title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av en tingsrätt och en hovrätts handläggning av ett tvistemål

text: Justitiekanslern avslår JKA:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: JKA ansökte den 9 februari 2011 vid Norrtälje tingsrätt om stämning mot sin f.d. maka SK (mål nr T 278-11). Yrkandet uppgick till 995 000 kr och baserades på ett skuldebrev. Muntlig förberedelse hölls den 6 april varefter målet avgjordes på handlingarna genom dom den 15 april 2011. Domslutet blev att käromålet ogillades.

text: JKA överklagade domen till Svea hovrätt (mål nr T 4216-11). Prövningstillstånd beviljades den 13 september 2011. Parterna anlitade härefter ombud och efter en relativt omfattande skriftväxling tog hovrätten den 4 september 2012 ställning till frågan om nya grunder och ny bevisning skulle tillåtas. Huvudförhandling planerades till den 9 november. Denna ställdes emellertid in två dagar innan den skulle hållas och hovrätten beslutade i stället att förelägga tingsrätten att yttra sig över handläggningen där. Hovrätten skiljde målet ifrån sig genom slutligt beslut den 20 mars 2013, efter föredragning den 30 januari och 13 mars. Genom beslutet undanröjde hovrätten tingsrättens dom och återförvisade målet till tingsrätten för fortsatt behandling. I skälen för beslutet anfördes följande under rubriken Hovrättens bedömning.

text: Enligt

text: 42 kap. 8 § andra stycket rättegångsbalken

text: ska rätten, efter målets beskaffenhet, vid förberedelsen verka för att tvistefrågorna blir klarlagda och att parterna anger allt som de vill åberopa i målet. Rätten ska vidare genom frågor och påpekanden försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Denna verksamhet brukar benämnas materiell processledning.

text: Vid den materiella processledningen måste domaren hela tiden göra avvägningen mellan, å ena sidan, den hjälpbehövande partens intresse av att få ut så mycket som möjligt av rättegången och, å andra sidan, hänsynen till motpartens intressen, till hans förlitan på domstolens objektivitet och intresset av att hålla rättegången inom rimliga gränser (se

text: prop. 1986/87:89 s. 106

text: Behovet av materiell processledning är allmänt sett större när parterna processar utan ombud. Även tvisteföremålets storlek kan vara av betydelse för bedömningen av den materiella processledningens omfattning. I det aktuella fallet har parterna processat utan ombud i tingsrätten och tvisteföremålet har uppgått till nästan en miljon kronor.

text: Av protokollet från sammanträdet framgår inte annat än att tingsrätten enbart konstaterat att SK inte åberopat någon bevisning. Tingsrätten kunde emellertid inte räkna med att SK var införstådd med reglerna för dispositiva tvistemål och att hon insåg de möjliga konsekvenserna av sitt handlande. Tingsrätten borde därför ha påtalat för SK att hon måste räkna med att behöva lägga fram bevisning för sina påståenden i rättegången för att dessa skulle godtas av domstolen. Tingsrätten borde också ha upplyst henne om att hon kunde föra bevisning i form av partsförhör med sig själv under sanningsförsäkran. Även JKA borde ha informerats om denna möjlighet.

text: Det har vidare ålegat tingsrätten att ingripa för att avhjälpa otydligheter eller ofullständigheter i det som parterna anfört. Med hänsyn till det SK åberopat till stöd för sitt bestridande borde tingsrätten ha försökt att klarlägga JKA:s bemötande av dessa omständigheter. Det hade även varit lämpligt om tingsrätten klarlagt varför JKA ansåg det vara en relevant omständighet att parterna hade upprättat ett äktenskapsförord.

text: Slutligen borde tingsrätten ha vidtagit vissa ytterligare åtgärder innan den slutligt avgjorde målet, även om parterna enligt tingsrättens protokoll var överens om att målet kunde avgöras på handlingarna och fick upplysning om när dom skulle meddelas. SK förklarade nämligen kort tid före sammanträdet att hon var i behov av juridiskt biträde. Vid sammanträdet borde därför tingsrätten ha frågat om hon fortfarande ansåg sig ha ett sådant behov och upplyst henne om möjligheten att ansöka om rättshjälp. Tingsrätten borde även ha gjort det tydligt för SK att den var av uppfattningen att hon inkommit med svaromål och slutfört sin talan vid sammanträdet varför det tidigare meddelade anståndet inte längre gällde.

text: Tingsrättens underlåtenhet i nu nämnda avseenden utgör rättegångsfel.

text: Målet har pågått under lång tid i hovrätten och bl.a. därför vore det önskvärt att avhjälpa felet här. I syfte att avhjälpa felet skulle hovrätten kunna tillåta parterna att åberopa nya omständigheter och bevis. Det skulle emellertid leda till att målet blir väsentligt mer omfattande än det var i tingsrätten och i princip innebära att hovrätten skulle pröva målet som första instans. En sådan lösning är därför inte förenlig med principerna för instansordningen.

text: På grund av det anförda, och då övriga i

text: 50 kap. 28 § rättegångsbalken

text: angivna förutsättningar föreligger, ska tingsrättens dom undanröjas och målet visas åter till tingsrätten.

text: Efter huvudförhandling, där båda parter hade ombud och åberopade muntlig och skriftlig bevisning, meddelade Norrtälje tingsrätt ogillande dom den 21 mars 2014 (mål nr T 389-13).

text: JKA överklagade domen till Svea hovrätt (mål nr T 3952-14). Hovrätten meddelade dom den 3 mars 2015 varvid den stadfäste en förlikning som parterna träffat i samband med huvudförhandling. Domen vann laga kraft.

text: Anspråket m.m.

text: JKA har, genom ombudet advokaten PS, begärt skadestånd av staten med 81 250 kr samt ränta enligt

text: och

text: 6 §§

text: räntelagen

text: fr.o.m. den 11 juni 2015 till dess betalning sker. Han har också begärt ersättning för ombudskostnader med 15 000 kr.

text: Till stöd för anspråket har JKA anfört bl.a. följande.

text: Grunden för anspråket är såvitt gäller ett belopp om 41 250 kr att Norrtälje tingsrätt och Svea hovrätt, var för sig, har varit försumliga vid handläggningen av målet och därigenom tillfogat honom ombudskostnader. Bristerna i Norrtälje tingsrätts handläggning har i sinom tid i beslutet om återförvisning den 20 mars 2013 beaktats av hovrätten. Detta har dock skett först efter det att hovrättens handläggning hade pågått i cirka ett och ett halvt år och efter att parterna hade lagt ned betydande tid och kostnader på skriftväxling och på att förbereda en huvudförhandling i målet.

text: Regler om undanröjande av domar och återförvisning av mål på grund av rättegångsfel finns i

text: 50 kap.

text: 28 §§

text: rättegångsbalken

text: . Enligt

text: prop. 1988/89:95 s. 80

text: ska alla rättegångsfel som skett i tingsrätten beaktas självmant av hovrätten, dvs. det krävs inget yrkande därom från part. Hovrätten skulle – genom att gå igenom mottagna handlingar från Norrtälje tingsrätt – redan i samband med att den meddelade prövningstillstånd den 13 september 2011 ha förstått att det förekommit rättegångsfel i tingsrätten. Av handlingarna från tingsrätten har det framgått både att målet inte var tillräckligt utrett och att det inte hade skett någon materiell processledning (vilket var de förhållanden som senare låg till grund för att målet återförvisades till tingsrätten). Det har t.ex. framgått att det saknades utredning om vad SK menade med att "skuldebrevet inte var allvarligt menat" och att hon inte hade åberopat någon bevisning som svarade mot detta påstående. Utifrån de omständigheter som SK hade lagt fram måste det också ha framgått att det varit möjligt för henne att framställa ett flertal mer "rimliga" invändningar mot käromålet än att skuldebrevet inte skulle ha varit allvarligt menat, t.ex. jämkningsyrkanden. En genomgång av det tämligen begränsade materialet från tingsrätten måste också ha visat att tingsrätten hade avhandlat målet summariskt och utan att, varken genom skriftliga förelägganden eller muntliga frågor till parterna, göra något för att utreda parternas ståndpunkter eller för att processleda parterna (som vid denna tid saknade ombud).

text: Hovrätten skulle av ovanstående skäl ha beaktat och behandlat frågan om undanröjande av tingsrättens dom och återförvisning av målet till tingsrätten redan i samband med att man tog ställning till om prövningstillstånd skulle meddelas. Målet hade då kunnat återförvisas till tingsrätten under tidig höst 2011. Så har emellertid inte skett. Hovrätten har vid denna tid istället rekommenderat parterna att anlita och bekosta ombud för att driva processen i hovrätten.

text: Även om rättegångsfelet inte nödvändigtvis skulle ha beaktats redan när hovrätten meddelade prövningstillstånd måste felet åtminstone ha varit uppenbart för rätten i samband med prövningen den 4 september 2012 som gällde om det skulle tillåtas att åberopa nya omständigheter och ny bevisning. Grunden för att omständigheterna och bevisningen skulle få åberopas var att giltig ursäkt för att inte göra det i tingsrätten förelåg. Hovrätten noterade dock inte heller vid denna prövning tingsrättens rättegångsfel utan beslutade tvärtom att inte tillåta de nya åberopandena.

text: Han har, avseende tiden mellan det att hovrätten meddelade prövningstillstånd den 13 september 2011 och det att målet återförvisades till tingsrätten den 20 mars 2013, haft ombudskostnader om sammanlagt 41 250 kr. I och med att målet fick en väsentligt annan karaktär efter återförvisandet till Norrtälje tingsrätt har ombudets arbete i hovrätten varit av mycket begränsat värde för den fortsatta rättegången. Kostnaderna har uppkommit som en följd dels av att Norrtälje tingsrätts handläggning varit förenad med rättegångsfel, dels av att Svea hovrätt inte beaktat dessa rättegångsfel förrän i anslutning till den planerade huvudförhandlingen i målet. Om endera av dessa fel och försummelser inte hade begåtts skulle han inte ha haft kostnaderna. Norrtälje tingsrätts och Svea hovrätts fel och försummelser står därför var och en för sig i ett relevant orsaksamband till kostnaderna. Kostnaderna utgör därför ersättningsgill skada.

text: Norrtälje tingsrätts och Svea hovrätts fel och försummelser framstår som särskilt olyckliga med beaktande av att han (och även SK) har haft begränsade ekonomiska resurser och i ett senare skede av handläggningen till och med uppfyllt förutsättningarna för att tillerkännas rättshjälp.

text: Grunden för hans anspråk såvitt gäller det ytterligare beloppet om 40 000 kr är att det förekommit dröjsmål i domstolarnas handläggning av tvisten – vilket sammanhänger med de brister som beskrivits ovan – och att hans rätt att inom skälig tid få en prövning av sina civila rättigheter därigenom har kränkts (

