title: Ett på JO:s initiativ upptaget ärende angående Försvarsmaktens medverkan i polisiär verksamhet

text: I ett beslut den 8 september 1999 anförde JO Pennlöv följande.

text: Bakgrund

text: Söndagen den 27 september 1998 utförde två personer ett rån på P 10 i Strängnäs. Vid rånet tillgreps ett antal militära automatvapen av typen AK 5. Spaningen efter de misstänkta gärningsmännen koncentrerades snabbt till Nackareservatet i Stockholm. Det aktuella området hade utan framgång genomsökts av polismän på marken. Dessutom hade också utan framgång använts polishelikopter utrustad med värmekamera. Efter framställning från Polismyndigheten i Stockholms län beslutade Försvarsmakten – överbefälhavaren – att en militär helikopter skulle stödja polisen i spaningsarbetet. Under kvällen och natten den 2 och 3 oktober 1998 deltog en militär helikopter med besättning i spaningen efter vapentjuvarna.

text: lnitiativet

text: I en anonym anmälan, som kom in till JO den 19 oktober 1998, ifrågasattes lagligheten av att militär personal och materiel hade använts i spaningen efter de misstänkta vapentjuvarna. Anmälarna, som uppgav sig vara anställda inom Försvarsmakten och Polismyndigheten i Stockholms län, hävdade att Försvarsmakten genom sin medverkan oriktigt hade deltagit i en polisiär operation mot civilbefolkning som endast polismyndighet får utföra. Anmälarna pekade dessutom på vissa risker som de ansåg hade varit förenade med uppdraget.

text: Jag beslutade den 26 oktober 1998 att inleda en utredning i saken.

text: Utredning

text: Från Polismyndigheten i Stockholms län erhölls två promemorior som upprättats angående Försvarsmaktens medverkan vid det aktuella tillfället. Muntliga upplysningar inhämtades från polisöverintendenten AA, Polismyndigheten i Stockholms län, länskriminalpolisen.

text: Försvarsmakten och Rikspolisstyrelsen anmodades därefter att genomföra utredning och avge yttrande i ärendet.

text: Försvarsmakten – överbefälhavaren general BB – anförde följande.

text: Utredning

text: Försvarsmakten har i sin utredning inhämtat yttranden inom Högkvarteret samt från chefen för Försvarsmaktens helikopterflottilj. I utredningen har inte framkommit annat än att Försvarsmakten på av överbefälhavaren beslutat sätt har deltagit i spaningen efter vapentjuvarna i Nackareservatet med en militär helikopter. I helikoptern har medföljt en polisman med bärbar FLIR – utrustning (värmekänslig kamera). Polismannen har skött och hanterat utrustningen. Den militära besättningen har under spaningen använt s.k. night vision goggles (ljusförstärkande nattkikare). I anmälan till JO har angetts att ”syftet med uppdraget var att upptäcka de båda rånarna och därefter gripa dem”. Detta stämmer inte såvitt avser syftet med just Försvarsmaktens medverkan. Försvarsmaktens uppgift var endast att – på sätt som skedde – från luften söka av området med ljusförstärkningsutrustning och värmekänslig kamera. Om och när indikationer visade på möjlig närvaro av de eftersökta vapentjuvarna skulle besättningen i den militära helikoptern meddela polisen sin position och därefter avbryta sitt deltagande.

text: Yttrande

text: När begäran angående Försvarsmaktens medverkan kom från polisen var bakgrunden att två personer, varav åtminstone en var värnpliktig, hade rånat P 10 i Strängnäs på militära automatvapen. För Försvarsmakten framstod det naturligtvis som utomordentligt angeläget att rånarna och framförallt de militära vapnen snarast möjligt kunde omhändertas av polisen. Till detta skall läggas de praktiska problem som polisen enligt uppgift vid tillfället hade att själv utföra helikopterflygningen i mörker med de regler som gäller civil luftfart. Enligt polisen var sannolikheten stor att de misstänkta rånarna skulle förflytta sig i skydd av mörker. Enligt Försvarsmakten är det bland annat i ljuset av detta man bör se myndighetens bedömning av polisens begäran. Omfattningen och inriktningen av Försvarsmaktens verksamhet finns angiven i förordningen (

text: ) med instruktion för Försvarsmakten. När det särskilt gäller uppgifter utanför det traditionella militära verksamhetsområdet styrs och begränsas Försvarsmaktens deltagande dessutom framförallt av bestämmelserna i förordningen (

text: ) om militär medverkan i civil verksamhet, men även av

text: 34 § räddningstjänstlagen (1986:1102)

text: . Såvitt avser åtagande av uppgifter åt polismyndighet har Försvarsmakten härutöver att tillse att myndigheten inte kommer att delta i – eller ens uppfattas delta i – utövning av våld eller tvång mot den egna befolkningen eller andra civila, dvs. sådan myndighetsutövning som endast är förbehållen polismyndighet (jfr regeringens proposition 1995/96:12 Totalförsvar i förnyelse s. 48–51). Vid sidan av skyldigheten att medverka i räddningstjänst får Försvarsmakten enligt

text: 5 §

text: förordningen om militär medverkan i civil verksamhet dessutom åta sig att utföra uppgift som främjar staten eller annat allmänt samhällsintresse. Vid prövningen av de legala förutsättningarna för ett deltagande fann Försvarsmakten att det efterfrågade stödet till polisen med hänsyn till omständigheterna kunde bedömas främja ett allmänt samhällsintresse. Enligt Försvarsmaktens uppfattning förhindrades således inte myndighetens deltagande av bestämmelserna i nämnda förordning. Eftersom Försvarsmakten i sin prövning dessutom gjorde bedömningen att den begärda spaningsuppgiften inte innefattade utövning av våld eller tvång mot civila, beslutade Försvarsmakten att biträda polisen på begärt sätt. Det skall dock framhållas att beslutet inte på något sätt var självklart eftersom gränserna för när ett allmänt samhällsintresse främjas eller när utövning av våld eller tvång mot civila föreligger inte är enkla att bestämma. Med anledning av omständigheterna var det också nödvändigt med ett relativt snabbt beslut i frågan. Försvarsmakten är väl medveten om att eventuellt militärt stöd till polismyndighet av uppenbara skäl måste hanteras med stor omsorg och med omdöme. Detta är också anledningen till att beslut i frågor om sådant stöd skall fattas centralt i Högkvarteret.

text: Samtidigt finns emellertid ett allt oftare uttalat önskemål (krav) från såväl politiker som företrädare för myndigheter och kommuner etc. att Försvarsmakten skall utöka sitt stöd till det civila samhället. Ofta hänvisas därvid till bestämmelsen i 2 § instruktionen för Försvarsmakten som anger att myndigheten skall kunna stödja samhället vid svåra påfrestningar i fred och förbereda sig för denna uppgift. Även om denna bestämmelse i realiteten tar sikte på synnerligen allvarliga och extraordinära tillstånd som är av en sådan omfattning att det uppstår allvarliga störningar i viktiga samhällsfunktioner eller hotar grundläggande värden i samhället (jfr Försvarsutskottets betänkande 1998/99:FöU3 s. 3), har den onekligen bidragit till att förstärka de nämnda åsikterna. Såvitt avser frågan om Försvarsmaktens stöd till just polismyndighet anförs vidare ofta att det borde vara ekonomiskt förmånligt att inom staten samutnyttja befintliga resurser när så lämpligen kan ske. Ett uttryck för det senare finns dessutom i den ovan nämnda propositionen 1995/96:12 där det bland annat anges att militära ”resurser kan utnyttjas till stöd för andra myndigheter som är lagligen berättigade att använda tvång eller våld” (s. 51). Det anges dock i propositionen att resurserna i så fall bör nyttjas på sådant sätt att det inte kan uppfattas som ett avsteg från grundprincipen att Försvarsmakten inte får användas i uppgifter som rymmer våld eller tvång mot enskilda civila. Vid sidan av begränsningen att Försvarsmakten inte får medverka i uppgifter som innefattar våld eller tvång mot enskilda, utgör förordningen om militär medverkan i civil verksamhet en legal begränsning av stödet till det civila samhället. I 2 § stadgas att Försvarsmakten får ställa personal och egendom till förfogande för transporter åt bland annat polismyndighet om det finns trängande behov av transporten. Dessutom får Försvarsmakten enligt 5 § åta sig att utföra transporter och andra arbeten och tjänster för civila mottagare, t.ex. en polismyndighet, under förutsättning att verksamheten kan inordnas som ett led i utbildning som bedrivs vid myndigheten eller främjar staten eller annat allmänt samhällsintresse. Härutöver skall enligt förordningen gällande bestämmelser om konkurrens beaktas om stödet riktar sig utanför staten. Om inte något av de i förordningen stadgade villkoren är uppfyllda är således Försvarsmakten förhindrad att åta sig den begärda uppgiften (oavsett att t.ex. uppgiften inte rymmer våld eller tvång mot enskilda). Huruvida de nämnda villkoren i ett enskilt fall är uppfyllda eller ej är naturligtvis en ibland besvärlig tolkningsfråga. Med anledning av vad nu sagts avböjer Försvarsmakten regelmässigt förfrågningar om stöd (med undantag naturligtvis av insatser i räddningstjänst) från det civila samhället. Enligt Försvarsmaktens tolkning av gällande regelverk anser myndigheten det i detta fall var rätt att – mot bakgrund av de speciella omständigheterna som förelåg och med de begränsningar som fanns i uppdraget – stödja polisen genom att utföra begärd flygtransport.

text: Rikspolisstyrelsen inhämtade utredning och yttrande från Polismyndigheten i Stockholms län. Vidare inhämtades skriftliga upplysningar från överdirektören CC och chefen för rättssekretariatet DD, båda vid Rikspolisstyrelsen. I sitt remissvar anförde Rikspolisstyrelsen – rikspolischefen EE – bl.a. följande.

text: 2.2 Rikspolisstyrelsens synpunkter

text: Med redogörelsen i det föregående avsnittet vill Rikspolisstyrelsen peka på det förhållandet att det sedan ett antal år och alltjämt är statsmakternas uppfattning att totalförsvarsresurser, t.ex. Försvarsmaktens personal och materiel, i fredstid skall kunna tas i anspråk för att lösa uppgifter som i första hand ankommer på det civila samhället, om än med vissa mer eller mindre givna begränsningar. Och detta gäller inte enbart vid sådana allvarliga och omfattande händelser som är att anse som s.k. svåra påfrestningar på samhället. Inför totalförsvarsbeslutets andra etapp menade regeringen nämligen, som redan framgått, att totalförsvarsresurser kan tas i anspråk även i andra fall. Det hela ligger i linje med den helhetssyn som enligt riksdagen och

text: regeringen skall anläggas när det gäller att förebygga och hantera hot och risker riktade mot samhället. Som ett ytterligare tecken på ett närmande av ett användande av totalförsvarsresurser i det civila samhällets verksamhet noterar Rikspolisstyrelsen att regeringen nyligen ställt sig positiv till att frågor om t.ex. utnyttjande av militära fartyg i Kustbevakningens tjänst ses över. När det gäller frågan huruvida totalförsvarsbeslutet har lett till några för detta ärende aktuella författningsändringar kan det konstateras att totalförsvarsbeslutet kommit till uttryck genom bl.a. 1996 års ändring i nuvarande

text: 2 § lagen (1992:1403)

text: om totalförsvar och höjd beredskap samt 1997 års ändring i

text: 2 § förordningen (1994:642)

text: med instruktion för Försvarsmakten. Enligt dessa paragrafer skall dels totalförsvarsresurser utformas så att de bl.a. kan stärka samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra påfrestningar på samhället, dels Försvarsmakten i fred bl.a. kunna stödja samhället vid svåra påfrestningar på samhället. Av betydelse i sammanhanget är förordningen (

text: 2 § andra stycket

text: förordningen får Försvarsmakten – utöver vad som följer av paragrafens första stycke, som rör sjuktransporter med helikopter, och av

text: 34 § räddningstjänstlagen (1986:1102)

text: – ställa personal och egendom till förfogande för transporter av sjuka eller skadade eller för transporter åt polis- och tullmyndigheterna eller åt Kustbevakningen, om det finns ett trängande behov av transporten. Denna bestämmelse har i sak inte varit föremål för någon ändring. Den hade således samma sakinnehåll när grundförfattningen trädde i kraft den 1 januari 1987. Det bör tilläggas att bestämmelsen redan dessförinnan kunde återfinnas – också med samma innehåll i sak – i

text: 6 § förordningen (1983:479)

text: om militär medverkan i civil verksamhet som trädde i kraft den 30 juni 1983. I ljuset av vad riksdagen och regeringen vid upprepade tillfällen uttalat om en helhetssyn är det enligt Rikspolisstyrelsens uppfattning besynnerligt att något förtydligande inte kommit till stånd beträffande förordningen om militär medverkan i civil verksamhet. Detta måste rimligen bero på förbiseende. Som läget nu är föreligger det – som styrelsen ser det – en bristande korrespondens mellan å ena sidan gällande regler och å anda sidan den av riksdagen och regeringen anlagda synen på hur totalförsvarsresurser skall kunna komma till användning i civil verksamhet. Det finns alltså i och för sig fog för det besked som DD efter endast kortvarigt studium lämnade till AA. Enligt styrelsen är det angeläget att riksdagens och regeringens uttalade mening kommer till uttryck även i förordningstexten.

