title: Skadestånd på grund av uppgifter i säkerhetspolisens register

text: Justitiekanslern tillerkänner KL skadestånd med 30 000 kr och uppdrar åt Säkerhetspolisen att se till att beloppet betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Inledning

text: Fem personer vände sig i oktober 2000 till Europadomstolen. De gjorde därvid gällande att lagringen i Säkerhetspolisens register av viss information som de hade fått del av utgjorde en kränkning av deras rätt till respekt för deras privatliv enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . De angav också att vägran att meddela dem till fullo vilken information som fanns om dem i Säkerhetspolisens register utgjorde en kränkning av den nyssnämnda artikeln. Vidare hänförde de sig till artiklarna 10 och 11 i konventionen. Med hänvisning till artikel 13 klagade sökandena också på att det inte fanns något effektivt rättsmedel i Sverige för att komma till rätta med kränkningarna. I en dom den 6 juni 2006 fann Europadomstolen att Sverige hade gjort sig skyldig till vissa kränkningar av Europakonventionen och tillerkände sökandena skadestånd.

text: Ett stort antal personer, ca 130, har härefter vänt sig till staten med en begäran om skadestånd och därvid gjort gällande att de har drabbats av samma typ av kränkning som de personer som vände sig till Europadomstolen, och att de därför har rätt till ersättning. De allra flesta har begärt ersättning genom att fylla i en talong. I detta beslut prövar jag ett av de ärenden som har inletts genom att en sådan talong har skickats in. Jag redogör emellertid för mina överväganden när det gäller i princip alla dessa ”talonganspråk”. Alla överväganden gäller sålunda inte just KL:s anspråk. Detta beslut ligger till grund för ett stort antal beslut och i de övriga ärendena kommer jag att hänvisa till detta.

text: I detta beslut redogör jag först närmare för Europadomstolens dom. Härefter anges sökandenas anspråk. Den utredning som har gjorts här redovisas i ett avsnitt. Vidare redogör jag för viss rättslig reglering m.m. som är av betydelse i ärendet. Under rubriken Justitiekanslerns bedömning anges skälen för mitt beslut.

text: Närmare om Europadomstolens dom

text: De artiklar i Europakonventionen som berörs i domen (i de delar som är a k tuella här)

text: Enligt artikel 8 har var och en rätt till respekt för sitt privatliv. En offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutandet av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet eller till förebyggande av oordning eller brott.

text: I artikel 10 anges att var och en har rätt till yttrandefrihet. Denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan någon offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser. Eftersom utövandet av de nämnda friheterna medför ansvar och skyldigheter, får det underkastas sådana formföreskrifter, villkor, inskränkningar eller straffpåföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet, till den territoriella integriteten eller den allmänna säkerheten, till förebyggande av oordning eller brott.

text: I artikel 11 finns bestämmelser om frihet att delta i sammankomster och föreningsfrihet. Var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. Utövandet av dessa rättigheter får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet eller till förebyggande av oordning eller brott.

text: Enligt artikel 13 ska var och en, vars i konventionen angivna fri- och rättigheter har kränkts, ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet, och detta även om kränkningen har förövats av någon under utövande av offentlig myndighet.

text: Domen

text: De klagande i målet var Ingrid Segerstedt-Wiberg, Per Nygren, Staffan Ehnebom, Bengt Frejd och Herman Schmid. Samtliga klagande utom Staffan Ehnebom hade tidigare fått avslag på framställningar om att få ta del av uppgifter ur Säkerhetspolisens register. Efter att sekretessbestämmelserna hade ändrats den 1 april 1999 fick de del av visst material.

text: Ingrid Segerstedt-Wiberg hade i sin begäran om uppgifter påstått att det spreds skadliga uppgifter om henne, bl.a. ett rykte om att hon var opålitlig i förhållande till Sovjetunionen. Efter ändringen i sekretesslagen fick hon tillåtelse att se vissa handlingar som gällde brevbomber som hade sänts till henne år 1990. Den 13 december 2002 beslöt Säkerhetspolisen att lämna ut alla uppgifter, 51 sidor, som fanns registrerade om henne från perioden 1940-1976. Den svenska regeringen upplyste domstolen om att Ingrid Segerstedt-Wiberg registrerades igen år 2001 på grund av en incident som kunde tolkas som ett hot mot henne.

text: Per Nygrens begäran avsåg att få ta del av Säkerhetspolisens kvartalsrapporter om kommunistiska och nazistiska aktiviteter åren 1969-1998. Sedan han hade åberopat två sidor i en kvartalsrapport från 1967 i ett överklagande till kammarrätten beslöt Säkerhetspolisen att låta honom ta del av samma två sidor rörande hans deltagande i ett politiskt möte i Warszawa 1967, men avslog hans begäran i övrigt.

text: Staffan Ehnebom varsedan 1978 medlem i KPML(r). Hans begäran om att få ta del av handlingar hos Säkerhetspolisen ledde till att han fick tillgång till 30 sidor, inklusive kopior av två säkerhetskontroller som hade gällt honom. I övrigt avslogs hans begäran.

text: Bengt Frejdvar medlem i KPML(r) sedan 1972. Han begärde att få ta del av de uppgifter om honom som fanns i Säkerhetspolisens register. Han fick se delar av sin akt – 57 sidor – inklusive en notering om att han var aktiv medlem i KPML(r) och att han hade kandiderat för sitt parti i ett kommunalval. I mars 2000 begärde Bengt Frejd att få se hela sin akt och alla andra anteckningar som kunde ha gjorts om honom. Hans begäran avslogs.

text: Herman Schmidvar ledamot av Europaparlamentet från 1999 till 2004 där han representerade Vänsterpartiet. Han gav in en begäran om att få ta del av alla uppgifter som Säkerhetspolisen hade om honom. Han fick ta del av vissa utvalda handlingar men hans begäran i övrigt avslogs. De uppgifter han fick del av rörde huvudsakligen politiska frågor, som t.ex. deltagande i en kampanj för kärnvapennedrustning och allmänna fredsrörelseaktiviteter, bl.a. offentliga demonstrationer och aktiviteter som hängde ihop med hans medlemskap i socialdemokratiska studentföreningen. En notering från maj 1969 angav att han tillhörde extremvänstern och hade uppgett att man under demonstrationer kunde använda gerillataktik och om nödvändigt våld.

text: I Europadomstolen klagade de fem, dels över att uppgifter om dem hade samlats i Säkerhetspolisens arkiv, dels över vägran att låta dem få veta hela omfattningen av de insamlade uppgifterna. De åberopade artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen.

text: Europadomstolen bedömde först frågan om lagringen av de uppgifter som de klagande hade fått del av och slog inledningsvis fast att artikel 8 var tillämplig, eftersom de uppgifter som hade lagrats i Säkerhetspolisens register och som de klagande hade fått del av klart utgjorde uppgifter hänförliga till deras privatliv. Det gällde även den information som var offentlig eftersom informationen hade samlats in systematiskt och lagrats i akter. Domstolen slog också fast att lagringen av de aktuella uppgifterna innebar ett intrång i de klagandes rätt till respekt för sina privatliv. Domstolen konstaterade att lagringen av uppgifterna i fråga hade stöd i

text: polisdatalagen

text: och att

text: 33 §

text: i den lagen tillät att Säkerhetspolisens register innehöll personlig information om en person som misstänktes för ett brott som hotade den nationella säkerheten eller ett terroristbrott, eller som var föremål för en säkerhetskontroll, eller om det annars fanns särskilda skäl. Säkerhetspolisen hade visserligen ett visst utrymme när det gällde att avgöra vad som var särskilda skäl, men det utrymmet var inte obegränsat. Så fick t.ex. uppgifter om en person enligt den svenska grundlagen inte utan personens samtycke tas in i ett offentligt register enbart på grund av personens politiska uppfattning. Ett allmänt förbud mot åsiktsregistrering finns i

text: 5 § polisdatalagen

text: . Domstolen fann att intrånget i de klagandes privatliv hade stöd i lag i den mening som avses i artikel 8.

text: Domstolen fann vidare att lagringen av de aktuella uppgifterna hade haft ett legitimt syfte, nämligen att förhindra oordning eller brott när det gällde Ingrid Segerstedt-Wiberg och att skydda den nationella säkerheten när det gällde de övriga klagandena. Domstolen konstaterade att förekomsten av underrättelsetjänst kan vara legitim i ett demokratiskt samhälle men erinrade om att hemlig övervakning av medborgarna är tillåten enligt konventionen endast när den är absolut nödvändig för att bevara de demokratiska institutionerna. Ett sådant intrång måste också bäras upp av relevanta och tillräckliga skäl och vara proportionerligt i förhållande till det legitima syftet. I förevarande fall måste Sveriges intresse av att skydda den nationella säkerheten och bekämpa terrorism vägas mot den allvarliga karaktären av de intrång som skedde i var och en av de klagandes rätt till respekt för sina privatliv. Domstolen begränsade sin prövning till år 1999 och framåt.

text: När det gällde Ingrid Segerstedt-Wiberg fann domstolen ingen anledning att ifrågasätta att skälen för att lagra uppgifterna om bombhoten mot henne år 1990 var relevanta och tillräckliga för syftet att förhindra brott. Åtgärden avsåg åtminstone delvis att skydda henne. Det var därför inte fråga om något oproportionerligt intrång i hennes rätt till respekt för sitt privatliv.

text: Beträffande uppgifterna om Per Nygren, bl.a. att han hade deltagit i ett politiskt möte i Warszawa år 1967, beaktade domstolen att dessa var gamla och fann att den fortgående lagringen inte motiverades av skäl som var relevanta och tillräckliga för skyddet av nationell säkerhet. På samma sätt kunde lagringen av uppgifter om Herman Schmid knappast anses svara mot något nu relevant säkerhetsintresse för Sverige. Fortsatt lagring av uppgifter om att han år 1969 hade förespråkat våldsamt motstånd mot poliskontroll under demonstrationer hade förklarats av skäl som, även om de var relevanta, knappast kunde anses tillräckliga 30 år senare. Domstolen fann därför att fortsatt lagring av uppgifter som hade lämnats ut till Per Nygren och Herman Schmid innebar ett oproportionerligt ingrepp i deras rätt till respekt för privatlivet.

text: De uppgifter som hade lämnats ut till Staffan Ehnebom och Bengt Frejd väckte svårare frågor genom att de gällde deras medlemskap i KPML(r), ett politiskt parti som förespråkade användande av våld och lagöverträdelser för att få till stånd ändringar i det befintliga samhällssystemet. Domstolen erinrade om att ett partis program inte ensamt kan utgöra grund för att bedöma dess mål och syften, utan att det måste jämföras med hur partiledningen agerar och vilka ståndpunkter den försvarar. Regeringen hade bara åberopat partiprogrammet och hade därutöver inte pekat på några särskilda omständigheter som visade att ledningen för eller medlemmarna i partiet hade handlat på ett sätt som utgjorde ett verkligt eller potentiellt hot mot den nationella säkerheten när uppgifterna lämnades ut år 1999, nära 30 år efter det att partiet hade bildats. Domstolen fann därför att skälen för den kontinuerliga lagringen av uppgifterna om Staffan Ehnebom och Bengt Frejd, trots att uppgifterna var relevanta, inte var tillräckliga för att uppfylla nödvändighetskravet i artikel 8.2. Den kontinuerliga lagringen innebar därför ett oproportionerligt intrång i Staffan Ehneboms och Bengt Frejds rätt till respekt för privatlivet.