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: ). Han är därför berättigad till ideellt skadestånd enligt de principer som Högsta domstolen utvecklat genom

text: NJA 2005 s. 462

text: Handläggningen av målet – som avsåg en tämligen okomplicerad fordringstvist – pågick i totalt drygt fyra år varav de brister som beskrivits ovan har orsakat en fördröjning med cirka två år och en månad. En normal handläggningstid kan här antas vara två år. Två år är nämligen tiden från det att den "korrekta" handläggningen av målet inleddes efter beslutet om återförvisning till Norrtälje tingsrätt till dess att målet avslutades genom att hovrätten i samband med huvudförhandling stadfäste en förlikning mellan parterna.

text: Utöver handläggningens längd är det vid bedömning av den ideella skadans storlek av särskild betydelse att tvisten varit av känslomässigt påfrestande karaktär för honom eftersom motparten i tvisten var hans tidigare fru och deras gemensamma barn behövde vittna. Utifrån hur tvisten utvecklats får det också hållas för sannolikt att parterna hade kunnat förlikas vid en betydligt tidigare tidpunkt om Norrtälje tingsrätt/Svea hovrätt bara hade vinnlagt sig om att utreda tvistefrågorna och att processleda parterna. Dröjsmålen i handläggningen har således medfört betydande olägenheter för både honom och övriga inblandade.

text: Utifrån Justitiekanslerns praxis synes den normala ersättningen vid ett dröjsmål i handläggningen av detta slag vara cirka 20 000 kr. De särskilda omständigheter som beskrivits ovan medför dock att en högre ersättning ska utgå. Han begär därför ersättning med ett belopp om 40 000 kr.

text: Norrtälje tingsrätt och Svea hovrätt har yttrat sig över anspråket.

text: JKA har yttrat sig över domstolarnas yttranden.

text: Justitiekanslern har hämtat in dagboksbladen från hovrätten och vissa aktbilagor.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Domstolars handläggning av tvistemål är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel etc. att detta har orsakat skada för den enskilde. Det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se bl.a.

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid.

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Förutom den totala handläggningstiden beaktas särskilt vid bedömningen målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Inom ramen för bedömningen av domstolarnas handläggning av målet fäster Europadomstolen särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet.

text: Europadomstolens praxis ger inte stöd för att en inaktivitetsperiod ensam kan innebära att artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatts med mindre än att det är fråga om en längre period av inaktivitet. För svensk del bedömde Europadomstolen i målet Martin Denev v. Sweden (Application no 25419/94) att en kränkning av artikel 6.1 i konventionen hade förekommit då det hade tagit Regeringsrätten nästan två år att pröva frågan om prövningstillstånd. Målet var okomplicerat och dröjsmålet hade inte föranletts av sökanden. Särskild vikt lades dock vid att det rörde sig om ett mål om mönsterskydd där skyddstiden (om ansökan bifalls) endast gäller under fem år från ansökningstidpunkten. Den totala handläggningstiden uppgick till drygt tre år och nio månader.

text: Justitiekanslern har inom ramen för statens frivilliga skadereglering, med beaktande av Europadomstolens avgörande i Denev-ärendet samt bl.a.

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2005 s. 726

text: och

text: RÅ 2006 ref. 43

text: , bedömt att en inaktivitetsperiod på två år kan föranleda slutsatsen att en överträdelse har skett. Av bl.a. Högsta domstolens nyss nämnda avgöranden bekräftas att varje period av inaktivitet inte innebär att det har skett en överträdelse av rätten till rättegång inom skälig tid, utan att det måste röra sig om längre sådana perioder. I det sistnämnda fallet hade det förekommit en period av inaktivitet på cirka ett år vid hovrättens handläggning av ett brottmål, vilket dock inte ansågs innebära en överträdelse av artikel 6.1 i Europakonventionen.

text: Överväganden

text: Justitiekanslern tar inledningsvis ställning till frågan om domstolarnas handläggning i fråga om det konstaterade rättegångsfelet.

text: Hovrätten återförvisade målet till tingsrätten med stöd av

text: 50 kap. 28 § rättegångsbalken

text: . Det rättegångsfel det var fråga om var brister i tingsrättens materiella processledning, främst i förhållande till SK. Bestämmelsen om materiell processledning finns i

text: . Denna bestämmelse är till sin karaktär sådan att utrymmet för olika bedömningar är stort. Vidare måste stor hänsyn tas till det enskilda målets och den enskilda situationens karaktär. Det är också värt att notera att allt som förekommer vid en muntlig förberedelse inte dokumenteras i protokollet. Därför kan den som inte varit närvarande vid förberedelsen inte veta exakt vad som utspelade sig. Detta försvårar givetvis för en överrätt att i efterhand bedöma om rättegångsfel förekommit beträffande den materiella processledningen.

text: I yttrandet från hovrätten hit sägs att frågan om rättegångsfel i tingsrätten aktualiserades först den 7 november 2012 vid en föredragning och att ingen av parterna dessförinnan hade gjort gällande att rättegångsfel i tingsrätten förekommit.

text: Eftersom det varit fråga om ett dispositivt tvistemål har det ålegat parterna att föra fram grunder och omständigheter för sin respektive talan. Så skedde först i någon större utsträckning sedan parterna anlitat ombud, dvs. efter att hovrätten hade meddelat prövningstillstånd. Med tanke på målets karaktär och det för privatpersoner höga belopp som tvisten gällde borde parterna ha haft ombud redan vid tingsrätten. Ansvaret för att parterna lät bli att anlita ombud från början åvilar i första hand dem själva.

text: När ombuden kom in i hovrättsprocessen fördes successivt åtskilliga grunder och omständigheter m.m. in i målet. T.ex. uppgav SK:s ombud i en skrivelse till hovrätten den 5 november 2012 som skäl för giltig ursäkt för åberopande av ny bevisning och nya grunder bl.a. att tingsrätten meddelade dom en vecka innan skriftligt svaromål skulle ha getts in. Hovrätten fick således efter hand ett bättre bedömningsunderlag för om brister i den materiella processledningen förekommit och rättegångsfel förelegat.

text: Det hade naturligtvis gagnat målets handläggning om hovrätten hade tagit ställning till frågan om eventuellt rättegångsfel tidigare under processen. Mot bakgrund av vad det som anförts ovan – inte minst det förhållandet att

text: ger stort utrymme för olika uppfattningar av hur mycket materiell processledning som bör bedrivas i ett fall som det aktuella – anser Justitiekanslern emellertid inte att hovrätten begått något skadeståndsgrundande fel genom att inte tidigare än vad som skedde uttryckligen behandla frågan om rättegångsfel. Av samma skäl kan inte heller tingsrättens handläggning i det hänseendet anses ha innefattat något skadeståndsgrundande fel. I sammanhanget kan anmärkas att JKA, genom sitt ombud, till hovrätten uppgav att han ansåg att rättegångsfel inte förekommit vid tingsrätten.

text: När det gäller påståendet om långsam handläggning i övrigt gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Den aktuella domstolsprocessen omfattas av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: och dess krav på rätt till domstolsprövning inom skälig tid. Den totala handläggningstiden uppgick till drygt fyra år, räknat från det att talan väcktes vid tingsrätten till dess att hovrättens dom vann laga kraft. Målet har emellertid inte varit av förturskaraktär och har under denna tid handlagts i två omgångar vid både tingsrätten och hovrätten. Det enda tillfället av dessa fyra som kan sägas ha tagit lång tid är handläggningen i hovrätten första gången. Målet kom in dit i maj 2011 och hovrätten skiljde sig från det i mars 2013. Det har inte varit fråga om någon nämnvärd period av inaktivitet under denna tid, utan handläggningen har pågått kontinuerligt med skriftväxling, beslut i preliminärfrågor m.m. Under dessa omständigheter har JKA:s rätt till domstolsprövning inom skälig tid inte åsidosatts. Skadeståndsskyldighet för staten på grund av långsam handläggning föreligger alltså inte.

text: Sammanfattningsvis ska skadeståndsanspråket avslås i sin helhet.

text: Vid denna utgång har JKA inte rätt till ersättning för ombudskostnaderna hos Justitiekanslern.


publisher: Justitiekanslern

title: Uppdrag åt Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen att handlägga vissa anspråk på skadestånd av staten

org: jk

text: 1. Justitiekanslern uppdrar, med stöd av

text: 10 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten och med de begränsningar som framgår nedan, åt Inspektionen för Arbetslöshetsförsäkringen (IAF) att tills vidare handlägga sådana skadeståndanspråk mot staten som innefattar anspråk på ersättning för skador som har inträffat inom IAF:s verksamhetsområde och som grundas på ett påstående om något annat än ett felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut.

type: stycke

text: 2. Uppdraget omfattar sådana skadeståndanspråk som kommer in till IAF respektive Justitiekanslern från och med den 1 januari 2005. Om den skadelidande har gjort sin framställning om ersättning före denna tidpunkt och gör anspråk även på ersättning för biträde och utredning i ärendet, skall ärendet emellertid handläggas av Justitiekanslern.

text: 3. Om IAF bedömer att ett sådant skadeståndsanspråk som IAF nu får i uppdrag att handlägga är av principiell natur, eller om ärendet är av stor ekonomisk betydelse skall IAF samråda med Justitiekanslern. Justitiekanslern kan i ett sådant fall, om han finner det lämpligt, överta handläggningen av ärendet.

text: 4. Om det beträffande ett skadeståndanspråk är oklart huruvida det är fråga om en s.k. beslutsskada eller en annan skada, skall IAF samråda med Justitiekanslern i frågan om vilken myndighet som skall handlägga anspråket.

text: 5. IAF:s beslut i de ärenden som avses i detta beslut skall skickas till Justitiekanslern för kännedom.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Sedan den 1 januari 2004 är IAF förvaltningsmyndighet för tillsyn över arbetslöshetsförsäkringen. Inspektionen skall också utöva tillsyn över arbetslöshetskassorna.

text: Skadeståndanspråk mot staten som grundas på ett påstående om skada i ett ärende om arbetslöshetsersättning, men som inte innefattar ett påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut, handlades fram till den 1 januari 2004 av Arbetsmarknadsstyrelsen, som då var central förvaltningsmyndighet på området. Eftersom IAF inte är en central förvaltningsmyndighet får IAF inte handlägga dessa anspråk, utan detta ankommer i stället på Justitiekanslern (3 och 5 §§ förordningen [1995:1301] om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten, nedan skadehandläggningsförordningen).

text: Justitiekanslern får enligt 10 § skadehandläggningsförordningen uppdra åt en annan myndighet att fullgöra de uppgifter som Justitiekanslern har enligt förordningen.

text: Bedömning

text: Justitiekanslern har, efter att ha inhämtat IAF:s åsikt i frågan, funnit att det är en lämplig ordning att IAF fortsättningsvis handlägger alla anspråk på ersättning av staten för skador som arbetslöshetskassorna påstås ha vållat på något annat sätt än genom beslut eller underlåtenhet att meddela beslut.

