen skulle yttra sig över BB:s anmälan.

text: Socialnämnden i Motala kommun uppgav i sitt svar till JO i huvudsak följande:

text: Yttrande

text: Under våren 2017 meddelade familjehemmet till ansvarig familjehemshandläggaren att den placerade pojken hade en flickvän som var äldre och att de troligtvis hade haft sexuellt umgänge. Den placerade pojken var vid tillfället 13 år, skulle fylla 14 och flickan var 16 år. Familjehemssekreteraren hade därefter tät kontakt med familjehemmet och handledde dem utifrån den uppkomna situationen. Familjehemssekreteraren uppmanade även familjehemmet att prata med flickans mamma om den relationen hon var involverad i och prata med pojken om säker sex samt att ta kontakt med ungdomshälsan för mer råd. Familjehemshandläggaren informerade omgående ansvarig socialsekreterare, CC, i barn och ungdomsgruppen om den uppkomna situationen. Diskussion fördes bland berörda handläggare, arbetsledare och chef på socialkontorets sektion för barn och unga om polisanmälan skulle göras eller inte och vad som i övrigt behövde göras. Det bedömdes svårt att hindra ungdomarna att träffas men det behövdes mer ramar och mer struktur i relationen dem emellan. I samtal med den placerade framkom inget som tydde på att han mådde dåligt av relationen med flickvännen eller att han tvingades vara med henne på något sätt han inte ville. Det var en vanlig pojk- och flickvänsrelation. Det fanns i dåläget inget som styrkte att de skulle haft sex och inte heller något som talade för att pojken befann sig i någon form av beroendeställning gentemot flickan. Efter övervägande i arbetsgrupp och med arbetsledare bedömdes att polisanmälan inte skulle göras och att inte inleda någon utredning. Utredning av person ska enligt

text: förvaltningslagen

text: göras enbart om det är nödvändigt. I det här fallet var kontakten med berörda parter god och kontinuerlig kontakt hölls med pojken och med familjehemmet. Det bedömdes som tillräckligt. Socialförvaltningen medger att det brustit i dokumentationen av bedömning och skälen till varför polisanmälan inte gjordes och utredning inte inleddes.

text: BB kommenterade därefter remissvaret.

text: Bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter En socialnämnd ansvarar, enligt

text: 5 kap. 11 § tredje stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, för att ett barn, som utsatts för brott, och dennes närstående får det stöd och den hjälp som de behöver.

text: I fråga om barn som placerats i t.ex. ett familjehem ska socialnämnden enligt

text: 6 kap. 7 §

text: SoL bl.a. medverka till att de får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma uppväxtförhållanden. Socialnämnden ska också enligt

text: 6 kap. 7 b §

text: SoL noga följa vården av de barn och unga som vårdas i ett familjehem. En socialnämnd har alltså ett särskilt ansvar för barn och unga som har placerats i familjehem.

text: De övergripande bestämmelserna om socialnämndens ansvar gäller även när barn och unga har omhändertagits för vård enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU.

text: Enligt

text: 11 § första stycket

text: LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas under vårdtiden. Av fjärde stycket samma bestämmelse framgår att nämnden eller den som nämnden uppdragit vården åt ska ha uppsikt över den unge och, i den utsträckning som behövs för att genomföra vården, bestämma om hans eller hennes personliga förhållanden. Av bestämmelsen följer att nämnden efter ett beslut om vård enligt LVU inträder vid sidan av vårdnadshavare eller i deras ställe och att nämnden har samma skyldigheter och befogenheter som tillkommer vårdnadshavarna. Att noga följa och stödja de barn som omhändertagits av samhället för vård är en av de viktigaste uppgifterna för den sociala barn- och ungdomsvården. Eftersom samhället tar över ansvaret för barnets fostran vid en placering är det särskilt angeläget att uppföljningen av vården bedrivs systematiskt och regelbundet (se

text: prop. 2002/03:53 s. 84

text: och

text: prop. 2012/13:10 s. 76

text: Socialnämnden ska enligt

text: 11 kap. 1 § första stycket

text: SoL utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan, anmäla eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Enligt

text: 11 kap. 1 § andra stycket

text: SoL ska vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes avgörande tillvaratas på ett betryggande sätt. Av

text: 11 kap. 5 § första stycket

text: SoL framgår vidare att handläggningen av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling ska dokumenteras. Dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse.

text: Inom socialtjänsten gäller enligt

text: 26 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, sekretess för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Sekretessen hindrar alltså socialnämnden att anmäla brott om det inte finns särskilt lagstöd för att bryta sekretessen. Enligt undantagsbestämmelsen i

text: 10 kap. 21 §

text: OSL har dock socialnämnden en möjlighet att anmäla brott enligt bl.a.

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: till polisen utan hinder av sekretess.

text: I Socialstyrelsens allmänna råd (

text: SOSFS 2014:6

text: ) om socialnämndens handläggning av ärenden som gäller barn och unga sägs bl.a. att om det finns en

text: misstanke om brott mot barn enligt bl.a.

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: bör en polisanmälan skyndsamt göras, såvida det inte strider mot barnets bästa. Om det är oklart huruvida en polisanmälan ska göras, bör polis eller åklagare konsulteras. Om en socialnämnd har fått kännedom om att ett barn kan ha varit utsatt för brott enligt bl.a.