text: Sammanfattningsvis fann domstolen att det i detta hänseende inte hade skett någon kränkning av artikel 8 när det gällde Ingrid Segerstedt-Wiberg men att det hade skett en sådan kränkning beträffande de fyra övriga.

text: När det härefter gällde vägran att låta de klagande få fri tillgång till de uppgifter om dem som hade lagrats av Säkerhetspolisen erinrade domstolen om följande. Enligt konventionspraxis var en sådan vägran nödvändig om staten hade berättigade farhågor om att utlämnandet av sådana uppgifter kunde äventyra ändamålsenligheten av ett hemligt övervakningssystem som skulle skydda den nationella säkerheten och bekämpa terrorism. I de aktuella fallen hade alla de berörda nationella förvaltnings- och rättsliga myndigheterna funnit att fri tillgång skulle äventyra syftet med systemet. Domstolen kunde inte finna skäl för en annan bedömning. Sverige hade därför rätt att anse att det nationella säkerhetsintresset och intresset av att bekämpa terrorism tog över de klagandes intresse av att få veta i vilken omfattning uppgifter om dem fanns i Säkerhetspolisens register. Domstolen fann därför att det i detta hänseende inte hade skett någon kränkning av artikel 8.

text: I fråga om klagomålen enligt artiklarna 10 och 11 fann domstolen att dessa väsentligen hänförde sig till de negativa effekter på de klagandes politiska friheter som orsakades av att uppgifter om dem lagrades i Säkerhetspolisens register. De klagande hade emellertid inte lämnat några närmare upplysningar som gjorde det möjligt för domstolen att bedöma hur en sådan registrering skulle ha hindrat dem att i en konkret situation utöva sina rättigheter enligt de nämnda artiklarna. Inte desto mindre fann domstolen att lagring av personliga uppgifter avseende politisk uppfattning, medlemskap och aktiviteter som har bedömts oberättigad i den mening som avses i artikel 8.2 enbart på grund därav utgör ett oberättigat intrång i de rättigheter som skyddas av artiklarna 10 och 11. Mot bakgrund av det som den hade kommit fram till när det gällde klagomålen enligt artikel 8 fann domstolen att det när det gällde Ingrid Segerstedt-Wiberg inte hade skett någon kränkning av hennes rättigheter enligt de aktuella artiklarna, men att det beträffande de övriga fyra klagandena hade skett sådana kränkningar.

text: Slutligen fann domstolen att artikel 13 var tillämplig. Klagandena hade därför haft rätt att få tillgång till ett effektivt rättsmedel. Domstolen noterade att både Riksdagens ombudsmän (JO) och Justitiekanslern är behöriga att ta emot och pröva klagomål från enskilda. Domstolen hade emellertid tidigare i det s.k. Leander-målet funnit en svaghet i den tillsyn som dessa myndigheter utövar genom att de saknar befogenhet att ge lagligt bindande beslut. Dessutom utövar de en allmän tillsyn och har inget särskilt ansvar för att utreda hemlig övervakning eller lagring av uppgifter i Säkerhetspolisens register. I Leander-domen fann domstolen därför att inget av dessa rättsmedel kunde anses vara effektivt i den mening som avses i artikel 13. Ett antal åtgärder hade härefter vidtagits för att förbättra förhållandet, bl.a. hade Justitiekanslern bemyndigats att betala skadestånd och Registernämnden hade inrättats. Regeringen hade härutöver hänvisat till Datainspektionen. Dessutom hade den tidigare absoluta sekretessen i

text: 5 kap. 1 § andra stycket sekretesslagen (1980:100)

text: tagits bort, och Säkerhetspolisens beslut kunde överklagas. Domstolen noterade emellertid att Registernämnden, som löpande skulle granska hur Säkerhetspolisen för in och lagrar uppgifter och kontrollerar om detta sker i enlighet med

text: polisdatalagen

text: , inte hade någon befogenhet att besluta att akter ska förstöras eller uppgifter raderas eller rättas. Datainspektionen, som kan pröva klagomål från enskilda, har visserligen vidare befogenheter, men det hade inte framkommit något som visade att Datainspektionens tillsyn är effektiv i praktiken. När det gäller klagomålen enligt artiklarna 8, 10 och 11 avseende de uppgifter som hade lämnats ut till de klagande hade de inte haft tillgång till något rättsmedel för att få uppgifterna raderade.

text: De brister som sålunda hade konstaterats var inte förenliga med kravet på effektivitet. De tillgängliga rättsmedlen kunde varken var för sig eller tillsammans anses fylla kraven enligt artikel 13. Domstolen fann därför att det i samtliga fall hade skett en kränkning av artikel 13.

text: Domstolen ansåg slutligen att klagandena skulle tillerkännas skadestånd, Ingrid Segerstedt-Wiberg med 3 000 euro, Per Nygren och Herman Schmid med 7 000 euro vardera samt Staffan Ehnebom och Bengt Frejd med 5 000 euro vardera.

text: Domen i dess helhet finns tillgänglig exempelvis på Europadomstolens webbplats, www.echr.coe.int. En mer utförlig sammanfattning på svenska av domen finns på Domstolsverkets webbplats, www.dom.se (under fliken Publikationer). Justitiekanslerns redogörelse ovan bygger till stora delar på Domstolsverkets sammanfattning.

text: Anspråken

text: Som har nämnts har ett stort antal anspråk riktats mot staten efter Europadomstolens dom. Vissa av anspråken ställdes ursprungligen till Regeringskansliet och ett fåtal till Rikspolisstyrelsen. Anspråken har överlämnats hit. I den talong som sökandena har sänt in har – förutom bl.a. namn- och adressuppgifter – angetts följande.

text: Jag begär härmed ersättning för kränkning på grund av att jag olagligt åsiktsregistrerats av Sveriges Säkerhetspolis.

text: Jag gör det med stöd av domen 6 juni i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i målet Segerstedt-Wiberg och andra mot Sverige, (no. 62332/00). Domstolen slår fast att Sveriges regering genom Säpos åsiktsregistrering av och vägran att lämna ut akterna till, bl.a. medlemmar av Kommunistiska Partiet, tidigare KPML(r), kränkt dessa personers mänskliga rättigheter.

text: På samma sätt har Sverige bevisligen brutit mot mina mänskliga rättigheter då Säpo också har upprättat en akt över mig på grund av mina politiska åsikter och mitt medlemskap i Kommunistiska Partiet. Efter min begäran hos myndigheten har jag fått läsa delar av den personakt som Säpo upprättat över mig.

text: Särskilt vill jag trycka på att Europadomstolen klargör vars och ens rätt att ifrågasätta grundvalarna för det rådande statsskicket. Medlemmar i ett parti får inte registreras på grund av sina eller partiets uppfattningar.

text: I regeringsbeslut 2006-09-14 framgår att regeringen, sedan domen vunnit laga kraft 6 september 2006, beslutat utbetala av domstolen utdömda skadestånd till de fem klagande. I konsekvens med domen i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna och på samma grund som klagandena tilldömts ersättning, begär också jag ersättning av Sverige för de kränkningar som jag utsatts för.

text: Utredningen här

text: Justitiekanslern har såväl hos Säkerhetspolisen som hos Riksarkivet gått igenom de akter som finns beträffande vissa av sökandena.

text: Vidare har information hämtats in under hand från Säkerhetspolisen om bl.a. registreringsförfarandet. Justitiekanslern har också samrått med Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden. Vid ett besök hos Riksarkivet fick Justitiekanslern upplysningar om arkiveringen av akter från Säkerhetspolisen.

text: Ett yttrande har hämtats in från Säkerhetspolisen som generellt belyser Säkerhetspolisens syn på statens skadeståndsansvar.

text: Justitiekanslern har lånat in Utrikesdepartementets akt i det aktuella Europadomstolsmålet.

text: Viss rättslig reglering av betydelse i ärendet

text: Sekretess

text: Enligt

text: gäller sekretess för uppgifter som hänför sig till sådan underrättelseverksamhet som avses i

text: 3 § polisdatalagen (1998:622)

text: eller som i annat fall hänför sig till Säkerhetspolisens verksamhet för att förebygga eller avslöja brott mot rikets säkerhet eller förebygga terroristbrott enligt

text: 2 § lagen (2003:148)

text: om straff för terroristbrott, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas.

text: I förarbetena till bestämmelsen anges att redan uppgiften huruvida någon förekommer i ett underrättelseregister bör kunna sekretessbeläggas med stöd av

text: 5 kap. 1 § sekretesslagen

text: . Där sägs vidare att underrättelseverksamheten är sådan att det endast i speciella fall torde kunna komma i fråga att lämna ut uppgifter (

text: prop. 1997/98:97 s. 68

text: Den skadeståndsrättsliga regleringen

text: Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt

text: 3 kap. 2 §

text: denna lag ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt samma bestämmelse kan ersättning för ideell skada utgå på grund av att någon allvarligt kränks genom att något typiskt sett integritetskränkande brott har begåtts vid sådan myndighetsutövning.

text: Enligt

text: 9 § polisdatalagen

text: jämförd med

text: 48 § personuppgiftslagen (1998:204)

text: ska den personuppgiftsansvarige ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har orsakat.

text: På senare tid har i praxis dessutom vissa ytterligare principer utvecklats när det gäller det allmännas skadeståndsansvar på grund av överträdelser av Europakonventionen. Dessa principer framgår främst av rättsfallen

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2007 s. 295

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: och kan i korthet sammanfattas enligt följande.

text: I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av Europakonventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Bestämmelsen ska härvid tolkas konformt med Europakonventionen, vilket innebär att vissa i lagmotiv, praxis eller doktrin antagna begränsningar inte kan upprätthållas. Detta medför bl.a. att den begränsning som framgår av praxis när det gäller oriktig rättstillämpning och som innebär att endast uppenbart oriktiga bedömningar anses medföra skadeståndsskyldighet (se

text: NJA 2003 s. 285

text: med där angivna hänvisningar till tidigare praxis) inte kan tillämpas om ett konstaterat fel också innefattar en överträdelse av Europakonventionen.

text: Om

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser inte kan tolkas så att skadestånd kan utgå med stöd av dessa, får Sveriges förpliktelse i stället uppfyllas genom att skadestånd utdöms utan särskilt lagstöd. När det gäller ersättning för ideell skada har i praxis ansetts att de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte tolkningsvis kan bortfalla avseende anspråk på skadestånd som grundas på en överträdelse av Europakonventionen. Ersättning för ideell skada vid sådana överträdelser kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan alltså utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt Europakonventionen.