text: I fråga om dels vid vilken tidpunkt uppdraget skall börja gälla, dels vilka ärenden som - bortsett frånnyssnämnda begränsning - skall omfattas, gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Av 14 § skadehandläggningsförordningen följer att Justitiekanslern får besluta om ersättning av allmänna medel för biträde och utredning i ett ärende i den utsträckning kostnaderna inte skall betalas av staten enligt

text: rättshjälpslagen (1996:1619)

text: . Någon motsvarande bestämmelse vad gäller andra myndigheter som handlägger skadeståndsanspråk mot staten finns inte. Om Justitiekanslern med stöd av 10 § skadehandläggningsförordningen uppdrar åt en annan myndighet att handlägga ett skadeståndanspråk, får alltså den myndigheten i dag inte besluta om ersättning för biträde och utredning i ett ärende.

text: Den 1 januari 2005 träder en ändring av 14 § skadehandläggningsförordningen i kraft. Ändringen innebär att om Justitiekanslern med stöd av 10 § har uppdragit åt en myndighet att i ett visst ärende fullgöra Justitiekanslerns uppgifter, får myndigheten besluta om ersättning av allmänna medel för biträde och utredning i ärendet. I övergångsbestämmelserna stadgas att i ärenden där framställning om ersättning har gjorts före ikraftträdandet tillämpas äldre bestämmelser.

text: För att enskilda inte genom Justitiekanslerns beslut att uppdra åt IAF att handlägga vissa ärenden skall betas möjligheten att få ersättning för biträde och utredning i ärendet, bör uppdraget endast gälla ärenden som initieras hos IAF respektive Justitiekanslern efter den 31 december 2004. Eftersom en framställning om ersättning i dessa ärenden kan ha gjorts redan tidigare, t.ex. hos en arbetslöshetskassa, bör dessutom gälla att Justitiekanslern skall handlägga sådana ärenden där den skadelidande har gjort sin framställning om ersättning före den 1 januari 2005 om denne också begär ersättning för biträde och utredning i ärendet.

text: Ärenden som är av principiell natur eller av stor ekonomisk betydelse bör handläggas av eller i samråd med Justitiekanslern (jfr 7 § handläggningsförordningen). IAF bör därför, om inspektionen bedömer att ett ärende är av sådant slag, samråda med Justitiekanslern.

text: I vissa fall kan det vara svårt att avgöra om grunden för ett anspråk är en s.k. beslutsskada (felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut) eller en s.k. faktisk skada. Även i sådana fall är det lämpligt att IAF samråder med Justitiekanslern i frågan om vem som skall handlägga anspråket.

text: IAF:s beslut i dessa ärenden bör skickas till Justitiekanslern för kännedom.

type: avgorande


title: Kritik mot Polismyndigheten för att fel person registrerats som misstänkt

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 31 mars 2019 anmälde en person till polisen att en vän till henne hade utsatts för brott. Anmälaren uppgav att den misstänkte hette AA och att målsäganden uppgav att AA var född 1999. Det antecknades också att målsäganden uppgav att AA kom från Linköping. Den operatör som tog upp anmälningen gjorde en sökning och identifierade som misstänkt sökanden i detta ärende, AA, född 1996 och den ende med det aktuella namnet som bodde i Linköping. En registrering som s.k. utpekad person i enlighet med detta gjordes i ärendet. Några ytterligare undersökningar kring AA:s identitet gjordes inte. När målsäganden förhördes samma dag, fick hon således inga frågor om den misstänktes identitet. Senare samma dag beslutade åklagare att anhålla AA i hans frånvaro och göra en husrannsakan i hans bostad samt om kroppsbesiktning. När polisen samma kväll åkte till AA:s bostad – som var en studentkorridor – för att genomföra husrannsakan, fick patrullen information från AA:s medboende om att han inte var hemma. Någon husrannsakan i AA:s studentrum genomfördes därför aldrig.

text: När AA den 3 april 2019 kom hem, fick han av sina medboende i studentkorridoren höra om polisbesöket. Han gick därför direkt till polisstationen för att höra efter varför han hade eftersökts. På polisstationen verkställdes anhållningsbeslutet kl. 14.50. När AA sa till polisen att han var fel person, ringde polisen upp målsäganden, som berättade att den misstänkte bodde i Lidköping. En BB [samma namn som AA, men med något annan stavning], född 1999 och boende i Lidköping, identifierades därefter som misstänkt i ärendet. Kl. 16.58 samma dag fattade åklagare beslut om att häva anhållandet. AA frigavs kl. 17.05.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt ideellt skadestånd av staten med 30 000 kr med anledning av frihetsberövandet.

text: Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket. Polismyndigheten har tillstyrkt skadestånd med 5 000 kr.

text: AA har beretts tillfälle att lämna synpunkter på yttrandena.

text: Registreringen av AA som misstänkt har anmälts som tjänstefel och olaga frihetsberövande. Åklagare har beslutat att inte inleda förundersökning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd ska också enligt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Med det sist nämnda menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Regler om ersättning vid frihetsberövande finns i frihetsberövandelagen. Lagen reglerar i första hand rätten till ersättning när någon har varit häktad eller anhållen under minst 24 timmar i sträck (2–4 §§ frihetsberövande-lagen). Även den som till följd av ett beslut vid myndighetsutövning har varit frihetsberövad under kortare tid än 24 timmar kan dock vara berättigad till ersättning enligt

text: 5 § samma lag

text: om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. För att ersättning ska utgå krävs att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om omständigheterna hade varit kända vid beslutstillfället. Bestämmelsen är således avsedd enbart för helt klara fall, där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig (

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: Skadeståndslagens

text: bestämmelser ska endast tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet (se lagens

text: 1 kap. 1 §

text: ). Frihetsberövandelagen ska alltså tillämpas i första hand. (Se även, såvitt avser bestämmelsen i

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: prop. 2017/18:7 s. 23

text: och

text: Bedömningen i detta fall

text: Av utredningen framgår att AA har varit frihetsberövad såsom anhållen under drygt två timmar misstänkt för brott. Det visade sig under tiden för frihetsberövandet att AA felaktigt hade blivit misstänkt för brott då han förväxlats med en annan person. Beslutet om frihetsberövande har således vilat på felaktig grund då det inte har funnits något skäl att misstänka AA för brott, än mindre att frihetsberöva honom. AA har därför rätt till ersättning för lidande enligt 5 § frihetsberövandelagen.

text: Ersättningen för lidande bör motsvara vad som brukar betalas ut vid frihetsberövanden av jämförbar längd och bestäms till 1 000 kr.

text: Även om beslutet om anhållande fattades av åklagare, var det polisen som underlät att vidta tillräckliga utredningsåtgärder och som lämnade felaktiga uppgifter till åklagaren. Skadeståndet ska därför betalas ut av Polismyndigheten.

text: Åklagarmyndigheten har i sitt remissyttrande till Justitiekanslern menat att polisen genom sitt besök i AA:s studentkorridor överträtt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . I denna artikel slås fast att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sin korrespondens och sitt hem.

text: Åklagarmyndigheten har vid sin bedömning antagit att polisen var inne i studentkorridorens allmänna delar i samband med att de eftersökte AA och även utgått från AA:s egna uppgifter om att polisen frågat de medboende inte bara om AA fanns på plats, utan även om någon hade en nyckel till hans studentrum. Med dessa utgångspunkter saknar Justitiekanslern skäl att göra någon annan bedömning än Åklagarmyndigheten. Överträdelsen av

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: får anses gottgjord genom det erkännande av överträdelsen som kommer till uttryck genom Justitiekanslerns beslut (jfr

text: prop. 2017/18:7 s. 66

text: Beslutet om kroppsbesiktning verkställdes aldrig, och ger därför inte AA någon rätt till ersättning.

text: Frågan om tillsyn

text: Redan när polisen under anmälningsupptagningen sökte efter den misstänkta personens personuppgifter i polisens s.k. informationslösning (PIL), stod det klart att det var något i de antecknade uppgifterna som inte stämde. Någon person som överensstämde med både den ort och det födelseår som anmälaren uppgav fanns inte. I en sådan situation framstår det som en självklarhet att uppgifterna måste kontrolleras, så att den rätta identiteten kan klarläggas. I detta fall borde operatören som tog upp anmälan till att börja med ha frågat anmälaren om uppgifterna var rätt uppfattade. Om behovet av klarläggande därefter kvarstod borde polisen ha ställt frågor till målsäganden om identiteten i samband med det förhör som hölls kort efter anmälningsupptagningen. För att polisen som höll förhöret skulle få klart för sig att det fanns ett behov av att ställa sådana frågor, borde operatören på regionledningscentralen ha sett till att denna information nådde den patrull som åkte iväg för att hålla förhöret.

text: Även om någon sådan information aldrig lämnades till patrullen, framstår det enligt min mening som märkligt att inga som helst frågor om den misstänktes identitet ställdes till målsäganden vid förhöret (av hennes berättelse framgick bara vad han hette i förnamn och att de hade träffats tidigare på en studentkryssning).

text: När anmälan sedan upprättades i ärendehanteringssystemet DurTvå ungefär fyra och en halv timmar efter samtalet till regionledningscentralen och en dryg timme efter målsägandeförhöret, fördes AA in som ”misstänkt person” (att jämföra med registreringen som ”utpekad person” vid anmälningsupptagningen på regionledningscentralen). Det får förutsättas att den som upprättar en anmälan i DurTvå läser händelserapporten från regionledningscentralen, när det finns en sådan. Även den person som skrev in anmälan borde således ha reagerat på de oförenliga uppgifterna om den misstänktes identitet och kontrollerat uppgifterna. Den polisanställde jourförundersökningsledare som därefter inledde förundersökning måste på samma sätt förväntas ha läst igenom händelserapporten och borde med anledning av vad som stod i den ha gjort kontroller av identiteten.

text: Det går enligt min mening inte att lägga skulden för det inträffade på någon enskild befattningshavare, eftersom polisens kontroller varit otillräckliga i flera led. Det inträffade visar i stället att Polismyndigheten inte i tillräcklig utsträckning hos sin personal har inskärpt vikten av omsorg och noggrann-het vid registreringen av involverade i förundersökningar (jfr JO:s beslut den 3 februari 2020, dnr

text: , med där gjorda hänvisningar till tidigare beslut). Rutinerna för när och hur en kontroll av identiteten på en misstänkt eller annan involverad i en förundersökning bör göras framstår också som otillräckliga. Polismyndigheten ska kritiseras för detta. Alla personalkategorier inom Polismyndigheten som deltar i hanteringen av ett ärende måste vara medvetna om vikten av att korrekta uppgifter läggs in i ärendehanteringssystemen avseende en misstänkts identitet, vilka kontroller som bör göras och vilka konsekvenserna kan bli vid en felaktig registrering. Jag förutsätter att Polismyndigheten kommer att vidta de åtgärder som kan krävas för att säkerställa att det inträffade inte upprepas.


title: Ett beslut av en försäkringskassa om att sänka en persons sjukpenninggrundande inkomst till noll kronor har bedömts innefatta fel eller försummelse enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: 1. Justitiekanslern tillerkänner KRP ersättning med 2 095 kr och uppdrar åt Försäkringskassan att se till att pengarna betalas ut till henne. Hon har möjlighet att begära omprövning i fråga om ränteutgifterna i enlighet med vad som anges i beslutet.