text: 3 Rikspolisstyrelsens avslutande bedömning

text: Det framgår av utredningen att en Försvarsmakten tillhörig helikopter ställdes till Polismyndighetens i Stockholms län förfogande den 2–3 oktober 1998. Anledningen härtill var att flera omständigheter talade för att två män misstänkta för grovt rån samt tolv skjutklara militära handeldvapen (automatkarbin 5) skulle finnas i ett större och i allt väsentligt obebyggt område söder om Stockholm, nämligen i Nackareservatet eller där omkring. Det aktuella området hade utan framgång genomsökts av polismän på marken. Därjämte användes, också framgångslöst, polishelikopter utrustad med värmekamera. Med hänsyn till de bristande framgångarna uppkom frågan om Försvarsmakten skulle kunna ställa militär personal, helikopter och värmekamera till Polisens förfogande, vilket alltså kom att ske. I det aktuella fallet var det således på det sättet att Polisens ordinarie resurser inte var tillräckliga och heller inte av tillfredsställande beskaffenhet. Med hänsyn härtill fanns det, mot bakgrund av intresset att så snabbt som möjligt återfinna de efterspanade personerna och de från regementet tillgripna vapnen, goda skäl som talade för att vända sig till den organisation eller det organ som möjligen kan inneha den utrustning som Polisen var i behov av. Med hänsyn till den speciella utrustning som krävdes och till den korta tidsrymd som stod till buds, torde Försvarsmakten varit den enda organisation som i den uppkomna situationen kunde vara Polisen behjälplig.

text: Författningsstödet för den framställning som Polismyndigheten i Stockholms län gjorde hos Försvarsmakten utgörs av

text: 2 § andra stycket förordningen (1986:1111)

text: om militär medverkan i civil verksamhet. Enligt bestämmelsen får, som redan nämnts och såvitt här är av intresse, Försvarsmakten ställa personal och egendom till förfogande för transporter åt polisen, om det finns ett trängande behov av transporten. Även om det är Försvarsmakten som har att avgöra om en framställning är rättsligen grundad åvilar det, som polismyndigheten anger i sitt yttrande, självfallet Polisen att göra en egen bedömning i frågan om en framställning är förenlig med den angivna författningsbestämmelsen. När det gäller lämpligheten av att i detta fall använda sig av Försvarsmaktens personal och egendom med stöd av den i föregående stycke omnämnda bestämmelsen fäster Rikspolisstyrelsen särskilt avseende vid följande. Från polisiära utgångspunkter förelåg ett trängande behov av att genom helikoptertransport avsöka ett område med hjälp av värmekamera. Försvarsmakten kunde bistå med helikopter, personal och värmekamera för att möjliggöra den mest effektiva avsökningen av området. Polisens utrustning är i detta hänseende nämligen inte helt tillfyllest. Det stod såväl före som under Försvarsmaktens medverkan klart dels att helikoptern skulle flygas med militär besättning men under polismyndighetens ledning, i följd varav en polisman som upprätthöll samband med polisinsatsledningen medföljde helikoptern, dels att något militärt tvång eller våld över huvud taget inte skulle brukas. Ändamålet med Försvarsmaktens medverkan var således att stödja Polisens verksamhet – som syftade till att gripa de misstänkta gärningsmännen och omhänderta de tillgripna vapnen – genom att bistå med personal samt en helikopter och en värmekamera i samband med avsökningen av området. Mot bakgrund av det anförda anser Rikspolisstyrelsen att det inte förelegat något hinder mot att Försvarsmakten medverkade vid den polisiära insatsen på det sätt som kom att ske. I det anförda ligger alltså att förfarandet bör accepteras. Härtill kommer att styrelsen inte kan finna annat än att det sätt på vilket Försvarsmakten ställde personal och egendom till Polisens förfogande ligger väl i linje med statsmakternas under senare tid klart uttalade uppfattning om hur totalförsvarsresurser skall disponeras under fredstid. Som påpekats av riksdagens försvarsutskott redan under riksmötet år 1995/96 och numera även av regeringen (skr. 1998/99:33 s. 18) är det aktuella regelsystemet i behov av en översyn. Detsamma har för övrigt påtalats av Polismyndigheten i Stockholms län i dess yttrande. Enligt Rikspolisstyrelsens uppfattning finns det ett behov av att förtydliga reglerna så att det av själva författningstexten framgår på ett bättre sätt än för närvarande under vilka förutsättningar det skall vara möjligt för Försvarsmakten att lämna stöd till Polisen. Mot den bakgrunden har styrelsen för avsikt att, efter samråd med Försvarsmakten, inom kort till regeringen lämna förslag till ändringar i förtydligande riktning med avseende på förordningen om militär medverkan i civil verksamhet.

text: Bedömning

text: Användningen av militär personal och materiel i polisens verksamhet utgör ett extraordinärt inslag som strikt måste förbehållas situationer där gällande regler medger ett sådant bistånd och från principiell synpunkt är det ytterst väsentligt att rågången mellan militäraktioner och normalt polisarbete hålls klar (se JO 1991/92 s. 197 f.).

text: Riksdagen och regeringen har vid upprepade tillfällen under senare år gjort uttalanden om ett ökat stöd från Försvarsmaktens sida till det civila samhället. Det har emellertid i de sammanhangen poängterats att de militära resurserna bör utnyttjas på sådant sätt att det inte kan uppfattas som ett avsteg från grundprincipen att Försvarsmakten inte får användas i uppgifter som rymmer våld eller tvång mot enskilda civila (jfr bl.a.

text: prop. 1995/96:12 s. 48

text: och

text: /96:FöU1 s. 21). Riks-

text: polisstyrelsens remissvar innehåller en utförlig redogörelse för riksdagens och regeringens uttalanden i frågan. Försvarsmakten har redogjort för de regler som styr och begränsar Försvarsmaktens deltagande i uppgifter utanför det traditionella militära verksamhetsområdet. De bestämmelser som främst är aktuella i detta ärende är

text: och

text: 5 §§

text: förordningen (

text: ) om militär medverkan i civil verksamhet. Enligt 2 § får Försvarsmakten ställa personal och egendom till förfogande för transporter åt bl.a. polismyndighet, om det finns ett trängande behov av transporten. Enligt 5 § får Försvarsmakten dessutom åta sig att utföra transporter och andra arbeten och tjänster, om denna verksamhet kan inordnas som ett led i utbildning som bedrivs vid myndigheten eller främjar staten eller annat allmänt samhällsintresse.

text: Av utredningen framgår att Försvarsmaktens uppgift vid det aktuella tillfället var, vilket också skedde, att från luften söka av området med ljusförstärkningsutrustning och värmekänslig kamera. Om och när indikationer visade på möjlig närvaro av vapentjuvarna skulle besättningen i den militära helikoptern meddela polisen sin position och därefter avbryta sitt deltagande. Försvarsmaktens medverkan bestod således inte enbart i att biträda polisen med transport av personal och materiel utan den militära helikoptern kom i själva verket, låt vara i begränsad omfattning, att användas i operativ polisverksamhet.

text: Mot bakgrund av att det inte var fråga om en renodlad transport, måste frågan om det rättsliga stödet för medverkan bedömas enligt reglerna i 5 § förordningen om militär medverkan i civil verksamhet. Försvarsmakten har anfört att det efterfrågade stödet till polisen med hänsyn till omständigheterna kunde bedömas främja ett allmänt samhällsintresse och att den begärda spaningsuppgiften bedömdes inte innefatta utövning av våld eller tvång mot civila. Som Försvarsmakten anfört är gränserna för när ett allmänt samhällsintresse främjas eller utövning av våld eller tvång mot civila föreligger inte enkla att bestämma. Vad som framkommit i ärendet utgör enligt min uppfattning inte tillräcklig grund för kritik mot Försvarsmakten. Vid denna bedömning har jag beaktat bl.a. de otydligheter som finns i det aktuella regelsystemet. De uttalanden om en helhetssyn som riksdagen och regeringen har gjort vid upprepade tillfällen har nämligen inte föranlett några förtydliganden av reglerna i förordningen om militär medverkan i civil verksamhet. Jag har vidare beaktat att det med hänsyn till omständigheterna var nödvändigt med ett snabbt ställningstagande till polisens begäran om biträde.

text: När en myndighet begär assistans i sin tjänsteutövning av en annan myndighet åvilar självklart huvudansvaret för att framställningen behandlas enligt tillämpliga regler den senare myndigheten. Den begärande myndigheten har emellertid också ett ansvar i sammanhanget, vilket bl.a. innefattar att en framställning till en annan myndighet inte skall göras om denna myndighets medverkan är direkt författningsstridig eller olämplig.

text: Rikspolisstyrelsen har i en framställning till regeringen den 10 maj 1999 om ändring i förordningen om militär medverkan i civil verksamhet lämnat förslag i syfte att skapa bättre möjligheter för polisen att nyttja Försvarsmaktens helikoptrar. Därvid har framhållits bl.a. att Försvarsmaktens resurser inte skall användas vid

text: sådana moment i en polisiär insats där det finns risk för att polisen eller det transportmedel som polisen använder sig av kan komma att utsättas för något slags våld. Jag delar helt den uppfattningen. Med hänsyn till att de misstänkta vapentjuvarna enligt uppgift bedömdes kunna ha tillgång till ett större antal militära skjutvapen med ammunition anser jag att lämpligheten av att polisen begärde biträde av Försvarsmakten kan ifrågasättas. En eventuell beskjutning av den militära helikoptern skulle ha kunnat få ödesdigra konsekvenser i olika avseenden. Jag förutsätter att erforderliga riskbedömningar gjordes. Inte heller i denna del föreligger tillräcklig grund för kritik från min sida.

text: Vad gäller Polismyndigheten i Stockholms län har jag samrått med chefsJO Claes Eklundh, som har tillsyn över polisväsendet.


avgjordAv: Kerstin André

publisher: Justitieombudsmannen

title: Handläggningen av ett ärende angående bistånd i form av kontaktperson

org: jo

text: AA klagade i en anmälan till JO på hur Socialnämnden i Åstorps kommun hade handlagt ett ärende angående kontaktperson enligt

text: socialtjänstlagen

text: för hans familj. Han anförde därvid bl.a. att han inte fått svar på en framställning som han och hans hustru BB gav in till nämnden i augusti 2001.