text: Gallring

text: Av

text: 35 § polisdatalagen

text: framgår att uppgifter i SÄPO-registret ska gallras senast tio år efter det att en sådan uppgift om en person som kan föranleda registrering senast fördes in i registret. Om det finns särskilda skäl får dock uppgifterna stå kvar under längre tid. Tioårsregeln gäller inte för uppgifter som har förts in med anledning av att en person har genomgått registerkontroll.

text: Polisdatalagen

text: trädde i kraft den 1 april 1999. Dessförinnan fanns det inte någon motsvarande bestämmelse om gallring i lag. Inom Säkerhetspolisen fanns emellertid vissa interna gallringsbestämmelser.

text: Enligt

text: 4 § polisdataförordningen (1999:81)

text: får Riksarkivet, efter samråd med Rikspolisstyrelsen, meddela föreskrifter om att uppgifter som ska gallras enligt bl.a.

text: 35 § polisdatalagen

text: får bevaras för historiska, statistiska och vetenskapliga ändamål.

text: Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden

text: Europadomstolen fann i det aktuella målet att, i fråga om Säkerhetspolisens registrering, inte vare sig JO, Justitiekanslern, den dåvarande Registernämnden eller Datainspektionen uppfyllde kravet på tillgång till ett effektivt rättsmedel enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: . Inte ens tillsammans uppfyllde de detta krav.

text: I syfte bl.a. att skapa ett sådant rättsmedel inrättades Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden, som började sin verksamhet den 1 januari 2008. Nämnden är skyldig att på begäran av en enskild kontrollera om han eller hon har varit föremål för Säkerhetspolisens behandling av uppgifter enligt

text: polisdatalagen

text: och om behandlingen av personuppgifter har skett i enlighet med lag eller annan författning. När Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden har utfört sin kontroll ska nämnden underrätta den enskilde om detta. Däremot kan nämnden på grund av gällande sekretessregler normalt inte lämna upplysningar om huruvida en enskild person har varit föremål för personuppgiftsbehandling av Säkerhetspolisen.

text: Om nämnden efter sin utredning kan konstatera att ingen personuppgiftsbehandling har förekommit eller att sådan behandling visserligen har förekommit men har skett lagenligt, får den enskilde normalt besked av nämnden att inget otillbörligt har skett. Skulle Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden emellertid vid sin kontroll finna att någon brottsbekämpande myndighet har behandlat personuppgifter i strid med gällande författningar, ska den person som har begärt kontrollen underrättas även om detta. Nämnden är då också skyldig att efter omständigheterna anmäla den författningsstridiga verksamhet den har funnit till Justitiekanslern, Åklagarmyndigheten, Datainspektionen eller någon annan behörig myndighet för åtgärd.

text: Om nämnden gör en anmälan till Datainspektionen om att personuppgifter behandlas på ett olagligt sätt ska inspektionen genom påpekanden eller liknande förfaranden försöka åstadkomma rättelse. Om det inte går att få rättelse på något annat sätt får inspektionen vid vite förbjuda den personuppgiftsansvarige att fortsätta att behandla personuppgifterna på något annat sätt än genom att lagra dem. Inspektionen får också ansöka hos länsrätten om att sådana uppgifter som har behandlats på ett olagligt sätt ska utplånas, se

text: och

text: 47 §§

text: personuppgiftslagen

text: Kontroll- och tillsynsfunktionen hos Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ger således enskilda möjlighet att på ett sätt som inte har funnits tidigare få en granskning av om uppgifter i Säkerhetspolisens register behandlas i enlighet med gällande författningar. Nämnden har vidare en skyldighet att anmäla olaglig personuppgiftsbehandling till Datainspektionen, som i sin tur har befogenhet att ingripa mot olaglig behandling av personuppgifter. Sammantaget innebär detta att enskilda har tillgång till ett nationellt rättsmedel i ärenden som gäller behandling av personuppgifter hos Säkerhetspolisen. Sverige uppfyller således numera kravet på ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: Allmänt

text: Europadomstolen har i den dom jag har redogjort för konstaterat att staten har gjort sig skyldig till en kränkning av artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen. Domstolen har därvid angett att det beträffande Per Nygren, Staffan Ehnebom, Bengt Frejd och Herman Schmid hade skett kränkningar av alla fyra artiklarna, medan det beträffande Ingrid Segerstedt-Wiberg hade skett en kränkning av hennes rätt enligt artikel 13 enbart. Utgångspunkten för min bedömning är att de personer som kan sägas ha varit registrerade under likartade förhållanden och där uppgifter av liknande karaktär har förekommit som beträffande Nygren, Ehnebom, Frejd och Schmid i princip bör ha rätt till ersättning av staten.

text: Gallringens betydelse

text: En omfattande gallring har skett ur Säkerhetspolisens register i början av 2000-talet. Handlingarna har därvid inte förstörts utan har överförts till Riksarkivet. I den mån gallring har skett får det anses ha inneburit att eventuella kränkningar av artiklarna 8, 10 och 11 som förekom dessförinnan upphörde vid gallringstidpunkten.

text: Tidsaspekten när det gäller lagringen

text: Europadomstolen konstaterade att lagringen i sig av de aktuella uppgifterna hade stöd i lag i den mening som avses i artikel 8. Men den kontinuerliga lagringen av uppgifterna innebar ett oproportionerligt ingrepp i klagandenas rätt till respekt för privatlivet. Det finns dock inget uttalande i domen som tyder på att Europadomstolen har underkänt gallringsreglerna i

text: polisdatalagen

text: (se p. 103 med hänvisningen där till bl.a. p. 56). Jag gör bl.a. därför den bedömningen att en lagring av uppgifter under en tioårsperiod i enlighet med vad som sägs i

text: 35 § polisdatalagen

text: är invändningsfri enligt konventionen. En sådan lagring berättigar således inte till någon ersättning.

text: Det kan emellertid ifrågasättas hur man bör se på ett fall där det vid gallringstidpunkten fanns en eller flera registreringar som var mer än tio år gamla och där ytterligare relevanta registreringar har ägt rum efter en registrering som i princip skulle kunna leda till ersättning. Europadomstolens dom kan enligt min bedömning knappast tolkas på något annat sätt än att samtliga registreringar därvid ska bedömas enligt principerna i nu gällande polisdatalag. Ytterligare registreringar bör således ha betydelse för frågan om en kränkning har skett eller inte. Det framstår också som rimligt att beakta allt tillgängligt material vid bedömningen av om det kan anses proportionerligt att bevara en registrering. Ett resonemang som leder fram till en motsatt ståndpunkt, dvs. att ytterligare registreringar inte skulle få beaktas, skulle innebära att en sökande skulle få ersättning på grund av en registrering som i dag skulle vara helt förenlig med

text: polisdatalagen

text: . Ett sådant resonemang ter sig knappast rimligt och jag kan inte finna stöd för det i Europadomstolens dom.

text: Mot bakgrund av vad jag nyss har anfört har det vid bedömningen av om det föreligger en kränkning betydelse när en registrering gjordes i en sökandes akt. Bedömningen bör enligt min mening göras utifrån följande principer. Utgångspunkten är därvid den dag som gallringen skedde. För att underlätta förståelsen av principerna används här den 1 januari 2002 som gallringstidpunkt.

text: Om det har skett relevanta registreringar efter den 1 januari 1992 har ingen kränkning skett genom dessa.

text: För det fall registreringar har ägt rum före den 1 januari 1992 kan det innebära att en kränkning har ägt rum. Om det har skett någon relevant registrering efter den 1 januari 1992 och det finns en registrering mindre än tio år tidigare, anses dock den tidigare registreringen inte innebära någon kränkning.

text: Har det inte skett någon relevant registrering efter den 1 januari 1992 innebär tidigare registreringar kränkningar.

text: Om det har skett någon relevant registrering efter den 1 januari 1992 och dessutom registreringar före detta datum som har sparats trots att det sedan inte har skett någon ny registrering på mer än tio år därefter, gäller också att de tidigare registreringarna innebär kränkningar. Vad som är av betydelse är således om det under någon tioårsperiod före den 1 januari 1992 har skett någon ny relevant registrering eller inte.

text: Det bör noteras att de angivna principerna stämmer väl med Europadomstolens bedömning beträffande de fyra personer som fick ersättning på grund av kränkningar av deras rättigheter enligt artiklarna 8, 10 och 11. För att kunna konstatera detta har jag noterat vad Europadomstolen enligt domen har känt till om vad som hade funnits registrerat om de fyra personerna.

text: Relevanta registreringar

text: Vid min genomgång av en sökandes akt bedömer jag som framgått om en senare registrering kan anses relevant eller inte. Den bedömningen tar endast sikte på frågan om registreringen ska beaktas i kränkningshänseende. En registrering i en akt av en dom, ett myndighetsbeslut eller liknande bör därvid normalt inte anses vara en sådan registrering som är relevant i den mening jag nyss har angett.

text: Kan artikel 13 ha överträtts även om någon kränkning av andra artiklar inte kan konstateras?

text: I enlighet med Europadomstolens praxis kan det föreligga en kränkning av artikel 13 även om någon annan artikel i konventionen inte har överträtts, jfr domstolens bedömning beträffande Ingrid Segerstedt-Wiberg. Det är sålunda tillräckligt att någon på goda grunder påstår sig vara offer för ett brott mot konventionen för att en stat ska vara skyldig att ställa ett effektivt rättsmedel till förfogande för en prövning av den påstådda kränkningen och för att, om det finns skäl till det, möjliggöra rättelse eller gottgörelse i annan form (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl., s. 427 f.).

text: Beträffande vissa av klagandena – de som inte har konstaterats drabbade av någon kränkning av artiklarna 8, 10 och 11 – kommer jag sålunda att bedöma om personen på goda grunder har påstått sig drabbad av en konventionskränkning. Endast under den förutsättningen blir det som sagt aktuellt med skadestånd på grund av en kränkning av artikel 13.

text: Säkerhets- och integr i tetsskyddsnämnden

text: Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden inrättades den 1 januari 2008. Från och med den tidpunkten har Sverige haft ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13. För de personer som vände sig till staten med en begäran om ersättning före denna tidpunkt saknades detta rättsmedel. De bör därför ha rätt till ersättning på grund av kränkning av rätten i artikel 13 i den mån det i övrigt finns förutsättningar för det. Jag kommer till motsatt slutsats beträffande de personer som har vänt sig till staten först efter detta datum. Sålunda ska enligt min mening skadestånd inte utgå enbart på den grunden att vederbörande tidigareskulle ha saknat ett effektivt rättsmedel för det fall han då hade velat få prövat om han hade utsatts för en konventionskränkning.

