nyckelord: Bemötande Beslag Förundersökning Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot en polisman vid Polismyndigheten i Skåne för handläggningen av ett kriminalärende som hade sitt ursprung i en tvist om en hund

sammanfattning: I en tvist om en hund vände sig den ena parten till polisen för hjälp. Efter resultatlösa medlingsförsök från polisens sida inleddes förundersökning och vid en husrannsakan hos den ena parten togs hunden i beslag för att omedelbart överlämnas till den andra parten. – Jag är kritisk till berörd polismans handlande i flera avseenden, bl.a. framhåller jag det olämpliga i att polisen aktivt försöker medla i tvister av mer civilrättslig natur och att det straffprocessuella tvångsmedlet beslag i realiteten kom att användas som ett slags handräckning.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot kriminalkommissarien BB vid Polismyndigheten i Skåne för ett beslut om husrannsakan vid vilken en hund togs i beslag.

text: Till anmälan fogades tidningsartiklar från Expressens nätupplaga om en tvist om hunden Dikson. Enligt artiklarna "jublade" en dam vid namn CC över att hon med polisens och Kvällspostens hjälp fått tillbaka sin hund. En polispatrull från Lund hade varit hos AA och hämtat hunden som sedan fick åka polisbil till CC där det bjöds på mjölk och köttbullar. BB uttalade i en av artiklarna bl.a. "Det pågår en utredning om egenmäktigt förfarande och inom ramen för den förundersökningen hämtades hunden. Jag har faktiskt försökt medla mellan de här damerna eftersom jag inte tycker att hundtvister är polisens sak, men det har varit omöjligt".

text: Utredningen

text: Under JO:s utredning begärdes handlingar i polismyndighetens ärende K133815-08 in och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande.

text: I maj 2008 blev CC sjuk och inlagd på sjukhus. Hennes hund, Dikson, togs då om hand av en bekant, DD och hennes man (även uppfödare av hunden). De överlämnade sedan i sin tur hunden till AA. I slutet av augusti 2008, ringde CC, som då kommit hem från sjukhuset, till polisen i Dalby och uppgav att AA inte ville lämna tillbaka hunden. Enligt uppgift berodde detta på att AA ansåg att

text: hunden tidigare hade vanvårdats. CC önskade en handräckningsblankett så att polisen kunde hämta hennes hund, men fick besked av stationsbefälet EE att handräckning inte var möjlig. CC ringde till polisen ett flertal gånger de följande dagarna. Den 3 september ringde EE i sin tur till bl.a. DD i syfte att utröna hur det förhöll sig med hunden och påföljande dag ringde han även till AA. Sistnämnda dag, dvs. den 4 september, upprättades också en polisanmälan om egenmäktigt förfarande och förundersökning inleddes. Men redan dagen därefter lade BB ned förundersökningen med motiveringen att fortsatt förundersökning inte skulle leda till att brott kunde styrkas. Någon dag senare blev han uppringd av CC. Han uppgav då att han var beredd att ompröva sitt beslut men att hon först måste försöka få tillbaka hunden, t.ex. med hjälp av hemtjänsten eller uppfödaren. När detta inte lyckades beslutade BB, innan han tog ny ställning i förundersökningsfrågan, att själv ringa till DD och AA. Till AA uppgav han bl.a. att ”man kan inte göra på det viset hon gjort och att det kunde betyda att hon kunde bli misstänkt för brott”. Han talade även med uppfödaren DD. Han beslutade därefter, den 22 september, att återuppta förundersökningen. Enligt BB hade AA nu ändrat taktik och uppgav att ”hon hade ett avtal med CC om att hon (AA) skulle få ha hunden tills CC flyttat till Ystad”. Den 9 oktober beslutade BB att AA var skäligen misstänkt för egenmäktigt förfarande och att husrannsakan skulle genomföras i AA:s bostad. Husrannsakan verkställdes den 14 oktober, varvid hunden togs i beslag. BB hävde emellertid beslaget redan efter 40 minuter och beslutade att hunden skulle lämnas ut till CC, vilket också skedde.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet i dess helhet och särskilt beträffande vilka rättsliga överväganden som hade föregått besluten att AA kom att betraktas som skäligen misstänkt för egenmäktigt förfarande, att utföra husrannsakan hos henne och ta hunden i beslag samt att tämligen omgående häva beslaget av hunden och lämna ut den till CC.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren FF) kom in med ett remissvar enligt bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Polismyndigheten har inhämtat ett yttrande från områdeschefen polismästaren GG, av vilket det framgår bl.a. följande. – – – På frågor beträffande hävandet av beslaget och återlämnandet av Dikson till CC har BB upplyst följande: Hunden gick inte fysiskt att ta i beslag utom möjligen genom placering i hundgård. BB beslutade därför att häva beslaget (verkställt 2008-10-14 klockan 13.30) och omedelbart lämna ut hunden (beslaget hävt samma dag kl. 14.10) till CC. Den patrull som genomförde husrannsakan och hämtade Dikson hade i uppdrag att underrätta AA om att ett beslut om hävande och utlämnande av hunden till CC skulle komma att ske. BB anser att en sådan muntlig underrättelse till AA varit tillräcklig.

text: Bedömning

text: Brottsmisstanken mot AA avser numera brottet olovligt förfogande enligt

text: 10 kap. 4 § brottsbalken

text: . Misstanken grundas på att AA – trots uppmaning från såväl målsäganden som vittnet DD – vägrat att återlämna hunden Dickson varigenom CC

text: berövats sin rätt till Dikson fram till dess att Dikson togs i beslag av polisen den 14 oktober 2008. Utredningen leds av BB och pågår alltjämnt. BB har beslutat att AA skall höras som misstänkt för olovligt förfogande. Förhöret har ännu inte genomförts. Den utredning som förelåg vid tiden för besluten om husrannsakan och beslag visade enligt min mening  att CC var ägare till Dikson

text:  att CC överlämnat hunden Dikson för tillfällig vård åt DD och HH

text:  att makarna DD och HH i sin tur överlämnat Dikson till AA utan CC:s vetskap  att inget stöd fanns för AA påståenden att CC avstått någon rätt till Dikson

text:  annat än för tillfällig vård under hennes sjukdomstid  att CC försökt förmå AA att återlämna Dikson och

text:  att AA vid samtal med polisen den 4 september 2008 vägrat att återställa Dikson till CC under påstående att återlämnandet skulle ske först när CC ”fick en ny lägenhet i Ystad”.

text: Yttrande

text: Som framgår ovan så är AA numera misstänkt för olovligt förfogande (

text: 10 kap. 4 § brottsbalken

text: ). Myndigheten finner inte skäl att ifrågasätta bedömningen att hon bör vara misstänkt för detta brott. Den tidigare bedömningen att hon skulle misstänkas för egenmäktigt förfarande bygger dock på en felaktig rättslig analys. Någon faktisk betydelse har den felaktiga bedömningen dock inte fått eftersom båda brotten ger möjlighet att företa en husrannsakan. Fråga är om underlaget för beslut om husrannsakan och beslag borde ha kompletterats innan dessa fattades. Vid tidpunkten för beslutet om husrannsakan fanns uppgifter i en promemoria som angav att AA per telefon uppgett att hon hade rätt att behålla hunden under viss tid. Närmast till hand ligger därför att även AA borde ha hörts för att närmare utreda hennes skäl för att inte utge hunden till CC. Något hinder mot att hålla ett sådant förhör har inte gått att se och inte heller har framkommit att det förelåg särskild brådska att genomföra tvångsåtgärder. Det som möjligen talar mot ytterligare förhör är att det avsåg ett husdjur där det kan krävas en viss skyndsamhet, särskilt då stort engagemang och oro visats från djurägarens sida. Dessutom framstod AA:s argument till polisen för att inte överlämna hunden som synnerligen svaga. Sammantaget anser dock myndigheten att förhör med AA borde ha föregått besluten om husrannsakan och beslag. Vad därefter gäller den vidare hanteringen av den beslagtagna hunden kan konstateras att BB beslutat att häva beslaget och återlämna hunden till CC samma dag som den togs i beslag. Den inställning som AA redovisat under samtalen med polisen får uppenbarligen tolkas så att även hon gör anspråk på hunden och att hon i vart fall inte lämnade något medgivande till att hunden lämnades till CC. Enligt

text: 27 kap. 4 a §

text: RB har undersökningsledaren, dvs. BB, rätt att häva beslaget och återlämna hunden till målsäganden CC även innan beslut fattats i åtalsfrågan, om det var uppenbart att CC haft bättre rätt till hunden än AA. Ett sådant beslut om återlämnande ska dock föregås av en underrättelse till den från vilken beslaget skett enligt 27 kap. 8 och 11 §§ RB. Beslaget får i sådant fall hävas först tre veckor efter det att en sådan underrättelse sänts till AA. Någon sådan underrättelse – som ska vara skriftlig – har inte lämnats eller sänts. Dessutom ska, enligt

text: 27 kap. 11 a §

text: RB, den hos vilket beslaget görs underrättas om att det kan komma att fattas ett beslut enligt 4 a §. Att AA skulle ha underrättats härom av patrullen som genomförde beslaget av hunden har inte visats. Myndigheten anser att det står klart att bestämmelserna i

text: 27 kap.

text: RB inte tillämpats på rätt sätt. Även om en förvaring av hunden i hundgård under några veckor skulle ha medfört kostnader så utgör det naturligtvis inte skäl att frångå kravet på under-

text: rättelse till AA innan beslaget hävdes. Hon har därigenom berövats sin rätt att enligt

text: 27 kap. 6 §

text: RB begära tingsrättens prövning av beslaget. Myndigheten anser att BB inte kan undgå kritik i denna del. AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Ytterligare handlingar i det aktuella ärendet samt vissa handlingar i Södra Skånes åklagarkammares ärende AM-26766-09 begärdes in och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. att polisen – i tiden efter JO:s remiss i ärendet – hade ändrat rubriceringen av det misstänkta brottet från egenmäktigt förfarande till olovligt förfogande, att målsägandeförhör hållits med CC och vittnesförhör med DD samt att förhör hållits med AA som delgivits misstanke om brott. Därefter hade åklagare i februari 2009 beslutat att lägga ned förundersökningen.

text: Bedömning

text: Det har i ärendet kommit fram att AA under sommaren 2008 tog hand om CC:s hund Dikson medan CC var inlagd på sjukhus. När CC kom hem från sjukhuset uppstod diskussioner mellan henne och AA om när hunden skulle återlämnas. Detta resulterade så småningom i att CC vände sig till polisen för att få hjälp med att få tillbaka hunden, varvid en polisanmälan om egenmäktigt förfarande upprättades och förundersökning inleddes.

text: Utredningen ger sedan vid handen att BB – sedan han lagt ned förundersökningen om egenmäktigt förfarande i början av september 2008 – vidtog ett flertal åtgärder, t.ex. samtalade han med målsäganden CC, uppfödaren DD och den då utpekade personen AA innan han den 22 september 2008 beslutade att återuppta förundersökningen. Därefter fattade han beslut om husrannsakan hos AA i syfte att eftersöka hunden. Vid husrannsakan den 14 oktober togs hunden i beslag men beslaget hävdes efter ca 40 minuter och hunden lämnades ut till CC. I tiden därefter hölls förhör med de inblandade personerna. Det brott misstanken avsåg var nu olovligt förfogande.