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: , men har avstått från att göra en polisanmälan, bör skälen för detta framgå av barnets journal (se

text: 4 kap. 11 §

text: SOSFS 2014:5).

text: JO har tidigare uttalat att när en socialnämnd överväger att göra en polisanmälan om ett misstänkt brott mot barn bör nämnden beakta bl.a. barnets behov av skydd, brottets svårighetsgrad, barnets relation till den misstänkte gärningsmannen och hur barnet kan reagera om nämnden gör en anmälan (jfr t.ex.

text: JO 2011/12 s. 426

text: och

text: JO 2019/20 s. 493

text: Bedömning av nämndens handläggning i detta fall Av bestämmelsen i

text: 6 kap. 4 § första stycket brottsbalken

text: , i dess lydelse före den 1 juli 2018, framgår att den som har samlag med ett barn under 15 år eller som med ett sådant barn genomför en annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens allvar är jämförlig med samlag, döms för våldtäkt mot barn till fängelse i lägst två och högst sex år. Alla sexuella handlingar mot någon som inte fyllt 15 år är således otillåtna (jfr dock bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av barn i 6 kap. 5 § och ansvarsfrihetsregeln i

text: 6 kap. 14 § brottsbalken

text: ) och ett barn som inte har fyllt 15 år och som har en sexuell relation med någon över 15 år utsätts alltså för ett brott. Det har inte någon betydelse om barnet har deltagit frivilligt i de sexuella handlingarna (se

text: prop. 2004/05:45 s. 21

text: f).

text: Av utredningen i ärendet framgår att socialnämnden i februari 2017 fick information om att AA, som då var 13 år gammal, hade en äldre flickvän, som var 16 eller 17 år gammal, och att AA och flickvännen hade en sexuell relation. Detta innebär att nämnden alltså hade information om att AA kunde ha blivit utsatt för sexualbrott.

text: Det är viktigt att notera att polis- och åklagarmyndigheten å ena sidan, och socialnämnden å andra sidan har att utreda misstanke om sexuella övergrepp mot barn, men att myndigheterna har olika roller. De brottsutredande myndigheterna ska genom förundersökning utreda om brott har begåtts och finna en gärningsman. Socialnämnden har till uppgift att utreda barnets och familjens situation samt barnets behov av hjälp och stöd. Socialnämnden ska alltså, oberoende av en eventuell polisutredning och åklagares bedömning, bilda sig en egen uppfattning om barnets behov av insatser för skydd eller stöd. För att kunna göra det behöver nämnden genomföra en utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL.

text: Av utredningen i ärendet framgår att nämnden inte inledde någon utredning för att utreda AA:s behov av stöd och hjälp. Eftersom AA var omhändertagen av samhället för vård hade nämnden ett långtgående ansvar för honom. Mot

text: bakgrund av de uppgifter som nämnden fått in i februari 2017 om att AA kunde ha blivit utsatt för sexualbrott borde nämnden därför omgående ha inlett en utredning för att allsidigt kunna belysa AA:s situation. Nämnden ska kritiseras för att den inte inledde en utredning.

text: Jag kan vidare konstatera att nämnden i sitt remissvar vad gäller frågan om utredning endast resonerat utifrån regelverket i

text: förvaltningslagen

text: . En socialnämnds utredningsskyldighet regleras i SoL och det är anmärkningsvärt att nämnden i sitt remissvar resonerar kring utredningsskyldigheten utifrån en lag som inte reglerar denna fråga. Detta tyder på en oroväckande okunskap om det grundläggande regelverk som styr nämndens verksamhet.

text: Nämnden har i sitt svar till JO uppgett att den övervägde att anmäla det inträffade till polisen, men att det beslutades att någon polisanmälan inte skulle göras. Denna bedömning dokumenterades dock inte i ärendet. Som jag redogjort för ovan ska en sådan bedömning dokumenteras, och jag är kritisk till att så inte skedde i detta fall.

text: Avslutningsvis kan jag konstatera att BB och hans fru vände sig till socialtjänsten för att få råd om hur de skulle hantera situationen kring AA och flickvännen. De fick då rådet av socialtjänstens handläggare att prata med AA om vikten av säkert sex. Ett barn som är under 15 år har behov av ett absolut skydd mot sexuella handlingar. Uppgifterna som nämnden hade vid tillfället tydde på att AA var utsatt för ett allvarligt brott, och att då lämna detta råd är anmärkningsvärt. Det är med förvåning som jag noterar att nämnden inte ens i samband med remissvaret insett det felaktiga i handläggningen. Möjligen tyder det inträffade på att nämnden inte förstått allvaret i uppgifterna. Oavsett hur det förhåller sig i denna fråga ska nämnden kritiseras för rådet som gavs till familjehemmet.

text: Avslutande synpunkter I ärendet har framkommit att nämnden har begått fel på flera punkter vid handläggningen av ärendet om AA. Felen rör delvis grundläggande regler och jag avser då främst utredningsskyldigheten i

text: 11 kap. 1 §

text: SoL samt bestämmelserna om dokumentation. Jag utgår från att nämnden nu vidtar utbildningsinsatser för att komma till rätta med de brister som framkommit vid granskningen. Detta torde vara centralt för att något liknande inte ska kunna inträffa igen.

text: Det som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte anledning till någon kommentar från min sida.

text: Ärendet avslutas.