title: Anmälan med anledning av att en tingsrätt inte har förordnat om stängda dörrar vid förhandlingar rörande sexualbrott

text: Justitiekanslern finner inte skäl att uttala någon kritik men gör vissa uttalanden angående rättens ansvar för utredningen av frågan om en förhandling ska hållas inom stängda dörrar.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Vid Kristianstads tingsrätt har handlagts två mål gällande bland annat våldtäkt [hänvisning utesluten].

text: I åklagarnas stämningsansökningar har målsägandens och vittnens namn belagts med sekretess. Enligt

text: 35 kap 12 § offentlighets- och sekretesslagen

text: gäller sekretess i domstolen om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i mål om ansvar för sexualbrott. Åklagarna har med stöd av nämnda lagrum yrkat att förhandlingarna skulle ske bakom stängda dörrar.

text: Tingsrätten har i båda målen avslagit åklagarnas framställningar.

text: I mål B 436-14 har domstolen i beslutet [hänvisning utesluten] angett att parterna är vuxna och har varit gifta med varandra. De åtalade övergreppen (grov kvinnofridskränkning och våldtäkt) är inte av sådant slag att det finns anledning att hålla förhandlingen inför stängda dörrar. Under hela huvudförhandlingen som pågick i två dagar tvingades målsäganden under stor vånda att lämna sin berättelse inför ett tjugotal åhörare, bekanta och familj till både målsäganden och den tilltalade.

text: Från åklagarkammarens sida ifrågasätts om tingsrättens handläggning är förenlig med

text: rättegångsbalkens

text: 5 kap 1 §

text: jämfört med offentlighet- och sekretesslagen.

text: Tingsrättens yttrande

text: I ärendet har inhämtats ett yttrande från Kristianstad tingsrätt. Tingsrättens yttrande har upprättats av lagmannen JM som var rättens ordförande i de aktuella brottmålen. Av yttrandet framgår i huvudsak följande.

text: Inledande anmärkningar

text: Vi har en grundlagsfäst regel att domstolsförhandlingar ska vara offentliga och domstolarna gör återkommande överväganden i denna fråga. I boken Sekretess m.m. hos allmän domstol har författarna redovisat vikten av att domstolsförhandlingar är offentliga och bland annat nämnt att Europadomstolen har framhållit att en offentlig förhandling är ett medel för att skydda enskilda människor mot hemlig rättskipning och för att upprätthålla förtroendet för rättskipningen (se nämnt arbete, Sigurd Heuman, Anna Tansjö och Eva Lönqvist, 4:e upplagan, 2013, sid 96-97). Jag menar att vi äventyrar domstolarnas förtroende hos allmänheten om vi ger oss till att stänga dörrarna i praktiskt taget alla rättegångar där en person åtalats för våldtäkt.

text: Mitt intryck efter lång tids tjänstgöring i domstolarna är att många åklagare numera nästan regelmässigt begär stängda dörrar i sexualbrottmål. Jag tror att det med ett sådant förhållningssätt följer en risk för att målsägandebiträden och försvarare av bekvämlighetsskäl förklarar sig biträda åklagarens begäran. Man uppfattar det som enklare att åhörarna är borta och man glömmer att det ur demokratisynpunkt är nödvändigt att press och allmänhet kan följa hur rättsväsendet hanterar alla typer av mål, även mål där enskilda personer utsatts för allvarlig brottslighet. Från den tilltalades synpunkt bör man nog också tänka på att hemliga rättegångar inte medger någon insyn och att det därmed inte kan ske någon tydlig kontroll av om domstolarna iakttar t.ex. en riktig bevisvärdering.

text: JK:s frågor i remissen

text: JK har i remissen ställt frågan om tingsrätten har inhämtat den tilltalades inställning. Det har tingsrätten gjort. I alla mål där processuella frågor kommer upp frågar jag alltid samtliga partsföreträdare om inställningen till den aktuella frågan. Detta gäller naturligtvis också när någon begär stängda dörrar vid en huvudförhandling eller begär t.ex. medhörning. I de aktuella fallen angav både målsägandebiträdena och försvararna sin inställning. Jag är ganska säker på att det var målsägandebiträdena som framförde begäran om stängda dörrar varefter åklagarna förklarade sig biträda yrkandet. Som jag minns det i dag så antingen biträdde försvararna yrkandet eller förklarade de att den tilltalade inte hade någon erinran mot detta.

text: Den tilltalades syn på frågan om förhandlingen i mål av detta slag ska hållas inför öppna eller stängda dörrar kan dock enligt min mening inte ges någon särskild betydelse. Som nämnts förefaller det som att många advokater av bekvämlighetsskäl framför uppfattningen att den tilltalade vill ha stängda dörrar, bland annat för att den tilltalade tycker att det är bra att saken ges så lite uppmärksamhet som möjligt. Möjligen tänker man då inte på att det – som nyss sagts – kan finnas anledning för den tilltalade att framhålla fördelarna med en öppen rättegång.

text: Jag har ingen förklaring till varför den tilltalades inställning i frågan inte redovisades i anteckningarna. Sedan vi övergick till att skriva anteckningar i stället för protokoll vid huvudförhandlingarna ägnar jag inte dessa någon större uppmärksamhet.

text: De aktuella målen

text: I båda målen var den tilltalade och målsäganden vuxna. I mål B 1012-12 hade den tilltalade och målsäganden känt varandra i flera år samt haft en kortare relation som avlutades kort före de åtalade händelserna. Mannen åtalades dels för misshandel, dels för våldtäkt.

text: I mål B 436-14 var de tilltalade gifta med varandra. Mannen åtalades för grov kvinnofridskränkning och våldtäkt. Åklagaren hade formulerat en gärningsbeskrivning med nio olika gärningar (A. – I.) Punkt I innehöll påstående om våldtäkt.

text: Enligt min mening var omständigheterna inte sådana att det fanns skäl att stänga dörrarna. De uppgifter som fanns tillgängliga när besluten fattades var inte särskilt anmärkningsvärda. Detta bekräftas av innehållet i domarna.

text: Jag kan slutligen hänvisa till vad Sigurd Heuman och hans medförfattare skriver på sidan 98 i den ovan nämnda boken, nämligen att det regelmässigt bör vara stängda dörrar när brottet riktats mot ett barn samt att "Det är inte givet att det alltid måste vara stängda dörrar bara för att målet rör exempelvis våldtäkt mot en vuxen person."

text: Chefsåklagare PA har beretts tillfälle att inkomma med synpunkter på tingsrättens yttrande.

text: Den rättsliga regleringen

text: Av

text: 2 kap. 11 § andra stycket andra meningen regeringsformen

text: framgår att förhandling vid domstol ska vara offentlig. Enligt

text: 2 kap. 20 § första stycket 4 regeringsformen

text: får offentligheten vid domstol begränsas genom lag i den utsträckning som medges i 2 kap. 21–24 §§.

text: Sådana begränsningar måste bl.a. vara avsedda att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett begränsningen, och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen.

text: Utgångspunkten att en förhandling vid allmän domstol ska vara offentlig framgår även av

text: 5 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: . Enligt bestämmelsens andra stycke får emellertid rätten besluta att en förhandling ska hållas inom stängda dörrar om, såvitt här är aktuellt, det kan antas att det vid förhandlingen kommer att läggas fram uppgifter som omfattas av sekretess enligt

text: 35 kap. 12 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , härefter OSL.

text: Enligt

text: 35 kap. 12 § första stycket 1

text: OSL gäller sekretess hos domstol för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men om uppgiften röjs, och uppgiften förekommer i mål om ansvar för sexualbrott.

text: Det framgår av

text: 43 kap. 5 § andra stycket

text: OSL att om sekretess gäller för en uppgift som har lagts fram vid en förhandling inom stängda dörrar gäller sekretessen även under domstolens fortsatta handläggning av målet, om inte annat särskilt beslutas. Sedan domstolen har skilt målet eller ärendet från sig fortsätter dock sekretessbestämmelsen att vara tillämplig endast i den utsträckning domstolen i domen eller beslutet särskilt har förordnat om det, se

text: 43 kap. 8 § andra stycket

text: OSL.

text: Rätten till en offentlig förhandling följer även av Sveriges åtaganden enligt Europakonventionen. Enligt artikel 6.1 i konventionen får förhandlingsoffentligheten begränsas, såvitt nu är av intresse, av hänsyn till skyddet för parternas privatliv.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Domstolsförhandlingar ska i enlighet med svensk rättstradition vara offentliga i största möjliga utsträckning. Principen om domstolsförhandlingars offentlighet är av grundläggande betydelse för rättssäkerheten och för allmänhetens förtroende för domstolsväsendet. I samband med domstolsförhandling bör ett sekretessintresse därför få väga över offentlighetsintresset bara om det föreligger ett starkt behov av sekretess (se

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 98).

text: Dessa grundläggande utgångspunkter har bl.a. kommit till uttryck genom de begränsningar att hålla en förhandling inom stängda dörrar som framgår av

text: 5 kap. 1 § rättegångsbalken

text: och genom regleringen i

text: 42 kap. 8 §

text: OSL, som innebär att uppgifter som förebragts inom stängda dörrar blir offentliga när domstolen skiljer sig från målet om inte domstolen särskilt förordnar att sekretessen ska bestå.

text: Rättens möjlighet att förordna om stängda dörrar med hänvisning till sekretessbestämmelsen i

text: 35 kap. 12 §

text: OSL är fakultativ. Lagstiftaren har därmed i betydande omfattning överlåtit åt domstolen att i det enskilda fallet avgöra om en förhandling bör hållas inom stängda dörrar. Detta ska ske efter en avvägning mellan intresset av sekretess och intresset av insyn (se

text: a. prop. s. 309

text: och Heuman m.fl., Sekretess m.m. hos allmän domstol, fjärde upplagan, s. 95).

text: Det är naturligt att målsäganden i ett mål om sexualbrott ofta har ett starkt intresse av sekretess för uppgifter som läggs fram i ett brottmål som rör ansvar för ett sådant brott (se

text: a. prop. s. 283

text: ). Även den tilltalades intresse av sekretess omfattas dock av bestämmelsen i

text: 35 kap. 12 §

text: OSL (se JO 1985/86 s. 90 och Heuman m.fl., a.a., s. 72).

text: Offentlighet vid domstolsförhandlingar är enligt Europadomstolen ett medel dels för att skydda enskilda mot hemlig rättsskipning, dels för att upprätthålla förtroendet för rättsskipningen (se t.ex.

text: Axen mot Tyskland

text: , no 8273/78). Utöver det allmänna intresset av att säkra förtroendet för domstolarnas verksamhet, är förhandlingsoffentligheten alltså en rättighet som tillkommer den enskilda parten enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Av vikt är även att den enskilde till viss del själv disponerar över de intressen som domstolen har att beakta vid prövningen av om en förhandling ska hållas inom stängda dörrar. Den enskilde kan nämligen helt eller delvis efterge sitt sekretesskydd, se

text: 12 kap. 2 § första stycket

text: OSL. Det framgår även av Europadomstolens praxis att den enskilde kan avstå sin rätt till förhandlingsoffentlighet, under förutsättning att avståendet är otvetydigt och inte sätter något viktigt allmänt intresse ur spel (se bl.a. Hermi mot Italien, no 1814/02).

text: Justitiekanslern har tidigare framhållit att det ankommer på rätten att bedöma om någon enskild lider skada av att en viss uppgift röjs och att rätten därför har ett ansvar för att denna fråga blir tillräckligt utredd (se JK-Beslut 1993 A 2, se även JO 1986/87 s. 28). Tyngden av de intressen som i det enskilda fallet talar för sekretess respektive för offentlighet är, som anförts ovan, beroende av hur de berörda parterna ser på denna fråga. För att domstolen ska kunna göra ett välgrundat ställningstagande av om en förhandling ska hållas inom stängda dörrar måste därför parternas inställning i sekretessfrågan klargöras. Det är lämpligt att parternas inställning redovisas i anteckningarna eller i protokollet, även om detta inte uttryckligen krävs enligt reglerna i

text: 6 kap.