text: Det inträffade föranleder följande kommentarer från min sida.

text: Jag vill till en början betona att polisen vid bl.a. beslut om husrannsakan och beslag måste vara särskilt uppmärksam på brottsanmälningar som har sin grund i t.ex. en civil- eller familjerättslig tvist och vars syfte kan antas vara att med hjälp av de brottsutredande myndigheterna skaffa sig, eller få tillbaka, viss egendom. I dessa ärenden krävs det särskilt noggranna överväganden angående det påstådda brottet (se t.ex. Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 2:a uppl., s. 547 och JO 1994/95 s. 134, särskilt s. 143 f.). Vidare måste polisen i sådana fall noga vinnlägga sig om att inte handla på ett sådant sätt som kan uppfattas som att polisen i realiteten biträder ena parten i tvisten. Om polisen aktivt försöker medla mellan två parter i en sådan tvist är risken betydande att det kan ge intryck av ett ställningstagande för endera parten.

text: Det är uppenbart att det nu aktuella ärendet hade sin grund i en civilrättslig tvist. AA hade fått hjälpa till att ta hand om hunden Dickson medan CC vistades på sjukhus. När CC sedan kom hem från sjukhuset ville AA inte återlämna hunden

text: beroende på att hon ansåg att hunden tidigare vanskötts, alternativt att ett avtal hade träffats om att hon skulle få ha hunden till dess CC flyttat till Ystad.

text: Om parterna inte kan lösa en sådan tvist på egen hand utan rättsväsendet måste kopplas in ligger det närmast till hands för den som anser sig ha rätt att återfå sin egendom att använda sig av bestämmelserna om handräckning i lagen (

text: ) om betalningsföreläggande och handräckning (se

text: NJA 2008 s. 774

text: om handräckning av en hund). Denna typ av ärenden handläggs av Kronofogdemyndigheten.

text: Som framgått vände sig också CC först – i och för sig felaktigt – till polisen för att få en handräckning till stånd. Hon fick beskedet att handräckning av hunden inte var möjlig. Jag förmodar att CC fick detta besked beroende på att polisen uppfattade saken på så sätt att hon ville att polisen skulle besluta och verkställa en begäran om handräckning, vilket alltså inte är möjligt (det är en annan sak att polisen ibland biträder Kronofogdemyndigheten för att den ska kunna genomföra en handräckning). CC ville ju ha "en handräckningsblankett så att polisen kunde hämta hennes hund". Troligen har det således skett något missförstånd. Det är möjligt att polisens inblandning i händelsen hade kunnat undvikas om CC informerats om att hon borde vända sig till Kronofogdemyndigheten.

text: Utredningen ger sedan vid handen att i vart fall BB försökte medla mellan parterna i tvisten om hunden genom att – utanför ramen för brottsutredningen – tala med dem. Han lyckas emellertid inte uppnå en samförståndslösning. Jag är förvisso övertygad om att han gjorde detta i allra största välmening. En sådan aktiv, uppsökande medling från polisens sida är emellertid, som jag redan antytt, olämplig.

text: När BB misslyckades i sina medlingsförsök återupptog han i stället förundersökningen om egenmäktigt förfarande och beslutade därefter – utan att först höra AA som skäligen misstänkt – några veckor senare om husrannsakan i hennes bostad.

text: Det kan dock konstateras att det redan vid beslutstillfället att återuppta förundersökningen stod klart att AA inte egenmäktigt hade rubbat CC:s besittning till hunden. Om någon inte vill lämna ifrån sig en sak som han eller hon lovligen fått i besittning är detta nämligen inte att betrakta som egenmäktigt förfarande (se t.ex. JO 1979/80 s. 48, särskilt s. 54). BB:s åtgärd att först återuppta förundersökningen och sedan besluta om husrannsakan i AA:s bostad på grund av misstanke om egenmäktigt förfarande var således inte väl genomtänkt. Som polismyndigheten anmärkt byggde åtgärderna på en felaktig rättslig analys.

text: Enligt polismyndigheten hade besluten, trots allt, laga grund eftersom det i vart fall fanns anledning att anta att brottet olovligt förfogande begåtts. Jag kan, med viss tvekan, godta att omständigheterna vid tillfället var sådana att åtminstone de s.k. objektiva rekvisiten för olovligt förfogande var täckta. Jag vill dock anmärka att AA hade invänt att förfogandet var lovligt till följd av ett avtal mellan henne och CC. Jag har likväl inte någon invändning mot beslutet att återuppta

text: förundersökningen i sig även om rubriceringen av brottet, som nyss sagts, var felaktig.

text: När det gäller beslutet om husrannsakan framgår av protokollet att syftet med åtgärden var att söka efter hunden som skulle tas i beslag (se

text: 28 kap 1 §

text: RB om husrannsakan jämförd med

text: 27 kap. 1 §

text: RB om s.k. återställandebeslag). BB har i vissa andra handlingar uttryckt att polisen skulle "hämta hem" hunden till CC via husrannsakan i AA:s bostad, att hunden bör "snarast till CC" och att när hunden väl är åter "bör ärendet kunna utredas i lugn och ro".

text: Som jag har framhållit ovan måste polisen i ett fall som detta – som har sin grund i en civilrättslig tvist – noga vinnlägga sig om att inte handla på ett sådant sätt som kan uppfattas som att polisen i realiteten biträder ena parten i tvisten. Jag anser därför, i likhet med polismyndigheten, att beslutet om husrannsakan skulle ha föregåtts av ett formligt förhör med AA. Vid detta förhör skulle hon ha delgetts misstanke om brott och närmare fått redogöra för sin inställning i frågan. Det är möjligt att saken kunde ha fått sin lösning efter ett sådant förhör utan att någon tvångsåtgärd hade behövts användas. – I stället för att hålla detta förhör hade BB som underlag för sitt beslut bl.a. de uppgifter som AA lämnat till honom tidigare vid hans "medlingsförsök", dvs. uppgifter som lämnats innan beslutet att återuppta förundersökningen fattades. Även om jag utgår från att BB då samtalade med AA i syfte att försöka få en lösning på tvisten och inte för att berika sitt underlag för beslutet i förundersökningsfrågan kan ett sådant handlande – samtal med en utpekad gärningsman innan förundersökning har inletts – uppfattas som en otillåten åtgärd under en s.k. förutredning (se mer om förutredning i t.ex. Fitger, Rättegång, Internetupplagan, kommentaren till

text: 23 kap 1 § rättegångsbalken

text: , RB). Jag väljer dock att inte här närmare behandla denna fråga vidare. Det inträffade visar emellertid också på det olämpliga i att polisen försöker medla i tvister av mer civilrättslig natur eftersom dessa kan komma att övergå till att bli föremål för polisens prövning inom ramen för en brottsutredning.

text: Redan 40 minuter efter beslaget av hunden hävde BB beslaget och hunden lämnades till CC. Som framgår av polismyndighetens yttrande åsidosattes därigenom vissa regler i

text: 27 kap.

text: RB om underrättelse till AA och om tidpunkten när ett beslag i ett sådant här fall först kan hävas och lämnas ut (se mer om förtida återställande i Gunnel Lindberg, a.a. s. 443 f., där det också påpekas att det inte var lagstiftarens avsikt att civilrättsliga tvister ska lösas i samband med förtida utlämnande av det beslagtagna). – Det kan sägas att BB:s handlande innebar att det straffprocessuella tvångsmedlet beslag i realiteten kom att användas på ett sätt som medförde att polisen kom att utföra den "handräckning" som CC från början önskade. Ett sådant handlande är naturligtvis oacceptabelt.

text: Sammanfattningsvis kan konstateras att BB, i avsikt att försöka lösa tvisten mellan CC och AA om hunden Dikson, handlade ärendet på ett sätt som förtjänar kritik.

text: Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Fosie, för brister i handläggningen av begäran om utevistelser m.m.

org: jo

sammanfattning: Under en vistelse i Kriminalvården, anstalten Fosie, har en intagen vid flera tillfällen beviljats bevakade permissioner för att genomföra sjukhusbesök. Av utredningen framgår att medföljande personal regelmässigt varit närvarande i undersökningsrummet när den intagne har undersökts av läkare. Den sekretess som gäller inom hälso- och sjukvården är starkare än den sekretess som gäller inom kriminalvården. Detta förhållande, i förening med att det inte är ovanligt att intagna i samband med sjukhusbesök får genomgå integritetskänsliga undersökningar, innebär enligt chefsJO att utgångspunkten måste vara att den intagne ska kunna undersökas av läkare i enrum även i samband med bevakade permissioner. Kriminalvårdsanstalter har ett stort ansvar att, i samråd med det sjukhus som ska besökas, planera sjukhusbesöket på sådant sätt att medföljande personal inte behöver närvara i samband med undersökningen. I beslutet kritiseras även anstalten Fosie för brister i handläggningen av en begäran om utevistelser.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 9 oktober 2014, framförde AA klagomål över bl.a. det sätt på vilket Kriminalvården, anstalten Fosie, hade behandlat hennes man (BB) i samband med en transport till sjukhus. Hon anförde i huvudsak följande:

type: stycke

text: Den 9 september 2014 besökte BB Skånes universitetssjukhus i Malmö för en undersökning. Anstalten Fosie hade beslutat att han i samband med transporten skulle ha såväl midje- som handfängsel och att han skulle följas av två uniformerade kriminalvårdare. Vidare var han tvungen att ha på sig Kriminalvårdens kläder. När läkaren bad den medföljande personalen att frigöra en av BB:s armar, vägrade personalen inledningsvis detta. Kriminalvårdarna hävdade att kriminalvårdsinspektören CC inte hade gett dem tillstånd att lätta på handfängslen. Vidare stannade kriminalvårdspersonalen kvar i rummet under hela undersökningen.

text: Efter sjukhusbesöket ansökte BB om en särskild permission för att genomgå en magnetkameraundersökning (MR-undersökning) den 23 oktober 2014. I ett

text: beslut den 6 oktober 2014 avslogs hans ansökan. I beslutet fanns inte någon motivering till avslaget. Anstaltens sjuksköterska antydde emellertid att skälet för avslaget var att anstalten bedömde att det fanns en risk för fritagning.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades vissa handlingar, däribland beslutet från den 6 oktober 2014. Av beslutet framgick bl.a. följande: Anstalten avslår [BB:s] hemställan om särskild permission 2014-10-23 för att besöka SUS Diagnostiskt center. Utevistelser som planeras enligt ovanstående hänförs till 9 kap. Hälso- och sjukvård (FäL 2010:610) 1 § En intagen som behöver hälso- och sjukvård ska vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om den intagne inte kan undersökas eller behandlas på ett lämpligt sätt i anstalten, ska den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, ska den intagne föras över till sjukhus. Ett tillstånd till vistelse utanför anstalt enligt första stycket ska förenas med de villkor som behövs. Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, ska den intagne stå under bevakning. Anstalten kommer att planera för utevistelse enl. 9 kap (FäL 2010:610) Anstalten avslår [BB:s] ansökan om särskild permission då denna omfattas av 10 kap, 2 § FäL 2010:610. Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. Därefter inkom AA med en kompletterande anmälan i vilken hon anförde i huvudsak följande:

text: Efter att BB:s ansökan om permission avslogs den 6 oktober 2014 avbokade anstalten Fosie utan förklaring det sjukhusbesök som skulle ha ägt rum den 23 oktober. Han fick inte reda på om och i så fall när undersökningen skulle äga rum. När han talade med anstaltens sjuksköterska fick han reda på att anstalten hade gjort en bedömning att det fanns en risk för att han skulle avvika samt ”underförstått” att det fanns risk för fritagning. Den 29 oktober blev BB transporterad till sjukhuset för undersökning. Han var ”bojad” och fastkopplad med ”läderkoppel” till medföljande personal. Vid röntgenundersökningen ville kriminalvårdspersonalen först inte ta av bojorna, men de var tvungna att göra detta för att undersökningen skulle kunna genomföras. Inför undersökningen skulle BB ta av sig alla kläder och ta på sig en ”sjukhusrock” och vidare blev han fastspänd i bädden som förs igenom röntgenapparaten. Under undersökningen satt medföljande kriminalvårdspersonal vid röntgenbritsen.

