avgjordAv: Kerstin André

title: Socialnämndens handläggning av ett ärende rörande utseende av ny vårdnadshavare; fråga bl.a. om nämndens utredning var bristfällig

text: Bakgrund

text: AA bodde tillsammans med BB och BB:s dotter CC, född 1989. BB hade ensam vårdnaden om CC. I juli 2003 avled BB.

text: I augusti 2003 gav DD, CC:s far, in en ansökan hos Vänersborgs tingsrätt om att bli förordnad till vårdnadshavare för CC. I oktober 2003 kontaktade tingsrätten Socialnämnden i Bengtsfors kommun med anledning av att DD:s ansökan var ofullständig och inte hade kunnat prövas. Socialnämnden anmälde då själv, enligt

text: 5 kap. 2 § socialtjänstförordningen (2001:937)

text: , frågan om vårdnadshavare till tingsrätten. Till nämndens anmälan fogades en utredning rörande saken, i vilken anfördes bl.a. följande.

text: Såväl CC, hennes pappa DD som hennes styvfar AA vill och är överens om att CC ska bo kvar med sin styvfar och halvsyster. Socialnämnden finner inga skäl till att motsätta sig detta. CC:s behov av tillgång till sina biologiska rötter med släktingar på såväl moderns som faderns sida bedömer socialnämnden att AA är mån om att CC får behålla. AA bedöms kunna tillgodose CC:s behov av vård och fostran. Efter ett kompletteringsföreläggande från tingsrätten anförde socialnämnden som sin uppfattning att DD borde utses till vårdnadshavare för CC med i huvudsak följande motivering.

text: Socialnämnden anser att CC:s biologiska far, DD, [personuppgifter], skall förordnas som vårdnadshavare för sin dotter. Av anmälan framkommer att såväl CC som hennes styvfar vill detta. Utredarna har endast haft telefonkontakt med DD eftersom han tillhör Trollhättans kommun. Utredarnas bedömning är att det är viktigt att fadern även fortsättningsvis tar ett ansvar för CC genom att han förordnas som vårdnadshavare för henne. Vänersborgs tingsrätt förordnade i ett beslut den 11 december 2003 med stöd av

text: 6 kap. 9 § andra stycket föräldrabalken

text: att DD skulle ha vårdnaden om CC.

text: 6 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: till AA att CC skulle få vistas i hans hem för stadigvarande vård och fostran.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 1 november 2005, gjorde AA gällande att han borde ha utsetts till vårdnadshavare för CC. Han anförde därvid bl.a. följande.

text: Jag anser att socialtjänsten i Bengtsfors kommun helt felaktigt och oansvarigt utsåg flickans biologiska far till vårdnadshavare då han saknar praktisk och ekonomisk möjlighet att ansvara för flickan. Han bor 11 mil härifrån och har aldrig bott tillsammans med CC. CC:s vilja är att bo tillsammans med mig och sin lillasyster och min vilja är också att hon bor kvar här hos oss. Det gjordes aldrig någon utredning om fadern var en lämplig vårdnadshavare. Vidare anser jag att socialtjänsten inte tagit sitt ansvar för att se till att CC har en försörjning. Underhållsbidraget skall ses som en statlig garanti för att barn som inte bor med sina föräldrar ska ha en försörjning. Detta bidrag betalas inte ut eftersom fadern har vårdnaden och ingen annan vårdnadshavare finns. Socialtjänsten är mycket väl medveten om detta och har inte gjort någonting för att lösa detta ekonomiska problem. Perioden augusti 2003 till januari 2004 betalade socialtjänsten ut bidraget men drog in det i februari 2004 då de ansåg att det var felaktigt. Sedan dess har inte CC haft den försörjning hon enligt den statliga garantin skall ha rätt till. Socialtjänsten har gjort en utredning där de funnit att mitt hem är ett bra hem för CC för stadigvarande vård och fostran och jag har sedan februari 2004 försökt få socialtjänsten att göra en vårdnadsöverflyttning. Fadern och jag har bra kontakt och han motsätter sig inte en överflyttning.

text: Utredning

text: AA:s anmälan rörande handläggningen av frågan om utseende av vårdnadshavare föranledde två ärenden hos JO, ett angående handläggningen vid Vänersborgs tingsrätt (JO:s dnr 57-2006) samt det nu aktuella ärendet avseende Socialnämnden i Bengtsfors kommun (JO:s dnr 4752-2005).

text: Inledningsvis inhämtades kopior av socialförvaltningens handlingar i ärendet.

text: Det kom fram att Länsstyrelsen i Västra Götalands län hade granskat delar av socialnämndens handläggning. Länsstyrelsen anförde i ett beslut den 3 mars 2004 (dnr 701-86161-2003) bl.a. följande.

text: När en förälder som är ensam vårdnadshavare dör står barnet under en period utan vårdnadshavare. Länsstyrelsen anser att socialnämnden i sådana fall måste agera skyndsamt. Socialnämnden tog visserligen omgående kontakt med DD som lovade att ansöka om vårdnaden men som sedan inte fullföljde ärendet. Länsstyrelsen anser att socialnämnden redan när den fick vetskap om att barnet saknade vårdnadshavare själv skulle ha gjort framställan om detta hos tingsrätten. Barnet saknade vårdnadshavare under nära fem månader.

text: JO fann inte skäl att utreda den fråga som hade varit föremål för länsstyrelsens prövning. AA:s anmälan till JO föranledde dock vissa andra frågor som inte hade omfattats av länsstyrelsens granskning. Därför anmodades socialnämnden att inkomma med yttrande i följande avseenden.

text: 1. Socialnämnden lämnade den 9 december 2003 ett medgivande enligt

text: 6 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: för AA att ta emot CC i sitt hem för stadigvarande vård och fostran. Har nämnden därefter, i enlighet med reglerna i

text: 6 kap. 8 § socialtjänstlagen

text: , löpande övervägt om vården fortfarande behövs? 2. Vilka överväganden har socialnämnden gjort i fråga om CC:s försörjning?

text: Socialnämnden lämnade som sitt remissvar en tjänsteskrivelse, undertecknad av verksamhetschefen EE, i vilken anfördes i huvudsak följande.

text: Bakgrund

text: CC:s moder avled 03-07-25. Modern var ensam vårdnadshavare. CC har sedan 1994, då hon var 5 år, bott tillsammans med AA som modern var sambo med.

text: 03-08-12 kontaktar AA per telefon socialtjänsten i Bengtsfors och talar med handläggare FF om den uppkomna situationen. Vid detta tillfälle, enligt journalanteckning, uppger AA att CC ska fortsätta bo hos honom och att han och CC:s biologiske fader DD är överens om detta samt att de vill att DD ska bli vårdnadshavare. AA informeras om att DD ska lämna in ansökan om att bli vårdnadshavare till tingsrätten. I detta skede öppnas inte något ärende formellt.

text: 03-08-29 inkommer från AA brev med bifogad ansökan från DD som denne sänt till tingsrätten om att han vill bli vårdnadshavare. I brevet skriver AA samtidigt, att han vill ansöka om att bli särskilt förordnad vårdnadshavare. Eftersom biologisk fader ansökt om vårdnaden för CC lämnas AA:s framställan i detta skede utan åtgärd. AA har vid olika kontakter vitsordat, att han och DD har ett bra samarbete.

text: 03-10-21 tar handläggare vid tingsrätten kontakt angående att DD lämnat in ansökan om att bli vårdnadshavare, men inte betalat den avgift som han vid flera tillfällen anmodats göra. Därför har inte något avgörande fattats.

text: Socialnämnden lämnar härefter in anmälan till tingsrätten om förordnande om vårdnadshavare och föreslår DD som vårdnadshavare för CC. Någon utredning angående DD:s förmåga att vara vårdnadshavare har inte utförts av Bengtsfors socialnämnd, eftersom han är boende i Trollhättans kommun. Kontakterna med DD har hållits per telefon. Med hänsyn till att det dragit ut på tiden med förordnande om vårdnadshavare inleds utredning 03-10-28 att i enlighet med

text: 6 kap. 6 § socialtjänstlagen

text: lämna medgivande för AA att i sitt hem ta emot CC för stadigvarande vård och fostran. 03-12-09 lämnar socialnämndens utskott sådant medgivande. Något beslut om placering av CC hos AA har inte fattats av socialnämnden i Bengtsfors, eftersom hennes fortsatta boende hos AA har gjorts upp mellan honom och vårdnadshavaren och därmed är en privatplacering. 03-12-11 fattar tingsrätten i Vänersborg beslut om att DD förordnats till vårdnadshavare för CC. Vid kontakt med DD samma dag förklarar han sig nöjd med detta beslut.