type: stycke

text: Den framställning som AA hänvisade till i sin anmälan var ställd till Socialnämnden i Åstorps kommun. I skrivelsen begärde familjen ”att fortsättningsvis få ha CC som familjens kontaktperson”.

text: I ett yttrande över anmälan anförde Socialnämnden i Åstorps kommun bl.a. följande.

text: Vad gäller ansökan om särskilt namngiven kontaktperson har den behandlats i laga ordning. Ansökan har avslagits jml SoL § 6 g, då både föräldrar och länsrätt anser att tillräckliga resurser att täcka barnens behov finnes inom familjen. Kontaktpersonen har varit anlitad tidigare. Uppdraget upphörde i maj 2001.

text: I yttrandet hänvisades till en utredning daterad den 15 december 2001 som hade utförts av socialsekreteraren DD med anledning av familjens framställning i augusti 2001 om kontaktperson. I utredningen fanns en redogörelse rörande nämndens tidigare handläggning av ärendet angående kontaktperson. Av den framgick bl.a. följande.

text: 010504 Länsrättsförhandlingar där familjen framför att de ej är i behov av några stödinsatser från Åstorps kommun. Under förhandlingarna framhåller familjen att det har funnits problem i familjen men de har aldrig varit större än att familjen själva kunnat lösa dem. Familjen uppger att de kan ta hand om sina barn själva. 010515 Länsrättsdom i vilken framkommer att det hos familjen ej föreligger några brister. Föräldrarna bedöms ha tillräckliga resurser för att tillgodose sina barns behov. 010618 Hembesök hos familjen p g a en anonym anmälan. Vid besöket blir handläggare ej insläppt utan familjen meddelar att allting är lugnt och familjen ej behöver något stöd av socialförvaltningen. 010620 Hembesök hos familjen p g a anmälan, familjen tycker att allting fungerar mycket bra i hemmet. Vidare berättar familjen att om det uppstår problem löser man

text: dem genom familjerådslag. Vid besöket ansöker man om kontaktperson i form av CC. 010626 Ut har telefonsamtal med AA. Vid samtalet gör AA klart att han ej är i behov av några som helst insatser av socialförvaltningen och tar tillbaka sin ansökan om kontaktperson. Allting fungerar mycket bra i familjen. Han anser inte att familjen har några som helst problem och om det skulle uppstå några problem lovar han att återkomma. 010706 Hembesök hos familjen p g a sonens vård enl SoL. Familjen uppger att det fungerar mycket bra i hemmet och är inte i behov av någon form av insats som kan erbjudas på frivillig väg. 010815 Inkommer ansökan om att få namngiven kontaktperson återinsatt. 011122 Familjen avböjer besök av socialförvaltningen då de ej har några problem i sin familj som man inte kan klara av på egen väg.

text: I ett yttrande över nämndens remissvar vidhöll AA sina klagomål mot socialnämnden. Han anförde därvid bl.a. följande.

text: 010504 Vi har aldrig till socialnämnden eller i länsrätten avböjt hjälp av vår kontaktperson CC. – – – 010620 Vi har aldrig ansökt om kontaktperson! Men däremot har vi begärt att fortsättningsvis få ha CC som kontaktperson enl brev 01-08-13. Vi kan väl inte begära något då socialförvaltningen i Åstorp inte meddelat att det upphört. 010626 Jag har inte tagit tillbaka min ansökan om kontaktperson. Insatserna som jag avböjde var att vi inte ville ha kuponger för att handla mat – – –

text: JO lånade från Länsrätten i Skåne län in länsrättens dom den 10 maj 2001 i målet angående vård enligt LVU beträffande makarna AA och BB:s barn EE och FF.

text: Av länsrättens dom framgick att föräldrarna hade bestridit nämndens ansökan om vård enligt LVU. AA och BB hade därvid anfört bl.a. att det funnits problem i familjen, men att de inte varit större än att familjen hade kunnat lösa dem tillsammans. Föräldrarna förklarade att de accepterar den hjälp som barnen får i skolan och att ”den hjälp de får av kontaktpersonen är tillräcklig”.

text: JO begärde att socialnämnden skulle inkomma med utredning och yttrande beträffande vad AA hade anfört i sitt yttrande över nämndens remissvar.

text: Som sitt remissvar överlämnade socialnämnden en skrivelse som hade upprättats av tf. socialchefen GG. I skrivelsen anfördes i huvudsak följande.

text: Kommentar till datum 010504 och 010515

type: rubrik

text: Vi, undertecknad och 1:e soc sekr HH, som fanns närvarande vid den aktuella länsrättsförhandlingen, har uppfattat det så att familjen klart muntligt uttalat att de inte ville ha några stödinsatser från socialtjänsten i Åstorp, samt att de även ska ha uttalat att de aldrig haft mer problem än de själva klarat av dem. Biståndet kontaktperson är en form av frivillig stödinsats. Familjen har i detta sammanhang inte namngivit sin kontaktperson CC. Då biståndet kontaktperson beviljas görs en bedömning, om behov av stöd i denna form föreligger. Biståndet beviljas således inte till en viss kontaktperson. Länsrätten gjorde bedömningen att behov av LVU-vård ej förelåg för familjens barn. Då familjen dessutom själva uttryckte att de ej var i behov av stödinsatser, fanns ej längre någon grund för biståndet kontaktperson, som således avslutades. Socialtjänsten hade vid denna tidpunkt ej anledning att göra någon annan bedömning.

text: Kommentar till datum 010618

text: P g a att det till socialtjänsten inkommit en anonym anmälan gjordes hembesök hos familjen. Socialtjänstens personal blev ej insläppta. Men de talade med makarna AA och BB, som meddelade att allt var lugnt och att familjen inte behöver något stöd från socialtjänsten.

text: Kommentar till datum 010620

text: Socialtjänsten i Åstorp har per telefon 010515 genom 1:e soc sekr HH muntligen meddelat CC att han ej längre har uppdrag som kontaktperson för familjen. Ersättning för uppdraget varade t o m 010614. – – – Av journalanteckning 010620 i akten framgår att familjen ansöker om kontaktperson CC. Någon annan uppgift har inte förvaltningen. Om detta är en missuppfattning eller inte är i efterhand enl min mening omöjligt att reda ut.

text: Kommentar till datum 010626

text: Socialtjänstens personal har uppfattat det så att familjen tar tillbaka sin ansökan om kontaktperson. Om de menat något annat, och att det även här har blivit ett missförstånd, är omöjligt att reda ut i efterhand. Eftersom CC, trots att uppdraget upphört, har haft kontakt med familjen har blivit förvirrande, och missförstånd har förmodligen uppstått. AA och BB fick ta del av nämndens kompletterande remissvar och inkom med ett yttrande.

text: I ett beslut den 12 mars 2003 anförde JO André följande.

text: Enligt

text: 3 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, som motsvarar

text: 10 § tredje stycket i socialtjänstlagen (1980:620)

text: , kan socialnämnden utse en särskild person (kontaktperson) eller en familj med uppgift att hjälpa den enskilde och hans eller hennes närmaste i personliga angelägenheter, om den enskilde begär det eller samtycker till det. En kontaktperson skall kunna förordnas så snart den enskilde har behov av att få stöd, råd eller hjälp. Det kan t.ex. vara fråga om att en vårdnadshavare begär hjälp i vårdnaden eller att nämnden med hänsyn till barns förhållanden söker kontakt med föräldrar och erbjuder kontaktperson (se bl.a.

text: prop. 1979/80:1

text: del A s. 227 f.).

text: Socialnämnden utsåg CC till kontaktperson för familjen våren 1996. CC:s uppdrag som kontaktperson upphörde i maj 2001. Orsaken till att familjen inte längre fick någon kontaktperson var enligt nämndens yttrande att föräldrarna vid en förhandling i länsrätten sagt att de inte längre behövde eller önskade någon hjälp från socialtjänstens sida. JJ har tillbakavisat att föräldrarna vid förhandlingen skulle ha sagt något som innebar att de inte längre ville ha hjälp i form av kontaktperson. Hans uppgift vinner visst stöd av vad som antecknats i länsrättens dom.

text: Oavsett vad som sades vid förhandlingen har socialnämnden inte utan vidare kunnat lägga ett uttalande av föräldrarna i LVU-målet om familjens behov av hjälp från socialtjänsten till grund för ett beslut om att kontaktpersonens uppdrag skulle upphöra. Om förvaltningen bedömt att föräldrarnas uttalanden under förhandlingen i LVU-målet kunde tyda på att de inte längre önskade erhålla stöd av en kontaktperson har det närmast ankommit på nämnden att efter förhandlingen

text: efterhöra föräldrarnas ståndpunkt i frågan. Så har uppenbarligen inte skett. Nämnden synes inte heller ha fattat något formellt beslut med föräldrarna som adressat om att de inte längre skulle ha rätt till kontaktperson. Förvaltningen synes inte ens muntligt ha informerat makarna AA och BB om att de inte skulle få fortsatt bistånd i form av kontaktperson. Dokumentationen av vad som förevarit är minst sagt bristfällig. Grundläggande regler om ärendehandläggningen har härigenom åsidosatts. Detta är självfallet inte godtagbart.

text: Frågan om kontaktperson diskuterades under sommaren 2001 mellan förvaltningen och familjen. Det finns olika uppgifter om vad som då har sagts. Det är inte sannolikt att jag genom ytterligare utredningsåtgärder kan bringa klarhet i vad som förevarit.

text: I augusti inkom till socialnämnden en skrivelse från familjen om att den önskade ha CC som kontaktperson. Den framställningen avslogs den 15 december 2001. Såvitt framgår av utredningen finns inte någon dokumentation av det beslutet eftersom den ”vikarierande handläggaren inte knappat in beslutet i pro capita (vårt datasystem)”. Familjen fick dock en skriftlig underrättelse om beslutet. Att beslutet inte finns bevarat hos förvaltningen är självfallet inte tillfredsställande. Jag vill härutöver framhålla att handläggningstiden om cirka fyra månader av ansökan om kontaktperson framstår som alltför lång. Mot bakgrund av den ingående kännedom som nämnden hade angående familjen och den långa tid som familjen hade haft kontaktperson borde ett beslut ha kunnat fattas långt tidigare än som blev fallet.

text: I den utredning som låg till grund för beslutet den 15 december 2001 att inte bevilja kontaktperson anfördes bl.a. följande. Biståndet kontaktperson skall framför allt ges till familjer med social problematik. Vid länsrättsförhandlingar framhåller familjen att det inte finns några sociala problem i familjen. Detta påstående styrks av länsrättens dom i vilken det klart och tydligt går att utläsa att det ej förekommer några brister hos familjen. Föräldrarna bedöms ha tillräckliga resurser för att klara av att tillgodose sina barns behov. Det nu återgivna uttalandet i utredningen torde inte korrekt återspegla familjens egen syn på sitt behov av hjälp från socialnämnden. Inte heller har länsrättens dom utan vidare kunnat tas till intäkt för att familjen inte skulle behöva hjälp från socialnämndens sida.