text: 2. Justitiekanslern tillerkänner KRP ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 2 000 kr. Ersättningen skall betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: KRP sjukanmälde sig den 1 april 2000 hos dåvarande Gävleborgs läns allmänna försäkringskassa (fortsättningsvis benämnd ”försäkringskassan”). Hon var då arbetssökande och kvarstod i en sjukpenninggrundande inkomst (SGI) som grundades på inkomster som hon hade haft i ett eget företag. KRP uppbar under perioden den 1 april 2000 – den 7 januari 2001 sjukpenning respektive rehabiliteringsersättning samt deltog i arbetsträning.

text: Den 8 januari 2001 avslutades ärendet hos försäkringskassan, eftersom KRP avbröt arbetsträningen och reste utomlands. Hon vistades utomlands i drygt fem månader. Hon ansökte inte om och beviljades inte heller sjukpenning för den tiden.

text: KRP sjukanmälde sig på nytt hos försäkringskassan den 21 juni 2001.

text: Efter att ha utrett KRP:s SGI skickade försäkringskassan den 30 juli 2001 ut ett meddelande till KRP av innebörd att kassan övervägde att sänka hennes SGI till noll kronor från och med den 21 juni 2001.

text: Den 16 augusti 2001 fattade försäkringskassan beslut i enlighet med övervägandet.

text: KRP begärde omprövning av beslutet.

text: I ett omprövningsbeslut den 12 oktober 2001 fann kassan inte skäl att ändra det tidigare beslutet. I beslutet angavs bl.a. följande.

text: ”För den som har slutat sin anställning upphör försäkringen att gälla tre månader efter den dag då arbetet upphörde (efterskyddstid). Den som då uppbär sjukpenning eller rehabiliteringspenning får behålla försäkringen så länge ersättning betalas. Den som är arbetslös när ersättningen upphör eller efterskyddstiden upphör måste vara anmäld som arbetssökande hos den offentliga arbetsförmedlingen eller aktivt söka arbete för att få behålla sin SGI. Den som under sjukdom eller rehabilitering reser utomlands får behålla sin förmån endast då försäkringskassan medger att den försäkrade reser utomlands.

text: KRP sålde sitt företag den 31 mars 2000. När hon sjukanmälde sig den 1 april 2000 var hon arbetslös. Hon var sedan sjukskriven och uppbar sjukpenning eller rehabiliteringspenning t.o.m. den 7 januari 2001. Den 8 januari 2001 avbröt hon den pågående rehabiliteringen och åkte till Saudi-Arabien. Hon hade inte fått försäkringskassans medgivande att behålla ersättningen när hon reste utomlands eftersom hon avbröt en pågående rehabilitering. KRP har därför inte rätt att behålla sin SGI. Försäkringskassan har därför inte ändrat beslutet att sänka hennes SGI till 0 kr från och med den 21 juni 2001.”

text: KRP överklagade försäkringskassans beslut till Länsrätten i Gävleborgs län. Genom en dom den 13 november 2002 upphävde länsrätten försäkringskassans beslut av den 12 oktober 2001. Länsrätten anförde bl.a. följande.

text: ”För att omfattas av SGI-skyddet i 3 § första stycket 2 Riksförsäkringsverkets föreskrifter (

text: ) om sjukpenninggrundande inkomst krävs inte att sjukpenning faktiskt har utbetalats. Det är tillräckligt att förutsättningarna i

text: 3 kap. 7 §

text: lagen om allmän försäkring är uppfyllda, d.v.s. att den försäkrade befunnit sig i ett sjukpenningberättigat tillstånd (…).

text: Att man reser till utlandet utan försäkringskassans medgivande, t.ex. på grund av att detta inkräktar på en pågående rehabilitering, medför som sanktion att sjukpenning inte utbetalas trots att man befinner sig i ett sjukpenningberättigat tillstånd. Motsvarande kan ske enligt 20 kap. 3 § lagen om allmän försäkring om man vägrar ställa upp på en rehabilitering utan giltig anledning.

text: Enligt länsrättens mening kan sanktionen inte sträckas så långt att den i en situation som den aktuella medför att SGI-skyddet förloras. Reglerna måste tolkas så att SGI-skyddet kvarstår så länge den försäkrade uppfyller grundförutsättningarna för att vara berättigad till sjukpenning, d.v.s. lider av en sjukdom som sätter ned arbetsförmågan och avstår på grund därav från förvärvsarbete.

text: Försäkringskassan har inte klart tagit ställning till om ett sjukpenningberättigat tillstånd har förelegat under och efter utlandsvistelsen. Länsrätten anser dock att det medicinska underlaget på ett tillfredsställande sätt styrker att så varit fallet. Vid denna bedömning äger KRP rätt att behålla sin SGI.”

text: Anspråket

text: KRP har begärt ersättning med 12 716 kr, varav 108 kr för kopieringsavgifter, 118 kr för porto, 384 kr avseende bilersättning, 767 kr för telefonkostnader, 3 595 kr för juridisk rådgivning och 7 744 kr avseende förlorat avdrag för ränteutgifter.

text: Hon har som grund för anspråket åberopat att försäkringskassans beslut av den 16 augusti 2001 var felaktigt och att det har vållat henne de angivna kostnaderna.

text: Beträffande anspråket på ersättning för förlorat avdrag för ränteutgifter har hon anfört följande. Under inkomståret 2002 hade hon ränteutgifter om 29 802 kr. Om försäkringskassan hade fattat ett korrekt beslut skulle hennes inkomst för år 2002 ha uppgått till 39 744 kr i stället för 4 620 kr. Hon hade då kunnat göra fullt avdrag för ränteutgifterna, och hon skulle därmed ha sänkt sin skatt med 8 940 kr (30 % av 29 802 kr). Som det nu blev kunde hon bara få sänkt skatt med 1 196 kr. Hon bör således tillerkännas mellanskillnaden, 7 744 kr.

text: Anspråket på ersättning för juridisk rådgivning avser följande:

text: - 495 kr avgift för medlemskap i ”Överklagningsakuten” under perioden den 25 juli 2001 till den 24 juli 2002,

text: - 625 kr en tilläggskostnad som ”Överklagningsakuten” debiterat den 10 oktober 2001,

text: - 475 kr avgift för medlemskap i ”Överklagningsakuten” under perioden den 4 oktober 2002 till den 3 oktober 2003 och

text: - 2 000 kr ersättning för arbete till Juristfirman Zetterström, som debiterats den 23 maj 2003.

text: KRP har gett in bl.a. kvitton, telefonlistor och en inkomstdeklaration avseende inkomståret 2002 till styrkande av sitt anspråk.

text: Riksförsäkringsverkets yttrande

text: Dåvarande Riksförsäkringsverket (i dag Försäkringskassan) har i ett yttrande anfört bl.a. följande.

text: ”Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i en sådan verksamhet som staten svarar för.

text: När det gäller en myndighets bedömning av en rättsfråga räcker det (…) inte att en högre instans kommit fram till en annan bedömning än den myndighet som fattat det överklagade avgörandet för att staten skall bli skadeståndsskyldig. Endast uppenbart felaktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detsamma gäller vid felaktig bevisvärdering (se NJA II 1972 s. 666 och

text: NJA 1994 s. 654

text: Försäkringskassan har i det aktuella beslutet haft att ta ställning till om en tidsperiod på drygt fem månader som KRP tillbringat i Saudiarabien efter att ha avbrutit pågående rehabilitering var att betrakta som s.k. SGI-skyddad tid.

text: Riksförsäkringsverket konstaterar i Vägledning 2002:4 angående SGI-skydd vid förvärvsavbrott på grund av sjukdom (s. 108-109) att det inte alltid är nödvändigt att sjukpenning utbetalas för att det skall anses att en försäkrad inte arbetar av en anledning som berättigar till sjukpenning (rehabiliteringsersättning). Vidare redogörs för en dom av Försäkringsöverdomstolen (rättsfallet FÖD 1988:36 [skall rätteligen vara 1985:36, Justitiekanslerns anmärkning]) som gäller en person med alkoholbesvär som under perioder då han varit intagen för vård ansågs berättigad att behålla sin SGI. Förhållandena i detta rättsfall skiljer sig emellertid i flera avseenden från det nu aktuella fallet. Verket konstaterar också i vägledningen – med hänvisning till Riksförsäkringsverket Anser 1997:6 s. 20 – att det i de fall där försäkringskassan dragit in ersättningen på grund av att arbetsoförmåga inte styrkts sällan kan hävdas att den försäkrade inte arbetar av anledning som berättigar till sjukpenning (rehabiliteringsersättning).

text: Hur bestämmelserna om SGI-skydd skall tolkas i ett fall som det nu aktuella är inte klarlagt. Frågan om ett sjukpenningberättigat tillstånd föreligger kompliceras dessutom av svårigheten att bedöma arbetsoförmågan vid en lång utlandsvistelse. Riksförsäkringsverket anser mot denna bakgrund – i likhet med försäkringskassan – att det inte är fråga om en sådan uppenbart oriktig bedömning som förutsätts för att skadeståndsskyldighet skall uppkomma för staten.”

text: KRP har i en skrivelse med anledning av Riksförsäkringsverkets yttrande anfört bl.a. att hon inte fick någon information från försäkringskassans handläggare om vad som skulle hända med hennes SGI om hon reste till Saudiarabien och att det genom läkarintyg m.m. är klarlagt att hon var arbetsoförmögen även under utlandsvistelsen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Har skadeståndsskyldighet uppkommit för staten?

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Som Riksförsäkringsverket har anfört är det för skadeståndsansvar inte tillräckligt att en högre instans har kommit till ett annat slut eller gjort en annan bedömning än den myndighet som har fattat det överklagade beslutet. Vid rättstillämpning finns det nämligen inte sällan utrymme för olika bedömningar eller beslut vilka var för sig kan framstå som riktiga i den meningen att det inte kan sägas att det ena eller andra ställningstagandet innefattar fel eller försummelse. För att skadeståndsgrundande oaktsamhet skall anses föreligga vid rättstillämpning förutsätts därför att en uppenbart oriktig bedömning har gjorts. En rättstillämpning kan endast i undantagsfall anses så oriktig att man kan tala om fel eller försummelse, d.v.s. culpa, från myndighetens sida.

text: Av försäkringskassans beslut framgår att det var den omständigheten att KRP reste utomlands utan att ha fått erforderligt medgivande från försäkringskassan som låg till grund för beslutet att sänka hennes sjukpenninggrundande inkomst till noll kr.

text: Försäkringskassan har i sitt beslut hänvisat till

text: 4 kap. 5 § socialförsäkringslagen (1999:799)

text: . Där stadgas att för tid då en försäkrad vistas utomlands får förmåner vid bl.a. sjukdom utges endast, såvitt är aktuellt här, om försäkringskassan medger att den försäkrade reser till utlandet.

text: 4 kap. 5 § socialförsäkringslagen

text: behandlar emellertid bara frågan i vilka fall förmåner vid bl.a. sjukdom får utges. Den tar inte sikte på frågan om fastställande av sjukpenninggrundande inkomst.

