title: Justitiekanslerns remissyttrande över promemorian Olovlig fotografering (Ds 2011:1)

text: (Justitiedepartementets dnr J2011/512/L5)

text: Allmänna synpunkter

text: Departementspromemorians förslag har sin utgångspunkt i Integritetsskyddskommitténs slutbetänkande (

text: SOU 2008:3

text: ) Skyddet för den personliga integriteten. Jag delar kommitténs och promemorians bedömning att det finns behov av lagstiftning för att stärka skyddet för den enskildes integritet. Som utförligt beskrivits i betänkandet har bl.a. den digitala fototeknikens utbredning och en ökad tillgång till mobiltelefonkameror och Internet inneburit att spridningen av integritetskränkande bilder har underlättats och vuxit i omfattning. Att det förhåller sig så bekräftas av de anmälningar som Justitiekanslern får ta del av i sin egenskap av åklagare på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området. Jag ställer mig alltså i princip positiv till promemorians förslag om ett straffsanktionerat förbud mot olovlig fotografering. Den föreslagna bestämmelsens utformning är dock inte oproblematisk och behovet av en avvägning gentemot yttrandefrihetsintressena är påfallande. Jag redovisar i det följande några mera konkreta synpunkter på förslaget.

text: Effekter av kriminaliseringen på det yttrandefrihetsrättsliga området

text: I promemorian saknas en djupare analys av fotograferingsförbudets effekter på det yttrandefrihetsrättsliga området. Här bör inledningsvis anmärkas att det ur ett informations- och yttrandefrihetsperspektiv givetvis är problematiskt med ett förbud som riktar sig mot ett av de vanligaste sätten för anskaffning av information för publicering i olika medier. I promemorian diskuteras visserligen förhållandet till den grundlagsskyddade anskaffarfriheten och den föreslagna kriminaliseringen anses vara förenlig med anskaffarfriheten så länge kriminaliseringen tar sikte på sättet för anskaffandet. Jag vill emellertid, i likhet med vad JO anförde i sitt remissyttrande över Integritetsskyddskommitténs betänkande, erinra om att när själva informationsanskaffningen – fotograferingen – är just det som bestraffas ter det sig svårt att hävda att det är sättet för informationsanskaffandet och inte detta anskaffande i sig som är föremål för kriminaliseringen. I promemorian anförs att anskaffning av information genom olovlig fotografering bör kunna jämställas med anskaffning av information genom olovlig avlyssning. Här bör dock påpekas att det kriminaliserade området vid olovlig avlyssning t.ex. inte omfattar en intervju med dold mikrofon.

text: Även andra frågor synes olösta. Som Yttrandefrihetskommittén har anfört i sitt yttrande över departementspromemorian kan det t.ex. uppstå tveksamheter om den föreslagna straffbestämmelsen kan tillämpas eller om

text: tryckfrihetsförordningens

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: exklusivitet utesluter en sådan tillämpning vid en direktsändning.

text: De gränsdragnings- och tillämpningsproblem som nu antytts innebär att det finns risk för att ett genomförande av det nu framlagda förslaget inte skulle komma till rätta med de problem som föranlett kriminaliseringen. Samtidigt bör lagförslagets inverkan på de grundlagsskyddade mediernas möjligheter att straffritt anskaffa uppgifter genom fotografering ytterligare belysas.

text: Straffbestämmelsens närmare utformning

text: Den föreslagna straffbestämmelsen ska bl.a. omfatta den som, på ett sätt som är ägnat att kränka den enskildes personliga integritet, olovligen fotograferar eller annars med tekniskt hjälpmedel tar upp bild av någon som befinner sig inomhus i en bostad eller på en toalett, i ett omklädningsrum eller i ett annat liknande utrymme .

text: En utgångspunkt för kriminaliseringen i denna del har varit att den ska avse vissa klart avgränsade platser som tillhör den enskildes särskilt privata miljö eller som annars är avsedda för särskilt privata förhållanden. Straffbestämmelsen har därför, anförs det, fått en snäv och tydlig avgränsning. I författningskommentaren anges att med bostad avses en lokal eller annan plats där en person bor beständigt eller för en längre tid liksom en tillfällig bostad, t.ex. ett hotellrum, en båthytt eller ett tält. Det finns emellertid flera platser jämförbara med dem som räknas upp i promemorian. Integritetsskyddskommittén räknade i sitt betänkande t.ex. upp vistelse på ett sjukhus. Det kan därför ifrågasättas om gränsdragningen är så klar som bör krävas vid strafflagstiftning. I författningskommentaren anförs också som ett exempel på en situation som ska omfattas av straffbestämmelsen att någon fotograferar en person på en fest i en enskilds bostad. Det kan ifrågasättas om inte samma skydd bör ges mot olovlig fotografering av någon på en privat fest som sker i en hyrd lokal. Med den i promemorian valda utformning av bestämmelsen krävs en mera utförlig kommentar med ytterligare exemplifieringar för att klarlägga lagstiftarens avsikt och för att försöka uppnå en likabehandling i rättstillämpningen.

text: Som bl.a. JO anförde i sitt remissyttrande över Integritetsskyddskommitténs betänkande kan det, mot bakgrund av det nyss sagda, ifrågasättas om inte de fall då integritetsskyddet ska gälla avgränsas bättre med ett rekvisit som anknyter till situation och omständigheter och inte till plats. Invändningen att en sådan modell skulle överlämna åt praxis att sätta gränserna för kriminaliseringen framstår inte som helt övertygande och den nu valda ordningen kommer istället att riskera att skapa osakliga skillnader mellan fall som måste anses lika straffvärda.

text: Att straffbestämmelsen innehåller en försvarlighetsventil är bra men den kan bli svårtillämpad. Ytterligare överväganden bör ske också i den frågan under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: 2008 års kameraövervakningsutredning har i sitt betänkande (

text: SOU 2009:87

text: ) En ny kameraövervakningslag föreslagit att privat kameraövervakning över huvud taget inte ska omfattas av den nya kameraövervakningslagens reglering. Detta skulle innebära att det nuvarande kravet på upplysning om att kameraövervakning sker t.ex. i en privatbostad försvinner. Den föreslagna straffbestämmelsen om olovlig fotografering omfattar emellertid kameraövervakning som sker i privata bostäder. En fråga blir då om förekomsten av en upplysningsskylt om övervakningen är tillräcklig för att den besökande ska anses ha gett sitt samtycke till att bli filmad eller om en bostadsinnehavare i förhållande till varje besökare måste upplysa särskilt om kameraövervakningen för att undgå straffansvar.

text: Frågan om en kriminalisering av spridningen av bilder som tagits i strid med fotograferingsförbudet

text: I sitt remissvar över integritetsskyddskommitténs slutbetänkande ställde Justitiekanslern sig tvekande till kommitténs förslag att spridningen av olovligt tagna bilder borde lämnas straffri. Regeringen har i promemorian kommit till samma slutsats som integritetsskyddskommittén i denna del. De argument som i promemorian har framförts mot en kriminalisering av spridningen av olovligt tagna bilder framstår enligt min uppfattning inte som övertygande. Jag utvecklar inte min uppfattning vidare här men vill framhålla att frågan om enskildas skydd mot sådan spridning inte kan anses färdigbehandlad utan att det, vilket också är promemorians slutsats, finns skäl att i annat sammanhang på ett mer generellt plan överväga möjligheterna att förstärka skyddet mot integritetskränkningar genom spridning av bilder. Det torde närmast bli aktuellt att ta upp frågan inom ramen för Yttrandefrihetskommitténs arbete (

text: dir. 2008:42

text: ). I det fortsatta arbetet med promemorians lagstiftningsförslag bör vikten av samordning med den kommitténs överväganden beaktas.

text: Konkurrensfrågor

text: Tillämpningsområdet för den föreslagna straffbestämmelsen om olovlig fotografering kan i viss utsträckning komma att sammanfalla med tillämpningsområdena för andra straffstadganden, t.ex. bestämmelserna om ofredande (

text: 4 kap. 7 § brottsbalken

text: ) och sexuellt ofredande (

text: 6 kap. 10 § brottsbalken

text: i den av sexualbrottsutredningen i

text: SOU 2010:71

text: föreslagna lydelsen). Sexualbrottsutredningen anför (s. 382) att en kriminalisering av olovlig fotografering inte utesluter möjligheterna att döma även för sexuellt ofredande i brottskonkurrens om brottsrekvisiten är uppfyllda. I promemorian anges att bestämmelsen om ansvar för olovlig fotografering bör ges företräde framför bestämmelsen om ofredande. Några ytterligare överväganden i konkurrensfrågor finns inte i promemorian. Även konkurrensfrågorna bör utvecklas och klargöras i det fortsatta lagstiftningsarbetet.


publisher: Justitiekanslern

title: Inspektion av Sjöfartsverket i Norrköping den 19 november 2014

org: jk

text: 1. Protokollets huvudsakliga innehåll

type: rubrik

text: Justitiekanslern inspekterade Sjöfartsverket den 19 november 2014. Syftet med inspektionen var att granska Sjöfartsverkets handläggning av skadeståndsärenden inom ramen för statens frivilliga skadereglering. Justitiekanslerns sammanfattande bedömning är att handläggningen är rättssäker och effektiv.

type: stycke

text: 2. Inspektionen

text: 2.1 Bakgrund

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden.

text: Under hösten 2014 beslutade Justitiekanslern att inspektera bl.a. Sjöfartsverkets handläggning av ärenden angående skadestånd mot staten.

text: Sedan Justitiekanslern muntligen underrättat Sjöfartsverket om inspektionen tillskrevs verket den 10 november 2014 angående bl.a. inspektionens inriktning och vissa önskemål som Justitiekanslern hade när det gällde underlaget för inspektionen.

text: Justitiekanslerns inspektion inleddes den 19 november 2014 kl. 9.00 och avslutades kl. 12.00. Inspektionen leddes av justitiekansler Anna Skarhed. Från Justitiekanslerns sida närvarade även byråchefen Daniel Kjellgren, hovrättsassessorn Carin Häckter, föredragandena Nedim Salcic och Mikael Ruotsi, beredningsjuristen Beatrice Bohm samt expeditionsförmannen Jan-Olof Sundqvist.

text: 2.2 Inspektionens syfte och inriktning

text: Det övergripande syftet med inspektionen var att kontrollera att Sjöfartsverkets handläggning av ersättningsanspråk inom ramen för statens frivilliga skadereglering enligt förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (handläggningsförordningen) är rättssäker och effektiv.

text: 2.3 Inledande samtal

text: Inspektionen inleddes med ett samtal med generaldirektören Ann-Catrine Zetterdahl som berättade om Sjöfartsverket och dess verksamhet. Vid det inledande samtalet närvarade även ställföreträdande generaldirektören Noomi Eriksson, kommunikationsdirektören Maria Ottosson, chefsjuristen Gunilla Malmlöf och verksjuristen Lisa Lewander.

text: Efter det inledande samtalet informerade chefsjuristen Gunilla Malmlöf och verksjuristen Lisa Lewander om Sjöfartsverkets skadereglerande verksamhet. Härvid framkom bl.a. att myndigheten handlägger ett förhållandevis begränsat antal anspråk per år, men att kompetensen på området bedöms vara god, med hänsyn till bl.a. att chefsjuristen tidigare arbetat med frivillig skadereglering hos Kriminalvården.