text: Undersökningen resulterade i att BB den 3 november 2014 kallades till en ny undersökning den 18 november. Han ansökte om permission för att kunna genomföra undersökningen. Emellertid meddelade inte anstalten Fosie beslut förrän den 24 november, dvs. sex dagar efter det att besökstiden hade passerat.

text: Den 7 november 2014 kom ytterligare en kallelse till BB på hans hemadress innehållandes ett antal handlingar kopplade till ett sjukhusbesök. AA kontaktade anstalten och talade med BB:s kontaktman, ”DD”. Hon upplyste honom om att brevet skulle lämnas till BB den 10 november av en granne till

text: henne. Vidare skannade hon in och skickade sjukhuskallelsen till anstalten per e-post. Den 10 november, vilket var en måndag, lämnade grannen brevet i anstaltens brevlåda. När BB frågade efter brevet på tisdagen, uppgav anstaltspersonalen att de inte kände till något brev. Han fick liknande svar på onsdagen och torsdagen. Först på fredagen fick han brevet. Av ordningen i kuvertet att döma hade anstalten tagit ut och läst innehållet. Vidare saknades två tvättsvampar som BB skulle använda inför sjukhusbesöket.

text: Av kallelsen framgick att blodprover skulle tas senast den 14 november 2014. Eftersom BB fick handlingarna samma dag var det uppenbart att anstalten hade avbokat sjukhusbesöket utan att informera honom om detta. Han har inte fått något skriftligt beslut eller motivering till detta. Den 24 november fick han träffa en läkare på sjukhuset. Åter bar han handbojor och medföljdes av uniformerad personal. Liksom vid tidigare sjukhusbesök vägrade personalen att ta av handbojorna i samband med undersökningen. Vid undersökningen stannade kriminalvårdspersonalen kvar i undersökningsrummet.

text: Den 27 november 2014 genomfördes ett nytt sjukhusbesök. Inför behandlingen var BB tvungen att genomgå vissa förberedelser, som bl.a. innebar att viss kroppsbehåring skulle rakas bort och att han skulle förses med kateter. Kriminalvårdspersonalen uppgav att de skulle stanna kvar i rummet under förberedelserna, trots att rummet låg på femte våningen. BB vägrade att gå med på detta och först efter att han hade hotat med att avbryta hela besöket gick vakthavande befäl via telefon med på att kriminalvårdspersonalen väntade ute i korridoren. Vidare ville kriminalvårdspersonalen vara med i operationsrummet, vilket de inte fick av hygieniska skäl.

text: Efter operationen fördes BB till sitt sjukrum. Kriminalvårdarna ”rensade” rummet på flaskor med handdesinfektion med motiveringen att det fanns en risk för att BB skulle dricka av dessa. Vidare nekades BB att ringa hem för att meddela sina anhöriga att operationen hade gått bra.

text: Den 5 december 2014 fördes BB åter till sjukhus för en undersökning. Även denna gång var han iförd såväl hand- som midjefängsel. Läkaren bad medföljande kriminalvårdspersonal att lätta på handfängslet för att BB skulle kunna ta av sig byxorna och lägga sig på undersökningsbordet. Kriminalvårdspersonalen vägrade att göra detta och BB fick problem med att ta av sig byxorna och kalsongerna. Efter undersökningen kunde han inte ta på sig kläderna eftersom han hade handfängsel och kriminalvårdspersonalen var tvungen att hjälpa honom med detta. Den 11 november 2014 genomfördes ett kollegium för att ”fastslå” vad Kriminalvården kunde hjälpa BB med för att underlätta hans återrehabilitering och förebygga de negativa konsekvenserna av frihetsberövandet. Närvarande kriminalvårdspersonal upplyste BB om att Kriminalvården inte hade något att erbjuda och att det han ”behövde” inte skulle komma att tillgodoses. Innebörden

text: av kollegiet var således att han ska hållas frihetsberövad utan att några för honom positiva åtgärder vidtas.

text: Kriminalvårdens behandling av BB har varit såväl kränkande som diskriminerande. Vidare har myndigheten baserat sin riskbedömning på tidigare verkställigheter som ligger långt tillbaka i tiden. Slutligen har anstalten förvägrat honom möjligheten att kontakta olika myndigheter.

text: Till anmälan hade AA bifogat ett antal handlingar, däribland kallelserna till Skånes universitetssjukhus.

text: Även den kompletterande anmälan översändes till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region Syd, genom regionchefen EE, bl.a. följande:

text: Med anledning av anmälan till JO […] har samtal hållits med kriminalvårdsinspektörer CC och FF, klienthandläggare, vakthavande befäl (VB), transportörer samt sjukvårdspersonal. Information har även inhämtats i det klientadministrativa systemet (KLAS) och klientregistersystemet (KVR).

text: Läkarbesök den 9 oktober 2014

text: Av beslutet om utevistelsen framgår att det är villkorat med två mans bevakning samt fängsel. Säkerhets- och riskbedömningen baseras på tidigare och aktuell skötsamhet inom kriminalvården. Vid samtal med VB på anstalten Fosie framgår följande avseende rutiner runt sjukhusbesök. Säkerhetsbedömningen utgör underlag för utredningen vid den enskilde intagnes villkor vid utevistelser. Det är inte kriminalvårdsinspektör CC som fattar beslut om detta då det är VB som beslutar om vilka villkor som utevistelsen ska ha. Om en intagen inte är i permissionsgång, vilket BB inte är, och inte heller beräknas beviljas permissioner så är det vanligtvis villkor med fängsel. Det är VB som gör säkerhetsbedömningar inför utevistelser och de revideras vid behov. Ifall en intagen vill ha privata kläder vid ett planerat sjukhusbesök/läkarbesök tillåts alltid detta. Det är många intagna som väljer att inte byta kläder vid sådana besök. Vanligtvis är personal inne i rummet framförallt om det finns fönster och/eller fler utgångar. Ifall läkaren vill prata privat med den intagne och det bedöms kunna göras med tanke på rummets utformning lämnas de om alla utgångar har säkras upp. Kräver läkare att fängslet ska tas bort får transportledaren mandat att plocka bort fängslet om lokalen är säkrad. Vid tveksamheter under transporten ringer transportören in till VB. Den aktuella transporten genomfördes med bevakning av två kriminalvårdstjänstemän. Vid samtal med dem framkommer bl.a. följande. De hämtade BB på avdelningen inför transport till sjukvården och BB frågade inte om möjligheten att byta till privata kläder och det är inte känt av honom ifall någon tidigare hade frågat BB om detta. BB tillfrågades dock om han ville byta ut sina tofflor mot skor men såvitt han minns ville BB inte detta. Rutinen är att ifall den intagne vill ha privata kläder tillåts alltid detta. Vanligtvis ringer de till Parkering Malmö för att fråga om de kan ställa sig i närheten av ingången för att minska exponeringen. De körde så nära ingången som möjligt så att det blev minsta möjliga exponering, vilket de alltid tänker på. De använder huvudentrén, ingång 47 MAS (Malmö allmänna sjukhus), som alla andra då det troligen är enda ingången. De hade blivit mer exponerade om de tagit en annan ingång. Receptionen är nära ingången och när de kom fram till den frågade de var de skulle. Receptionen är mittemot hissarna och väntrummen är längre in och de har inte någon insyn till hisshallen. Uppe på mottagningen sitter de ensamma i väntrummet. När de blir inkallade till läkaren tillfrågas läkaren avseende fängsel då

text: det är denne som bestämmer om det behöver tas av för undersökningen. Läkaren ville ha en arm fri för undersökningen vilket medförde att de lossade fängslet på den ena armen. De stannade på rummet vid undersökningen då det fanns fönster i rummet med en avsats utanför. De väljer ofta midjefängsel, där öglor som är fästa vid ett bälte runt midjan som fängslet kan fästas i, i stället för hand till hand med en kriminalvårdare då det kan innebära risker vid t ex en bilolycka. BB frågade inte om de skulle lämna rummet eller om fängslet skulle tas bort.

text: Sjukhusbesök avseende magnetröntgen den 29 oktober 2014

text: Av beslutet avseende utevistelsen enligt

text: 9 kap. 1 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, framgår att det är villkorat med två mans bevakning och fängsel och det finns inga närmare instruktioner om förhållningssätt om frågan uppstår om möjligheten att ta av fängslet vid undersökningen. Beslutet den 6 oktober 2014 avseende avslag på den sökta särskilda permissionen är inskrivet i KVR där beslut om permission läggs in och detta beslut har BB blivit underrättad om den 8 oktober 2014. När det gäller externa läkarbesök och sjukhusbesök prövas utevistelsen inte mot permissionsreglerna i 10 kap. FäL utan enligt hälso- och sjukvårdsreglerna i 9 kap. FäL. Då kallelserna till sjukvården inte hade kommit direkt till anstaltens sjukvård utan var känd av den intagne och av andra personer gjordes bedömningen att om det är möjligt att ändra tiderna bör det ske. Anses inte sjukhusbesöket/läkarbesöket kunna skjutas upp får man säkerställa utevistelsen med ytterligare villkor såsom t.ex. ytterligare en medföljande personal. Vid samtal med sjukvården på anstalten Fosie avseende rutiner avseende ändringar av tider för planerade sjukhusbesök/läkarbesök framgår följande. Det är på förfrågan av beslutsfattaren som frågan om möjlighet att ändra tiden väcks. Sedan är det sjukvården på anstalten som tar kontakten med den externa sjukvården för att kontrollera ifall det medicinskt går att skjuta på ett besök. I det här fallet ansågs MR röntgen kunna skjutas upp och BB fick en ny tid till den 29 oktober 2014. Vid samtal med anstalten Fosie angående villkoren för utevistelser framgår att de kommer att gå igenom sina rutiner angående vad som skrivs i beslutet om framförallt fängsel. Vid det här besöket skulle en MR röntgen genomföras och då kan inte fängslet vara kvar under själva undersökningen. Det borde ha varit möjligt att ta hänsyn till detta redan när utevistelsen planerades och i beslutet skriva in att fängslet kan tas bort under MR-undersökningen. Då hade det inte behövt bli några diskussioner runt fängslet på sjukhuset. I det aktuella fallet togs dock fängslet bort och MR-undersökningen genomfördes. Den VB som skriver beslut om utevistelsen är troligtvis inte alltid informerad om vad som ska ske under sjukhusbesöket och där kan rutinerna förbättras. Att medföljande personal är med vid undersökningen är beroende på om det rum där undersökningen genomförs är helt säkrad och hur många ingångar som finns till rummet. Det vanliga är att medföljande personal är närvarande i undersökningsrummet.