text: rättegångsbalken

text: (se anfört JK-beslut).

text: Av anteckningarna i de nu aktuella brottmålen framgår att tingsrätten har prövat frågan om stängda dörrar på begäran av åklagaren och målsäganden i respektive mål. Lagmannen Johan Mannergren har i sitt yttrande hit angett att han även har inhämtat de tilltalades inställning i frågan, även om det saknas uppgift härom i anteckningarna. Justitiekanslerns uppfattning är, som framgått ovan, att även de tilltalades inställning i frågan om stängda dörrar borde ha redovisats i anteckningarna.

text: Att tingsrätten i de båda målen valde att inte förordna om stängda dörrar i någon del kan synas något överraskande. Avvägningen mellan intresset av sekretess och intresset av insyn är emellertid i varje enskilt fall ytterst en bedömningsfråga. Tillgänglig utredning ger inte underlag för slutsatsen att det finns skäl att rikta någon kritik mot tingsrättens ställningstaganden.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet här.


publisher: Justitiekanslern

title: Ifrågasatt överträdelse av tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens censurförbud m.m.

org: jk

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning men gör vissa uttalanden i ärendena.

type: stycke

text: Ärendena

type: rubrik

text: Bakgrund

text: HM är styrelseordförande i Tidningsaktiebolaget Norra Skåne, som ger ut den centerpartistiska dagstidningen Norra Skåne med utgivningsort i Hässleholm. Tidningen ingår i en koncern med det likaledes centerpartistiska moderbolaget Aktiebolaget Skånska Dagbladet. Chefredaktör och ansvarig utgivare för Norra Skåne är MKB.

text: BÖ och AK är anställda som journalister hos Norra Skåne. BÖ har under en längre tid ägnat sig åt granskande journalistik och har bl.a. bevakat Hässleholms kommun för tidningens räkning.

text: BW företräder det kommunala partiet Folkets väl som ersättare i kommunfullmäktige respektive byggnadsnämnden i Hässleholms kommun.

text: I kommunstyrelsen för Hässleholms kommun ingår moderaten PP (ordförande), centerpartisten LGW (förste vice ordförande) och socialdemokraten LW (andre vice ordförande).

text: Under hänvisning till några artiklar rörande verksamheten i Hässleholms kommun som hade publicerats i Norra Skåne, skrev nu nämnda kommunalråd vissa insändare i tidningen. Den första insändaren – ” Var går gränsen för god journalistik? ”, publicerad den 1 mars 2014 – var skriven av LGW. Den andra insändaren – ” Dramatiska rubriker ger felaktig bild av ärende ”, publicerad den 10 mars 2014 – var undertecknad av kommunstyrelsens presidium, således PP, LGW och LW. I sina insändare kritiserade kommunalråden uppgifter i berörda artiklar och anförde sammanfattningsvis att artiklarna innehöll sak- och faktafel. MKB kommenterade kommunalrådens synpunkter i anslutning till publiceringen av respektive insändare. Av hennes kommentarer framgår att det hade förekommit vissa felaktiga uppgifter i de publicerade artiklarna. Vissa av dessa var skrivna av BÖ, medan andra hade skrivits av en annan reporter vid tidningen.

text: Bakgrunden till insändaren med rubriken ” Dramatiska rubriker ger felaktig bild av ärende ” var ett innehållsmässigt identiskt pressmeddelande av den 3 mars 2014 från kommunstyrelsens presidium och kommunfullmäktiges presidium i Hässleholms kommun. Pressmeddelandet publicerades på kommunens hemsida och skickades ut per e-post till ledamöterna i kommunfullmäktige. Ett antal ledamöter besvarade utskicket och kommenterade pressmeddelandet i positiva ordalag samt uttryckte sin uppskattning för detsamma. Fullmäktigeledamoten RT anförde följande i sitt svarsmeddelande till övriga ledamöter den 4 mars 2014:

text: Det är på tiden att någon mer säger ifrån. Vissa journalister på Nsk har alltför länge fått ”leka Janne Josefsson”. Det finns flera exempel. Ett är den s k Linusaffären där en journalist gjort sitt bästa för att ”missförstå” allt. Trots att hon fått alla tänkbara upplysningar om ärendet. Går man längre tillbaka så har Nsk skapat en ”gräddfil” för insändare som, med avundsjukan som drivkraft, gjort allt för att misskreditera trygghetsboendet i Pärlan. Vi måste försöka att hitta en annan väg att förmedla våra budskap. Det kan möjligen ge ägarna till Nsk en tankeställare.

text: Nu finns det ingen anledning att vara återhållsam.

text: Den 26 mars 2014 skickade LGW e-postmeddelanden till HM. I ett av meddelandena skrev han följande:

text: Här kommer vår dokumentation av hur Nsk hanterade de ”200 räntepunkterna”. Det är intressant att läsa artikeln, HIBAB:s begäran om rättelse, Nsk:s svar och till sist vår publicering på vår hemsida.

text: Man kan återigen fråga sig ”Var går gränsen för god journalistik?”

text: Jag kommer att sända över alla artiklar som Nsk har skrivit om HIBAB under hösten fram tills nu. För att få en heltäckande bild bör de läsas som helhet. Kommer att skicka dem på ett USB till dig för artiklarna är många. Även Hässleholms vatten har det skrivits väldigt mycket om av samma journalist. Behöver du det får du säga till.

text: Samma dag skickade PP ett e-postmeddelande till MKB. Han skickade också en kopia av e-brevet till LGW, LW och HM. E-postmeddelandet var föranlett av en artikel med rubriken ”Politikerarvoden kan höjas kraftigt” som hade publicerats i Norra Skåne denna dag. Artikeln var inte skriven av BÖ. I e-postmeddelandet anförde PP, i korthet, att artikeln i fråga innehöll sak- och faktafel. Han framförde även önskemål om att få sina synpunkter publicerade i tidningen. PP avslutade sitt meddelande enligt följande:

text: Norra Skåne har under lång tid misstänkliggjort i princip allt som sker i kommunens namn. Politiker, anställda och delar av näringslivet hängs ut med rubriker som är både insinuanta och lögnaktiga. Tidningen är en väldigt destruktiv kraft i vår kommun och man borde ta sig en allvarlig funderare på om man överhuvudtaget har något ansvar för att förmedla en positiv bild av Hässleholms kommun. Jag hoppas på en mer seriös bevakning från Norra Skånes sida i framtiden.

text: Innehållet i e-brevet publicerades som en insändare i Norra Skåne den 27 mars 2014 med rubriken ” Cheferna värda sin lön ”. MKB kommenterade PP:s synpunkter i anslutning till hans insändare.

text: Samma dag skickade MKB ett e-brev till LGW och skrev att hon ville träffa honom över en lunch. Under perioden den 27 mars – 2 april 2014 skickade de ett antal e-postmeddelanden till varandra i syfte att hitta ett lämpligt datum för den föreslagna lunchen.

text: I början av april 2014 underrättades BÖ och AK, i olika sammanhang, av MKB om att BÖ inte längre skulle bevaka Hässleholms kommun för Norra Skånes räkning. I samband härmed avträdde AK från sin tjänst som nyhetschef. Han arbetar numera som reporter på tidningen.

text: BÖ och AK gjorde ljudupptagningar av vissa samtal som de hade med MKB vid denna tidpunkt. Delar av ljudupptagningarna har offentliggjorts i radioprogrammet Medierna, som sändes i Sveriges Radio, P1, den 3 maj 2014.

text: Med anledning av tidningsledningens beslut att BÖ inte längre skulle bevaka Hässleholms kommun påkallades fackliga förhandlingar mellan å ena sidan BÖ och å andra sidan Norra Skåne. Förhandlingarna är, såvitt känt, alltjämt pågående.

text: Anmälningarna m.m.

text: Justitiekanslerns ärende med dnr

text: I en anmälan, med därtill fogade bilagor, som kom in till Justitiekanslern den 4 maj 2014 (dnr

text: ) har BÖ anfört, sammanfattningsvis, att ”ledande politiker i Hässleholms kommun” har utsatt tidningen Norra Skåne för påtryckningar genom att ”kräva stopp för tidningens negativa skriverier […] och genom att kräva att en grävande reporter flyttas eller sparkas”. Enligt BÖ har politikerna därmed agerat i strid med tryckfrihetsordningens (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: (YGL) regler om censurförbud. Vidare har BÖ anmält att kommunalråd i Hässleholms kommun, genom att radera e-postmeddelanden, har agerat i strid med offentlighetsprincipen. Hon har tillagt följande.

text: PP:s och LGW:s kontakter med de centerpartistiska politikerna i tidningens bolagsstyrelse och redaktionsledningen för Norra Skåne ledde till att MKB i början av april 2014 underrättade henne om att hon ”på grund av politiska påtryckningar från kommunledningen” inte längre skulle få granska kommunen. Hennes artiklar ansågs ha varit ”för tuffa”. MKB förnekar detta, men hon har spelat in ett telefonsamtal som bekräftar dessa uppgifter. Hon omplacerades, trots kraftiga protester också från AK. Omplaceringen var skälet till att AK avträdde som nyhetschef.

text: Veckan innan hennes omplacering hade PP och LGW kontakt med HM via e-post, telefonsamtal och sms samt med MKB via e-post. Kontakterna kan kartläggas genom kommunalrådens telefonräkningar och mejlloggar som är offentliga handlingar. Även själva e-postmeddelandena bör vara offentliga handlingar, men de lämnas inte ut av kommunen. Hon begärde att få ta del av e-postmeddelandena hos kommunen, men fick beskedet att meddelandena ”hade raderats och därför inte längre var offentlig handling”. Sedermera återskapades vissa, men inte alla, e-postmeddelanden. Enligt uppgift i massmedierna ”hittade” således LGW själv det e-postmeddelande som han den 26 mars 2014 hade skickat till HM. Raderingen av e-postmeddelandena måste anses utgöra ett brott mot offentlighetsprincipen.

text: Vid Norra Skånes morgonmöte dagen efter PP:s kritik mot tidningen den 27 mars 2014 förklarade MKB att man inte kunde göra något för att bemöta kritiken eftersom ”det är politik på hög nivå”. Någon vecka tidigare berättade MKB också vid ett av redaktionens morgonmöten att hon kallats till möte med bolagsstyrelsens ordförande för att förklara sig med anledning av kritik från kommunalråden angående tidningens sätt att granska kommunen. MKB berättade då att hon hade försvarat granskningarna. Det finns alltså flera vittnen till att MKB berättat om politiska påtryckningar mot tidningen från kommunledningen. MKB krävde dock att alla närvarande skulle vara tysta om detta av lojalitet till företaget.

text: Genom sitt e-postmeddelande den 4 mars 2014 uppmanar RT samtliga fullmäktigeledamöter att utöva påtryckningar mot tidningen genom att söka andra kanaler för att nå ut med information, att ge tidningens ägare en tankeställare och att deklarera att det inte längre finns anledning till återhållsamhet.

text: Justitiekanslerns ärende med dnr

text: I en anmälan som kom in till Justitiekanslern den 14 maj 2014 (dnr

text: ) har BW anmält i huvudsak samma förhållanden avseende påstådda otillbörliga påtryckningar mot Norra Skåne och har därtill anfört bl.a. följande.

text: Han har genom sina politiska engagemang haft en direkt insyn i de diskussioner som kommunpolitikerna under flera år har fört om Norra Skånes bevakning av kommunen och han känner till vilken stämning som har präglat de interna mötena. Det står därför klart för honom att det nu inträffade är en konsekvens av något som för de inblandade politikerna till sist bara var ett naturligt och nödvändigt agerande mot en tidning som enligt deras uppfattning ”för en hatkampanj”. Oavsett att MKB nu ständigt upprepar att hon inte på något sätt låtit sig påverkas av vare sig Skånska Dagbladets styrelse, dess chefredaktör eller några politiker så är det, enligt den information och bild som han har, tyvärr så att det är precis det som skett. I syfte att slå vakt om en fri press i Sverige är det ”enormt viktigt att nu stämma i bäcken”. För att stävja motsvarande ageranden i framtiden bör anmälan leda till någon form av reprimand eller anmärkning.