text: Ytterligare om ersättningsnivån

text: Europadomstolen har inte närmare gått in på hur ersättningarna har beräknats. Det kan emellertid konstateras att domstolen beträffande Per Nygren och Herman Schmid särskilt har beaktat att uppgifter om händelser som hade inträffat åren 1967 resp. 1969 fortfarande lagrades. Beträffande Staffan Ehnebom och Bengt Frejd framgår att de blev medlemmar av det aktuella politiska partiet år 1978 resp. 1972.

text: Eftersom Nygren och Schmid fick skadestånd med vardera 7 000 euro, medan Ehnebom och Frejd fick vardera 5 000 euro ligger det nära till hands att anta att skillnaden beror på uppgifternas ålder. Det är i varje fall svårt att urskilja någon annan sådan beaktansvärd skillnad mellan dessa personer att det borde påverka ersättningsnivån. Det framstår också allmänt sett som rimligt att ta hänsyn till uppgifternas ålder.

text: Vidare måste det anses rimligt vid bestämmande av ersättningsnivån att ta hänsyn till hur länge kränkningen har pågått, dvs. hur lång tid som har gått mellan den tidpunkt då uppgiften borde ha gallrats och den tidpunkt då gallring faktiskt har skett.

text: En annan omständighet som bör tillmätas betydelse är huruvida kränkningarna av artiklarna 8, 10 och 11 alltjämt pågår eller inte när klaganden gör sin framställning. I den mån kränkningarna hade upphört när klaganden gjorde sin framställning i de nu aktuella ärendena ska det sålunda medföra en mindre ersättning än annars.

text: Såvitt gäller ersättning för kränkning av rätten i artikel 13 bör ersättningsnivån också påverkas något nedåt av att det vid tidpunkten för framställningen fanns ett effektivt rättsmedel i form av möjligheten att få skadestånd genom exempelvis en hänvändelse till Justitiekanslern.

text: I övrigt bör de belopp som Europadomstolen har utdömt vara vägledande för mig vid bestämmande av skäliga ersättningsbelopp

text: Sekretessbestämmelsernas betydelse

text: Som jag har nämnt råder sekretess för uppgifter i Säkerhetspolisens register. Av sekretesskäl och praktiska skäl redovisar jag inte vad som närmare ligger till grund för bedömningen av om sökandens rättigheter enligt artiklarna 8, 10 och 11 har kränkts.

text: Europadomstolen har inte gjort någon egen genomgång av klagandenas akter. Domstolen har utgått från de uppgifter som klagandena hade fått del av och som de hade åberopat. Det har inte varit möjligt för mig att sätta mig in i vilka uppgifter en sökande eventuellt har fått del av. Men som jag har nämnt har jag hos såväl Säkerhetspolisen som Riksarkivet gått igenom de akter som finns beträffande vissa av sökandena. Om jag vid min genomgång har bedömt att de uppgifter som finns beträffande en person är sådana att personens rättigheter enligt artiklarna 8, 10 och 11 har blivit kränkta, har jag därmed också bedömt att det föreligger en rätt till ersättning. Det saknar därvid betydelse om uppgifterna faktiskt har kommit sökanden till del eller inte.

text: Den rättsliga grunden för ersättning till sökandena

text: Sökandenas anspråk grundas på att deras rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts. Den ersättning som begärs i ärendena här är av ideell art. Det finns inte stöd för att utge ersättning enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Men i enlighet med de principer som Högsta domstolen har lagt fast, och som jag tidigare har redogjort för, kan ersättning för en konstaterad kränkning av konventionen i ett sådant fall utgå utan särskilt lagstöd. Sökandena ska ersättas med tillämpning av dessa principer. Jag har därvid inte sett anledning att bedöma kränkningarna enligt

text: personuppgiftslagen

text: Slutsats beträffande KL:s anspråk

text: Genomgången av det material jag har haft tillgång till får anses utvisa att KL genom registrering i Säkerhetspolisens register har utsatts för kränkningar som till sin karaktär är likartade med dem som prövades genom den i ärendet aktuella domen från Europadomstolen. En kränkning av hans rätt enligt artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen har således ägt rum.

text: Mot bakgrund av vad jag nu har angett ska KL tillerkännas ersättning med 30 000 kr.


publisher: Justitiekanslern

title: Anmälan mot tingsrätt för underlåtenhet att förordna tolk m.m.

org: jk

text: I ett tvistemål vid Linköpings tingsrätt framställde käranden yrkanden om att svaranden skulle åläggas ersättningsskyldighet för uppkomna skador samt betalningsskyldighet för kostnader för el och städning i anledning av ett hyresförhållande. Svaranden bestred yrkandena. Under den inledningsvis skriftliga handläggningen av målet begärde svaranden, med hänvisning till att hon har en grav hörselnedsättning, teckentolk vid en eventuell förhandling. Sedan tingsrätten kallat till förhandling påminde hon i en inlaga till tingsrätten om sitt behov av sådan tolk. Denna inlaga kom in till tingsrätten två dagar före det att den utsatta förhandlingen skulle äga rum. En rotelsekreterare vid tingsrätten, som vid två tillfällen dessförinnan hade talat med svaranden per telefon, hade dock fått det bestämda intrycket att det inte fanns några svårigheter att tala med svaranden. I anledning härav gjorde tingsrätten bedömningen att det inte behövdes någon tolk vid förhandlingen. Svaranden underrättades inte om denna tingsrättens bedömning. Vid förhandlingen, till vilken någon tolk följaktligen inte hade kallats, hölls förlikningsförhandlingar under ordförandens ledning och parterna träffade en förlikning. Sedan innehållet i denna lästs upp och vidkänts av parterna begärde de att förlikningen skulle stadfästas genom dom. Tingsrätten stadfäste därefter förlikningen i dom, som avkunnades i parternas närvaro och sedermera vann laga kraft.

type: stycke

text: Anmälan m.m.

type: rubrik

text: Handikappförbundens samarbetsorgan (HSO) har i en skrivelse hit påtalat tingsrättens handläggning av svarandens begäran om tolk och angett att denna borde granskas av Justitiekanslern. HSO har härvid anfört i huvudsak följande. Trots att svaranden, med hänvisning till gravt nedsatt hörsel, skriftligen vid två tillfällen hade begärt att tolk skulle förordnas, underlät tingsrätten att förordna tolk. Tingsrätten underrättade inte heller svaranden om att hennes begäran om tolk inte skulle tillgodoses. Därefter genomförde tingsrätten ett sammanträde för muntlig förberedelse, trots att svaranden inte kunde tillgodogöra sig vad som sades under förhandlingen.

text: Linköpings tingsrätt har inkommit med yttrande, se bilaga (här utesluten).

text: HSO har inkommit med påminnelse. I denna har HSO anfört: Svaranden anser att hon vållats stor olägenhet genom tingsrättens handläggning. Hon uppfattade inte att ordföranden frågade henne om hon hört det som sagts, som t.ex. att förberedelsen kunde avbrytas. Den diskussion som uppstod om hennes hörsel var kränkande. Motparten fick därmed ett övertag, vilket förhållande förstärktes av att hon tvingades koncentrera sig på att höra. Hon menar att hon inte skulle ha ingått den aktuella förlikningen om hon inte hade befunnit sig i så starkt hörselmässigt underläge. Tingsrätten borde ha tagit ställning till svarandens begäran om tolk före förberedelsen.

text: Justitiekanslern har vid avgörandet av detta ärende haft tillgång till akten i Linköpings tingsrätts mål nr FT 1518/95.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den grundläggande bestämmelsen om anlitande av tolk vid domstol finns i

text: 5 kap. 6 § rättegångsbalken

text: . Av denna bestämmelse följer att tolk får anlitas att biträda rätten om någon som skall höras inför rätten är allvarligt hörsel- eller talskadad. Även om anlitande av tolk, enligt det nämnda stadgandets ordalydelse, aldrig är obligatoriskt torde dock tolk alltid anlitas om någon som skall höras inför rätten är så allvarligt hörsel- eller talskadad att denne inte kan uppfatta innehållet i det som sägs eller göra sig förstådd. I vissa fall när den som skall höras inte helt saknar t.ex. hörselförmåga torde man dock i någon utsträckning kunna använda sig av skriftliga frågor och svar; finns det risk för missförstånd bör dock inte en sådan metod användas (se Peter Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: I, s. 5:13). Om en part behöver tolk för att kunna tillgodogöra sig vad som sägs under en förhandling är det - i vart fall när parten inte biträds av ett ombud - nödvändigt att förhandlingen tolkas. Ett mål får ju heller inte avgöras utan att parterna har fått kännedom om vad som tillförts målet.

text: Av handlingarna i ärendet framgår att tingsrätten, i anledning av att en rotelsekreterare upplevde sig inte ha några problem att föra samtal med svaranden per telefon, gjorde den bedömningen att förhandlingen skulle kunna genomföras utan tolk. Denna rotelsekreterarens uppfattning synes ha utgjort det enda underlaget för tingsrättens bedömning av svarandens behov av tolk vid förhandlingen. Såvitt framgår av utredningen diskuterades nämligen inte frågan med svaranden vid exempelvis något av de telefonsamtal som ägde rum. Svaranden gav dock uttryck för sin uppfattning i frågan i två inlagor till tingsrätten, varav den ena kom in till tingsrätten efter telefonsamtalen med rotelsekreteraren, två dagar innan förhandlingen skulle hållas.

text: Enligt min mening bör det endast undantagsvis kunna komma i fråga att en domstol inte hörsammar en parts begäran om tolk när parten, som i detta fall, anger sig ha behov av tolk och anger skälen för sin begäran. Ett avslag eller en underlåtenhet att förordna tolk bör under alla förhållanden inte förekomma utan kontakt med parten i fråga i annat fall än då tidigare erfarenhet av denna part ger grundad anledning att tro att en begäran om tolk framställs i förhalningssyfte eller annars för att tredskas. Så har uppenbarligen inte varit fallet i det aktuella målet. Jag kan inte finna annat än att rotelsekreterarens uppfattning om telefonsamtalen med svaranden inte utgjorde tillräckligt underlag för att - utan vidare efterhörande av svarandens uppfattning i frågan - besluta att inte anlita tolk vid en förhandling i målet. När svaranden dessutom inför den förestående förhandlingen påminde om behovet av tolk borde tingsrätten ha kontaktat svaranden, kallat en tolk eller ställt in förhandlingen.

text: Svaranden fick vidare, såvitt framgått, kännedom om tingsrättens uppfattning om tolkbehovet och om att någon tolk inte hade kallats till förhandlingen först vid denna. Även om ett beslut att inte kalla eller förordna tolk är ett sådant handläggningsbeslut som inte kan överklagas särskilt måste självfallet en part underrättas om rättens ställningstagande till en framställning om tolk och inte överrumplas av ett besked om rättens ställningstagande först då parten inställt sig till en förhandling.