text: 2.4 Granskat material

text: Justitiekanslern hade inför inspektionen begärt att få ta del av samtliga skaderegleringsärenden inkomna under åren 2012 – 2014, inklusive de rättegångar om skadestånd som inletts under dessa år. Sjöfartsverket hade handlagt fjorton sådana skaderegleringsärenden under den angivna tidsperioden.

text: I förekommande fall efterfrågades även de fem äldsta icke avslutade skaderegleringsärendena inkomna före år 2012 och under åren 2012 − 2014 avslutade rättegångar avseende skadestånd, samt alla ännu pågående rättegångar som avser skadestånd. Några sådana ärenden eller rättegångar fanns dock inte.

text: Justitiekanslern genomförde även en kontroll och sökning i myndighetens ärendehanteringssystem.

text: Inför inspektionen tog Justitiekanslern del bl.a. av förordning (

text: ) med instruktion för Sjöfartsverket samt arbetsordning för Sjöfartsverket.

text: 3. Rättsliga utgångspunkter för Sjöfartsverkets skadereglering

text: Handläggningsförordningen innehåller regler om vilken myndighet som på statens vägnar ska handlägga sådana anspråk. I korthet innebär reglerna att, i fråga om anspråk som grundas på bestämmelserna i bl.a. 3 kap. 2 § skadeståndslagen om fel eller försummelse vid myndighetsutövning, Justitiekanslern handlägger anspråk till följd av s.k. beslutsskador (3 §), medan anspråk på grund av s.k. faktiska skador handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars verksamhetsområde en viss skada har inträffat (5 §). Enligt 10 § får Justitiekanslern uppdra åt en annan myndighet att fullgöra de uppgifter som Justitiekanslern har enligt förordningen. Justitiekanslern kan enligt samma bestämmelse också ta över handläggningen av ärenden som avses i förordningen och som annars skulle handläggas av någon annan myndighet.

text: Av

text: 1 § förordningen (2007:1161)

text: med instruktion för Sjöfartsverket framgår att verket har ett samlat ansvar, sektoransvar, för sjöfarten och att det till verkets huvuduppgifter hör att utöva tillsyn över sjösäkerheten. I den tidigare gällande förordningen (

text: ) med instruktion för Sjöfartsverket framgick att verket var central förvaltningsmyndighet med ett samlat ansvar, sektorsansvar, för sjöfarten och att till verkets huvuduppgifter hörde att utöva tillsyn över sjösäkerheten (se

text: 1 §

text: Begreppet central förvaltningsmyndighet kommer att utmönstras ur handläggningsförordningen från och med den 1 januari 2015. Istället kommer de förvaltningsmyndigheter som uppräknas i en bilaga till förordningen att vara behöriga att handlägga sådana faktiska skador som uppkommer inom myndighetens verksamhetsområde. Sjöfartsverket är en av de myndigheter som finns uppräknade i bilagan och kommer således även fortsättningsvis att vara behörig att handlägga anspråk inom ramen för statens frivilliga skadereglering.

text: 4. Iakttagelser vid inspektionen

text: 4.1 Inledning

text: Justitiekanslern granskade skaderegleringsärenden i enlighet med vad som framgår av avsnittet 2.4. De iakttagelser som gjordes i samband med granskningen redovisades muntligen till Sjöfartsverket under det avslutande samtalet (se avsnitt 5).

text: 4.2 Granskningen av Sjöfartsverkets skadereglering

text: Justitiekanslerns granskning omfattade de fjorton skaderegleringsärenden som Sjöfartsverket handlagt under 2012 – 2014.

text: Handläggningstiderna var generellt sett korta. I ett oavslutat ärende uppgick handläggningstiden till drygt ett år (dnr 13-03109). Att handläggningen i detta fall hade dragit ut på tiden berodde dock på omständigheter som inte kunde hänföras till Sjöfartsverket.

text: Sjöfartsverkets beslut i skaderegleringsärendena fattades på ett efter omständigheterna relevant underlag. Uppgifter som hade tillförts ärendena hade kommunicerats med sökandena i erforderlig utsträckning.

text: Sjöfartsverkets skaderegleringsbeslut var formulerade på ett koncist och stringent sätt. Beslutsmotiveringarna var lätta att följa.

text: Sjöfartsverket hade endast reglerat sådana skador som det ankommer på verket att ta ställning till enligt 5 § handläggningsförordningen, dvs. påståenden om så kallade faktiska skador som uppkommit genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Besluten hade också fattats i enlighet med Sjöfartsverkets interna arbetsordning, enligt vilken beslutanderätt tillkommer chefsjuristen med möjlighet till egen delegation.

text: 5. Avslutande samtal

text: Justitiekanslern fick vid ett avslutande samtal möjlighet att redogöra för de iakttagelser som hade gjorts vid inspektionen. Närvarande från Sjöfartsverkets sida var ställföreträdande generaldirektören Noomi Eriksson, chefsjuristen Gunilla Malmlöf och verksjuristen Lisa Lewander.

text: Inspektionen avslutades med att Justitiekanslern tackade för ett mycket gott och vänligt bemötande från Sjöfartsverkets personal.

type: avgorande


title: Inspektion av Migrationsverket i Norrköping den 18 november 2014

text: 1. Protokollets huvudsakliga innehåll

text: Justitiekanslern har den 18 november 2014 granskat Migrationsverkets handläggning av skadeståndsärenden inom ramen för statens frivilliga skadereglering. Vid inspektionen konstaterades att verksamheten fungerar mycket väl. Några få synpunkter framfördes dock.

text: 2. Inspektionen

text: 2.1 Bakgrund

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Justitiekanslerns tillsyn omfattar bl.a. Migrationsverket.

text: Under hösten 2014 beslutade Justitiekanslern att inspektera Migrationsverkets handläggning av skaderegleringsärenden. Migrationsverket underrättades om inspektionen den 10 november 2014. Samma dag skickades ett brev angående inspektionens inriktning samt vissa önskemål som Justitiekanslern hade när det gällde underlaget för inspektionen.

text: Inspektionen genomfördes den 18 november 2014 kl. 10.00 – 16.00. Från Justitiekanslerns sida närvarade byråchefen Daniel Kjellgren, hovrättsassessorn Carin Häckter, föredragandena Nedim Salcic och Mikael Ruotsi, beredningsjuristen Beatrice Bohm och expeditionsförmannen Jan-Olof Sundqvist.

text: 2.2 Inledande samtal

text: Inspektionen inleddes med ett samtal med chefen för rättsenheten Cecilia Gylling Lindkvist, verksjuristerna Kent Juhlén och Stefan Råhlander samt administrativa handläggaren Fredrik Wiklund. De informerade om skaderegleringen hos Migrationsverket och berättade i huvudsak följande.

text: Rättsenheten utgör en stabsfunktion till generaldirektören. Han har delegerat ansvaret för handläggningen av faktiska skador till rättschefen som i sin tur har uppdragit åt chefen för rättsenheten att fatta samtliga beslut om skadestånd. Ärendena handläggs och föredras av verksjurister. Det finns verksjurister som arbetar med skadeståndsärendena på ungefär fem orter i landet.

text: Myndigheten handlägger ca 50 skadeståndsärenden per år. Det har skett en ökning av antalet skadeståndsanspråk under de senaste åren och den ökningen kommer troligtvis att fortsätta med hänsyn till att allt fler söker asyl i Sverige.

text: Ett vanligt förekommande slag av skadeståndsärenden i Migrationsverkets verksamhet hänför sig till förkomna föremål under förvarstid samt borttappade id-handlingar som har getts in till myndigheten. Innan rättsenheten fattar beslut i ett skadeståndsärende skickas normalt sett en remiss till den enhet inom myndigheten där skadan ska ha uppkommit. Ett anspråk beviljas aldrig utan att ärendet har remitterats.

text: Det är och har varit mycket få tvister angående skadestånd. De tvister som har förekommit har typiskt sett avsett upphandlade boendeplatser såsom vandrarhem och hotell. Anspråken rör då påstådd felaktig upphandling. En rättegång pågår i dagsläget och den rör upphandling.

text: Rättsenheten har haft vissa funderingar kring regleringen av skadestånd på myndigheten. Detta beror främst på att

text: 14 § förordningen (2007:996)

text: med instruktion för Migrationsverket inte är förenlig med

text: skadeståndslagen

text: . Av instruktionen framgår att Migrationsverket får betala ut skälig ersättning för person- eller sakskador som uppkommit i verksamhet som verket bedriver. Utgångspunkten enligt

text: skadeståndslagen

text: är dock att ersättning ska utgå med ett belopp som motsvarar skadan samt att ersättning kan utgå för ren förmögenhetsskada för fel eller försummelse vid myndighetsutövning.

text: 2.3 Granskat material

text: Granskningen har omfattat samtliga skaderegleringsärenden som kommit in till Migrationsverket under åren 2012 – 2014, vilket var ca 150 stycken. Inga rättegångar har granskats.

text: Justitiekanslern har även genomfört kontroll och sökningar i myndighetens ärendehanteringssystem.

text: Inför inspektionen har Justitiekanslern bl.a. tagit del av;

text: - förordning (

text: ) med instruktion för Migrationsverket,

text: - arbetsordning för Migrationsverket, 2014-09-15,

text: - bilaga 1 till arbetsordning, delegering av arbetsuppgifter och beslutsrätter till projekt,

text: - bilaga 2 till arbetsordning, delegering av rätten att teckna utbetalnings- och bokföringsorder samt

text: - rättschefens delegering av beslutanderätt till chefer inom verksamhetsområde rättslig styrning samt rätt till vidaredelegering, 2011-11-11.

text: Under granskningen har Justitiekanslern även tagit del av Migrationsverkets organisationsplan, inklusive verksamhetsområde rättslig styrning.

text: 3. Rättsliga utgångspunkter för Migrationsverkets skadereglering

text: Förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (handläggningsförordningen) innehåller regler om vilken myndighet som på statens vägnar ska handlägga sådana anspråk. Reglerna innebär i korthet att Justitiekanslern, i fråga om anspråk som grundas på bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: om fel eller försummelse vid myndighetsutövning, handlägger anspråk till följd av s.k. beslutsskador medan anspråk på grund av s.k. faktiska skador handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars område en skada har inträffat (5 § handläggningsförordningen). Om det inte finns någon central förvaltningsmyndighet för en viss verksamhet, handläggs anspråk på ersättning av Justitiekanslern. Justitiekanslern får enligt 10 § handläggningsförordningen uppdra åt en annan myndighet att fullgöra de uppgifter som Justitiekanslern har enligt förordningen. Justitiekanslern kan enligt samma bestämmelse också ta över handläggningen av ärenden som avses i förordningen och som annars skulle handläggas av någon annan myndighet.

text: Begreppet central förvaltningsmyndighet är oklart och allt fler myndigheter har ombildats till en sammanhållen myndighet. Justitiekanslern har därför i särskilt uppsatta delegationsbeslut, med stöd av 10 § handläggningsförordningen, uppdragit åt vissa myndigheter att handlägga de anspråk på skadestånd som riktas eller har riktats mot dessa och som avser s.k. faktiska skador enligt 5 § i förordningen. Genom ett beslut den 17 oktober 2013 (dnr

text: ) uppdrog Justitiekanslern åt Migrationsverket att handlägga anspråk som grundar sig på sådana skador som avses i 5 § förordningen och som har uppkommit inom Migrationsverkets verksamhetsområde.