text: I 3 § Riksförsäkringsverkets föreskrifter om sjukpenninggrundande inkomst,

text: RFFS 1998:12

text: , anges bl.a. att den fastställda sjukpenninggrundande inkomsten inte skall sänkas för en försäkrad som har fyllt 65 år och som inte förvärvsarbetar av anledning som berättigar till ersättning enligt bl.a.

text: 3 kap. 7 § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring. I det senare lagrummet stadgas bl.a. att sjukpenning utges vid sjukdom som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga med minst en fjärdedel. Det förhåller sig alltså så, som även länsrätten har anfört i domen den 13 november 2002, att det för SGI-skydd enligt den citerade bestämmelsen i

text: RFFS 1998:12

text: inte krävs att sjukpenning faktiskt har utbetalats, utan att det är tillräckligt att den försäkrade är berättigad till sådan ersättning.

text: Riksförsäkringsverket har i sitt yttrande hänvisat till ett rättfall från Försäkringsöverdomstolen, FÖD 1985:36. I det fallet var situationen följande. En person som hade en viss fastställd sjukpenninggrundande inkomst uteblev från sitt arbete under en längre period. Försäkringskassan beslutade då att sänka hans sjukpenninggrundande inkomst. Utredningen visade emellertid att personen under hela den period då han inte hade arbetat hade varit intagen för vård, sjukskriven på grund av alkoholmissbruk eller i ett sådant tillstånd att han inte kunde arbeta. Försäkringsöverdomstolen fann att anledningen till att han inte hade förvärvsarbetat var en sådan som angavs i Riksförsäkringsverkets kungörelse om sjukpenninggrundande inkomst (

text: RFFS 1981:5

text: ), vilken ersattes av de i detta ärende aktuella föreskrifterna den 1 juli 1998, och att den sjukpenninggrundande inkomsten därför inte borde ha sänkts.

text: Förhållandena i det nämnda rättsfallet är enligt Justitiekanslerns bedömning så lika de som förelåg i KRP:s fall att det var naturligt att tillämpa samma princip i det fallet.

text: Sammantaget anser Justitiekanslern att det inte kan anses ha förelegat någon sådan osäkerhet angående hur bestämmelserna om SGI-skydd skall tolkas i ett fall som det aktuella som Riksförsäkringsverket har gjort gällande.

text: Följande förhållanden måste emellertid också övervägas.

text: Av länsrättens dom den 13 november 2002 framgår att försäkringskassan då var av den uppfattningen att det inte hade någon betydelse om det fanns underlag som styrkte KRP:s arbetsoförmåga under utlandsvistelsen eftersom kassan under alla förhållanden skulle ha avslagit en begäran från KRP om sjukpenning under utlandsvistelsen på den grunden att hon hade avbrutit rehabiliteringen. Kassans inställning i den delen får förstås på det sättet att KRP alltså inte var berättigad till ersättning enligt 3 kap. 7 § lagen om allmän försäkring och att hon därmed inte omfattades av SGI-skyddet.

text: I 20 kap. 3 § andra stycket lagen om allmän försäkring stadgas att om en försäkrad utan giltig anledning vägrar att genomgå viss behandling, utredning eller rehabilitering får bl.a. sjukpenning helt eller delvis tills vidare förvägras honom eller henne, under förutsättning att han eller hon har erinrats om denna påföljd. En sådan vägran innebär alltså att en försäkrad under vissa förutsättningar inte har rätt till ersättning.

text: Utredningen visar emellertid inte att försäkringskassan hade erinrat KRP om följderna av att hon inte fortsatte behandlingen. Kassan skulle således, såvitt framgår, inte ha kunnat vägra KRP ersättning på den grunden. Det var inte heller detta som utgjorde grunden för beslutet att sänka KRP:s sjukpenninggrundande inkomst.

text: Sammantaget anser Justitiekanslern att försäkringskassan i detta fall har gjort sig skyldig till en sådan uppenbart oriktig bedömning som grundar skadeståndsansvar för staten. KRP har därmed rätt till ersättning för de ersättningsgilla skador som hon kan visa att det felaktiga beslutet har vållat henne.

text: Ersättningens storlek

text: KRP har till att börja med begärt ersättning för kostnader för kopiering, porto och telefon med 993 kr. Hon har åberopat handlingar som styrker att hon har haft sådana kostnader. Det framgår emellertid inte i vilken utsträckning det var nödvändigt att skicka brev, ringa m.m. Det kan också anmärkas att av de sex samtal från Saudiarabien som KRP har begärt ersättning för förefaller endast ett ha gått till försäkringskassan medan flera av samtalen har gått till en privatperson. Justitiekanslern finner det trots vad som nu har sagts skäligt att KRP tillerkänns ersättning med 500 kr i denna del.

text: Anspråket på ersättning för bilresor avser tre resor mellan KRP:s hem och Gävle. Ändamålet med resorna har varit personliga besök hos handläggare vid försäkringskassan samt hos länsrätten. Det framgår inte varför det har varit nödvändigt med sådana personliga besök. Justitiekanslern avslår därför anspråket även i den delen.

text: När det gäller anspråket på ersättning för förlorat avdrag för ränteutgifter skall följande sägas. En sådan förlust skulle, om den styrks, kunna anses som en ersättningsgill skada. I den ingivna deklarationen anges såsom ”Avdrag för ränteutgifter m.m.” ett förtryckt belopp om 14 901 kr, som har strukits över för hand och ändrats till 29 802 kr. Den ingivna bevisningen är inte tillräcklig för att det skall anses visat att KRP hade ränteutgifter om 29 802 kr under inkomståret 2002. Justitiekanslern är inte beredd att på den ingivna utredningen tillerkänna KRP någon ersättning i detta hänseende. Hon har dock möjlighet att begära omprövning av detta ställningstagande och bör då presentera full bevisning för sin ränteutgift.

text: KRP bör tillerkännas skälig ersättning för ombudskostnader, då det får antas att sådana kostnader har varit nödvändiga för att komma till rätta med det felaktiga beslutet. Anspråket om 2 000 kr får anses avse kostnader i ärendet hos Justitiekanslern. Det bör bifallas.

text: Sammantaget skall KRP alltså tillerkännas 4 095 kr, varav 2 000 kr för kostnader i ärendet här.

text: Justitiekanslern vill avslutningsvis beklaga att detta avgörande har dragit ut på tiden.


title: Fråga om jämkning av ersättning för lidande och förlorad arbetsförtjänst enligt frihetsberövandelagen när tiden för frihetsberövandet har beaktats vid verkställighet av en bötespåföljd

text: Ersättning ska utgå till CF för lidande med 17 000 kr, för förlorad arbetsförtjänst med 90 000 kr och för ombudskostnader med 4 054 kr.

text: Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst utgör skattepliktig inkomst.

text: Anspråk m.m.

text: CF har varit berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 3 mars – 5 april 2007 på grund av misstanke om grov misshandel. Han dömdes av Ystads tingsrätt för misshandel som bedömdes som ringa till 100 dagsböter à 200 kr. Hovrätten över Skåne och Blekinge förordnade i dom den 15 januari 2008 att den ådömda påföljden skulle anses helt verkställd genom frihetsberövandet i målet.

text: CF har begärt ersättning för lidande med, så som han får förstås, ett förhöjt belopp och för förlorad arbetsförtjänst med 162 000 kr. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 12 500 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett ett yttrande i ärendet. CF har kommenterat åklagarens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 § första stycket 3 lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder(frihetsberövandelagen) har den som varit berövad friheten på grund av misstanke om brott rätt till ersättning om något brott hänförs till en mildare straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan bedömning inte skulle ha beslutats. Bestämmelsen innebär att det i efterhand måste göras en bedömning av om den brottslighet som den frihetsberövade slutligen dömts för är av sådan art och sådant allvar att den i sig kunde ha medfört frihetsinskränkningen. Det gäller med andra ord att sätta sig in hur den myndighet som beslutade frihetsinskränkningen skulle ha ställt sig om den brottslighet som senare hänförts till en mildare straffbestämmelse hade bedömts på detta sätt redan när beslutet fattades (se

text: prop. 1997/98:105 s. 49

text: f.).

text: Enligt 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen får ersättningen sättas ned efter vad som är skäligt om tiden för frihetsberövandet har avräknats eller annars beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd.

text: Enligt 7 § frihetsberövandelagen utgår ersättning för bl.a. lidande och förlorad arbetsförtjänst. En grundläggande förutsättning för ersättning är att skadan har vållats genom själva frihetsberövandet. Utanför det ersättningsgilla området faller därmed sådana skador som inte direkt följer av frihetsinskränkningen utan som har vållats genom brottsmisstanken som sådan, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet.

text: Ersättning för lidande ska enligt vad som understryks i förarbetena till frihetsberövandelagen uppskattas efter en prövning av omständigheterna i varje enskilt fall (se

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: ). För att i så stor utsträckning som möjligt kunna uppnå en enhetlig bedömningsnivå utgår Justitiekanslern i sin skadereglerande verksamhet från en tänkt normalersättning, vilken för närvarande uppgår till ca 20 000 kr för den första månaden och därefter till ca 15 000 kr per månad för den tid under vilken frihetsberövandet har pågått. Denna ersättningsnivå kan sedan justeras uppåt eller nedåt beroende på vad som kommer fram om den enskildes lidande i det särskilda fallet. Omständigheter som därvid främst brukar beaktas i höjande riktning är brottsmisstankens art, den frihetsberövades ungdom och graden av publicitet kring frihetsberövandet.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst utgår enligt frihetsberövandelagen med ett belopp som motsvarar den arbetsinkomst som den frihetsberövade visar sig ha förlorat till följd av själva frihetsinskränkningen. Därmed avses i första hand ett direkt inkomstbortfall som blir följden av att den frihetsberövade inte kan utföra sin vanliga sysselsättning under den tid då han eller hon är berövad friheten. Därutöver kan ersättning i vissa speciella fall utgå även för inkomstförlust som hänför sig till viss tid efter frihetsberövandet, t.ex. under tid som kan visa sig erforderlig för att en tidigare frihetsberövad som mist sin anställning på grund av frihetsberövandet ska kunna söka nytt arbete (jfr

text: prop. 1974:97 s. 71

text: och

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: ). Om någon har blivit avskedad eller uppsagd på grund av ett frihetsberövande, krävs enligt den praxis som har utbildats här att åtgärden har varit förenlig med den arbetsrättsliga lagstiftningen för att ersättning ska kunna utgå. I annat fall har vederbörande inte behövt finna sig i avskedandet eller uppsägningen, som därmed inte varit en nödvändig följd av frihetsberövandet (se JK-beslut 1986 D.6).

text: CF:s anspråk ska prövas med dessa utgångspunkter.

text: Ersättning för lidande

text: Det får anses uppenbart att CF inte skulle ha frihetsberövats om misstanken ursprungligen hade avsett ett brott av den svårhetsgrad som han slutligen kom att fällas till ansvar för. Han är därmed jämlikt 2 § första stycket 3 frihetsberövandelagen berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom.