text: Yttrande över fråga 1

text: Enligt

text: socialtjänstlagens

text: 6 kap. 9 §

text: ska socialnämnden i vårdnadshavarens hemkommun meddela beslut om medgivande enligt

text: 6 §

text: . Med hänsyn till att CC stod utan vårdnadshavare och det på grund av omständigheter som redogjorts för ovan, fattade socialnämnden i Bengtsfors beslut om att lämna medgivande enligt

text: 6 kap. 6 §

text: SoL för AA. Länsstyrelsen påtalade i efterhand att detta var felaktigt, men godtagbart utifrån situationen. Det skulle ha varit Trollhättans kommun/socialnämnd som beslutat om att lämna medgivande, utifrån att fadern DD blev vårdnadshavare. På grund av detta

text: blev AA, vid de kontakter han tog under år 2004, hänvisad till Trollhättans kommun, vilken är vårdnadshavarens hemkommun. Familjerätten i Trollhättans kommun har i februari/mars -05 helt frånsagt sig ansvar i ärendet, hänvisat till att Bengtsfors socialnämnd lämnat medgivande och därmed har ansvaret enligt lagstiftningen. Enligt

text: 6 kap. 9 § socialtjänstlagen

text: ska den socialnämnd som lämnat medgivande enligt 6 § fullgöra de uppgifter som finns angivna i 7 §, lämna råd och stöd till den som vårdar barnet, medverka till att det får god vård och fostran, gynnsamma uppväxtförhållanden och lämplig utbildning. Eftersom AA haft flera kontakter med socialtjänsten i Bengtsfors, både vid besök på socialkontoret, brevledes och vid telefonsamtal, är bedömningen att uppgifterna enligt

text: 6 kap. 7 § socialtjänstlagen

text: delvis har fullgjorts. Socialnämnden har på så sätt fått information om aktuella förhållanden i familjen. AA har vid varje kontakt framfört och lagt tonvikt på att det är den ekonomiska situationen som han vill ha hjälp med. Då det gäller bestämmelsen i

text: 6 kap. 8 § socialtjänstlagen

text: att socialnämnden minst var sjätte månad ska överväga om vården fortfarande behövs har detta inte skett lagenligt. Någon skriftlig rapportering till nämnden har inte gjorts efter beslutet om medgivande. Samtal med CC har endast skett vid hembesök 03-10-28 i samband med utredning för medgivande samt vid hembesök 05-10-05 i samband med ansökan om särskilt förordnad vårdnadshavare för henne. Bedömningen har varit, utifrån de kontakter som skett med AA, att CC får en god omsorg och fostran i hemmet hos honom samt att CC haft ett fortsatt behov att bo kvar där med hänsyn till att hennes vårdnadshavare inte tagit det ansvar som han borde. Efter att AA på nytt framställt om hjälp 05-04-06 angående att CC:s vårdnadshavare inte tar sitt ansvar, särskilt vad gäller underhållsstöd, fattar socialnämnden i Bengtsfors 05-04-19 beslut om att göra en framställan till tingsrätten om att åtgärder bör vidtagas i fråga om vårdnad för CC. Denna framställan blir dock inte behandlad av tingsrätten förrän socialtjänsten i Bengtsfors i mitten av september -05 efterfrågar ärendet. Efter muntlig förberedelse i tingsrätten 05-10-19 överlämnas fortsatt handläggning av stämningsansökan mot vårdnadshavaren till advokatfirman Kjällgren, advokat GG, Trollhättan. Tingsrätten i Vänersborg har i dom meddelad 06-02-10 förordnat AA till särskilt förordnad vårdnadshavare för CC. Domen har vunnit laga kraft 06-03-03.

text: Yttrande över fråga 2

text: Samtidigt som AA 03-08-12 anmäler förhållandena om att CC står utan vårdnadshavare efter sin moders död, ansöker han om att få underhållsstöd och barnbidrag förskotterat via socialtjänsten i väntan på att vårdnadsfrågan är utredd. Vid kontakt med Försäkringskassan 03-08-18 bekräftas att vare sig beslut om underhållsstöd, barnbidrag eller efterlevandestöd kan fattas innan det är klart vem som är vårdnadshavare. Socialnämndens handläggare fattar 03-08-22 beslut om att bevilja ekonomiskt bistånd som förskott på förmån enligt

text: 4 kap. 1 §

text: och

text: 9 kap. 2 §

text: socialtjänstlagen

text: 2 123:- i avvaktan på att underhållsstöd och barnbidrag kommer att utbetalas från FK. Samma summa beviljas sedan enligt ovan 03-09-16, 03-10-16 och 03-11-14. AA tar åter kontakt med handläggare 04-02-26 och framställer om att även innevarande månad få förskotterat underhållsstöd och barnbidrag, eftersom detta ännu inte är klart. Vidare berättar han att barnpension/efterlevandestöd börjat betalas ut. Vid kontakt med Försäkringskassan framkommer att retroaktivt efterlevandestöd avseende period juli -03–januari -04, 10 319:- har betalats ut till AA 04-01-12. För februari månad har efterlevandestöd utbetalats med 1310:- 04-02-18.

text: Barnbidraget kommer enligt uppgift från FK att börja utbetalas från och med mars månad. Vad gäller underhållsstöd beviljas detta inte, varför socialnämnden inte erhåller någon ersättning för förskotterat underhållsstöd från FK. Socialnämnden beviljar och förskotterar 04-03-02 enligt framställan barnbidraget, 950:- avseende februari månad till AA. I upprepade kontakter med socialkonsulent vid länsstyrelsen utifrån AA:s kontakter med socialtjänsten angående det uteblivna underhållsstödet har besked givits, att det är vårdnadshavaren som har det ekonomiska ansvaret. Om vårdnadshavaren inte kan tillgodose sin dotters behov, får denne ansöka om ekonomiskt bistånd i sin hemkommun, i detta fall Trollhättans. AA har informerats om detta samt om möjligheten att själv ansöka om kompletterande ekonomiskt bistånd. Han har enligt egen uppgift inkomster överstigande norm för försörjningsstöd och har fått avslag på ansökan om bostadsbidrag. AA har i stället hävdat att han har rätt till ”den statliga garantin” vad gäller underhållsstöd och att han kan erhålla underhållsstöd om han blir förordnad som särskilt förordnad vårdnadshavare. Bengtsfors socialnämnd har åtgärdat detta genom framställan till tingsrätten om att åtgärder behöver vidtagas i fråga om vårdnad för CC. Se fråga 1. I frågan om CC:s försörjning har AA:s eget ansvar vägts in. Han har under nio år levt tillsammans med CC:s moder och under den tiden tagit på sig ett ansvar även för CC:s försörjning, vilket inte bör upphöra i och med hennes moders död. Bedömningen är att CC haft försörjning via efterlevandestöd och barn/studiebidrag som utbetalats till AA. Detta har enligt AA inte varit tillfyllest för hennes behov och han har menat att socialnämnden ska kompensera honom för det underhållsstöd som vårdnadshavaren inte betalat.

text: AA yttrade sig över remissvaret. Han anförde bl.a. följande. När han kontaktade socialtjänsten den 12 augusti 2003 var det enbart för att han visste att CC måste ha en vårdnadshavare. Skälet till att han och DD dessförinnan hade kommit överens om att DD skulle ”ta” vårdnaden var att AA inte kände till att det fanns en möjlighet för honom att utses till särskilt förordnad vårdnadshavare.

text: Vänersborgs tingsrätts handläggning hade granskats av chefsJO Mats Melin, som har tillsyn över de allmänna domstolarna (JO:s dnr 57-2006, beslut den 25 januari 2006). I det ärendet lånade JO in handlingarna i tingsrättens ärende nr Ä 1056-03 och mål nr T 912-05. Vad som kom fram föranledde inte någon kritik mot tingsrätten från JO:s sida.

text: I ett beslut den 15 januari 2007 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Vissa iakttagelser beträffande socialnämndens handläggning av frågan om vårdnadshavare för CC I

text: 6 kap. 9 § andra stycket föräldrabalken

text: anges följande. Om barnet står under vårdnad av endast en av föräldrarna och den föräldern dör, skall rätten på ansökan av den andra föräldern eller på anmälan av socialnämnden anförtro vårdnaden åt den andra föräldern eller, om det är lämpligare, åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

text: I

text: 2 kap. 2 § första stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: stadgas att kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver.

text: Av

text: framgår att om socialnämnden får veta att någon åtgärd behöver vidtas i fråga om vårdnad eller förmynderskap för ett barn, skall nämnden göra framställning eller ansökan om det hos den domstol till vilket ärendet hör.

text: Efter moderns bortgång stod CC utan vårdnadshavare. I enlighet med huvudprincipen i

text: 2 kap. 2 § första stycket socialtjänstlagen

text: om vistelsekommunens ansvar får det anses ha varit Socialnämnden i Bengtsfors kommun som enligt

text: 5 kap. 2 § socialtjänstförordningen

text: hade att se till att frågan om vårdnadshavare för CC blev löst. Nämnden valde emellertid inledningsvis att inte anmäla frågan hos tingsrätten eftersom nämnden hade fått uppgift om att DD, CC:s biologiska far, avsåg att ansöka om att bli flickans vårdnadshavare. Som framgått ovan har Länsstyrelsen i Västra Götalands län kritiserat socialnämndens handläggning i denna del och ansett att nämnden, redan när den fick vetskap om att CC saknade vårdnadshavare, själv borde ha gjort framställan om saken hos tingsrätten.

text: Jag vill i denna del tillägga följande.

text: Om ett barn står under vårdnad av den ena föräldern och den föräldern dör, skall enligt huvudregeln den andra föräldern utses till barnets vårdnadshavare. Det är emellertid inte självklart att en förälder, som inte är vårdnadshavare, skall anförtros vårdnaden i denna situation. Det kan tänkas fall då denne förälder endast har haft sporadisk kontakt med barnet och barnet har rotat sig hos någon annan som är beredd att bli vårdnadshavare. I sådana fall är det oftast lämpligare – sett med utgångspunkt från vad som är bäst för barnet – att vårdnaden anförtros denna person.

