title: En person frihetsberövades i Sverige på begäran av en utländsk myndighet. Fråga om rätt till ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen föreligger sedan begäran om utlämning avslagits

text: Ersättning skall utgå till AA med 43 000 kr, varav 39 000 kr avser ersättning för lidande och 4 000 kr ombudskostnader.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA dömdes den 29 januari 1997 i sin utevaro av Distriktsrätten i Bratislava, Slovakien, för medverkan till rån till fängelse två år. Distriktsrätten utfärdade den 14 april 1998 en häktningsorder avseende AA. Hon efterlystes härefter av Interpol. Sedan hon gripits i Sverige den 11 augusti 1999 anhölls hon samma dag av en svensk åklagare. Anhållningsbeslutet anmäldes enligt 23 § lagen om utlämning för brott (

text: ) till Malmö tingsrätt. Den 13 augusti 1999 beslutade tingsrätten att anhållningsbeslutet skulle bestå. Efter en underrättelse från tingsrätten om beslutet bestämde chefen för Justitiedepartementet att en framställan om utlämning skulle göras från Slovakien senast den 10 september 1999. En sådan framställan kom in till Justitiedepartementet den 20 augusti 1999. Åklagaren begärde att AA skulle häktas för säkerställande av utlämningen. Tingsrätten fann i ett beslut den 2 september 1999 att AA var på sannolika skäl misstänkt för rånbrottslighet i enlighet med Distriktsrättens i Bratislava dom den 29 januari 1997 samt att det fanns risk för att AA skulle avvika eller på annat sätt undandra sig lagföring eller straff. På grund härav förklarade tingsrätten henne häktad. Åklagaren hävde häktningsbeslutet den 17 september 1999. AA var härefter och fram till den 27 januari 2000 ålagd reseförbud med anmälningsskyldighet två gånger per vecka.

text: Riksåklagaren överlämnade frågan om utlämning till Högsta domstolen för yttrande. Högsta domstolen fann i ett beslut den 30 maj 2000 att hinder mot utlämning förelåg. Som skäl för beslutet angav Högsta domstolen bl.a. följande.

text: Av utredningen framgår att handläggningen av det mål i vilket AA dömts till ansvar i sin helhet ägt rum i hennes utevaro samt att hon inte dessförinnan hade delgivits vare sig brottsmisstanken, åtalet eller kallelse till förhandlingen. Hon har visserligen företrätts av försvarare, men utredningen får anses ge vid handen att denne inte varit i kontakt med henne och därför måste ha saknat kännedom om hennes inställning till åtalet och om den bevisning som hon kunde vilja förebringa. Vid nu angivna förhållanden kan AA:s rättighet att försvara sig inte anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd.

text: De uppgifter angående slovakisk rätt som lämnats i ärendet ger vid handen att AA inte har rätt att föra talan mot domen på den grunden att hon inte varit närvarande vid förhandlingen och inte heller eljest kan påkalla en ny domstolsprövning annat än genom extraordinärt rättsmedel.

text: Av det anförda framgår att den slovakiska domen inte utgör en sådan dom som enligt 9 § tredje stycket utlämningslagen i princip skall godtas som grund för utlämning.

text: Regeringen, Justitiedepartementet, beslutade den 15 juni 2000 att avslå framställningen om utlämning.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt ersättning för lidande med sammanlagt 47 000 kr, varav 25 000 kr avser den tid hon har varit anhållen och häktad samt 22 000 kr den tid hon haft reseförbud. Hon har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 4 000 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande.

text: Åklagarmyndighetens akt i utlämningsärendet har lånats in hit.

text: Gällande bestämmelser angående utlämning för brott

text: Utlämningslagen innehåller bestämmelser om bl.a. förfarandet. Av 23 § angiven lag framgår - i tillämpliga delar - att den som i främmande stat är dömd för brott, vilket kan föranleda utlämning, får på begäran av behörig myndighet i den främmande staten eller med anledning av en där utfärdad efterlysning omedelbart anhållas av åklagare enligt vad som i allmänhet gäller om brottmål. Beslut om användning av tvångsmedel skall utan uppskov anmälas hos rätten, som skyndsamt efter förhandling enligt vad om brottmål är stadgat prövar åtgärden samt, om anhållandet skall bestå, genast underrättar chefen för Justitiedepartementet om detta. Om denne finner att hinder mot utlämning föreligger eller att utlämning annars inte bör ske skall han utverka regeringens förordnande om att upphäva anhållandet. I annat fall skall den främmande staten underrättas om åtgärden genom Utrikesdepartementets försorg. Chefen för Justitiedepartementet skall också ange en bestämd tid inom vilken den främmande staten har att komma in med en framställning om utlämning.

text: Vidare följer det av 9 § tredje stycket utlämningslagen att det genom en överenskommelse med en främmande stat får bestämmas, att en i förhållande till den staten fällande dom eller sådant beslut om häktning som meddelats av domstol eller domare skall godtas, om det inte i ett särskilt fall framgår, att domslutet eller häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt. I en sådan överenskommelse kan också föreskrivas att dom, som har meddelats utan att den dömde har varit personligen närvarande vid förhandling i saken inför domstol, skall godtas endast om den dömdes rättighet att försvara sig likväl kan anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd eller den dömde, enligt försäkran som den främmande staten lämnar i utlämningsärendet, har möjlighet att påkalla ny domstolsprövning som tillgodoser nämnda rättighet. Sverige och Slovakien har i bägge fallen träffat sådana överenskommelser.

text: Själva framställningen om utlämning skall ges in till Utrikesdepartementet (14 § utlämningslagen). Innan regeringen meddelar beslut i anledning av framställningen, skall ett yttrande avges av Riksåklagaren. Om den som avses med framställningen inte har samtyckt till utlämningen skall ärendet dessutom prövas av Högsta domstolen. Om det är uppenbart att framställningen inte bör bifallas, skall den dock avslås omedelbart (15 § utlämningslagen).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA har varit frihetsberövad i Sverige efter en efterlysning som utfärdats i Slovakien respektive en begäran från Slovakien om utlämning. Frihetsberövandena har beslutats med stöd av utlämningslagen. Hennes begäran om ersättning skall därmed prövas enligt 5 § frihetsberövandelagen. Enligt den bestämmelsen föreligger rätt till ersättning om det står klart att beslutet om frihetsberövande vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Med detta avses, enligt förarbetena, att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om omständigheterna varit kända vid beslutstillfället. Vidare sägs i förarbetena att för att beslutet skall anses ha "vilat på felaktiga grunder" bör krävas att det fel som föreligger gäller någon omständighet som var av avgörande betydelse för frihetsberövandet (

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: I efterhand kan konstateras att den slovakiska domen inte uppfyllde de krav som ställs upp i 9 § tredje stycket andra meningen utlämningslagen. Domen kunde alltså inte godtas som grund för ett beslut om utlämning. Det framstår som uppenbart att den slovakiska domen mot AA har varit av avgörande betydelse för de frihetsinskränkningsbeslut som fattats i Sverige. Dessa beslut får därmed i ljuset av vad som nu är känt anses oriktiga. AA är således berättigad till ersättning för det lidande som frihetsinskränkningarna får antas ha inneburit för henne.

text: Med beaktande av vad som framkommit om AA:s psykiska besvär får lidandet anses ha varit påtagligt. Den ersättning som hon har begärt för den period som hon var anhållen och häktad är därför skälig.

text: När det gäller frihetsinskränkningar som reseförbud respektive anmälningsskyldighet saknas uttalanden i förarbetena om hur sådana bör ersättas. Inte heller finns det några vägledande rättsfall rörande hur stor ersättningen skall vara i sådana situationer. Med utgångspunkt i att lidandeersättningen skall uppskattas efter omständigheterna i varje enskilt fall brukar Justitiekanslern i sin skadereglerande verksamhet bestämma ersättningen i fall av reseförbud till ett belopp som står i viss proportion (i regel 1/10) till vad som utges då någon varit anhållen eller häktad under en motsvarande tidslängd. Om reseförbudet förknippats med anmälningsskyldighet av mer betungande omfattning - kanske flera gånger per vecka - kan ersättningen någon gång bestämmas högre. Om anmälningsskyldigheten å andra sidan är mycket lite ingripande får ersättningsbeloppet naturligen sättas lägre än vad som gäller för normalfallet.

text: I AA:s fall får reseförbudet anses ha varit förenat med en rätt betungande anmälningsskyldighet. Ersättningen i denna del bestämmer jag till 14 000 kr.

text: Den ersättning AA har begärt för ombudskostnader är visserligen högre än den som vanligen godtas i frihetsinskränkningsärenden. Med hänsyn till AA:s begränsade kunskaper i svenska får det hållas för visst att ärendet tagit längre tid än i normalfallet. Jag medger därför begärd ersättning.


publisher: Justitiekanslern

title: Initiativärenden rörande en polismyndighets utformning av ett sekretessförbehåll i samband med utlämnande av allmän handling

org: jk

text: Justitiekanslern uttalar allvarlig kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län, City polismästardistrikt, för utformningen av fyra stycken sekretessförbehåll.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Den 3 maj 2000 begärde en journalist hos Polismyndigheten i Stockholms län, City polismästardistrikt, att få ut vissa allmänna handlingar i en avslutad brottsutredning som avsåg misstanke om bestickning i samband med Stockholms ansökan om de olympiska sommarspelen 2004. Bland de begärda handlingarna fanns bl.a. en datalista innehållande uppgifter om IOK-delegaterna.

text: Vid prövningen av begäran bedömde polismyndigheten att handlingarna omfattades av sekretess (5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen), men att risken för skada eller men - som ett utlämnande innebar - kunde undanröjas genom att journalisten förband sig att inte lämna ut materialet. Den 25 maj 2000 utfärdade polismyndigheten en handling med rubriken Förbehåll enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen. Förbehållet innebar bl.a. att uppgifter om personers identitet inte fick offentliggöras. I handlingen angavs vidare att "Detta beslut gäller längst t.o.m. 2000-06-30.". Journalisten tog därefter del av handlingarna den 5 juni 2000.