text: Hantering av inkommande försändelser

text: Vid samtal med anstalten Fosie framgår bl.a. följande. Brevet med kallelsen lämnades in i anstaltens brevlåda och de hade fått information om att den innehöll en kallelse till sjukvården. När brevet hade lokaliserats på fredagen den 14 november 2014 fanns det hos sjukvården och det lämnades genast ut till BB. Vid utredning över vad som hade skett framgick att brevet hade uppfattats vara en kallelse till extern sjukvård som skulle gå via anstaltens sjukvård och brevet hade lämnats över direkt till sjukvården. Därför gick det inte den vanliga vägen avseende inkommande försändelser. Detta är inget som sker rutinartade utan det får ses som en engångshändelse som dock kommer att följas upp med genomgång av rutiner runt försändelser.

text: Läkarbesök den 24 november 2014 och sjukhusvistelse 27–28 november 2014

text: Även avseende dessa två planerade besök på sjukhuset var tiderna kända av BB och en kontakt togs mellan anstaltens sjukvård och den externa sjukvården varvid framgick att besöken kunde skjutas upp, i det här fallet ca en vecka. Utevistelserna var villkorade med två mans bevakning och fängsel. Vid samtal med anstalten Fosie framgår bl.a. följande. Vid läkarbesök där det är villkor om fängsel är det den behandlande läkaren som tillfrågas om fängslet behövs tas bort för att kunna genomföra en eventuell undersökning, vilket inte skedde vid besöket den 24 november 2014. När det gäller frågan om var kriminalvårdens personal kan vistas under operation samt om bortplockande av handsprit m.m. sker självklart detta alltid i samråd med sjukhuspersonal. Vad som framgår av redogörelsen har medföljande kriminalvårdspersonal följt rutinerna avseende att kontakt har tagits med VB på anstalten när tveksamheter har uppstått. Det framgår av skrivelsen till JO att BB fick tillåtelse att ringa hem till sin fru för att meddela hur operationen har gått och att personalen lämnat rummet när BB förbereddes inför behandlingen.

text: Läkarbesök den 5 december 2014

text: Vid samtal med anstaltens sjukvård framgår att ett återbesök på MAS den 5 december 2014 överenskom med behandlande läkare den 4 december 2014 då BB själv pratat med sin läkare om vissa besvär. Utevistelsen var även denna gång förenad med villkor om fängsel och två medföljande personal. Då läkaren vid detta besök inte ansåg det vara nödvändigt att ta bort fängslet skedde inte detta.

text: Specialistläkarbesök avseende fördjupad utredning

text: När BB ansökte om att få delta vid en fördjupade medicinsk utredning, som det hänvisas till i skrivelsen till JO, genomfördes en utredning av syftet med besöket varvid följande framgick. Det är ett skånskt forskningsprojekt, BIG 3, som BB själv anmält sig till och som inte är medicinskt nödvändigt. Det bedömdes efter kontakt med projektet att BB kunde genomföra utredningen efter villkorlig frigivning och han kommer att erhålla en ny kallelse vid ett senare tillfälle.

text: Information om riskbedömningar, beslut, kontakter med omvärlden m.m.

text: Vid samtal med anstalten Fosie framgår att BB vid flera tillfällen blivit informerad om vilka grunder som säkerhetsbedömningarna är baserade på. Han har även informerats om hur beslut fattas och dokumenteras. Av daganteckningar i KLAS framgår även att han vid ett stort antal tillfällen har fått ringa till sin revisor, konkursförvaltare, domstolar, advokater, Kronofogdemyndigheten, Transportstyrelsen m.m.

text: Författningsbestämmelser

text: Av 1 kap. 4 § FäL, framgår att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Av 1 kap. 6 § FäL framgår att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt

text: 31 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: ska en intagen som transporteras eller av annan anledning vistas utanför anstalten under Kriminalvårdens övervakning inte utsättas för onödig uppmärksamhet.

text: Av 9 kap. 1 § FäL framgår att en intagen som behöver hälso- och sjukvård ska vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om den intagne inte kan undersökas eller behandlas på ett lämpligt sätt i anstalten, ska den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, ska den intagne föras över till sjukhus. Ett tillstånd till vistelse utanför anstalt enligt första stycket ska förenas med de villkor som behövs. Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, ska den intagne stå under bevakning. Av det allmänna rådet till 9 kap. 1 § andra stycket FäL i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse (

text: ) framgår att villkor ska vara individuellt utformade utifrån riskbedömningen och omständigheterna i det enskilda fallet. Villkor kan avse t.ex. – förbud att ta kontakt med brottsoffer, – skyldighet att följa uppgjord planering för vistelsen utanför anstalt, – skyldighet att under hela eller delar av vistelsen utanför anstalt vistas inom ett visst geografiskt område, eller – åtföljande av personal under vistelsen utanför anstalt

text: Region Syds bedömning

text: Regionen finner att det är viktigt att en prövning om vilka villkor som ska gälla vid utevistelser sker utifrån en individuell bedömning av varje intagen. Överväganden ska alltid göras om de beslutade kontroll- eller tvångsåtgärderna står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Det är av yttersta vikt att åtgärder som exempelvis fängsel inte används i andra fall än där det nödvändigt för att upprätthålla en rimlig nivå av säkerhet. Av vad som framkommit i utredningen avseende de säkerhetsbedömningar som genomförts och då BB inte har bedömts kunna beviljas permissioner under verkställigheten får det även efter en individuell bedömning anses vara rimliga villkor för genomförandet av utevistelsen. Kriminalvårdspersonal ställs dagligen i sitt arbete inför situationer som kräver etiska överväganden av olika slag. Den myndighetsutövning som kriminalvård innebär är särskilt ingripande i människors liv och det är beklagligt om en intagen och/eller anhöriga upplever sig kränkta av Kriminalvårdens behandling. Det är därför av vikt att vid sjukhusbesök och andra utevistelser inte utsätta den intagne för mer exponering än nödvändigt. Av vad som framgått av utredningen och samtal med olika tjänstemän på anstalten Fosie är det oklart ifall BB har önskat att ha privata kläder eller ej. Vad som även framgår är att vid planerade utevistelser nekas aldrig intagna att bära egna kläder ifall så önskas. Redogörelsen för hur medföljande personal har tänkt på hur de ska parkera och hur vägen in till mottagningen ser ut anser regionen visar på att de alltid försöker minimera exponeringen i sjukhusmiljön. När det som i det här fallet har bedömts att säkerhetsnivån ska vara hög är det ändå av vikt att Kriminalvården så långt möjligt försöker tillse att den intagnes integritet upprätthålls under sjukhusbesök och vid samtal med läkare. Den personal som genomför transporten har att följa de beslut om fängsel som gäller för utevistelsen och eventuella lättnader som har meddelats av beslutsfattaren. Om det inte är möjligt av säkerhetsskäl att den intagne får samtala med läkaren i enrum måste den hänsyn tas som är möjlig exempelvis genom att medföljande personal inte uppehåller sig i omedelbar närhet vid läkarundersökningen och/eller vid samtal med läkare. Vid flera tillfällen under de olika transporterna till sjukhus har kontakt tagits med VB för att fråga om det går att frångå de vanliga rutinerna och BB har då också fått flera av sina önskemål tillgodosedda. Diskussioner har förts med anstalten om hur rutinerna för utevistelser kan förbättras. Anstalten Fosie har uppgett att de har för avsikt att se över rutinerna runt hur beslut om framförallt fängsel är formulerade och om möjligt planera för möjliga lättnader redan under planeringen av utevistelsen, vilket skulle minimera risken för att onödiga konflikter skulle uppstå.

text: När det gäller den inkomna försändelsen från sjukvården som var ställd till BB har det framgått att den av misstag överlämnades direkt till sjukvården och inte betraktades som en vanlig inkommen försändelse med därpå följande regler avseende granskning och omhändertagande. Så fort försändelsen lokaliserats överlämnades den dock till BB. Utredningen har inte visat annat än att detta var en engångsföreteelse. Anstalten Fosie kommer dock att följa upp rutinerna för hanteringen av inkommande försändelser. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Inledande överväganden JO brukar som regel inte uttala sig i bedömningsfrågor. Skälet till det är bl.a. att JO:s prövning inte är tänkt att ersätta den prövning som en part kan få till stånd genom att överklaga en myndighets beslut. Det gör att jag inte kommer uttala mig i om de säkerhetsarrangemang som anstalten vidtagit i samband med BB:s utevistelser har varit motiverade. I det följande kommer jag emellertid ge min syn på det sätt som utevistelserna har genomförts och på anstaltens handläggning av BB:s ansökningar om utevistelser. Genomförandet av utevistelserna

text: Bärandet av uniform i samband med permission

text: Anstalten har inte ifrågasatt AA:s uppgift om att medföljande kriminalvårdspersonal i samband med BB:s sjukhusbesök bar uniform (tjänstedräkt). Jag utgår därmed i det följande från att så har varit fallet. I de två permissionsbeslut som jag har tagit del av har anstalten under rubriken ”Anvisningar och villkor” angett att BB skulle åtföljas av personal vid sjukhusbesöken. Anstalten har inte angett om personalen skulle ha på sig uniform eller inte.

text: Kriminalvården har meddelat särskilda föreskrifter om tjänstedräkt. Av föreskrifterna framgår bl.a. att kriminalvårdspersonal ska bära tjänstedräkt vid bevakade permissioner om det är motiverat av säkerhetsskäl. Med anledning av denna föreskrift har JO tidigare uttalat att vid bedömningen av om medföljande personal ska bära tjänstedräkt eller inte, är det främst två intressen som står mot varandra. Den intagne har ett intresse av att slippa den uppmärksamhet som personal i uniform kan dra till sig. Mot detta ska ställas personalens intresse av att vid t.ex. rymningsförsök uppfattas som myndighetspersoner med befogenhet att ingripa. I fråga om bevakade permissioner har JO tidigare uttalat att det är rimligt att medföljande personal bär uniform. Jag har ingen avvikande uppfattning i denna fråga. Emellertid vill jag framhålla att JO vidare har uttalat att det inför bevakade permissioner ska göras en bedömning av om uniform ska bäras. Vid-

text: Beslutsdatum den 25 juli och den 6 oktober 2014. Se Kriminalvårdens föreskrifter (KVAF [SÄK] 2007:2) om tjänstedräkt. Se 2 § andra stycket i nämnda föreskrifter.

text: are är det lämpligt att i permissionsbeslutet ange om medföljande personal ska bära uniform.

text: Anstalten har inte prövat frågan om det, med utgångspunkt i den proportionalitetsbedömning som ska ske, var motiverat att medföljande personal skulle bära uniform. Det har inte heller angetts i beslutet att uniformerad personal var en förutsättning för permissionerna. Anstalten förtjänar kritik för den bristfälliga handläggningen i denna del.

text: Kriminalvårdspersonals närvaro i samband med läkarundersökningar Av uppgifter från anstalten Fosie framgår att medföljande personal normalt är med i undersökningsrummet när den intagne undersöks av läkare. I sammanhanget vill jag framhålla att det sekretesskydd som gäller inom hälso- och sjukvården är starkare än det skydd som gäller inom kriminalvården. Inom hälso- och sjukvården gäller sekretess för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Bestämmelsen är försedd med ett s.k. omvänt skaderekvisit, vilket innebär att det råder en presumtion för sekretess.