text: Den 21 oktober 2003 anmälde nämnden hos tingsrätten att CC behövde en vårdnadshavare. Till anmälan fogades en utredning. Av den framgick bl.a. att CC hade bott med sin mor hos AA sedan fem års ålder. Hon hade haft umgänge med sin biologiska far DD under hela sin uppväxt, men hade aldrig bott hos honom. AA, DD och CC själv var överens om att hon skulle fortsätta att bo hos AA. De faktiska förhållandena var sådana att det med hänsyn till CC:s bästa borde ha legat nära till hands för socialnämnden att överväga frågan om AA borde utses till särskilt förordnad vårdnadshavare, inte minst som AA hade tagit upp detta i ett brev till nämnden den 29 augusti 2003. Några sådana överväganden synes inte ha gjorts under arbetet med utredningen. Nämnden föreslog att DD skulle förordnas som flickans vårdnadshavare. Detta blev också tingsrättens beslut. Jag vill rent allmänt uttrycka en viss förvåning över att nämndens utredning inte till någon del omfattade DD:s förhållanden eller frågan om hans lämplighet som vårdnadshavare. Eftersom tingsrätten ansåg att ett beslut i vårdnadsfrågan kunde fattas på grundval av nämndens utredning finner jag dock inte skäl att gå närmare in på den saken.

text: I sammanhanget kan nämnas att Socialstyrelsen nyligen har gett ut en handbok, ”Om barnet behöver ny vårdnadshavare”, i syfte att ge vägledning vid socialtjänstens utredningar när barn står utan vårdnadshavare eller av andra skäl behöver en ny vårdnadshavare.

text: Socialnämndens handläggning efter medgivandet enligt

text: 6 kap. 6 § socialtjänstlagen

text: I

text: 6 kap.

text: socialtjänstlagen

text: finns bestämmelser om vård i familjehem och i hem för vård eller boende. Enligt 6 § får ett barn inte utan socialnämndens medgivande tas emot för stadigvarande vård och fostran i ett enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna eller någon annan som har vårdnaden om honom eller henne. I 7 § anges att socialnämnden i fråga om de barn som anges i 6 § bl.a. skall medverka till att de får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma uppväxtförhållanden. När ett barn vårdas med stöd av denna lag i ett annat hem än det egna skall socialnämnden enligt 8 § första stycket minst en gång var sjätte månad överväga om vården fortfarande behövs. I 9 § stadgas att ett medgivande enligt 6 § att ta emot ett barn för stadigvarande vård och fostran meddelas av socialnämnden i vårdnadshavarens hemkommun. Den nämnd som har lämnat medgivande enligt 6 § fullgör skyldigheterna enligt 7 §.

text: Den 9 december 2003 lämnade Socialnämnden i Bengtsfors kommun ett medgivande enligt

text: 6 kap. 6 § socialtjänstlagen

text: för AA att ta emot CC i sitt hem för stadigvarande vård och fostran. Oavsett om Bengtsfors socialnämnd kan anses ha varit behörig att lämna medgivandet eller inte ankom det därefter på den nämnden att formellt överväga vården minst en gång var sjätte månad (

text: 6 kap. 8 § socialtjänstlagen

text: ). Att nämnden inte har gjort det är givetvis inte tillfredsställande. Frågan om vilka överväganden socialnämnden gjorde beträffande flickans försörjning I

text: 7 kap.

text: föräldrabalken

text: regleras frågor om underhållsskyldighet. Av 2 § första stycket framgår att en förälder skall fullgöra sin underhållsskyldighet genom att betala underhållsbidrag till barnet, om föräldern (1) inte har vårdnaden om barnet och inte heller varaktigt bor tillsammans med barnet, eller (2) har vårdnaden om barnet gemensamt med den andra föräldern men barnet varaktigt bor tillsammans med endast den andra föräldern. Av andra stycket framgår att underhållsbidrag fastställs genom dom eller avtal. I 2 a § anges att en förälder som är återbetalningsskyldig enligt lagen (

text: ) om underhållsstöd anses ha fullgjort sin underhållsskyldighet intill det belopp som lämnas i underhållsstöd till barnet.

text: I 2 § lagen om underhållsstöd, USL, anges att i denna lag avses med bidragsskyldig den som enligt

text: 7 kap. 2 § första stycket föräldrabalken

text: skall fullgöra sin underhållsskyldighet genom att betala underhållsbidrag till barnet.

text: Enligt 3 § första stycket USL har ett barn rätt till underhållsstöd, om föräldrarna inte bor tillsammans. Det krävs dessutom att barnet varaktigt bor hos endast en av föräldrarna och är folkbokfört hos den föräldern (boföräldern) samt att boföräldern

text: bor här i landet och, om barnet är underårigt, är vårdnadshavare för barnet. Enligt tredje stycket i samma bestämmelse har ett barn också rätt till underhållsstöd, om det varaktigt bor och är folkbokfört hos en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare som bor här i landet. Vad som i lagen sägs om boförälder gäller då den eller de särskilt förordnade vårdnadshavarna.

text: Efter modern BB:s bortgång hade CC rätt till s.k. barnpension och efterlevandestöd enligt regler om detta i lagen (

text: ) om efterlevandepension och efterlevandestöd. Ett barn som får sådant ekonomiskt stöd efter en avliden förälder kan även få underhållsstöd i förhållande till den andra föräldern. Förutsättningen är i så fall att barnet bor hos en särskilt förordnad vårdnadshavare (

text: prop. 1995/96:208 s. 84

text: Av utredningen framgår att socialnämnden vid ett antal tillfällen under hösten 2003 beviljade AA ekonomiskt bistånd som förskott på förmån enligt

text: 4 kap. 1 §

text: och

text: 9 kap. 2 §

text: socialtjänstlagen

text: i avvaktan på att bl.a. underhållsstöd skulle komma att utbetalas från Försäkringskassan. Nämnden förordade emellertid vid samma tid att DD skulle utses till flickans vårdnadshavare. Dessa omständigheter talar för att nämndens handläggare inte kände till vilka förutsättningar som gällde för att AA skulle ha möjlighet att få underhållsstöd för flickan.

text: Det framgår inte huruvida BB, i egenskap av vårdnadshavare och boförälder, uppbar underhållsstöd för CC från Försäkringskassan eller om DD betalade underhållsbidrag direkt till BB. Det står emellertid klart att AA:s hushåll, efter BB:s bortgång och förordnandet av DD som ensam vårdnadshavare, inte längre hade någon möjlighet att med stöd av

text: föräldrabalken

text: eller USL kräva ekonomiskt underhåll för CC från vare sig DD eller Försäkringskassan. Detta trots att CC även fortsättningsvis bodde hos AA. Denna situation hade möjligen kunnat undvikas om handläggningen från socialnämndens sida hade varit mer förutseende och konsekvent.

text: Nämnden har dock i sitt yttrande anfört att CC har haft sin försörjning tillgodosedd genom bl.a. det efterlevandestöd och barn-/studiebidrag som har betalats ut till AA. Vad som kommit fram i denna del föranleder mot den bakgrunden inte något ytterligare uttalande från min sida när det gäller nämndens ansvar för CC:s försörjning.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Domstolstrots
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Allvarlig kritik mot Migrationsverket, som inte har följt en migrationsdomstols avgörande i ett återförvisat ärende om uppehållstillstånd och därefter inte heller handlagt ärendet tillräckligt skyndsamt

org: jo

sammanfattning: För att en underårigs ansökan om uppehållstillstånd på grund av anknytning ska prövas krävs bl.a. att det finns en ställföreträdare som för den underåriges talan. En pojke som just fyllt tolv år ansökte i november 2011 om uppehållstillstånd på grund av anknytning till en kvinna som hade uppehållstillstånd i Sverige. Kvinnan uppgavs vara hans mor. Migrationsverket avvisade pojkens ansökan med hänvisning till att kvinnan inte hade visat att hon var behörig att föra hans talan. En migrationsdomstol kom därefter fram till att kvinnan kunde presumeras vara behörig att föra pojkens talan och återförvisade målet till Migrationsverket för prövning i sak. Den 28 juni 2013, elva månader efter återförvisningen, avvisade Migrationsverket pojkens ansökan på nytt. Migrationsverket kritiseras för att inte ha följt migrationsdomstolens avgörande, och för att inte ha handlagt ärendet tillräckligt skyndsamt efter att det återförvisats.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: AA (född i oktober 1999) ansökte den 2 november 2011 vid en svensk ambassad om uppehållstillstånd i Sverige grundat på anknytning till BB, som uppgavs vara hans mor. BB saknade handlingar som styrkte hennes identitet.