text: 4. Iakttagelser vid inspektionen

text: 4.1 Beslutsordningen

text: Som tidigare angetts och som bekräftats vid inspektionen fattas beslut avseende skadestånd centralt av enhetschefen på rättsenheten. Detta system är enligt Justitiekanslern både rättssäkert och bidrar till en enhetlig praxis på området. I ett ärende (dnr 3.1.7-2013-11835) hade dock beslut om ersättning, i strid med gällande beslutsordning, fattats av en tjänsteman på förvarsenheten i Göteborg.

text: 4.2 Faktiska skador och beslutsskador

text: Vid inspektionen konstaterades att de ersättningsanspråk som Migrationsverket har reglerat främst avser faktiska skador i enlighet med 5 § handläggningsförordningen. I fyra ärenden har Migrationsverket dock reglerat skador som avsett felaktiga beslut (se dnr 162-2012-10130, 3.1.7-2013-13603, 3.1.7-2013-1017 och 3.1.7-2013-11013).

text: Migrationsverkets företrädare uppgav att de har blivit mer uppmärksamma på gränsdragningen mellan faktiska skador och beslutsskador under innevarande år. De ärenden som avser beslutsskador reglerades före år 2014.

text: I en del fall har Migrationsverket avböjt att reglera ett anspråk med hänvisning till att det var fråga om en beslutsskada. Handläggningstiden har i några av dessa fall uppgått till sex – tolv månader. I ärendet med dnr 3.1.7-2013-10969 tog det cirka ett år innan Migrationsverket avvisade begäran om ersättning på grund av att verket inte var behörigt att ta ställning till anspråket. Justitiekanslern uttalade med anledning härav att Migrationsverket som en ren serviceåtgärd i ett sådant fall borde kunna överlämna ärendet till Justitiekanslern för handläggning. I vart fall bör det i beslutet anges att sökanden kan vända sig till Justitiekanslern för att få sin sak prövad.

text: Justitiekanslern noterade vidare att många skador hänförde sig till borttappade id-handlingar. Migrationsverkes företrädare uppgav att det har införts ett centralt arkiv där samtliga handlingar finns samlade och att handlingarna därifrån ska scannas till den avdelning som behöver handlingen. Härigenom tror Migrationsverket att färre handlingar kommer att tappas bort.

text: 4.3 Handläggningen och beslutens innehåll

text: Migrationsverket har fattat sina skaderegleringsbeslut på relevant underlag. Besluten har varit väl motiverade. Myndigheten har dock sällan kommunicerat den interna remissen med ersättningssökanden. Justitiekanslern bedömer att det kan utgöra en rimlig åtgärd att tillhandahålla ersättningssökanden det beslutsunderlag som har funnits i ärendet. Ett sätt är att remissvaret expedieras till sökanden tillsammans med beslutet.

text: Fullföljdshänvisningar saknades genomgående i besluten. Något krav på att fullföljdshänvisning ska lämnas i ärenden som avser statens frivilliga skadereglering finns visserligen inte, men för att undvika missförstånd kan Migrationsverket upplysa sökandena om möjligheten att väcka talan mot staten vid allmän domstol.

text: Handläggningstiderna har generellt sett varit mycket bra. Det har endast noterats ett undantag där ett ärende efter ett år alltjämt är oavslutat (3.1.7-2013-51431).

text: Justitiekanslern uppmärksammade att det i ett annat ärende tog ca sex månader från det att beslut meddelades till dess att utbetalningen av skadeståndet gjordes (162-2012-15509). Migrationsverkets företrädare uppgav att det är den enhet där skadan har uppkommit som betalar ut ersättningen. Det har hänt att den enheten inte har förstått att de ska betala ut ersättningen.

text: Ordningen i akterna var god. Det fann dock enstaka exempel på akter där handlingar saknades och det var i vissa ärenden svårt att följa ärendets gång. Det fanns i ett fåtal akter handlingar från andra ärenden.

text: I ett ärende beträffande skadestånd med anledning av oriktig upphandling hade myndigheten ingått en förlikning på en miljon kronor. Det noterades att samråd med Justitiekanslern i enlighet med 7 § handläggningsförordningen borde ha skett eftersom beloppet översteg 250 000 kr.

text: 4.4 Sammanfattning

text: Sammantaget har Justitiekanslern genom inspektionen kunnat konstatera att Migrationsverkets skadereglering utförts på ett i allt väsentligt effektivt och rättssäkert sätt. De anmärkningar som Justitiekanslern framfört har verket många gånger självt redan kunnat konstatera och vidtagit åtgärder för att avhjälpa. Granskningen föranleder inte något ytterligare uttalande eller någon åtgärd från Justitiekanslerns sida.

text: 5. Avslutande samtal

text: Justitiekanslern fick vid ett avslutande samtal möjlighet att övergripande redogöra för de iakttagelser som gjorts vid inspektionen.

text: Inspektionen avslutades med att Justitiekanslern tackade för ett mycket gott och vänligt bemötande från Migrationsverkets personal.


title: Inspektion av Kriminalvårdens huvudkontor i Norrköping den 18 och 19 november 2014

text: 1. Protokollets huvudsakliga innehåll

text: Den skadereglering som sker på Kriminalvårdens huvudkontor framstår enligt Justitiekanslern som rättssäker och effektiv. Handläggningen håller genomgående en mycket hög kvalitet. Skaderegleringen får anses väl uppfylla de krav på ett effektivt rättsmedel som uppställs i

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern gör dock i protokollet vissa uttalanden om vikten av att informationen i beslut som fattas på lokal och regional nivå avseende möjligheten till omprövning är korrekt. Justitiekanslern kommenterar även vikten av att ramen för vad som prövas i de beslut som fattas av Kriminalvårdens huvudkontor tydliggörs. Det gäller dels i fall där det är oklart om anspråket avser ersättning enligt

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: eller lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, dels i fall där det är oklart om anspråket avser en faktisk skada eller beslutsskada. Avslutningsvis berör Justitiekanslern frågan om möjligheten att genom mer noggrann dokumentation av de intagnas egendom underlätta utredningen vid skadeståndsanspråk gällande förkommen egendom.

text: 2. Bakgrund

text: 2.1 Bakgrund till inspektionen den 18–19 november 2014

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Justitiekanslerns tillsyn omfattar bl.a. statliga myndigheter såsom Kriminalvården.

text: Under hösten 2014 beslutade Justitiekanslern att inspektera bl.a. Kriminalvårdens huvudkontor i Norrköping. Kriminalvården underrättades via telefon om inspektionen en vecka före inspektionens genomförande.

text: Generaldirektören Nils Öberg tillskrevs samma dag angående bl.a. inspektionens inriktning och vissa önskemål som Justitiekanslern hade gällande underlaget för inspektionen.

text: Den 18–19 november 2014 inspekterade Justitiekanslern Kriminalvårdens huvudkontor. Inspektionen började kl. 10.00 den 18 november och avslutades ca kl. 13.30 den 19 november. Från Justitiekanslerns sida närvarade byråchefen Anna Erman, föredragandena Thomas Hedstrand, Ralf Järtelius och Maria Wagermark, notarien Hanna Wilson samt assistenten Gunilla Tegge. Justitiekanslern Anna Skarhed närvarade under den avslutande delen av inspektionen.

text: 2.2 Tidigare tillsyn av Kriminalvårdens handläggning av vissa skadeståndsanspråk mot staten

text: Justitiekanslern har tidigare, på eget initiativ, granskat Kriminalvårdens ordning för handläggningen av vissa skadeståndsanspråk mot staten, se Justitiekanslerns beslut den 17 mars 2014 i ärendet med dnr

text: . I beslutet konstaterades sammanfattningsvis att Kriminalvården inom ramen för en pågående organisationsöversyn arbetade aktivt med frågan om hur den skadereglering som delegerats till myndigheten ska kvalitetssäkras, bl.a. genom en utvecklad egenkontroll. Med beaktande av det pågående arbetet och hur det nu gällande regelverket är utformat fann Justitiekanslern inte skäl att uttala någon kritik mot den ordning för delegation av beslutsfattande som Kriminalvården tillämpade vid tiden för granskningen.

text: I det nämnda beslutet uppmärksammade Justitiekanslern bl.a. följande.

text: Ersättningsanspråk enligt

text: 5 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (handläggningsförordningen) som en intagen framställer mot Kriminalvården på grund av skadad eller förkommen egendom till ett värde understigande 10 000 kr handläggs initialt av kriminalvårdschef eller kriminalvårdsinspektör inom det verksamhetsområde där skadan uppkom. Omprövning sker på regionnivå. Motsvarande ordning gäller för Kriminalvårdens transporttjänst och för krav på grund av fel på telefonkort eller INTIK-systemet (betalningssystem för telefonsamtal).

text: Regionernas beslut omprövas i vissa fall av Kriminalvårdens huvudkontor. Samråd med huvudkontoret ska också ske i vissa fall.

text: Tidigare hade Kriminalvårdsstyrelsen, som var central förvaltningsmyndighet för kriminalvården, med direkt stöd av handläggningsförordningen behörighet att handlägga anspråk på grund av faktiska skador inom myndighetens verksamhetsområde (jfr 5 § handläggningsförordningen). I samband med att Kriminalvårdsstyrelsen avskaffades och Kriminalvården organiserades som en enda myndighet – indelad i sex geografiska regioner samt ett huvudkontor och en transporttjänst – uppkom frågan om begreppet ”central förvaltningsmyndighet” kunde anses omfatta Kriminalvården. För att ingen oklarhet skulle råda fattade Justitiekanslern ett delegationsbeslut genom vilket Kriminalvården med stöd av 10 § handläggningsförordningen anförtroddes att reglera anspråk på skadestånd riktade mot Kriminalvården som avser s.k. faktiska skador enligt 5 § i handläggningsförordningen och som tidigare handlades av Kriminalvårdsstyrelsen, se Justitiekanslerns beslut den 23 maj 2006 i ärendet med dnr

text: . Det kan nämnas att motsvarande beslut har fattats beträffande ett tjugotal andra myndigheter som på liknande sätt som Kriminalvården omorganiserats.

text: 3. Inspektionen

text: 3.1 Inspektionens syfte och inriktning

text: Inspektionen var i första hand inriktad på den skadereglering som sker på Kriminalvårdens huvudkontor. Inspektionen omfattade både anspråk som regleras direkt av huvudkontoret och anspråk som omprövas där. Den avsåg i huvudsak följande frågor.

text: - I vilken omfattning hanterar myndigheten skadereglering?

text: - Hur är verksamheten organiserad avseende skaderegleringen?

text: - Vilka typer av skador/anspråk reglerar myndigheten?

text: - Vilka interna instruktioner finns för skaderegleringen?

text: - Vilka handläggningsrutiner finns avseende beslutsunderlag, komplettering, remittering och kommunicering?

text: - Hur är ordningen i akterna och diariet?

text: - Samråder myndigheten med Justitiekanslern när detta är påkallat?

text: - Hur omfattande och utförliga är skälen för myndighetens beslut i olika fall?