text: Ytterligare tre journalister fick därefter ta del av handlingarna i fråga med likalydande förbehåll, dock att besluten uppgavs gälla längst t.o.m. ett senare datum.

text: Den 9 september 2000 publicerade tidningen Expressen vissa uppgifter om IOK-delegaterna. Dessa uppgifter hade Expressen fått från en artikel i den australiensiska morgontidningen The Sydney Morning Heralds utgåva samma dag. I Expressens artikel angavs även att man kunde läsa om andra IOK-delegater på The Sydney Morning Heralds hemsida.

text: Med anledning av de publicerade uppgifterna om IOK-delegaterna i The Sydney Morning Herald upprättade polismyndigheten den 13 september 2000 en anmälan rörande ifrågasatt brott mot tystnadsplikt. Till anmälan fogades bl.a. kopior av de aktuella sekretessförbehållen.

text: I beslut den 4 oktober 2000 fann Justitiekanslern inte anledning att anta att brott mot tystnadsplikt hade förekommit och att förundersökning därför inte skulle inledas i ärendet (dnr

text: ). Beslutet motiverades framförallt av att det i de av polismyndigheten upprättade sekretessförbehållen - vilka misstänktes ha överträtts - hade angetts att beslutet gällde till ett visst datum. En sådan tidsangivelse kunde enligt Justitiekanslerns mening endast uppfattas på så sätt att förbehållet sträckte sig till det datumet. För tid därefter fick det således anses fritt att röja uppgifterna. Tre av journalisterna hade därmed haft möjlighet att lämna uppgifterna till The Sydney Morning Herald efter förbehållets upphörande.

text: Initiativet

text: Med anledning av hur Polismyndigheten i Stockholms län, City polismästardistrikt, kommit att utforma de aktuella sekretessförbehållen har Justitiekanslern initierat en utredning.

text: Rikspolisstyrelsen har, efter hörande av Polismyndigheten i Stockholms län, Länspolismästaren, yttrat sig i ärendet. Av yttrandena framgår i huvudsak följande.

text: Polismyndigheten: Enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen gäller sekretess för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål, bl.a. om det kan antas att den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.

text: Av 9 kap. 17 § samma lag framgår att sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i en utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men.

text: I 14 kap. 9 § sekretesslagen återfinns reglerna om sekretessförbehåll. Enligt detta lagrum skall en myndighet - som finner att det föreligger sådan risk för skada, men eller annan olägenhet som enligt en sekretessbestämmelse utgör hinder mot att lämna ut en uppgift till en enskild person - också pröva om detta hinder kan undanröjas genom ett förbehåll som inskränker den enskildes rätt att lämna uppgifter vidare eller utnyttja den. Finner myndigheten att ett sådant förbehåll kan undanröja hindret, skall myndigheten uppställa sådant förbehåll när uppgiften lämnas ut. Ett förbehåll inskränker rätten för mottagare av uppgifter att förfoga över uppgifterna. Genom förbehållet uppkommer även en tystnadsplikt för den person förbehållet riktar sig till (jfr

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: Bedömning

text: Polismyndigheten i Stockholms län, City polismästardistrikt, gjorde beträffande de begärda handlingarna bedömningen att dessa omfattades av sekretess. Myndigheten gjorde vidare bedömningen att den risk för skada eller men som enligt de aktuella sekretessbestämmelserna utgjorde hinder för att lämna ut de begärda uppgifterna till den enskilde, kunde undanröjas genom ett förbehåll enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen.

text: Av de aktuella förbehållen framgår bl.a. följande. "Uppgifter om enskilda personers identitet, eller andra uppgifter som på något sätt kan innebära att en person eller dennes närstående kan identifieras, får inte röjas eller på något annat sätt vidarebefordras, utnyttjas eller eljest offentliggöras så att uppgiften kan komma till andra personers kännedom." Vidare anges att beslutet i fråga gäller längst t.o.m. ett bestämt datum.

text: Företrädare för City polismästardistrikt har i yttrande den 24 oktober 2000 anfört att de journalister som har tagit del av uppgifter vilka omfattas av de aktuella förbehållen har varit helt införstådda med att det var själva medgivandet att "på ort och ställe" ta del av de begärda handlingarna som avsågs vara tidsbegränsat och inte sekretessförbehållet som sådant.

text: Regeringsrätten har i ett avgörande (

text: RÅ 1990 not 418

text: ) uttalat att förutsättning för att ett förbehåll enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen skall få uppställas är att det är ägnat att undanröja den skaderisk som avses i den tillämpliga sekretessregeln. Andra villkor, som inte har denna funktion, har av Regeringsrätten upphävts då dessa enligt rättens bedömning saknar betydelse i nämnt hänseende.

text: I de aktuella sekretessförbehållen har avsikten varit att begränsa den tid under vilken den enskilde har rätt att ta del av de begärda handlingarna. Detta villkor är, enligt myndighetens bedömning, inte ämnat att undanröja den skaderisk som avses i de tillämpliga sekretessreglerna. Ett sådant villkor bör därför inte uppställas i ett förbehåll enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen. Polismyndigheten avser därför, mot bakgrund av det ovan anförda, att på lämpligt sätt informera om vikten av att ett sekretessförbehåll utformas på ett lämpligt sätt och endast innehåller villkor som är ämnade att undanröja den skaderisk som avses i ifrågavarande sekretessregel.

text: Rikspolisstyrelsen: Rikspolisstyrelsen instämmer i polismyndighetens uppfattning när det gäller utformningen av de aktuella sekretessförbehållen. Styrelsen anser således att de villkor i förbehållen, som syftade till att begränsa den tid under vilken rätten att ta del av de begärda handlingarna skulle gälla, inte behövdes för att undanröja den skaderisk som avses med de tillämpliga sekretessreglerna. Ett sådant villkor bör därför inte uppställas i ett förbehåll enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I detta fall har det i de aktuella sekretessförbehållen angetts att beslutet gäller till ett visst datum. En sådan tidsangivelse kan - som jag anförde i mitt beslut den 4 oktober 2000 - endast uppfattas på så sätt att förbehållet är tidsbegränsat. När tiden väl löpt ut får det alltså anses fritt att röja uppgifterna. Polismyndigheten i Stockholms län, City polismästardistrikt, kan därför inte undgå allvarlig kritik för sin utformning av förbehållen i nämnda avseende. Polismyndigheten har uppgett att avsikten med tidsangivelsen har varit att begränsa den tid under vilken journalisterna hade rätt att ta del av de begärda handlingarna. Såsom polismyndigheten och Rikspolisstyrelsen anfört i sina yttranden hit skall inte heller ett sådant villkor uppställas i ett sekretessförbehåll, eftersom det inte är ämnat att undanröja den skaderisk som avses i tillämpliga sekretessregler. Med anledning av de åtgärder polismyndigheten avser att företa och till den förklaring som givits, finner jag inte anledning att vidta ytterligare åtgärder på grund av det inträffade.

text: Ärendet avslutas härmed.

type: avgorande


title: Skadeståndsanspråk med anledning av uppgifter i ett beslut som har publicerats på en domstols webbplats

text: Justitiekanslern avslår LL:s anspråk på skadestånd.

text: Ärendet

text: På Marknadsdomstolens webbplats (www.marknadsdomstolen.se) har det publicerats ett avgörande i ett mål där LL var kärande. Avgörandet innebar att hennes stämningsansökan avvisades. I domskälen anförde Marknadsdomstolen följande.

text: ”L.L:s stämningsansökan tar, som den får uppfattas, sikte på ett förbud enligt

text: 14 §

text: MFL. Enligt

text: 38 § andra stycket

text: MFL får talan om förbud eller åliggande, såvitt nu är i fråga, väckas av en näringsidkare som berörs av marknadsföringen. Vidare krävs för att domstolen skall kunna pröva en stämningsansökan enligt MFL att sökanden framställer ett bestämt yrkande samt redogör för de omständigheter som åberopas till grund för yrkandet. Av L.L:s ansökan framgår varken att hon är näringsidkare i MFL:s mening eller på vilket sätt hon berörs av den påtalade marknadsföringen. L.L. har inte heller framställt ett tillräckligt preciserat yrkande eller på ett tillfredställande sätt redogjort för de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet. L.L. har inte efterkommit Marknadsdomstolens föreläggande att komplettera sin stämningsansökan. Stämningsansökan skall därför avvisas.

text: LL har begärt skadestånd av staten. Hon har till stöd för sitt anspråk anfört att publiceringen av avgörandet har skett i strid med

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: . Även om hennes namn har ersatts med initialerna LL så innehåller den publicerade versionen namn och adressuppgift på hennes enskilda firma. Med ledning av denna uppgift har det varit enkelt att identifiera henne som part i avgörandet, t.ex. genom att inhämta kompletterande uppgifter från Patent- och registreringsverket (numera Bolagsverket). Innehållet i avgörandet är kränkande för henne eftersom det framstår som att hon inte vet vad hon ’talar om’.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den rättsliga regleringen

text: Bestämmelser om behandling av personuppgifter finns i

text: personuppgiftslagen

text: (PUL). Syftet med denna lag är att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter (

text: 1 §

text: ). Begreppet personuppgifter avser vid tillämpning av lagen all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet (

text: 2 §

text: Personuppgifter får bara behandlas om den registrerade har lämnat sitt samtycke eller om behandlingen är nödvändig för bl.a. ett ändamål som rör ett berättigat intresse hos den personuppgiftsansvarige om detta intresse väger tyngre än den registrerades intresse av skydd mot kränkning av den personliga integriteten (10 §). Behandling av känsliga personuppgifter får behandlas endast om vissa ytterligare förutsättningar är uppfyllda (13-19 §§). Den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med PUL har orsakat (48 §).