text: Makarna AA och BB har ansett att de hade behov av kontaktperson. Detta är ett förhållande som i sig talar för att en kontaktperson skall utses (se

text: prop. 1979/80:1

text: del A s. 229). Jag vill dessutom understryka att behovet av kontaktperson synes ha föranletts av i första hand barnens behov och att nämnden därför haft att särskilt beakta det s.k. barnperspektivet vid handläggningen av ärendet (se

text: 1 kap. 2 §

text: SoL, som motsvarar 1 § fjärde stycket i 1980 års socialtjänstlag). Det kan enligt min mening ifrågasättas om barnens behov fått erforderligt utrymme i utredningen den 14 december 2001. Jag vill framhålla att det nu gjorda påpekandet inte innebär att jag tar ställning till om nämnden borde ha beslutat att utse en kontaktperson. Den frågan har det ankommit på nämnden att avgöra självständigt. Jag vill dock framhålla vikten av att en utredning i ett sådant ärende blir så fullständig och allsidig som möjligt.

type: avgorande


title: Fråga om en socialnämnd utan tillräckliga skäl hade inlett en s.k. barnavårdsutredning

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot socialförvaltningen i Gällivare kommun angående hanteringen av en anmälan om att barn for illa. Till anmälan fogades vissa handlingar, däribland delar av dom och protokoll från Stenungsunds tingsrätt.

text: Av anmälan och de bifogade handlingarna framgick bl.a. följande. AA har tre barn tillsammans med BB. En vårdnads- och umgängestvist rörande barnen pågick vid Stenungsunds tingsrätt. I interimistiska beslut den 13 februari 2002 respektive den 28 juni 2002 beslöt tingsrätten att för närvarande inte förordna om umgänge för barnen med fadern. Den 12 september 2002 förordnade tingsrätten att vårdnaden om barnen skulle tillkomma AA ensam och att barnen hade rätt till umgänge med sin far med början höstlovet 2002. Vad tingsrätten förordnat om vårdnad och umgänge skulle gälla även för tiden till dess domen vunnit laga kraft.

text: BB gjorde den 21 oktober 2002 en anmälan till socialförvaltningen i Gällivare kommun om att barnen for illa då de inte tilläts ha kontakt med honom och då umgänge, fastställt i dom, förhindrats. I anledning av anmälan tillskrev socialförvaltningen AA och önskade få höra hennes syn på saken innan beslut togs om utredning skulle inledas eller ej.

text: AA, som ifrågasatte socialförvaltningens handläggning i denna del, anförde att BB:s anmälan till socialförvaltningen gjordes fyra dagar innan barnens rätt till umgänge skulle infalla, att socialförvaltningen kände till att umgänget skulle påbörjas den 25 oktober och att BB inte hade haft umgängesrätt under tiden före domen.

text: Enligt AA informerades hon av sektionsledaren CC om att CC varit i kontakt med tingsrätten den 29 oktober 2002 och fått beskedet att AA och BB fortfarande hade gemensam vårdnad eftersom BB överklagat domen. Enligt CC innebar detta att BB även hade rätt att få ta del av beslutet huruvida utredning skulle inledas eller ej. AA ifrågasatte om inte CC hade gjort sig skyldig till tjänstefel.

text: Inledningsvis rekvirerades socialförvaltningens personakter rörande barnen. Därefter remitterades AA:s anmälan till Socialnämnden i Gällivare kommun för utredning och yttrande. Utredningen skulle särskilt avse vilka frågor en utredning enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: skulle ha belyst.

text: Sociala utskottet överlämnade ett tjänsteutlåtande som svar på remissen. I tjänsteutlåtandet anfördes huvudsakligen följande.

text: AA framför i sin skrivelse till JO att hon är missnöjd över att CC vid anmälan till socialförvaltningen 021021 gjort bedömningen att båda föräldrar är vårdnadshavare och att CC därmed i brev 021031 skriver till AA att även fadern har rätt att ta del av beslutet huruvida utredning skall inledas eller ej. Om detta kan sägas att CC 021029 varit i kontakt med skattekontoret i Skellefteå och tingsrätten i Stenungsund för att kunna få bekräftat om AA vid tillfället var ensam vårdnadshavare eller ej. Den information som då lämnas först av skattekontoret är att båda föräldrarna har gemensam vårdnad om dottern DD. Vid den senare kontakten (samma dag) med tingsrätten så uppges att den dom om enskild vårdnad som AA hänvisat till inte vunnit laga kraft i och med att fadern överklagat beslutet till hovrätten. Någon uppgift om att tingsrättens beslut beträffande vårdnad och umgänge skall gälla även för tiden till dess domen vinner laga kraft, ges inte från tingsrätten. CC gör därmed, utifrån de uppgifter hon fått och som hon ”i god tro” utgår ifrån är riktiga, den bedömningen att båda föräldrar fortfarande är vårdnadshavare och handlägger ärendet utifrån detta. 021125 när CC via skattekontoret i Skellefteå får information om tillägget i domen, ”att beslutet skall gälla även i avvaktan på att domen vinner laga kraft”, så handläggs ärendet fortsättningsvis utifrån att modern är ensam vårdnadshavare. Beträffande vad som skulle ha belysts i en utredning enligt SoL

text: 11 kap. 1 §

text: så kan sägas att utgångspunkten skulle ha varit vad som framkom i anmälan 021021 dvs att ”dottern DD far illa pga att hon hindras att hålla kontakten med sin far samt att det umgänge som finns fastställt i dom inte har kommit till stånd”. Vid telefonkontakt med AA 021114 så ställer AA frågan vad som skall utredas och får då av socialsekreterare EE information om ”handläggningen av ärendet” (se kopia av journalanteckning 021114, här utelämnad, JO:s anm.). Informationen handlar om att man vill träffa AA för att – resonera om innehållet i anmälan – AA skall få bemöta/ge sin syn på de inkomna uppgifterna i anmälan.

text: Vidare informeras AA om att de inkomna uppgifterna från fadern, hennes egna uppgifter samt uppgifter utifrån tidigare kännedom i ärendet vägs samman och att beslut därefter tas huruvida utredning skall inledas eller ej. Slutligen kan sägas att CC 021210 beslutar, utifrån den kännedom som socialförvaltningen har i ärendet, att utredning jml SoL

text: 11 kap. 1 §

text: inte skall inledas.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 22 oktober 2003 anförde JO André följande.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: skall socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. När nämnden får in en anmälan om att ett barn far illa skall den skyndsamt ta ställning till om någon åtgärd från nämndens sida kan vara påkallad. En sådan s.k.

text: förhandsbedömning grundas i första hand på innehållet i anmälan och förvaltningens tidigare kännedom om den som avses med anmälan.

text: En viktig bedömning som alltid bör göras innan en utredning sätts i gång är huruvida påstådda sakförhållanden kan leda till någon åtgärd av nämnden. En utredning bör alltså inte inledas om det redan från början står klart att nämnden inte kan eller bör vidta några åtgärder. En utredning får inte bedrivas för sin egen skull (se

text: prop. 1979/80:1

text: , Del A, s. 562).

text: I en konflikt mellan föräldrar i frågor rörande barnen har socialtjänsten flera viktiga uppgifter. Nämnden skall agera utifrån vad som är bäst för barnen. I allmänhet bör förvaltningen försöka förmå föräldrarna att komma överens. I annat fall är det domstol som på talan av en förälder förordnar i frågor om vårdnad, boende och umgänge. För att säkerställa vad domstol förordnat ligger det närmast till hands att begära verkställighet hos länsrätten enligt bestämmelserna i

text: 21 kap.

text: föräldrabalken

text: . Socialnämnden kan framtvinga en lösning i frågor rörande barnen endast i sådana fall då ett ingripande enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) är motiverat.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att socialförvaltningen i Gällivare kommun – på grund av en anmälan från fadern – den 7 januari 2002 inledde s.k. barnavårdsutredningar rörande de nu aktuella barnen. Fadern uppgav i sin anmälan bl.a. att det pågick en vårdnadstvist och att modern undanhöll barnen från umgänge med honom. Utredningarna avslutades den 6 maj 2002 utan vidare åtgärder.

text: Fadern gjorde i sin anmälan den 21 oktober 2002 på nytt gällande att barnen förhindrades att ha kontakt med honom och att det umgänge som fanns fastställt i dom inte hade kommit till stånd. Han uppgav därvid enligt en journalanteckning bl.a. följande. BB uppger att han nu ordnat flygbiljetter till det umgängestillfälle, som enligt BB finns reglerat i dom, som är under höstlovet (25/10 och en vecka framåt). Vad gällde umgänget framgår av journalanteckningarna att förvaltningen hänvisade honom till att kontakta länsrätten för att begära verkställighet. Förvaltningen bestämde samma dag att kontakt med modern skulle tas och därefter skulle beslut fattas om utredning skulle inledas eller ej. Den 10 december 2002 beslutade förvaltningen att inte inleda en utredning och angav som skäl bl.a. att det som anmälan avsåg var sådant som främst skulle avhandlas inom ramen för familjerättens område.

text: BB:s anmälan till nämnden föranledde socialförvaltningen att dels ta kontakt med AA på telefon, dels kalla henne till ett personligt möte.

text: BB:s anmälan till socialnämnden rörande ”umgängessabotage” gjordes strax efter det att tingsrätten i en dom förordnat om visst umgänge men innan det första umgängestillfället skulle äga rum. Vid sitt samtal med förvaltningen uppgav fadern

text: att han förberett sig att hos länsrätten ansöka om verkställighet av domen angående umgänge. Mot bakgrund härav, och med hänsyn till den kännedom som nämnden sedan tidigare hade om familjens förhållanden, kan det diskuteras om omständigheterna var sådana att nämnden skulle ha kunnat inleda en ny utredning rörande barnen. Det kan därför ifrågasättas om det var motiverat att ta kontakt med AA – och då särskilt att kalla henne till ett möte – i anledning av BB:s anmälan. Det hade under alla förhållanden legat närmare till hands för förvaltningen att, innan den tog kontakt med modern, inhämta uppgifter från fadern om huruvida umgänget under höstlovet kom att äga rum eller inte.

text: Vad som i BB:s anmälan skulle kunna föranleda någon åtgärd av nämnden framgår inte helt klart av nämndens yttrande. Det råder därför viss osäkerhet om varför nämnden anser att det kunde ha blivit aktuellt att inleda en utredning enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: . Oavsett hur det förhöll sig vill jag dock inte utesluta att det ibland kan uppstå situationer när det finns anledning att inleda en sådan utredning när en förälder förhindras att utöva umgänge med sitt barn. Hur socialnämnden skall agera i en situation som den förevarande kan därför inte besvaras generellt. Ytterst blir det fråga om en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Mot den bakgrunden och då någon utredning i förevarande fall inte kom att inledas finner jag inte skäl att göra något ytterligare uttalande i saken.

text: I tvister om vårdnad, boende och umgänge är det snarare regel än undantag att domstolen förordnar att avgörandet omedelbart skall lända till efterrättelse. För att försäkra sig om vad som verkligen gällde borde socialsekreteraren i förevarande fall därför inte ha nöjt sig med de inhämtade uppgifterna utan borde ha tagit reda på om ett sådant förordnande fanns. Den omständigheten att missförståndet i denna del inte synes ha inneburit att fadern faktiskt fick tillgång till information som han inte hade rätt till ändrar inte denna bedömning.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord:
Beslut
God man/förvaltare
Rättelse

title: Oklarhet hos försäkringskassa om vad som utgjort kassans beslut i ett ärende om återkrav av bostadstillägg. Även fråga om underlåtenhet att kommunicera med en för den försäkrade förordnad förvaltare

text: I en anmälan mot Stockholms läns allmänna försäkringskassa, lokalkontoret Huddinge, anförde AA, som var förvaltare för BB, bl.a. följande. Den 26 april 1999 fick hon vetskap om att försäkringskassan beslutat att kräva BB på felaktigt utbetalt bostadstillägg. Försäkringskassans kommuniceringsbrev i saken (daterat den 25 februari 1999) samt beslutet (daterat den 26 mars 1999) hade emellertid ställts och skickats till BB. Den 25 maj 1999 begärde AA omprövning av ärendet. I augusti 1999 blev AA uppringd av en tjänsteman vid ett av försäkringskassans dåvarande länskontor. Tjänstemannen meddelade henne att försäkringskassan skulle skicka henne ett nytt beslut. Hon fick härefter ett nytt beslut från försäkringskassan som, förutom datumet (den 23 augusti 1999), var identiskt med det tidigare beslutet. Den 27 september 1999 kompletterade AA den tidigare ingivna begäran om omprövning. Den 19 oktober 1999 beslutade försäkringskassan att inte ändra beslutet den 23 augusti 1999. Efter överklagande upphävde länsrätten kassans omprövningsbeslut.