type: stycke

text: AA:s ansökan avvisades av Migrationsverket den 16 mars 2012 med motiveringen att varken BB eller någon annan hade visat sig behörig att föra hans talan. I sin bedömning beaktade verket att AA inte hade träffat BB sedan hon kom till Sverige

text: 2008 och att det kunde antas att någon annan person hade trätt in som ställföreträdare för honom under den tiden. Förvaltningsrätten i Stockholm, migrationsdomstolen, återförvisade den 25 juli 2012 målet till Migrationsverket för prövning i sak (mål nr UM 2985-12). Migrationsdomstolen anförde bl.a. följande:

text: Eftersom uppgifterna som BB lämnade i sin asylutredning i väsentliga delar överensstämmer med de uppgifter som har lämnats i samband med AA:s ansökan om uppehållstillstånd anser migrationsdomstolen att BB i vart fall kan presumeras vara AA:s ställföreträdare och därmed behörig att föra hans talan till dess något annat framkommer. Även om BB i förevarande mål presumeras vara behörig att föra AA:s talan, konstaterar migrationsdomstolen att föräldraskapet inte kan anses

text: fullständigt utrett på sådant sätt som krävs för att han ska beviljas uppehållstillstånd på anknytning till henne enligt

text: 5 kap. 3 § första stycket 2 a utlänningslagen

text: . Ett dnaanalysresultat som styrker släktskapet mellan BB och AA skulle även kunna användas för att styrka hennes i nuläget presumerade ställföreträdarskap (jfr

text: MIG 2012:1

text: En kort tid efter återförvisningen utsåg Migrationsverket en handläggare för ärendet. Verket omfördelade ärendet till en ny handläggare i april 2013. Därefter genomfördes en dna-undersökning och en dna-analys. Analysen visade att BB med en sannolikhet av 99,999 procent var biologisk mor till AA.

text: Migrationsverket avvisade AA:s ansökan om uppehållstillstånd på nytt den 28 juni

text: 2013 med motiveringen att varken hans biologiska mor eller någon annan visat att de hade rätt att företräda honom. BB överklagade beslutet för AA:s räkning.

text: Förvaltningsrätten i Stockholm, migrationsdomstolen, undanröjde verkets beslut den 10 oktober 2013 och återförvisade återigen målet till Migrationsverket för prövning i sak (mål nr UM 6901-13). Domstolen motiverade sitt beslut på följande sätt:

text: Domstolen kan konstatera att instansordningsprincipen medför att underinstansen som utgångspunkt ska följa domar och beslut från överinstanser och lojalt tillämpa dessa. [– – –] Justitieombudsmannen (JO) har uttalat att Migrationsverket – även om man finner en viss fråga svårbedömd eller anser att migrationsdomstolens dom är felaktig – har en skyldighet att efterleva domstolens domar på ett konstruktivt sätt. [– – –] JO har tidigare uttalat att huvudregeln, oavsett anledningen till återförvisningen, måste vara att besvärsinstansens sakprövning, sådan den kommer till uttryck i beslutsmotiveringen (domskälen), ska godtas av beslutsmyndigheten, då denna senare meddelar sitt beslut. Särskilda skäl kan dock undantagsvis medföra att huvudregeln genombryts. Skulle ny utredning eller nya omständigheter ha framkommit, vilka rimligen hade medfört ett annat ställningstagande från överklagandeinstansens sida om de tidigare varit kända, bör underinstansen vara oförhindrad att avvika från den bedömning som har redovisats i återförvisningsbeslutet. – – –

text: Migrationsdomstolen kan konstatera att domstolen i beslutet den 25 juli 2012 om återförvisning har bedömt att BB i vart fall kunde presumeras vara AA:s ställföreträdare och därmed behörig att föra hans talan till dess något annat framkommer. Domstolen fann samtidigt att släktskapet inte kan anses fullständigt utrett på sådant sätt som krävs för att han ska kunna beviljas uppehållstillstånd p.g.a. anknytning till henne. Domstolen menade vidare, med hänvisning till

text: MIG 2012:1

text: , att ett dna-analysresultat som styrker släktskapet mellan BB och AA skulle kunna användas för att styrka hennes i nuläget presumerade ställföreträdarskap. Den dna-analys som Migrationsverket har låtit genomföra visar med mycket hög sannolikhet att BB är AA:s mor, och stärker därmed domstolens tidigare redovisade presumtion att hon kan vara barnets ställföreträdare. Någon ny utredning eller andra omständigheter som talar mot att BB kan betraktas som AA:s ställföreträdare har inte åberopats av verket. Migrationsverket har under dessa förhållanden inte haft anledning att göra en annan bedömning i frågan om ställföreträdarskap än den som migrationsdomstolen redogjort för i sitt beslut om återförvisning. Migrationsverket har därför saknat grund för sitt beslut att ånyo avvisa AA:s ansökan om uppehållstillstånd. I stället skulle Migrationsverket ha prövat ärendet i sak i enlighet med domstolens avgörande.

text: Migrationsverket beviljade AA permanent uppehållstillstånd den 30 oktober 2013, på grund av hans anknytning till BB.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 28 augusti 2013 (dvs. efter att Migrationsverket hade beslutat att på nytt avvisa AA:s ansökan men före migrationsdomstolens andra beslut om återförvisning) framförde BB klagomål mot Migrationsverkets handläggning av hennes sons ansökan om uppehållstillstånd.

text: Hon var framför allt kritisk till

text: a) den långa handläggningstiden hos Migrationsverket efter migrationsdomstolens beslut om återförvisning den 25 juli 2012

text: b) att verket inte hade rättat sig efter migrationsdomstolens beslut

text: c) att verket inte heller hade underrättat henne om avvisningsbeslutet den 28 juni 2013; det beslutet fick hon kännedom om först sedan hennes ombud varit i kontakt med verket den 19 augusti 2013 och frågat när beslutet skulle komma.

text: Utredning

text: Migrationsverket (generaldirektören CC) yttrade sig över anmälan. I fråga om handläggningstiden lämnade verket inledningsvis bl.a. följande uppgifter.

text: Ärenden där ett barn är sökande eller anknytningsperson är tydligt prioriterade. AA:s ärende handlades av tillståndsenheten i Uppsala. Enheten försöker se till att de ärenden som bedöms vara mest akuta handläggs först. Barnärenden där sökanden eller anknytningspersonen inom en snar framtid kommer att fylla 18 år är särskilt prioriterade eftersom detta kan vara avgörande för ärendets utgång. Även barnärenden som har återförvisats från domstol är särskilt prioriterade.

text: Enheten hade en mycket hög arbetsbelastning under perioden augusti 2012–april 2013. Den handläggare som ansvarade för AA:s ärende hade dessutom en stor mängd högt prioriterade, interna uppdrag. I april 2013 flyttades ärendet över till en annan handläggare.

text: Verket fortsatte:

text: Det kan konstateras att väntetiden för det nu aktuella ärendet har blivit alltför lång innan det flyttades över till en ny handläggare. Uppmärksamheten på detta har brustit och följaktligen finns det grund för kritik i fråga om handläggningstiden i detta skede av ärendet. Enhetschefen har haft uppföljande samtal med berörd personal. Tillståndsenheten i Uppsala arbetar aktivt med att kontinuerligt screena ärenden och kontrollera inkomna ärenden för att i möjligaste mån göra så korrekta och rimliga prioriteringar bland ärendena som är möjligt. Begäran om förtur hanteras och besvaras skyndsamt även om det inte alltid är möjligt att påbörja handläggning av ett ärende omedelbart.

text: Enheten understryker att rutinerna för att bevaka och fördela ärenden har utvecklats och förändrats sedan den aktuella perioden. Risken att ett ärende stannar upp och blir liggande för länge hos en handläggare utan att aktiva åtgärder vidtas är idag betydligt mindre. Särskilda rutiner finns också för uppföljning av enhetens äldsta ärenden.

text: Migrationsverket anförde därefter följande beträffande klagomålet om att verket inte hade rättat sig efter migrationsdomstolens dom och prövat ärendet i sak:

text: Migrationsöverdomstolen har i ett antal beslut konstaterat att omyndiga barn i ärenden om uppehållstillstånd måste företrädas av vårdnadshavare eller annan legal ställföreträdare. Det ankommer på den som uppger sig företräda barnet att styrka sin behörighet. I en refererad dom från den 18 januari 2012 har Migrationsöverdomstolen funnit att eftersom resultatet av genomförd dna-analys visat att föräldraskap föreligger och det inte heller framkommit något som talar emot föräldrarnas ställföreträdarskap, hade de rätt att företräda sitt barn i målet (se

text: MIG 2012:1

text: samt RCI 07/2012, avsnitt 4.2.1). – – –

text: Migrationsdomstolen bedömde i sina skäl i beslutet från den 25 juli 2012 att BB kunde presumeras […] vara AA:s ställföreträdare och därmed behörig att föra hans talan [till dess något annat framkom]. Den omständigheten att ärendet i domstolens beslutsmening återförvisades för prövning i sak kan emellertid inte tolkas på annat sätt än att frågan om ställföreträdarskap var avgjord. I annat fall borde ärendet endast ha återförvisats utan tillägg av orden ”för prövning i sak”.

text: Instansordningsprincipen medför […] att en underinstans som utgångspunkt ska följa domar och beslut från överinstanser. Migrationsdomstolen är överinstans och Migrationsverket bör ha starka skäl för att fatta beslut i strid med domstolens bedömning. I detta fall är det tveklöst så att verket borde ha rättat sig efter migrationsdomstolens beslut från den 25 juli 2012 och prövat ärendet i sak. Det kan inte annat än konstateras att det med hänsyn till den långa handläggningstiden sammantaget med att ärendet rör ett barn gör det särskilt allvarligt att verket inte rättade sig efter domstolens beslut. Migrationsverket har vid kvalitetsuppföljningar särskilt uppmärksammat den procentuella andelen återförvisade ärenden beträffande de beslut som överklagas till migrationsdomstol och skälen till återförvisningsbesluten. Verket planerar att framöver vid kvalitetsuppföljningar även utreda vad som händer med ett ärende efter ett återförvisningsbeslut.