text: Övrig utredning

text: Utöver de handlingar som anmälarna har gett in hit, har Justitiekanslern inhämtat och tagit del av ett antal artiklar, intervjuer och reportage som har publicerats i massmedierna beträffande omständigheterna i anmälningarna.

text: PP och LGW har i olika uttalanden bestritt att de skulle ha utövat påtryckningar mot tidningsledningen för Norra Skåne och/eller att de skulle ha framfört krav med innebörden att BÖ skulle skiljas från sina arbetsuppgifter eller utsättas för arbetsrättsliga åtgärder i övrigt.

text: LGW har också kommenterat de e-postmeddelanden som han skickade till HM. LGW har därvid uttryckt att han begick ett misstag genom att kontakta HM i syfte att påtala felaktigheterna i Norra Skånes publiceringar. Han har vidare uppgett att han inte kommer att ta dylika kontakter i framtiden, utan avser att vända sig till Allmänhetens Pressombudsman för att anmäla eventuella felaktigheter i publiceringar.

text: MKB har i en rad intervjuer tillbakavisat påståendena om att hon skulle ha utsatts för påtryckningar från tidningens bolagsstyrelse och/eller politikerna i Hässleholms kommun. Vidare har hon bl.a. anfört att tidningsledningens uppfattning är att BÖ inte har omplacerats, utan har fått andra arbetsuppgifter i samband med att redaktionen för Norra Skåne omorganiserat sin kommunbevakning.

text: HM har inte velat lämna några kommentarer i massmedierna till de omständigheter som anmälningarna avser.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslerns behörighet m.m.

text: Justitiekanslern är ensam åklagare i fråga om tryck- och yttrandefrihetsbrott. Justitiekanslern har vidare åklagaruppgifter i andra tryck- och yttrandefrihetsmål än mål om tryck- eller yttrandefrihetsbrott samt i mål som annars avser brott mot bestämmelser i TF eller YGL.

text: Justitiekanslerns tillsynsuppgifter regleras i lagen (

text: ) om justitiekanslerns tillsyn. Justitiekanslern har till uppgift att granska att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och att de även i övrigt fullgör sina uppgifter. Det är bara myndigheter och deras anställda samt vissa andra som ägnar sig åt myndighetsutövning som står under Justitiekanslerns tillsyn. Av bestämmelsen i

text: 5 §

text: i den nu nämnda lagen följer att Justitiekanslern får inleda förundersökning rörande tjänstefel om det genom utredningen i ett ärende framkommer att det finns anledning att anta att en befattningshavare inom offentlig verksamhet har begått en brottslig gärning genom att åsidosätta vad som åligger honom i tjänsten eller uppdraget.

text: Prövningen av anmälningarna sker med dessa utgångspunkter.

text: Det har inte förekommit något som utgör en överträdelse av censurförbudet

text: I den del anmälningarna avser påstådd överträdelse av censurförbudet har gjorts gällande att ”ledande politiker i Hässleholms kommun”, i egenskap av företrädare för det allmänna, har utsatt tidningen Norra Skåne för påtryckningar genom att ”kräva stopp för tidningens negativa skriverier […] och genom att kräva att en grävande reporter flyttas eller sparkas”.

text: Censur definieras i rättsliga sammanhang som förhandskontroll av tryckta skrifter eller andra framställningar i syfte att godkänna eller förbjuda publicering (se Axberger, Yttrandefrihetsgrundlagarna, 2012, s. 73).

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § första stycket

text: TF förstås med tryckfrihet varje svensk medborgares rätt att ge ut skrifter ”utan några av myndighet eller annat allmänt organ i förväg lagda hinder”. Förbudet mot censur, preciseras närmare i

text: 1 kap. 2 §

text: TF. En motsvarande bestämmelse om censurförbud finns i

text: 1 kap. 3 §

text: YGL.

text: Bestämmelsen i

text: 1 kap. 2 § första stycket

text: TF ger uttryck för ett förbud mot censur i ordets strikta bemärkelse. Av

text: 1 kap. 2 § andra stycket

text: TF framgår emellertid att förbudet omfattar även andra publiceringshinder. Således är det inte heller tillåtet för en myndighet eller annat allmänt organ att på grund av skrifts innehåll, genom åtgärd som inte har stöd i TF, hindra tryckning eller utgivning av skriften eller dess spridning bland allmänheten. Förbudet mot hindrande åtgärder gäller inte för hinder av generellt slag utan är begränsad till hinder som uppställs på grund av en framställnings kända eller förväntade innehåll (se Axberger, a.a., s. 77).

text: Det står klart att någon censur i ordets strikta bemärkelse inte har förekommit. De åtgärder i form av personliga kontakter och skriftliga meddelanden som anmälningarna avser kan inte heller anses ha hindrat tryckning eller utgivning av tidningen Norra Skåne eller av dess spridning bland allmänheten. Utredningen i ärendet ger således inte underlag för bedömningen att någon företrädare för det allmänna har handlat på ett sätt som kan anses utgöra en överträdelse av förbudet mot censur eller hindrande åtgärder enligt TF eller YGL.

text: Anmälningarna innefattar inte något som kan utgöra tjänstefel

text: En överträdelse av censurförbudet är inte ett tryck- eller yttrandefrihetsbrott och är inte heller straffbelagt i annan ordning. Någon påföljd enligt TF eller YGL kan således inte komma i fråga för en sådan överträdelse. Om någon myndighet eller offentlig funktionär hindrar tryckning eller utgivning av en skrift eller ett radioprogram kan detta emellertid i vissa fall vara att betrakta som tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: Redan den omständigheten att någon överträdelse av censurförbudet inte har ägt rum talar för att det som anmälts inte heller kan utgöra tjänstefel. Det kan därutöver anmärkas att tjänstefelsansvar enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: förutsätter att någon uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosätter vad som gäller för uppgiften. Med myndighetsutövning avses beslut och åtgärder från det allmännas sida som är ett uttryck för samhällets rätt att utöva makt över medborgarna och som i kraft av offentligrättsliga regler får omedelbara rättsverkningar för eller emot den enskilde. Karaktäristiskt är att den enskilde står i ett beroendeförhållande till myndigheten, som bestämer över hans eller hennes rättigheter och skyldigheter. De åtgärder som förekommit från offentligt anställdas sida i detta fall såvitt avser skrivelser och uttalanden med anledning av Norra Skånes publiceringar har inte haft något sådant samband med myndighetsutövning som är en förutsättning för tjänstefelsansvar. Anmälan innefattar således inte något som kan utgöra tjänstefel.

text: Den som företräder det allmänna har ett särskilt ansvar för att upprätthålla vår grundlagsskyddade tryck- och yttrandefrihet

text: Att en fri och obunden debatt kan äga rum liksom att kritik fritt kan framföras och information flöda utan några hinder från statsmakternas sida är en omistlig del i vårt demokratiska statsskick. Censurförbudet utgör tillsammans med meddelarfriheten och anonymitetsskyddet i TF och YGL ytterst en garanti för detta.

text: I detta ligger att stor försiktighet måste visas när företrädare för myndigheter och andra offentliga organ överväger att vidta åtgärder med anledning av vad som ska eller har publicerats i sådana medier som skyddas av grundlagarna. Företrädare för myndigheter är emellertid inte förhindrade att uttala sig om det som behandlas i t.ex. en tidningsartikel. Om en myndighet anser sig ha anledning att kommentera innehållet i en tidningsartikel (som har beröring med myndighetens ansvarsområde) och t.ex. uttala sig om huruvida sakuppgifterna i artikeln är korrekta eller inte, finns det inte något att invända häremot.

text: Däremot bör företrädare för det allmänna inte uttala sig om det lämpliga i ett publicistiskt beslut, t.ex. om en viss artikel borde ha publicerats eller inte. Det finns alltid en risk att ett sådant uttalande uppfattas som en påtryckning eller ett försök till påtryckning mot publicisten i fråga.

text: I det här aktuella fallet finns det därmed inte anledning till kritik mot att företrädare för Hässleholms kommun valde att offentligt bemöta uppgifter som de ansåg vara felaktiga och att ge sina synpunkter på det som avhandlats i de kritiserade artiklarna. Sådana bemötanden måste emellertid göras med beaktande av grundlagens krav.

text: Det kan ifrågasättas om de uttryckssätt som kommunstyrelsens ordförande PP använde i det e-brev som publicerades som en insändare i Norra Skåne den 27 mars 2014 kan anses uppfylla dessa krav. PP beskrev där Norra Skåne som en ”destruktiv kraft” och uttalade att tidningen ”borde ta sig en allvarlig funderare på om man överhuvudtaget har något ansvar för att förmedla en positiv bild av Hässleholms kommun” samt uttryckte en förhoppning om ”en mer seriös bevakning från Norra Skånes sida i framtiden”. Ett sådant ordval kan uppfattas som ett försök att utöva påtryckning mot publicisten att upphöra med eller i fortsättningen undvika publiceringar av liknande slag. Den efterföljande rapporteringen i massmedierna visar också att PPs uttalanden har uppfattats på detta sätt.

text: Också LGW:s e-postmeddelanden till styrelseordföranden i tidningsaktiebolaget Norra Skåne, HM, skulle kunna uppfattas som ett sätt att försöka påverka tidningens publicistiska beslut, något som LGW numera själv synes vara medveten om.

text: Ett särskilt tillsynsärende inleds för att granska kommunens hantering av bestämmelserna om handlingsoffentlighet

text: Mot bakgrund av uppgifterna i anmälningarna och vad som i övrigt har framkommit genom utredningen finns det skäl att inleda ett särskilt tillsynsärende för att närmare granska Hässleholms kommuns hantering av e-postmeddelanden och begäran om utfående av allmänna handlingar.

text: Det är inte en uppgift för Justitiekanslern att pröva anmälningarna mot tidningsledningen för Norra Skåne

text: I anmälningarna hit anförs även att tidningsledningen för Norra Skåne har agerat otillbörligt genom att bl.a. vidta arbetsrättsliga åtgärder mot BÖ.

text: Tidningen Norra Skåne står inte under Justitiekanslerns tillsyn. Justitiekanslern kan inte heller ingripa i det pågående personalärendet. Anmälningarna i de delar de innefattar kritik mot tidningsledningens agerande mot BÖ föranleder därför inte någon åtgärd här.

type: avgorande


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till att polismyndigheten gripit fel person m.m.