text: - Hur långa är handläggningstiderna för ett skadeståndsanspråk?

text: - Hur ser myndigheten till att praxis blir enhetlig och att lika fall behandlas lika?

text: - Vilka anlitas som ombud vid en rättegång?

text: - Innebär handläggningen att ett effektivt rättsmedel tillhandahålls?

text: 3.2 Inspektionens genomförande

text: Inför inspektionen efterfrågade Justitiekanslern akterna i samtliga till Kriminalvårdens huvudkontor inkomna skaderegleringsärenden under åren 2012–2014 inklusive de rättegångar om skadestånd som inletts under dessa år. I förekommande fall efterfrågades även de fem äldsta icke avslutade skaderegleringsärendena inkomna före år 2012, samtliga under åren 2012−2014 avslutade rättegångar avseende skadestånd samt alla ännu pågående rättegångar som avser skadestånd. Under sitt besök på Kriminalvårdens huvudkontor granskade Justitiekanslern sammanlagt ca 250 ärenden.

text: 3.3 Inledande samtal

text: Inspektionen inleddes med att Justitiekanslern kortfattat informerade om inspektionens syfte och inriktning (se avsnitt 3.1 ovan). Därefter berättade kriminalvårdsdirektören Elisabet Åbjörnsson Hollmark, chefsjuristen Elisabeth Lager och handläggaren Eva Cedergren om Kriminalvårdens skadereglering. Företrädesvis informerades Justitiekanslern om Kriminalvårdens förestående omorganisation samt om huvudkontorets skadereglering.

text: 3.3.1 Omorganisation av Kriminalvårdens huvudkontor och regioner

text: Kriminalvårdens generaldirektör initierade i oktober 2012 en organisationsöversyn för myndigheten, med fokus på bl.a. styrning, ledning, internkontroll och budget. Den nya organisationen träder i kraft den 12 januari 2015. De förändringar som görs avser främst huvudkontor och regional nivå medan lokal nivå påverkas endast i mindre grad. Efter omorganisationen kommer det under generaldirektören att finnas nio avdelningar: anstalt och häkte, frivård, säkerhet samt sex stödfunktioner.

text: 3.3.2 Rättsenheten

text: Kriminalvårdens juridiska verksamhet, såväl inom kärnverksamhet som inom stödverksamhet, kommer efter omorganisationen att samlas inom en enhet, rättsenheten. Rättsenheten kommer i sin tur att ingå i enheten anstalt och häkte och ligger organisationsmässigt på huvudkontorsnivå. De jurister som tidigare organisationsmässigt och fysiskt var placerade på regional nivå kommer efter omorganisationen att organisationsmässigt vara placerade på rättsenheten på huvudkontoret, men kommer fysiskt att vara placerade ute i respektive region. Rättsenheten består nu av ca 15 personer och kommer efter omorganisationen att utökas till ca 90 personer. Rättsenhetens verksamhet är uppdelad i områdena placering, centrala klientärenden, allmänna klientärenden, verksjuridik och dokumentation (arkivering och registrering).

text: 3.3.3 Skadereglering inom kriminalvården

text: Anspråk som avser förkommen egendom till ett värde understigande 10 000 kr handläggs på lokal nivå. Så kommer även att ske efter omorganisationen. Enligt Kriminalvården handläggs dessa ärenden, som ofta har karaktären av massärenden, bäst på lokal nivå. Anspråk i vilka det är oklart var egendom har förkommit, anspråk som avviker från mängden och anspråk som avser ideellt skadestånd handläggs dock direkt av rättsenheten på huvudkontoret. Skaderegleringsärenden som beslutas på lokal nivå omprövas regionalt.

text: Efter omorganisationen kommer således lokala beslut att omprövas av rättsenheten på huvudkontoret (i vilken regionjuristerna organisationsmässigt ingår). Det innebär att ingen skadereglering kommer att ske på regional nivå. Beslut och omprövningsbeslut som fattas på rättsenheten omprövas av en annan jurist på rättsenheten. Principiellt viktiga beslut fattas av myndighetens chefsjurist, tillika chef över rättsenheten, eller av generaldirektören. En stor majoritet av de skaderegleringsärenden som handläggs på rättsenheten avser ersättningsanspråk för förlorad egendom.

text: 3.3.4 Enhetlig praxis

text: Ett syfte med den förestående omorganisationen är att samla all skadereglering, utom ärenden som avser förkommen egendom till ett värde understigande 10 000 kr, på rättsenheten. Chefsjuristen får därmed en god överblick och den centrala styrningen tydliggörs och stärks. Syftet är att praxis ska bli mer enhetlig och att rättssäkerheten därmed ska stärkas. För att ytterligare verka för enhetlig praxis hålls möten med alla regionjurister två gånger per år. Dessa möten kommer att hållas även i den nya organisationen. Utöver dessa möten är rättsenheten ett stöd i den löpande verksamheten för de personer som handlägger skadeståndsanspråk på lokal nivå. Ett utkast till handbok för skadereglering inom Kriminalvården har tagits fram. Syftet med handboken är att främja enhetlig praxis och rättssäkerhet. Utkastet till handbok kommer nu att remitteras till regionjurister, verksjurister och till chefsjuristen.

text: 3.3.5 Rutiner för handläggning av skadeståndsanspråk på rättsenheten

text: När ett skadeståndsanspråk inkommer till rättsenheten skickas det på remiss till berörd anstalt, region och/eller till Kriminalvårdens transporttjänst.

text: Remissinstanserna får en månad på sig att yttra sig över anspråket. När yttrandet kommer in fattas beslut. Yttrandet kommuniceras inte separat med sökanden. Beslutet återger dock i väsentliga delar remissyttrandet som på så sätt kommer sökanden till del. Förslag till beslut sätts upp av en notarie och beslutet fattas av en verksjurist. Alla beslut arkiveras. Besluten är dock inte sökbara ämnesvis. Uppskattningsvis inkommer knappt 100 skaderegleringsärenden per år till rättsenheten. Majoriteten av anspråken avser förkommen egendom. Handläggningstiden på rättsenheten för skaderegleringsanspråk av normal beskaffenhet är ett par månader. Just nu finns på rättsenheten endast två eller tre oavslutade ärenden som inkom före sommaren 2014. Dessa inkom under 2012 och 2013. Eftersom handläggningstiderna i nuläget är korta finns det inte behov av att sätta upp ett tidsmål för handläggnings-tiderna.

text: 3.3.6 Transport- och förrådsrutiner avseende intagnas egendom

text: Kriminalvården underströk vid det inledande samtalet vikten av att ha god ordning och fungerande rutiner avseende förvaring av intagnas egendom. Detta minskar risken för att egendom försvinner vilket i sin tur innebär att skadeståndsanspråk med anledning av förkommen egendom minskar.

text: Exempelvis har Kriminalvårdens transporttjänst infört en ny rutin gällande transport av intagnas egendom genom att två förseglade transportboxar används.

text: Transporttjänsten transporterar även egendom för Migrationsverkets räkning. Då används dock inte de förseglade transportboxarna. Kriminalvården skadereglerar även när egendom försvinner vid dessa transporter.

text: Kriminalvården har fått ökade möjlighet att skicka hem intagnas egendom vilket minskar volymerna på den egendom som förvaras av Kriminalvården. Det finns en intern handbok med föreskrifter om hur förvaring av intagnas egendom ska ske. Ovanstående har bidragit till att skaderegleringsärenden hänförliga till egendom som förkommer i samband med transport har minskat.

text: Kriminalvården pekade, trots de nämnda förbättringarna, på möjligheten till ytterligare förbättring av dokumentation av den egendom som Kriminalvården förvarar för de intagna. Man menade att en större noggrannhet vad gäller dokumentation, exempelvis genom fotografering av egendom, kan leda till färre förkomna föremål och underlätta skadereglering och värdering när egendom har försvunnit. I nuläget görs värderingen bl.a. med hjälp av nypris, pris på andrahandsmarknaden och försäkringsbolagstabeller.

text: 3.3.7 Rättegångar

text: Ett fåtal rättegångar pågår. En av dem avser skadestånd och upphandling och Kriminalvården har uppdragit åt en advokatbyrå, med vilken ramavtal finns, att föra processen. Rättegångar som avser förkommen egendom hanteras av Kriminalvårdens jurister eftersom de har god kännedom om de omständigheter som är typiska för dessa fall.

text: 4. Iakttagelser vid inspektionen

text: 4.1 Inledning

text: Efter det inledande samtalet övergick Justitiekanslern till en granskning av ärenden och Justitiekanslern gjorde då de iakttagelser som finns antecknade nedan i avsnitten 4.2–4.6. Vid det avslutande samtalet redogjorde Justitiekanslern för huvuddelen av dessa iakttagelser, se avsnitt 5 nedan.

text: 4.2 Generella iakttagelser – en välfungerande skadereglering

text: Under inspektionen gjorde Justitiekanslern följande generella iakttagelser.

text: Skaderegleringshandläggningen vid Kriminalvårdens huvudkontor framstår som välorganiserad. Handlingarna i akterna är ordnade och handläggningen är därmed lätt att följa. Diarieföringen fungerar bra. Av de ärenden som Justitiekanslern bett att få inspektera kunde tre avslutade ärenden inte återfinnas. Dessa ärenden har enligt Kriminalvården sannolikt sorterats in fel i arkivet. Med tanke på det stora antal ärenden som hanteras får detta anses vara ett undantag som bekräftar den annars rådande ordningen.

text: Remittering till regional nivå sker regelmässigt och begäran om remissvar är tydligt formulerad. Den övervägande delen av de inkomna remissvaren är detaljerade och besvarar remissförfrågan på ett adekvat sätt. Även tjänsteanteckningarna är tydliga. Vad gäller handläggningstider för skadeståndsanspråk framstår dessa som högst rimliga. Handläggningen är snabb och effektiv. Endast ett fåtal ärenden har längre handläggningstid och det beror i förekommande fall inte på Kriminalvården. Vid behov sker samråd med Justitiekanslern under handläggningen, vilket är positivt.

text: De beslut som fattas är väl motiverade, lätta att förstå och framstår som väl avvägda. Den som visar skäl för sitt anspråk beviljas ersättning. Huvudkontoret gör i sina omprövningar av regionala beslut ibland en annan bedömning än vad regionen gjort, vilket tyder på självständighet från huvudkontorets sida. Omprövning av ett beslut som fattats på Kriminalvårdens huvudkontor görs av en annan beslutsfattare än den som fattade det första beslutet.

text: Vid behov sker samråd internt på Kriminalvårdens huvudkontor, mellan huvudkontoret och Justitiekanslern och mellan huvudkontoret och regionerna. Detta bidrar på ett positivt sätt till en enhetlig praxis. Initiativet att ta fram en handbok för skadereglering inom Kriminalvården är positivt och detta kommer sannolikt att bidra till en mer enhetlig praxis och därmed till ökad rättssäkerhet. Eftersom beslutsfattandet på huvudkontoret har varit koncentrerat till ett fåtal personer i ärenden som avser skadereglering innebär den nya handboken att kunskap som tidigare varit centrerad nu kan spridas.

text: 4.3 Information om omprövning – lokal och regional nivå

text: Informationen om omprövning i beslut på lokal och regional nivå i ärenden som rör frivillig skadereglering är, med ett fåtal undantag, felaktig. Exempelvis skrivs i ett regionalt omprövningsbeslut att omprövning görs enligt

