title: Allvarlig kritik mot Farsta stadsdelsnämnd i Stockholms kommun för flera brister i handläggningen av ett barnärende

sammanfattning: Efter att en mamma hade ansökt om stöd för sin då 14-åriga dotter inledde Farsta stadsdelsnämnd en s.k. barnavårdsutredning. I utredningen beskrevs flickans problem förhållandevis utförligt, och utredaren bedömde att flickan var i behov av stöd och hjälp. Under utredningstiden flyttade familjen till en annan kommun. En månad senare avslutade stadsdelsnämnden utredningen utan förslag på insatser och utan att ta kontakt med den kommun dit familjen hade flyttat. Socialnämndens skyldighet att göra en barnavårdsutredning är en av nämndens viktigaste uppgifter. Enligt 11 kap. 4 § socialtjänstlagen är nämnden skyldig att slutföra en sådan utredning och fatta beslut i ärendet även om barnet flyttar till en annan kommun. Bestämmelsen ska säkerställa att barn inte hamnar ”mellan stolarna” vid en flytt under utredningstiden. Den nya kommunen är på begäran skyldig att hjälpa till med utredningen. Under vissa förutsättningar kan ett pågående ärende även flyttas över till den nya kommunen. Farsta stadsdelsnämnd har i det här fallet brustit i sin utredningsskyldighet genom att avsluta utredningen om flickan utan att klarlägga vilka insatser hon var i behov av och utan att ta någon som helst kontakt med den nya kommunen. Enligt JO ger hanteringen intryck av att stadsdelsnämnden mer sett till möjligheten att ”bli av med problemet” när flickan flyttade än till skyldigheten att se till att en påbörjad utredning fullföljs. Stadsdelsnämnden får allvarlig kritik för handläggningen av ärendet.

text: Anmälan

text: Åtvidabergs kommun framförde, genom ordföranden i sociala myndighetsutskottet AA, i en anmälan till JO klagomål mot Farsta stadsdelsnämnd i Stockholms kommun, socialtjänsten i Tranås kommun och Socialstyrelsen.

text: Den del av anmälan som rörde Socialstyrelsen behandlades i ett särskilt ärende, dnr 730-2013. Jag fattade beslut i det ärendet den 16 september 2013.

text: När det gäller klagomålen mot Farsta stadsdelsnämnd anförde AA bl.a. följande.

text: Ärendet gäller en flicka (BB) som är född 1997. Flickan har sedan födseln varit folkbokförd på 24 olika adresser i flera olika kommuner. Socialtjänsten har vid tio olika tillfällen utrett henne. Flera av utredningarna har avslutats utan någon åtgärd med hänvisning till att familjen har flyttat från kommunen. Det har resulterat i att

text: flickan inte har fått det stöd hon behövde. Flickan flyttade till Åtvidabergs kommun den 2 december 2011. Den tidigare kommunen, Farsta kommun, avslutade en utredning den 9 januari 2012 med hänvisning till att flickan hade flyttat. Farsta kommun tog inte någon kontakt med Åtvidabergs kommun. I utredningen beskrevs att ”[BB] behöver snarast få hjälp för sin självsvält. Under hösten har hennes fysiska hälsa påverkats kraftigt av hennes störda ätbeteende och det är viktigt att hon så snart som möjligt får vård för de[t].” Trots denna beskrivning verkställde inte Farsta kommun de insatser som bedömdes som nödvändiga. Den 4 januari 2012 gjorde flickan ett suicidförsök. Flickan skrevs på grund av suicidförsöket in på en sluten psykiatrisk avdelning den 11 januari 2012. Den 12 januari 2012 kom det in en anmälan från Barn- och Familjepsykologiskt centrum i Åtvidaberg, och Åtvidabergs kommun inledde den 17 januari 2012 en barnavårdsutredning. Den 15 februari 2012 fattade det sociala myndighetsutskottet beslut om vård på HVB-hem.

text: Utredning

text: JO begärde att Farsta stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun skulle komma in med upplysningar över det som anfördes i anmälan.