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 10 000 kr och uppdrar åt Polismyndigheten att betala ut ersättningen till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 6 april 2018 beslutade åklagare att anhålla AA i hans frånvaro på grund av misstanke om brott. Anhållandet verkställdes kl. 22.02 då polisen grep honom i hans lägenhet. En husrannsakan genomfördes i AA:s bostad och i hans bil. AA fördes till polisarrest i Kristianstad där han blev förhörd. Den 7 april kl. 00.31 beslutade åklagare att häva anhållandet med anledning av att det var fel person som blivit frihetsberövad och utsatt för husrannsakan. Hävningsbeslutet verkställdes den 7 april kl. 00.50.

text: Anspråket m.m.

text: AA har – som ansökan får förstås – begärt ideellt skadestånd av staten med anledning av det han har utsatts för. Han har anfört att han lidit stor skada till följd av det inträffade. Alla omkringboende såg vad som hände och han har känt sig utpekad som kriminell.

text: Polismyndigheten har med ett eget yttrande lämnat över anspråket hit. Polisen har medgett att ersättning ska utgå enligt

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) och har i övrigt anfört bl.a. följande.

text: Polisen fick tips om att en person med samma förnamn som AA, boende på en viss gata i Olofström, kunde misstänkas för brott. De kontroller som polisen genomförde visade att det fanns två personer med det namnet, men att det bara var AA som bodde på den aktuella gatan. Utifrån den informationen blev AA misstänkt för brott och åklagaren fattade beslut om anhållande och husrannsakan. Efter att förhör hade hållits med AA och polisen gjort kontroller i andra system visade det sig att den andre personen också bodde på den aktuella gatan och att polisen förväxlat AA med honom. När det stod klart att fel person hade frihetsberövats, beslutade åklagaren att frige AA.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Skadestånd ska också enligt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Med det sist nämnda menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. Skadeståndet kan avse alla de skadetyper som nämnts ovan och annan ideell skada.

text: Regler om ersättning vid frihetsberövande finns i frihetsberövandelagen. Lagen reglerar i första hand rätten till ersättning när någon har varit häktad eller anhållen under minst 24 timmar i sträck (2–4 §§ frihetsberövandelagen). Även den som till följd av ett beslut vid myndighetsutövning har varit frihetsberövad under kortare tid än 24 timmar kan dock vara berättigad till ersättning enligt

text: 5 § samma lag

text: om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. För att ersättning ska utgå krävs att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om omständigheterna hade varit kända vid beslutstillfället. Bestämmelsen är således avsedd enbart för helt klara fall, där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig (

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: Skadeståndslagens

text: bestämmelser ska endast tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet (se lagens

text: 1 kap. 1 §

text: ). Frihetsberövandelagen ska alltså tillämpas i första hand. (Se även, såvitt avser bestämmelsen i

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: prop. 2017/18:7 s. 23

text: och

text: Frihetsberövandet

text: Av utredningen framgår att AA har varit anhållen under knappt tre timmar misstänkt för brott. Det har i efterhand visats att AA, till följd av bristfällig utredning från polisens sida, felaktigt blivit misstänkt för brott då han förväxlats med en annan person. Beslutet om frihetsberövande har således vilat på felaktig grund då det inte har funnits något skäl att misstänka AA för brott, än mindre att frihetsberöva honom. AA har därför rätt till ersättning för lidande enligt 5 § frihetsberövandelagen.

text: Husrannsakan

text: Utöver själva frihetsberövandet har AA utsatts för husrannsakan i bostad och bil vilket kan medföra rätt till skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: Det är inte visat att det har förekommit något sådant typiskt sett integritetskränkande brott som kan aktualisera ersättning enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Frågan är då om ersättning kan utgå med stöd av

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: I

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: slås fast att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sin korrespondens och sitt hem. Rättigheten kan emellertid begränsas. Vid prövningen av ett påstående om överträdelse av rätten till privat- och familjeliv m.m. måste först avgöras om de åberopade omständigheterna utgör ett ingrepp i den skyddade rättigheten. Om så är fallet måste ingreppet – för att vara tillåtet – ha skett i enlighet med lag, vara ägnat att tillgodose något av de legitima intressen som anges i artikel 8.2, t.ex. förebyggande av oordning eller brott, samt vara nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose intresset. Det sistnämnda kravet ger uttryck för en s.k. proportionalitetsprincip.

text: Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får husrannsakan genomföras i hus, rum eller slutet förvaringsställe som oinskränkt disponeras av den som skäligen kan misstänkas för brottet (se

text: 28 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: ). Husrannsakan får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (se

text: 28 kap. 3 a § rättegångsbalken

text: Genomförandet av husrannsakan i AA:s bostad och bil har innefattat ett ingrepp i hans rätt till privatliv och hem enligt

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: . Beslutet om husrannsakan grundades på en skälig misstanke och får därmed anses ha haft stöd i lag i konventionsrättslig mening, även om misstanken senare visade sig felaktig. Åtgärden har syftat till att förebygga brott och därmed uppfyllt ett av de legitima intressen som avses i artikel 8.2. Frågan är dock om intrånget varit nödvändigt för att tillgodose detta intresse.

text: Vid proportionalitetsbedömningen ska tas hänsyn inte bara till den information som polis och åklagare hade tillgång till när beslutet om verkställande fattades, utan också sådan kunskap som de borde ha haft om tillräckliga utredningsåtgärder hade vidtagits (se

text: Keegan mot Förenade Kungariket

text: , no. 28867/03, dom den 18 juli 2006). I Keegan-fallet genomfördes en polisinsats utan att polisen hade kontrollerat att rätt personer bodde på adressen. Det var fråga om att genomföra en enkel utredningsåtgärd som inte rimligen kunde ha underlåtits innan utförandet av polisinsatsen. Att polisen inte på ett korrekt sätt vidtog åtgärden fick till följd att andra personer än dem som tvångsmedelsbeslutet avsåg fick utstå ett ingrepp i sitt privatliv och hem.

text: I det nu aktuella fallet är omständigheterna snarlika, eftersom polisens underlåtenhet att vidta tillräckliga kontroller har medfört att fel person blivit föremål för husrannsakan. Även i detta fall har det varit fråga om en enkel utredningsåtgärd som bestått i att mer noggrant kontrollera namn- och adressuppgifter. Det finns ingenting som tyder på att den pågående brottsutredningen krävt sådan skyndsamhet att det varit nödvändigt att ta till tvångsmedelsåtgärder innan en mer noggrann utredning hunnit göras. Beslutet om husrannsakan har därför varit oproportionerligt i konventionsrättslig mening. AA:s rättigheter enligt artikel 8 i konventionen har därmed överträtts.

text: Ersättningen

text: Som framgått ovan ska ersättningen för lidande på grund av anhållandet i första hand utgå med stöd av 5 § frihetsberövandelagen. När det gäller husrannsakan, är det inte tillräckligt att konstatera att en överträdelse av artikel 8 har skett. För att AA ska anses gottgjord krävs även att han kompenseras ekonomiskt för den ideella skada han lidit (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: ). Vid en samlad bedömning av omständigheterna bedömer Justitiekanslern att ersättning för frihetsberövandet och beslutet om husrannsakan ska bestämmas till 10 000 kr.

text: Även om besluten om frihetsberövande och husrannsakan fattades av åklagare, var det polisen som underlät att vidta tillräckliga utredningsåtgärder och som lämnade felaktiga uppgifter till åklagare. Skadeståndet ska därför betalas ut av Polismyndigheten.


title: Anmälan om brister i brottsutredningen avseende det s.k. Rinkebymordet

text: Justitiekanslern riktar inte någon kritik mot polis eller åklagare för de åtgärder i en förundersökning – avseende det s.k. Rinkebymordet – som har granskats här.

text: Bakgrund

text: Den 26 februari 2002 mördades RA vid Rinkeby tunnelbanestation.

text: FY (nedan kallad FY) anhölls i sin frånvaro misstänkt för mordet alternativt medhjälp till detta. Han häktades den 15 mars 2002 som misstänkt för medhjälp till mordet. Han släpptes den 24 maj 2002. Vid de första förhören uppgav han att han inte kände till något om händelsen. Vid senare förhör pekade han ut ÖY, ÖNY, OY och AY (nedan kallade ÖY, ÖNY, OY och AY) som skyldiga till mordet men sade sig inte själv ha varit närvarande på brottsplatsen.

text: ÖY, ÖNY, OY och AY dömdes den 24 juni 2002 av Stockholms tingsrätt för mordet mot sina förnekanden (mål nr B 1799-02). FY hade då tagit tillbaka sitt utpekande.

text: Svea hovrätt fastställde den 23 oktober 2002 tingsrättens dom i ansvarsdelen (mål nr B 6528-02). Vid huvudförhandlingen i hovrätten vidhöll ÖNY, ÖY och AY sina förnekanden medan OY underkastade sig ansvar för dråp.

text: ÖY och ÖNY överklagade hovrättens dom till Högsta domstolen. Högsta domstolen förelade Riksåklagaren att inkomma med en svarsskrivelse, vilket föranledde Riksåklagaren att komplettera förundersökningen, bland annat avseende påståendet att ÖY och ÖNY skulle ha varit i Gävle vid tiden för mordet. Efter att ha delgetts svarsskrivelsen och den kompletterande förundersökningen kritiserade ÖY:s försvarare, advokaten TO, i en skrivelse till Högsta domstolen Riksåklagarens slutsatser beträffande bl.a. vittnet AA:s utsaga (jfr nedan p. 15).

text: Högsta domstolen beslutade den 26 februari 2003 att inte meddela prövningstillstånd i målet.

text: ÖY och ÖNY ansökte i juni 2005 om resning. Högsta domstolen avslog resningsansökningarna den 13 juli 2005.

text: ÖY och ÖNY ansökte i juni 2007 på nytt om resning. Högsta domstolen avslog resningsansökningarna den 5 november 2007.

text: Ärendet

text: Rinkebymordskommittén är ett ideellt nätverk som arbetar för att få till stånd en ny rättegång för ÖY och ÖNY.

text: OS och HW har, i egenskap av företrädare för Rinkebymordskommittén, anmält polis och åklagare till Justitiekanslern på grund av påstådda brister i brottsutredningen avseende mordet i februari 2002. De har hemställt att Justitiekanslern ska granska brottsutredningen på 20 angivna punkter.

text: Den 30 juni 2006 har Justitiekanslern beslutat att inhämta ett yttrande från Åklagarmyndigheten avseende tio av de anmälda punkterna (p. 4-6, 8, 11-15 och 17). Justitiekanslern har i beslutet uttryckt att de övriga punkterna inte bör föranleda någon granskning, bl.a. med hänvisning till de begränsningar som gäller för Justitiekanslerns tillsyn, vilka innebär att Justitiekanslern normalt bara prövar klagomål när det finns anledning att anta att det har förekommit allvarliga brister i rättssäkerheten eller systemfel av något slag.

text: De granskade punkterna gäller påståenden om att vissa förhör inte har översatts, sammanfattats eller dokumenterats på ett tillfredsställande sätt, påståenden om att polis eller åklagare har underlåtit att vidta vissa utredningsåtgärder samt påståenden om att åklagaren har utövat påtryckningar mot ett vittne och att vissa uppgifter av betydelse har lämnats utanför förundersökningsprotokollet.

text: Nedan redogörs för det som anmälarna har gjort gällande beträffande de punkter i anmälan som Justitiekanslern har valt att ta upp till granskning. Det som sägs är alltså anmälarnas påståenden, inte vad Justitiekanslern funnit klarlagt. Den numrering av punkterna som har använts i anmälan används även nedan.

text: Anmälarnas påståenden om brister i förundersökningen

text: Underlåtenhet att dokumentera och redovisa samtliga förhör med FY i deras helhet. Undermåliga sammanfattningar av förhör (p. 4-6)

text: De förhör som hölls med FY borde ha redovisats i sin helhet mot bakgrund bl.a. av att förhören hölls utan försvarare närvarande, att FY var en heroinmissbrukare i psykisk obalans och att hans berättelse var av stor vikt då den är det enda som binder ÖY och ÖNY till mordet. Hade förhören dokumenterats på band hade sakkunniga i psykiatri kunnat bedöma förhörens kvalitet i efterhand. FY hade dessutom – när han pekade ut sina brorsöner – redan ändrat sin berättelse flera gånger, varför utredarna borde ha insett att FY skulle kunna komma att ändra berättelsen fler gånger.

text: De två förhör som finns bevarade visar att förhörsledarna ställde ledande frågor och sållade bort viss information. Detta indikerar att motsvarande kan ha skett även under de andra förhören.

text: Ett exempel på en undermålig sammanfattning finns på s. 499 i förundersökningsprotollet. Där sägs bl.a. följande.

text: ”FY uppger att enligt hans uppfattning så kan det vara OY som har störst skäl till att göra det som är gjort men han uppger att det även kan vara någon av de andra.”

text: Av bandinspelningen framgår följande.

text: ”Förhörsledaren: Du sa till oss i början när Du träffade oss, en av de första gångerna du träffade oss, att du var 190 procent säker på vem som hade gjort det.

text: FY: OY alltså.

text: Förhörsledaren: Ja.

text: FY: men …alltså han hade ju mest, eh,vad heter det…

text: Förhörsledaren: Skäl.

text: FY:…skäl och göra de va. Men det kan ju va nån av dom andra som har också gjort det.”