text: Av ansökan och åklagarens yttrande framgår att CF dömdes till 100 dagsböter vilka har ansetts helt erlagda genom det nu aktuella frihetsberövandet. Han har därmed redan fått viss kompensation för ingripandet mot honom och ersättningen bör jämkas i motsvarande mån. Justitiekanslern tillämpar vid jämkningen de principer som Högsta domstolen har slagit fast i rättsfallet

text: NJA 1989 s. 12

text: . Enligt dessa principer ska 10 dagsböter anses motsvara en dags frihetsberövande. 100 dagsböter motsvarar alltså 10 dagar. CF är då berättigad till ersättning för (34 – 10 dagar =) 24 dagars frihetsberövande.

text: CF har begärt en ersättning som överstiger vad som brukar utgå vid frihetsinskränkningar av motsvarande längd. Till stöd för sitt förhöjda ersättningsanspråk har CF, som Justitiekanslern har uppfattat hans begäran, anfört i huvudsak följande. Han är tidigare ostraffad. Den brottsmisstanke som låg till grund för frihetsberövandet avsåg ett handgemäng efter alkoholintag mellan honom och en barndomskamrat. Det kunde inte fastställas varför slagsmålet startade och av vem eller vem som orsakade vilka skador. Som skäl för häktning angavs ”utredningsskäl”. Förhör med målsäganden och vittnen hölls samma dag som han anhölls, dvs. den 3 mars 2007. Trots det fick han kvarbli i häkte utan att det hölls någon omhäktningsförhandling till den 5 april 2007. Under frihetsberövandet var han ålagd restriktioner, vilket innebar ett totalt besöksförbud under hela häktningsperioden samt att hans möjligheter att ta emot brev, andra försändelser och telefonsamtal inskränktes. Han kunde inte ta kontakt med sin arbetsgivare, vilket försatte denne i en svår situation. Frihetsberövandet och tvångsåtgärderna stod inte i proportion till det brott som han sedermera kom att dömas för.

text: Vad CF har åberopat i ärendet ger inte underlag för bedömningen att frihetsberövandet har varit extra kvalfyllt för honom eller att förhöjd ersättning ska utgå på någon annan grund. Ersättningen för lidande bestäms därför till normalersättningen för 24 dagars frihetsberövande, dvs.17 000 kr.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst

text: Till stöd för sitt anspråk i denna del har CF anfört följande. Han hade fått arbete som sjökapten på fartyget Corona för en tremånadersperiod och skulle inställa sig för tjänstgöring den 5 mars 2007. Vid denna tidpunkt kunde han emellertid inte infinna sig på grund av frihetsberövandet och han kunde inte heller få kontakt med Coronas huvudägare, Swedish Bulk Red. AB. Han skulle ha erhållit en månatlig ersättning om 54 000 kr under tre månaders tid. Han gick därför miste om sammanlagt 162 000 kr på grund av frihetsberövandet. Ersättningen skulle ha betalats ut som s.k. all pay out-ersättning, innebärande att han skulle ha erhållit beloppet utan särskilda avdrag för skatt och sociala avgifter. Han hade inte möjlighet att få ny tjänstgöring före denna tremånadersperiods utgång.

text: CF har till Justitiekanslern gett in ett intyg från bolaget Swedish Bulk Red. AB som i allt väsentligt bekräftar hans uppgifter.

text: Utredningen får anses ge vid handen att CF skulle ha påbörjat en anställning den 5 mars 2007, om han då inte hade varit frihetsberövad. Med hänsyn till anställningens art får det godtas att han inte kunde tillträda denna efter frigivandet. Han bör därför tillerkännas ersättning även för viss tid därefter. Justitiekanslern brukar i sådana fall utge ersättning för den skäliga tid som kan antas åtgå för att skaffa en ny anställning eller för att kunna uppbära arbetslöshetsersättning. Normalt utges ersättning för ca en månad efter frigivandet, vilket får anses skäligt även här. CF bör sålunda som utgångspunkt tillerkännas ersättning för två månaders utebliven arbetsinkomst. Detta skulle ge en ersättning på 108 000 kr.

text: Emellertid uppkommer även här frågan om jämkning enligt 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen, då hänsyn har tagits till frihetsberövandet i domen på så sätt att bötesbeloppet har ansetts helt erlagt.

text: Enligt Justitiekanslerns hittillsvarande praxis har någon jämkning av ersättningen för förlorad arbetsinkomst inte skett enligt 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen när tiden för frihetsberövandet har avräknats mot ett bötesstraff. Däremot har jämkning skett när tiden har avräknats mot ett fängelsestraff, och efter förnyat övervägande har Justitiekanslern funnit att jämkning bör ske även vid avräkning mot böter, således i fall som detta. Enligt Justitiekanslerns bedömning saknas det bärande skäl att tolka bestämmelsen – som bygger på jämkning ”efter vad som är skäligt” – generösare vid bötesstraff än vid fängelse. Ändamålet med jämkningsbestämmelsen får anses vara att sökanden inte ska bli överkompenserad för frihetsberövandet och att därför den del av frihetsberövandet som redan har kompenserats – genom att sökanden har sluppit hela eller en del av straffet – inte ska ersättas. Om ersättning utgår för förlorad arbetsinkomst för hela frihetsberövandet trots att en del av det har kompenserats genom avräkning, får ändamålet med jämkningsbestämmelsen anses ha övergivits i den delen.

text: Ersättningen för förlorad arbetsförtjänst bör sålunda jämkas enligt samma princip som när det gäller ersättningen för lidande (se ovan). Det betyder att CF:s ersättning ska reduceras med ett belopp som motsvarar tio dagar, dvs. (54 000/30 x 10 =)18 000 kr. Han ska alltså få ersättning för förlorad arbetsinkomst med (108 000 – 18 000 =) 90 000 kr.

text: Ersättning för ombudskostnader

text: Beträffande ombudskostnader gäller den i

text: 18 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken

text: fastlagda principen att kostnaden ska ha varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt. I frihetsinskränkningsärenden av okomplicerat slag brukar tidsåtgången för ett ombud uppgå till högst ett par timmar. Längre tid än så godtas endast i undantagsfall. Med hänsyn till ärendets

text: art och omfattning finner Justitiekanslern skäligt att begränsa ersättningen för ombudskostnader till 4 054 kr motsvarande tre timmars arbete.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av långsam handläggning av ett utmätningsärende hos Kronofogdemyndigheten

text: Justitiekanslern tillerkänner AH ersättning med 266 710 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 15 juni 2014 till dess betalning sker. Vidare tillerkänner Justitiekanslern AH ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 20 000 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Kronofogdemyndigheten att betala ut beloppen till AH.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AH ansökte den 24 april 2013 om utmätning hos IS för ett belopp om 600 000 kr jämte ränta. I ansökan anvisades en fastighet för utmätning.

text: Den 20 maj 2013 beslutade Kronofogdemyndigheten att avslå ansökan såvitt avsåg utmätning för begärd ränta. IS underrättades därefter om ansökan enligt

text: 4 kap. 12 § utsökningsbalken

text: och bereddes möjlighet att bevaka sin rätt till den 4 juni 2013.

text: Den 2 september 2013 inkom AH:s ombud med en skrivelse till Kronofogdemyndigheten i vilken myndigheten uppmanades att omgående genomföra verkställighetsåtgärder mot IS.

text: Den 4 september skickade Kronofogdemyndigheten en pantbrevsförfrågan till Lantmäteriet avseende den anvisade fastigheten, och den 6 september skickades förfrågan till den bank som var panthavare. Svar från banken inkom till Kronofogdemyndigheten den 9 september 2013. En ny ansökan om utmätning mot IS, med PH som sökande, inkom till Kronofogdemyndigheten den 11 september 2013 och avsåg en fordran på 1 793 900 kr jämte kostnader.

text: Sedan AH:s ombud på nytt kontaktat Kronofogdemyndigheten i ärendet, hölls förrättning i IS bostad den 29 oktober 2013. Dagen därpå, den 30 oktober, utmättes den anvisade fastigheten dels för fordringar i allmänna mål, dels för AH:s fordran och dels för PH:s fordran.

text: Den utmätta fastigheten såldes den 19 februari 2014 för en köpeskilling om 2 350 000 kr. Sedan pantfordran och kostnader avdragits fanns ett överskott av försäljningen om 1 203 698 kr. Vid fördelningssammanträde den 20 mars 2014 tilldelades PH 936 846 kr och AH 266 852 kr.

text: Kronofogdemyndigheten har under förrättningen även utrett och utmätt viss lös egendom av IS för AH:s fordran. Efter kreditering av samtliga influtna medel uppgår AH:s kvarstående fordran mot IS till 266 710 kr.

text: Kronofogdemyndighetens utredning avseende IS avslutades den 3 juni 2014 eftersom han då bedömdes sakna utmätningsbara tillgångar.

text: Anspråket

text: AH har genom sitt ombud begärt skadestånd av staten med, såsom anspråket slutligen angetts, 266 710 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 15 juni 2014. Hon har även begärt ersättning för ombudskostnader med 20 000 kr.

text: Till stöd för sitt anspråk har AH anfört i huvudsak följande.

text: Enligt Kronofogdemyndighetens egen verkställighetspolicy framgår att verkställighet ska vidtas omedelbart efter avitidens utgång samt att gäldenärer som kan antas ha utmätningsbara tillgångar, såsom IS, ska prioriteras. Trots detta vidtogs de första verkställighetsåtgärderna, i form av begränsade utmätningsåtgärder avseende bankkonton och aktier, mer än fyra månader efter det att ärendet inkom till myndigheten och efter upprepade påtryckningar från ombudet. När den anvisade fastigheten väl utmättes hade det tillkommit en ny fordringsägare, vilket medförde att merparten av fastighetens värde kom att tillfalla den nya fordringsägaren.

text: Om Kronfogdemyndigheten hade följt sin egen verkställighetspolicy så hade fastigheten kommit att mätas ut när AH var ensam fordringsägare och hon hade då fått full täckning för sin fordran.

text: Justitiekanslern har i ett beslut den 3 april 2003, dnr

text: , bedömt att fyra månaders dröjsmål hos Kronofogdemyndigheten med att utreda om det fanns utmätningsbar egendom hos gäldenären när sökanden anvisat viss egendom till utmätning utgör sådant fel eller försummelse vid myndighetsutövning som är skadeståndsgrundande enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen.

text: Även i detta fall uppgår dröjsmålet hos Kronofogdemyndigheten till drygt fyra månader och torde därför vara skadeståndsgrundande. Om verkställighet hade vidtagits inom rimlig tid hade AH fått fullt betalt för sin utmätningsfordran. Det föreligger därför ett direkt och adekvat orsakssamband mellan Kronofogdemyndighetens långsamma handläggning och skadan.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har i ärendet inhämtat ett yttrande från Kronofogdemyndigheten. I sitt yttrande avstyrker myndigheten anspråket och anför i huvudsak följande.