text: Farsta stadsdelsförvaltning anförde i ett remissvar bl.a. följande:

text: Frågeställning 1: Varför Farsta stadsdelsförvaltning underlät att slutföra påbörjad utredning utan insats då man var medveten om flickans mående? Farsta stadsdelsförvaltning underlät inte att avsluta den påbörjade utredningen, det är felaktiga uppgifter. Utredning enligt 11 kap. l & 2 §§ SoL inleddes 2011-09-30 och avslutades 2012-01-09 utan förslag på insatser. Utredningen avslutades utan förslag på insats då modern inte var intresserad av stöd på frivillig väg genom Farsta stadsdelsförvaltning då hon hade flyttat till en ny kommun då utredningen avslutades. Förvaltningen bedömde att det inte förelåg skäl för tvingande åtgärder enligt LVU då modern ville ha kontakt med socialtjänsten i den nya kommunen och ville att Farsta stadsdelsförvaltning skulle vara behjälplig med överföring av information. Frågeställning 2: Varför lämnades ingen begäran till Åtvidabergs kommun att överta utredningen vid flytten? I det fall Åtvidabergs kommun åsyftar överflyttning av utredning enligt 11 kap. l & 2 §§ SoL så avslutades den i Farsta stadsdelsförvaltning och sålunda gjordes inte heller någon begäran att överta utredningen. I det fall Åtvidabergs kommun åsyftar överflyttning av ärendet: Utredningen avslutades 2012-01-09 utan förslag på insats. Det framkommer i utredningen att modern är hjälpsökande men vill ha stöd genom den nya hemkommunen. Överenskommelse mellan modern och socialtjänsten i Farsta är att Farsta stadsdelsförvaltning skall vara behjälplig för överföring av informationen till den nya kommunen. Innan Farsta stadsdelsförvaltningen kontaktar Åtvidabergs kommun inkommer en begäran om kopior på handlingar gällande flickan från Åtvidabergs kommun då de öppnat utredning enligt 11 kap. l & 2 §§ SoL. Begäran om handlingar inkommer 2012-02-01. Utifrån att Åtvidaberg redan har en öppnad och pågående utredning och Farsta stadsdelsförvaltningen översänt utredningen daterad 2012-01-09 tar Farsta stadsdelsförvaltningen inga ytterligare kontakter med Åtvidabergs kommun.

text: AA kommenterade remissvaret och anförde bl.a. följande. Enligt Farsta kommun önskade modern att stadsdelsförvaltningen skulle hjälpa till med överföring av

text: information till den nya kommunen. Trots det önskemålet avslutades utredningen den 9 januari 2012 utan kontakt med den nya kommunen. Utredningen avslutades fem dagar efter att flickan gjort ett suicidförsök. Det dröjde därefter ytterligare tre veckor innan Åtvidabergs kommun på eget initiativ kunde begära upplysningar och handlingar från Farsta kommun, då varken familjen eller Farsta stadsdelsförvaltning lämnade någon information om den tidigare kontakten eller utredningen. Efter en lång historia och ett mönster av att lämna tidigare kommuner när socialtjänsten sett behov av vård och modern tackat nej till insatser valde Farsta kommun att avsluta ärendet utan åtgärd. Med utgångspunkt från barnperspektivet är vår bedömning att det borde ha prövats om det fanns skäl för ett omhändertagande.

text: JO begärde in journalanteckningar från Farsta stadsdelsförvaltning. Efter granskning av anteckningarna begärde JO att Farsta stadsdelsnämnd skulle yttra sig över det som AA hade framfört i sin anmälan till JO.

text: Farsta stadsdelsnämnd anförde i ett yttrande bl.a. följande.