text: PUL:s bestämmelser skall emellertid enligt dess 2 § inte tillämpas om det finns avvikande bestämmelser i en annan lag eller i en förordning. När det gäller publicering av avgöranden från domstolar finns det vissa bestämmelser i

text: rättsinformationsförordningen (1999:175)

text: . Uppgifterna om vägledande avgöranden får kompletteras med referat och avgöranden i fulltext (

text: 6 § andra stycket

text: ). Det får dock inte – med vissa undantag som inte är aktuella här – förekomma uppgifter som direkt kan hänföras till en fysisk person som är i livet, se

text: 22 § andra stycket

text: Rättsinformationsförordningen

text: reglerar dock endast det samordnade rättsinformationssystemet, som Domstolsverket – i fråga om vägledande avgöranden från vissa domstolar – är informationsansvarig för, se

text: 6 §

text: och

text: 12 §

text: i förordningen. En enskild domstols publicering av domar på domstolens egen webbplats omfattas sålunda inte av bestämmelserna i

text: rättsinformationsförordningen

text: PUL tillämpas emellertid inte heller i den utsträckning det skulle strida mot bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i

text: tryckfrihetsförordningen

text: eller

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: 7 § första stycket

text: ). Merparten av paragraferna i PUL, bl.a. de här aktuella

text: 10 §

text: och

text: 48 §

text: , skall vidare inte tillämpas på sådan behandling av personuppgifter som sker uteslutande för journalistiska ändamål eller konstnärligt eller litterärt skapande (det s.k. journalistiska undantaget), se

text: 7 § andra stycket

text: . Högsta domstolen har i rättsfallet

text: NJA 2001 s. 409

text: uttalat bl.a. att avsikten med att använda uttrycket journalistiska ändamål är att betona vikten av en fri informationsspridning i frågor av betydelse för allmänheten eller för grupper av människor och en fri debatt i samhällsfrågor, inte att begränsa sig till journalister eller massmedier eller att ange något kvalitetsmått på verksamheten.

text: Av uttalanden som Datainspektionen har gjort framgår det att inspektionen anser att rättsläget är oklart beträffande frågan om det journalistiska undantaget kan tillämpas på domstolars publiceringar av rättsfall på deras egna webbplatser (se Datainspektionens ärenden med dnr 483-2003 och 381-2004).

text: LL:s anspråk

text: Justitiekanslern kan inom ramen för statens s.k. frivilliga skadereglering besluta om skadestånd till en enskild. En grundläggande förutsättning för att skadestånd skall utgå är att det är klarlagt att staten är skadeståndsskyldig enligt en författningsbestämmelse eller någon annan skadeståndsrättslig reglering.

text: Publiceringen av det aktuella avgörandet på Marknadsdomstolens webbplats kan indirekt på flera sätt hänföras till LL, t.ex. genom målnumret. Frågan är emellertid först och främst om

text: personuppgiftslagens

text: skadeståndsbestämmelse över huvud taget är tillämplig, med hänsyn till det s.k. journalistiska undantaget. Som framgått ovan är rättsläget i denna fråga inte helt klart. För egen del ställer jag mig tveksam till om undantaget är tillämpligt på det allmännas egna publiceringar. Mot bakgrund av Datainspektionens uppfattning i frågan är jag dock inte beredd att inom ramen för statens frivilliga skadereglering anse att

text: personuppgiftslagens

text: skadeståndsbestämmelse är tillämplig på de aktuella personuppgifterna. LL:s anspråk skall därför avslås redan på denna grund.

text: Jag vill tillägga att publiceringen – för det fall

text: personuppgiftslagen

text: är tillämplig – ändå torde ha varit tillåten eftersom Marknadsdomstolens intresse av att publicera sina avgöranden sannolikt får anses väga över LL:s intresse av skydd mot kränkning av den personliga integriteten (se

text: 10 §

text: PUL).

text: Det är naturligtvis otillfredsställande att rättsläget i den aktuella frågan är oklart. För det fall

text: personuppgiftslagen

text: är tillämplig torde det dessutom förekomma att domstolar bryter mot den i vart fall genom att lägga ut avgöranden som innehåller känsliga personuppgifter på sina webbplatser. Jag skickar därför en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet för kännedom.


title: Klagomål med anledning av hur polis- och åklagarmyndigheter i Skåne hanterat vissa förundersökningar

text: Justitiekanslern vidtar inga ytterligare åtgärder med anledning av den anmälan som Siw P har gjort.

text: Anmälan m.m.

text: I en skrivelse som kom in till Justitiekanslern den 3 oktober 2000 har Siw P anmält Polismyndigheten i Skåne och Åklagarmyndigheten i Malmö för "maktmissbruk och misstanke om korruption". I en bilaga till skrivelsen har hon redogjort för bakgrunden till sin anmälan.

text: Med anledning av Siw P:s anmälan har Justitiekanslern inhämtat yttranden från Polismyndigheten i Skåne och Riksåklagaren. I samband härmed har Justitiekanslern också tillställts de åklagarakter som nämns nedan under rubriken Polis- och åklagarmyndigheternas akter samt Polismyndighetens i Skåne akter hänförliga till anmälningarna K 98794-98 och K 127745-99. Justitiekanslern har även tagit del av Riksåklagarens akt med dnr 1999/1782.

text: Sedan Siw P fått del av Polismyndighetens i Skåne och Riksåklagarens yttranden har hon genom sitt ombud gjort vissa kompletteringar till sin anmälan. Hon har också begärt att få ta del av samtliga handlingar i de polis- och åklagarakter som har tillställts Justitiekanslern.

text: Justitiekanslern beslutade den 22 januari 2001 att lämna ut samtliga handlingar i de nämnda akterna till Siw P. Beträffande de handlingar för vilka sekretess ansågs föreligga skedde dock utlämnandet med förbehåll enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen. Siw P har härefter inkommit med ytterligare synpunkter i ärendet.

text: Sammanfattningsvis innebär Siw P:s klagomål att det vid en förundersökning som inleddes år 1998 rörande sexuellt utnyttjande av underårig förekom ett stort antal felaktigheter och brister. Dessa oriktigheter ledde sedan till att ytterligare fel begicks vid andra förundersökningar som hade anknytning den nämnda utredningen om sexuella övergrepp. Hon har också hävdat att överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Malmö medvetet försökt dölja de brister som begåtts.

text: Förutom ovan nämnda akter har Justitiekanslern även tagit del av vissa akter hos Säkerhetspolisen.

text: Justitiekanslern har den 2 februari 2001 förordnat advokaten Tomas N, Stockholm, att biträda med beredningsuppgifter i detta ärende. Tomas N har i enlighet härmed granskat de aktuella polis- och åklagarakterna och har utifrån den granskningen lämnat synpunkter.

text: Jag har vidare i särskild ordning låtit utreda huruvida det funnits något vänskapsförhållande mellan en av de utredande polismännen och de personer som anmälts för sexuella övergrepp.

text: Siw P har begärt att Justitiekanslern skall infordra ytterligare akter från de berörda polis- och åklagarmyndigheterna i syfte att hon skall kunna yttra sig även över dessa och - som Justitiekanslern har förstått henne - utreda om några ytterligare fel och brister kan påvisas vid de berörda myndigheternas hantering av ärendena. Några konkreta påståenden om att felaktigheter verkligen har begåtts och att det skulle framgå av dessa akter har emellertid inte framförts. Jag har därför inte funnit skäl att inhämta dessa akter. Det har för övrigt varit möjligt för Siw P att vända sig till den myndighet där respektive akt förvaras och begära att handlingarna lämnas ut. Vid avslag på en sådan begäran har hon haft möjlighet att få beslutet prövat av kammarrätten. Jag har därför inte ansett det befogat att tillmötesgå hennes begäran och inte heller funnit skäl att föranstalta om några ytterligare utredningsåtgärder i ärendet än de som redan har vidtagits.

text: Polis- och åklagarmyndigheternas akter

text: Av de akter som tillställts Justitiekanslern framgår i huvudsak följande.

text: En person, X, gjorde den 4 augusti 1998 en polisanmälan (K98794-98) mot sin mor och moster. I anmälan angavs att dessa hade gjort sig skyldiga till sexuella övergrepp mot X. Kammaråklagaren Lars D vid Åklagarkammaren i Helsingborg beslutade den 18 augusti 1998 (dnr C 13-5100-98) att inleda förundersökning mot X:s mor rörande sexuellt ofredande och ofredande. Brottsrubriceringen kom sedermera att ändras till sexuellt utnyttjande av underårig. Samma dag beslutade åklagaren att inte inleda förundersökning gentemot X:s moster rörande sexuellt ofredande under år 1992 eftersom det brottet ansågs vara preskriberat. I samband härmed förordnades även ett målsägandebiträde för X. Efter ytterligare polisanmälningar i augusti och september 1998 från X mot modern (anmälningarna K 110271-98 och K 117958-98) inledde åklagaren förundersökning även beträffande brotten övergrepp i rättssak och olaga hot. Åklagaren avslog den 17 september 1998 X:s begäran att X:s mor och far skulle meddelas besöksförbud.

text: Under utredningen hölls förhör med ett stort antal personer, bl.a. med Siw P den 30 september 1998. Enligt upprättade handlingar benämnda förhör och promemorior gjordes även försök att hålla förhör med en kvinnlig bekant till Siw P, Y, som X under en period bott hos. Åklagaren lade dock ned förundersökningarna den 15 december 1998 med motiveringen att brott inte kunde styrkas. Med samma motivering beslutade åklagaren samma dag att inte inleda förundersökning mot X:s moster angående misstanke om sexuellt utnyttjande av underårig under åren 1992 - 1995.

text: Sedan X den 19 januari 1999 genom ombud begärt överprövning av kammaråklagaren Lars D:s beslut att lägga ned förundersökningen fann överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Malmö, Sven-Erik A, den 10 februari 1999 (AD 1999/54) att det fanns skäl att återuppta utredningen rörande sexuellt utnyttjande av underårig och att denna skulle kompletteras med förhör med X och dennes far, farbror och moster. Ombudet förordnades därefter till nytt målsägandebiträde för X. Den återupptagna förundersökningen kom att bedrivas av kammaråklagaren Lars W. I ett ärende med dnr A01-9-232-99 meddelade den 16 februari 1999 kammaråklagaren Sven-Hugo S vid 1:a åklagarkammaren i Malmö förbud för X:s mor och far att besöka eller på annat sätt kontakta X och att uppehålla sig i närheten av den skola där X var elev. Förhör hölls med X den 14 april 1999 och med X:s farbror den 8 juni 1999. Den 24 juni 1999 underrättade X:s målsägandebiträde åklagaren om att X inte längre ville medverka i utredningen. Förhör hölls därefter med X samt med X:s far och moster. Kammaråklagaren Lars W beslutade den 20 augusti 1999 att förundersökningen mot X:s mor skulle läggas ned och att förundersökning mot X:s moster inte skulle inledas då brott inte kunde styrkas.