text: Av förhöret framgår att FY i något av sina första möten med utredarna hade pekat ut OY som mördaren. Detta finns dock inte dokumenterat varför det inte kom till försvararnas eller domstolarnas kännedom. Om polisen hade redovisat detta tidiga utpekande hade domstolarna med stor sannolikhet friat ÖY och ÖNY eftersom detta låg i linje med vad FY även sagt till vårdpersonalen på ett missbrukarhem några dagar efter mordet. Informationen var viktig eftersom den tydligt visar att FY befunnit sig på mordplatsen. Det har dock tidigare varit oklart vem FY syftade på när han till personalen sa att han hade sett sin brorson skjuta en man. Utpekandet borde ha redovisats, dels i samband med det första utpekandet, dels i samband med det ovan nämnda förhöret den 26 mars 2002.

text: Bandupptagningen av förhöret den 26 mars 2002 visar också att frågan om vad OY, AY, ÖY och ÖNY hade gjort med kläderna efter mordet berördes men att detta inte togs med i sammanfattningen av förhöret. Av bandupptagningen från förhöret framgår följande.

text: ”Förhörsledaren: Har du hört talas om nån jacka som man gör sig av med efter mordet då?

text: FY: Ja. Jag menar, gör man en mord, det är självklart, då gör man av med alla grejer ju.

text: Förhörsledaren: Mm.

text: FY: Det är inte, jag vet inte. Men. Kan tänka sig. Men…

text: Förhörsledaren: Vad har du för uppfattning där då om vad man gör av såna grejer då?

text: FY: Ja det vet jag inte.

text: Förhörsledaren: Nej.

text: FY: Faktiskt.”

text: I förhörsledarnas anteckningar framkommer uppgifter om de brända kläderna först i förhöret den 27 mars 2002. Hovrätten har i sina domskäl angett att FY:s uppgifter har visat sig vara sanningsenliga i den mån de kunnat kontrolleras. Det enda exemplet som hovrätten ger på detta är uppgiften om de brända kläderna. Det är högst rimligt att anta att FY:s trovärdighet hade påverkats negativt om domstolen hade haft kännedom om att FY vid förhöret den 26 mars 2002 inte hade någon kännedom om vad som hade hänt med de påstådda mördarnas kläder efter mordet och sedan dagen därpå plötsligt kände till detta.

text: Underlåtenhet att låta spåra en mobiltelefon (p. 8)

text: Vittnet SC uppgav i hovrätten att han träffade både OY och AY på mordplatsen i samband med mordet. Han uppgav att ÖY och ÖNY inte var där. Hovrätten valde att inte tro på honom. Utredarna underlät att spåra SC:s mobiltelefon. En sådan spårning hade kunnat visa att han befann sig i Rinkeby och hade kunnat stärka dennes vittnesmål.

text: Underlåtenhet att på eget initiativ låta spåra en mobiltelefon (p. 11)

text: Vittnet FT berättade i hovrätten att han på mordkvällen åkte till Gävle tillsammans med ÖY och ÖNY samt brödernas farbror BY. Åklagaren trodde inte på FT, men trots detta tog mordutredarna inte initiativ till att spåra hans mobiltelefon. Till sist begärde försvarsadvokaterna att polis och åklagare skulle göra detta.

text: Underlåtenhet att företa en fotokonfrontation och att ta med visst material i förundersökningsprotokollet. Påståenden om påtryckningar vid ett vittnesförhör (p. 12)

text: Vittnet ÖT sa i polisförhör att han trodde att det var ÖNY som ringde honom på mordnatten. Han sa att han var säker på sin sak eftersom han hade gått i Turebergsskolan tillsammans med ÖNY. Detta stämmer emellertid inte, utan det är AY som har gått i Turebergsskolan tillsammans med ÖT. Detta visste polis och åklagare på ett tidigt stadium eftersom de hade kontrollerat saken med skolans kansli och därvid kunde konstatera att försvarsadvokaterna hade rätt. Polisens promemoria om detta togs dock aldrig med i det material som lades fram för hovrätten, utan den hamnade i den s.k. slasken. Polis och åklagare borde i ett tidigt skede ha låtit ÖT försöka peka ut ÖNY vid en fotokonfrontation.

text: ÖT hävdar att han blev pressad av åklagare och polis att säga det som de ville höra. När han vid tingsrätten sa att han inte visste om det var ÖNY som hade ringt honom avbröts förhandlingen och han blev förd till ett mindre rum tillsammans med åklagaren och flera poliser. Åklagaren sa att han skulle se till att ÖT fick fängelse om han fortsatte ljuga.

text: Underlåtenhet att kontrollera om OY hade ett förhållande med ÖY:s flickväns syster (p. 13)

text: Polisen kontrollerade aldrig om OY hade en relation med C, lillasystern till ÖY:s flickvän T, vilket hade gjorts gällande. C förnekade en sådan relation vid det första förhöret. Då var hon dock med stor sannolikhet chockad, varför hennes uppgifter inte borde tillmätas någon betydelse. Hade polisen kontrollerat uppgiften om att de hade en relation skulle man ha hittat en granne som uppger att hon kände till att C och OY brukade träffas. Detta hade i så fall talat för att OY:s uppgift om att det var han som sökte C på T:s mobil på mordnatten – och alltså inte ÖY som ringde T – var sann.

text: Underlåtenhet att höra vissa personer som befann sig i Sälen (p. 14)

text: Polis och åklagare granskade inte ett samtal som ringdes från ÖNY:s telefon strax före mordet. Samtalet gick till en person med anknytning till Malmvägen i Sollentuna. Telefonen befann sig i Sälen.

text: Mannen som äger telefonen har nu tillsammans med flera kamrater som var tillsammans med honom i Sälen berättat att det var AY som ringde upp och att OY:s uppretade röst hördes i bakgrunden. En annan i sällskapet tog luren och pratade som hastigast med AY. Deras uppgifter visar att ÖNY:s telefon användes av OY och AY under mordnatten.

text: Undermålig översättning av ett förhör (p. 15)

text: Inför prövningen av frågan om prövningstillstånd i Högsta domstolen hölls förhör med nya vittnen. Polisens tolk översatte förhören så slarvigt att Riksåklagaren och Högsta domstolen drog slutsatsen att vittnena hade misstagit sig på dag. En korrekt översättning av förhöret med AA tyder på att vittnena hade rätt i sina uppgifter, vilket i sin tur talar för att ÖY och ÖNY befann sig i Gävle dagen efter mordet. Misstaget bidrog till att Högsta domstolen avslog ÖY:s och ÖNY:s överklagande av hovrättens dom.

text: Underlåtenhet att söka efter vittnen i Gävle (p. 17)

text: I ett kompletterande förhör som hölls med ÖY inför hovrättsförhandlingarna uppgav han att han och brodern ÖNY dagen efter mordet stannade till i Gävle och köpte en kvällstidning. Utredarna efterforskade inte möjliga vittnen till detta. Hade de gjort det hade de sannolikt hittat tre vittnen vid Pizzeria Laguna i Gävle som senare kunde intyga att de vid lunchtid den dagen träffade ÖY och ÖNY när de stannade och köpte tidningen. Dessa uppgifter skulle ha talat för att ÖY och ÖNY var i Gävle när mordet skedde.

text: Åklagarmyndighetens yttranden m.m.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Åklagarmyndigheten, Riksåklagarens kansli, som i sin tur har inhämtat ett yttrande från åklagaren i målet.

text: I den handläggande åklagarens yttrande sägs bl.a. följande.

text: ” Punkt 4, 5, 6

text: FY anhölls i sin frånvaro varefter anhållningsbeslutet verkställdes den 13 mars 2002. Misstanken mot honom då avsåg mord alternativt medhjälp till mord.

text: Han häktades skäligen misstänkt för medhjälp till mord den 15 mars 2002. Den 21 mars anmäldes att det förelåg sannolika skäl och FY häktades den 22 mars 2002 på denna misstankegrad.

text: Under helgen som följde tillfogade FY sig själv skador i armarna för vilka han fick läkarvård.

text: I början av veckan efter häktningen (den 25 mars 2002)tog FY kontakt med utredare och ville höras igen. Med anledning av detta åkte utredare till Kronobergshäktet där FY efter samtal med den offentlige försvararen meddelade att han inte längre ville höras varför utredarna lämnade häktet. Senare samma dag tog FY återigen kontakt med utredare och förklarade att han ville höras. Den offentlige försvararen kontaktades och förklarade att han inte skulle närvara. Förhör genomfördes därefter med FY som lämnade uppgifter om vilka som enligt hans uppfattning var inblandade i mordet. Han namngav därvid vilka som enligt hans kännedom var inblandade varvid han nämnde OY, ÖNY, ÖY och den då för utredningen okände AY.

text: Jag var själv inte närvarande under förhören med FY men var informerad av utredarna om ovan redovisade omständigheter. Min minnesbild av vad som föregick det förhör som hölls med FY där han namngav OY, ÖNY, ÖY och AY är att FY ville att ett förhör skulle hållas och att försvararen bereddes möjlighet att närvara men avstod.

text: Detta förhör är utskrivet i dialogform i förundersökningen. Jag kan inte idag minnas vilka resonemang som fördes kring frågan om vilka förhör som skulle dokumenteras på band eller nedtecknas på annat sätt förutom att det bestämdes att det första förhöret skulle skrivas ut i dialogform.

text: Både i tingsrätts- och hovrättsförhandlingarna hördes en av de polismän som deltagit i förhören med FY och försvararna hörde denne angående hans iakttagelser vid förhören.

text: Jag har inte tagit del av det band som enligt uppgift finns sparat men av de referat som finns återgivna i den skrivelse som utgör underlag för yttrandet synes inte sammanfattningen på något väsentligt sätt avvika från vad som sades. Skall en sammanfattning av förhör göras kommer med nödvändighet inte alla ord som sagts vid förhöret med.

text: Det kan i sammanhanget nämnas att de kläder som eldats upp i AY:s bostad hittades efter att FY lämnat dessa uppgifter – noga räknat på grund av hans uppgifter. Vid förhörstillfällenasom omnämns i anmälan var dessa inte anträffade.

text: Uppgiften att FY:s uppgifter skulle vara det enda som knyter ÖNY och ÖY till brottet är inte riktigt. Under den del av förundersökningen som ligger i tiden innan åtals väckande förhöll det sig däremot så att dessa uppgifter utgjorde en betydande del av bevisningen mot OY och AY. När det gällde ÖNY och ÖY fanns det annan bevisning som knöt dessa till brottsplatsen och till att inte ha befunnit sig utanför Stockholmsområdet vilket de själva hävdat.

text: Jag avstår från att i detta yttrande återigen argumentera för varför det fanns anledning att sätta tilltro till de av FY ursprungligen lämnade uppgifterna –vilket både tingsrätt och hovrätt gjorde – efter att ha tagit del av bevisningen.

text: Punkt 8

text: Vittnet SC hördes under förundersökningen innan åtal väcktes – under den tid de fyra hade restriktioner. Han uppgav då att han var i Rinkeby vid tiden för mordet. Han nämner intet i förhöret – trots fråga därom – att han skulle ha träffat eller varit i kontakt med någon av de inblandade – som han uppgav sig känna väl.

text: Han har därefter – efter att restriktionerna släppts – ändrat sina uppgifter och lämnat en ny berättelse.

text: Det är således inte otroligt att han befann sig i området som han säger. Jag har i och för sig ingen minnesbild av om frågan om inhämtande av denna lista var aktuell men med hänsyn till vad som sägs ovan så kan frågan om var hans telefon var inte vara av någon nämnvärd betydelse.

text: Det hade naturligtvis stått försvararna fritt att om de bedömde det nödvändigt framställa en begäran om ett sådant inhämtande.

text: Punkt 11

text: FT lämnade uppgifter om resan till Gävle under förundersökningen. Efter förhör i domstol framkom uppgifter som gjorde det intressant att kontrollera hans telefontrafik närmare (se hovrättens dom sid. 18) – vilket om jag minns rätt skedde.