text: Handläggning av ärendet

text: Utredning enligt 11 kap. l, 2 §§ SoL inleddes 2011-09-09 efter att det inkommit en orosanmälan från socialjouren efter att modern förts med ambulans till sjukhus efter ett misstänkt suicidförsök. Modern ansöker också om stöd för [BB] i form av en skolform där behandling ingår. Utredningen genomfördes genom enskilda samtal med modern i förvaltningens lokaler 2011-11-07 och 2011-11-21. Vidare har kontakter tagits med BUP Farsta samt med Kvickentorpsskolan. Utredare har även haft telefonkontakt med modern. [BB] kallades till de första besöken på socialtjänsten men var inte intresserad av att delta i utredningen. I en gemensam bedömning av socialtjänst och vårdnadshavare gjordes inga ytterligare försök att involvera [BB] i utredningen med hänsyn till hennes mående. Utredningen avslutades 2012-01-09 utan förslag på insats. I bedömningen framgår att [BB] bedöms vara i behov av stöd på grund av sitt psykiska mående men att modern dragit tillbaka sin ansökan om stöd och inte är intresserad av stöd genom socialtjänsten i Farsta stadsdelsförvaltning utifrån att familjen ska flytta från Stockholm stad till Åtvidaberg. Modern är positiv till fortsatt kontakt med socialtjänsten i Åtvidaberg och att socialtjänsten i Farsta är behjälplig med en överföring av information till den nya kommunen. Farsta stadsdelsförvaltning gjorde bedömningen att kriterierna för ett omhändertagande enligt LVU inte var uppfyllda utifrån den information som då fanns på socialtjänsten. Familjen hade kontakt med socialtjänst och barn- och ungdomspsykiatrin. Redan i den initiala kontakten med utredare på socialtjänsten så berättade modern att familjen planerade för en flytt till Östergötland där familjen enligt modern har ett privat nätverk som är insatta i familjens situation och är till stöd för familjen. Modern var hjälpsökande och positiv till fortsatt kontakt med socialtjänsten men hon ville få det stödet av den nya kommunen. Modern lämnar också samtycke till att barn- och ungdomspsykiatrin i Farsta gör en skriftlig överföring till barn- och ungdomspsykiatrin i den nya kommunen. Det hade vid tiden för utredningens avslutande inte inkommit någon information gällande flickans suicidförsök 2013-01-05 [rätteligen 2012-01-05, JO:s anm.]. I överenskommelse med modern skulle Farsta socialtjänst vara behjälplig med överföring av information till Åtvidaberg kommun. Utredningen avslutades 2012-01-09 och innan Farsta stadsdelsförvaltning kontaktade Åtvidaberg för en

text: överföring inkommer (2012-02-01) en begäran om kopior på handlingar då Åtvidaberg inlett utredning. Farsta stadsdelsförvaltning hade kunnat vara snabbare med informationsöverföringen till Åtvidabergs kommun. Farsta stadsdelsförvaltning hade dock inte sådan information som talade för att situationen var akut, vilket framkommit i Åtvidabergs kommun. AA kommenterade remissvaret och anförde i huvudsak följande. I den utredning som gjordes av Farsta stadsdelsförvaltning står att läsa att flickan bedömts vara i behov av stöd på grund av sitt psykiska mående, att mamman inte haft den föräldraförmåga som krävts för att möta flickans behov och heller inte förmått ta emot den hjälp hon blivit erbjuden. Utredningen visade att flickan hade ett stort behov av stöd, men Farsta stadsdelsnämnd valde ändå att avsluta utredningen utan åtgärd. Utredningen avslutades med hänvisning till att flickan och hennes mamma hade flyttat från kommunen. Trots flickans stora hjälpbehov och trots att modern var positiv till kontakt med socialtjänsten i den nya kommunen underlät man att informera Åtvidabergs kommun om ärendet. Det medförde att det gick onödigt lång tid innan Åtvidabergs kommun fick kännedom om flickans situation. Den fick kommunen kännedom om genom en anmälan från Barn- och ungdomspsykiatriska mottagningen i Åtvidaberg efter det att flickan skurit sig och kommit till akutkliniken i Västervik. – Den nämnd som inlett en utredning till ett barns skydd eller stöd är skyldig att slutföra och fatta beslut i ärendet även om barnet under utredningstiden byter vistelsekommun. Vid beslut om insatser ska den beslutande kommunen också ha kvar ärendet till dess att mottagande kommun beslutat om att ta över ansvaret. Vård- och omsorgsförvaltningen i Åtvidabergs kommun menar att det inte är i enlighet med gällande lagstiftning eller rätt gentemot flickan att avsluta utredningen utan vidare åtgärder och hänvisa till att flickan har flyttat och får söka bistånd i den nya kommunen i stället. Flickan var i ett mycket dåligt skick när hon flyttade till Åtvidabergs kommun, och Farsta stadsdelsförvaltning borde ha erbjudit flickan och hennes mamma stöd utifrån den oro de hade för flickans hälsa och utveckling.

text: Rättslig reglering

text: Varje kommun svarar enligt

text: 2 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, för socialtjänsten inom sitt område. Enligt huvudregeln i

text: 2 a kap. 1 §

text: SoL är det den kommun där den enskilde vistas som ansvarar för att den enskilde får stöd och hjälp.