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , se dnr 2013-23811. I vissa regionala beslut, se exempelvis dnr 2012-20866, 2014-6789 och 2014-2364, upplyses sökanden, under rubriken Hur man begär omprövning, om att beslutet kan omprövas genom en skrivelse som ges in till regionkontoret inom tre veckor från den dag sökanden fick del av beslutet. Även rättidsprövning av omprövningsbegäran förekommer på regional nivå, se exempelvis dnr 2014-19675. Av Kriminalvårdens administrativa föreskrifter, (KVAF) 2011:3, bilaga 1, framgår att omprövning ska ske enligt

text: förvaltningslagen

text: Frivillig skadereglering innebär inte myndighetsutövning och omprövningsreglerna i

text: förvaltningslagen

text: är därför inte formellt tillämpliga.

text: Det finns i och för sig ingenting som hindrar att ett omprövningsförfarande medges. Det framstår tvärtom som lämpligt att möjlighet till omprövning ges. Det är dock olyckligt om informationen om möjligheten till omprövning felaktigt ger intryck av att vissa tidsfrister gäller, eftersom detta kan leda till rättsförlust genom att avhålla enskilda från att begära omprövning om det har gått mer än tre veckor.

text: 4.4 Ramen för Kriminalvårdens prövning – frihetsberövandelagen

text: I tre ärenden som avser samma sökande, dnr 2013-6383, 2014-23804 och 2014-22086, är anspråket från sökanden formulerat på ett sätt som gör att det inte kan uteslutas att en rätt till ersättning enligt frihetsberövandelagen skulle kunna föreligga. Kriminalvården har prövat anspråket enligt

text: skadeståndslagen

text: , vilket i och för sig inte är oriktigt. För att tydliggöra vilken prövning som görs av Kriminalvården (prövning endast enligt

text: skadeståndslagen

text: och inte enligt frihetsberövandelagen) och för att vägleda sökanden borde Kriminalvården ha övervägt att i besluten tydliggöra ramen för prövningen, d.v.s. att den prövning som görs av Kriminalvården är en prövning enligt

text: skadeståndslagen

text: . Om det i anspråket antyds att sökanden varit frihetsberövad för länge och vill ha ersättning för det bör sökanden hänvisas till Justitiekanslern för att möjliggöra en prövning enligt frihetsberövandelagen, då Justitiekanslern är exklusivt behörig att pröva anspråk enligt denna lag.

text: 4.5 Ramen för Kriminalvårdens prövning – faktisk skada eller beslutsskada

text: I ett fåtal skaderegleringsbeslut är anspråket formulerat på ett sådant sätt att det kan ifrågasättas om det avser en beslutsskada och inte en faktisk skada. Som exempel kan nämnas ett ärende med dnr 2013-10168 som gällde en sökande som av Kriminalvården blivit informerad om att han fick ha en CD-spelare i sitt bostadsutrymme på anstalten under restriktionsperioden. Den CD-spelare han köpte var dock av en sort som inte tilläts och han kunde inte lämna tillbaka den eftersom öppet köp inte gällde lägre. Formuleringarna i Kriminalvårdens skaderegleringsbeslut kan möjligen ge intryck av att det inte bara är den faktiska skadan som prövats, utan även själva beslutet om tillåtligheten av viss utrustning i bostadsutrymmen. Eftersom Kriminalvården normalt sett inte är behörig att pröva beslutsskador är det viktigt att ramen för den prövning som Kriminalvården gör framgår tydligt i skaderegleringsbeslutet. Vid osäkerhet om anspråket avser en faktisk skada eller beslutsskada bör Kriminalvården samråda med Justitiekanslern.

text: 4.6 Dokumentation av intagnas egendom

text: Under inspektionens inledande samtal tog Kriminalvården upp frågan om dokumentationen av de intagnas egendom och pekade då på vissa brister i denna hantering, se avsnitt 3.3.6 ovan. Syftet med Justitiekanslerns inspektion var främst att granska skaderegleringen inom Kriminalvården. Frågan om dokumentation av intagnas egendom är dock så nära förknippad med skaderegleringen att ämnet bör beröras här.

text: Justitiekanslern gör samma iakttagelse som Kriminalvården, d.v.s. att det finns brister i hanteringen, framför allt i dokumentationen, av intagnas egendom. Hanteringen av intagnas egendom är i och för sig mycket omfattande, men noggrannhet vid hanteringen är viktig för att undvika att egendom förkommer men även för att underlätta utredning av skadeståndsanspråk gällande förkommen egendom.

text: Noggrannheten vad gäller dokumentationen av de intagnas egendom framstår som varierande beroende på vilken anstalt det gäller. I vissa fall, exempelvis anstalten i Kalmar och häktet i Sollentuna, är dokumentationen mycket noggrann med angivande både av vilken slags egendom det är fråga om, av vilket märke den är, hur den ser ut och i vilket skick den är. I många fall är dokumentationen av de intagnas egendom dock bristfällig vilket riskerar att försvåra utredningen av skadeståndsanspråk. Det kan i sin tur leda till rättsförlust för den intagne eftersom det blir svårt att utreda vem som bär ansvaret för den förkomna egendomen. Den intagne kan även få svårare att styrka vilken egendom som försvunnit och värdet på denna egendom och risken för både under- och överkompensation kan öka.

text: Det finns således behov av utförligare dokumentation i många fall. En avvägning måste dock göras mellan vikten av utförlig dokumentation och den ökade arbetsbörda detta innebär. Ett förslag på åtgärder för att förbättra dokumentationen kan vara att införa mer standardiserade formulär för dokumentation och att överväga ett förtydligande av riktlinjerna om dokumentation i Handbok om personliga tillhörigheter FÄNGELSE (

text: ), exempelvis genom att det förtydligas eller exemplifieras vad som avses med stöldbegärlig egendom. Ytterligare åtgärder kan vara att i större utsträckning fotografera värdefull egendom och att vid osäkerhet be den intagne peka ut den egendom som anses ha ett värde över en viss summa. Det är dock inte Justitiekanslerns utan Kriminalvårdens uppgift att bedöma vilka åtgärder som bör vidtas. Vid denna bedömning bör eftersträvas att de intagna behandlas lika oavsett anstalt och att risken för oegentligheter vid hantering av de intagnas egendom minimeras.

text: 5. Avslutande samtal

text: Justitiekanslern fick vid ett avslutande samtal möjlighet att redogöra övergripande för de iakttagelser som gjorts vid inspektionen. Under samtalet framfördes de iakttagelser som antecknats i avsnitt 4 ovan.

text: Samtalet avslutades med att Justitiekanslern tackade för ett mycket gott och vänligt bemötande från Kriminalvården under inspektionen.


title: Skadeståndsansvar för staten har bedömts föreligga när en polismyndighet inte kunnat återfinna uppgifter om gods som registrerats som förlorat i det s.k. RAR-systemet

text: Justitiekanslern tillerkänner SA ersättning med 2 000 kr och uppdrar åt Rikspolisstyrelsen att betala ut beloppet till henne.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 3 mars 2004 gjorde SA en polisanmälan om inbrott i en bil som tillhörde henne. Vid inbrottet tillgreps en utrustning, som används vid fysioterapi av hästar. Under rubriken ”Föremål” i polisanmälan antecknades ”ultraljudsapparat” och ”TMS-apparat”. Det tillgripna registrerades i huvudgruppen ”Verktyg/maskiner/redskap” och i undergruppen ”övrigt”. Inget serienummer eller tillverkningsnummer angavs. Godset gjordes inte nationellt sökbart i det centrala godsregistret ”Nationellt gods”.

text: Den 25 mars 2004 lämnade en person in upphittat gods till Polismyndigheten i Västra Götaland. Det upphittade godset inregistrerades som ”veterinärtillbehör” under huvudgruppen ”Apoteksvaror/Sjuk- och tandvårdsartiklar” och i undergruppen ”Sjukvårdsartiklar”.

text: Den 29 mars 2004 gjorde polismyndigheten en sökning på det upphittade godset i Nationellt gods och RAR, polismyndighetens regionala system, med negativt resultat.

text: Den 26 augusti 2004 gjorde hittegodscentralen en ny sökning, också denna gång utan resultat.

text: Den 29 september 2004 kvitterade upphittaren ut godset. Det hade då gått mer än tre månader från den tidpunkt då fyndet hade anmälts hos polismyndigheten (jfr 4 § lagen [1938:121] om hittegods).

text: Anspråket

text: SA har begärt ersättning med 18 571 kr, motsvarande värdet på de aktuella apparaterna. Hon har som grund för anspråket anfört bl.a. att polismyndigheten har handlagt ärendet på ett felaktigt sätt samt att apparaterna var väl beskrivna och definierade i anmälan.

text: SA har åberopat ett intyg avseende apparaternas värde.

text: Rikspolisstyrelsens yttrande

text: Rikspolisstyrelsen har i ett yttrande anfört bl.a. följande.

text: ”Gods som anmäls förlorat registreras i den anmälningsupptagande polismyndighetens regionala system RAR. RAR-systemet medger inte s.k. fritextsökning av gods eftersom systemet då skulle bli oöverskådligt. Systemet innehåller därför ett antal s.k. huvudgrupper och undergrupper. Vid en registrering av förlorat gods är den som gör registreringen tvungen att välja under vilken huvudgrupp och undergrupp som godset skall registreras. I annat fall godkänns inte registreringen. När det är fråga om i brottsliga sammanhang vanligt förekommande gods, som t.ex. cyklar och mobiltelefoner, kan systemet själv klassificera godset under rätt grupp. Om det i stället är fråga om mer ovanligt gods, t.ex. en TMS-apparat, som systemet inte självt kan klassificera får i stället den som gör registreringen välja under vilken huvudgrupp och undergrupp som godset skall registreras. Hur ett sådant föremål registreras blir av naturliga skäl i viss mån beroende av den enskilde anmälningsupptagarens kunskaper och fantasi. I den meny som visas på skärmen vid registrering i RAR finns även ett fält för s.k. unika identifikationsuppgifter, t.ex. serienummer. När en sådan uppgift skrivs in i fältet blir den automatiskt sökbar i Nationellt Gods som är ett centralt godsregister. Den som gör registreringen kan även välja att göra godset sökbart i Nationellt Gods även om det inte har någon unik identifikationsuppgift. För att en sökning i RAR skall ge resultat krävs att sökningen görs i den huvudgrupp och undergrupp som det sökta godset har registrerats i. I ett fall av mer ovanligt gods som systemet inte självt kunnat klassificera utan detta har gjorts av anmälningsupptagaren kan det därför vara mycket svårt att hitta godset.

text: Vid registreringen av SA:s förlustanmälan kunde RAR-systemet inte självt klassificera den tillgripna TMS-apparaten under någon huvudgrupp eller undergrupp. Anmälningsupptagaren valde i stället att registrera apparaten under huvudgruppen ”Verktyg/Maskiner/Redskap” och undergruppen ”Övrigt”. Apparaten, som inte synes ha haft någon unik identifikationsuppgift, gjordes inte sökbar i Nationellt Gods. När apparaten senare lämnades in till polismyndigheten som hittegods registrerades den som ”veterinärtillbehör” under huvudgruppen ”Apoteksvaror/Sjuk- och tandvårdsartiklar” och undergruppen ”Sjukvårdsartiklar”. På grund av skillnaderna i registreringen av apparaten lyckades polismyndighetens hittegodsavdelning inte matcha den upphittade apparaten mot SA:s förlustanmälan.