text: Stockholms läns allmänna försäkringskassa anmodades att yttra sig över försäkringskassans förfarande att ställa och skicka kommuniceringsbrevet den 25 februari 1999 och beslutet den 26 mars 1999 till BB samt att den 23 augusti 1999 fatta ett likalydande beslut som beslutet den 26 mars 1999.

text: Försäkringskassan – direktören CC – inkom med ett remissvar, till vilket bl.a. var fogat ett yttrande av områdeschefen DD vid lokalkontoret Huddinge. I remissvaret yttrade kassan följande.

text: Försäkringskassan har felaktigt sänt kommuniceringsbrev och beslutsmeddelande till pensionstagaren trots kännedom om att förvaltare fanns förordnad. När ett förordnande inkommer till försäkringskassan sker en inmatning till datasystemet av detta. På de allmänna pensionsdatabilderna framgår sedan i klartext att förvaltare finns. Varför detta ej uppmärksammats av aktuell handläggare i samband med utredning och beslut om återbetalningsskyldighet har inte kunnat klarläggas. När sedan betalningspåminnelse sänds ut sker detta till förvaltaren. Påminnelsen har dock

text: skickats ut av annan handläggare än den som tidigare kommunicerat och meddelat beslutet om återbetalningsskyldighet. Åtgärden att skicka ut beslutsmeddelande på nytt var obehövlig, då tidpunkt för beräkning av omprövningstid skall räknas från den dag den behöriga mottagaren tagit del av beslutsmeddelandet. Kassan har dock inte fattat ett nytt identiskt beslut utan avsikten har varit att skicka ut en ny underrättelse till rätt mottagare. Tyvärr gör formuleringen av brevet och dateringen att det ser ut som nytt beslut fattats. Sammanfattningsvis menar försäkringskassan att rutiner finns för att förvaltarförordnanden skall uppmärksammas, men att något brustit i detta speciella fall. Aktuell handläggare har påmints om gällande rutiner och uppmärksammats på bristerna i handläggningen av förevarande ärende. Försäkringskassan bedömer att hanteringen i fortsättningen kommer att ske på ett korrekt sätt. AA kommenterade remissvaret.

text: I sitt den 26 april 2001 meddelade beslut anförde JO Pennlöv i huvudsak följande i bedömningsdelen.

text: Som försäkringskassan har uppgett var det felaktigt av kassan att inte skicka handlingarna i ärendet till AA i hennes egenskap av förvaltare för BB.

text: Försäkringskassan har i sitt remissvar anfört att beslut i ärendet fattades redan den 19 mars 1999 och att detta är dokumenterat på kassans utrednings- och beslutsblankett för återkravsbeslut samt att handlingarna daterade den 26 mars 1999 respektive den 23 augusti 1999 utgör underrättelser om beslutet. Kassan har till sitt remissvar fogat en kopia av nämnda blankett. Den nedre delen av denna består av ett inrutat utrymme som är rubricerat ”BESLUT”. I detta utrymme är under rubriken ”återbetalningsskyldighet” kryssat ”ja”. Längst ned finns en signering och dateringen ”990319”. Lokalkontoret, däremot, har i sitt yttrande uppgett att försäkringskassans handling den 26 mars 1999 utgjorde beslutet i saken, och att handlingen den 23 augusti 1999 var ett nytt beslut. – Vad gäller sistnämnda handlingar, som båda är rubricerade ”Beslut om återbetalning av bostadstillägg”, kan noteras att de till sin utformning och innebörd också är att uppfatta som beslut. – Slutligen har försäkringskassan (länskontor 2) i sitt omprövningsbeslut den 19 oktober 1999 angett datum för det s.k. grundbeslutet till den 23 augusti 1999. Den sistnämnda tidpunkten anges även i länsrättens dom som datum för kassans beslut.

text: Som framgår ovan råder det, anmärkningsvärt nog, hos försäkringskassan olika meningar om när kassan egentligen fattade beslutet om återbetalning. Det förefaller finnas svårigheter att skilja mellan beslut och underrättelse om beslut. Lokalkontoret och länskontoret synes vara av den uppfattningen att ett beslut kan ändras genom att ett nytt beslut med likalydande innehåll fattas. Vad som nu kommit fram ger mig anledning till att framhålla följande.

text: Det får hos en myndighet inte föreligga något tvivel om vad som utgör ett beslut och vad som utgör en underrättelse om ett beslut. Ett beslut får eller skall ändras med stöd av

text: 20 kap. 10 a § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring. Om däremot en underrättelse om ett beslut är felaktig eller ofullständig skall rättelse ske med stöd av allmänna principer. Detta kan företrädesvis ske genom att försäkringskassan till den försäkrade skickar en skrivelse, i vilken felaktigheten eller ofullständigheten påpekas och tillrättaläggs. Vidare bör en rättelse göras på den felaktiga eller

text: ofullständiga underrättelsen, som sedan signeras och dateras. Alternativt kan en hänvisning till den särskilda skrivelsen göras på underrättelsen. I ett fall som detta, när en handling inte sänts till rätt mottagare, torde det som regel vara tillräckligt att en kopia av handlingen skickas. – – –

text: Sammanfattningsvis kan jag konstatera att försäkringskassans handläggning av det aktuella ärendet inte på långa vägar nått upp till de krav som kan ställas på en myndighetsutövande förvaltning.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Anmälan mot Överförmyndarnämnden i Vellinge kommun om utlämnande av handlingar m.m.

text: Anmälan m.m.

text: Malmö tingsrätt beslutade den 2 augusti 2006 att anordna godmanskap för AA.

text: BB, som är dotter till AA, inkom den 23 juli 2009 med en anmälan till JO. I denna klagade hon på att Överförmyndarnämnden i Vellinge kommun inte låtit henne ta del av ”godkända och undertecknade rapporter” för 2005-2008 avseende AA:s ställföreträdarskap. BB anförde att hon vid ett flertal tillfällen begärt att få ta del av rapporterna men att nämnden underlåtit att lämna ut dessa.

text: Utredning

text: Överförmyndarnämndens akt avseende AA inhämtades och granskades. Av nämndens akt framgick bl.a. följande.

text: Frågan om ställföreträdarskap för AA aktualiserades genom en skrivelse från BB till överförmyndarnämnden den 31 augusti 2004. Beroende bl.a. på underlåtenhet från nämndens sida att överlämna ärendet till tingsrätten dröjde det till den 2 augusti 2006 innan rätten kunde besluta i frågan om god man för Brita S.

text: BB inkom den 5 april 2008 till nämnden med en påminnelse om en av henne gjord begäran om att få ”godkänd ekonomisk rapport” för åren 2005-2007. Vid denna tidpunkt hade nämnden ännu inte tagit emot några årsräkningar av-seende det aktuella ställföreträdarskapet. Den 18 november 2008 påminde BB på nytt om sin begäran om att få ta del av ”godkänd ekonomisk rapport” för 2005-2007. Nämnden hade vid den tidpunkten tagit emot årsräkningar för år 2006 och del av år 2007. Dessa hade inkommit till nämnden den 20 maj 2008 respektive den 7 augusti 2008 och granskats med anmärkning. Vid denna tidpunkt fanns i akten även en handling benämnd årsräkning för år 2005 som hade kommit in till nämnden den 11 april 2008. Den 1 december 2008 besvarade CC vid nämndens kansli BB begäran genom att bl.a. informera henne om att BB har rätt att begära ut de handlingar som finns diarieförda hos nämnden samt att årsräkningarna för år 2006 och 2007 har granskats med anmärkning.

text: Årsräkning för resterande del av år 2007 inkom den 12 december 2008 och granskades utan anmärkning den 15 februari 2009. Årsräkning för år 2008 inkom den

text: 22 februari 2009 och granskades utan anmärkning den 5 maj 2009.

text: Den 2 juni 2009 inkom BB med en ny begäran om att få ta del av bl.a. ”godkänd ekonomisk rapport” från åren 2005-2008. I brev som skickades samma dag till BB anförde CC att hon inte hade några räkenskaper som var godkända av henne.

text: Anmälan remitterades till överförmyndarnämnden för yttrande. I remissvaret den 14 oktober 2009 anförde nämndens ordförande DD i huvudsak följande.

text: Inledningsvis vill nämnden understryka att efter valet 2006 övertog CC ansvaret för ärendet från tidigare handläggare EE. Vidare måste fram-hållas att ifrågavarande ärende har varit mycket komplicerat och att det varit förenat med betydande svårigheter att reda ut vad som förevarit. Utgångspunkten för CC har från första stund varit att för huvudmannens räkning se till att räkenskaper och skulder från tidigare god man (huvudmannens son) ska vara korrekta och tydliga. Det har samtidigt varit ytterst svårt att få in räkenskaper från gode mannen (sonen). Först under sommaren 2008, efter hot om vite, lämnades räkenskaper för 2006 och 2007. Dessa var ofullständiga och innehöll delar som gjorde att CC granskade årsräkningarna med anmärkning. Sedan gode mannen (sonen) entledigats under 2007 och ersatts med ny god man verkställdes också en revision av auktoriserad revisor efter att redovisningarna givits in. Syftet var att få full klarhet i redovisningen och att huvudmannen inte skulle lida men av eventuella felaktigheter. Exempelvis hade gode mannen utan medgivande från överförmyndaren lånat större summor pengar. Revisionen innebar att överförmyndaren fick tillgång till ett underlag och nästa steg blev att förmå sonen att komma till ett möte med ny god man och jurist från kommunen. Detta för att underteckna juridiskt korrekta skuldbrev med pantbrev som säkerhet. Vidare skulle ränteskulder regleras. Handläggningen har emellertid varit mycket tidsödande eftersom sonen inte löst ut brev eller kommit till avtalade möten. Nuvarande god man har på överförmyndarens förslag anlitat advokat för att få nödvändiga skuldbrev undertecknade av sonen. Ett första möte har skett och ett nytt möte är inbokat i denna månad. Detta är en kort sammanfattning av ett mycket omfattande ärende. Justitieombudsmannen har också tagit del av akten i sin helhet. Vad gäller BB (BB; JO:s anm.) synpunkter kan nämnas följande. 2005 års redovisning har BB fått av tidigare överförmyndare. Denna var ej underskriven och godkänd då skuldfrågan även detta år var otydlig. Det kan också anmärkas att ett formellt godmanskap inte förelåg vid denna tidpunkt. Ny god man har lämnat räkenskaper för sin del av 2007 och för 2008 men dessa bygger på underlag som ej kan garanteras vara riktiga förrän hela ärendet är utrett med hjälp av advokat. BB har hela tiden varit informerad om att nämnden arbetat på att vara såväl huvudmannen behjälplig med att bringa klarhet. Vid ett flertal tillfällen har BB erbjudits att komma till överförmyndarens expedition för att ta del av samtliga handlingar som finns i akten. CC har också uttalat att så fort det föreligger ytterligare klargöranden ska BB informeras. I väntan på detta har denna månad översänts de ofullständiga redovisningarna och revisorns rapport i kopia till BB. Vidare kan nämnas att CC erbjudit BB att komma och ta del av det material som finns. Nämnden bedömer att ett personligt möte skulle ge förståelse och insikt i att

text: nämnden sedan januari 2007 tagit BB önskemål och påpekanden på största allvar. Men av skäl som framgår ovan är det svårt att ytterligare påskynda processen. BB yttrade sig över remissvaret och framförde ytterligare klagomål mot nämnden. Dessa klagomål avsåg händelser som inträffat för mer än två år sedan.