text: När det slutligen gällde frågan om underrättelse om beslut angav verket att BB inte tillhörde någon av de kategorier som enligt

text: 21 § förvaltningslagen

text: ska underrättas om beslut varigenom myndigheten avgör ett ärende (dvs. sökande, klagande eller annan part) och att hon inte heller hade visat att hon var ställföreträdare för AA.

text: Verket fortsatte:

text: […] beslutet skickades således inte initialt till modern. Efter att verkets beslut efterfrågats av modern sändes först första sidan av beslutet till henne. Av denna sida framgår sökandens namn och själva beslutet. Skälen för beslutet framgår av beslutets sida två. Senare sändes beslutet i sin helhet till modern. Detta föregicks av en sekretessprövning där det bedömdes att den sökande inte skulle lida men av att beslutet lämnades ut i sin helhet.

text: BB kommenterade Migrationsverkets yttrande.

text: Bedömning

text: Handläggningstiden I 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen anges att ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning ska avgöras senast inom nio månader från det att ansökan lämnades in, om det inte finns särskilda skäl.

text: Det tog två år innan AA:s ansökan om uppehållstillstånd på grund av anknytning prövades i sak av Migrationsverket. Anledningen var dels att verket två gånger avvisade hans ansökan med hänvisning till att BB inte var behörig att föra hans talan, dels att ärendet fick ligga hos verket en längre tid efter den första återförvisningen utan att några åtgärder vidtogs.

text: Som Migrationsverket har anfört ska barnärenden prioriteras. Ärenden som har återförvisats från migrationsdomstol för prövning i sak bör dessutom ges särskild förtur eftersom en materiell prövning ska göras. Trots att båda dessa kriterier var uppfyllda vidtog Migrationsverket över huvud taget inte några åtgärder i AA:s ärende förrän ca åtta månader efter återförvisningen, och det dröjde elva månader innan ett nytt beslut fattades. Handläggningstiden är oacceptabel och strider mot den tidsfrist som anges i utlänningsförordningen. Domstolstrots Underinstanser ska som utgångspunkt följa domar och beslut från överinstansen och lojalt tillämpa det som sägs i dessa. Endast då det finns särskilda skäl bör en underinstans fatta ett beslut som strider mot överinstansens bedömning. (Se bl.a. JO 1992/93 s. 238, dnr

text: , JO 2011/12 s. 309, dnr

text: och

text: RÅ 1997 not 125

text: .) Att myndigheter inte respekterar avgöranden av överinstansen är allvarligt och strider mot grundläggande krav på hur företrädare för det allmänna ska uppträda. Jag instämmer i Migrationsverkets bedömning att det var uppenbart att verket borde ha rättat sig efter migrationsdomstolens beslut från den 25 juli 2012 och prövat ärendet i sak.

text: Av det rättsliga ställningstagandet den 12 februari 2012 angående kraven på klarlagd identitet och pass i ärenden om uppehållstillstånd (RCI 07/2012) som Migrationsverket nämner i sitt yttrande, framgår att verket i vissa fall där sökandens eller den påstådda förälderns identitet är svår att klarlägga bör presumera att en påstådd förälder är behörig att föra den underåriges talan när de lämnat samstämmiga uppgifter om familjemedlemmar, levnadsförhållanden och flykten från hemlandet. Först om utredningen skulle visa att den som påstår sig vara förälder till sökanden inte är det, blir det enligt ställningstagandet aktuellt att avvisa ansökan på grund av att sökanden inte har någon legal ställföreträdare. Verkets rättsliga ställningstagande fanns redan vid tidpunkten för migrationsdomstolens första beslut om återförvisning, vilket gör det ännu svårare att förstå varför ärendet, som enligt min bedömning omfattas av uttalandena i det rättsliga ställningstagandet, handlades på det sätt som skett.

text: Underrättelse om beslut Migrationsverket underrättade inte BB om avvisningsbeslutet den 28 juni 2013 förrän hon själv begärt att få ta del av det och då först efter en sekretessprövning av handlingen. Migrationsverket motiverade detta med att man inte hade någon formell skyldighet att underrätta henne enligt

text: 21 § förvaltningslagen

text: , eftersom man inte såg henne som part.

text: Migrationsverket har inte utvecklat sitt resonemang eller angett hur verkets bedömning förhåller sig till det tidigare nämnda rättsliga ställningstagandet enligt vilket verket ska presumera att en påstådd förälder är behörig att föra en underårigs talan i fall som det aktuella. Det förhållandet att BB inte underrättades om beslutet hade kunnat få till följd att AA inte hade fått sin sak prövad i migrationsdomstolen. Detta förhållande talar med styrka för att BB skulle ha underrättats om beslutet. Frågan om ställföreträdarskap för underåriga barn i ärenden som det nu aktuella är emellertid komplex, och jag har inte tillräckligt underlag för att göra några ytterligare uttalanden inom ramen för det här ärendet. Jag kommer dock att utreda frågan inom ramen för ett initiativ. Avslutande synpunkter Det tog två år innan AA:s ansökan om uppehållstillstånd prövades i sak. Orsaken till den långa handläggningstiden var att Migrationsverket inte respekterade migrationsdomstolens avgörande och därefter inte handlade målet med tillräcklig skyndsamhet. Migrationsverkets bristande handläggning fick till följd att ett tolvårigt barns möjlighet att återförenas med sin mor kraftigt fördröjdes. Migrationsverket ska kritiseras för det inträffade. Kritiken är av allvarligt slag.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Bemötande
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot en åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Gävle, för handläggningen av en förundersökning

sammanfattning: Ett ärende vid åklagarkammaren i Gävle gällde bl.a. misstankar om att en flicka under 18 år utsatts för sexuellt ofredande. I ett sådant ärende är huvudregeln att ett beslut i åtalsfrågan ska vara fattat så snart det kan ske och senast inom tre månader från det att någon är skäligen misstänkt för brottet. Åtal väcktes emellertid först cirka åtta månader efter det att tidsfristen löpt ut trots att utredningen i princip var slutförd redan innan fristen löpte ut. Sedan den misstänkte slutdelgivits utredningen, kallade åklagaren till ett möte med bl.a. målsäganden och dennes vårdnadshavare för att höra deras uppfattning i åtalsfrågan. Jag konstaterar att handläggningstiden är oacceptabel och är kritisk även till att åklagaren kallade till mötet.

text: Anmälan

text: AA och hennes föräldrar, BB och CC, framförde i en anmälan klagomål mot kammaråklagaren DD vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Gävle, med anledning av handläggningen av ett ärende om sexuella övergrepp i vilket anmälningar om brott gjordes i april och maj 2007 och åtal väcktes i april 2008. De var missnöjda med handläggningstiden och uppgav bl.a. att den långa tiden medfört att brott preskriberades. Detta fick till följd att AA fick ett för lågt skadestånd. De uppgav också att kort innan åtal väcktes i ärendet ägde ett möte rum mellan dem, åklagaren och målsägandebiträdet vid vilket åklagaren skulle förklara för målsäganden varför hon ville lägga ned åtalet såvitt avsåg AA. De tillät emellertid inte att den åtalspunkt som inte var preskriberad lades ned. Föräldrarna blev då ”utvisade” ur rummet för att åklagaren ville tala i enrum med flickan. Medan föräldrarna fortfarande var närvarande pratade åklagaren ”över flickans huvud”.

text: Utredningen

text: Handlingar begärdes in från Hovrätten för Nedre Norrland, från åklagarkammaren och från Polismyndigheten i Gävleborgs län. Där bekräftades att anmälningar om sexuellt utnyttjande av underårig gjordes i slutet av april och i början av maj 2007. En person antecknades som skäligen misstänkt när anmälningarna kom in. I ärendet fanns fyra målsäganden. Åtal väcktes i början av april 2008. Beträffande

text: målsägande AA, som var född år 1991, väcktes åtal för sexuellt ofredande. Domstolarna biföll åtalet och bestämde skadeståndet till AA till 15 000 kronor.

text: Åklagarmyndigheten anmodades att lämna upplysningar och yttrande om handläggningstiden i ärendet samt om vilka kontakter åklagaren hade med målsäganden/målsägandens vårdnadshavare i mitten av mars 2008 och vad som förevar vid sammanträffandet den 26 mars samma år.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande tf. vice riksåklagaren EE) kom in med ett remissvar tillsammans med upplysningar från dåvarande kammarchefen överåklagaren FF (här utelämnade) och DD (se bilaga).

text: EE anförde följande under rubriken bedömning.