text: Av

text: 4 kap. 10 § utsökningsbalken

text: framgår vidare att Kronofogdemyndigheten skall verkställa utmätning i enskilda mål så snart som möjligt efter att nödvändiga handlingar kommit in till Kronofogdemyndigheten. Tidsaspekten är naturligtvis särskilt viktig när det finns egendom att ta i anspråk. En snabb utmätning minskar risken för att gäldenären gör sig av med sina tillgångar, och därmed kommer sökanden till sin rätt genom att han får den förmånsrätt som följer med utmätning. Förmånsrätten följer oftast redan med själva utmätningsbeslutet, se

text: 4 kap. 30 § utsökningsbalken

text: och 8 § förmånsrättslagen. Vad som är "så snart som möjligt" finns däremot inte preciserat någonstans.

text: Före

text: utsökningsbalkens

text: tillkomst gällde en tidsfrist på fyra veckor. Slopandet av den skulle dock enligt förarbetena inte leda till att fristen förlängdes överlag utan syftade i första hand till att förebygga att egendom som inte kan uppdagas utan mera tidskrävande undersökning undandras utmätningssökanden, se

text: prop. 1980/81:8 s. 387

text: f. Uttalandena i förarbetena gjordes för drygt 30 år sedan. Sedan dess har förhållandena på området ändrats i flera avseenden, bl.a. beträffande organisation, antalet mål och tekniska hjälpmedel. I fråga om tid för verkställande av utmätning torde man dock få räkna med att det numera ofta tar längre tid än vad som förutsattes vid tillkomsten av

text: utsökningsbalken

text: . Detta bland annat utifrån de prioriteringsprinciper myndigheten har och att skillnader förekommer mellan olika delar av landet, se Walin m.fl.,

text: Utsökningsbalken

text: – En kommentar, 4 uppl.,s. 142. Justitieombudsmannen har i ett beslut där tidsutdräkten uppgick till sju månader uttalat att detta måste anses som otillfredsställande men att det inte gav tillräcklig grund för att rikta någon kritik mot Kronofogdemyndigheten (beslut den 28 maj 2010 i dnr 4038-2009).

text: Enligt myndighetens uppfattning är en tidsutdräkt om fyra månader egentligen inte godtagbar. Detta innebär dock inte med automatik att Kronofogdemyndigheten också handlagt ärendet felaktigt eller försumligt i

text: skadeståndslagens

text: mening. Det finns ingenting som tyder på att just detta ärende handlagts på ett försumligt sätt utan handläggningstiden får, med tanke på semesterperioden, ändå ses som i vart fall någorlunda acceptabel. Det kan slutligen också tilläggas att även om fastigheten anvisades till utmätning så fanns det ingenting i ansökan som tydde på att det var någon fara i dröjsmål.

text: Enligt myndighetens uppfattning saknas med hänvisning till ovanstående grund för skadestånd.

text: AH har sedan hon beretts tillfälle att inkomma med synpunkter på Kronofogdemyndighetens yttrande anfört i huvudsak följande.

text: Omständigheterna i förevarande fall skiljer sig väsentligt från omständigheterna i det fall, som behandlades i Justitieombudsmannens beslut den 28 maj 2010 i Dnr 4038-2009, till vilket Kronofogden hänvisar.

text: I angivna mål saknades anledning anta att gäldenären hade utmätningsbar egendom. Ett av de skäl som JO redovisade i beslutet den 28 maj 2010 till stöd för att det i angivna fall inte bedömdes föreligga tillräcklig grund för kritik av Kronofogden, ehuru tidsutdräkten i och för sig ansågs oacceptabel, var det förhållandet att myndigheten enligt sin s k verkställighetspolicy anpassat sitt arbetssätt till vad som bedömdes ändamålsenligt i det enskilda fallet och bl a skulle prioritera förstagångsgäldenärer och gäldenärer, som kunde antas ha utmätningsbara tillgångar.

text: I nu aktuellt mål mot IS var det just fråga om en förstagångsgäldenär där det fanns ett betydande övervärde i den som utmätningsobjekt anvisadefastigheten, något som Kronofogden lätt kunde konstatera då taxeringsvärdet (1 921 000 kr) väsentligt översteg inteckningarna (1 150 079 kr).

text: AH utgick vid ansökan om utmätning från att ärendet skulle prioriteras och verkställighetsåtgärder skulle genomföras omgående efter avitidens utgång, i enlighet med vad Kronofogden själv redovisat i sin egen på hemsidan publicerade utsökningspolicy. AH fann därför inte skäl att ytterligare påskynda ärendet genom att redovisa omständigheter till stöd för varför det skulle kunna föreligga fara i dröjsmål utöver den fara i dröjsmål som redan ligger i sakens natur.

text: Kronofogden hade, utan särskilda utredningsåtgärder, enkelt kunnat säkerställa AH:s rätt genom att mäta ut den som utmätningsobjekt anvisade fastigheten, en åtgärd som kunnat företas på Kronofogdens kontor utan särskilda utredningsåtgärder. Hade IS därefter tillhandahållit annan egendom, för att undvika utmätning av fastigheten, hade utmätningen av fastigheten kunnat gå åter, i den mån detta kunnat ske utan att AHs rätt äventyrats.

text: Det noteras att Kronofogden överhuvudtaget inte kommenterat Justitiekanslerns beslut den 4 april 2003 i ärende med Dnr

text: , där en bank tillerkändes skadestånd p g a långsam handläggning hos kronofogden. AH vill dock återigen hänvisa till det ärendet, i vilket JK förklarade att ett dröjsmål på drygt fyra månader med att vidta verkställighetsåtgärder ifall då sökanden anvisat egendom till utmätning, fick anses utgöra fel eller försummelse vid myndighetsutövning enligt

text: 3 kap 2 § skadeståndslagen

text: . Emellertid kan konstateras att utmätning i det fallet, i själva verket hade behövt ske redan inom knappt tre månader för att skadan skulle ha kunnat undvikas. Banken hade således, p g a kravet på adekvat kausalitet, inte kunnat tillerkännas skadestånd med mindre redan ett dröjsmål om knappt tre månader ansetts utgöra skadeståndsgrundade fel eller försummelse vid myndighetsutövningen.

text: Av beslutet kan således dras slutsatsen, att redan underlåtenhet att inom tre månader från ansökan vidta verkställighetsåtgärder i fall då sökanden anvisat egendom för utmätning i normalfallet får anses utgöra sådant fel eller försummelse vidmyndighetsutövning som berättigar till skadestånd enligt

text: 3 kap 2 § skadeståndslagen

text: Hade, i förevarande fall, utmätning skett i den för utmätning anvisade fastigheten, omgående efter avitidens utgång i enlighet med vad som redovisas i Kronofogdens verkställighetspolicy, eller åtminstone inom rimlig tid därefter och i vart fall inom 4 1/2 månader från ansökan, så hade AH fått full utdelning för sin fordran.

text: Men genom att det dröjde mer än sex månader från ansökan innan den anvisade fastigheten mättes ut (vilket, enligt vad som följer av JK:s ovannämnda beslut, får anses utgöra skadeståndsgrundande fel eller försummelse vid myndighetsutövning), kom endast en mindre del av värdet av den anvisade egendomen att tillfalla AH eftersom det då tillkommit ytterligare fordringsägare.

text: Det föreligger således ett direkt och adekvat orsakssamband mellan Kronofogdens dröjsmål och AH:s skada.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten ska enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:201)

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt

text: 4 kap. 10 § första stycket utsökningsbalken

text: (härefter UB) ska utmätning ske så snart som möjligt efter det att behövliga handlingar kommit in till kronofogdemyndigheten. Innan utmätning sker ska dock gäldenären i enlighet med innehållet i ett särskilt formulär underrättas om målet så tidigt att gäldenären kan beräknas få tillräcklig tid att bevaka sin rätt (se

text: 4 kap. 12 § första stycket

text: UB och 6 kap. 1 § utsökningsförordningen).

text: Före 1982 gällde en lagstadgad tidsfrist om fyra veckor inom vilken Kronofogdemyndigheten skulle hålla utmätningsförrättning. När fristen togs bort betonades i förarbetena att det likväl var viktigt att utmätning sker utan dröjsmål och att slopandet av fristen inte fick leda till att de faktiska tidsfristerna för utmätning överlag förlängdes (se

text: prop. 1980/81:8 s. 387

text: f.). De allmänna uttalanden som gjordes av lagstiftaren kan emellertid inte tillmätas samma vikt som om en lagstadgad frist alltjämt gällt. Lagstiftaren hade även vid denna tidpunkt en annan referensram som gör att uttalandena idag ter sig överspelade (se JO-beslut den 23 mars 2011, dnr 3101-2010).

text: När inte lagen anger en viss frist för handläggningen av en fråga, krävs det i allmänhet en betydande försening för att ett skadeståndsgrundande dröjsmål ska anses föreligga. Att handläggningen av ett ärende vid en myndighet kan ta viss tid är således något som den enskilde normalt får acceptera. Den enskilde kan också få tåla att handläggningen av ett visst ärende drar ut på tiden därför att andra, mer brådskande, ärenden måste handläggas med för-tur. Beror däremot förseningen på en oförsvarligt långsam arbetstakt, en påtagligt bristfällig organisation eller en klar felbedömning av frågan om vilka ärenden som bör ha förtur, bör det allmänna svara för uppkommen skada (

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: Den enskilde har dock rätt att vänta sig en snabbare handläggning när en försening typiskt sett kan bli allvarlig för honom eller när han för myndigheten har påtalat en sådan risk. Bristande hänsyn till hans intresse kan i sådana fall medföra skadeståndsskyldighet. Det kan finnas anledning att beakta inte enbart hur ärenden av ett visst slag brukar handläggas utan även hur handläggningen rätteligen bort ske med hänsyn till ärendets vikt och myndighetens möjligheter (se Bertil Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2 uppl., 1996, s. 90).

text: Att en utmätning sker så snart som möjligt är av betydelse bl.a. med hänsyn till konkurrensen med andra borgenärer. I Kronofogdemyndighetens handbokUtmätning, 2011 s. 65 f., framhålls också att tidsaspekten är särskilt viktig när det finns egendom att ta i anspråk samt att anvisad egendom bör efterforskas skyndsamt.

text: Riksdagens ombudsmän (JO) har funnit det otillfredsställande att handläggningen av utmätningsärenden pågått i över sju månader utan att verkställighetsåtgärder vidtagits. Med hänsyn till de principer och prioriteringar hos Kronofogdemyndigheten som styr ärenden om verkställighet, och som i allt väsentlig befanns godtagbara, bedömdes det emellertid i dessa fall inte finnas tillräcklig grund för kritik mot Kronofogdemyndighetens handläggning (se JO-beslut den 28 maj 2010, dnr 4038-2009, och JO-beslut den 23 mars 2011, dnr 3101-2010). Justitiekanslern har i ett beslut i ett tillsynsärende den 11 november 2010, dnr

text: , uttalat att det var otillfredsställande att det aktuella ärendet, som pågått elva månader, inte hade avgjorts men vidtog med hänvisning till de nyss nämnda JO-ärendena ingen ytterligare åtgärd med anledning av att JO initierat en tillsyn avseende samma fråga. Det kan anmärkas att Justitiekanslerns tillsynsärende inte avsåg en förstagångsgäldenär och att inte heller någon utmätningsbar egendom hade anvisats av sökanden.