text: Den 4 februari 1999 inkom Siw P till Åklagarmyndigheten i Malmö med en skrivelse som innehöll bl.a. påståenden om att vissa brott hade begåtts av polismän. Dessa brott hade anknytning till den förundersökning (C13-5100-98) som hade bedrivits med anledning av X:s anmälningar. Vid ett möte den 5 februari 1999 med överåklagaren Sven-Erik A framhöll Siw P att ytterligare brott hade begåtts. Vid ett möte med överåklagaren den 15 februari 1999 gjorde även Y påståenden om att polismän hade begått vissa angivna brott. Dessförinnan - den 21 december 1998 - hade Y anmält en polisman för tjänstefel i anledning av utredningen i C 13-5100-98.

text: I de anmälningar som upprättades (K 80917-99 och K 162131-98) beträffande misstankarna mot polismännen uppgavs bl.a. att sekretessbelagda uppgifter om Y hade lämnats ut och att felaktigheter hade begåtts under den förundersökning som hade bedrivits med anledning av X:s anmälningar. Ärendet (C03-2-890-99) rörande dessa påståenden om brott från polismännens sida handlades av biträdande chefsåklagaren Marianne N vid 3:e åklagarkammaren i Malmö som beslutade att inleda förundersökning avseende brott mot tystnadsplikt och tjänstefel. Ärendet övertogs sedermera av biträdande chefsåklagaren Lars M. Denne beslutade den 30 december 1999 respektive den 13 januari 2000 att lägga ned förundersökningarna med motiveringen att det inte fanns anledning anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats. Den 24 februari 2000 begärde Y att beslutet att lägga ned förundersökningen skulle överprövas. I ett beslut den 15 mars 2000 (AD 2000/0245) uttalade överåklagaren att Riksåklagaren i ett beslut den 8 mars 2000 i ärende med dnr 1999/1782 redan hade gjort en sådan prövning. Någon prövning av åklagarens beslut skulle därför inte ske från överåklagarens sida.

text: Vid sitt besök hos överåklagaren den 15 februari 1999 gjorde Y gällande att även kammaråklagaren Lars D vid Åklagarkammaren i Helsingborg hade begått brott vid handläggningen av X:s anmälningar. Överåklagaren fann dock i beslut den 1 februari 2000 (C00-1-8-99) inte något som gav honom anledning anta att Lars D hade gjort sig skyldig till brott. Inte heller fann överåklagaren anledning att vidta någon annan åtgärd.

text: I sin skrivelse till överåklagaren den 4 februari 1999 ifrågasatte Siw P varför polisen inte tagit upp och utrett de påståenden om ekonomiska oegentligheter rörande en mångmiljonvilla i Spanien, hemliga konton utomlands och felaktiga uppgifter till försäkringskassa och försäkringsbolag, som X och hans syster berättat om. Överåklagaren beslöt den 17 februari 1999 att överlämna påståendena i den delen de ansågs innefatta skattebrott till Ekobrottsmyndigheten, Södra avdelningen, för utredning.

text: Vad gällde påståendena om att felaktiga uppgifter hade lämnats till försäkringskassa och försäkringsbolag kom den anmälan (K 127745-99) som upprättades med anledning därav att handläggas av kammaråklagaren Hans Å vid Åklagarkammaren i Helsingborg. I detta ärende med dnr C 1-27-99 beslutade åklagaren den 17 februari 2000 att lägga ned den förundersökning som hade inletts rörande grovt bedrägeri med motiveringen att brott inte kunde styrkas.

text: Vid sitt besök hos överåklagaren den 5 februari 1999 uppgav Siw P att hon på visst angivet sätt hade blivit hotad av X:s mor. Den anmälan (K 80899-99) handlades av biträdande chefsåklagaren Marianne N vid 3:e åklagarkammaren i Malmö. Hon beslutade den 5 maj 1999 att inleda förundersökning rörande olaga hot. I detta ärende (C03-2-891-99) handlades även en anmälan gjord av Y den 1 oktober 1999. I den anmälan (K 125798-99) hävdade Y att X:s mor och en annan person, W, gjort sig skyldiga till olaga hot, misshandel och förtal mot henne. Med anledning av Y:s anmälan inledde biträdande chefsåklagaren Lars M den 27 oktober 1999 förundersökning rörande dessa brott. Y begärde även att X:s mor och W skulle meddelas besöksförbud. Denna begäran avslogs dock av åklagaren den 15 november 1999. Lars M lade den 4 april 2000 ned de nämnda förundersökningarna med motiveringen att det inte fanns anledning anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats.

text: Med anledning av nu nämnd förundersökning (C03-2-891-99) besökte Siw P och Y överåklagaren den 24 november 1999. Vid besöket hävdade Siw P och Y att den polisman som handlagt frågan om besöksförbud förfarit kränkande mot Y och även medvetet undanhållit utredningsmaterial. Överåklagaren beslutade den 25 november 1999 att lotta anmälan (K150469-99) på chefsåklagaren Marianne N vid Åklagarkammaren i Kristianstad. I det ärendet (C 1-2539-99) beslöt hon den 8 december 1999 att förundersökning inte skulle inledas då det inte fanns anledning att anta att brott som hörde under allmänt åtal hade förövats.

text: Dessförinnan, den 9 april 1999, anmälde Siw P W för förtal (K 41641-99). Siw P gjorde den 4 juni 1999 ytterligare en anmälan mot W samt mot X:s mor. Den anmälan (K67910-99) avsåg att hon och X hade blivit hotade och förtalade av de anmälda personerna. Dessa båda anmälningar handlades av kammaråklagaren Birgit K vid Åklagarkammaren i Helsingborg (ärende C 31-2558-99). Siw P begärde även att W skulle meddelas besöksförbud vilken begäran åklagaren avslog den 10 juni 1999. Även X begärde att W skulle meddelas besöksförbud. Åklagaren avslog X:s begäran den 14 juni 1999. Birgit K beslutade den 6 augusti 1999 att inte inleda förundersökning rörande förtal då åtal för det brottet inte av särskilda skäl var påkallat ur allmän synpunkt. Samma dag lade åklagaren ned den förundersökning som hade inletts rörande olaga hot/övergrepp i rättssak med motiveringen att brottet inte gick att utreda.

text: I en skrivelse till Åklagarmyndigheten i Malmö den 24 juni 1999 anmälde Siw P två polismän och kammaråklagaren Birgit K med anledning av deras handläggning av den förundersökning (C 31-2558-99) som hade bedrivits på grundval av Siw P:s anmälningar mot bl.a. W. Siw P:s påståenden om att de två polismännen hade begått brott handlades av biträdande chefsåklagaren Marianne N vid 3:e åklagarkammaren i Malmö (ärende C03-2-3036-99). Hon beslutade den 21 juli 1999 att inte inleda förundersökning då det inte fanns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats. Överåklagaren fann i beslut den 17 augusti 1999 (C00-l-40-99) inte skäl att inleda förundersökning mot Birgit K då det inte fanns anledning anta att hon hade gjort sig skyldig till brott vid handläggningen av ärendet C 31-2558-99.

text: Y anmälde den 25 april 2000 att hon hade blivit förtalad av X:s mor (K 48769-00). Kammaråklagaren Lars M vid 3:e åklagarkammaren i Malmö beslutade den 8 maj 2000 (ärende C03-3-2049-00) att inte inleda förundersökning med motiveringen att en förundersökning inte förväntades leda till att åtal av särskilda skäl var påkallat ur allmän synpunkt.

text: Siw P och Y har i skrivelser inkomna till Riksåklagaren i december 1999 riktat kritik mot polis och åklagares handläggning av ett antal av de nu nämnda förundersökningarna (RÅ:s dnr 1999/1782). I ett beslut den 8 mars 2000 fann Riksåklagaren inte skäl att vidta någon åtgärd med anledning av skrivelserna.

text: Vissa bestämmelser av intresse

text: Bestämmelser om hur en förundersökning skall bedrivas finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) och i förundersökningskungörelsen, FuK (

text: ). I RB finns även bestämmelser om rätt till åtal och om målsägande (

text: 20 kap.

text: ) samt om den misstänkte och hans försvar (

text: 21 kap.

text: Av

text: 23 kap. 1 §

text: RB framgår att en förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Det föreligger alltså i princip en skyldighet för polis eller åklagare att inleda förundersökning då det föreligger en misstanke om ett brott. Det saknas härvid betydelse hur de utredande myndigheterna har fått kännedom om att ett brott eventuellt har begåtts. I vissa fall krävs det dock att brottet angivits till åtal. En förundersökning kan alltså komma att inledas utan att någon har gjort en anmälan. För frågan om en förundersökning skall inledas spelar det i de flesta fall inte heller någon roll vem som gör en anmälan. Det saknar också betydelse vilken inställning målsäganden eller den som annars har anmält brottet har i frågan om förundersökning bör inledas.

text: En förundersökning är endast en förberedande utredning. Den slutliga undersökningen av det som utredningen gäller - ett brott - sker i rätten. Ett viktigt syfte med förundersökningen är därför att utgöra underlag för beredningen av målet i domstolen (se

text: 23 kap. 2 §

text: RB). Det primära syftet med förundersökningen är emellertid att skapa underlag för åtalsbeslut. Det uttrycks på så sätt att det under förundersökningen skall utredas, dels vem som skäligen kan misstänkas för brottet, dels om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot honom.