text: Bedömning

text: JO:s granskning Inledningsvis vill jag klargöra följande. JO:s uppgift är att granska att domstolar och myndigheter följer lagar och andra författningar. Denna verksamhet är emellertid inte avsedd att ersätta den tillsyn och rättstillämpning som ankommer på andra, i detta fall länsstyrelsen. JO bör vidare enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet inte utreda händelser eller förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden om det inte finns särskilda skäl för det. Här bör nämnas att Länsstyrelsen i Skåne län vid flera tillfällen granskat – och direkt och indirekt kritiserat – överförmyndarnämndens handläggning i detta ärende.

text: Jag har gjort bedömningen att det inte finns anledning för mig att uttala mig om de klagomål som avser händelser som inträffade för mer än två år sedan. Min granskning har därför begränsats till handläggningen av BB framställningar om att få ta del av årsräkningar.

text: Jag vill även klargöra att gode män inte står under JO:s tillsyn. Jag är därför förhindrad att uttala mig i frågor som rör den gode mannens åtgärder.

text: Enligt

text: 19 kap. 2 § första stycket föräldrabalken

text: (FB) ska vad som är föreskrivet om överförmyndare även gälla överförmyndarnämnd. Rättslig reglering Enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: , TF, ska en allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran ”genast eller så snart det är möjligt” på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF framgår att den som önskar ta del av en allmän handling också har rätt att mot fastställd avgift få en kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt.

text: JO har vid flertalet tillfällen uttalat att besked i en fråga som rör utlämnade av allmänna handlingar bör lämnas samma dag som framställningen gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten ska kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material.

text: Fråga om utlämnande av allmän handling prövas enligt

text: 2 kap. 14 § första stycket

text: TF av den myndighet som förvarar handlingen. Svarar viss befattningshavare vid myndigheten enligt arbetsordningen eller särskilt beslut för vården av handlingen, ankommer det enligt

text: 6 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, på honom att i första hand pröva frågan om handlingens utlämnande till enskild. I tveksamma fall ska den som har handlingen i sin vård hänskjuta frågan till myndig-

text: heten, om det kan ske utan onödigt dröjsmål.– Om en begäran om att få ta del av en handling helt eller delvis inte kan tillmötesgås ska den som har gjort framställningen underrättas om detta. Sökanden har då enligt

text: 6 kap. 3 § andra stycket

text: OSL rätt att av myndigheten få ett överklagbart beslut. Sökanden ska underrättas om denna möjlighet. Rätten att få ett sådant formellt beslut tillkommer sökanden oavsett vad som är grunden för att inte tillmötesgå begäran. Ett sådant beslut ska vara skriftligt och motiverat.

text: I 32 kap. 4 och 5 §§ OSL finns regler om sekretess hos överförmyndare. I bestämmelserna anges bl.a. att uppgift får lämnas till enskild utan hinder av sekretess enligt vad som är föreskrivet i FB. Av

text: 16 kap. 7 §

text: FB följer att bl.a. huvudmannens närmaste släktingar har – oberoende av om uppgifterna i begärda handlingar annars är belagda med sekretess – rätt att ta del av de handlingar som rör ställföreträdarskapet och som förvaras hos överförmyndaren.

text: Bestämmelserna i OSL trädde i kraft den 30 juni 2009. Tidigare återfanns motsvarande nämnda bestämmelser i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: Handläggningen av BB begäran om att få ta del av handlingar Av utredningen framgår att BB vid upprepade tillfällen vänt sig till överförmyndarnämnden och begärt att få ta del av ”godkänd ekonomisk rapport” avseende AA:s ställföreträdarskap. Den första begäran som är föremål för min granskning inkom den 5 april 2008. Vid denna tidpunkt hade något beslut om ställföreträdarskap ännu inte meddelats och nämnden hade ännu inte tagit emot några årsräkningar. Det saknades därför förutsättningar att lämna ut efterfrågade handlingar. Oberoende av detta borde dock nämnden skyndsamt ha underrättat BB om att efterfrågade handlingar inte fanns tillgängliga hos nämnden. Såvitt framkommit gjordes inte detta och nämnden kan inte undgå kritik.

text: När BB den 18 november 2008 påminde om sin begäran om att få ta del av ”godkänd ekonomisk rapport” hade den då förordnade gode mannen skickat in årsräkning för år 2006 och del av år 2007. Till akten hade även tillförts en s.k. årsräkning för år 2005, avseende händelser som inträffat innan tingsrätten beslutade att anordna godmanskap för AA. Nämnden besvarade BB förfrågan den 1 december 2008 och informerade henne om att hon ägde rätt att begära ut de handlingar som fanns diarieförda hos nämnden. BB underrättades även om att årsräkningarna för år 2006 och 2007 hade granskats med anmärkning. Enligt min uppfattning borde nämnden – i omedelbar anslutning till BB:s begäran – försökt bringa klarhet i huruvida hon önskade ta del av de årsräkningar som inkommit, trots att de enligt nämndens uppfattning inte var ”godkända”. – Den 2 juni 2009 inkom BB med en ny påminnelse om sin begäran om att få ta del av bl.a. godkända årsredovisningar, varvid hon samma dag underrättades om att nämnden inte hade några godkända årsräkningar.

text: I och med att BB vid upprepade tillfällen vände sig till nämnden och vidhöll sin begäran om handlingsutlämnande borde nämnden i enlighet med

text: 6 kap. 3 §

text: OSL ha meddelat ett överklagbart beslut i saken. Ett sådant beslut borde ha meddelats så snart det stod klart att BB inte lät sig nöjas med nämndens under-

text: låtenhet att lämna ut begärda handlingar. Sökanden har nämligen rätt till ett sådant beslut, oavsett skälet till att han eller hon inte fått ut begärda handlingar. Även om en efterfrågad handling enligt myndighetens uppfattning inte har inkommit till eller upprättats hos myndigheten eller om sökanden redan tidigare har fått del av begärda handlingar, har sökanden rätt till ett skriftligt och motiverat beslut i saken. Nämnden förtjänar kritik för sin underlåtenhet att meddela ett sådant beslut.

text: Jag noterar därutöver följande. Vid tidpunkten för AA:s begäran den 2 juni 2009 hade bl.a. årsräkningen avseende 2008 inkommit, och denna hade granskats utan anmärkning. Nämndens besked som meddelades BB med innebörd att nämnden inte hade några godkända rapporter framstår därför som minst sagt märkligt. Som framgått finner jag också nämndens bokstavstolkning av BB:s begäran anmärkningsvärd.

text: Med anledning av att nämnden i remissvaret till JO anfört att nämnden vid upprepade tillfällen meddelat BB att hon ägde rätt att komma till nämnden för att ta del av handlingar vill jag framhålla att den som önskar ta del av en allmän handling har rätt att mot fastställd avgift få en kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En myndighet har således inte rätt att bemöta en enskilds begäran om handlingsutlämnande genom att enbart hänvisa den enskilde till att ta del av materialet hos myndigheten. Jag noterar att nämnden numera har skickat BB kopior av inkomna årsredovisningar.

text: I fråga om tidsuträkten för att besvara BB:s förfrågningar bör noteras att nämnden vid sitt ställningstagande till frågan huruvida handlingarna kunde lämnas ut till BB i enlighet med FB:s regler endast hade att bedöma om handlingarna omfattades av ställföreträdarskapet och om BB tillhörde AA:s närmaste släktingar. BB borde därför – vid samtliga tillfällen – ha kunnat få besked med anledning av sina förfrågningar samma dag som nämnden tog emot hennes förfrågningar eller senast dagen därpå.

text: Sammanfattningsvis förtjänar nämnden allvarlig kritik för sin handläggning av BB framställningar om handlingsutlämnande.

text: Övriga frågor Avslutningsvis vill jag framhålla följande. Förordnade gode män ska enligt

text: 14 kap. 1 §

text: FB inom två månader efter förordnandet lämna en förteckning till överförmyndaren över den egendom som de förvaltar. Vidare föreskriver

text: 14 kap. 15 §

text: FB en skyldighet för den gode mannen att före den 1 mars varje år inkomma med en årsräkning till överförmyndaren. I nu aktuellt ärende noterar jag bl.a. att årsräkning för år 2006 inkom den 20 maj 2008, dvs. mer än ett år efter den i FB angivna tiden. Dröjsmålet är inte acceptabelt. Nämnden har i sitt remissvar förklarat detta med att det varit ytterst svårt att få in räkenskaperna och att dessa inkommit först efter hot om vite. Ett sådant hot framfördes den 12 januari 2008 och följdes inte upp med ett vitesföreläggande. Jag har i andra sammanhang framhållit att det är viktigt att överförmyndarnämnden är aktiv för att få in årsräkningarna i tid. En påminnelse bör gå ut någon vecka in i mars månad, och ställföreträdaren bör i tillämpliga fall normalt få ett vitesföreläggande i god tid före sommaren. Om årsräkningen inte kommer in

text: i tid kan det vara ett tecken på att ställföreträdaren inte sköter sitt uppdrag. Det är en varningssignal som överförmyndarnämnden måste ta på allvar. Jag vill därför med skärpa framhålla vikten av att årsräkningar kommer in i tid och att nämnden tid vidtar åtgärder för att säkerställa detta.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Dokumentation Häkte Postgranskning

title: Kritik mot Kriminalvården, häktet Örebro, för felaktigheter och brister i dokumentationen över genomförd postgranskning

sammanfattning: Kriminalvården, häktet Örebro, har granskat en försändelse till en intagen. Den dokumentation som gjorts över granskningen har varit behäftad med vissa brister. Detta har medfört att den information som lämnades till den intagne när han underrättades om granskningen varit felaktig i ett avseende och otydlig i vissa andra. Kriminalvården, häktet Örebro, kritiseras för det inträffade.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Kriminalvården, häktet Örebro. Han var missnöjd med att häktet hade granskat post till honom från EUkommissionen i Sverige. Han klagade också på att det, på grund av avsaknad av namnförtydliganden, inte gick att utläsa vilka som hade utfört den aktuella granskningen.

text: Till anmälan fogades det aktuella kuvertet, vilket hade åsatts en s.k. granskningsstämpel med vissa anteckningar.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt svar anförde myndigheten (region Mitt), genom regionchefen BB, följande.

text: - - - AA har i anmälan till JO klagat på att häktet Örebro har öppnat och läst försändelse till honom från EU-kommissionen i Sverige samt att de som granskat brevet signerat granskningen så otydligt att det är omöjligt att läsa vem som utfört åtgärden. Till anmälan har AA bifogat kopia på försändelsen där det framgår vilken åtgärd som vidtagits och av vem.

text: Kriminalvården region Mitt har utrett ärendet.

text: Uppgifter har inhämtats av CC, kriminalvårdsinspektör, samt DD, kriminalvårdare samt av KLAS (Kriminalvårdens klientadministrativa system). AA var inskriven på häktet Örebro under tiden 3 juli–14 augusti 2011 då han blev villkorligt frigiven. I samband med inskrivningen har han lämnat ett postgranskningsmedgivande både avseende inkommande och avsändande försändelser.