text: Det kan slutligen konstateras att SA inte själv synes ha varit i kontakt med polismyndighetens hittegodsavdelning för att fråga efter den stulna apparaten.

text: Rikspolisstyrelsens bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta skada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning för vars fullgörande staten svarar.

text: Det finns inte några författningsbestämmelser som föreskriver någon skyldighet för polisen att forska efter ägaren till upphittat gods. Viss efterforskning sker dock inom ramen för polisens serviceskyldighet. Vilka åtgärder som bör vidtas får bedöma med hänsyn främst till godsets värde och polismyndighetens resurser.

text: Det kan naturligtvis sägas vara olyckligt att polismyndigheten inte lyckats identifiera den upphittade TMS-apparaten trots att den funnits registrerad som tillgripen i myndighetens datasystem. Enligt Rikspolisstyrelsens mening kan det uteblivna resultatet emellertid inte anses bero på något fel eller någon försummelse i polismyndighetens handläggning av ärendet. Anledningen till att TMS-apparaten inte kunnat identifieras torde snarare vara de begränsningar i RAR-systemet som Rikspolisstyrelsen redogjort för ovan. Dessa begränsningar torde dock, bl.a. med hänsyn till att skadeståndsansvaret i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: bygger på culpa, inte kunna läggas till grund för att staten skulle vara skadeståndsskyldig avseende TMS-apparaten.”

text: SA har i ett yttrande över vad Rikspolisstyrelsen har anfört framfört bl.a. följande.

text: Hon har gjort vad som har ankommit på henne genom att anmäla och beskriva godset.

text: Apparaten hade lätt kunnat identifieras med en korrekt handläggning av ärendet. Att RAR-systemet har vissa begränsningar kan därmed inte medföra att hon inte skall få någon ersättning. Om det finns sådana begränsningar i systemet har polisen varit oaktsam redan vid upprättandet av datasystemet.

text: Det var fråga om ovanligt gods som polisens anmälningsupptagare inte visste hur det skulle klassificeras. Anmälningsupptagaren informerade sig inte om godset. Polisen har agerat oaktsamt vid upptagandet av stöldanmälan.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i en sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Som Rikspolisstyrelsen har anfört bygger det s.k. RAR-systemet på att förlorat respektive upphittat gods registreras på ett visst sätt. En fråga är då i vilken mån det får anses ankomma på den som anmäler förlorat gods att klassificera det på ett korrekt sätt och om de brister i ”matchning” mellan förlorat och upphittat gods som kan uppkomma ibland bör falla tillbaka på anmälaren. Så kan naturligtvis delvis vara fallet. Det måste t.ex. ankomma på anmälaren att beskriva det förlorade godset på ett relativt noggrant sätt. Om en person som har förlorat en cykel vid anmälningstillfället anger att det rör sig om en moped kan han självfallet inte få ersättning om systemet inte kan ”matcha” det förlorade föremålet med ett upphittat. Det kan däremot inte rimligen krävas av anmälaren att hon eller han skall känna till RAR-systemets uppbyggnad och veta hur hon eller han skall gå till väga för att t.ex. göra godset sökbart i Nationellt Gods. I detta fall finns inte heller någon utredning om hur det gick till vid anmälningstillfället när huvudgrupp respektive undergrupp valdes. I Rikspolisstyrelsens yttrande anges att det var anmälningsupptagaren – d.v.s. den anställde hos polisen – som valde att registrera apparaterna under huvudgruppen ”Verktyg/Maskiner/Redskap”. Utifrån de uppgifter som anges i anmälan skulle anmälningsupptagaren lika gärna ha kunnat registrera apparaterna i huvudgruppen ”Apoteksvaror/Sjuk- och tandvårdsartiklar”.

text: Det måste, enligt Justitiekanslerns uppfattning, i en situation som denna ankomma på anmälningsupptagaren att aktivt medverka för att få till stånd en så korrekt klassificering av det förlorade godset och en så bred sökväg som möjligt. Det kan diskuteras om så har skett i detta fall. För att staten skall vara skadeståndsskyldig fordras som sagt att polismyndigheten får anses ha gjort sig skyldig till fel eller försummelse. Vilka krav som därvid kan ställas på myndigheten när det gäller registrering och sökning i Nationellt Gods är inte givet. Lagregleringen av hittegodsärenden bygger dock på att polismyndigheten har ett ansvar för hanteringen av inlämnat gods. Däri får anses ligga att den som har förlorat sin egendom i princip skall kunna räkna med att få tillbaka den om den har lämnats till polisen och kan identifieras utan alltför stora svårigheter. Statens ansvar när det gäller registrering och sökning måste därför enligt Justitiekanslerns mening vara förhållandevis strängt.

text: Sammantaget anser Justitiekanslern att polismyndighetens handläggning av det aktuella ärendet innefattar fel eller försummelse vid myndighetsutövning och att staten sålunda är skadeståndsskyldig för den skada som SA kan visa att hon därigenom har drabbats av.

text: SA har genom ett intyg styrkt att apparaterna var värda 18 571 kr. Justitiekanslern godtar uppgiften om värdet.

text: Av handlingarna framgår att upphittaren har förklarat sig beredd att lämna tillbaka godset till den rätte ägaren om han erhåller en skälig hittelön. Det framgår också att han anser att 1 000 kr, som han tidigare har erbjudits, är ett för lågt belopp.

text: Enligt praxis är en skälig hittelön cirka tio procent av godsets marknadsvärde. I detta fall skulle det innebära 1 857 kr.

text: Justitiekanslern finner på grund av vad som nu har sagts att SA bör tillerkännas 2 000 kr, vilket utgör något mer än tio procent av godsets marknadsvärde. Det kan antas att upphittaren är beredd att återlämna godset till henne om han erhåller 2 000 kr i hittelön. SA:s skada kan därvid begränsas till detta belopp.

text: För det fall upphittaren inte längre är beredd att mot erhållande av hittelön lämna tillbaka godset eller skadan av andra orsaker inte kan begränsas till 2 000 kr får SA återkomma hit.


title: Fråga om yttrandefrihetsgrundlagens tillämpning i förhållande till kreditupplysningslagen

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd. Handlingarna i ärendet återlämnas till Åklagarkammaren i Växjö för den åtgärd som kan vara påkallad.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en polisanmälan till Polismyndigheten i Kronobergs län gör IV gällande att Sandå Hallin Måleri AB genom sin anställde PA har begärt en kreditupplysning om henne hos AB Svensk Upplysningstjänst trots att hon inte är kund hos målerifirman.

text: AB Svensk Upplysningtjänst har erhållit utgivningsbevis hos Radio- och TV-verket enligt

text: 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) för två hemsidor. Den ena har webbadressen www.upplysningstjanst.se och titeln "Upplysningsregistret". Den andra hemsidan har webbadressen ww.infotorg.se/upplysningsregistre och har titeln "Anmärknings- och taxeringsdatabasen".

text: Enligt uppgifter i ärendet har måleriet inhämtat upplysningen om IV på hemsidan www.upplysningstjanst.se.

text: Prövningen här

text: Åklagarkammaren i Växjö har i en förfrågan hit begärt besked om vem som är behörig åklagare i ärendet eftersom den hemsida som den aktuella upplysningen har hämtats från omfattas av regleringen i YGL.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Kreditupplysningslagen (1973:1173)

text: innehåller inte någon generell bestämmelse som reglerar förhållandet till tryck- och yttrandefriheten. Att

text: kreditupplysningslagen

text: inte skall tillämpas i den utsträckning det skulle strida mot bestämmelserna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och YGL följer redan av allmänna principer. Någon upplysning om detta finns inte i

text: kreditupplysningslagen

text: på det sätt som gäller för t.ex.

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: där det i

text: 7 §

text: har tagits in en sådan bestämmelse. I

text: kreditupplysningslagen

text: har en annan teknik använts som innebär att det i varje bestämmelse i lagen sägs hur den förhåller sig till grundlagarna. Enligt

text: 9 §

text: den lagen får kreditupplysningar om fysiska personer som inte är näringsidkare inte lämnas ut, om det finns anledning att anta att upplysningen kommer att användas av någon annan än den som på grund av ett ingånget eller ifrågasatt kreditavtal eller av någon liknande anledning har behov av upplysningen. Detta gäller dock inte offentliggörande av en kreditupplysning på ett sådant sätt som avses i TF eller YGL.

text: Den aktuella hemsidan omfattas av YGL. Ingripanden mot innehållet på hemsidan kan då ske endast om det finns stöd för det i YGL. Detta följer av de principer om YGL:s exklusivitet som framgår av 1 kap. 4 §.

text: Av

text: kreditupplysningslagens

text: straffbestämmelser framgår bl.a. att den som utnyttjar uppgifter hos någon utan att ha grund till detta enligt

text: 9 §

text: skall dömas till böter (

text: 19 § andra stycket andra meningen

text: ). Med hänsyn till det i

text: 9 § andra meningen

text: stadgade undantaget för offentliggörande genom grundlagsskyddade medier får även utnyttjandet av uppgifterna antas vara skyddat av grundlagarna. Det torde innebära att straffrättsliga ingripanden inte får vidtas mot den som har begärt kreditupplysningen. Detta sistnämnda ställningstagande ankommer emellertid inte på Justitiekanslern utan på allmän åklagare. Handlingarna skall därför återlämnas till Åklagarkammaren i Växjö.


title: Skadestånd på grund av att rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts

text: AT tillerkänns skadestånd med 15 000 kr.

text: AT tillerkänns ersättning för ombudskostnader med 3 125 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att se till att ersättningen under punkterna 1 och 2 betalas ut till AT.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Vid en omprövning den 16 april 2009 på initiativ av Skatteverket beslutades beträffande AT avseende taxeringsåret 2008 att han inte medgavs slutligt avdrag för uppskovsbelopp med 3 084 800 kr vid avyttring av hans bostadsrätt 2006 och att tidigare medgivet preliminärt avdrag för uppskovsbeloppet skulle återföras så att 2 056 533 kr blev skattepliktigt i inkomstslaget kapital. Vidare beslutade Skatteverket bl.a. om ett skattetillägg på 40 procent. Skälet för beslutet rörande uppskovsbeloppet var att AT inte visat att enligt engelsk rätt ett bindande avtal om köp av ersättningsbostad i England träffats senast den 31 december 2007 (

text: 47 kap.

text: 5 a

text: och

text: 9 §§

text: inkomstskattelagen

text: AT överklagade Skatteverkets beslut till Länsrätten i Stockholms län (mål nr 13275-09). I dom den 29 september 2009 avslog länsrätten överklagandet på samma grund som i Skatteverkets omprövningsbeslut.

text: AT överklagade till Kammarrätten i Stockholm (mål nr 8183-09). I beslut den 23 april 2010 undanröjde kammarrätten länsrättens dom och återförvisade målet till länsrätten för förnyad handläggning. Skälet för beslutet var att länsrätten inte hade berett AT möjlighet att slutföra sin talan och komma in med eventuell ytterligare bevisning i enlighet med hans uttryckliga begäran.