text: I

text: 23 kap. 4 §

text: RB slås fast ett antal principer för förundersökningens bedrivande. I bestämmelsen anges bl.a. att vid förundersökningen skall beaktas inte endast de omständigheter som talar emot den misstänkte utan även omständigheter som är gynnsamma för denne. Vidare skall bevis som är till den misstänktes förmån tas till vara. Genom denna bestämmelse kommer objektivitetsprincipen till uttryck. Detta innebär t.ex. att om förundersökningsledaren låter inhämta viss utredning som talar till den misstänktes förmån, den utredningen inte får hållas utanför förundersökningen. Hänsynsprincipen innebär att förundersökningen skall bedrivas så att inte någon i onödan utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnader eller olägenheter. Häri ligger att de som arbetar med utredningen skall göra det med diskretion. De åtgärder som behöver företas under en förundersökning kan ju ofta vara sådana att de utsätter någon för en misstanke som senare visar sig vara ogrundad. Skyndsamhetsprincipen, som innebär att förundersökningen skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger, kommer till uttryck i

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB. Att en förundersökning skall bedrivas skyndsamt har betydelse inte bara som en garanti för att man snabbt skall ingripa mot brott utan även för den misstänktes trygghet.

text: Ett antal bestämmelser i RB reglerar de rättigheter som den som misstänks för ett brott har. Den misstänkte har exempelvis under vissa omständigheter rätt till offentlig försvarare, rätt till fortlöpande information och rätt att närvara vid vissa förhör. Några sådana rättigheter tillkommer emellertid inte en målsägande. En målsägande har t.ex. inte rätt att få förundersökningen kompletterad på det sätt som gäller för en misstänkt (se

text: 23 kap. 18 §

text: RB). Över huvud taget är en målsägandes inflytande begränsat i mål som hör under allmänt åtal och denne är under förundersökningen inte att betrakta som part i någon egentlig mening.

text: En förundersökning får läggas ned om det inte längre finns anledning att fullfölja den (

text: 23 kap. 4 § andra stycket andra punkten

text: RB). Den kan också läggas ned av vissa processekonomiskt motiverade skäl (23 kap. 4 § a § RB). Om en förundersökning inte läggs ned skall, när förundersökningen är klar, beslut meddelas huruvida åtal skall väckas (

text: 23 kap. 20 §

text: RB). Av

text: 20 kap. 6 §

text: RB följer att en åklagare har en s.k. absolut åtalsplikt. Detta innebär att en åklagare i princip är skyldig att väcka åtal om han på objektiva grunder kan emotse en fällande dom.

text: Det finns inga bestämmelser som anger att en åklagares beslut att lägga ned en förundersökning kan överklagas. Emellertid anses att t.ex. en målsägande har rätt att begära att ett sådant beslut av en åklagare överprövas av en högre åklagare. Eftersom en sådan överprövning i princip är begränsad till en instans är det en överåklagare som prövar beslut som har fattats av en underställd åklagare och Riksåklagaren som prövar beslut som primärt har fattats av en överåklagare.

text: Det finns också anledning att nämna något om förutsättningarna för en åklagare att meddela försöksförbud, dvs. ett förbud för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person. Enligt lagen (

text: ) om besöksförbud får en åklagare meddela besöksförbud om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid bedömningen av om sådan risk föreligger skall särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot den andre personens liv, hälsa, frihet eller frid.

text: Åklagarens beslut i fråga om besöksförbud skall prövas av tingsrätten, om den som har ålagts besöksförbud eller den som förbudet avses skydda begär det. Detta innebär alltså att även den som vill ha ett besöksförbud utfärdat till sitt skydd men inte har fått en framställning om förbud bifallen av åklagaren kan föra ett sådant ärende till domstolen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledning

text: Siw P har i ett flertal olika avseenden kritiserat det sätt på vilket polis och åklagare i Skåne bedrivit vissa förundersökningar liksom de beslut som fattats av åklagare vid Åklagarmyndigheten i Malmö. Hon har därvid också gjort gällande att allvarliga tjänstefel begåtts av de ansvariga åklagarna och att man från åklagarmyndighetens sida medvetet försökt dölja dessa felsteg.

text: De olika frågor som tagits upp av Siw P ger mig anledning att till en början erinra om de rättsliga ramar som gäller för mina tillsynsuppgifter. Enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn skall Justitiekanslern ha tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Om en tjänsteman eller någon annan som står under Justitiekanslerns tillsyn begått brott genom att åsidosätta vad som ålegat honom i tjänsten eller uppdraget får Justitiekanslern som särskild åklagare väcka åtal mot honom. Beträffande statliga tjänstemän kan Justitiekanslern även ta initiativ till disciplinära åtgärder genom att anmäla ett felaktigt förfarande till den myndighet eller det organ som har behörighet att besluta om disciplinpåföljd.

text: Justitiekanslerns tillsyn är av extraordinärt slag. Det innebär att den inte är avsedd att träda i stället för den tillsyn som på olika områden tillkommer andra myndigheter. När det t.ex. gäller tillsynen över åklagarväsendet i landet är det främst en uppgift för Riksåklagaren och det är inte meningen att Justitiekanslern skall gripa in och överpröva eller ompröva de beslut som denne fattat inom ramen för sina tillsynsbefogenheter.

text: Av betydelse för Justitiekanslerns tillsyn är vidare reglerna i

text: 11 kap.

text: regeringsformen

text: . I 11 kap. 2 § föreskrivs att ingen myndighet får bestämma hur en domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt skall tillämpa rättsregler i det särskilda fallet. I 11 kap 7 § finns en motsvarande regel beträffande förvaltningsmyndigheternas självständighet. Ingen myndighet får bestämma hur en förvaltningsmyndighet skall besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning mot bl.a. enskilda eller som rör tillämpning av lag.

text: Justitiekanslern är inte en myndighet dit enskilda kan vända sig för en överprövning av de beslut som fattats av andra myndigheter. Den som är missnöjd med utgången i ett visst ärende är i stället hänvisad till att söka ändring genom att överklaga beslutet till högre instans. Av detta liksom av

text: regeringsformens

text: regler om domstolarnas och förvaltningsmyndigheternas självständighet följer också att jag normalt inte uttalar mig i frågor som rör tillämpningen av lagar och andra författningar eller i andra bedömningsfrågor. Endast då det är fråga om mera uppenbara fall av oriktig rättstillämpning eller andra felbedömningar brukar jag frångå denna princip. I detta hänseende är mina befogenheter mer begränsade än JO:s. Enligt lagen (

text: ) med instruktion för Riksdagens ombudsmän har JO rätt att uttala sig om en viss åtgärd är olämplig eller göra uttalanden som avser att främja en enhetlig eller ändamålsenlig rättstillämpning. Några motsvarande befogenheter har inte uttryckligen givits Justitiekanslern.

text: Mina tillsynsuppgifter är som framgår av det sagda inriktade på en granskning från mera formella utgångspunkter av att myndigheter och deras tjänstemän fullgör sina skyldigheter på ett författningsmässigt riktigt sätt. Det är också en granskning som måste ske i efterhand eftersom

text: regeringsformen

text: hindrar mig från att ingripa i ett pågående ärende och göra uttalanden i en fråga som är under en domstols eller en myndighets handläggning och bedömning.

text: Siw P:s klagomål mot enskilda polismän och åklagare är så allvarliga och uppseendeväckande att jag funnit det befogat att inte bara begränsa min granskning till frågan om dessa tjänstemän fullgjort sina skyldigheter på ett författningsmässigt riktigt sätt utan också göra avsteg från den nyssnämnda principen om uttalanden i rättstillämpnings- och bedömningsfrågor. Granskningen har därför inriktats även på frågan huruvida förundersökningarna och de fattade besluten tillgodoser de krav som skäligen kan ställas med hänsyn till bl.a. målsägandenas och andra inblandades intressen.

text: I detta sammanhang vill jag också framhålla att det inte är min uppgift att bemöta den kritik som Siw P framfört. Vad som åligger mig är i stället att utreda huruvida det finns saklig grund för kritik eller andra mera ingripande åtgärder mot de berörda tjänstemännen. Siw P har kritiserat polisens och åklagarnas agerande på en rad olika punkter som sammantaget enligt hennes uppfattning leder till slutsatsen att handläggningen inte bara varit otillfredsställande och felaktig utan också präglats av ovidkommande hänsyn. Mot denna bakgrund har jag funnit det befogat att inrikta min granskning både på en helhetsbild och på de olika påståenden om felaktigheter som framförts av Siw P.

text: Vid granskningen har materialet i de förundersökningar som berörs av klagomålet gåtts igenom med utgångspunkt från de olika anmärkningar som framförts av Siw P. Jag vill redan nu framhålla att jag vid redovisningen av resultatet av granskningen inte i detalj kommer att gå in på alla de frågor som tagits upp av Siw P. Mot bakgrund av klagomålens omfattning ter sig ett sådant angreppssätt nämligen ogörligt. En fullständig redovisning är enligt min mening inte heller motiverad eftersom hennes klagomål inte är inriktade på de enskilda detaljfrågorna som sådana. Syftet med hennes anmälan hit är i stället att få belyst huruvida de påstådda felen och försummelserna sammantagna berättigar till antagandet att polisen och åklagarna agerat på ett oriktigt eller till och med brottsligt sätt. Jag har därför valt att begränsa redovisningen till vad jag har ansett vara de mera konkreta påståendena i Siw P:s klagomål och till vad jag själv har bedömt vara av intresse. Jag har vid min granskning beaktat att handläggningen hos åklagarmyndigheten till vissa delar redan har varit föremål för prövning av RÅ.

text: I det följande tar jag alltså under särskilda rubriker upp vissa av de förundersökningar och därtill anknytande åklagarbeslut som berörs av klagomålet och redogör därvid i korthet för Siw P:s huvudsakliga anmärkningar och min syn på frågorna. Jag tar därefter ställning till den samlade bilden av polisens och åklagarnas handläggning och om det då med utgångspunkt i Siw P:s anmälan i dess helhet finns anledning att anta att deras agerande präglats av ovidkommande hänsyn.

text: Förundersökningen rörande sexuellt utnyttjande av underårig

text: Siw P har begärt att min granskning i första hand skall koncentreras på de fel och brister som har begåtts i den förundersökning (C 13-5100-98) som bedrevs med anledning av X:s anmälan om sexuella övergrepp (K98794-98). Hennes klagomål mot polis och åklagare som de kommer till uttryck i skrivelserna hit har också till största delen hänfört sig till den förundersökningen.