text: Punkt 12

text: I förhör under förundersökningen berättade vittnet att han blev uppringd av ÖNY på kvällen den 26 februari och att denne då frågade var RA bodde. Vid analys av telefontrafik från ÖNY:s telefon framkom att ett samtal från ÖNY:s telefon registrerats kl. 23:47 (sex minuter innan mordet). Med hänsyn till att vittnet talade om en person som han var bekant med bedömdes det då att det inte fanns någon anledning att genomföra en fotokonfrontation.

text: Uppgiften om Häggviksskola presenterades såvitt jag minns både i tingsrätten och i hovrätten av ÖNY:s försvarare. Uppgiften var väl känd av försvararen redan i tingsrätten (se tingsrättens dom sid. 34 och 40).

text: Uppgiften som finns i skrivelsen om vad vittnet sade i tingsrätten är oriktig. Vittnet förnekade att han över huvud taget haft något samtal under den aktuella kvällen (se tingsrättens dom sid. 34).

text: I det samtal jag hade med vittnet i anslutning till förhöret i tingsrätten talade jag om för honom att hans uppgift därvidlag var orimlig eftersom det fanns teknisk bevisning som visade att det förekommit sådan telefontrafik och erinrade honom om att han talade under straffansvar. Uppgiften som lämnas i skrivelsen om att vittnet utsatts för hot är oriktig.

text: Jag avstår från att i detta yttrande återigen argumentera för varför det fanns anledning att sätta tilltro till de av vittnet ursprungligen lämnade uppgifterna – vilket både tingsrätt och hovrätt gjorde efter att ha tagit del av bevisningen.

text: Punkt 13

text: Systern till ÖY:s flickvän – C – hördes av polis den 13 mars 2002 – i samband med att ÖY greps. Hon förklarade då att hon inte kände till någon i ÖY:s släkt. Hon har därefter – efter att restriktionerna släppts – ändrat sin berättelse och hävdat att hon hade en relation med OY. De utredningsåtgärder som vidtogs med anledning av denna uppgift – främst förhör med henne bedömdes tillräckliga.

text: Det hade naturligtvis stått försvararna fritt att – om de bedömde det nödvändigt – framställa en begäran om ytterligare utredning.

text: Punkt 14

text: Under utredningen har stor energi lagts ned på att kartlägga telefontrafik mellan ett antal mobiltelefoner. Det förekom ett större antal telefonsamtal till och från s.k. kontantkort. Den bedömning som då gjordes var att det inte var en tidsmässigt framkomlig väg att utreda vilka personer som förfogade över oregistrerade kontantkort. Anledningen till att man tog reda på var den telefonen befann sig var för att kunna avföra den från brottsplatsområdet.

text: Till detta kommer att en uppgift om att det skulle ha varit OY som talade i telefonen inte innebär att ÖNY eller ÖY inte var på platsen. Det har inte gått att återfinna någon telefon som kunnat knytas till OY under tiden för brottet varför det framstår som en rimlig förklaring att han – om uppgiften som vem som talade i telefonen är sann – lånade ÖNY:s telefon.

text: Det hade naturligtvis stått försvararna fritt att - om de bedömde det nödvändigt – framställa en begäran om ytterligare utredning. Uppgiften om samtalet finns i förundersökningen (fup sid. 81).

text: Punkt 15

text: Jag kan inte kommentera denna punkt närmare. Det är inte känt för mig vad som påstås vara fel. Jag vill däremot dra mig till minnes att denna fråga varit uppe på advokaten TO:s initiativ vid tidigare tillfälle i skrivelser till Riksåklagaren/Högsta domstolen.

text: Punkt 17

text: ÖNY och ÖY talade inte om var de varit. Med hänsyn därtill saknades möjlighet att höra någon på den för utredarna okända platsen.

text: Det hade naturligtvis stått försvararna fritt att – om de bedömde det nödvändigt redan under den tid de tilltalade satt häktade framställa en begäran om ytterligare utredning.

text: Utredningen har vid ett flertal tillfällen kompletterats efter att åtal väckts - dels på mitt initiativ och dels efter begäran av försvararna.

text: Anledningen till att så blivit fallet är att de tilltalade efter att restriktionerna släppts av tingsrätten vid upprepade tillfällen kommit med nya uppgifter och nya ståndpunkter som krävt kompletterande utredning.

text: Uppgifterna från de tilltalade har – vilket de själva medger –under den del av förundersökningen de hade restriktioner varit lögnaktiga och de säger själva att de underlåtit att lämna uppgifter om sina kontakter och sina förehavanden under tiden kring brottsdatumet.

text: Det ovan sagda sägs för att belysa det faktum att de utredningsåtgärder som vidtogs i början av förundersökningen kanske skulle ha sett annorlunda ut om de tilltalade redan från början lämnat den information som de istället valt att lämna efter förhandlingen i tingsrätten och i vissa fall efter att hovrätten meddelat dom.

text: Som exempel på detta kan nämnas ÖNY:s och ÖY:s senare uppgifter om att de träffat ett antal personer på en pizzeria i Gävle den 27 februari. Det är i dunkel varför de – om uppgiften är sann – inte lämnade denna information under den tid de hade restriktioner.

text: I Riksåklagarens yttrande sägs bl.a. följande beträffande påståendet om att ett förhör skulle ha översatts på ett undermåligt sätt (p.15).

text: ”Jag har inte företagit någon granskning av vad som är en korrekt översättning av förhörsutsagan. Jag kan dock konstatera, att advokaten TO för ÖY:s räkning i skrivelsen den 19 februari 2003 utförligt redovisat denna fråga och de slutsatser han menar att man kan – och inte kan – dra med anledning av detta. Högsta domstolen har således varit fullt klar över de erinringar som funnits mot översättningen.

text: Jag menar att bristerna i översättningen inte har haft någon saklig betydelse. Den översatta utsagan sammanfattades av riksåklagaren enligt följande:

text: ”Den 27 februari 2002 började han ett arbete på Pizzeria Laguna. Det var en provanställning. Han känner ÖY och ÖNY väl. Han såg att de den dagen kom till pizzerian vid lunchtid. De kom i en bil som de parkerade utanför. Han gick då ut för att tala med dem. De berättade att de hade varit och hälsat på sin farbror och att de kommit igår. AA minns att det var den 27 februari 2002 eftersom han samma dag besökte Arbetsförmedlingen i Gävle för att diskutera en anställning på pizzerian. Han minns att han då fick information om att restaurangen hade skatteskulder och att man avrådde honom från att börja arbeta där.”

text: Enligt den översättning som advokaten TO hänvisar till skall de centrala delarna av utsagan rätteligen översättas enligt följande:

text: "Den 27 februari var jag på Arbetsförmedlingen. Den dagen hade jag en provanställning och skall detta leda till ett fast arbete. Jag pratade med arbetsförmedlingen om provanställning. De talade om för mig vi kommer inte att ersätta arbetsgivaren 75 % på grund av skatteproblem."

text: "Ja det var R som ringde. Han sa att jag ska prata med arbetsförmedlingen så kommer jag. Efter den 27 åkte jag till arbetsförmedlingen på grund av provanställningen. De tittade på någonting. De talade om för mig att ägaren har skatteproblem så vi rekommenderar inte dig att ta det här arbetet."

text: Enligt min mening föreligger inga betydande skillnader i texterna. I skrivelsen uppger TO att AA i efterhand bestrider att han skulle ha sagt som det först har översatts. Det är dock oklart vad det är som han egentligen bestrider. Det enda jag klart kan utläsa är att det numer möjligen var den 27 februari 2002 som han besökte arbetsförmedlingen. I den bok som OS och HW återkommande hänvisar till är också den självklara tesen att AA besökte arbetsförmedlingen först någon gång efter den 27 februari 2002.

text: Som AA:s utsaga har uppfattats stöder han sin minnesbild på att han började sin provanställning den dagen och att han då besökte arbetsförmedlingen. Vidtagna utredningsåtgärder har inte givit stöd för att han besökt förmedlingen under tiden den 12 december 2001 - den 30 mars 2002 eller att förmedlingen vid en sådan kontakt skulle ha berättat att en tilltänkt arbetsgivare har skatteskulder. Numer får AA:s uppgifter endast sägas ha stöd i hans egen uppgift om att han den dagen påbörjade en provanställning som –av allt att döma – endast skall ha varat en dag.

text: Anmälarna har tagit del av yttrandena och inkommit med synpunkter på dessa.

text: Justitiekanslern har vid sin granskning – utöver det material som har getts in i ärendet – haft tillgång till förundersökningen i målet samt den s.k. slasken och bandupptagningarna av förhören med FY.

text: Allmänna utgångspunkter för Justitiekanslerns tillsyn

text: Justitiekanslern ska enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Tillsynen över den offentliga verksamheten är inriktad främst på att denna fullgörs på ett formellt riktigt sätt utifrån de krav som ställs upp i olika författningar.

text: Enligt sin instruktion (15 § andra stycket) ska Justitiekanslern, som nämnts i det föregående, pröva ett klagomål endast om frågans beskaffenhet ger Justitiekanslern anledning att ta upp saken till prövning. Det innebär att Justitiekanslern – utom vissa särskilda frågor – normalt bara prövar klagomål när det finns anledning att anta att det har förekommit allvarliga brister i rättssäkerheten eller systemfel av något slag.

text: Justitiekanslerns tillsyn är av extraordinärt slag. Det innebär att den inte är avsedd att ersätta den tillsyn som på olika områden tillkommer andra myndigheter. När det t.ex. gäller tillsynen över åklagarväsendet är detta främst en uppgift för Riksåklagaren och det är inte meningen att Justitiekanslern ska gripa in och överpröva eller ompröva de beslut som denne har fattat inom ramen för sina tillsynsbefogenheter.

text: När det gäller en åklagares uppträdande under en förundersökning är det ofta förenat med svårigheter att på ett meningsfullt sätt utreda klagomål inom ramen för den skriftliga handläggning som sker hos Justitiekanslern. Därtill kommer att det i dessa frågor ibland kan vara svårt att avgöra vad som är ett riktigt handlingssätt. Justitiekanslerns tillsynsverksamhet innefattar ju som tidigare nämnts i första hand en rättslig prövning och inte en lämplighetsbedömning.

text: Om en part anser att en åklagare eller någon annan som har deltagit i en förundersökning som har lett till åtal har agerat på ett sätt som kan ha påverkat utgången i målet har parten möjlighet att – under förutsättning att domstolens avgörande har gått honom eller henne emot – överklaga och därigenom få till stånd en överprövning. Vid bedömningen av om prövningstillstånd ska meddelas ska Högsta domstolen bedöma om något fel har begåtts i samband med den tidigare prövningen. Om ett allvarligt fel har begåtts och detta kan antas ha inverkat på målets utgång, utgör det ofta skäl för prövningstillstånd (se

text: 54 kap. 10 § första stycket 2 rättegångsbalken

text: Om en brottmålsdom har vunnit laga kraft och om någon ledamot av rätten eller åklagaren med avseende på målet har gjort sig skyldig till brottsligt förfarande eller tjänsteförseelse samt brottet eller tjänsteförseelsen kan antas ha inverkat på utgången, kan resning beviljas till förmån för den tilltalade (se

text: 58 kap. 2 § 1 rättegångsbalken

text: En tilltalad som anser att domstolen eller åklagaren har gjort sig skyldig till en tjänsteförseelse som kan antas ha inverkat på målets utgång har sålunda i första hand att överklaga domen eller, om den har vunnit laga kraft, ansöka om resning.

text: Min uppgift är således inte att överpröva de beslut som en åklagare har fattat eller att överpröva domar och beslut från en domstol. Jag har inte någon laglig möjlighet att upphäva en myndighets beslut eller i övrigt bestämma hur en myndighet ska förfara i ett ärende. Av detta liksom av

text: regeringsformens

text: bestämmelser om domstolarnas och förvaltningsmyndigheternas självständighet följer också att jag normalt inte uttalar mig om de bedömningar som en domstol eller en myndighet har gjort i ett mål eller ärende. Sådana bedömningar ska domstolen respektive myndigheten göra självständigt (jfr

text: 11 kap.

text: och

text: 7 §§

text: regeringsformen

text: Endast då det är fråga om mera uppenbara fall av oriktig rättstillämpning eller andra felbedömningar brukar jag frångå nämnda princip.