text: Kammarrättens beslut expedierades den 26 april 2010 till Skatteverket och AT:s ombud. Den 2 juli 2012 kontaktades kammarrätten av Skatteverket som noterat att Förvaltningsrätten i Stockholm inte hade lagt upp något mål med anledning av kammarrättens återförvisningsbeslut. Vid efterforskning av kammarrätten framkom att både kammarrättens och länsrättens akter arkiverats trots att de skulle ha sänts till förvaltningsrätten i samband med expediering av återförvisningsbeslutet. Akterna sändes till förvaltningsrätten den 2 juli 2012.

text: I dom den 19 november 2012 avslog förvaltningsrätten AT:s överklagande (mål nr 14020-12). Avslagsgrunden var densamma som i den tidigare domen.

text: AT överklagade till kammarrätten (mål nr 1468-13). Kammarrätten höll muntlig förhandling. I dom den 7 oktober 2013 avslogs överklagandet. Även kammarrätten ansåg att AT inte förmått visa att han förvärvat ersättningsbostaden i England inom den i

text: inkomstskattelagen

text: angivna tidsfristen och att han därför inte gjort sannolikt att förutsättningarna för uppskovsavdrag var uppfyllda. Vidare var det enligt kammarrätten – även vid beaktande av målets handläggningstid i domstolarna – inte oskäligt att ta ut skattetillägg.

text: AT överklagade till Högsta förvaltningsdomstolen som inte meddelade prövningstillstånd (beslut den 25 april 2014, mål nr 8323-13).

text: Anspråket

text: AT har, genom ombudet Bengt Siverling, begärt skadestånd av staten med 371 462 kr och ersättning för sina kostnader i ärendet med 6 250 kr.

text: Till stöd för anspråket har AT anfört bl.a. följande. Det dröjde fem år från det att han överklagade Skatteverkets beslut till dess att beslutet vann laga kraft. Detta strider mot

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: om rätt till rättegång inom skälig tid. Tidsutdräkten har berott på domvilla och slarv från domstolarnas sida. En skiljaktig ledamot i kammarrätten ville sätta ned storleken på skattetillägget på grund av detta.

text: Domstolarna har inte prövat målet som en rättsfråga. I stället har de prövat det som en bevisfråga och gått utöver Skatteverkets beslutsskäl som avsåg om det muntliga avtalet 2007 mellan honom och säljaren enligt engelsk rätt var bindande för parterna. Enligt den s.k. Estoppelregeln medger engelsk rätt muntliga avtal vid fastighetsöverlåtelser.

text: Lagreglerna om rätt till uppskovsavdrag ändrades för att stå i harmoni med rätten till fri rörlighet inom EU. I AT:s fall har uppskovsavdraget fått en tillämpning som innebär att rätten till fri rörlighet fortfarande inskränks. Grund för skadestånd på unionsrättslig grund föreligger därför. Han har drabbats av sveda och värk på grund av den felaktiga rättstillämpningen.

text: Av det begärda beloppet avser 271 462 kr ersättning för kränkning av

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . Beloppet motsvarar skattetillägget. Vidare avser 50 000 kr uppenbart felaktig rättstillämpning och 50 000 kr brott mot EU-fördragets likabehandlingsprincip och fri rörlighet.

text: Kammarrättens yttrande

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Kammarrätten i Stockholm. I yttrandet har kammarrätten inte tagit ställning till om skadeståndsskyldighet föreligger för staten men bett om ursäkt för att akten av misstag arkiverats under 2010-2012 vilket lett till en mycket olycklig fördröjning av målets handläggning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande, ett s.k. culpaansvar. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv och att det vid den bedömningen är av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 1210

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se bl.a.

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på skadeståndslagens regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Det åtagande som då åsyftas är skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid. Förevarande skatteprocess omfattas av artikel 6.1 i konventionen.

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Förutom den totala handläggningstiden beaktas särskilt vid bedömningen målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Inom ramen för bedömningen av domstolarnas handläggning av målet fäster Europadomstolen särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet.

text: Europadomstolens praxis ger inte stöd för att en inaktivitetsperiod ensam kan innebära att artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatts med mindre än att det är fråga om en verkligt substantiell period av inaktivitet. För svensk del bedömde Europadomstolen i målet Martin Denev v. Sweden (Application no 25419/94) att en kränkning av artikel 6.1 i konventionen hade förekommit då det hade tagit Regeringsrätten nästan två år att pröva frågan om prövningstillstånd. Målet var okomplicerat och dröjsmålet hade inte föranletts av sökanden. Särskild vikt lades dock vid att det rörde sig om ett mål om mönsterskydd där skyddstiden – om ansökan bifalls – endast gäller under fem år från ansökningstidpunkten. Den totala handläggningstiden uppgick till drygt tre år och nio månader.

text: Justitiekanslern har inom ramen för statens frivilliga skadereglering, med beaktande av Europadomstolens avgörande i Denev-ärendet samt bl.a.

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2005 s. 726

text: och

text: RÅ 2006 ref. 43

text: , bedömt att en inaktivitetsperiod som har pågått i två år kan föranleda slutsatsen att en kränkning har förekommit. Av bl.a. Högsta domstolens nyss nämnda avgöranden bekräftas att varje period av inaktivitet inte innebär att det har skett en överträdelse av rätten till rättegång inom skälig tid utan att det måste röra sig om längre sådana perioder. I det sistnämnda fallet hade det förekommit en period av inaktivitet på cirka ett år vid hovrättens handläggning av ett brottmål, vilket dock inte ansågs innebära en överträdelse av artikel 6.1 i Europakonventionen.

text: Enligt de principer som framgår av EU-domstolens fasta praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på unionsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande tre kriterier är uppfyllda.

text: 1. Staten har överträtt en unionsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda.

text: 2. Överträdelsen är tillräckligt allvarlig (klar).

text: 3. Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan eller skadorna.

text: Överväganden

text: Den relevanta perioden vid bedömandet om rätten till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: har åsidosatts synes vara den 16 april 2009 – 25 april 2014, dvs. från Skatteverkets omprövningsbeslut till Högsta förvaltningsdomstolens beslut att inte meddela prövningstillstånd. Det är alltså fråga om en tid på fem år för handläggning i tre domstolsinstanser.

text: Kammarrätten har orsakat en fördröjning av handläggningen på två år och två månader genom att efter återförvisningsbeslutet den 23 april 2010 ha missat att skicka akterna till länsrätten så att handläggningen kunde påbörjas där. Vidare orsakade länsrättens felaktiga handläggning, som var grunden för kammarrättens återförvisningsbeslut, en fördröjning av processen i domstolarna.

text: Målet har framför allt handlat om en bevisfråga och kan inte sägas ha varit av komplicerad art. Målet har emellertid rört relativt stora belopp för en privatperson. Trots dröjsmålet har skattetillägget inte satts ned.

text: Vid en samlad bedömning av omständigheterna anser Justitiekanslern att AT:s rätt till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: har åsidosatts på sådant sätt att han är berättigad till skadestånd med 15 000 kr.

text: Vad AT anfört i övrigt medför inte rätt till skadestånd enligt

text: 3 kap.

text: 3 §§

text: skadeståndslagen

text: eller enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: Vad gäller den del av anspråket som rör EU-rätten konstaterar Justitiekanslern att domstolarna aldrig berörde den rättsliga frågan om uppskov skulle vara möjligt när den förvärvade fastigheten låg i ett annat EU-land. Inget tyder dock på att det var fel av domstolarna att pröva frågan om tidpunkten för förvärvet först. AT har därför inte visat att staten klart överträtt en rättsregel som skapar en rätt för honom. Anspråket ska därför avslås i denna del.

text: Med hänsyn till ärendets omfattning, art och utgång (endast delvis bifall) anser Justitiekanslern att skälig ersättning för ombudskostnader är 3 125 kr.


title: Remissyttrande - Barnets rättigheter i ett straffrättsligt förfarande m.m. (SOU 2017:68)

text: Allmänt

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: Betänkandet innehåller rimliga överväganden när det gäller frågan i vilka delar genomförandet av EU:s barnrättsdirektiv kräver lagstiftningsåtgärder. Justitiekanslern tillstyrker förslagen i dessa delar och även förslaget om att information om förenklad delgivning ska kunna lämnas i övervakningsnämnden.

text: Avsnitt 15

text: När det gäller utredningens förslag till ändring i

text: 5 § lagen (1981:1310)

text: om offentliga funktionärers rätt till gottgörelse för rättegångskostnad i vissa mål m.m. ställer sig Justitiekanslern frågande till om den föreslagna lagändringen verkligen löser de problem som Arbetsgivarverket, och tidigare dåvarande Riksskatteverket, pekat på. Även med den nya lydelsen av lagtexten saknar den offentliga funktionären möjlighet att få ersättning av sin arbetsgivare, uppdragsgivare eller den som han eller hon fullgör tjänsteplikt hos (härefter arbetsgivaren) för kostnader som uppkommer under tiden som rättegången pågår, dvs. i tiden innan det finns något avgörande. Justitiekanslern menar i likhet med dåvarande Riksskatteverket att denna ordning inte är tillfredsställande. Det bör i den fortsatta beredningen övervägas om inte arbetsgivaren bör ersätta den offentliga funktionären hans eller hennes kostnader för ombud m.m. i anledning av rättegången, men med rätt för arbetsgivaren att återkräva utgiven ersättning om den offentliga funktionären döms för brottet eller förlorar skadeståndsmålet. En återbetalningsskyldighet bör också uppkomma om domstolen inte ger den tilltalade/svaranden full ersättning för sin rättegångskostnad, därför att kostnaden inte anses ha varit skäligen påkallad. Det bör också föreskrivas att arbetsgivaren intill det belopp som betalats ut övertar den tilltalades/svarandens rätt gentemot målsäganden/käranden om åtalet eller skadeståndsanspråket ogillas och målsäganden/käranden blir skyldig att betala den tilltalades/svarandens rättegångskostnader.

text: I den del som avser Justitiekanslerns framställning till Justitiedepartementet om en översyn av vissa regler om rättegångskostnad har Justitiekanslern följande synpunkter. Genom utredningens förslag att inte göra några författningsändringar kvarstår problemet med att rättegångskostnadsinstitutets preventiva effekt undergrävs. Som konstateras i betänkandet uppkommer nämligen med den nuvarande regleringen ofta inte några rättegångskostnader som den offentlige funktionären kan göra gällande i förhållande till motparten.

text: Ett alternativ för att komma till rätta med det problem Justitiekanslern adresserat är att införa en reglering som innebär att den tilltalades arbetsgivare ges en rätt till ersättning för de kostnader som belastat arbetsgivaren. När en myndighet företrätts av sina egna tjänstemän i en rättegång har myndigheten med stöd av

text: 18 kap. 8 § rättegångsbalken

text: rätt till ersättning för kostnader för dessa tjänstemän som varit en direkt följd av rättegången (se bl.a.