text: Vad gäller den nämnda förundersökningen hävdar Siw P att det har förekommit fel och brister i ett flertal avseenden. Enligt Siw P bedrevs förundersökningen inte tillräckligt noggrant och effektivt. Vidare påpekas att utredningen inte bedrevs objektivt och att utredarna tog ställning för de misstänkta i stället för att ta till vara målsägandens intressen. En av orsakerna härtill uppges vara att det funnits ett vänskapsförhållande mellan en av de utredande polismännen och en av de personer som X anmält för sexuella övergrepp. Dessa felaktigheter fick enligt Siw P till följd att förundersökningen lades ned innan en korrekt och opartisk utredning skett. Siw P gör också gällande att förhör inte hölls med "rätt" personer samt att vissa förhör var kränkande för de berörda och även syftade till annat än att utreda X:s anmälan. Hon anser även att vissa förhör kom att hållas alldeles för sent under utredningen. Siw P hävdar också att anledningen till att X den 24 juni 1999 återtog sin anmälan var att åklagaren den 14 juni 1999 avslog hans ansökan om att W skulle meddelas besöksförbud.

text: Som framgått av vad som anförts inledningsvis beslutade kammaråklagaren Lars D den 15 december 1998 att lägga ned förundersökningen mot X:s mor. Samtidigt beslutade han att inte inleda någon förundersökning mot X:s moster för sexuellt utnyttjande. Innan det beslutet fattades hade ett antal utredningsåtgärder vidtagits, bl.a. hade ett större antal förhör hållits.

text: För egen del vill jag framhålla att antalet förhör som behöver hållas under en förundersökning i hög grad är beroende av den misstänkta brottslighetens art och omfattning. I vissa fall kan det alltså vara påkallat att höra ett stort antal personer. Det är också så att det många gånger kan vara svårt att i förväg avgöra huruvida en person som skall höras har något att tillföra utredningen. Det är således inte alls säkert att ett förhör som hålls under en förundersökning verkligen för utredningen framåt. Av väsentlig betydelse för sättet att bedriva en förundersökning är vidare objektivitetsprincipen, som kräver att inte bara omständigheter som talar mot den misstänkte utreds utan att också förhållanden som är till förmån för denne kommer fram. Av denna anledning måste naturligtvis även sådana personer som kan lämna för den misstänkte positiva uppgifter höras. I sammanhanget vill jag också påpeka att förundersökningsledaren inte är skyldig att föranstalta om förhör bara därför att målsäganden begär det. När det som i detta fall är fråga om en förundersökning som rör sexuella övergrepp bör det dessutom framhållas att den direkta bevisningen ofta utgörs endast av målsägandens och den misstänktes uppgifter. Det är därför viktigt att utreda tillförlitligheten av de uppgifter som dessa personer lämnar. Detta måste i stor utsträckning göras genom att personer i deras närmaste krets hörs. Mot denna bakgrund går det givetvis inte att hävda att en förundersökning har bedrivits på ett felaktigt sätt enbart av det skälet att inte alla förhör som hållits kommer till någon nytta eller styrker att den misstänkte har begått något brott.

text: I ett beslut den 10 februari 1999 fann överåklagaren att förundersökningen mot X:s mor skulle återupptas och att denna skulle kompletteras med förhör med X samt med X:s far, farbror och moster. Att beslutet om nedläggning av förundersökningen överprövats och ändrats är i sig inte ett förhållande som tyder på att förundersökningen varit bristfällig. Det är sålunda inte ovanligt att en målsägande, efter det att en åklagare beslutat att lägga ned en förundersökning eller att inte inleda någon, begär överprövning av beslutet hos överåklagaren. Inte heller är det ovanligt att en sådan begäran bifalls. Vid den typ av misstankar som det var fråga om i den nu aktuella förundersökningen är ju också såväl rättsfrågor som bevisfrågor svårbedömda.

text: Som nämnts kom ett större antal förhör att hållas innan förundersökningen lades ned den 15 december 1998. X hördes därvid vid flera tillfällen men det hölls även förhör med bl.a. lärare och personer i familjens bekantskapskrets. Av utredningen kan dock utläsas att det endast hölls ett kortare förhör med X:s farbror och att X:s far och moster inte alls hördes innan åklagaren beslutade att lägga ned förundersökningen mot X:s mor. Med hänsyn till bl.a. överåklagarens beslut vill jag ifrågasätta om inte X:s far och moster borde ha hörts samt ett kompletterande förhör hållits med X:s farbror innan åklagaren tog ställning till om förundersökningen skulle fortsätta eller läggas ned. Mot bakgrund av att överåklagarens ställningstagande att återuppta förundersökningen i vart fall till viss del synes ha haft sin grund i vad X anförde i sin begäran om omprövning och till vad som i övrigt framkommit vill jag dock inte gå så långt att jag kritiserar åklagaren för att denne inte såg till att föranstalta om dessa förhör.

text: Efter det att förundersökningen återupptogs kom förhör att hållas med X den 14 april 1999 och med X:s farbror den 8 juni 1999. Därefter meddelade X:s målsägandebiträde den 24 juni 1999 åklagaren att X inte längre ville medverka i utredningen. Först därefter hölls förhör med X:s far och moster. Förundersökning lades sedan på nytt ned den 20 augusti 1999. Med hänsyn till de krav på skyndsamhet som gäller finns det enligt min mening skäl att hävda att åtminstone förhören med X:s far och moster borde ha hållits tidigare. Det finns dock inget som tyder på att detta dröjsmål kom att ha någon avgörande betydelse för utredningen och för åklagarens ställningstagande att ånyo lägga ned förundersökningen. I vart fall saknar jag anledning att anta att utgången skulle blivit en annan om förhören hållits med större skyndsamhet. Något skäl att gå så långt som att rikta kritik mot åklagaren för att förhören dröjde finns därför inte.

text: Vad så gäller frågan om åklagarens åtgärd i juni 1999 att avslå X:s begäran om att W skulle meddelas besöksförbud vill jag erinra om att en förutsättning för beslut om besöksförbud är att det på grund av särskilda omständigheter skall finnas en risk för att en person allvarligt trakasserar en annan person. Huruvida besöksförbud skall meddelas eller inte är alltså en fråga som måste avgöras med utgångspunkt i förhållandena i varje enskilt fall. Detta är en sådan bedömningsfråga som jag vid en granskning i efterhand knappast kan gå in på. Så mycket anser jag mig dock kunna konstatera att omständigheterna inte varit sådana att det uppenbart funnits förutsättningar för ett besöksförbud. Något som styrker att underlåtenheten att meddela besöksförbud var den direkta orsaken till att X meddelade åklagaren att han inte längre orkade medverka vid utredningen har jag inte kunnat finna. Jag kan härvid konstatera att X vid det förhör som därefter hölls med honom i målsägandebiträdets närvaro uppgav att ingen hade påverkat hans ställningstagande och att han inte längre var helt säker på att han tidigare lämnat riktiga uppgifter. Jag kan i sammanhanget inte underlåta att påpeka att frågan om besöksförbudet kunde ha förts vidare till tingsrätten på begäran av X som vid den tiden hade ett målsägandebiträde.

text: Sammanfattningsvis har jag efter en genomgång av förundersökningsmaterialet inte funnit grund för att påstå att utredningen har varit bristfällig eller eljest otillfredsställande. Möjligen kan det som jag påpekat hävdas att vissa ytterligare utredningsåtgärder borde ha vidtagits innan förundersökningen lades ned i december 1998 och att skyndsamhetskravet inte respekterats fullt ut när utredningsarbetet återupptogs. Någon kritik i dessa avseenden är dock inte befogad. Inte heller har jag kunnat finna belägg för att utredningen bedrivits på ett partiskt sätt eller att kravet på objektivitet annars åsidosatts. Efter att ha tagit del av de olika förhör som hållits anser jag för min del att utredningsåtgärderna varit motiverade och att det knappast kan sägas att åtgärderna varit inriktade på annat än de brottsmisstankar som skulle utredas. Eftersom Siw P hävdat att brottsutredningen påverkats av att det rått ett vänskapsförhållande mellan en av de poliser som deltog i utredningsarbetet och de personer som X:s brottsanmälan riktade sig mot har jag föranstaltat om en särskild utredning av den frågan. Vare sig genom den utredningen eller vid granskningen av förundersökningsmaterialet har det framkommit något som tyder på att det funnits något sådant vänskapsförhållande.

text: Utöver det anförda har Siw P:s olika anmärkningar mot den aktuella förundersökningen inte givit mig anledning till några uttalanden. Några skäl för mig att gå vidare i saken och vidta ytterligare åtgärder med anledning av hur förundersökningen har bedrivits finns inte.

text: Förundersökningen rörande försäkringsbedrägeri m.m.

text: Enligt Siw P har hon till de brottsutredande myndigheterna lämnat in handlingar upprättade av X och hans syster i vilka dessa gör gällande att deras föräldrar har gjort sig skyldiga till vissa ekonomiska brott. Siw P menar att hon felaktigt har kopplats till den anmälan som syskonen hade gjort och att hon har angetts som anmälare av brottet. Enligt Siw P har polis- och åklagarmyndigheterna även förfarit felaktigt då dessa inte har upprättat någon anmälan med anledning av syskonens anmälan. Hon synes också vara av den uppfattningen att tillräckliga utredningsåtgärder inte har vidtagits i det ärendet.

text: Jag utgår från att Siw P med X:s och dennes systers anmälan avser en handling som synes vara upprättad den 17 december 1998. Av de akter som jag har tagit del av återfinns den handlingen i Åklagarmyndighetens akt AD 1999/0054 och då som en av åtta bilagor till X:s begäran den 19 januari 1999 om att förundersökningen rörande sexuellt utnyttjande av underårig skulle återupptas. Att också Siw P lämnat in den handlingen framgår inte av de akter som granskats här. Inte heller har hon angett något om detta i sin skrivelse till överåklagaren den 4 februari 1999 eller vid sitt besök hos honom dagen efter.