text: På häktet Örebro sker all brevgranskning av utsedda kriminalvårdare. Varje dag inkommer mellan 40–50 försändelser som ska hanteras. Aktuell försändelse, med adressat (torde rätteligen stå avsändare, JO:s anm.) Europeiska kommissionen, representationen i Sverige, granskades av DD och EE. Granskningen genomfördes eftersom försändelsen först skickats till den intagnes hemadress och därefter eftersänts till häktet. Så som DD kommer ihåg det, genomfördes granskningen för att man fattade misstankar om att adressaten var oriktig. Dock har endast granskning skett genom att försändelsen öppnats men inte lästs igenom. Av misstag har fel ruta kryssats i på försändelsen. Man använder sig inte av namnstämplar för att förtydliga signaturerna på dem som granskar försändelserna. Eftersom häktet är litet och de är få som granskar försändelserna bedöms det ändock vara enkelt att spåra vem som vidtagit åtgärden. Vidare förelåg inget hinder att granska brevet enligt

text: 3 kap. 6 § Häkteslagen (2010:611)

text: (HäL) eftersom Europeiska kommissionen, representationen i Sverige inte är att anse som svensk myndighet alternativt ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda.

text: Författningsbestämmelser

text: Av 3 kap. 6 § i HäL framgår det att försändelser mellan en intagen och hans eller hennes offentlige försvarare, en svensk myndighet eller ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda ska vidarebefordras utan granskning. En sådan försändelse till en intagen ska dock inte vidarebefordras utan hållas kvar, om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare av försändelsen är oriktig. Av

text: 3 kap. 7 § i samma lag

text: framgår det att i andra fall än som avses i 6 § får en intagen vägras att sända eller ta emot en försändelse, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. En försändelse som den intagne inte får sända eller ta emot får hållas kvar. Av

text: 3 kap. 8 § i samma lag

text: framgår det att en försändelse som hålls kvar får inte granskas utan den intagnes medgivande, om det inte är absolut nödvändigt av säkerhetsskäl. En försändelse som avses i 6 § får endast granskas i syfte att utreda vem avsändaren är. Av 3 kap. 16 § i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för häkte (

text: KVFS 2011:2

text: ) (FARK Häkte) framgår det att bestämmelserna i 17–20 §§ gäller endast om den intagne har medgivit att försändelsen granskas (bestämmelsen har ändrats genom

text: KVFS 2011:12

text: , varvid tillagts ”eller om den granskas på grund av att det är absolut nödvändigt av säkerhetsskäl enligt

text: 3 kap. 8 § häkteslagen

text: [2010:611]”,JO:s anm.). Av 3 kap. 17 § i samma föreskrifter framgår det att vid granskning av en försändelse ska, om möjligt, två tjänstemän medverka. Av 3 kap. 18 § i samma föreskrifter framgår det att en försändelse till eller från en intagen får granskas genom genomlysning av försändelsen i oöppnat skick, öppnande utan genomläsning av innehållet, eller öppnande och genomläsning av innehållet. Om en försändelse har öppnats, ska den förseglas när granskningen är slutförd. Av 3 kap. 20 § i samma föreskrifter framgår det att den intagne ska underrättas när en försändelse har granskats. Underrättelsen ska innehålla information om vilken försändelse som har granskats, med stöd av vilket lagrum granskningen har skett, vilken typ av granskning som har utförts, datum för granskningen, samt vem eller vilka som utfört granskningen.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: I utredningen har det framkommit att häktet Örebro har granskat en försändelse till AA Försändelsen var från Europeiska kommissionen, representationen i Sverige, och hade ställts till AA:s hemadress. Därefter hade försändelsen eftersänts av någon till häktet Örebro. Europeiska kommissionen, representationen i Sverige är inte någon svensk myndighet och kan inte anses vara ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda varför regleringen avseende begränsning av granskningen inte bedöms vara tillämplig i detta fall. Eftersom AA har lämnat postgranskningsmedgivande bedöms den av häktet Örebro utförda granskningen vara adekvat. Granskningen har dock endast skett genom öppnande och utan genomläsning av innehållet, av misstag har det dock dokumenterats att granskningen har skett genom öppnande och genomläsning av innehållet. Oaktat att en genomläsning, i detta fall, skulle kunna ha varit en adekvat åtgärd, mot bakgrund av att det var en eftersänd försändelse är det viktigt att de tjänstemän som utför åtgärden är noggranna, av rättssäkerhetsskäl, att dokumentera vilken faktisk åtgärd som har vidtagits vid granskningstillfället. Till detta kommer att stämpeln är otydlig och att signaturerna är oläsliga vilket får till följd att det för AA kan ha uppstått tveksamheter kring med vilket stöd som granskningen vidtogs samt vilka tjänstemän som har genomfört den. Den information som framgår av underrättelsen borde ha kunnat ha varit mer tydlig. Häktet Örebro är uppmärksammade på detta och har vidtagit åtgärder för att tydliggöra vem som har utfört postgranskning när det är aktuellt samt att det tydligt framgår av stämplingen på försändelsen med vilket stöd granskningen har genomförts.

text: AA fick möjlighet att kommentera remissyttrandet.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har redogjort för de bestämmelser som har aktualiserats med anledning av AA:s anmälan till JO.

text: Som Kriminalvården anfört har den aktuella försändelsen inte utgjort s.k. myndighetspost och bestämmelsen i

text: 3 kap. 6 § häkteslagen (2010:611)

text: , HäL, har därför inte varit tillämplig. Försändelsen har i stället fått granskas på de grunder som anges i 3 kap. 7 § HäL, vilket också har skett i det aktuella fallet. Huruvida det funnits skäl att med stöd av sistnämnda bestämmelse granska försändelsen är en bedömningsfråga som det inte ankommer på JO att uttala sig om. När det gäller dokumentationen över den genomförda granskningen vill jag dock anföra följande.

text: Som Kriminalvården anfört är det viktigt att den dokumentation som förs i samband med postgranskning tydligt och korrekt anger dels med stöd av vilken bestämmelse granskningen har utförts, dels på vilket sätt granskningen har genomförts. Vidare är det viktigt att det dokumenteras vem eller vilka som har utfört granskningen. För att dokumentationen i det avseendet ska ges någon reell innebörd måste enligt min uppfattning namnet på den eller de som har granskat en viss försändelse tydligt anges. Det kan i det sammanhanget knappast vara tillräckligt med en signatur och/eller ett oläsligt namnförtydligande.

text: Av utredningen i det aktuella ärendet framgår att försändelsen har granskats med stöd av 3 kap. 7 § HäL. Eftersom granskningsstämpeln på kuvertet är otydlig går detta emellertid inte tydligt att utläsa. Av dokumentationen på försändelsen

text: framgår vidare att granskningen har skett genom öppnande och genomläsning av innehållet, men enligt Kriminalvårdens yttrande har granskningen skett genom öppnande men utan genomläsning. Slutligen framgår att granskningen har utförts av två tjänstemän, men eftersom namnförtydligandena saknas är det inte möjligt att utläsa vilka dessa personer är. Dessa brister har medfört att den information som lämnades till AA när han, i enlighet med 3 kap. 20 §

text: KVFS 2011:2

text: , underrättades om granskningen varit felaktig i ett avseende och otydlig i vissa andra. Häktet förtjänar kritik för det inträffade.

text: Av Kriminalvårdens remissyttrande framgår att häktet har uppmärksammats på de aktuella bristerna och att det har vidtagits åtgärder för att förbättra dokumentationen i samband med postgranskning. Detta är naturligtvis något som jag ser positivt på.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord: Anmälan Anonymitet Serviceskyldighet

title: Kritik mot socialförvaltningen i Krokoms kommun för hanteringen av ett önskemål om anonymitet i en orosanmälan till socialtjänsten

sammanfattning: I en skrivelse till socialtjänsten om två barns hemförhållanden uppgav avsändarna, som undertecknade skrivelsen med sina namn, att de ville vara anonyma. Socialförvaltningen behandlade skrivelsen som en anmälan om oro för barn. Skrivelsen lämnades ut till barnens vårdnadshavare under förvaltningens handläggning av anmälan. Eftersom anmälarna hade angett sina namn hade de själva röjt sin identitet och kunde därmed inte råda över frågan om anonymitet. Myndigheten var skyldig att göra en sekretessprövning innan uppgifterna lämnades ut. JO har inte underlag för att uttala någon kritik när det gäller frågan om de överväganden som förvaltningen gjorde i det avseendet innan skrivelsen lämnades ut. Enligt JO:s mening följer det dock av myndigheternas allmänna serviceskyldighet enligt 4 § förvaltningslagen att förvaltningen borde ha upplyst anmälarna om att man inte kunde garantera dem anonymitet utan att myndigheten skulle pröva och besluta i den frågan. Socialförvaltningen kan inte undgå kritik för underlåtenheten att informera anmälarna om den saken.

text: Anmälan

text: AA klagade på socialförvaltningen i Krokoms kommun. Hon var missnöjd med hanteringen av ett önskemål om att få vara anonym som hade framförts i en skrivelse till socialtjänsten.

text: AA uppgav i huvudsak följande. Hennes föräldrar bor granne med en familj som har haft diverse problem. I familjen finns två små barn. Hennes föräldrar har flera gånger hört hur barnens föräldrar har skrikit åt barnen och lämnat dem ensamma när de åkt i väg med bilen. På grund av detta skickade hennes föräldrar ett brev till socialförvaltningen där de beskrev situationen och undrade om det inte var möjligt för barnen att få komma bort en tid under sommaren. Skrivelsen var inte tänkt som en anmälan om missförhållanden utan mer en önskan om att barnen skulle få utstå mindre skrik och påhopp under en tid. Föräldrarna undertecknade brevet med sina namn men skrev tydligt att de ville vara anonyma. En tid därefter blev hennes mamma uppringd av en socialsekreterare som berättade att det hade kommit in en ”motanmälan” från mamman i grannfamiljen. I motanmälan bemöttes bl.a. de uppgifter som hennes

text: föräldrar hade lämnat i brevet till förvaltningen. Hennes föräldrar förstod på det sättet att grannfamiljen hade fått reda på vilka som hade skrivit brevet till förvaltningen, trots deras önskan om anonymitet. Socialsekreteraren menade att det inte var möjligt att vara anonym samtidigt som man anger sina namn i ett brev. Om det inte är möjligt att vara anonym borde en förvaltningsmyndighet vara skyldig att informera dem som har begärt anonymitet. Hennes föräldrar har senare fått ta emot allvarliga hot som en följd av att de inte fick vara anonyma.

text: Utredning

text: JO begärde att Socialnämnden i Krokoms kommun skulle yttra sig över anmälan. I remissvaret anfördes i huvudsak följande:

text: Brev inkommer till Socialnämnden i Krokoms kommun den 2 maj 2013, brevet är daterat den 30 april 2013. Brevet innehåller oro för två barn boende i Krokoms kommun. I anmälan framgår att [anmälarna] önskar vara anonyma. Brevet är undertecknat med namn. Förhandsbedömningen som följde inkommen anmälan utfördes av socialsekreterare BB. Handläggaren har delgett att vårdnadshavarna till de barn anmälan berör önskade en kopia av inkommen anmälan under förhandsbedömningen. De fick ta del av denna då de har partsinsyn och således har rätt till detta enligt lag. I anmälan står anmälarnas namn och vårdnadshavarna fick således kunskap om vilka som förmedlat en oro för barnen till socialnämnden. Den information som fanns nedskriven i aktuell anmälan visar genomgående vilka personer som delgett socialnämnden informationen, den är vidare undertecknad med namn. Den socialsekreterare som hanterade anmälan och utförde förhandsbedömning i ärendet kontaktade inte anmälarna och de fick således ej vetskap om att de ej skulle komma att vara anonyma. Det är en brist att denna kommunikation ej har skett. Det finns ej något tvingande i lagstiftningen gällande att denna kommunikation skall ske men det får dock anses vara av vikt att återkoppla till anmälare när deras önskan om anonymitet ej är möjlig. Socialnämnden kommer med anledning av detta verka för att en liknande situation ej skall uppstå framledes. AA yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. att det utifrån socialsekreterarens sätt att uttrycka sig inte verkar som om någon sekretessprövning gjordes innan brevet lämnades ut till barnens vårdnadshavare.