text: I fråga om kriminalvården gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. Till skillnad från bestämmelsen om sekretess inom hälso- och sjukvården är motsvarande bestämmelse för kriminalvården försedd med ett rakt skaderekvisit, vilket innebär att det råder en presumtion för att uppgifterna är offentliga.

text: Hälso- och sjukvårdssekretessen gäller även för sådan hälso- och sjukvård som bedrivs inom kriminalvården. Det innebär att det råder en presumtion för att de uppgifter som framkommer inom den hälso- och sjukvård som bedrivs i en anstalt omfattas av sekretess i förhållande till den kriminalvårdspersonal som inte arbetar inom hälso- och sjukvården. Vidare är det inte ovanligt att intagna i samband med sjukhusbesök får genomgå integritetskänsliga undersökningar eller förberedelser inför operationer. Ett bra exempel på det senare är de förberedelser som BB genomgick inför operationen den 27 november 2014. Dessa förhållanden, i förening med de grundläggande bestämmelserna i

text: fängelselagen

text: om att en intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och att

text: Se

text: JO 2009/10 s. 165

text: . Se

text: 25 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: . Se

text: 35 kap. 15 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen

text: kontroll- eller tvångsåtgärder ska vara proportionerliga , innebär enligt min uppfattning att utgångspunkten måste vara att den intagne ska kunna undersökas av läkare i enrum även i samband med bevakade permissioner.

text: Jag har förståelse för att exempelvis lokalernas utformning ibland kan medföra att kriminalvårdspersonalen inte kan lämna den intagen utan bevakning. Även andra säkerhetsöverväganden kan göra att den intagne måste vara under ständig bevakning. Emellertid har anstalten ett stort ansvar att, i samråd med sjukhuset, planera sjukhusbesöket på sådant sätt (exempelvis genom val av undersökningsrum) att medföljande personal inte behöver vara med vid undersökningen. I sammanhanget vill jag framhålla att det finns exempel på anstalter som utvecklat ett gott samarbete med landstinget i fråga om utformandet av sjukhusbesök i syfte att skydda de intagnas integritet.

text: Jag utgår från att anstalten Fosie vidtar nödvändiga åtgärder för att ändra rutinerna i syfte att i större utsträckning kunna tillgodose de intagnas möjligheter att kunna genomgå läkarundersökningar utan att kriminalvårdspersonalen är närvarande.

text: Anstaltens handläggning av BB:s ansökan om utevistelser Enligt huvudregeln i

text: 20 § första stycket förvaltningslagen

text: ska ett beslut i vilket en myndighet avgör ett ärende innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Undantag från en myndighets motiveringsplikt finns i punkterna 1–5 i samma paragraf. I anstaltens beslut den 6 oktober 2014 avslogs BB:s begäran om utevistelse. Eftersom anstaltens beslut gick BB emot har det funnits en skyldighet för anstalten att motivera beslutet.

text: Omfattningen av en myndighets motiveringsplikt har angetts som att det finns en skyldighet att i ett beslut göra det begripligt för parten vilka faktiska förhållanden som är avgörande, vilka rättsregler som är tillämpliga och hur myndigheten har resonerat på de punkter där meningarna kan gå isär.

text: Av anstaltens beslut den 6 oktober 2014 framgår att BB:s ansökan avslogs. I beslutet har anstalten hänvisat till ett antal bestämmelser i

text: fängelselagen

text: . Emellertid har anstalten inte förklarat vilken betydelse bestämmelserna har för anstaltens beslut, än mindre angett några skäl till varför myndigheten beslutade att avslå BB:s begäran.

text: Se

text: 1 kap. 4 §

text: och

text: 6 § andra stycket

text: fängelselagen

text: . Se exempelvis vad som framkom i samband med en inspektion av anstalten Kalmar den 2 oktober 2014 (sidan 5 i protokollet i dnr 5334-2014). Se Hellners och Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, tredje uppl., 2010, s. 237.

text: Av remissvaret framgår dock att ansökan avslogs eftersom kallelsen till sjukhusbesöket inte hade kommit direkt till anstaltens sjukvård och att den intagne och andra personer därför kände till tidpunkten för utevistelsen. Jag antar att ansökan avslogs på grund av att anstalten gjorde bedömningen att dessa förhållanden gjorde att det fanns en risk för rymning eller fritagning vid utevistelsen. Detta borde ha angetts i skälen för anstaltens beslut.

text: Att anstalten inte anger de egentliga skälen för beslutet har gjort det svårt för att inte säga omöjligt för BB att begära en omprövning av beslutet och på så sätt ta till vara sin rätt. Vidare har det bristfälliga beslutet inneburit svårigheter för de instanser som har haft att pröva frågan vid en begäran om omprövning och därefter ett överklagande. Anstalten förtjänar kritik för denna brist.

text: Avslutningsvis konstaterar jag att anstalten inte har tillbakavisat AA:s påstående om att sjukhusbesök har ställts in utan att BB informerats om detta. Anstalten har inte heller tillbakavisat uppgiften om att beslut om den utevistelse som skulle ha ägt rum den 18 november 2014 meddelades först den 26 november.

text: Enligt min mening har anstalten en skyldighet att informera en intagen om att ett sjukhusbesök har ställts in på grund av exempelvis säkerhetsskäl. Även om anstalten av samma skäl inte kan berätta för en intagen när besöket i stället ska äga rum, måste den intagne åtminstone informeras om att sjukhusbesöket kommer att äga rum vid en senare tidpunkt. Att inte göra det, och därmed låta den intagne sväva i ovisshet, strider mot den grundläggande bestämmelsen om att Kriminalvården ska bemöta intagna med respekt för deras människovärde. Anstalten förtjänar kritik även i denna del.

text: I fråga om beslutet den 26 november 2014 nöjer jag mig med att konstatera att det är en grundläggande förutsättning för att en intagen ska kunna ta till vara sin rätt att beslutet meddelas före det datum som den tänkta permissionen ska äga rum. Övriga frågor Av utredningen framgår att det har uppstått diskussioner i samband med BB:s sjukhusbesök och att den medföljande personalen har varit tvungen att kontakta anstaltens vakthavande befäl. En möjlighet för att slippa vissa sådana diskussioner och för att personalen inte ska behöva kontakta anstalten, är att villkoren om användande av fängsel utformas på ett mer flexibelt sätt. Om det exempelvis redan av permissionsbeslutet framgår att medföljande personal får avlägsna handfängsel om det bedöms nödvändigt för att kunna genomföra undersökningen, kan sjukhusbesöket ske på ett smidigare sätt. Av den anledningen är det

text: Se

text: 1 kap. 4 § fängelselagen

text: enligt min mening bra att Kriminalvården, region Syd, har haft en diskussion med anstalten om hur besluten om handfängsel bör utformas.

text: Mot bakgrund av vad som har framkommit i remissvaret saknar jag skäl att ytterligare kommentera AA:s klagomål mot anstalten Fosie. Jag konstaterar endast att utredningen i dessa delar inte ger skäl för mig att uttala kritik eller vidta någon annan åtgärd.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Sekretess Serviceskyldighet

title: Möjligheten för en utomstående att lämna ett meddelande till intagen m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 16 oktober 2009, klagade AA på att en tjänsteman i anstaltens centralvakt vägrat att ta emot ett telefonmeddelande från honom till en intagen. AA anförde vidare att en tjänsteman i anstaltens centralvakt vid ett annat tillfälle vägrat att uppge sitt namn.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom generaldirektören BB, följande.

text: Bakgrund

text: AA har klagat till JO och sammanfattningsvis anfört följande. Han försökte den 14 oktober 2009 kl. 12.45 att per telefon lämna ett meddelande till en intagen på anstalten Ystads kvinnoavdelning. Personalen i centralvakten uppgav då att det inte är något som anstalten gör. Han tycker detta är allvarligt, eftersom meddelandet kan röra ett dödsbud, sjukdom eller liknande. Han har full förståelse för att personalen inte kan röja om en person är intagen vid anstalten eller inte, men de borde kunna ta emot ett meddelande och antingen lämna över det till den intagne, om denne finns där, eller helt enkelt kasta meddelandet om den intagne inte finns där. Han har tidigare ringt till centralvakten i samma ärende. Personal har då vägrat att uppge sitt namn.

text: Sakförhållanden

text: I ärendet har yttrande inhämtats från region Syd. Av yttrandet framgår: Den kriminalvårdare som tog emot samtalet följde anstaltens rutiner. Till följd av den s.k. kriminalvårdssekretessen bekräftar man i normalfallet inte om en person är intagen på anstalten eller inte. Man vidarebefordrar heller inte några meddelanden. En individuell prövning görs dock. Om den uppringande personen uppger sitt namn och sitt ärende, och det är fråga om något brådskande och viktigt såsom dödsfall eller allvarlig sjukdom, kopplas samtalet till ansvarig kriminalvårdsinspektör eller vakthavande befäl. Det förekommer också att centralvakten, i fall som inte bedöms som seriösa men inte akuta, informerar den uppringande om att sekretess gäller och att man därför inte kan bekräfta att personen i fråga är intagen men att, om så är fallet, meddelandet kommer att vidarebefordras. Anmälarens påståenden om anstaltens rutiner stämmer alltså inte. Inget tyder på att kriminalvårdaren agerade felaktigt.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: Enligt

text: 35 kap. 15 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: (OSL) gäller sekretess inom kriminalvården för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. Av bestämmelsens andra stycke framgår att sekretessen inte gäller beslut av Kriminalvården, Kriminalvårdsnämnden, en övervakningsnämnd och inte heller annat beslut i ett kriminalvårdsärende enligt

text: brottsbalken

text: eller lagstiftningen om kriminalvård i anstalt. Av

text: 3 kap. 1 §

text: OSL framgår att sekretess innebär ett förbud att röja en uppgift, vare sig det sker muntligen, genom utlämnande av allmän handling eller på något annat sätt. Av

text: 6 kap. 4 §

text: OSL följer att en myndighet på begäran av en enskild ska lämna uppgift ur en allmän handling, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. Av