text: Ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd i fråga om en enskild person kan enligt

text: 2 a kap. 10 §

text: SoL flyttas över till en annan kommun. En kommun som anser att ett ärende ska flyttas över ska begära det hos den andra kommunen. Ärendet ska flyttas över om den som berörs av ärendet har starkast anknytning till den andra kommunen och det med hänsyn till den enskildes önskemål, hjälpbehovets varaktighet och omständigheterna i övrigt framstår som lämpligt.

text: Enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL ska socialnämnden utan dröjsmål inleda en utredning av vad som genom en ansökan, anmälan eller på något annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan motivera någon åtgärd av nämnden.

text: Vid en utredning av om nämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd får socialnämnden konsultera sakkunniga och i övrigt ta de kontakter som behövs för att bedöma behovet av insatser (

text: 11 kap. 2 §

text: SoL). Socialnämnden är skyldig att slutföra en sådan utredning och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun (

text: 11 kap. 4 §

text: SoL). Den nya vistelsekommunen är skyldig att på begäran bistå med den utredning som socialnämnden kan behöva för att fatta beslut i ärendet.

text: Bedömning

text: BB aktualiserades vid Farsta stadsdelsnämnd i september 2011 när hennes mamma gjorde en ansökan om stöd i form av en skolform där behandling ingick. BB led av ångest och depression. Hon hade även utvecklat anorexia och ett självskadebeteende där hon skar sig i armarna.

text: Farsta stadsdelsnämnd inledde den 30 september 2011 en utredning om BB. Under det att utredningen pågick beslutade sig modern för att separera från sin sambo och flyttade i början av december 2011 till Åtvidabergs kommun tillsammans med BB och hennes bröder.

text: Handläggaren av utredningen om BB vid Farsta stadsdelsförvaltning föreslog den 9 januari 2012 att utredningen skulle avslutas. Under rubriken Motivering i utredningen anförde hon följande.

text: Utredande socialsekreterare gör bedömningen att [BB] är i behov av stöd och hjälp på grund av sitt dåliga psykiska mående. Det är också möjligt att modern behöver ytterligare stöd för att orka stötta [BB] i att ta emot stöd. Modern har uttryckt att hon är hjälpsökande och vill ha stöd för [BB], men att hon vill att det stödet kommer från den nya kommunen då de ska flytta. Det stöd som modern efterfrågat från Farsta stadsdelsförvaltning är stöd för att kunna separera från sin sambo och flytta till Åtvidabergs kommun. Nämnden beslutade (delegationsbeslut) samma dag i enlighet med handläggarens förslag.

text: BB:s problem beskrivs förhållandevis utförligt i stadsdelsnämndens utredning. Utan att här gå in närmare på dessa var det enligt min uppfattning uppenbart att BB hade svåra och omfattande psykiska och sociala problem. Hon hade ett stort hjälpbehov, och det fanns skäl att snarast få till stånd insatser för att ge henne vård och behandling. Även utredaren bedömde att BB behövde stöd och hjälp. Vilka insatser hon hade behov av berördes däremot inte i utredningen. Där uttalades i stället att det borde göras en ny utredning eftersom familjen hade flyttat till Åtvidaberg.

text: Enligt

text: 11 kap. 4 §

text: SoL ska socialnämnden slutföra en s.k. barnutredning och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun. Under utredningen är den nya vistelsekommunen skyldig att på begäran bistå med utredning. Syftet med bestämmelsen är primärt att säkerställa att utredningen inte stannar av och läggs ned på grund av flyttningen. Syftet är också att den fortsatta utredningen ska

text: bedrivas på bästa möjliga sätt trots de praktiska svårigheter som flyttningen kan ha fört med sig i detta hänseende (

text: prop. 1996/97:124 s. 111

text: och

text: f.).

text: Mot bakgrund av dels bestämmelsen i

text: 11 kap. 4 §

text: SoL, dels vad som hade kommit fram om BB är det anmärkningsvärt att Farsta stadsdelsnämnd avslutade utredningen om BB utan att ens ha gått in på en bedömning av vilken hjälp hon behövde. Utredningen borde givetvis inte ha avslutats innan frågan om lämpliga insatser hade klarlagts. Den delen av utredningen hade vid behov kunnat göras i samråd med socialtjänsten i Åtvidabergs kommun. Då hade även frågan om en eventuell överflyttning av ärendet till Åtvidaberg, i enlighet med bestämmelsen i

text: 2 a kap. 10 §

text: SoL, kunnat aktualiseras.