text: Den första polisanmälan gjordes den 27 april 2007 beträffande målsägandena GG och HH. Förundersökning inleddes av polisen samma dag och [- - - -] bedömdes vara skäligen misstänkt. Tidsfristen enligt 2 a § förundersökningskungörelsen har således börjat löpa redan då och beslut i åtalsfrågan skulle enligt huvudregeln ha fattats senast den 27 juli 2007. Åtal har väckts den 8 april 2008, dvs. nästan ett år efter det att anmälan gjordes och det fanns en skäligen misstänkt i ärendet. Utredningen, som har gällt upprepade sexuella övergrepp mot fyra olika barn, tycks i princip ha varit klar redan på försommaren 2007. Beslut i åtalsfrågan kom emellertid inte att fattas då. Åklagaren har därvid upplyst att ärendet kom in alldeles före hennes semester samt att ärendets omfattning och komplexitet medförde att ingen annan kunde ta över det, vilket jag i och för sig inte finner anledning att ifrågasätta. Skälet till att åtal inte heller väcktes omedelbart efter semestern synes, enligt vad åklagaren har upplyst, vara att hon noggrant ville gå igenom utredningen för att säkerställa framförallt att den misstänkte delgivits alla brottsmisstankar som kunde bli aktuella för åtal. Det var fråga om fyra relativt långa videoförhör med målsägandena och två förhör i dialogform med den misstänkte. Hon bedömde att arbetet skulle ta flera dagar i anspråk och den tiden var svår att finna. Under hösten 2007 har ärendet sedan kommit att fördröjas ytterligare med anledning av att åklagaren kontaktats av en kurator som upplyst att målsägande JJ hade ytterligare information att lämna, vilket föranlett åklagaren att ge direktiv om ett kompletterande målsägandeförhör. Sådant förhör hölls den 8 november 2007. Med hänsyn till den totala handläggningstiden och att fristen var försutten har det, enligt min mening, varit angeläget att slutföra utredningen så snart som möjligt därefter. Åklagaren har upplyst att hon var sjukskriven under december månad och att hon under januari gick igenom utredningen och godkände den för delgivning med den misstänkte. Förundersökningsprotokoll har inkommit till åklagaren den 20 februari 2008. Anledningen till att åtal inte väcktes omgående därefter synes vara att åklagaren först ville informera målsäganden AA om att endast en av de gärningar AA berättat om skulle kunna leda till åtal samt att AA i händelse av åtal skulle vara tvungen att höras personligen inför rätten. Eftersom åklagaren bedömde att den aktuella gärningen, sexuellt ofredande, i förhållande till åtalet i övrigt hade ett mycket begränsat straffvärde övervägde hon att besluta om förundersökningsbegränsning i denna del. Hon ville därför veta om det var målsägandens önskemål att ”gå vidare med åtalet”. Åklagaren har upplyst att hon hade telefonkontakt med målsägandebiträdet och därefter med målsägandens mor samt att man kom överens om att diskutera frågan vid ett personligt sammanträffande. Eftersom målsäganden vid tidpunkten för sammanträffandet var 17 år ansåg åklagaren att hon borde ges utrymme för ett eget ställningstagande varför åklagaren bad att få prata enskilt med målsäganden och målsägandebiträdet, dvs. utan att vårdnadshavarna var närvarande. När det gäller de nämnda kontakterna som sådana har jag följande synpunkter.

text: Enligt

text: 23 kap. 4 a §

text: och

text: 20 kap. 7 §

text: rättegångsbalken

text: finns under vissa förhållanden möjlighet för åklagare att besluta om förundersökningsbegränsning respektive åtalsunderlåtelse under förutsättning att bl.a. något väsentligt enskilt intresse inte åsidosätts. Utöver ett rent ekonomiskt intresse kan målsäganden vid en del brott som inneburit en grov kränkning av integriteten, t.ex. sexualbrott, ha ett självständigt intresse av att gärningsmannen fälls till ansvar. Åklagarens kontakter med målsäganden AA, hennes vårdnadshavare och målsägandebiträde har, som jag uppfattar det, bl.a. just syftat till att utreda om ett sådant väsentligt enskilt intresse har förelegat. Även om målsägandens inställning i åtalsfrågan saknar avgörande betydelse för åklagarens beslut och det är viktigt att målsäganden inte får den felaktiga uppfattningen att så skulle vara fallet, kan jag inte finna något principiellt hinder mot att åklagaren inför sitt beslut efterhör målsägandens inställning på det sätt som har skett. Detta särskilt med hänsyn till att hela brottsofferperspektivet ska beaktas vid bedömningen av om något väsentligt enskilt intresse föreligger. När det sedan gäller det förhållandet att åklagaren diskuterat frågan direkt med målsäganden utan att vårdnadshavarna var närvarande, är det min uppfattning att målsäganden, som var 17 år, torde ha uppnått en sådan mognad att hennes egen åsikt – inte endast vårdnadshavarnas – måste beaktas. Huruvida målsäganden kunde framföra sin egen åsikt i närvaro av vårdnadshavarna kan jag inte uttala mig om, men jag konstaterar att målsägandebiträdet hela tiden tycks ha varit närvarande samt att, enligt vad åklagaren har upplyst, inga invändningar framkom mot förfarandet. Det är givetvis beklagligt att målsäganden AA och hennes föräldrar uppfattat att åklagaren inte bemött dem på ett korrekt sätt. Utifrån det som framkommit kan jag dock inte se att åklagaren vid sammanträffandet agerat på sätt som inte varit lämpligt. Efter att målsäganden AA genom målsägandebiträdet uttryckt att hon önskade att åtal väcktes även i den del som omfattade henne, har åklagaren den 8 april 2008 väckt åtal, såvitt avser AA för ett fall av sexuellt ofredande. De övriga händelser som AA har lämnat uppgift om har åklagaren inte ansett sig kunna väcka åtal för, enligt vad som framgår av hennes upplysningar antingen på grund av preskription eller då AA:s uppgifter enligt åklagarens uppfattning var alltför vaga för att kunna ligga till grund för åtal. Jag ifrågasätter inte åklagarens bedömning att åtal inte kunde väckas rörande vissa gärningar med hänsyn till att målsägandens berättelse var för vag. Åklagaren har vidare bedömt att samtliga gärningar såvitt avser målsäganden AA var att rubricera som sexuellt ofredande, vilket brott har en preskriptionstid om fem år. De mer konkretiserade händelser som målsäganden berättade om i förhöret den 10 maj 2007 tycks, med undantag för det brott som åtalades, ha inträffat mer än fem år tidigare. Därmed förelåg redan vid tiden för målsägandeförhöret hinder för lagföring. Ingenting tyder således på att preskription för något brott skulle ha inträtt under utredningens gång. Jag finner därför inte anledning att ifrågasätta åklagarens uppgift om att hon inte skulle ha väckt åtal för andra gärningar än de som slutligen blev fallet även om åtal väckts sommaren eller hösten 2007. Sammanfattningsvis gör jag den bedömningen att handläggningen av ärendet, mot bakgrund av dess karaktär, tagit för lång tid men att detta, som även kammarchefen har anfört, inte torde ha medfört någon rättsförlust för målsäganden. Det bör också särskilt noteras att det som kommit fram visar att åklagaren i flera avseenden varit angelägen om att vara omsorgsfull vid sin handläggning av ärendet. Det är inte känt om åklagaren har påtalat för kammarchefen att hon, med anledning av bl.a. mellankommande semester och sjukskrivning, inte hann med att inom föreskriven tid fatta beslut i det aktuella ärendet. Det är naturligtvis viktigt att chefen uppmärksammas när sådana situationer uppkommer. Jag vill i sammanhanget erinra om att det ytterst är åklagarkammarens ledning som ska se till att kammaren har en fungerande organisation och att ärenden fördelas på sådant sätt att lagstadgade frister i möjligaste mån kan iakttas.

text: Anmälarna bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. Dessutom begärdes vissa ytterligare handlingar in från polismyndigheten.

text: Bedömning

text: Handläggningstiden Av utredningen framgår att anmälningar om sexuella övergrepp gjordes i april och maj 2007. Sedan utredningsåtgärder, i form av förhör med de fyra målsägandena och den misstänkte, vidtagits under våren redovisades utredningen till förundersökningsledaren DD på försommaren strax före hennes semester. I slutet av oktober gav hon direktiv om att ett kompletterande förhör med en av målsägandena skulle hållas, vilket genomfördes i början av november. Under januari 2008 gav DD direktiv om att utredningen skulle slutdelges den misstänkte. Ett förundersökningsprotokoll inkom till kammaren den 20 februari. Åtal väcktes i april 2008.

text: Det ställs i 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948, förkortad FUK) upp ett särskilt krav på skyndsamhet när det gäller förundersökningar där målsäganden, som i det aktuella fallet, vid tiden för anmälan inte fyllt 18 år och brottet riktas mot dennes liv, hälsa, frihet eller frid samt det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. I sådana ärenden ska förundersökningen vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: I det aktuella ärendet noterades en person som skäligen misstänkt i samband med att anmälningarna gjordes i slutet av april och början av maj 2007. Den nyss angivna tidsfristen gick således ut i vart fall i början av augusti. Den kom sedan att överskridas med drygt åtta månader, trots att utredningen i princip var färdigställd när fristen löpte ut. DD har uppgett att ansvaret för tidsutdräkten ligger på henne och att hon i vart fall tidig höst 2007 borde ha fattat beslut i åtalsfrågan. Jag instämmer i detta. Jag kan givetvis också instämma i vad Åklagarmyndigheten anfört rörande en åklagares ansvar att underrätta sin chef i en situation som denna och om kammarledningens ansvar.

text: Även om något brott inte preskriberades under den utdragna handläggningstiden, vilket anmälarna synes ha fått intryck av, är det givetvis likväl helt oacceptabelt att bl.a. målsäganden ska behöva vänta på ett beslut i åtalsfrågan så länge som i det aktuella fallet.