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: framgår: Varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras så snart som möjligt. Om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet, bör myndigheten hjälpa honom till rätta.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Kriminalvården får – i frigivningsförberedande syfte – anses ha i uppdrag att underlätta och främja kontakter mellan de intagna och deras anhöriga, särskilt barn. Hur långt Kriminalvårdens serviceskyldighet sträcker sig i situationer som den nu aktuella bör ses i detta perspektiv. Å andra sidan får Kriminalvården inte röja uppgifter som är föremål för sekretess. En uppgift om att någon är intagen i kriminalvårdsanstalt är typiskt sett sådan att det kan antas att den intagne lider men om uppgiften röjs. Allmänna frågor om en viss person finns på en viss anstalt besvaras därför inte; detta trots att – något motsägelsefullt – Kriminalvårdens beslut om i vilken anstalt den intagne ska placeras är offentligt. Sekretess upprätthålls även mot anhöriga eftersom den intagne kan ha obehag av att information om denne lämnas ut även till anhöriga. Om uppgiften om att någon är intagen i kriminalvårdsanstalt redan är känd, röjs däremot ingen sekretess om uppgiften. Balansgången mellan serviceskyldighet och sekretess är svår. Felaktiga avvägningar riskerar att leda till problem, antingen genom att kontakter mellan intagna och anhöriga försvåras eller genom att sekretessbelagd information lämnas ut till obehöriga. I JO:s beslut den 19 januari 2009 (4495-2009) (rätteligen 4495-2008, JO:s anm.) fick personal vid anstalten Sagsjön allvarlig kritik för att ha tagit emot ett påstått brådskande brev från Kronofogden för vidarebefordran till en intagen. Enligt JO var det sannolikt att den person som lämnade in brevet kände till att mottagaren var intagen i anstalten, men det kunde inte uteslutas att agerandet innebar ett röjande av sekretess i sekretesslagens mening. Kriminalvården har erfarit att JO:s beslut har väckt oro bland personal och menar att beslutet riskerar att leda till överdriven försiktighet till följd av ökad rädsla för att göra fel. Det är angeläget att Kriminalvården kan finna stöd för en praktisk hantering av dessa frågor i verksamheten. Kriminalvården vill här väcka frågan om det verkligen är lämpligt att generellt neka personer som ringer till anstalten att få lämna meddelanden (eller vidarebefordra brev) till intagna, utan att ha klart för sig vad ärendet gäller. Med ett sådant generellt budskap medges inte någon individuell prövning. Det är enligt Kriminalvården inte tillfredsställande med en rutin som

text: bygger på att den enskilde får ett generellt nekande svar, och därefter själv måste vara aktiv med att lämna upplysningar som gör att undantag ändå kan medges. Enligt Kriminalvården borde frågorna huvudsakligen kunna hanteras på följande sätt. Personal bör i första hand genom egna kompletterande frågor av enklare slag försöka utreda om den som ringer känner till att den person som söks är intagen i anstalten, vad ärendet gäller, om det är brådskande m.m. Kriminalvården menar vidare i princip att det alltid går att ta emot ett meddelande eller motsvarande om man förtydligar att mottagandet inte innebär en bekräftelse på att personen finns på anstalten ifråga samt att meddelandet inte kommer att återsändas om det är så att personen inte finns där. Av regionens yttrande framgår att det förekommer att information av det slaget lämnas vid anstalten Ystad. Kriminalvården bör också klargöra att det är upp till den enskilde om denne vill kontakta den som har lämnat meddelandet. Slutligen anser Kriminalvården att det följer av

text: 6 kap. 4 §

text: OSL samt

text: 4 § förvaltningslagen

text: att företrädare för Kriminalvården har en skyldighet att uppge sitt namn vid telefonsamtal. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 6 april 2011 anförde chefsJO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Möjlighet att lämna meddelanden till intagna Kriminalvården har anfört att den kriminalvårdare som tog emot AA:s samtal följde anstaltens rutiner. Den rutin som tillämpas i anstalten Ystad innebär, enligt Kriminalvårdens redogörelse, att personalen i normalfallet inte uppger om en person är intagen i anstalten eller inte och att meddelanden inte vidarebefordras till intagna. Det görs dock, enligt Kriminalvården, en individuell prövning och det förekommer att meddelanden tas emot med beskedet att meddelandet kommer att vidarebefordras för det fall den intagne finns i anstalten. Hur det förhöll sig i detta fall har inte gått att fastställa.

text: Jag vill dock tillägga följande. Jag har förståelse för att Kriminalvårdens personal kan uppleva balansgången mellan serviceskyldighet och sekretess i fall som det aktuella som svår. Detta faktum får dock, enlig min mening, inte leda till att en anstalt inför en rutin som innebär att man aldrig tar emot telefonmeddelanden för vidarebefordran till intagna. Det är nödvändigt att det görs en individuell bedömning där naturligtvis även säkerhetshänsyn kan vägas in. Den som är intagen i anstalt är i flera avseenden avskuren från normala kontakter med exempelvis anhöriga och myndigheter. Kriminalvården måste ha ett förhållningssätt som underlättar den intagnes kontakter med omvärlden. I detta ligger bl.a. att göra det möjligt för den intagnes anhöriga att till kriminalvårdstjänstemän lämna brådskande och angelägna meddelanden för vidarebefordran till den intagne.

text: Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för uppfattningen att kriminalvårdspersonal i princip kan ta emot ett meddelande till en person som påstås vara intagen i anstalten, om man förtydligar att mottagandet inte innebär en bekräftelse på att personen finns i anstalten samt att meddelandet inte kommer att återsändas om personen inte finns där. Det beskrivna förfaringssättet kan säkert fungera i de flesta situationer. I vissa situationer kan dock en strikt tillämpning av de nyss beskrivna ”förhållningsreglerna” framstå som mycket otillfredsställande; t.ex. om det

text: lämnade meddelandet är mycket angeläget och den sökte nyligen har förflyttats från anstalten. I en sådan situation måste Kriminalvården ta ställning till om serviceskyldigheten eller allmänmänskliga hänsyn kräver att meddelandet vidarebefordras till den plats där den sökte befinner sig. I många fall har dessutom den som lämnar ett meddelande ett berättigat intresse av att få veta om han eller hon kan förlita sig på att meddelandet når fram. De problem som jag något belyst här visar att det är svårt att genom generella förhållningsregler lösa alla de frågor som kan uppstå i den praktiska tillämpningen på detta område.

text: Kriminalvården har i sitt yttrande även anfört att kriminalvårdspersonal i nu aktuella situationer genom egna kompletterande frågor av enklare slag bör försöka utreda om den som ringer känner till att den person som söks är intagen i anstalten. Här gäller naturligtvis att frågorna måste ställas på ett sådant sätt att frågorna inte avslöjar om den intagne finns i anstalten eller inom Kriminalvården. Kriminalvården bör också beakta att om ett muntligt meddelande tas emot under dessa förutsättningar, kommer den som lämnar meddelandet att uppfatta det som att Kriminalvården åtar sig att se till att den sökte nås av meddelandet. Särskilda åtgärder kan därför krävas från Kriminalvårdens sida för det fall den intagne t.ex. lämnat anstalten innan meddelandet hunnit överlämnas.

text: Sammantaget konstaterar jag att den praktiska tillämpningen av regelsystemet i OSL inte är okomplicerad i här aktuella situationer. Tillämpningen måste självklart bygga på en bedömning i varje enskilt fall och ta sikte på att underlätta för intagna så gott det går inom de ramar som följer av regleringen i OSL, lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt och

text: förvaltningslagen

text: Vägran att uppge sitt namn Kriminalvården har inte bemött AA:s påstående om att en kriminalvårdstjänsteman i centralvakten under ett telefonsamtal vägrat att uppge sitt namn till honom. Jag delar Kriminalvårdens uppfattning att en kriminalvårdstjänsteman har en skyldighet att, på fråga, uppge sitt namn. Hur det förhöll sig i detta fall har inte gått att fastställa.


nyckelord: Avgift Verkställighet

title: Anmälan mot Tekniska nämnden i Hässleholms kommun angående grunderna för meddelande om avstängning av vattentillförseln till en fastighet

text: Anmälan

text: I skrivelser till JO framförde AA klagomål mot Tekniska nämnden i Hässleholms kommun och uppgav följande. Kommunen hotade att stänga av vattnet till hennes fastighet på grund av att hon inte hade betalt avgift för sophämtning. Hon hade alltid betalt debiterade avgifter för vatten och avlopp och hon hade beviljats dispens från den kommunala sophämtningen.

text: AA framförde också klagomål mot att kommunen hade framställt krav mot henne på besöksavgift och inkopplingsavgift avseende vatten och avlopp.

text: Till anmälan bifogade AA bl.a. ett meddelande från kommunen om avstängning av vattenleverans till hennes fastighet samt en faktura, i vilken kommunen hade debiterat avgifter både för vatten och avlopp samt renhållning.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Tekniska nämnden i Hässleholms kommun för utredning och yttrande avseende vad AA anfört om att kommunen hotat att stänga av vattnet på grund av underlåtenhet att betala avgift för sophämtning. Nämnden beslutade att som sitt yttrande översända en av tekniska kontoret upprättad skrivelse, vari anfördes följande. Abonnenten AA är bosatt vid [ ] gata i Tyringe och fastigheten är ansluten till kommunalt va- och renhållning. Fastigheten är belägen inom ett "vanligt" villaområde i Tyringe och är naturligtvis inte befriad från sophämtning. Detta också enligt klart besked från Hässleholms renhållningsverk. – – – Va- och renhållning debiteras gemensamt, d v s abonnenten erhåller en samlingsfaktura där ingående poster är specificerade. I de fall vi känner till att avgiften avser utebliven betalning för sophämtning utgår ej meddelande om brytning av vattentillförsel. Om abonnent delbetalar faktura, som skett i detta fallet och ej specificerar vad betalningen avser, kan vi ej avgöra vad delbetalningen avser. Med automatik utfaller påminnelser och slutligen också med automatik varsel om vattenavstängning. Vi har ej möjlighet att manuellt i varje ärende utreda vad den undanhållna betalningen

text: avser om detta ej anges av den betalande utan den automatiska indrivningsprocessen inträder. I detta särskilda fall med AA fann vi ej skäl till speciella åtgärder eftersom abonnenten skall betala båda nyttigheterna. Noteras kan att vattentillförseln till fastigheten ej har brutits. Upplysningsvis kan nämnas att abonnenten har reglerat den sist utställda räkningen 2000-03-06, som omfattar både va- och renhållning. AA kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. följande. Tekniska kontoret kände till att hennes delbetalningar av fakturorna avsåg vatten och avlopp och inte sophämtning. Skälet till att hon betalade den senaste fakturan i dess helhet var att undvika att vattentillförseln till fastigheten skulle brytas.

text: Bedömning

text: Tvister mellan en huvudman för en allmän va-anläggning och en fastighetsägare i fråga om bl.a. avstängning av vattentillförseln till en fastighet och rörande fordran på avgift till huvudmannen kan prövas av Statens va-nämnd (se 37 § lagen, 1970:244, om allmänna vatten- och avloppsanläggningar). Mot bakgrund härav har min utredning tagit sikte på vad AA framfört om att kommunen meddelat att vattentillförseln till hennes fastighet kan komma att stängas av på grund av en fordran avseende renhållning.

text: I 30 § lagen om allmänna vatten- och avloppsanläggningar föreskrivs följande. Försummar fastighetsägare att betala avgift som avses i lagen eller att i annat hänseende iaktta vad som åligger honom och är försummelsen väsentlig får huvudmannen stänga av vattentillförseln till fastigheten, om han ej genom anmaning har kunnat åstadkomma rättelse och avstängning kan ske utan att olägenhet för människors hälsa uppkommer.

text: Av bestämmelsen följer att huvudmannen inte får stänga av vattentillförseln till en fastighet av det skälet att fastighetsägaren har försummat att betala en annan avgift än en avgift som avses i den aktuella lagen. Det är således inte förenligt med lagen att huvudmannen stänger av vattentillförseln till en fastighet på grund av att fastighetsägaren inte har betalt avgift för t.ex. renhållning. Huvudmannen får i ett sådant fall givetvis inte heller förutskicka att vattentillförseln kan komma att stängas av. Jag vill också betona att den aktuella bestämmelsen innehåller flera förutsättningar som måste vara uppfyllda för att huvudmannen skall ha rätt att stänga av vattentillförseln till en fastighet.