text: I skrivelsen till överåklagaren den 4 februari 1999 ifrågasatte Siw P varför polisen inte hade utrett X:s och dennes systers påståenden om deras föräldrars ekonomiska oegentligheter m.m. Överåklagaren angav härefter i ett beslut den 17 februari 1999 att Siw P gjort vissa påståenden om brott och att han med anledning därav bl.a. överlämnade de påståenden som fick uppfattas avse brott mot

text: skattebrottslagen

text: till Ekobrottsmyndigheten. Vad gällde påståendena om brott avseende felaktiga uppgifter till försäkringskassa och försäkringsbolag beslutade överåklagaren att lotta dessa på Åklagarkammaren i Helsingborg (dnr C1-27-99). I den anmälan (K127745-99) som därefter upprättades inom polisen med anledning av misstanke om de brotten angavs dock inte Siw P som anmälare.

text: Vad som framkommit i denna del ger inte underlag för någon annan slutsats än att Siw P i skrivelsen till överåklagaren den 4 februari 1999 framförde misstankar om att vissa brott av ekonomisk natur hade begåtts och att åklagare på grund härav fann skäl att inleda förundersökning. Jag vill då erinra om att det av bestämmelserna i RB följer att en förundersökning skall inledas så snart det finns anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts och det oavsett huruvida någon formell brottsanmälan gjorts eller inte. Att förundersökning kom att inledas på grundval av uppgifterna från Siw P och inte på grund av vad som uppgivits från X och dennes syster föranleder alltså inte några särskilda uttalanden från min sida.

text: Jag vill också nämna att jag inte anser det anmärkningsvärt att polis och åklagare vid tidpunkten för Siw P:s skrivelse den 4 februari 1999 inte hade vidtagit några åtgärder med anledning av den handling som Siw P synes mena utgör syskonens anmälan. Som sagts tidigare var den handlingen bilagd X:s begäran om överprövning av åklagarens beslut att lägga ned förundersökningen rörande sexuellt utnyttjande av underårig. Det kan knappast te sig som självklart att polis och åklagare när dessa handlingar lämnades in omedelbart skulle dra slutsatsen att syskonen ville anmäla sina föräldrar även för andra brott. Inte heller har omständigheterna varit sådana att överåklagaren på eget initiativ haft anledning att i samband med beslutet om överprövning föranstalta om inledande av förundersökning. Att förundersökning inte kom att inledas redan när den handlingen gavs in föranleder därför ingen kritik från min sida.

text: Vid min granskning av vad som förekommit i anledning av denna förundersökning kan jag alltså inte finna något klandervärt förfarande från polis och åklagares sida. Någon anledning för mig att uttala kritik eller vidta några andra åtgärder i denna del föreligger därför inte.

text: Förundersökningen rörande olaga hot

text: Enligt en inom polismyndigheten upprättad anmälan (K 80899-99) gjorde Siw P gällande att hon på ett närmare angivet sätt hade blivit hotad av X:s mor under hösten 1998. Siw P hävdar nu att hon aldrig gjort den anmälan. Hon har också ifrågasatt varför Internutredningsgruppen (IUG) vid Polismyndigheten i Skåne har utrett ärendet.

text: Jag kan av den promemoria som upprättades i anledning av Siw P:s besök hos överåklagaren den 5 februari 1999 utläsa att Siw P vid det mötet gjorde gällande att hon hade blivit utsatt för olaga hot av X:s mor. Vad hon uppgav enligt promemorian överensstämmer med vad som antecknats i den upprättade anmälan K 80899-99. I promemorian anges även att hon vid besöket uttalade att hon tidigare inte hade gjort någon formell polisanmälan om dessa hot, men att hon nu ansåg att saken borde bli föremål för en polisutredning.

text: Jag finner inte anledning att ifrågasätta innehållet i den promemoria som upprättades den 5 februari 1999. Av denna kan inte någon annan slutsats dras än att Siw P vid mötet med överåklagaren framförde påståenden om att brott hade begåtts. När sådana påståenden framförs föreligger som tidigare nämnts i princip en skyldighet för polis eller åklagare att inleda förundersökning. Något skäl för mig framföra kritik på grund av att förundersökning rörande olaga hot inleddes finns därför inte. Inte heller har jag funnit skäl att uttala någon kritik mot hur förundersökningen bedrevs eller att göra några uttalanden i frågan varför IUG kom att utreda den aktuella anmälan.

text: Förundersökning mot polisman rörande brott mot tystnadsplikt

text: Biträdande chefsåklagaren Lars M vid 3:e åklagarkammaren i Malmö lade den 13 januari 2000 ned förundersökningar som hade inletts mot polismän i Helsingborg rörande brotten brott mot tystnadsplikt och tjänstefel (dnr C3-2-890-99). Siw P underrättades om detta i en skrivelse samma dag. Siw P har dock angett att hon aldrig anmält någon polisman för brott mot tystnadsplikt.

text: Med ledning av de handlingar som finns i åklagarmyndighetens akt kan jag konstatera att Siw P i skrivelsen den 4 februari 1999 till överåklagaren angav att en polisman hade lämnat ut sekretessbelagda uppgifter om Y till W. Liknande påståenden gjorde också Y vid sitt besök hos överåklagaren den 15 februari 1999. Y hade också dessförinnan - den 21 december 1998 - gjort en polisanmälan under påstående om att polismän hade gjort sig skyldiga till tjänstefel. De förundersökningar rörande brott mot tystnadsplikt och tjänstefel som hade inletts med dessa anmälningar som grund lades ned av biträdande chefsåklagaren Lars M den 20 december 1999 respektive den 13 januari 2000.

text: Med hänsyn till de uppgifter som sålunda framkommit kan jag inte finna annat än att Siw P framfört påståenden om att en polisman begått brott mot tystnadsplikt. Någon grund för kritik mot åklagaren med anledning av att denne på grundval av bl.a. dessa påståenden inledde förundersökning finns därför inte. Inte heller har jag vid min granskning i övrigt av denna förundersökning funnit anledning till kritik eller andra uttalanden.

text: Siw P:s klagomål mot Säkerhetspolisen

text: Siw P har i olika avseenden ifrågasatt även Säkerhetspolisens (SÄPO) agerande mot henne. Hon har bl.a. ifrågasatt om SÄPO har hållit förhör med "rätt" W och ställt frågan varför Säpo har belagt förhöret med denne med sekretess. Över huvud taget synes hon vara missnöjd med hur SÄPO under senare tid har agerat i förhållande till henne.

text: Jag har tagit del av vissa akter hos SÄPO som bl.a. innehåller det aktuella förhöret. Vid min genomgång har jag kunnat konstatera att någon personförväxling inte skett och att förhör således har hållits med rätt person. Vad gäller hennes klagomål mot SÄPO i övrigt har vad som framkommit inte föranlett mig att vidta några ytterligare åtgärder eller att göra några uttalanden.

text: Polis- och åklagarmyndigheternas agerande efter Siw P:s anmälan hit

text: Siw P har i olika hänseenden kritiserat länspolismästaren Hans W och överåklagaren Sven-Erik A för vissa av de åtgärder som de vidtagit efter det att hon gjort sin anmälan hit. Hennes kritik riktar sig till stor del mot vad dessa har eller inte har angett i sina yttranden till Justitiekanslern och mot Hans W:s medverkan i ett TV-program som sändes efter hennes anmälan.

text: För egen del kan jag inte finna att överåklagaren och länspolismästaren i sina yttranden hit uttryckt sig otillbörligt eller eljest uttalat sig på ett olämpligt sätt. Inte heller finner jag anledning att kritisera länspolismästaren för dennes medverkan i det nämnda TV-programmet. Vad Siw P anfört i nu aktuella hänseenden föranleder alltså inga uttalanden eller andra åtgärder från min sida.

text: Sammanfattande bedömning

text: Syftet med en förundersökning i brottmål är att skapa underlag för ett beslut i frågan huruvida åtal skall väckas eller inte för den gärning som förundersökningen avser. Om förundersökningen visar att det finns tillräcklig bevisning för att en fällande dom skall kunna meddelas och att denna bevisning är tillförlitlig är åklagaren i princip skyldig att väcka åtal. Om denna förutsättning inte är uppfylld får åtal inte väckas. Redan av det sagda följer att en förundersökning måste inriktas både på omständigheter som är till nackdel för den misstänkte och på vad som är till dennes fördel. I RB slås också uttryckligen fast att förundersökningen skall bedrivas objektivt och att omständigheter och bevis som är till förmån för den misstänkte inte får försummas eller förbises. Eftersom redan ett åtal är en ingripande åtgärd är det från rättsäkerhetssynpunkt väsentligt att denna objektivitetsprincip respekteras och att åtal inte väcks utan tillräckliga skäl.

text: Det ligger i sakens natur att den som anser sig ha blivit utsatt för en brottslig gärning kan uppleva att en förundersökning inte bedrivs tillräckligt effektivt i den meningen att den verkligen leder till åtal och fällande dom mot den misstänkte. Hur angelägen saken än ter sig för målsäganden får dock rättsäkerhetskraven inte åsidosättas.

text: Det är mot denna bakgrund Siw P:s klagomål hit skall bedömas.

text: I föregående avsnitt har jag tagit upp ett antal konkreta frågor i Siw P:s klagomål. På två punkter har jag därvid ifrågasatt handläggningen av den förundersökning som inleddes 1998. Jag har emellertid inte funnit anledning att kritisera polis och åklagare i dessa hänseenden. I övrigt har granskningen av den förundersökningen inte gett mig underlag för slutsatsen att de åtgärder som vidtagits varit felaktiga eller bristfälliga eller annars klandervärda. Inte heller när det gäller de andra förundersökningar som berörs av Siw P:s anmälan har jag kunnat finna anledning till kritik. Det är visserligen möjligt att någon enstaka detaljfråga kunde ha hanterats annorlunda men det har i så fall rört förhållanden utan väsentlig betydelse och där jag saknar anledning att uttala mig.

text: Mitt helhetsintryck av förundersökningarna är att de bedrivits i enlighet med gällande regler och under hänsynstagande till rättssäkerhetsaspekterna och de andra intressen som stått på spel. Såvitt jag kan finna har också de bedömningar som gjorts av polis och åklagare liksom fattade beslut varit motiverade och sakligt korrekta. Några belägg för att polis och åklagare brustit i objektivitet eller eljest åsidosatt vad som skäligen kunnat krävas av dem har jag alltså inte kunnat finna. Än mindre har jag funnit något som tyder på att deras agerande styrts av ovidkommande hänsyn eller att, som påståtts, överåklagaren medvetet försökt dölja några felsteg.

text: I samband med att Siw P kompletterat sin ursprungliga anmälan har hon genom sitt ombud ifrågasatt om inte bör tillerkännas ersättning för ombudskostnaderna. I ett tillsynsärende har jag dock inte någon möjlighet att besluta om sådan ersättning. Hennes anspråk kan alltså inte tillgodoses.

text: Med vad jag nu har sagt avslutas ärendet.


title: Kritik mot Förvaltningsrätten i Uppsala pga. underlåtenhet att fatta beslut enligt lagen (2009:1058) om förtursförklaring.