text: Som framgår ovan bedömde den utredande socialsekreteraren att BB var ”i behov av stöd och hjälp på grund av sitt dåliga psykiska mående”. Enligt remissvaret bedömde stadsdelsnämnden emellertid att ”kriterierna för ett omhändertagande enligt LVU inte var uppfyllda”. Det kan inte tolkas på annat sätt än att nämnden ansåg att det fanns förutsättningar för att besluta om insatser för BB i samråd med modern.

text: Det är, till att börja med, svårt att förstå hur nämnden kunde komma fram till slutsatsen att det inte fanns skäl för ett omhändertagande enligt LVU när utredningen saknade en bedömning av vilka insatser BB behövde. Därutöver noterar jag att det hade antecknats i utredningen att modern under hösten 2011 hade avslutat en kontakt med BUP eftersom hon ansåg att BUP inte hade gett BB rätt stöd. Modern hade inte heller förmått se till att flickan fick kontakt med sjukvården med anledning av vissa problem med den fysiska hälsan under hösten. Trots att modern hade uttryckt att hon ville ha hjälp av socialtjänsten fanns det alltså flera omständigheter som borde ha gett nämnden anledning att ifrågasätta om det över huvud taget var möjligt att ge flickan nödvändiga insatser i samråd med modern.

text: I samband med att Farsta stadsdelsnämnd avslutade sin utredning kom modern och nämnden överens om att nämnden skulle informera socialtjänsten i Åtvidabergs kommun om BB:s fall. Den informationen lämnades först när socialtjänsten i Åtvidaberg hade inlett en egen utredning om flickan och inom ramen för den utredningen begärde att få uppgifter från Farsta. Stadsdelsnämnden har anfört att man kunde ha varit snabbare med att föra informationen om BB vidare till den nya kommunen, men att nämnden bedömde att saken inte var akut. Mot bakgrund av det som hade kommit fram om BB framstår det för mig som närmast obegripligt att man inte kontaktade socialtjänsten i Åtvidaberg redan när det stod klart att familjen hade flyttat dit. I vart fall borde man ha tagit den kontakten när utredningen avslutades.

text: Socialnämndens skyldighet att göra en s.k. barnavårdsutredning är en av nämndens viktigaste uppgifter. För att barn inte ska ”hamna mellan stolarna” finns bestämmelsen i

text: 11 kap. 4 §

text: SoL, som ska säkerställa att en inledd utredning

text: slutförs även om barnet under utredningstiden flyttar till en annan kommun. Farsta stadsdelsnämnd har i det här fallet brustit i sin utredningsskyldighet genom att avsluta utredningen om BB utan att klarlägga vilka insatser hon var i behov av och utan att ta någon som helst kontakt med Åtvidabergs kommun. Hanteringen ger intryck av att stadsdelsnämnden mer sett till möjligheten att ”bli av med problemet” när BB och hennes familj lämnade kommunen än till skyldigheten att se till att en påbörjad utredning fullföljs. Därmed har man även åsidosatt den grundläggande skyldigheten enligt

text: 1 kap. 2 §

text: SoL att vid åtgärder som rör barn särskilt beakta barnets bästa. Sammanfattningsvis förtjänar Farsta stadsdelsnämnd allvarlig kritik för handläggningen av ärendet.

text: Klagomålen mot socialtjänsten i Tranås kommun ger mig inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande.

text: Mot bakgrund av den allvarliga kritiken mot Farsta stadsdelsnämnd finner jag skäl att skicka en kopia av detta beslut till Inspektionen för vård och omsorg (IVO), som är ordinarie tillsynsmyndighet för socialtjänsten.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

publisher: Justitieombudsmannen

title: Tillämpning av förvaltningslagens regler om jäv; kritik mot tre djurförsöksetiska nämnder

org: jo

sammanfattning: Vid handläggningen i tre djurförsöksetiska nämnder har ledamöter i varierande grad tillåtits delta även när de är jäviga. Detta strider mot förvaltningslagen. Nämnderna har därför kritiserats. I anledning av vissa argument som anförts till stöd för de rutiner som tillämpats framhålls i beslutet att jävsreglerna inte kan sättas åt sidan med åberopande av effektivitetsskäl.