text: I ärendet har framkommit att tekniska nämnden debiterar avgifter för vatten och avlopp samt renhållning gemensamt. Nämnden har anfört att AA delbetalat de aktuella fakturorna och att hon inte specificerat vad betalningarna avsåg, varför tekniska förvaltningen inte kunde avgöra vad de gällde. De debiterade vattenavgifterna har med utgångspunkt därifrån inte ansetts till fullo reglerade. Hur nämnden såsom fordringsägare har bedömt den frågan bör inte prövas av mig; bedömningen innefattar sådana civilrättsliga överväganden som normalt inte ankommer på JO att uttala sig om. Eftersom det i remissyttrandet anförts att i de fall där man känner till att avgiften rör utebliven betalning för renhållning utgår inte något meddelande om brytning av vattentillförseln, drar jag slutsaten att

text: nämnden i princip inte godkänner att vattentillförseln till en fastighet skall kunna stängas av på grund av försummelse att betala avgift för renhållning. Vad som har kommit fram i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande av mig. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Ansökan
Beslut
Långsam handläggning

title: Ny granskning av Migrationsverkets handläggningstider

sammanfattning: JO har genomfört en ny granskning av handläggningstider vid Migrationsverket. Granskningen gäller ärendeslagen medborgarskap, anknytning och asyl. Granskningen visar att Migrationsverket fortfarande har stora problem. JO befarar att det kommer att dröja flera år innan handläggningstiderna är på en rimlig nivå. Det går enligt JO inte att acceptera att Migrationsverket år efter år har orimligt långa handläggningstider i ett stort antal ärenden. JO konstaterar att hans tidigare uttalade farhågor om att verkets långa handläggningstider skulle bli ett normalläge verkar besannas. Migrationsverket måste nu göra särskilda ansträngningar för att komma till rätta med handläggningstiderna. Med anledning av att handläggningstiderna också är en fråga om tilldelning av resurser överlämnas beslutet till Regeringskansliet för kännedom. JO kritiserar Migrationsverket för långsam och passiv handläggning i de enskilda ärenden som granskats. I några av ärendena hade handläggningstiden överstigit tre och ett halvt år.

text: Bakgrund till granskningen

text: JO har vid flera tillfällen granskat Migrationsverkets handläggningstider. Resultatet av den senaste granskningen redovisades i fyra separata beslut den

text: 21 januari 2021. JO Per Lennerbrant kritiserade i dessa beslut Migrationsverket för långsam handläggning i samtliga granskade ärenden och för passivitet under handläggningen i de flesta av ärendena. (För en närmare redovisning, se JO 2021/22 s. 605, dnr

text: och

text: Efter den senaste granskningen har det fortsatt att komma in klagomål till JO på Migrationsverkets handläggningstider. Mot denna bakgrund beslutade JO i februari 2022 att på nytt granska handläggningstiderna genom att utreda fem anmälningar i flera olika ärendeslag. Resultatet av granskningen redovisas samlat i detta beslut.

text: Anmälningarna

text: Anmälningarna avsåg följande ärenden.

text: AA ansökte om svenskt medborgarskap den 21 maj 2020. Den 21 januari 2021 förelade en migrationsdomstol Migrationsverket att snarast avgöra AA:s ärende (jfr

text: och

text: 49 §§

text: förvaltningslagen

text: om s.k. dröjsmålstalan). Verket avgjorde ärendet den 1 februari 2022. (JO:s dnr 578-2022)

text: BB ansökte om svenskt medborgarskap den 30 juli 2018. Migrationsverket avgjorde BB:s ärende den 16 mars 2022. (JO:s dnr 614-2022)

text: CC ansökte om svenskt medborgarskap den 27 juni 2018. Migrationsverket avgjorde ärendet den 3 mars 2022. (JO:s dnr 879-2022)

text: DD ansökte om asyl i Sverige den 9 januari 2020. Migrationsverket avgjorde ärendet den 18 februari 2022. (JO:s dnr 903-2022)

text: EE ansökte om uppehållstillstånd i Sverige på grund av anknytning den 29 november 2020. Migrationsverket avgjorde ärendet den 28 mars 2022. (JO:s dnr 1271-2022)

text: Utredning

text: JO begärde att Migrationsverket skulle yttra sig över anmälningarna och besvara ett antal frågor. Migrationsverket yttrade sig till JO den 8 juni 2022. I yttrandet redovisade verket bl.a. följande.

text: Migrationsverket arbetar för att kunna pröva gjorda ansökningar inom författningsreglerade frister i samtliga ärendeslag. Det finns förutsättningar för att avgöra förstagångsansökningar om asyl inom författningsreglerad frist. Målsättningen att avgöra även förlängningsansökningar om asyl och anknytningsärenden inom författningsreglerade frister samt medborgarskapsärenden inom sex månader beräknas kunna nås under 2023.

text: För att komma till rätta med handläggningstiderna arbetar Migrationsverket med att öka planeringsförmågan när det gäller t.ex. bemanning och produktivitet, samt att i högre utsträckning anpassa planeringen efter antal nyinkomna ärenden (t.ex. en säsongsvariation). Det förs en ökad dialog inom myndigheten om förutsättningar för att nå och hålla författningsstyrda tider. Verket etablerade under slutet av 2021 och början av 2022 en ny struktur för prövningsstöd (stöd till medarbetare som arbetar med prövning av ärenden) som bl.a. innebär att det finns ett prövningsstödsnätverk för varje delprocess. I mars 2022 infördes en ny process för ärenden som rör uppehållstillstånd på grund av anknytning och den innebär bl.a. att samtliga nyinkomna anknytningsärenden hanteras av en central funktion som sorterar ut dem som ska handläggas skyndsamt. Under 2021 började man med medborgarskapsprövning på ytterligare en ort för att öka rekryteringsunderlaget och minska sårbarheten.

text: En utmaning för verksamheten är att det kommer många avgöranden från domstol om att ärendena ska avgöras snarast, vilket påverkar vilka ärenden som ska prioriteras. Vidare kan omvärldsfaktorer, som den nuvarande situationen i Ukraina och händelseutvecklingen i Afghanistan 2021, ge undanträngningseffekter eller skapa flaskhalsar. En annan utmaning är att uppnå en långsiktigt hållbar kompetensförsörjning.

text: När det gäller de ärenden som är föremål för JO:s granskning framgår sammanfattningsvis av Migrationsverkets yttrande att handläggningstiden inte varit tillfredsställande i något av dem.

text: Efter att verket lämnade sitt yttrande har JO hämtat in myndighetens verksamhets- och utgiftsprognoser från juli respektive november 2022.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: För Migrationsverkets ärendehandläggning gäller

text: förvaltningslagens

text: allmänna skyndsamhetskrav. Enligt det kravet ska ett ärende handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts (se

text: 9 § första stycket

text: För flera av Migrationsverkets ärendeslag finns även särskilda författningsreglerade handläggningsfrister. Ett ärende om uppehållstillstånd på grund av anknytning ska avgöras senast inom nio månader från det att ansökan lämnades in, om det inte finns särskilda skäl (se 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen). Ett ärende om asyl ska som huvudregel avgöras senast inom sex månader från det att ansökan lämnades in och senast inom 15 månader om det finns särskilda skäl (se 8 kap. 10 § första stycket utlänningsförordningen). För medborgarskapsärenden finns ingen motsvarande författningsreglerad handläggningsfrist.

text: JO har tidigare uttalat att det inte går att generellt uttala vad som är en godtagbar handläggningstid, men att en fullständig passivitet från myndighetens sida i princip aldrig är acceptabel. Det är inte heller en längre tids frånvaro av åtgärder som på ett effektivt sätt driver handläggningen framåt. JO har också uttalat att det inte är acceptabelt att enkla och lättutredda ärenden i alltför stor utsträckning blir avgjorda på bekostnad av att handläggningen av mer omfattande eller komplicerade ärenden avstannar, samt att en myndighet inte kan organisera sin verksamhet så att nedprioriterade ärenden får en oacceptabelt lång handläggningstid, även om den totala mängden ärenden minskar. (Se JO 2021/22 s. 605.)

text: Bedömning

text: De granskade ärendena Samtliga granskade ärenden har numera avgjorts. Jag kan inledningsvis konstatera att fyra av ärendena låg utan aktiv handläggning under största delen av den totala handläggningstiden. När verket väl börjat handlägga dem aktivt

text: kunde de avgöras inom relativt kort tid. Ett av dessa ärenden kunde avgöras redan efter drygt en vecka. I det femte ärendet vidtogs handläggningsåtgärder i ett initialt skede. Sedan dröjde det mer än ett år innan ytterligare åtgärder vidtogs och därefter ytterligare tio månader innan ärendet avgjordes. I samtliga granskade ärenden har det alltså förekommit långa perioder av passivitet.

text: I två av medborgarskapsärendena översteg den totala handläggningstiden tre och ett halvt år. Handläggningstiden i det tredje medborgarskapsärendet uppgick till drygt ett år och åtta månader. För medborgarskapsärenden finns som nämnts ingen särskild författningsreglerad tidsfrist.

text: Förvaltningslagens

text: allmänna skyndsamhetskrav gäller dock och Migrationsverket har i sitt yttrande uppgett att man har som målsättning att fatta beslut inom sex månader från ansökan.

text: Handläggningstiden översteg i samtliga granskade medborgarskapsärenden vad som kan anses acceptabelt. I ett av ärendena dröjde verket också drygt ett år med att fatta beslut efter att en domstol med anledning av en s.k. dröjsmålstalan hade förelagt verket att avgöra ärendet så snart som möjligt.

text: I asylärendet uppgick den totala handläggningstiden till två år och en månad och i anknytningsärendet till cirka ett år och fyra månader. Handläggningstiden översteg i båda ärendena gällande tidsfrister för respektive ärendeslag och även i övrigt vad som kan anses acceptabelt.

text: Såväl de långa handläggningstiderna i sig som Migrationsverkets passivitet strider mot

text: förvaltningslagens

text: krav att ett ärende ska handläggas så snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts.

text: Migrationsverket kritiseras för den långsamma och passiva handläggningen av de granskade ärendena. Övergripande synpunkter på Migrationsverkets handläggningstider Migrationsverkets beslut i ärenden om medborgarskap och uppehållstillstånd har stor betydelse för dem som berörs. Att under lång tid vänta på ett sådant beslut kan orsaka otrygghet och lidande och jag har tidigare pekat på vikten av att ärenden som har stor inverkan på enskildas liv avgörs inom rimlig tid (se bl.a. JO 2021/22 s. 605). Detta framhålls också i förarbetena till

text: förvaltningslagen

text: (se

text: prop. 2016/17:180 s. 106

text: f.).

text: JO har under flera år hanterat ett mycket stort antal klagomål mot Migrationsverket om långa handläggningstider. I några av de nu granskade ärendena har handläggningstiden överstigit tre och ett halvt år.

text: I sitt yttrande till JO i juni 2022 redovisade Migrationsverket vissa förbättringar avseende t.ex. andelen ärenden som avgörs inom författningsreglerade frister. Verket uppgav att det redan fanns förutsättningar att avgöra förstagångsansökningar om asyl inom den författningsreglerade fristen och att man beräknade att under 2023 nå målsättningen att avgöra

text: förlängningsansökningar om asyl och anknytningsärenden inom de författningsreglerade handläggningsfristerna samt medborgarskapsärenden inom sex månader.