text: I det följande tar jag under särskilda rubriker upp de olika punkterna i anmälan. Min granskning avser självfallet inte någon materiell prövning av den lagakraftvunna domen.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser om hur en förundersökning ska bedrivas finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) och i

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: (FuK).

text: Av

text: 23 kap. 1 §

text: RB framgår att en förundersökning ska inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: I

text: 23 kap. 4 §

text: RB slås fast ett antal principer för förundersökningens bedrivande. I bestämmelsen anges bl.a. att vid förundersökningen ska beaktas inte endast de omständigheter som talar emot den misstänkte utan även omständigheter som är gynnsamma för denne. Vidare ska bevis som är till den misstänktes förmån tas till vara. Genom dessa bestämmelser kommer den s.k. objektivitetsprincipen till uttryck. Den innebär bl.a. att om förundersökningsledaren låter hämta in viss utredning som talar till den misstänktes förmån, får utredningen inte hållas utanför förundersökningen. Enligt Riksdagens ombudsmän (JO) bör objektivitetskravet förstås så att även omständigheter som inte entydigt talar till den misstänktes förmån men som skulle kunna vara av betydelse för hans försvar ska tas tillvara och redovisas (se JO:s beslut den 7 juli 2006 i ärende nr 2181-2005). När en misstänkt biträds av en försvarare är det dock denne som i första hand har till uppgift att belysa de förhållanden som talar till förmån för den tilltalade. Oavsett om den tilltalade har försvarare har dock åklagaren alltid en redovisningsplikt som innebär att fakta som gynnar försvaret och som framkommer under förundersökningen eller därefter inte kan undanhållas försvaret och domstolen.

text: De principer som kommer till uttryck i nämnda lagrum innebär således att åklagaren i förundersökningsmaterialet inte får dölja viktiga omständigheter som talar till den misstänktes fördel. Åklagaren får inte heller i sin sakframställning dölja uppenbart relevanta omständigheter till den tilltalades fördel. Det finns dock ett inte obetydligt utrymme för olika bedömningar av om en omständighet är sådan att åklagaren bör nämna den.

text: Av

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB följer att den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid förundersökningen. De har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Enligt andra stycket ska på begäran av den misstänkte eller hans försvarare förhör eller annan utredning äga rum om detta kan antas vara av betydelse för undersökningen. Om en sådan begäran avslås, ska skälen för detta anges.

text: I

text: 23 kap. 21 § första stycket

text: RB anges att protokoll ska föras över vad som framkommer av betydelse för utredningen under förundersökningen. Av fjärde stycket framgår att så snart åtal har beslutats har den misstänkte eller hans försvarare rätt att på begäran få en avskrift av protokoll från förundersökningen. Har en offentlig försvarare förordnats för den misstänkte, ska en avskrift utan särskild begäran lämnas eller sändas till försvararen.

text: Det som är betydelselöst för utredningen ska inte tas med i protokollet. Vid bedömningen av vilka uppgifter som kan anses vara utan betydelse är det viktigt att den i 23 kap. 4 § föreskrivna objektivitetsprincipen beaktas. Den som för protokollet måste alltså vara uppmärksam på att det inte ur protokollet utmönstras uppgifter som ur försvarets synvinkel kan framstå som betydelsefulla. Den omständigheten att någon som hörs under förundersökningen inte har några upplysningar att lämna är inte alltid betydelselös för utredningen och för försvaret (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , s. 23:72).

text: Det är vanligt att förundersökningsprotokollet sammanställs genom att endast de handlingar som bedöms vara av betydelse för utredningen tas med, medan andra handlingar och uppgifter sorteras bort och placeras i den s.k. slasken. Den misstänkte och dennes försvarare har dock rätt att få del även av detta material och för att denna rättighet inte endast ska vara en chimär krävs det att de informeras om att det finns ytterligare material utöver själva förundersökningsprotokollet.

text: Enligt

text: 23 kap. 21 § andra stycket

text: RB ska de utsagor som görs vid förhör under förundersökningen redovisas i protokollet. Enligt 22 § FuK ska utsagan, i de delar som den bör tas med i protokollet, återges i så nära överensstämmelse med det talade ordet som möjligt. Någon ordagrann återgivning krävs dock inte annat än när det är extra viktigt att de exakta ordalagen finns med i protokollet. Det som är betydelselöst ska inte antecknas. En utsaga kan framstå som betydelselös för utredningen även när det är fråga om en uppgiftslämnare med central betydelse för utredningen, nämligen när han eller hon hörs upprepade gånger och det vid något eller några av dessa tillfällen inte framkommer några uppgifter av betydelse utöver sådana som har framkommit vid ett annat protokollerat förhörstillfälle. En utsaga kan då återges genom en hänvisning till den tidigare gjorda uppteckningen eller – om ett intetsägande förhör ligger först i tiden – genom att endast det senare förhöret tas upp i sin helhet men att det kompletteras med anmärkningar om det tidigare förhöret (se Fitger, a.a., s. 23:73).

text: I

text: prop. 1994/95:23 s. 82

text: sägs bl.a. följande.

text: ”Redovisningen av hållna förhör bör inte göras mer vidlyftig än vad som behövs för att fylla dessa syften och för att ge den misstänkte möjlighet att förbereda sitt försvar. Med den ökande allvarliga och närmast yrkesinriktade brottsligheten går det emellertid inte att undvika att det även i framtiden kommer att finnas ett behov av att åberopa vad som sagts under brottsutredningen. I dessa fall måste dokumentationen ske i så rättvisande former som möjligt och utformas så att förhöret blir tjänligt som bevisning. Regeringen vill med det sagda framhålla att det inte går att lägga någon mall över förfarandet, som skall passa i samtliga utredningar. Möjligheterna att begränsa dokumentationen, för att på det sättet påskynda förfarandet, bör uppmärksammas i samtliga ärenden. Det finns anledning att anta att förutsättningarna för detta är störst vid handläggningen av relativt okomplicerade ärenden rörande vardagsbrottslighet, t.ex. mindre allvarlig misshandel, stölder, trafiknykterhetsbrott, försäkringskassebedrägerier och liknande. Eftersom det är denna typ av ärenden som trots allt dominerar bör också sådana åtgärder ge störst effekt från rationaliseringssynpunkt. I de fall där den misstänkte erkänner brottet eller skuldfrågan på annat sätt är uppenbar bör förundersökningsprotokollet ofta kunna göras kort. I mer komplicerade fall torde möjligheterna att begränsa redovisningen av vad som framkommit under utredningen vara mindre. Åklagaren måste alltid ha tillgång till det material som är väsentligt för åtalsprövningen och den misstänkte får inte undanhållas uppgifter som kan ha betydelse för försvaret. Förnekar den misstänkte brottet och är utredningen komplicerad kan det ofta vara svårt att under utredningens gång bedöma vilka uppgifter som är väsentliga. Det finns i dessa fall mindre utrymme för att minska på redovisningen av vad som framkommit under förundersökningen. Regeringen gör sammanfattningsvis den bedömningen att vissa rationaliseringsvinster kan uppstå om man i framtiden i större utsträckning beaktar möjligheten att begränsa dokumentationen i förundersökningsprotokollen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Påståendet om underlåtenhet att dokumentera och redovisa samtliga förhör med FY i deras helhet (p. 4)

text: Under förundersökningen hölls flera förhör med FY. Två av dessa finns bevarade på kassettband, varav ett också finns nedskrivet i sin helhet, dvs. i dialogform. De övriga förhören finns redovisade i sammanfattningar av förhörsledarna.

text: Av vad som har redovisats ovan framgår att frågan om hur ett förhör ska dokumenteras får avgöras från fall till fall. Det finns således inte några regler som anger exakt i vilka fall förhör ska dokumenteras genom ljudupptagning eller på annat sätt.

text: Förhören med FY har haft central betydelse i rättegångarna. Förundersökningsledarna får anses ha haft skäl att redan vid förhörstillfällena anta att så skulle kunna bli fallet. Med hänsyn till detta och att det under en förundersökning av denna karaktär kan vara svårt att veta exakt vilka uppgifter som är väsentliga – eller kommer att bli det – har det funnits skäl att noggrant dokumentera vad som kommit fram vid förhören. Detta innebär dock inte att det har funnits något absolut krav på att förhören skulle dokumenteras i sin helhet, utan det kan ha varit tillräckligt med korrekta sammanfattningar.

text: Utredarna har vid flertalet förhör med FY bedömt att det har varit lämpligt att redovisa förhören i sammanfattad form. Mot bakgrund av vad som sagts ovan och med beaktande av att Justitiekanslern normalt avstår från att ha synpunkter på rena bedömningsfrågor anser jag inte att det finns skäl för mig att kritisera den bedömning som utredarna har gjort.

text: Påståendena om undermåliga sammanfattningar av förhör (p. 5-6)

text: När ett förhör redovisas i sammanfattande form innebär det att allt som sägs inte blir nedtecknat. Detta ställer givetvis höga krav på den som sammanfattar förhöret. Det gäller särskilt i ett mål som rör allvarlig brottslighet.

text: Ett säkert utpekande av en gärningsman får anses vara en sådan uppgift som bör tas med i en förhörssammanfattning. Av protokollen från förhören med FY framgår inte att han skulle ha pekat ut OY vid något tidigt sammanträffande mellan honom och förhörsledarna. Av bandinspelningen av förhöret den 26 mars 2002 kan man dock av förhörsledarnas frågor få intrycket att han skulle ha gjort det vid något av de tidigare förhören. Frågan är således om ett utpekande har utelämnats vid sammanfattningen av något tidigare förhör.

text: De förhör som kan betecknas som tidiga bör vara förhören den 13 och den 20 mars 2002. Endast förhöret den 13 mars finns upptaget på kassettband. Under detta förhör pekar FY inte ut OY som gärningsman. Uttrycket ”190 procent” används dock av FY när han förklarar hur säker han är på att han själv inte är inblandad i mordet. Huruvida FY har pekat ut OY – eventuellt med ”190 procents” säkerhet – vid förhöret den 20 mars 2002 utan att det har tagits med i protokollet går inte att utröna. Även om förhörsledarens fråga tyder på att ett sådant utpekande har gjorts anser jag inte att det finns tillräckligt underlag för mig att påstå att den som sammanfattat förhöret verkligen har utelämnat ett tydligt utpekande som borde ha tagits med i sammanfattningen.

text: Det uttalande som FY gjorde om OY vid förhöret den 26 mars 2002 får anses sammanfattat på ett tillfredsställande sätt. Det finns således inte någon grund för mig att uttala någon kritik i denna del.

text: Vad gäller FY:s kännedom om vad som hade hänt med kläder e.d. efter mordet kan det möjligen så här i efterhand diskuteras om de uppgifter som han lämnade i förhöret den 26 mars 2002 borde ha tagits med i sammanfattningen av förhöret. Emellertid innebär som sagt en sammanfattning av ett förhör alltid att allt som sägs inte blir nedtecknat. Urvalet sker i nära anslutning till förhöret, och för att göra en bedömning av om väsentlig information felaktigt har utelämnats måste man sätta sig in i den situation som då var för handen. Vid en sådan bedömning anser jag inte att polis eller åklagare – genom att inte ta med FY:s tämligen vaga svar på frågorna – har gjort någon så uppenbar felbedömning att den kan föranleda kritik från min sida.

text: Utan att gå in på detaljer vill jag säga att jag inte kan instämma i anmälarnas relativt långtgående påstående om vilken betydelse det skulle ha haft i målet om förhören hade återgetts på ett annat sätt.

text: Påståendena om underlåtenhet att på eget initiativ vidta vissa utredningsåtgärder (p. 8, 11, 12, 13, 14 och 17)

text: Anmälarna har riktat klagomål mot polis och åklagare för att de inte har vidtagit ett antal åtgärder, bl.a. spårat vissa mobiltelefoner, anordnat en fotokonfrontation och följt vissa spår som skulle ha kunnat leda fram till fler vittnen.