text: NJA 1991 s. 28

text: ). Även om arbetsgivaren inte får någon partsställning när enskilt åtal eller en skadeståndstalan förs mot en offentlig funktionär, borde det vara fullt möjligt att införa en motsvarande reglering för denna speciella situation. En sådan reglering bör vara utformad så att den ger den offentliga funktionärens arbetsgivare rätt att i målet om enskilt åtal eller i skadeståndsmålet begära ersättning av målsäganden/käranden för de kostnader som belastat arbetsgivaren till följd av att den offentlige funktionären på arbetstid/tjänstetid förberett och utfört talan i målet samt inställt sig till domstolsförhandling. En förutsättning för att arbetsgivaren ska ha rätt till ersättning måste vara att målsäganden/käranden förlorat målet. Ersättningens skälighet bör prövas av rätten på motsvarande sätt som sker med rättegångskostnader. Det framstår som logiskt att alla arbetsgivare med funktionärer som omfattas av 1981 års lag ges rätt att begära ersättning för kostnader dels i mål om enskilt åtal där deras funktionärer varit tilltalade med påstående om brott i utövningen av tjänsten, dels i skadeståndsmål där deras funktionärer varit föremål för en talan om enskilt anspråk på grund av en åtgärd i utövningen av tjänsten.

text: Justitiekanslern vidhåller att det är ett problem om rättegångskostnadsinstitutets preventiva effekt inte kan upprätthållas i mål om enskilt åtal och enskilt anspråk mot offentliga funktionärer, och förespråkar därför att en sådan reglering som beskrivits införs.


title: Fråga om ersättning när åtalsunderlåtelse föranlett domstol såväl att meddela frikännande dom som att skriva av åtal

text: Justitiekanslern lämnar ersättningsanspråket utan bifall.

text: Anspråk m.m.

text: AA anhölls den 1 oktober 1991 misstänkt för tre gärningar rubricerade som grov oredlighet mot borgenärer samt för grovt bokföringsbrott, grovt skattebedrägeri, försök till grovt skattebedrägeri och osann försäkran. Han häktades den 3 oktober 1991 av Borås tingsrätt misstänkt för dessa brott med undantag för ett fall av grov oredlighet mot borgenärer. Vid omhäktningsförhandling den 17 oktober 1991 häktades AA som misstänkt även för misshandel och olaga frihetsberövande.

text: Tingsrätten dömde den 15 november 1991 AA för två fall av misshandel men ogillade åtalet för olaga frihetsberövande och en misshandel. Påföljden bestämdes till fängelse en månad. I domen förordnade tingsrätten att fängelsestraffet skulle anses helt verkställt. AA försattes samtidigt även på fri fot.

text: Åklagaren väckte under år 1995 åtal mot AA avseende ett stort antal ekonomiska brott. AA hade enligt vad som nyss nämnts varit häktad för flera av de brott som omfattades av åtalet.

text: Med stöd av

text: 20 kap. 7 § första stycket 3

text: och

text: 7 a §

text: rättegångsbalken

text: (RB) lade åklagaren i januari 1996 ned åtalet mot AA beträffande bl.a. ett brott för vilket han hade varit häktad, nämligen grov oredlighet mot borgenärer. I beslut den 18 mars 1996 skrev tingsrätten av målet i den delen.

text: På grund av bristande bevisning lade åklagaren den 25 februari 1997 ned åtalet mot AA beträffande grovt bokföringsbrott, medhjälp till grovt skattebedrägeri samt två fall av grov oredlighet mot borgenärer. AA hade beträffande dessa brott varit häktad för det grova bokföringsbrottet och för en av de gärningar som rubricerats som grov oredlighet mot borgenärer. Sedan AA i anledning av nedläggningsbeslutet begärt frikännande dom ogillade tingsrätten i dom den 10 juni 1997 åtalet vad gällde dessa brott.

text: Med stöd av 20 kap. 7 § första stycket 2 och 7 a § RB lade åklagaren i april 1997 ned kvarstående delar av åtalet mot AA. Beslutet att lägga ned åtalet omfattade bl.a. brotten grovt skattebedrägeri och försök till sådant brott. För dessa båda brott hade AA varit häktad.

text: AA har med anledning av frihetsberövandet begärt ersättning för lidande med 10 000 kr. Han har även begärt ersättning för ombudskostnader med 5 839 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande.

text: Justitiekanslern har vid granskningen av ärendet här haft tillgång till delar ur Borås tingsrätts akt med mål nr B 4:788/91.

text: Den rättsliga regleringen

text: Den 1 januari 1999 trädde lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder i kraft samtidigt som lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning (frihetsinskränkningslagen) upphörde att gälla. Av övergångsbestämmelserna till den nya lagen följer att äldre bestämmelser skall tillämpas om en frihetsinskränkning har beslutats och också upphört före ikraftträdandet. AA:s ersättningsanspråk skall således prövas enligt frihetsinskränkningslagen.

text: Av 1 § frihetsinskränkningslagen följer att den som har varit anhållen och häktad på grund av misstanke om ett eller flera brott har rätt till ersättning av staten bl.a. om frikännande dom meddelas eller om åtalet avskrivs. I en situation då brottsmisstankarna har avsett flera brott och den tilltalade frikänts från vissa men fällts till ansvar för andra brott föreligger rätt till ersättning endast om det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats uteslutande för den brottslighet för vilken den tilltalade dömts.

text: Enligt 4 § andra stycket frihetsinskränkningslagen kan ersättningen vägras eller sättas ned i den mån det med hänsyn till omständigheterna är oskäligt att ersättning utgår. Ersättningen får dock inte vägras eller sättas ned på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

text: 5 § frihetsinskränkningslagen stadgar att ersättning utgår för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Ersättningen får sättas ned efter vad som finnes skäligt om tiden för frihetsinskränkningen har avräknats eller på annat sätt beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA var under år 1991 anhållen och häktad under drygt sex veckor misstänkt för ekonomiska brott. Under de sista fyra veckorna av frihetsberövandet var han även häktad för misshandel och olaga frihetsberövande. AA dömdes av Borås tingsrätt för misshandel till en månads fängelse. Tingsrätten förordnade därvid att fängelsestraffet skulle anses helt verkställt genom det frihetsberövande som AA hade varit underkastad. AA har alltså fått tillgodoräkna sig frihetsberövandet till en tid av en månad. Frihetsberövandet varade emellertid under 46 dagar varför det finns anledning för Justitiekanslern att pröva huruvida ersättning skall utgå för den tid av frihetsberövandet som inte kan anses ha gått i avräkning mot fängelsestraffet. Det är också för denna tid som AA har begärt ersättning.

text: Som framgår av vad som angetts ovan föreligger det rätt till ersättning enligt frihetsinskränkningslagen bl.a. om frikännande dom meddelas eller om åtalet avskrivs. Beträffande AA har åtalen såväl ogillats som avskrivits. Det innebär att AA i princip är berättigad till ersättning. Emellertid är följande att beakta.

text: Vissa av de åtal som väckts mot AA har avskrivits på grund av att åklagaren med stöd av

text: 20 kap. 7 a §

text: RB jämförd med 20 kap. 7 § första stycket punkterna 2 och 3 RB har meddelat åtalsunderlåtelse. Åtalsunderlåtelse med stöd av nu angivna bestämmelser utgår från förutsättningen att omständigheterna är sådana att den misstänkte är skyldig till brottet (jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: I, 20:17). På grund därav har den tilltalade rätt att motsätta sig åtalsunderlåtelse som sker efter det att åtal har väckts. Åklagarens beslut att lägga ned åtalen i förening med tingsrättens avskrivningsbeslut är därför enligt Justitiekanslerns mening närmast att jämställa med fällande domar. Justitiekanslern har med stöd av 4 § frihetsinskränkningslagen i flera beslut vägrat att utge ersättning i fall då åtalsunderlåtelse meddelats (jfr bl.a. JK-beslut 1992 D.1).

text: AA har emellertid även meddelats frikännande dom. Således föreligger såväl frikännande dom som avgöranden som i princip skall likställas med fällande domar. Den situation som härvid föreligger får därför närmast jämställas med det fallet när en häktad varit frihetsberövad på grund av misstankar om flera brott och frikänns för vissa av brotten men fälls för andra som har omfattats av frihetsinskränkningen. I ett sådant fall föreligger rätt till ersättning endast om det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats uteslutande för den brottslighet för vilken den tilltalade dömts (1 § andra stycket frihetsinskränkningslagen). Enligt Justitiekanslerns mening finns det i detta ärende anledning att utgå från de principer som nu redogjorts för. Endast om det har varit uppenbart att AA inte skulle ha häktats för de brott som tingsrätten skrev av bör alltså ersättning utgå.

text: De brott som omfattades av tingsrättens avskrivningsbeslut avsåg grov oredlighet mot borgenärer samt grovt skattebedrägeri och försök till sådant brott. Det förstnämnda brottet kan ge ett straff om lägst sex månader och högst sex år (

text: 11 kap. 2 § brottsbalken

text: ). För grovt skattebedrägeri stadgades samma straff (se

text: 4 § skattebrottslagen

text: i dess tidigare lydelse). Mot denna bakgrund kan det inte anses uppenbart att något frihetsberövande inte skulle ha skett för den brottsligheten.

text: Det nu sagda innebär alltså att Justitiekanslern finner att AA inte är berättigad till ersättning enligt frihetsinskränkningslagen. Hans yrkanden lämnas därför utan bifall.


title: Ifrågasatt tryck- eller yttrandefrihetsbrott (hets mot folkgrupp)

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning.

text: Ärendet

text: En person har gjort en anmälan om hets mot folkgrupp. Anmälan gäller dels fanor som använts av företrädare för Nordiska motståndsrörelsen i samband med en demonstration den 17 september 2017 på vilka det funnits en bild av rörelsens emblem i form av en s.k. tyrruna, dels bruket som sådant av symbolen på webbplatsen www.nordfront.se.

text: Ett utgivningsbevis har utfärdats för webbplatsen www.nordfront.se.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern är ensam åklagare i mål om tryck- och yttrandefrihetsbrott. Det ankommer vidare på Justitiekanslern att vaka över att de gränser som anges för tryck- och yttrandefriheten i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) inte överträds.

text: En förutsättning för Justitiekanslerns behörighet är att TF eller YGL är tillämpliga. TF är enligt 1 kap 5 § tillämplig på bl.a. skrifter som har framställts i tryckpress. Justitiekanslern har inte haft tillgång till något exemplar av fanorna men anser sig kunna pröva frågan om det finns skäl att inleda förundersökning såvitt gäller de aktuella fanorna.

text: Ett utgivningsbevis har meddelats för webbplatsen www.nordfront.se. Den omfattas därför av YGL.

text: Det ankommer därmed på Justitiekanslern att ta ställning till anmälan i dess helhet.

text: Brottet hets mot folkgrupp innefattar att någon hotar eller uttrycker missaktning för en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning.

text: Justitiekanslern har tidigare vid ett flertal tillfällen bedömt tryckta skrifter där Nordiska motståndsrörelsens emblem i form av en tyrruna avbildats ensamt eller tillsammans med olika yttranden och då funnit att uppgifterna inte innefattade tryckfrihetsbrottet hets mot folkgrupp (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 27 februari 2017 i ärende med dnr 1200-17-3.1 och där gjorda hänvisningar). Det finns inte nu skäl att göra någon annan bedömning. Detsamma gäller för bruket av tyrrunan på webbplatsen www.nordfront.se.

text: Någon förundersökning ska alltså inte inledas i ärendet.