text: En kort tid efter att Migrationsverket lämnat sitt yttrande till JO presenterade verket en verksamhets- och utgiftsprognos. I den angavs att det först 2025 beräknas finnas förutsättningar att hålla författningsreglerade frister för anknytningsärenden och medborgarskapsärenden. För asylärenden bedömdes förutsättningarna under perioden 2022–2025 vara begränsade att nå en hög andel avgjorda ärenden inom den författningsreglerade tiden.

text: Migrationsverket har därefter presenterat ytterligare en verksamhets- och utgiftsprognos (den 23 november 2022). Verket anger där att den samlade bilden från den föregående prognosen kvarstår, under förutsättning att myndigheten tilldelas medel enligt sina bedömda behov. Vidare anges att den avsevärt lägre nivån för förvaltningsmedel för 2025 som aviserats i budgetpropositionen bedöms påverka handläggningstiderna redan från 2024.

text: Min granskning visar att Migrationsverket fortfarande har stora problem med sina handläggningstider. Utifrån prognoserna befarar jag att det kommer att dröja ytterligare flera år innan Migrationsverket avgör anknytningsärenden inom den författningsreglerade handläggningsfristen och medborgarskapsärenden inom sex månader. När det gäller asylärenden är materialet mer svårtolkat.

text: Migrationsverkets bedömning av när målen för handläggningstider kommer att nås har flera gånger flyttats fram och jag ser en risk för att inte heller den senaste prognosen kommer att hålla. Verket har dessutom uppgett att bedömningarna förutsätter att verket tilldelas medel som man enligt aviseringar i budgetpropositionen för 2023 inte kommer att få.

text: Migrationsverket har vidtagit ett antal åtgärder för att komma till rätta med handläggningstiderna, något som jag givetvis ser positivt på. Jag har också förståelse för att verket påverkats av t.ex. händelserna i Afghanistan 2021 och aktiveringen av det s.k. massflyktsdirektivet med anledning av kriget i Ukraina.

text: Det går dock inte att acceptera att myndigheten år efter år har orimligt långa handläggningstider i ett stort antal ärenden. I min förra granskning uttalade jag en oro för att verkets långa handläggningstider skulle bli ett normalläge om inte kraftfulla åtgärder vidtogs. Jag tvingas nu konstatera att mina farhågor verkar besannas.

text: Migrationsverket måste göra särskilda ansträngningar för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna. Jag kommer även fortsättningsvis att följa utvecklingen i denna fråga.

text: Mot bakgrund av vad som framkommit i granskningen och då verkets långa handläggningstider också är en fråga om tilldelning av resurser översänder jag en kopia av detta beslut till Regeringskansliet för kännedom. Ärendena avslutas.


title: Kritik mot Migrationsverket, som nekat en familj med permanent uppehållstillstånd främlingspass

sammanfattning: En mor och fyra av hennes barn ansökte om uppehållstillstånd i Sverige på grund av anknytning till ett här bosatt barn och om att främlingspass skulle utfärdas. Migrationsverket avslog ansökningarna med motiveringen att sökandenas identiteter inte styrkts. Besluten överklagades till migrationsdomstolen, som fann identiteterna tillfredsställande klarlagda och beviljade permanenta uppehållstillstånd. I anledning av detta begärde kvinnan och hennes barn att Migrationsverket skulle ompröva besluten om främlingspass. Migrationsverket vidhöll dock sin uppfattning att identiteterna inte var styrkta och att främlingspass inte skulle utfärdas, vilket fick till följd att familjen hindrades i sin lagliga rätt att återförenas. Migrationsverket kritiseras för detta.

text: Bakgrund och utredning

text: AA har i egenskap av ombud för BB och dennas fyra barn anmält Migrationsverket till JO. Av anmälan och handlingarna i ärendet framgår huvudsakligen följande.

text: Familjen, som kommer från Somalia, ansökte vid Sveriges ambassad i Addis Abeba, Etiopien, om uppehållstillstånd i Sverige och om främlingspass. Som grund för ansökan åberopade familjen anknytning till den i Sverige bosatta dottern/ systern CC. Migrationsverket beslutade i februari 2011 att avslå familjemedlemmarnas ansökningar om uppehållstillstånd och främlingspass. Som skäl för beslutet angavs att sökandena inte styrkt sina identiteter.

text: Besluten överklagades till Förvaltningsrätten i Stockholm, migrationsdomstolen. Inte heller migrationsdomstolen ansåg att de lyckats styrka sina identiteter, men väl att deras identiteter fick anses klarlagda i så stor utsträckning som detta var möjligt och att de ”gjorts sannolika”. Domstolen beviljade familjemedlemmarna permanenta uppehållstillstånd med stöd av

text: 5 kap. 3 § utlänningslagen

text: (mål UM 1802-11). Migrationsverket överklagade domen till Migrationsöverdomstolen som beslutade att inte meddela prövningstillstånd.

text: Migrationsdomstolen prövade inte yrkandet om främlingspass med hänvisning till att Migrationsverkets beslut i denna del inte fick överklagas. Familjen begärde då att Migrationsverket skulle ompröva sitt tidigare beslut att inte utfärda främlingspass. Migrationsverket beslutade dock i oktober 2011 att vidhålla sitt tidigare beslut, med motiveringen att BB och hennes barn, enligt verkets bedömning, fortfarande inte styrkt sina identiteter.

text: Enligt anmälarna innebar Migrationsverkets agerande att familjen hindrades i sin lagliga rätt att återförenas.

text: Efter anmodan inkom Migrationsverket (generaldirektören DD) med yttrande. Där redovisades bl.a. följande.

text: I aktuellt ärende har migrationsdomstolen beviljat sökanden permanent uppehållstillstånd och därmed gjort bedömningen att de har rätt att bosätta sig i Sverige. I vissa fall är en förutsättning för att sökanden ska kunna använda sig av rättigheten som följer av domen att de beviljas pass så att de kan resa in i landet. Enligt vad som framkommer av ansökan är detta situationen i aktuellt ärende. Enligt gällande rättsordning är migrationsdomstolen överordnad Migrationsverket och verket ska rätta sig efter de avgöranden som en överinstans fattar. Beslut om främlingspass fattas enbart av Migrationsverket. Ansökan om främlingspass är således fristående från ärendet om uppehållstillstånd. Vid tidpunkten för Migrationsverkets beslut om främlingspass förelåg flera avgöranden från Migrationsöverdomstolen gällande kraven på styrkt identitet i anknytningsärenden. Domstolen uttalade sig bland annat om ansökningar som ges in före inresa och kravet på klarlagd identitet. Med utgångspunkt i dessa avgöranden fattade Migrationsverket beslutet att inte bevilja ansökningarna om pass. I ärendet har migrationsdomstolen beviljat uppehållstillstånd och därmed gjort bedömningen att de har rätt att bosätta sig i Sverige. Mot denna bakgrund och att ärendet får anses nära kopplat till beslutet om uppehållstillstånd samt det förhållandet att det inte finns någon uttrycklig bestämmelse i

text: utlänningslagen

text: eller utlänningsförordningen som hindrar att främlingspass utfärdas även när identiteten inte är styrkt borde Migrationsverket ha beviljat ansökan om främlingspass trots att det stred mot känd praxis vid tillfället. Konsekvensen blir att lika ärenden behandlas olika vilket i sig är en följd av domstolarnas olika bedömning av ärendena. Vad gäller anknytningsärenden har rättsläget numera ändrats genom att Migrationsöverdomstolen i ett avgörande den 18 januari 2012 gjort en ny bedömning om beviskraven i anknytningsärenden och uttalat att ett lägre beviskrav kan tillämpas i ärendena. Eftersom ansökningar om uppehållstillstånd och främlingspass prövas separat i nuvarande ordning hade det varit lämpligt att även beslut om främlingspass hade gått att överklaga så att ärendena avgjorts samtidigt av överinstansen. Avslutningsvis vill Migrationsverket föra fram att berört verksamhetsområde genomfört en granskning av handläggningen av främlingspass och att verket kommer att följa upp tidigare fattade beslut om främlingspass med samma innehåll.

text: I ett beslut den 12 december 2012 anförde JO Axberger följande.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser om uppehållstillstånd på grund av anknytning finns i

text: 5 kap.

text: 3 e §§

text: utlänningslagen

text: För att den som har beviljats ett uppehållstillstånd ska få resa in i Sverige krävs som huvudregel att utlänningen har ett pass, se

text: 2 kap.

text: och

text: 4 §§

text: utlänningslagen

text: Om en utlänning inte har någon handling som gäller som pass och saknar möjlighet att skaffa en sådan handling, får Migrationsverket utfärda främlingspass för honom eller henne att gälla som pass. Verket får utfärda främlingspass även i andra fall, om det finns särskilda skäl. Ett främlingspass får förses med en anteckning om att innehavarens identitet inte är styrkt. Har utlänningen ett omedelbart behov av att resa till eller från Sverige får ett provisoriskt främlingspass utfärdas. Migrationsverkets beslut i fråga om främlingspass får inte överklagas. (Se 2 kap. 12 – 14 §§ och 8 kap. 11 § utlänningsförordningen.)

text: I förordningsmotiven anges att även andra utlänningar än flyktingar kan vara förhindrade att skaffa hemlandspass och att en särskild passhandling bör kunna utfärdas i dessa fall. För att så ska ske krävs dock att utlänningen har en viss anknytning till Sverige, i allmänhet genom uppehållstillstånd. Saknar en utlänning pass och inte kan skaffa ett hemlandspass bör enligt motiven utlänningen ges ett främlingspass samtidigt som han eller hon beviljas uppehållstillstånd. (Se regeringens förordningsmotiv 1989:3 s. 11.)

text: Bedömning

text: Migrationsdomstolen har beviljat BB och hennes barn permanenta uppehållstillstånd. Domstolen prövade frågan om deras identiteter och fann dessa tillräckligt klarlagda. Domen har vunnit laga kraft. Migrationsverket har därefter vidhållit ett tidigare beslut att avslå BB:s och hennes barns ansökningar om att erhålla främlingspass.

text: Migrationsverket har inte ifrågasatt att sökandena saknat handlingar som gäller som pass och att de inte heller haft möjlighet att skaffa sådana. Avslagen har i stället grundats på att de inte kunnat styrka sina identiteter. Det finns emellertid inte något uttryckligt hinder mot att främlingspass utfärdas trots att identiteten inte är styrkt; det framgår tvärtom att detta kan förekomma. Verket ska vidare, i linje med vad som anförs i dess yttrande, lojalt rätta sig efter avgöranden i överinstans. Jag instämmer därför i den bedömning verket självt nu gjort, nämligen att främlingspass borde ha utfärdats i detta fall. Genom att så inte skedde hindrades familjen i sin lagliga rätt att återförenas. Migrationsverket ska därför kritiseras.

text: Jag har emellertid viss förståelse för att Migrationsverket, som måste eftersträva en tydlig och enhetlig praxis, funnit principfrågan svårbedömd. Den gällande regleringen och beslutsordningen bidrar till detta. En kopia av mitt beslut översänds därför till Regeringskansliet, Justitiedepartementet, för kännedom.