text: Jag har inte någon anledning att ifrågasätta att svaranden senare kände en viss press på sig att försöka genomföra den förhandling som ju båda parter inställt sig till och vars genomförande samtliga inblandade hade intresse av. Jag ifrågasätter inte heller hennes upplevelse av att hon kom i "ett underläge" i förhandlingen, eftersom hon tvingades koncentrera sig på att höra vad som sades. Detta är självfallet mycket beklagligt. Svarandens angivna upplevelser synes dock vara att tillskriva snarare den ovan kritiserade handläggningen av hennes begäran om tolk inför förhandlingen än det sätt på vilket själva förhandlingen - i den uppkomna situationen - genomfördes. Det har i ärendet inte framkommit något som ger mig anledning att ifrågasätta tingsfiskalen Jim K:s uppgifter om hur denna förhandling förlöpte. Av dessa uppgifter framgår att svaranden gjordes införstådd med att han var beredd att ställa in förhandlingen och kalla till en ny förhandling med tolk om hon inte önskade försöka genomföra förhandlingen eller om det under denna visade sig att hon inte på ett tillfredsställande sätt kunde uppfatta vad som sades. Förhandlingen övergick också i princip omgående i förlikningsdiskussioner, under vilka rättens ordförande tog hänsyn till svarandens nedsatta hörsel på ett sätt som var ägnat att tillgodose hennes behov. Såsom tingsrätten har konstaterat synes förhandlingen ha genomförts på ett sådant sätt att svaranden inte vållades någon större olägenhet av att den genomfördes. Den tvist som målet avsåg avslutades också på ett sätt som får antas ha svarat mot båda parternas önskan. Det sätt på vilket förhandlingen i den uppkomna situationen kom att genomföras ger mig inte anledning att rikta någon kritik mot tingsrätten.

text: Avslutningsvis vill jag i anledning av att HSO har påtalat att ett i ärendet ingivet brev från svaranden till tingsrättens lagman inte besvarades tillägga att även jag uppfattar innehållet i brevet såsom ett lämnande av upplysningar om vad som förekommit och om svarandens uppfattning om handläggningen men inte som ett önskemål om ett svarsbrev.

text: Med de kritiska uttalanden rörande tingsrättens handläggning av svarandens begäran om tolk som framgår ovan avslutas ärendet.

type: avgorande


title: Remissyttrande över betänkandet Olagligt statsstöd (SOU 2011:69)

text: (Departementets diarienummer N2011/6221/MK)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta. Justitiekanslern har därför främst granskat förslagens förenlighet med grundlag samt de konsekvenser de skulle medföra för centrala skadestånds- och processrättsliga bestämmelser. Justitiekanslern finner inte skäl att yttra sig över betänkandet såvitt det avser uppdraget angående revisorsintyg och krav på affärsmässighet i viss kommunal verksamhet.

text: Sammanfattning

text: Justitiekanslern avstyrker utredningens förslag till en ny lag om tillämpningen av Europeiska unionens statsstödsregler samt de följdändringar som föreslås med anledning av denna lag.

text: Justitiekanslern bedömer att förslaget till lag om tillämpningen av Europeiska unionens statsstödsregler inte kan genomföras utan grundlagsändring. Lagförslaget är inte förenligt med förbudet mot abstrakt normprövning enligt

text: 11 kap. 14 § regeringsformen

text: . Även förslagets förenlighet med förvaltningens självständighet enligt 12 kap. 2 § regeringsformen kan ifrågasättas.

text: Förslagen innefattar långtgående och i grunden genomgripande ändringar av centrala processrättsliga bestämmelser. Med mindre än att det står helt klart att ändringarna är nödvändiga bör de inte genomföras.

text: Utredningens slutsatser om unionsrättens krav bygger inte på någon klart redovisad och övertygande analys. Slutsatserna om unionsrättens krav är enligt Justitiekanslerns bedömning i flera väsentliga avseenden alltför långtgående. Betänkandet utgör därmed inte tillräcklig grund för att anta att det är nödvändigt att genomföra de förslag som läggs fram i betänkandet.

text: Förslaget till lag om tillämpningen av Europeiska unionens statsstödsregler innebär bl.a. att centrala frågor avseende det allmännas utomobligatoriska skadeståndsansvar skulle komma att undantas från Högsta domstolens behörighet. Justitiekanslern avstyrker förslaget även i den delen och understryker att vidare åtgärder för genomförande av förslagen under alla omständigheter inte bör vidtas utan att Högsta domstolens ledamöter har beretts tillfälle att yttra sig över betänkandet. Med hänsyn till att förslaget även kan påverka den nu gällande behörighetsfördelningen mellan allmän domstol och förvaltningsdomstol bör detsamma gälla Högsta förvaltningsdomstolens ledamöter.

text: Justitiekanslern anser det olyckligt att utredningens fokus i allt väsentligt tycks ha legat på den del av uppdraget som avser tredje parters möjligheter att åberopa sig på genomförandeförbudet i

text: artikel 108.3 FEUF

text: . Detta synes ha fått till effekt att den del av uppdraget som avsåg att föreslå en författningsreglering för att uppfylla Sveriges skyldighet att verkställa beslut om återkrav av statsstöd som utgivits till följd av en lagreglering inte har fått någon ordentlig belysning.

text: Närmare om skälen för Justitiekanslerns ställningstagande

text: Utredningens slutsatser kring unionsrättens krav

text: I avsnitt 3.5 slår utredningen fast ett antal krav på de nationella rättsordningarna som utredningen anser följer direkt av de unionsrättsliga statsstödsbestämmelserna. Slutsatserna är enligt Justitiekanslerns mening inte tillräckligt väl underbyggda för att ligga till grund för det förslag som läggs fram.

text: Justitiekanslern saknar en inledande analys av de unionsrättsliga statsstöds-bestämmelsernas syfte och skyddsobjekt samt formerna för hur detta syfte som utgångpunkt säkerställs.

text: Fördragets statsstödsbestämmelser syftar till att skydda den inre marknaden som sådan. Statsstödsområdet skiljer sig från andra unionsrättsliga regel-komplex framför allt med hänsyn till kommissionens särskilda behörighet på området. Ingen enskild medlemsstat är behörig att avgöra om en åtgärd som utgör statsstöd kan bedömas förenlig med den inre marknaden och därmed ska tillåtas. Den prövningen är exklusivt förbehållen kommissionen, dock med den överprövningsrätt som tillkommer EU-domstolen. För denna prövning finns ett formaliserat regelverk som kommissionen har att iaktta och som innefattar en avvägning mellan de olika intressen som berörs i statsstödsärenden. Eftersom fördragets förbud mot statsstöd primärt syftar till att skydda den inre marknaden och dess funktion är det unionsintresset, inte ett enskilt företags intresse, som är avgörande för åtgärdens tillåtlighet. För att säkerställa att kommissionen kan tillvarata unionsintresset innefattar regelverket ett formellt krav på medlemsstaterna att anmäla åtgärder som innefattar statsstöd till kommissionen innan de träder i kraft (

text: artikel 108.3 FEUF

text: ). Kravet på föranmälan i

text: artikel 108.3 FEUF

text: är en procedurbestämmelse. De materiella rättigheterna och skyldigheterna på statsstödsområdet följer inte av den bestämmelsen utan av

text: artikel 107 FEUF

text: . Enskilda kan inte göra gällande materiella rättigheter direkt med stöd av

text: artikel 107 FEUF

text: . Av EU-domstolens fasta praxis framgår att

text: artikel 107 FEUF

text: inte kan bli föremål för decentraliserad tillämpning i medlemsstaterna på talan av enskilda. Förbudet mot att utge statligt stöd innefattar en materiell skyldighet som åvilar medlemsstaten i förhållande till unionen. Det är mot denna bakgrund som en talan som ett enskilt företag för vid nationell domstol måste bedömas.

text: Fördragets förbud mot statsstöd som inte är förenligt med den inre marknaden upprätthålls av kommissionen i enlighet med vad som föreskrivs direkt i

text: artikel 108 FEUF

text: och i den i detalj reglerade ordning som följer av procedurförordningen. Inom ramen för detta förfarande garanteras såväl kommissionens ensamma behörighet att pröva om stödordningen är förenlig med den inre marknaden som medlemsstatens rätt att genomföra sådant stöd. Inom ramen för förfarandet beaktas även synpunkter från stödmottagare och övriga parter vars intressen påverkas av att stöd beviljas. Sådana intressenter – främst stödmottagare och konkurrerande företag – har möjlighet att få beslut som kommissionen fattar enligt procedurförordningen överprövade genom överklagande till EU-domstolen (tribunalen). Den praxis som har utvecklats på senare tid avseende möjligheten för tredje parter – främst företag som drabbas av en konkurrensnackdel till följd av statligt stöd utges till andra företag – att vid nationell domstol föra talan som syftar till att upprätthålla genomförandeförbudet enligt

text: artikel 108.3 FEUF

text: utgör ett komplement till den centraliserade prövningen. Sådana nationella förfaranden kan inte ersätta det centraliserade förfarandet, främst eftersom nationell domstol inte är behörig att ta ställning till ett eventuellt stöds förenlighet med den inre marknaden. Det kan också omedelbart framhållas att rätten att föra talan i EU-domstolen för övriga intressenter i statsstödsärenden är starkt begränsad med hänsyn till att endast medlemsstaten och unionen (genom kommissionen) är parter i sådana ärenden.

text: Vad som främst är av intresse, och som synes utgöra den huvudsakliga anledningen till lagförslaget, är utredningens slutsats angående vilka ”rättigheter” som ska tillförsäkras en konkurrent till en mottagare av statlig stöd som inte har föranmälts till kommissionen av medlemsstaten enligt 108.3 FEUF. Som betänkandet får förstås har utredningen i denna del funnit att unionsrätten – oavsett det ifrågasatta stödets karaktär och form – kräver att enskilda konkurrenter ska tillförsäkras en rätt att med bindande rättsverkan i förhållande till såväl medlemsstaten som stödmottagaren föra en talan vid nationell domstol angående förbud att utge stöd samt återbetalning av utgivet stöd jämte ränta och att detta även ska kunna utverkas interimistiskt. Justitiekanslern anser inte att utredningen har underbyggt denna slutsats på ett övertygande sätt.

text: Justitiekanslern anser inte att de avgöranden från EU-domstolen som utredningen har hänfört sig till kan grunda en säker slutsats att unionsrätten kräver att tredje parter, oavsett åtgärdens karaktär och form, ska ha tillgång till en taleform som har direkt rättsverkan mot stödmottagare. Genomförandeförbudet riktar sig till medlemsstaten och skyldigheten att iaktta genomförandeförbudet och återkräva stöd som har utbetalats i strid därmed åvilar likaledes medlemsstaten.

text: EU-domstolen har uttryckt det så att de nationella domstolarna ska säker-ställa att enskilda som kan göra gällande ett åsidosättande av anmälnings-skyldigheten också kan utverka samtliga de konsekvenser som är en följd av detta åsidosättande enligt den nationella rätten, i fråga om såväl giltigheten av de rättsakter genom vilka stödet genomförts som återkrav på de ekonomiska stöd som beviljats i strid med denna bestämmelse, eller eventuella interimistiska åtgärder. Den nationella domstolen ska vid sin prövning säkerställa enskildas intressen. Den ska emellertid även fullt ut beakta unionsintresset. (Se

text: mål C-368/04

text: Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH m.fl. mot Finanzlandesdirektion für Tirol m.fl. , REG I-09957, punkterna 47 och 48 med där angivna hänvisningar).