text: Inom ramen för statens frivilliga skadereglering har Justitiekanslern tidigare funnit att staten blivit skadeståndsskyldig när Kronofogdemyndigheten inte på drygt fyra månader från det att ansökan kom in till myndigheten hade genomfört utredningsåtgärder respektive fattat beslut om utmätning (se JK-beslut den 4 april 2003, dnr

text: , och JK-beslut den 29 oktober 2004, dnr

text: I det nu aktuella ärendet tog det drygt fyra månader från det att ansökan ingavs till dess att de första utmätningsåtgärderna vidtogs. Det tog drygt sex månader till dess att den av AH i ansökan anvisade fastigheten utmättes. Till detta kommer att det tog nästan en månad från det att ansökan om utmätning lämnades in till Kronfogdemyndigheten till dess att myndigheten beslutade att avslå ansökan om verkställighet avseende ränta och därefter underrättade gäldenären om målet enligt

text: 4 kap. 12 § första stycket

text: UB.

text: Att det inte vidtas någon åtgärd för att utreda om det finns utmätningsbar egendom hos gäldenären förrän drygt fyra månader efter det att ansökan om utmätning kom in till Kronofogdemyndigheten bör normalt anses oacceptabelt om sökanden anvisat viss egendom till utmätning. Kronofogdemyndigheten har inte – utöver mellankommande semesterperiod – angett något skäl till varför handläggningen av AH:s ansökan har dragit ut på tiden. Av Kronofogdemyndighetens egen verkställighetspolicy framgår dessutom att hennes ansökan borde ha varit prioriterad eftersom IS var en s.k. förstagångsgäldenär som kunde antas ha utmätningsbara tillgångar. Vid en samlad bedömning får det anses ha förekommit ett dröjsmål vid handläggningen av AH:s ansökan om utmätning som innefattar fel eller försummelse från Kronofogdemyndighetens sida.

text: På grund av dröjsmålet hann även PH, med åberopande av en tredskodom av den 6 september 2013, ansöka om utmätning. Detta ledde till att utmätning enligt 4 kap. 11§ första stycket UB skedde samtidigt för AH:s och PH:s fordringar. AH får därmed anses ha lidit skada. Hon skulle, PH:s anspråk förutan, fått full ersättning för sin fordran men fick nu dela det utmätta beloppet med PH. För den uppkomna skadan (266 710 kr) har AH rätt till ersättning. Hon ska även tillerkännas begärd ränta.

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och godtas.


title: Fråga om en polismyndighets hantering av en begäran att ta del av allmänna handlingar

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning och vidtar inte någon annan tillsynsåtgärd i ärendet.

text: Ärendet m.m.

text: En privatperson har hos Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål, anmält länspolismästaren KJ, Polismyndigheten i Västra Götaland (polismyndigheten), för tjänstefel med anledning av hur polismyndigheten har hanterat en begäran att få ta del av allmänna handlingar.

text: Åklagarmyndigheten har överlämnat anmälan hit för prövning.

text: Anmälaren har gett in skriftlig korrespondens mellan honom och polismyndigheten. Av dessa skrivelser framgår sammanfattningsvis följande.

text: Anmälaren begärde i ett brev ställt till KJ/polismyndigheten den 15 februari 2007 att få ”all information och alla handlingar” beträffande fem namngivna personer utlämnade. I ett skriftligt svar från polismyndigheten daterat den 2 mars 2007 ombads anmälaren att komma in med kompletterande uppgifter om vilken handling som han åsyftade med sin begäran. Polismyndigheten angav att man därefter kunde göra en sekretessprövning.

text: I en skrivelse till KJ/polismyndigheten den 20 mars 2007 angav anmälaren att KJ inte hade hörsammat hans begäran att få ut samtlig information och handlingar rörande fyra personer (uppenbarligen rörde det sig om en felskrivning beträffande antalet personer, Justitiekanslerns anmärkning). I ett brevsvar den 3 april 2007 angav polismyndigheten att man uppfattade anmälaren på så sätt att han begärde att få ut handlingar i brottsutredningar rörande de fem personer som han hade namngett i tidigare korrespondens med polismyndigheten. Samtidigt upplystes anmälaren om att de aktuella personerna förekom i en förundersökning. Anmälaren ombads att ta kontakt med polismyndigheten för att bekräfta att man hade uppfattat honom rätt, så att polismyndigheten därefter kunde göra en sekretessprövning.

text: I en skrivelse till KJ/polismyndigheten den 5 april 2007 upplyste anmälaren KJ om att denne skulle bli anmäld för tjänstefel om ”samtlig information och alla handlingar, inga undantag, inte ankommit senast fredag 2007-04-13”. I en skrivelse till Åklagarmyndigheten daterad den 11 maj 2007 anmäldes KJ för tjänstefel.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: I

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) finns bestämmelser om medborgarnas rätt att ta del av allmänna handlingar. En handling är allmän om den förvaras hos en myndighet och enligt särskilda bestämmelser är att anse som inkommen eller upprättad där. Enligt

text: 2 kap. 2 §

text: TF får rätten att ta del av allmänna handlingar begränsas med hänsyn till vissa särskilt angivna intressen.

text: Sekretesslagen (1980:100)

text: innehåller bestämmelser om sådana begränsningar.

text: Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF skall en allmän handling, som får lämnas ut, genast eller så snart det är möjligt på stället tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Och enligt

text: 15 kap. 4 § sekretesslagen

text: skall en myndighet på begäran lämna ut uppgifter ur en allmän handling som förvaras hos myndigheten i den mån hinder inte möter på grund av en bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång.

text: Den som önskar ta del av en allmän handling har även enligt

text: 2 kap. 13 §

text: TF rätt att mot en fastställd avgift få en avskrift eller en kopia av handlingen till den del som handlingen får lämnas ut. En begäran om att få ut en avskrift eller en kopia av en allmän handling skall behandlas skyndsamt. Innan den begärda avskriften eller kopian kan lämnas ut måste myndigheten emellertid ges skäligt rådrum för att ta fram handlingen i fråga och göra en sekretessprövning. Någon eller i vissa fall några dagars väntetid för att få ut en kopia eller en avskrift får som regel anses acceptabelt. Det får dock aldrig bli fråga om ett otillbörligt dröjsmål (jfr Bohlin, Offentlighetsprincipen, 6:e upplagan, s. 128 f.). Sålunda har JO t.ex. kritiserat en myndighet som väntade två månader med att lämna ut en kopia av en allmän handling (se JO 1984/85 s. 273). Justitiekanslern har i ett annat ärende uttalat att mer än någon veckas dröjsmål med att lämna ut en kopia eller en avskrift av en allmän handling endast i undantagsfall torde kunna accepteras (jfr Justitiekanslerns beslut den 5 februari 2002 i ärendet med dnr

text: Den som begär att få ta del av en allmän handling skall precisera sin begäran så att myndigheten får klart för sig vilken eller vilka handlingar det rör sig om. En myndighet får dock inte utan vidare avvisa en begäran om att få ut vagt angivna handlingar. Myndigheten är i stället skyldig att i viss utsträckning efterforska om handlingarna finns i dess förvar (jfr Justitiekanslerns beslut den 5 februari 2002 i ärendet med dnr

text: I detta sammanhang bör även nämnas den serviceskyldighet som åligger en myndighet och som kommer till uttryck i

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Enligt nämnda paragraf skall varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet.

text: Enligt

text: 9 kap. 2 § tredje stycket

text: TF är Justitiekanslern ensam åklagare i mål som avser brott mot en bestämmelse i förordningen. Det kan t.ex. röra sig om en felaktig vägran att lämna ut en allmän handling, vilket i allvarligare fall kan bedömas som tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . För tjänstefel skall dock inte dömas till ansvar om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa.

text: Frågan om tjänstefel

text: Genom vad som har framkommit i anmälan finns det inte anledning att anta att KJ eller någon annan anställd hos polismyndigheten har gjort sig skyldig till tjänstefel eller något annat brott för vilket Justitiekanslern får inleda förundersökning.

text: Finns det anledning för Justitiekanslern att vidta någon annan tillsynsåtgärd?

text: Med hänsyn till vad som har framkommit i anmälan uppkommer även frågan om Justitiekanslern bör vidta någon annan tillsynsåtgärd med anledning av polismyndighetens hantering av anmälarens begäran att få ta del av allmänna handlingar hos myndigheten. I denna del gör jag följande överväganden.

text: Enligt min mening ligger det närmast till hands att uppfatta anmälarens skrivelse till KJ/polismyndigheten den 15 februari 2007 som en begäran att få ta del av samtliga handlingar i en förundersökning som pågick mot fem namngivna personer. Skrivelsen kan dock inte anses ha varit så klar att det var direkt fel av polismyndigheten att i brevsvaret den 2 mars 2007 begära en precisering av vilken eller vilka handlingar som anmälaren begärde att få ta del av. Även om det tog viss tid innan anmälaren fick svar på sin skriftliga framställan är tidsutdräkten, sedan hänsyn tagits till den normala postgången, inte sådan att jag finner anledning att närmare granska denna omständighet.

text: Polismyndigheten angav i brevsvaret den 3 april 2007 att man hade uppfattat anmälarens skrivelse den 20 mars 2007 på så sätt att han begärde att få ut handlingar i brottsutredningar rörande fem namngivna personer. Samtidigt begärde polismyndigheten en bekräftelse på att man hade uppfattat anmälaren rätt.

text: Med hänsyn till att den aktuella förundersökningen får antas ha varit omfattande och då kostnaden enligt

text: avgiftsförordningen (1992:191)

text: för att beställa mer än tio sidor är relativt hög, kan det i detta fall inte anses ha varit direkt fel av polismyndigheten att – som ett led i sin serviceskyldighet – försäkra sig om att man hade uppfattat anmälaren rätt i frågan om vilka handlingar som han begärde att få ut. Om anmälaren hade följt polismyndighetens rekommendation att ta kontakt med myndigheten per telefon, kan det även antas att frågan om vilka handlingar som begäran avsåg slutligen hade klargjorts.

text: Sammanfattningsvis konstaterar jag att det går att diskutera polismyndighetens hantering av anmälarens begäran att få ta del av allmänna handlingar, men att det inte kan anses ha varit direkt fel av polismyndigheten att på det sätt som skedde begära förtydliganden av vilka handlingar som begäran avsåg.

text: På grund av det anförda finner jag inte anledning att i min tillsynsverksamhet vidta någon åtgärd med anledning av vad som har framkommit i ärendet.

text: Numera får det dock anses klarlagt att anmälaren har begärt att få ta del av hela förundersökningen mot de fem namngivna personerna. Jag utgår därför från att polismyndigheten utan dröjsmål tar ställning till denna begäran, om så inte redan har skett.

text: Det bör poängteras att det inte ankommer på mig att bedöma om de aktuella handlingarna omfattas av sekretess. Om polismyndigheten skulle vägra att lämna ut hela eller delar av förundersökningen, har anmälaren i stället möjlighet att på det sätt som särskilt föreskrivs i

text: 2 kap. 15 §

text: TF föra talan mot beslutet.