text: Förelåg förutsättningar för att besluta om åtalsunderlåtelse eller förundersökningsbegränsning? DD har uppgett att det stod klart när hon förberedde åtalet att beträffande AA skulle åtalet enbart komma att omfatta en gärning som var att rubricera som sexuellt ofredande. AA var vid tillfället 17 år och det skulle vara nödvändigt att höra henne personligen i domstol. Gärningen hade, enligt DD, ett mycket begränsat straffvärde. Hon ville då väcka frågan om det var målsägandens önskemål att gå vidare med åtalet i denna del. Om så inte var fallet ansåg DD att åtal inte borde

text: väckas och att förundersökningsbegränsning kunde beslutas. Hon hade telefonkontakt med målsägandebiträdet och målsägandens mor och man kom överens om att saken borde diskuteras vid ett personligt sammanträffande.

text: Sedan en förundersökning genomförts och redovisats till åklagare gäller i svensk rätt, som huvudregel, principen om åklagares absoluta åtalsplikt. Enligt

text: 20 kap. 6 § rättegångsbalken

text: , förkortad RB, ska åklagaren, om något annat inte är föreskrivet, väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal. Detta innebär att åklagaren har att väcka åtal om han eller hon på objektiva grunder kan förutse en fällande dom. Syftet med den absoluta åtalsplikten är bl.a. att säkerställa allas likhet inför lagen och att motverka misstankar om att åklagare skulle ta obehöriga hänsyn vid åtalsprövningen. Från principen om den absoluta åtalsplikten finns vissa undantag, t.ex. genom bestämmelserna om åtalsunderlåtelse.

text: Av

text: 20 kap. 7 §

text: RB följer att en åklagare får besluta att underlåta åtal för brott under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts om – såvitt nu är av intresse – den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet (första stycket 3).

text: Ett beslut om åtalsunderlåtelse innebär att åklagaren konstaterar att den misstänkte har begått det aktuella brottet. Ett sådant beslut kräver därför att det råder klarhet i skuldfrågan. Eftersom den misstänkte i det aktuella fallet förnekade brott kunde ett sådant beslut inte komma i fråga.

text: DD har emellertid uppgett att hon övervägde att besluta om förundersökningsbegränsning avseende den aktuella åtalspunkten. Frågan är då om detta var möjligt eftersom förundersökningen var slutdelgiven och redovisad till åklagaren.

text: Bestämmelserna om förundersökningsbegränsning kan också på sätt och vis sägas utgöra ett avsteg från den absoluta åtalsplikten. Bestämmelserna hör samman med reglerna om åtalsunderlåtelse på så sätt att enligt

text: 23 kap. 4 a § första stycket 2

text: RB får en förundersökning läggas ned om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. eller om särskild åtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. Den bestämmelse i 20 kap. som DD övervägde att tillämpa var den nyss angivna i 7 § första stycket 3.

text: Enligt sedan länge etablerad praxis inom Åklagarmyndigheten, baserad bl.a. på ett uttalande av Riksåklagaren år 1985 (jfr Riksåklagarens riktlinjer [RåR] 2008:2, Förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse s. 9), kan ett beslut om förundersökningsbegränsning fattas innan slutdelgivning genomförts medan efter den tidpunkten endast beslut om åtalsunderlåtelse kan komma i fråga.

text: Denna praxis är också enligt min mening riktig. Ett beslut om förundersökningsbegränsning syftar ju till att åstadkomma att en viss gärning inte behöver utredas. Ett sådant beslut saknar därför väsentligen en förnuftig mening när förundersökningen i princip är slutförd och slutdelgivning har skett. Om åklagaren i den

text: situationen anser att sig ha skäl att avstå från att åtala för visst brott är det således bestämmelserna om åtalsunderlåtelse i

text: 20 kap. 7 §

text: RB som han eller hon har att tillämpa.

text: Åklagarmyndigheten har visserligen, i riktlinjer avsedda att tillämpas från och med den 1 januari 2009, ansett att åklagaren, om åtalsunderlåtelse inte kan ske därför att skuldfrågan är oklar men förhållandena i övrigt motiverar ett beslut om förundersökningsbegränsning, ska kunna besluta om förundersökningsbegränsning även sedan slutdelgivning har skett (RåR 2008:2, s. 9 f.). Den situation som emellanåt kan förekomma, och som riktlinjerna främst synes syfta på, är emellertid den då en slutdelgiven polisledd utredning avser förnekade gärningar vilka med hänsyn till tidigare eller samtidig brottslighet inte bör föranleda lagföring. Tanken är att det såväl ur den misstänktes perspektiv som av processekonomiska skäl inte är rimligt att åtal av formella skäl ska behöva väckas bara för att slutdelgivning har skett i en polisledd förundersökning.

text: Enligt riktlinjerna (a.a. s. 10) ska dock, för den övervägande majoriteten av fall, den sedan år 1985 tillämpade principen alltjämt gälla. Det är också enligt min mening angeläget att det synsätt som principen ger uttryck för i största möjliga utsträckning upprätthålls. I ett fall som det förevarande, då förundersökningen letts av åklagare, och denne sedan utredningen redovisats gett direktiv om slutdelgivning, bör åklagaren vara förhindrad att efter slutdelgivningen besluta om förundersökningsbegränsning. Att i den situationen ge utrymme för ett sådant beslut står nämligen inte bara i mindre god överensstämmelse med

text: rättegångsbalkens

text: systematik, utan kan också riskera ge upphov till mindre väl övervägda ställningstaganden i begränsningsfrågan under utredningens tidigare skeden.

text: Jag anser således att DD redan av nu angivna skäl inte på sätt som skett bort överväga att besluta om förundersökningsbegränsning.

text: För att förundersökningsbegränsning ska få ske gäller dessutom, som angetts ovan, enligt

text: 23 kap. 4 a § första stycket 2

text: RB bl.a. att något väsentligt enskilt intresse inte får åsidosättas. Vid bedömningen av om något väsentligt enskilt intresse hindrar en förundersökningsbegränsning ska hela brottsofferperspektivet beaktas, således såväl frågor om enskilt anspråk som andra anspråk men också den kränkning som brottet inneburit. Jag har i ett tidigare ärende (JO:s dnr 5228-2007) beträffande tolkningen av vad som ska anses vara åsidosättande av ett väsentligt enskilt intresse instämt i att brott av vissa slag som nämns i bl.a. lagmotiven – såsom t.ex. våldtäkt, andra sexualbrott och olika former av kvinnomisshandel – inte bör bli föremål för förundersökningsbegränsning.

text: För egen del uttryckte jag vidare uppfattningen att vid en bedömning av om ett väsentligt enskilt intresse föreligger bör vägas in att även den som varit offer för t.ex. misshandel eller stöld ofta upplever sig ha varit utsatt för en betydande integritetskränkning. Vidare noterade jag att i Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, uttalas bl.a. att ett beslut att lägga ned förundersökningen kan fattas på vilket stadium som helst så länge undersökningen inte slutförts. Ju mindre som återstår att utreda, desto starkare blir samtidigt skälen att låta förundersökningen fortsätta.

text: Detta innebär också att målsägandens och den misstänktes eventuella intressen av att undersökningen fullföljs ökar i tyngd ju mindre som återstår av utredningen (s. 23:31).

text: I det aktuella fallet var utredningen slutförd när DD övervägde att besluta om förundersökningsbegränsning och kallade till ett möte. Den eventuella processekonomiska vinsten med att besluta om förundersökningsbegränsning var således mycket liten. Det var vidare fråga om ett sexualbrott.

text: DD avsåg, som jag uppfattat henne, att låta AA:s vilja att underkasta sig det obehag som en rättegång kan innebära styra hennes beslutsfattande i åtalsfrågan. Jag vill därför framhålla att målsägandens inställning i den frågan inte ska vägas in vid bedömningen av om något enskilt intresse åsidosätts.

text: Sammanfattningsvis är det således min uppfattning att det saknades utrymme för att i den aktuella situationen besluta om förundersökningsbegränsning. DD borde därför, och eftersom tidsfristen redan överskridits med många månader, inte ha kallat till sig målsäganden och vårdnadshavarna för ett möte med förundersökningsbegränsning i åtanke. Genomförandet av mötet När det slutligen gäller genomförandet av mötet har DD uppgett att det var tydligt att vårdnadshavarna var för ett åtal. Hon ansåg att AA då borde ges utrymme för ett eget ställningstagande och bad därför att få tala enskilt med henne och hennes målsägandebiträde. Genom att låta AA komma till tals i frågan om åtal skulle väckas var hennes avsikt att agera respektfullt mot AA.

text: Anmälarna har emellertid uppgett att de uppfattade att de kallades till mötet för att åklagaren skulle förklara för målsäganden varför hon ville lägga ned åtalet. De ville inte tillåta det eftersom det medförde att AA, som var den som först berättade om övergreppen, uppfattade att hon inte blev trodd och inte heller fick någon upprättelse. Vidare har föräldrarna uppgett att de upplevde det som att de blev ”utvisade” från mötet samt att åklagaren, så länge föräldrarna var kvar, ”talade över flickans huvud” om bl.a. preskriptionsbestämmelser.