text: JO:s kansli hämtade in den skrivelse som AA:s föräldrar hade skickat till socialförvaltningen i Krokoms kommun, daterad den 30 april 2013.

text: Bedömning

text: Av

text: 26 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, följer att sekretess gäller inom bl.a. socialtjänsten för uppgift i en anmälan eller utsaga av en enskild om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, i förhållande till den som anmälan eller utsagan avser, endast om det kan antas att fara uppkommer för att den som har lämnat uppgiften eller någon närstående till denne utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. Bestämmelsens syfte är att ge skydd för anmälaren och hans eller hennes närstående. Sekretesskyddet avser inte bara själva namnet utan även andra uppgifter som kan innebära att anmälarens identitet röjs. Av bestämmelsens

text: skaderekvisit följer att en myndighet inte generellt kan utlova anonymitet för en person som har gjort en anmälan. Det är inte heller anmälaren eller uppgiftslämnaren som bestämmer om sekretess ska gälla sedan han eller hon väl har uppgett sitt namn. Det är först efter en sekretessprövning som myndigheten kan ta ställning till om uppgiften om anmälarens identitet ska lämnas ut eller inte. Som framgår av skaderekvisitet ger bestämmelsen endast skydd mot repressalier av mera allvarligt slag, som t.ex. våldsövergrepp och telefonterror. Om anmälan riktas mot någon närstående, en granne eller en arbetskamrat skulle även påtagligt obehag av annat slag kunna räknas som ett sådant allvarligt men som omfattas av sekretesskyddet. Däremot är det inte tillräckligt att anmälaren anser det obehagligt i största allmänhet att den som blivit anmäld vet vem som har gjort anmälan. Vid bedömningen av risken för men bör avseende fästas vid t.ex. vad anmälan eller utsagan avser, den anmäldes förhållanden och eventuella relationer mellan anmälaren och den anmälde (se Lenberg, Geijer och Tansjö, Offentlighets- och sekretesslagen [den 1 juli 2014, Zeteo], kommentaren till 26 kap. 5 §).

text: I

text: 10 kap. 3 §

text: OSL anges att sekretess inte hindrar att en enskild eller en myndighet som är part i ett mål eller ett ärende hos en domstol eller en annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en handling eller något annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten när det av hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att en sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda.

text: AA har klagat på socialförvaltningens hantering av den skrivelse som hennes föräldrar (nedan makarna CC och DD) skickade in till förvaltningen. Hon har ifrågasatt dels att makarna CC och DD inte fick vara anonyma och att skrivelsen verkar ha lämnats ut utan att det gjordes en sekretessprövning, dels att förvaltningen inte informerade makarna CC och DD om att de inte skulle få vara anonyma innan skrivelsen lämnades ut.

text: När en socialförvaltning tar emot uppgifter om att ett barn befinner sig i en utsatt situation har förvaltningen en skyldighet att agera och bedöma om det finns skäl att vidta några åtgärder. Den skrivelse som makarna CC och DD skickade till socialförvaltningen behandlades som en anmälan om oro för barn, eftersom den innehöll vissa uppgifter om grannbarnens hemförhållanden. Skrivelsen var undertecknad med makarna CC och DD:s namn och innehöll ett önskemål om anonymitet: ”Vi vill naturligtvis få vara anonyma.”

text: Eftersom makarna CC och DD hade angett sina namn hade de själva röjt sin identitet och kunde därmed inte råda över frågan om anonymitet i förhållande till dem som avsågs i anmälan. I skrivelsen nämndes också andra

text: omständigheter som gjorde att deras identitet avslöjades. Myndigheten var skyldig att göra en sekretessprövning innan uppgifterna lämnades ut. Det framgår inte av remissvaret om socialförvaltningen gjorde en sekretessprövning och i så fall vilka överväganden man gjorde i det avseendet innan skrivelsen lämnades ut till de aktuella barnens vårdnadshavare. Jag har inte underlag för att uttala någon kritik i det avseendet och finner inte anledning att vidta någon ytterligare utredningsåtgärd i saken.

text: När det sedan gäller frågan om förvaltningen borde ha informerat makarna CC och DD innan skrivelsen lämnades ut till barnens vårdnadshavare finns det, som nämnden har anfört i remissvaret, inte någon bestämmelse som uttryckligen reglerar detta.

text: Myndigheter har enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: en vidsträckt serviceskyldighet gentemot enskilda. Den innebär att varje myndighet ska lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som det är lämpligt. Vidare har myndigheter en skyldighet att svara på frågor från enskilda så snart som möjligt.

text: Makarna CC och DD hade i skrivelsen tydligt framfört ett önskemål om att få vara anonyma. Sättet de uttryckte sig på ger intryck av att de trodde att de själva kunde styra över frågan om anonymitet. Enligt min mening följer det av den allmänna serviceskyldigheten att förvaltningen i den situationen borde ha upplyst makarna CC och DD om att man inte kunde garantera att de skulle få vara anonyma utan att myndigheten skulle pröva och besluta i den frågan. Det var särskilt angeläget att makarna CC och DD fick den informationen eftersom de var grannar till den berörda familjen och då makarna CC och DD hade uppgett att de blivit trakasserade och hotade av familjen. Nämnden har i remissvaret medgett att man borde ha gett en återkoppling till anmälarna. Förvaltningen kan inte undgå kritik för underlåtenheten att informera makarna CC och DD.

text: Jag noterar att nämnden har uppgett att den kommer att verka för att en liknande situation inte uppstår igen.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans Ragnemalm

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Polismyndigheten Värmland för långsam handläggning av en förundersökning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 20 september 2005, framförde AA klagomål mot Polismyndigheten Värmland. Han anförde bl.a. att han för ca två år sedan polisanmälde en utpekad man för bl.a. våld mot tjänsteman och våldsamt motstånd men att han ännu inte hade fått något besked om vad som hade hänt i ärendet. Vidare begärde han, som det får förstås, ersättning med anledning av den långa handläggningstiden. – AA hade även skickat skrivelsen till Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Karlstad.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet fordrades in från polismyndigheten (K12353-03). En kopia av ett meddelande från chefsåklagaren BB, åklagarkammaren i Karlstad, till AA kom in. Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Den 19 juni 2003 upprättades en anmälan om våld mot tjänsteman, ofredande och brott mot lagen (

text: ) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. Som målsägande antecknades AA och som misstänkt bl.a. CC. Samma dag inleddes förundersökning. Handläggande enhet var Kriminalpolisen Syd. Den 20 november 2003 översändes anmälan till åklagarkammaren men den 24 november 2003 beslutade åklagaren att ärendet var av s.k. enkel beskaffenhet varför förundersökningen skulle ledas av polisen. Den 31 augusti 2004 hölls målsägandeförhör med AA och den 7 juli 2005 översändes förundersökningsprotokollet till åklagarkammaren.

text: Anmälan remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Polismyndigheten kom in med ett remissvar. I remissvaret anfördes bl.a. följande.

text: Upplysningar över handläggningen av ärendet

text: Av ärendets handlingar framgår att anmälan om våld mot tjänsteman, ofredande och brott mot

text: knivlagen

text: inkom den 19 juni 2003, handläggande enhet Krim Syd. Den

text: misstänkte gärningsmannen delgavs misstanken och hördes i ärendet den 20 juni 2003. Den 20 november 2003 överfördes ärendet av oklar anledning till Åklagarmyndigheten. Med hänvisning till lokal överenskommelse mellan Åklagarkammaren i Karlstad och Polismyndigheten Värmland rörande fördelning av ledning av förundersökning, återfördes ärendet till Polismyndigheten den 26 november 2003, handläggande enhet Krim Syd. Av slutredovisningsuppgiften i RAR-systemet framgår att assistentåklagare DD beslutat om del redovisning och nedläggning av förundersökningen, beträffande gärningsman nummer två. I samband med den administrativa hanteringen av detta beslut, förefaller det, som att ärendet av misstag slutredovisats. Ärendet återupptogs emellertid och brottsmisstanken mot gärningsman nummer ett den 9 juni 2004. AA hördes som målsägare 31 augusti 2004. Den 5 april 2005 överfördes ärendet till Kriminalpolisområde Väst för samordning med andra ärenden där gärningsmannen var misstänkt. Den 28 juni 2005 inkom ersättningsanspråk från målsägaren och den 6 juli 2005 hördes den misstänkte gärningsmannen och han delgavs utredningen. Den 7 juli 2005 redovisades ärendet till Åklagarmyndigheten med förundersökningsprotokoll.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndigheten kan dela uppfattningen att handläggningen dragit ut på tiden. Det nu aktuella ärendet är emellertid inte av den beskaffenheten att förtur är motiverad i förhållande till exempelvis ärenden där någon är anhållen eller häktad eller där misstänkta eller målsägare är under 18 år. Några formella fel beträffande iakttagande av tidsgränser har inte skett. Polismyndigheten är medveten om bekymren med långa handläggningstider och de obehag och svårigheter som kan drabba målsägare och även misstänkta. Polismyndigheten anser inte att någon ersättningsskyldighet uppkommit med anledning av ärendets handläggning. Avslutningsvis vill polismyndigheten erinra om det arbete som pågår inom myndigheten och utredningsverksamheten för att minska balanserna och korta handläggningstiderna i samtliga ärenden (se JO:s inspektion (3073-2005) och egeninitierade åtgärder, AAA-129-52547/05). Det arbetet har nu kompletterats med ytterligare rekryteringar och utbildningssatsning under 2006.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Av utredningen framgår att den aktuella anmälan gjordes den 19 juni 2003 och att förundersökning inleddes samma dag. Påföljande dag, den 20 juni 2003, ägde ett första förhör rum med den misstänkte CC som då delgavs misstanke om brott. Av misstag lades emellertid förundersökningen mot CC ned i november 2003 men återupptogs i början av juni 2004. Den 31 augusti 2004 hölls målsägandeförhör med AA. Sedan bl.a. journalanteckningar inhämtats i september 2004 låg ärendet i balans fram till juni 2005 då AA kom in med ett ersättningsanspråk. Den 6 juli

text: 2005 hölls slutförhör med CC. Ärendet slutredovisades till åklagarkammaren den 7 juli 2005.

text: Handläggningen av ärendet tog således drygt två år och under vissa perioder låg ärendet helt obearbetat. Som förklaring har polismyndigheten i huvudsak hänvisat

text: till att ärendet inte varit prioriterat, och myndigheten har även anfört att man är medveten om de långa handläggningstiderna.

text: Vid inspektion av polismyndigheten i maj 2005 granskade chefsjustitieombudsmannen Mats Melin handläggningen av bl.a. kriminalärenden och nyligen kritiserade han i ett beslut hur dessa ärenden hanterats; se JO:s beslut den 4 april 2006 i ärende dnr 3073-2005. I detta ärende redovisade polismyndigheten genomförda och pågående förändringar av både organisationen och arbetsmetoderna inom utredningsverksamheten.

text: Jag är således medveten om att arbetssituationen inom polismyndigheten är ansträngd och att man därför måste prioritera vissa ärenden framför andra. Även med hänsyn härtill är det emellertid helt oacceptabelt att det tagit så lång tid som varit fallet att utreda ett ärende av förhållandevis enkel beskaffenhet där det finns en utpekad gärningsman.

text: Vad som i övrigt kommit fram motiverar inte någon åtgärd eller något annat uttalande från min sida än att jag upplysningsvis vill nämna att JO inte är behörig att pröva frågor om skadestånd.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.