text: Utredningen har inte närmare utvecklat vilka intressenter som kan göra gällande ett åsidosättande av genomförandeförbudet eller, annorlunda uttryckt, vilka som vid nationell domstol ska kunna åberopa den direkta effekten av

text: artikel 108.3 FEUF

text: . Utredningen har i allmänna ordalag hänfört sig till de talerättsbegränsningar som gäller för talan i EU-domstolen i statsstödsärenden men har inte närmare anlyserat vad dessa talerättsregler innebär. För möjligheten för tredje parter att föra talan i EU-domstolen i statsstödsärenden har frågan om det rör sig om en individuell stödåtgärd eller en allmänt utformad stödordning väsentlig betydelse.

text: I avsaknad av en närmare analys av vilka som ska tillförsäkras de rättigheter som följer av genomförandeförbudets direkta effekt saknas den nödvändiga grunden för utredningens slutsats att de nu föreliggande nationella taleformerna inte uppfyller unionsrättens krav. Justitiekanslern återkommer till denna fråga nedan angående talerätten.

text: För att avgöra om enskilda i den nationella rättsordningen kan utverka samt-liga de konsekvenser som är en följd av ett åsidosättande av genomförande-förbudet måste bedömningen göras med utgångspunkt i åtgärdens karaktär och form samt med hänsyn taget till samtliga de möjligheter som står till buds nationellt.

text: När det gäller stödåtgärder av traditionell karaktär – t.ex. ett förvaltningsbeslut som innebär en ekonomisk fördel för ett enskilt företag – ger den svenska rättsordningen normalt goda möjligheter för enskilda tredje parter som påverkas på ett direkt sätt av åtgärden att genom ett överklagande tillvarata sina intressen att inte drabbas av en konkurrensnackdel genom stödåtgärden. Ett exempel på det är det i avsnitt 5.8 omnämnda målet där Kanal 5 ansågs klagoberättigad avseende ett förvaltningsbeslut riktat mot TV 4.

text: Av uppenbar anledning ställer sig möjligheterna till direkt talan annorlunda när stödåtgärden påstås uppkomma genom tillämpningen av en allmängiltig stödordning, t.ex. skattelagstiftning. Eftersom det i Sverige inte är möjligt att vid domstol föra en fristående talan om att en lag inte ska tillämpas, vilket är en direkt följd av de konstitutionella överväganden som utgör grunden för funktionsfördelningen i den svenska parlamentariska demokratin, kan en sådan talan inte heller tillåtas när fråga är om tillämpning av de unionsrättsliga statsstödsbestämmelserna. Enligt Justitiekanslerns bedömning kräver inte heller unionsrätten att en sådan taleform tillhandahålls i Sverige.

text: Till skillnad från vad som gäller vid prövningen i unionsdomstolarna, och i flera andra medlemsstater, föreligger i Sverige i synnerligen liten utsträckning regler som begränsar möjligheten för den som påstår något för egen del att få sin talan prövad. Ett exempel på detta är Högsta domstolens avgörande i

text: NJA 2009 s. 625

text: . Detsamma gäller för sådan skadeståndstalan som väckts mot staten i de i avsnitt 5.11 (Huvudstadens Golf Service AB) och 5.14 (JCDecaux Sverige AB) omnämnda målen. Att yrkandena i målet som omnämns i avsnitt 5.13 (Metro AB) inte kunde tas upp till prövning var avhängigt av hur käranden där valde att utforma sin talan och kan inte föranleda slutsatsen att bolaget i det fallet inte hade kunnat få prövat om de där aktuella lagbestämmelserna innefattade statligt stöd. De nyss nämnda målen utgör samtliga tydliga exempel på att de företag som har väckt talan har kunnat få frågan om statsstöd prövad utan att företaget i något fall som en förutsättning för en sådan prövning har behövt visa att det har befunnit sig i ett sådant konkurrensförhållande till de påstådda stödmottagarna som är en förutsättning för att de ska kunna åberopa den direkta effekten av

text: artikel 108.3 FEUF

text: . Dessa företag har således garanterats ett nationellt rättsskydd trots att det kan ifrågasättas om de rent faktiskt har befunnit sig i en sådan situation att de kunnat åberopa sig på den direkta effekten av artikel 108.3 FEUF.

text: Inom ramen för en skadeståndstalan mot staten kan således den som påstår sig lida skada i konkurrenshänseende få prövat om statligt stöd har utgivits i strid med genomförandeförbudet. Prövningen av den frågan är visserligen prejudiciell och har därför inte direkt rättsverkan mot stödmottagarna och kan inte innefatta ett upphävande av lagstiftningen i fråga. Det finns emellertid inte något utrymme för att anta att staten inte skulle respektera ett domstolsavgörande som innefattar ett konstaterande att stöd i strid med genomförandeförbudet i

text: artikel 108.3 FEUF

text: utges.

text: Det förtjänar dock att framhållas att en talan som har till syfte att försätta sökanden i samma situation som om denne också omfattades av den påstått otillåtna stödordningen över huvud taget inte kan bifallas. Som anges i kommissionens tillkännagivande om nationella domstolars tillämpning av reglerna om statligt stöd syftar en stor del av de rättsliga förfarandena i medlemsstaterna inte till att minska den konkurrenshämmande effekten av de bakomliggande statliga stödåtgärderna (två tredjedelar av de domar som kommissionen hade granskat avsåg talan som väckts av skattebetalare som sökte befrielse från vad de ansåg vara diskriminerande skatter). Unionsrätten ställer inte något krav på att medlemsstaterna ska tillhandahålla möjlighet att föra en sådan talan (och förhindrar alltså ett bifall i sak); att det ändå kan vara möjligt att få en sådan talan upptagen till sakprövning enligt nationella bestämmelser är en annan sak.

text: Därtill kommer att utredningens farhåga att kravet enligt

text: 42 kap. 2 § första stycket 1 rättegångsbalken

text: på ett preciserat yrkande skulle förhindra en tal-an mot staten om att återkräva utgivet statligt stöd förefaller överdriven. Om det förhåller sig såsom utredningen antar, att rätten att föra en sådan talan följer direkt av unionsrätten, framstår det vidare som oklart varför det inte redan nu åligger svensk domstol att tolka

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelse så att en sådan talan inte omöjliggörs.

text: Justitiekanslern kan inte heller se varför det inte skulle vara tillräckligt att utverka en sådan dom mot staten även om denna inte får direkt rättsverkan mot stödmottagarna. I den delen förhåller det sig på samma sätt som när kommissionen beslutar att medlemsstaten ska återkräva stöd. Ett sådant beslut är riktat till medlemsstaten och förutsätter att återkravet verkställs av medlemsstaten i ett nationellt förfarande. I förhållande till stödmottagare som inte har identifierats i kommissionens beslut och därför inte anses ha kunnat överklaga beslutet till EU-domstolen har beslutet inte omedelbar rättskraft utan kan ifrågasättas i det nationella förfarandet genom en begäran om förhandsavgörande. Så är i regel fallet när stödåtgärder tillkommer genom lag. Något skäl till varför enskilda ska har ett starkare skydd i den nationella rättsordningen än i den unionsrättsliga har inte framförts.

text: Sammanfattningsvis bedömer således Justitiekanslern att de möjligheter att upprätthålla genomförandeförbudet i

text: artikel 108.3 FEUF

text: som står enskilda som lider konkurresnackdel av en otillåten stödåtgärd till buds i Sverige sammantaget kan antas uppfylla unionsrättens krav. Den föreslagna lagen är därför inte nödvändig.

text: Lagförslaget innebär att talan som innefattar abstrakt normprövning skulle tillåtas, vilket är oförenligt med förbudet häremot i 11 kap. 14 § regerings-formen. Som framgår av Högsta domstolens avgörande i

text: NJA 2007 s. 718

text: innefattar en talan som innebär att en viss bestämmelse i lagstiftningen inte ska tillämpas abstrakt normprövning. Justitiekanslern kan inte förstå det på annat sätt än att en talan om förbud att utge stöd som påstås följa av tillämpning av t.ex. allmängiltig skattelagstiftning skulle innefatta just ett yrkande att lagstiftningen inte får tillämpas. Även om unionsrätten skulle kräva en sådan taleform kan lagförslaget därmed inte genomföras utan grundlagsändring.

text: Särskilt om talerätt

text: Som Justitiekanslern förstår betänkandet innefattar den tilltänkta lagen en talerättsbegränsning (3 kap. 9 § andra stycket). Det finns då inledningsvis skäl att understryka att talerättsbegränsningar generellt sett förekommer mycket sparsamt i den svenska processordningen. Det måste vidare ifrågasättas om den föreslagna regeln kan anses uppfylla de krav på precision som måste ställas på lagstiftning och då särskilt på sådana bestämmelser som begränsar den enskildes möjlighet att få en talan upptagen till sakprövning.

text: Betänkandet är visserligen inte tydligt i detta avseende men som Justitiekanslern uppfattar det är avsikten att talerätten enligt den föreslagna lagen ska följa samma principer som gäller för överklagande till EU-domstolen av kommissionens beslut i statsstödsärenden. Justitiekanslern utgår från att det i varje fall inte kan vara fråga om en vidare krets än de som är taleberättigade i EU-domstolen i motsvarande ärenden som ska kunna föra talan i nationell domstol i syfte att upprätthålla genomförandeförbudet. Utredningen har inte hänfört sig till några bestämmelser eller praxis som skulle kunna grunda slutsatsen att den taleberättigade kretsen skulle vara större enbart av den anledningen att talan förs vid nationell domstol. Justitiekanslern utgår därmed från att svensk domstol således ska tillämpa en talerättsregel motsvarande den som föreskrivs i

text: artikel 263 fjärde stycket FEUF

text: såsom denna bestämmelses innebörd närmare har fastställts i EU-domstolens praxis i statsstödsärenden.

text: Det kan då omedelbart konstateras att de unionsrättsliga talerättsreglerna är komplicerade. De har givit upphov till en rad tolkningsfrågor och därmed en omfattande praxis. Principerna i statsstödsärenden har visserligen nu nått en viss stadga men deras tillämpning innefattar konkreta bedömningar av främst konkurrensförhållandena på den aktuella marknaden i allmänhet och i förhållande till klaganden i synnerhet. Principerna låter sig inte sammanfattas på ett enkelt sätt och utredningen har i betänkandet (avsnitt 3.5.4 Vilka enskilda har rättigheter till följd av genomförandeförbudets direkta effekt?) inte heller förklarat principernas innebörd utan endast hänvisat till en artikel i ämnet. Utredningen har därmed inte ens klargjort om det är det genom praxis utmejslade s.k. ”simple effects test” eller ”substantial effects test” som ska tillämpas vid bedömningen av talerätten. Justitiekanslern utgår dock för sin del från att det måste vara det senare testet som ska tillämpas. Detta eftersom samtliga de taleformer som avses i den föreslagna lagen innefattar en materiell bedömning av om den ifrågasatta åtgärden utgör statsstöd.