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Förvaltningsrätten i Uppsala för att domstolen vid två tillfällen underlåtit att fatta beslut enligt lagen (

text: ) om förtursförklaring, samt för att avgörandet av två mål dröjt nästan ett år trots att de var klara för avgörande.

text: Ärendet

text: P-Å uppgav i en anmälan hit den 27 april 2011 att han den 8 april 2010 hade gett in en ansökan om personlig assistans till Förvaltningsrätten i Uppsala men att han ännu inte fått något beslut. Han uppgav även att han begärt att hans mål skulle tas med förtur.

text: Justitiekanslern inhämtade med anledning av anmälan dagboksblad från förvaltningsrätten beträffande två mål avseende stöd och service till vissa funktionshindrade. På det ena dagboksbladet fanns två anteckningar om att det framställts yrkanden om förtur. Det framgick dock inte av dagboksbladen om detta hade föranlett något beslut av domstolen.

text: Med anledning av anmälan samt av vad som framgick av dagboksbladen begärde Justitiekanslern att Förvaltningsrätten i Uppsala skulle yttra sig.

text: Lagmannen LG har anfört följande.

text: Förvaltningsrätten har vid en genomgång av handlingarna i målen kunnat konstatera att P-Å i skrivelse inkommen till förvaltningsrätten den 10 december 2010 och i skrivelse inkommen till förvaltningsrätten den 4 april 2011 begärt förtur i mål nr 3304-10.

text: I skrivelsen inkommen till förvaltningsrätten den 10 december 2010 har P-Å angett att ärendet tagit alldeles för lång tid. I skrivelsen inkommen den 4 april 2011 anges att förtur begärs i ärendet.

text: Enligt

text: 1 § lagen (2009:1058)

text: om förtursförklaring i domstol ska domstolen efter skriftlig ansökan från en enskild part förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur om handläggningen av ett mål eller ärende har oskäligt fördröjts. I förvaltningsrättens arbetsordning anges bl.a. följande angående handläggningen av yrkanden om förtur.

text: ”Om enskild part skriftligen begär förtur i ett hos förvaltningsrätten pågående mål ska begäran registreras som ett förvaltningsärende hos domstolen i det administrativa diariet och handläggas skyndsamt. Beslut i ärenden om förtursförklaring fattas av lagmannen efter föredragning av den lagmannen utser. Vid beviljande av förtur kan lagmannen besluta att målet ska fördelas på annan domare eller på annan enhet. Lagmannen kan även besluta att målet sätts ut till muntlig förhandling eller annan åtgärd som är nödvändig för att målet ska kunna tas med förtur. Om målet är fördelat på lagmannen när ansökan om förtursförklaring prövas ska denna prövning göras av lagmannens ställföreträdare. Denne har därvid samma befogenheter som lagmannen annars skulle ha haft.”

text: Enligt förvaltningsrättens mening har P-Å:s begäran den 10 december 2010 utgjort ett yrkande enligt lagen om förtursförklaring i domstol. Förvaltningsrätten borde således skyndsamt genom ett skriftligt beslut ha tagit ställning till detta yrkande. Förvaltningsrätten kan konstatera att handläggningen av förtursyrkandena inte har hanterats i enlighet med lagen om förtursförklaring i domstol och inte heller i enlighet med domstolens arbetsordning.

text: På aktkappan i mål nr 3304-10 har antecknats att målet inte bör tas med förtur enligt ämnesansvarig domare. Det finns inget datum som anger när denna bedömning gjorts. Det har vidare inte gått att klarlägga om P-Å har fått något muntligt besked angående bedömningen av förtursyrkandet. Förvaltningsrätten utgår, i frånvaro av tjänsteanteckning, från att något sådant besked inte lämnats. Det har vidare inte kunnat klarläggas varför P-Å inte fått något besked från förvaltningsrätten när han en andra gång begärde förtur.

text: Förvaltningsrätten finner således att det föreligger flera brister i handläggningen av yrkandena om förtur och beklagar djupt det inträffade.

text: Vad gäller frågan om handläggningstiden i övrigt kan anses oskäligt lång vill förvaltningsrätten anföra följande. Förvaltningsrätten bildades den 15 februari 2010 genom en sammanslagning av länsrätterna i Västmanlands län och Uppsala län. Därtill fördes kommunerna Sigtuna, Norrtälje och Upplands Väsby till förvaltningsrätten. Förvaltningsrätten har inte kunnat bemannas tillräckligt med personal till följd av att domstolen först i april 2011 fick lokaler dimensionerade efter måltillströmningen och sammanläggningen. Vid sidan om personalbrist bör framhållas att domstolen lagt ned ett stort arbete på processkartläggning och utarbetande av gemensamma rutiner m.m., vilket tagit mycket tid och kraft i anspråk. Detta har medfört att mål som inte är av förturskaraktär har blivit lidande, vilket är olyckligt men tyvärr ofrånkomligt.

text: Mål nr 3303-10 och 3304-10 inkom till förvaltningsrätten den 29 mars 2010 och bedömdes klara för avgörande den 19 maj 2010 respektive den 30 juni 2010. Målen avgjordes av förvaltningsrätten den 17 maj 2011. Enligt förvaltningsrättens mening har handläggningstiden varit längre än vad som kan anses acceptabelt under normala förhållanden. Fördröjningen får tillskrivas omorganisationen och den underbemanning som domstolen till följd härav har haft i cirka 15 månader.

text: Förvaltningsrätten avgör som huvudregel sina mål i den ordning de inkommit till förvaltningsrätten. Så har skett även i förevarande fall.

text: P-Å har fått tillfälle att lämna synpunkter på Förvaltningsrättens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömmning

text: Av

text: 1 § lagen (2009:1058)

text: om förtursförklaring i domstol framgår att om handläggningen av ett mål eller ärende har oskäligt fördröjts, ska domstolen efter skriftlig ansökan från en enskild part förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur i domstolen. Något annat formkrav än att ansökan ska vara skriftlig har inte uppställts (se

text: prop. 2008/2009:213 s. 28

text: f.).

text: Justitiekanslern delar Förvaltningsrättens i Uppsala bedömning att P-Å vid två tillfällen får anses ha begärt förtursförklaring enligt ovan nämnda lag. Som förvaltningsrätten också anfört borde domstolen skyndsamt ha fattat ett beslut i frågan (se

text: a. prop. s. 27

text: Uppgiften att fatta beslut enligt lagen om förtursförklaring åvilar i första hand domstolschefen, dvs. i detta fall lagmannen, se

text: a. prop. s. 10

text: ff. Detta förutsätter emellertid att han får kännedom om att det inkommit ett yrkande om förtursförklaring. Det måste därvid anses åligga lagmannen att som ett led i styrningen av domstolen uppmärksamma medarbetarna på hur yrkanden om förtursförklaring ska handläggas. I detta fall framgår det tydligt av domstolens arbetsordning att sådana yrkanden skyndsamt ska underställas lagmannens prövning.

text: Det finns inget i utredningen som tyder på att lagmannen fått kännedom om att P-Å begärt förtursförklaring. Det tycks istället ha brustit vid den för målet ansvarige domarens handläggning, antingen genom att P-Å:s förtursyrkanden inte uppmärksammades, eller att de endast föranledde en anteckning på aktkappan om att målet inte skulle handläggas med förtur. Justitiekanslern konstaterar att yrkandena inte blivit prövade i laglig ordning.

text: Att domstolen underlåtit att fatta beslut med anledning av begäran om förtursförklaring är allvarligt och förtjänar kritik. Det inträffade kan dock i detta fall enligt Justitiekanslerns mening inte aktualisera något straffansvar för tjänstefel. Det saknas därmed skäl att närmare utreda vem som brustit i handläggningen av P-Å:s yrkanden om förtursförklaring.

text: Det finns dock anledning att understryka vikten av att en begäran om förtursförklaring handläggs skyndsamt och att rutinerna kring detta är tydliga och väl inarbetade vid domstolen. Justitiekanslern utgår från att det inträffade utgör en engångsföreteelse och att liknande misstag inte kommer att upprepas i framtiden.

text: När det gäller handläggningstiden i de två aktuella målen har upplysts att de avgjordes genom dom den 17 maj 2011, dvs. drygt ett år efter det att de kom in till domstolen. Det finns inget särskilt lagstadgat skyndsamhetskrav för mål enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (jfr. t.ex.

text: och

text: 34 §§

text: lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga). Däremot gäller enligt

text: 17 § förordningen (1996:382)

text: med förvaltningsrättsinstruktion att mål vid förvaltningsrätt ska avgöras "så snart det kan ske". Bestämmelsen innebär att mål som är klara att avgöras inte får bli liggande under någon längre tid. I förevarande fall har målen varit klara för avgörande i nästan ett år innan dom meddelades. Att målen legat utan åtgärd så länge är givetvis inte acceptabelt och förtjänar kritik.

text: Sammanfattningsvis finns det således skäl att rikta kritik mot Förvaltningsrätten i Uppsala både för underlåtenheten att fatta beslut med anledning av begäran om förtursförklaring och för att avgörandet av de två målen dröjt nästan ett år trots att de var klara för avgörande. Då bristerna såvitt gäller hanteringen av begäran om förtursförklaring bedöms utgöra en enstaka händelse, och då förvaltningsrätten har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna, låter jag dock saken bero med här gjorda uttalanden.