text: Jag ifrågasätter inte att DD hade det syfte hon angett. Anmälarnas uppgifter om hur de uppfattat saken visar emellertid på vilka svårigheter en åklagare kan försätta sig i vid ett möte av detta slag. Målsägandens inställning i åtalsfrågan saknar självständig betydelse och åklagaren har, som tidigare sagts, en absolut åtalsplikt. Det är därför viktigt att en målsägande inte ges intryck av att hans eller hennes uppfattning avgör om åtal ska ske eller inte. När det som i detta fall är fråga om en underårig målsägande finns dessutom risken att den unga kan känna att hennes trovärdighet är ifrågasatt eller uppleva att hon hamnar i en lojalitetskonflikt om hon får uppfattningen att åklagaren inte vill att hennes sak ska drivas vidare medan hennes föräldrar är av motsatt uppfattning.

text: Det är självfallet beklagligt att målsägandens och hennes vårdnadshavares kvarstående intryck av mötet är att de inte blev bemötta på ett korrekt sätt.

text: För de sammantagna bristerna i handläggningen förtjänar DD kritik.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Bilaga till JO:s beslut i ärende 476-2009

text: DD

text: Redogörelse för ärendet och brottsmisstankarna

text: Ärendet rörde sexuella brott gentemot fyra flickor [- - - -]. En anmälan avseende två av barnen, måls GG och HH, inkom den 30 april 2007. Med anledning av de uppgifter som framkom hölls videoförhör med dessa barn den 4 maj 2007 vid vilket jag närvarade. Det framkom uppgifter som innefattade gärningar som var att rubricera som sexuellt övergrepp mot barn [- - - -]. Den 8 maj inkom ytterligare en anmälan avseende två andra barn, målsägande JJ och AA [- - - -]. Den 8 maj fattades beslut om hämtning till förhör vilket effektuerades samma dag. Den misstänkte släpptes efter förhör. Den 10 maj hölls videoförhör med målsägande JJ och AA i Uppsala vid vilket jag närvarade. Det framkom uppgifter som innefattade gärningar som var att rubricera som sexuellt utnyttjande av underårig, sexuellt övergrepp mot barn och sexuellt ofredande avseende målsägande JJ [- - - -] samt sexuellt ofredande avseende målsägande AA [- - - -]. Kompletterande förhör med den misstänkte hölls den 1 juni 2007. Den 28 oktober 2007 lämnades direktiv till polisen att hålla kompletterande målsägandeförhör med JJ efter att jag kontaktats av en kurator på BUP i Uppsala som upplyst att målsägande JJ hade ytterligare information att lämna. Kompletterande förhör hölls den 8 november 2007 i Uppsala. Vid detta förhör närvarade jag inte p.g.a. tidsbrist. Förundersökningsprotokoll redovisades den 20 februari 2008. Telefonkontakter med målsägandebiträdet och målsägande JJ och AA:s mor skedde under mars månad vid vilka diskuterades huruvida åtal skulle väckas avseende gärningar riktade mot målsägande AA. I slutet av mars månad sammanträffade jag med målsägande AA, målsägandebiträdet och målsägande JJ och AA:s vårdnadshavare för att klargöra huruvida det var måls-ägande AA:s önskan att åtalet även skulle omfatta gärningar riktade mot henne. Jag fick härefter besked från målsägandebiträdet att målsägande AA önskade att åtalet omfattande även hennes del. Åtal väcktes den 8 april.

text: Angående handläggningstiden och av klaganden påstådd konsekvens för preskription

text: Det är uppenbart att utredningen inte genomförts med beaktande av de tidsfrister som föreligger enligt förundersökningskungörelsen. Polismyndigheten kan inte lastas för tidsutdräkten utan det är undertecknad som inte inom rätt tid tagit itu med de arbetsuppgifter som ålegat mig.

text: Väl medveten om att detta inte är ursäktligt har en bidragande orsak varit att ärendet kom in alldeles innan min semester 2007. Det fanns ingen möjlighet att åtala innan semestern och ärendets omfattning och komplexitet medförde att ingen annan kunde ta över ärendet. Efter semestern borde ärendet ha fullföljts och åtal väckts tidig höst. Anledningen till att direktiv inte lämnades omgående efter semestern om att redovisa förundersökningen var att jag noggrant ville gå igenom utredningen för att säkerställa framförallt att den misstänkte delgivits alla brottsmisstankar som kunde bli aktuella för åtal. Det var fråga om fyra relativt långa videoförhör med målsägandena och den misstänkte var dessutom hörd i dialogform. Som ofta är fallet vid barnförhör är det en grannlaga uppgift att analysera och jämföra de uppgifter som barnen lämnat med vad som kommer fram i övrigt, särskilt som i detta fall den misstänktes uppgifter. Detta arbete är en tidskrävande uppgift som tar flera dagar i anspråk. Den tiden var svår att finna. I slutet av oktober framkom uppgifter som medförde att ett kompletterande målsägandeförhör skulle hållas med målsägande JJ vilket hölls den 8 november. Under december månad var jag sjukskriven på grund av en operation. Under januari månad gick jag igenom utredningen och godkände den för delgivning med den misstänkte. Förundersökningsprotokoll inkom den 20 februari 2008. Under mars månad förekom de kontakter som redogörs för närmare nedan med målsägande AA och den 8 april väcktes åtal. Klaganden har i sin skrivelse anfört att det faktum att förundersökningen dragit ut på tiden fått den konsekvensen att gärningar som kunde ha åtalats har blivit preskriberade under den tid förundersökningen bedrevs. Denna uppgift är enligt min uppfattning helt felaktig. Jag skulle inte ha väckt åtal för andra gärningar än som slutligen blev fallet även om åtal väckts sommaren eller hösten 2007. Målsägande AA har till skillnad från övriga målsäganden enbart berättat om gärningar som varit att bedöma som sexuellt ofredande för vilka 5 års preskriptionstid gäller. Målsägande AA var vid tidpunkten för det första målsägandeförhöret drygt 16 år. Hon har på frågan om det är något tillfälle som är värre än något annat berättat om två händelser [- - - -]. Om tidpunkten för dessa händelser har målsäganden berättat att ”så det kanske var rent av i 3:an redan” och ”ja. där nånstans. 9-10 år” .

text: Utöver dessa särskilt angivna händelser har målsäganden varit vag i sina uppgifter både om vad som hänt och när de kan ha inträffat. Det var också otydligt genom målsägandens uppgifter och hennes mors förhör i vilken omfattning målsägande AA och den misstänkte överhuvudtaget träffades under aktuell tid. Det finns i och för sig uppgifter från målsäganden som tyder på att vissa gärningar har ägt rum inom icke preskriberad tid, förutom den gärning som åtalades. Dessa uppgifter om ytterligare gärningar var enligt min uppfattning alltför vaga för att kunna ligga till grund för åtal. Som jag framhöll tidigare skulle åtalet inte ha omfattat andra gärningar om åtal väckts snabbare.

text: Angående telefonkontakter och sammanträffande i mars 2008

text: I samband med att jag förberedde åtalet stod det klart att åtalet skulle komma att omfatta gärningar som var att rubricera som sexuellt övergrepp mot barn, sexuellt utnyttjande av barn och sexuellt ofredande mot målsägande GG, HH och JJ medan såvitt avser målsägande AA skulle åtalet enbart komma att omfatta en gärning som var att rubricera som sexuellt ofredande. Målsäganden var vid denna tidpunkt 17 år och det var vid ett åtal nödvändigt att höra henne personligen i domstol. Den gärning som riktats mot målsägande AA hade i förhållande till det övriga som skulle åtalas ett mycket begränsat, om ens något straffvärde.

text: Jag väckte då frågeställningen om det var målsäganden AA:s önskemål att gå vidare med åtalet i denna del. Utan hennes vilja att gå vidare med åtalet ansåg jag att åtal inte borde väckas i denna del utan att detta kunde förundersöknings begränsas. Jag hade telefonkontakt med målsägandebiträdet och härefter målsägandens mor och vi kom då överens om att detta borde diskuteras vid ett personligt sammanträffande. Vid detta sammanträffande redogjorde jag dels för min uppfattning att samtliga gärningar utöver den som slutligen kom att åtalas var preskriberade och att det fanns utrymme för att undvika åtal och att utsätta målsägande AA för en rättegång om det var så att målsägande AA inte önskade detta. Det framgick tydligt vid sammanträffandet att vårdnadshavarna var för ett åtal. Då målsägande AA vid tidpunkten var 17 år ansåg jag att hon borde ges utrymme för ett eget ställningstagande och jag bad därför att få prata enskilt med målsägande AA och målsägandebiträdet. Inga invändningar mot detta framkom från någon och det var naturligtvis inte, som klaganden angivit, fråga om att ”utvisa” någon. Det framgick då att målsägande AA önskade betänketid. Målsägandebiträdet meddelade sedan efter några dagar att målsäganden önskade att åtal väcktes även i den del som omfattade henne. Jag anser att jag genom att låta målsäganden komma till tals i denna fråga agerat respektfullt mot henne.

text: Avslutande synpunkter

text: Jag beklagar den långsamma handläggningen och är införstådd med att såväl lagstiftning som hänsyn till inblandade parter påkallar en snabbare handläggning. I övrigt anser jag att jag handlagt ärendet korrekt och att mitt bemötande av parterna har skett utifrån respekt för alla inblandade.