text: Förenklat sammanfattat innefattar ”the substantial effects test” att sökanden måste visa att den ifrågasatta åtgärden har en påtaglig påverkan på sökandens ställning på den relevanta marknaden. För talerätt är det då inte tillräckligt att en konkurrent påvisar vissa faktorer som indikerar en försämring av företagets kommersiella eller finansiella prestation, såsom en minskad omsättning, påvisbar finansiell förlust eller en tydlig minskning av marknadsandelar. Detta eftersom företaget anses helt eller delvis kunna motverka sådana negativa effekter genom t.ex. besparingar eller expansion av verksamheten. I det sagda ligger att bedömningen av om talan ska tas upp till sakprövning av nödvändighet innefattar en prövning av en rad omständigheter som har betydelse för bedömningen i sak och att talerättsprövningen därför kan bli väl så omfattande och i vissa fall t.o.m. mer komplicerad än bedömningen i sak. Det ligger vidare i sakens natur att möjligheten för klaganden att påvisa en påtaglig påverkan är väsentligen mindre om fråga är om en allmängiltig stödordning där stödmottagarna inte är direkt identifierbara. I en sådan situation är det nämligen över huvud taget svårt att påvisa att klaganden befinner sig i ett direkt konkurrensförhållande med stödmottagarna.

text: Därutöver kan det anmärkas att enligt EU-domstolens praxis även den som har ålagts att betala en skatt eller avgift som direkt finansierar stödåtgärden kan åberopa sig på genomförandeförbudets direkta effekt (se

text: mål C-174/02

text: Streekgewest Westelijk Noord-Brabant mot Staatssecretaris van Financiën , REG 2005 I-00085,

text: mål C-175/02

text: F. J. Pape mot Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij , REG 2005 I-00127 och de förenade målen

text: och

text: La Cascina Soc. coop. arl och Zilch Srl mot Ministero della Difesa m.fl. (

text: ) och Consorzio G. f. M. mot Ministero della Difesa och La Cascina Soc. coop. arl (

text: ), REG 2006 I-01347).

text: Rent konkret konstaterar Justitiekanslern att av de praktiska exempel som utredningen har hänfört sig till avseende påstådda stödåtgärder i form av lag, Huvudstadens Golf Service AB knappast skulle vara taleberättigad, att det framstår som klart tveksamt om JCDecaux Sverige AB skulle vara det men att det är möjligt att Metro AB skulle ha kunnat påvisat en sådan påtaglig effekt som krävs för talerätt enligt den föreslagna lagen.

text: Justitiekanslern konstaterar att det inte kan åligga medlemsstaterna att tillhandahålla nationella rättsmedel för andra än de som kan åberopa sig på den direkta effekten av

text: artikel 108.3 FEUF

text: . Med de strikta talerättsbegränsningar som följer av EU-domstolens praxis kan den föreslagna lagen endast i ytterst få fall tänkas medföra en möjlighet att åberopa sig på genomförandeförbudet om fråga är om stöd som tillkommit genom en allmän stödordning, särskilt genom lag.

text: Partsställningen

text: Justitiekanslern är osäker på hur utredningen har tänkt att den föreslagna lagen ska tillämpas såvitt gäller partsbehörigheten. Som Justitiekanslern uppfattar den föreslagna lagen synes den utgå från att organ som enligt

text: 11 kap. 2 § rättegångsbalken

text: inte har partsbehörighet ska kunna uppträda som part i sådan rättegång. När det i lagen anges att talan får föras mot och av ”stödgivaren” och såvitt avser skadestånd mot ”den som har lämnat olagligt stöd” antar Justitiekanslern att utredningen föreställer sig att t.ex. en statlig myndighet själv skulle uppträda som part i rättegången (se avsnitt 6.2.5 Vem ska ansvara för att återkrav sker?).

text: Såvitt gäller skadeståndstalan kan Justitiekanslern inte inse hur någon annan än staten skulle kunna vara motpart i rättegången. När fråga är om skadestånd som grundas på de i EU-domstolens praxis fastlagda principerna om medlemsstaternas utomobligatoriska skadeståndsansvar vid överträdelser av unionsrätten är det staten själv som är svarande. Vidare föreligger det, till skillnad från vad som gäller för det allmännas ansvar enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen, där kommuner bär ett eget skadeståndsrättsligt ansvar, inte någon intern uppdelning av Sveriges skadeståndsansvar enligt det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet (jfr

text: NJA 2009 s. 463

text: ). En skadeståndstalan på unionsrättslig grund förs därför mot staten när överträdelsen tillskrivs medlemsstaten, oavsett vilken utlöpare av staten som konkret har föranlett överträdelsen. En grundläggande förutsättning för att statligt stöd ska föreligga är att stödet har utgivits av statliga medel. Stödgivaren är per definition därför alltid staten oavsett vilket organ som de facto har beslutat om eller verkställt detsamma. En talan om unionsrättsligt skadestånd grundat på ett påstående om en överträdelse av artikel 108.3 FEUF förs således mot staten. I sådana mål är det alltid Justitiekanslern som bevakar statens rätt om inte Justitiekanslern i det enskilda fallet har beslutat att överlämna den uppgiften till någon annan (se 3 och 10 §§ förordningen [1995:1301] om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten).

text: Utredningen har inte angivit några skäl för varför den ordningen skulle frångås på statsstödsområdet. Justitiekanslern anser inte heller att det vore lämpligt att överväga en annan ordning än den som gäller idag, dvs. att skadeståndstalan förs mot staten och att Justitiekanslern då bevakar statens rätt. Exempelvis framstår det som märkligt att JCDecaux Sverige AB eller Metro AB skulle väcka talan om skadestånd mot Skatteverket som rimligen är ”den som har lämnat stöd” genom att besluta om återbetalning av erlagd reklamskatt. Det framstår som främmande att det skulle ankomma på Skatteverket att redogöra för och försvara de intresseavvägningar som den ifrågasatta lagstiftningen grundas på.

text: Även såvitt avser en talan om förbud att genomföra respektive att återkräva statligt stöd förefaller tanken att talan ska föras mot eller av stödgivaren märklig. I de fall där en talan av ifrågavarande slag kan föras redan enligt nu gällande bestämmelser (t.ex.

text: NJA 2009 s. 625

text: ) är lagen obehövlig. I de fall där utredningen ansett att problem föreligger är det främst fråga om allmängiltiga stödåtgärder i form av lag. Sådana åtgärder verkställs förstås genom olika myndigheter men det är likväl inte myndigheten, utan staten, som utger stödet. Att myndigheten själv, inte staten, skulle bli part i en sådan rättegång i allmän domstol utgör en nyhet i den svenska processordningen. Enligt 11 kap. 2 § rättegångsbalken kan statliga myndigheter – men några få särpräglade undantag – inte uppträda som part i rättegång i tvistemål.

text: I sådana situationer är det enligt nu gällande regler inte heller den myndighet som tillämpar lagstiftningen som ansvarar för att redogöra för och försvara de intresseavvägningar som lagstiftningen grundas på. Myndigheter under regeringen för vilka myndighetsförordningen (

text: ) är tillämplig företräder visserligen, enligt

text: 27 §

text: myndighetsförordningen, staten i domstol inom sitt verksamhetsområde. Den omständigheten att en statlig myndighet har att tillämpa lag kan dock knappast innebära att statens (regeringens) underlåtenhet att anmäla lagen till kommissionen innan den trädde i kraft kan anses hänföra sig till myndighetens verksamhetsområde. En talan om förbud att lämna stöd enligt lagen eller återkräva sådant, vilken grundar sig på underlåtenheten att anmäla åtgärden, torde således med nu gällande utgångspunkter inte omfattas av den verkställande myndighetens behörighet att företräda staten.

text: Enligt 2 § förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern ska Justitiekanslern under regeringen bevaka statens rätt. I mål som rör statens rätt ska Justitiekanslern, om inte någon annan myndighet ska sköta denna uppgift, föra eller låta föra statens talan. Vidare får Justitiekanslern, även om uppgiften att företräda staten vid eller utom domstol ska skötas av en annan myndighet än Justitiekanslern, i en tvist som prövas eller kan bli föremål för prövning av en allmän domstol från myndigheten överta uppgiften att bevaka statens rätt.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning är en ordning enligt vilken statliga myndigheten – med avsteg från vad som i övrigt gäller för talan i allmän domstol – skulle ges partsbehörighet och åläggas uppgiften att bevaka statens rätt i fråga om allmängiltiga åtgärder som har beslutats av riksdagen inte lämplig med hänsyn till att myndigheter själva inte bör ansvara för att redogöra för och försvara lagstiftarens intresseavvägningar.

text: Justitiekanslern understryker därutöver att om lagförslaget skulle genomföras med den förändringen att enskilda myndigheter inte ges partsbehörighet eller åläggs uppgiften att bevaka statens rätt i statsstödsärenden som avser allmängiltiga åtgärder som beslutats av riksdagen och om uppgiften att bevaka statens rätt då skulle ankomma på Justitiekanslern, den uppgiften inte skulle rymmas inom Justitiekanslerns befintliga anslag.

text: Den föreslagna rättegångsordningen

text: Justitiekanslern motsätter sig att en skadeståndstalan mot staten som grundas på Sveriges utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt det unionsrättsliga skadeståndsinstitutet undandras Högsta domstolens behörighet. Centrala skadeståndsrättsliga frågor avseende det allmännas ansvar kan inte utan att utomordentligt tungt vägande skäl talar för det överlämnas till prövning i specialdomstol. Några sådana skäl har inte lagts fram av utredningen.

text: Med hänsyn till Justitiekanslerns inställning till förslaget i stort saknas det skäl att närmare ta ställning till det lämpliga i den föreslagna rättegångsordningen i övrigt. Det kan dock anmärkas att enligt Justitiekanslerns erfarenhet på statsstödsområdet det rör sig om en måltyp som med fördel bör handläggas av domstol med särskild kompetens på området. Eftersom Justitiekanslern har sitt säte i Stockholm handläggs redan idag skadeståndsmålen i regel av Stockholms tingsrätt (10 kap. 2 § rättegångsbalken) och då oftast på den specialiserade avdelning som i övrigt handlägger konkurrensmål, dock inte med den särskilda sammansättning som gäller för sådana mål. För det fall prövningen av förbud och återkrav skulle komma att handläggas tillsammans med en skadeståndstalan förutsätts dock att tingsrättens avgörande inte överklagas till Marknadsdomstolen. En ändamålsenlig specialisering skulle i sådant fall även kunna uppnås genom att målet också i hovrätt handläggs av en avdelning med särskild kompetens på området.