text: Åklagaren har sammanfattningsvis angett att han har vidtagit de åtgärder som ansetts möjliga och behövliga, men att det givetvis har stått försvararna fritt att påkalla ytterligare utredning. Detta har också försvararna gjort vad gäller spårningen av FT:s mobiltelefon (p. 11).

text: Det är i första hand åklagaren som har att leda förundersökningen och avgöra vilka utredningsåtgärder som ska vidtas. Emellertid har även den misstänkte möjlighet att begära kompletterande utredning om han eller hon anser det vara behövligt. Detta innebär givetvis inte att ansvaret för utredningens bedrivande kan läggas över på den misstänkte och dennes försvarare. Åklagaren har ju som sagts ovan ett ansvar för att beakta inte endast de omständigheter som talar emot den misstänkte utan även omständigheter som är gynnsamma för denne. Ytterst är det dock en bedömningsfråga vilka åtgärder som ska vidtas och vilka spår som ska följas upp. Som tidigare har nämnts uttalar sig Justitiekanslern normalt inte om de bedömningar som en åklagare har gjort. Mot bakgrund av detta och att polis och åklagare inte medvetet synes ha avstått från utredningsåtgärder för att försämra bevisläget för de misstänkta, finner jag inte skäl att rikta någon kritik mot polis eller åklagare för att de inte har vidtagit de nämnda utredningsåtgärderna på eget initiativ.

text: Påståendet om underlåtenhet att ta med visst material i förundersökningen (p. 12)

text: Den promemoria som anmälarna synes syfta på är upprättad den 22 augusti 2002 efter ett telefonsamtal samma dag. Promemorian upprättades således i samband med den kompletterande förundersökning som utfördes efter tingsrättens dom, inför förhandlingen i hovrätten. Av promemorian framgår att AY och ÖT gått på Turebergsskolan. Promemorian togs inte med i förundersökningsprotokollet utan sparades i den s.k. slasken.

text: Av tingsrättens dom framgår att ÖNY vid förhandlingen i tingsrätten åberopade ett intyg från Turebergsskolan till styrkande av att han inte hade gått i skolan i fråga (s. 34 i tingsrättens dom). Tingsrätten har i sina domskäl inte ifrågasatt denna uppgift (s. 40 i tingsrättens dom). Tingsrätten och hovrätten var således medvetna om att ÖNY inte hade gått i Turebergsskolan tillsammans med ÖT. Mot denna bakgrund anser jag inte att de uppgifter som framkommer i promemorian är av sådan betydelse att åklagaren kan anses ha gjort någon uppenbar felbedömning genom att inte ta med promemorian i förundersökningsprotokollet.

text: Påståendet om påtryckningar vid vittnesförhör (p. 12)

text: Av tingsrättens dom framgår att ÖT vid huvudförhandlingen i tingsrätten ändrade de uppgifter som han hade lämnat under förundersökningen.

text: Det kan inte anses otillbörligt att en åklagare påtalar för ett vittne som har ändrat sin berättelse att det är viktigt att denne håller sig till sanningen och att han kan dömas för mened om han inte gör det. Åklagaren får dock inte motverka att ett vittne ändrar en berättelse som vittnet inte anser sig kunna stå för. I en sådan situation kan det således vara olämpligt att hota med åtal för mened.

text: Det saknas tillräckligt stöd för ÖT:s påstående att åklagaren skulle ha utövat otillbörliga påtryckningar mot honom när han ändrade sina uppgifter i tingsrätten. Det finns därför inte någon grund för att rikta kritik mot åklagarens agerande mot ÖT i samband med förhöret.

text: Påståendet om undermålig översättning av ett förhör (p. 15)

text: Det finns i ärendet två olika översättningar av förhöret med vittnet AA. Justitiekanslern saknar möjlighet att avgöra vilken av översättningarna som är den mest korrekta men kan konstatera att de i någon mån skiljer sig åt. Det har inte framkommit något i ärendet som ger anledning att anta att polis eller åklagare skulle ha haft skäl att misstänka att den översättning som gjordes i samband med förhöret var bristfällig. Det finns därför inte förutsättningar för mig att uttala någon kritik i denna del.

text: Samlad bedömning av hur förundersökningarna har bedrivits

text: När det som i detta fall rör sig om en omfattande brottsutredning är det i princip oundvikligt att det kan begås ett eller annat fel under förundersökningen. Till detta kommer att både misstänkta och vittnen vid flera tillfällen har ändrat sina berättelser, vilket ytterligare har komplicerat arbetet för polis och åklagare.

text: Den bild som Justitiekanslern har fått vid sin genomgång av handlingarna i ärendet i anslutning till de granskade punkterna är emellertid att förundersökningen har bedrivits på ett i allt väsentligt helt godtagbart sätt.

text: Mot bakgrund av de utgångspunkter för min tillsyn som har redovisats ovan har jag således kommit fram till att det i granskade delar inte kan riktas någon kritik mot det sätt som åklagare och polis har genomfört förundersökningen på.

text: Mitt helhetsintryck är således att förundersökningen har bedrivits i enlighet med gällande regler. Några konkreta belägg för att åklagaren har brustit i sin objektivitet eller på annat sätt har åsidosatt vad som åligger en förundersökningsledare har jag inte kunnat finna.

text: Jag beklagar att handläggningen av ärendet har dragit ut på tiden.


title: Remissyttrande över departementspromemorian Ett starkare skydd för den enskildes integritet vid kreditupplysning (Ds 2008:34)

text: Justitiekanslern har anmodats att yttra sig över de förslag som läggs fram i promemorian och får härmed anföra följande.

text: Enligt

text: 1 kap. 12 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) jämförd med

text: 1 kap. 9 § 4 tryckfrihetsförordningen

text: (TF) får man utan hinder av YGL i lag bl.a. meddela förbud mot offentliggörande i yrkesmässig kreditupplysningsverksamhet av kreditupplysningar som innebär ett otillbörligt intrång i enskildas personliga integritet eller som innehåller en oriktig eller missvisande uppgift. Vidare får man med stöd av nämnda bestämmelse införa en skyldighet att utge ersättning för ett sådant offentliggörande och att rätta en oriktig eller missvisande uppgift.

text: För att inskränkningar i yttrandefriheten ska få ske med stöd av den nämnda bestämmelsen i YGL krävs alltså att kreditupplysningen antingen innebär ett otillbörligt intrång i enskildas personliga integritet eller att den är oriktig eller missvisande.

text: I promemorian anges att det skulle vara möjligt att i

text: kreditupplysningslagen

text: föreskriva skyldigheter som är mindre ingripande än ett förbud, så länge kravet kan sägas tjäna samma syfte som ett förbud av aktuellt slag (se s. 34). För att man över huvud taget ska kunna införa begränsningar i yttrandefriheten krävs emellertid enligt lagtexten, som sagt, att det handlar om kreditupplysningar som innebär ett otillbörligt intrång i enskildas personliga integritet eller som innehåller oriktiga eller missvisande uppgifter. För det fallet att ett intrång t.ex. är betydande för den enskilde, men inte otillbörligt, får man alltså inte föreskriva några begränsningar i grundlagsskyddet. Inte heller får man föreskriva begränsningar av annat slag, t.ex. förbud mot utlämnande till andra personer än dem som har behov av upplysningen.

text: I promemorian synes man ha förbisett det nu sagda. Det nämnda förarbetsuttalandet tycks ha missuppfattats. Det är viktigt att observera att det som sägs där om ”mindre omfattande begränsningar” tar sin utgångspunkt i att bestämmelsen föreslår förbud mot vissa särskilt besvärandekreditupplysningar.

text: Att lämna ut en kreditupplysning till en person som inte har behov av den kan inte anses innebära ett otillbörligt intrång i den enskildes personliga integritet. De begränsningar som föreslås i

text: 9 § kreditupplysningslagen

text: är därför inte av ett sådant slag att de kan införas utan grundlagsändring.

text: Det saknas även stöd i YGL för att, på det sätt som föreslås i promemorian, införa en skyldighet på det grundlagsskyddade området att skicka en kreditupplysningskopia till den som avses med upplysningen (11 §).

text: De föreslagna ändringarna i

text: och

text: 19 §§

text: kreditupplysningslagen

text: saknar alltså stöd i YGL och får inte införas utan föregående grundlagsändring. Jag avstyrker därför förslagen i dessa delar.

text: Jag vill framhålla att jag i och för sig instämmer i den bedömning som görs i promemorian att teknikutvecklingen har lett till att den enskildes integritet behöver stärkas när det gäller kreditupplysningar som sprids via Internet. Detta synes dock fordra ändringar i TF och YGL. Jag anser att det finns skäl för regeringen att låta utreda denna fråga närmare.

text: Förslaget att införa en skyldighet att rätta oriktiga kreditupplysningar som sprids med stöd av den s.k. databasregeln i

text: 1 kap. 9 §

text: YGL kan i och för sig genomföras med stöd av

text: 1 kap. 12 §

text: YGL jämförd med

text: 1 kap. 9 § 4

text: TF. Det är dock sannolikt olämpligt att genomföra en sådan ändring isolerat.

text: Förslagen i de delar som avser förkortad gallringsfrist för uppgifter om mindre betalningsförsummelser och omfrågeuppgifter samt förbud mot registrering av skulder under 2 500 kr tillstyrks.


title: Anspråk på skadestånd av staten med anledning av en länsstyrelses beslut om överlastavgift. Reglering avböjd med hänsyn till att möjligheterna att söka ändring inte uttömts

text: Justitiekanslern avböjer att nu reglera Kenneth Wahlström AB:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Länsstyrelsen i Värmlands län beslutade den 20 februari 1998 att påföra Kenneth Wahlström AB överlastavgift med 20 000 kr enligt lagen (

text: ) om överlastavgift. Den påförda avgiften hänförde sig till en av bolaget ägd påhängsvagn med registreringsnummer FRW 861. Bolaget inbetalade avgiften till länsstyrelsen den 17 mars 1998.

text: Bolaget har i en skrivelse, ställd till Justitiekanslern men ingiven till Länsstyrelsen i Värmlands län, begärt att överlastavgiften skall återbetalas till bolaget jämte eventuell ränta. Som grund för sin framställan har bolaget åberopat att länsstyrelsen saknat lagligt stöd att ta ut överlastavgiften.

text: Länsstyrelsen har med eget yttrande överlämnat bolagets skrivelse hit och därvid anfört att det i detta fall inte förelegat förutsättningar att påföra bolaget överlastavgift. Länsstyrelsen har tillstyrkt "återbetalning" av den påförda avgiften.

text: Bolaget har beretts tillfälle att lämna synpunkter på länsstyrelsens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: För att Justitiekanslern skall kunna pröva ett anspråk på skadestånd som riktas mot staten måste det framgå att det vållande som åberopas till grund för kravet också har lett till skada. Det är i allmänhet den som begär ersättning som har att visa att förutsättningarna för skadestånd är uppfyllda.

text: I detta fall har bolaget, som det får uppfattas, ansett att länsstyrelsens beslut om överlastavgift blivit uppenbart oriktigt, eftersom påhängsvagnar enligt 9 § första stycket lagen om överlastavgift jämförd med

text: 9 § andra stycket fordonsskattelagen (1988:327)

text: är undantagna från överlastavgift. I förevarande sammanhang finns anledning uppmärksamma att part som anser att ett beslut blivit uppenbart oriktigt har möjlighet att begära omprövning av beslutet enligt vad som föreskrivs i

text: 27 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Finner en myndighet att ett beslut som den har meddelat som första instans är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning skall myndigheten nämligen ändra beslutet om det kan ske snabbt och enkelt utan att det blir till nackdel för någon enskild part (omprövning).

text: Enligt min mening bör bolaget i första hand ha att uttömma de möjligheter som enligt förvaltningsrättsliga regler står till buds för att söka ändring av länsstyrelsens beslut innan ställning tas till bolagets skadeståndsanspråk. Frågan om skadestånd är alltså för tidigt väckt. Jag avböjer därför att nu reglera bolagets ersättningsanspråk.

text: Ärendet avslutas här.