text: Särskilt om statens ansvar för att verkställa återkrav

text: Utredningen har haft i uppdrag att föreslå de författningsändringar som utredaren finner påkallade för att reglera hur statsstöd som inte är förenligt med unionsrätten ska återkrävas i de fall stödet bedöms föreligga till följd av en lagreglering. Av direktiven framgår att regeringen i den delen har bedömt att gällande bestämmelser inte framstår som tillräckliga.

text: Utredningens förslag innehåller inte någon fullt genomtänkt och mer ändamålsenligt ordning än vad som torde gälla idag för att säkerställa att staten kan uppfylla sina unionsrättsliga skyldigheter att verkställa ett återkrav. Utredningens lagförslag tillför såvitt Justitiekanslern kan bedöma i realiteten inte något väsentligt i fråga om återkravsmöjligheten. Justitiekanslern antar att om ett återkrav inte kan verkställas genom ändring av det beslut som har innefattat stöd, det idag mest närliggande alternativet för staten torde vara att väcka talan i den för tvistemål stadgade ordningen mot de stödmottagare som inte hörsammar en uppmaning om återbetalning. Med hänsyn till vad som har utvecklats ovan angående parts- och processbehörigheten torde det inte ankomma på någon enskild myndighet att företräda staten i ett sådant mål, med reservation för det uppdrag som eventuellt kan åligga Regeringskansliet i den delen. Att den uppgiften skulle ankomma på Regeringskansliet framstår dock som mindre lämplig med hänsyn till att det rör sig om ett sådant förvaltningsärende som inte omfattas av Regeringskansliet primära uppdrag (se 7 kap. 1 § regeringsformen).

text: Enligt Justitiekanslerns mening borde det närmare övervägas om inte återkrav skulle kunna hanteras på ett mindre omständligt sätt, vilket även bör innefatta en bedömning av om ett särskilt organ bör få i uppdrag att företräda staten i saken.

text: Särskilt i detta avseende hade det varit av värde om utredningen hade inhämtat uppgift om hur denna fråga hanteras i andra medlemsstater.

text: Preskription av skadeståndsfordringar

text: Justitiekanslern ställer sig frågande till utredningens antagande att det skulle strida mot effektivitetsprincipen att tillämpa

text: preskriptionslagens

text: regler om allmän fordringspreskription på skadeståndsanspråk som grundas på ett åsidosättande av genomförandeförbudet enligt

text: artikel 108.3 FEUF

text: Utredningen har inte angivit något konkret exempel där en tillämpning av preskriptionslagens regler skulle göra det omöjligt eller orimligt svårt att utverka ett sådant skadeståndsanspråk.

text: Utredningen har utgått från att tidpunkten för den skadeståndsgrundande handlingen utgör utgångspunkten för när den allmänna 10-åriga preskriptionsfristen börjar löpa. Den skadeståndsgrundande handlingen i detta sammanhang är då att staten har överträtt genomförandeförbudet enligt

text: artikel 108.3 FEUF

text: , dvs. har genomfört en stödåtgärd innan kommissionen har fattat ett slutligt beslut angående åtgärdens förenlighet med den inre marknaden. Det framstår för Justitiekanslern som utomordentligt osannolikt att en tredje part skulle kunna drabbas av en konkurrensnackdel på grund av stöd som har utgivits till någon annan men att den skadan inte till någon del uppkommer inom tio år från det att stödet utgavs.

text: Under alla omständigheter förefaller utredningen ha bortsett från möjligheten att bibehålla sin rätt genom preskriptionsavbrott. Preskriptionen avbryts enligt de allmänna reglerna i preskriptionslagen, bl.a. genom att borgenären skriftligen erinrar gäldenären om fordringen. Kravet på precision ställs härvid inte särdeles högt. I allmänhet är det tillräckligt att borgenären identifierar anspråket som sådant genom att ange det huvudsakliga händelseförloppet eller anspråkets rättsgrund. Preskriptionsavbrott förutsätter enligt Justitiekanslerns mening inte att skadan har uppkommit. Möjligheten att vidta preskriptionsbrytande åtgärder hänför sig till fordringen som sådan, vilken för det fall den anses uppkomma redan genom den skadeståndsgrundande handlingen, också kan bli föremål för preskriptionsavbrott. (Se Lindskog, Preskription, tredje upplagan, s. 292 – 293 särskilt not 15.)

text: Justitiekanslern ser således inte något behov av att tillämpa någon annan princip för preskription av skadeståndsanspråk av ifrågavarande slag än den som gäller för skadeståndsfordringar i allmänhet.


title: Fråga om offentlighetsprincipens tillämplighet på s.k. e-postloggar m.m.

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden rörande offentlighetsprincipens tillämplighet på s.k. e-postloggar men finner inte skäl att rikta någon kritik mot Karolinska Institutet.

text: Ärendet

text: En person har hit anmält att han i november år 2006 begärde att få ut s.k. e-postloggar (datalagrade förteckningar över in- och utgående e-post) beträffande tre olika forskare vid Karolinska Institutet (KI) för att få en bild över hur e-posttrafiken mellan dessa personer hade varit under en viss tidsperiod. Anmälaren fick ut e-postloggarna men ansåg att dessa inte var läsbara och att KI därför hade åsidosatt offentlighetsprincipen. Han har påpekat att en liknande begäran hos Karolinska Universitetssjukhuset i Solna resulterade i mycket läsbara dokument där det tydligt och klart framgick vem som hade mejlat till vem etc.

text: Justitiekanslern har förelagt KI att yttra sig över anmälan. KI har i sitt yttrande hit anfört bl.a. följande.

text: ”JN begärde den 15 november 2006 av KI att få ta del av förteckning över all in- och utgående e-post (s.k. e-post logg) under tiden den 1 augusti 2006 till och med den 15 november 2006 avseende tre KI-anställda personer.

text: Vid KI hanteras en oerhört stor mängd e-post varje dygn (sex miljoner/ dygn). KI är dessutom, från tid till annan, utsatt förs.k. mailattacker. Detta kräver sammantaget ett mycket komplicerat system förhantering av e-posttrafiken och därför är KI:s e-postloggar av helt annan, mer teknisk och möjligen mer svårläst karaktär, än motsvarande handling hos Karolinska Universitetssjukhuset.

text: I det aktuella fallet visade sig att den begärda handlingen, i utskriven form, omfattade cirka 65 000 sidor. KI kontaktade JN den 17 november 2006 varvid denne fick mängden samt handlingens karaktär beskriven för sig. Trots vetskap om karaktären hos handlingen kvarstod JN vid sin begäran men valde att begränsa denna till att avse förteckning av e-posttrafik mellan endast vissa personer. Handlingen lämnades därefter ut till JN.

text: JN kontaktade sedan KI på nytt och begärde att få e-postloggen i mer läsbart skick. Efter viss bearbetning fick JN del av e-postloggen i sammanställd form. Han fick dessutom både skriftlig och muntlig information om hur e-postloggen skall läsas.

text: Framtagande av ytterligare sammanställning av uppgifter ur e-postloggen förutsätter att ny programvara tas fram med en arbetsinsats motsvarande cirka en månad med därtill hörande betydande kostnader. KI har därför bedömt att åtgärden inte kan betraktas som rutinbetonad och att det därför inte åvilar myndigheten en skyldighet enligt

text: TF 2:3

text: att göra sammanställningen tillgänglig.”

text: Anmälaren har kommit in med synpunkter på KI:s yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 3 § första stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) förstås med handling en framställning i skrift eller bild samt en upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas med ett tekniskt hjälpmedel. En handling är allmän om den förvaras hos en myndighet och enligt 2 kap. 6 eller 7 § TF är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndigheten. Enligt

text: 2 kap. 3 § andra stycket

text: TF ska en upptagning anses förvarad hos en myndighet om upptagningen är tillgänglig för myndigheten med ett tekniskt hjälpmedel som myndigheten själv utnyttjar för överföring i sådan form att den kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas.

text: En e-postlogg är en upptagning som kräver tekniska hjälpmedel för att uppfattas. Eftersom de i ärendet aktuella e-postloggarna är tillgängliga hos KI med tekniska hjälpmedel som myndigheten själv utnyttjar i sådan form att de kan läsas av myndigheten, och då e-postloggar anses upprättade när de registreras i datasystemet, är KI:s e-postloggar att betrakta som allmänna handlingar (jfr

text: RÅ 1998 ref 44

text: Anmälaren har fått ut de e-postloggar som han har begärt att få ta del av. Han hävdar dock att KI:s loggar är svåra att tyda och att detta strider mot offentlighetsprincipen. Fråga uppkommer då om det kan anses åligga KI att se till att loggarna innehåller viss information. I denna del gör jag följande överväganden.

text: Det bör först klargöras att e-post som inte är undantagen från registreringskravet på grund av uppenbart ringa betydelse för myndigheternas verksamhet, på grund av att handlingen är av privat karaktär eller att handlingen av någon annan anledning inte är allmän ska diarieföras i ett ärende och tas ut på papper. Alternativt kan handlingen – under förutsättning att sekretess inte gäller – sparas på något annat ordnat sätt, jfr 15 kap. 1 § sekretesslagen (1980: 100). Allmänheten har alltså möjlighet att på annat sätt än att ta del av e-postloggar söka efter och få del av sådan e-post som utgör allmänna handlingar.

text: Det saknas bestämmelser som anger att viss information ska finnas i e-postloggar eller andra dataloggar. Huvudsyftet med dataloggar kan inte heller anses vara att lämna detaljerad information om innehållet i t.ex. e-post. Vidare ska beaktas att e-postloggar kan innehålla information om handlingar som inte är allmänna, t.ex. e-post av privat karaktär. Det kan därför innebära ett problem ur integritetssynpunkt om en e-postlogg innehåller mycket detaljerade uppgifter. Datainspektionen har också lämnat ett allmänt råd att loggar inte bör utformas eller utnyttjas så att det medför risk för intrång i personalens integritet (se Datainspektionens allmänna råd Säkerhet för personuppgifter, s. 21).

text: Slutligen ska beaktas att en förutsättning för att en sammanställning av uppgifter i ett datasystem, t.ex. en e-postlogg, ska betraktas som en allmän handling är att sammanställningen kan göras med rutinbetonade åtgärder. Därmed avses att det ska vara fråga om en begränsad arbetsinsats som inte innebär nämnvärda kostnader (jfr

text: prop. 1990/91:60 s. 22

text: ). En myndighet behöver alltså inte, som anmälaren synes göra gällande, lägga ned stora resurser för att ta fram mer detaljerade loggar än vad som går att få fram vid en rutinmässig hantering av datasystemet.

text: Det sagda innebär att KI inte kan anses ha brutit mot offentlighetsprincipen genom att dess e-postloggar är svåra att tyda. Det har inte heller framkommit något annat i ärendet som gör att det finns anledning att rikta kritik mot KI:s sätt att hantera anmälarens begäran att få ta del av de aktuella e-postloggarna.

text: Ärendet avslutas med dessa uttalanden.