text: Bakgrund och utredning

type: rubrik

text: Innan djur används för vetenskapliga ändamål ska användningen enligt

text: 21 § djurskyddslagen (1988:534)

text: godkännas från etisk synpunkt av en djurförsöksetisk nämnd. I varje nämnd ska det ingå en ordförande och en eller flera vice ordförande samt lekmän, forskare och representanter för personal som har hand om försöksdjur (43 § djurskyddsförordningen [1988:539]). Närmare föreskrifter om nämndernas organisation och om prövningen av ärenden meddelas av Jordbruksverket (47 § djurskyddsförordningen).

type: stycke

text: Enligt

text: 20 § djurskyddslagen

text: ska det finnas en av Jordbruksverket godkänd föreståndare som ansvarar för djurförsöksverksamheten. Enligt meddelade föreskrifter ska en ansökan om godkännande från etisk synpunkt av ett djurförsök göras av den som är ansvarig för det planerade försöket. Ansökan görs på blankett enligt formulär som fastställs av Centrala försöksdjursnämnden och undertecknas av sökanden samt av den enligt

text: 20 § djurskyddslagen

text: ansvarige föreståndaren, vilken intygar att han eller hon utan erinran tagit del av hur det planerade försöket ska genomföras.

text: AA, ansvarig för djurförsöksfrågor inom organisationen Djurens Rätt, anmälde Stockholms södra, Göteborgs och Malmö/Lunds djurförsöksetiska nämnders tillämpning av reglerna om jäv.

text: Med anledning av uppgifterna i anmälan anmodades Stockholms södra, Göteborgs och Malmö/Lunds djurförsöksetiska nämnder att yttra sig över vilka rutiner som tillämpades.

text: Stockholms södradjurförsöksetiska nämnd inkom, genom ordföranden BB, med ett yttrande av vilket följande framgick.

text: Vid nämndens sammanträden anmäler ledamöterna jäv innan prövningen av ansökningarna påbörjas. Varje ansökan föredras av en ledamot från ansvarig beredningsgrupp och denna ledamot anger också beredningsgruppens förslag till beslut. Därefter ges möjlighet till frågor och diskussion från övriga ledamöter. Under dessa diskussioner är samtliga ledamöter närvarande. När diskussionerna anses avslutade får jäviga ledamöter lämna lokalen, varefter det ges möjlighet till ytterligare diskussion före det slutliga avgörandet. Det är inte heller ovanligt att beredningsgrupperna har kallat försöksledare till nämndens sammanträden för att närmare redogöra för sitt försök och svara på frågor från nämndens ledamöter. En kallad försöksledare får naturligtvis i likhet med jäviga ledamöter lämna lokalen före prövningen av det aktuella ärendet. Det kan i detta sammanhang nämnas att företrädare för tillsynsmyndigheten samt en veterinär från KS oftast deltar i hela mötet. Att en ledamot som är sökande eller ansvarig föreståndare är jävig i ifrågavarande ärende ifrågasätts inte. Däremot är frågan om jäv betydligt svårare att avgöra när det gäller ledamöter från KS som arbetar på olika avdelningar/enheter. Mestadels har dessa ledamöter inte ansett sig vara jäviga när det gäller försök som utförs på andra enheter än där de verkar. Däremot har samtliga Astra-anställda ledamöter betraktats som jäviga i alla Astras ansökningar, vilket möjligtvis skulle kunna ifrågasättas med hänsyn till hur jävssituationen betraktats i övrigt. Med undantag för den Astraanställda lekmannaledamoten har inga andra lekmannaledamöter anmält jäv vid något tillfälle. Alla lekmannaledamöterna har också tillåtits delta i diskussioner efter det att jäviga forskarledamöter lämnat lokalen. Ansvaret för att gällande jävsregler följs, d.v.s. att en jävig ledamot inte deltar i handläggningen av det ärende där han är jävig, åvilar naturligtvis ordförandena i nämnden. Hanteringen av jävsfrågor har emellertid flera gånger varit föremål för diskussion i nämnden. Samtliga ledamöter, med enstaka undantag, har ansett att det är av stort värde att även jäviga forskare är närvarande under föredragningen och efterföljande diskussion. Dessa forskare är oftast väl insatta i de generella rutiner som gäller för t.ex. metoder och djurhållning på den institution eller det företag där försöket skall utföras. Nämnden har ansett det vara av stor vikt att detta underlag inte går förlorat. En annan ordning skulle få till följd att flera forskarledamöter skulle få tillbringa en stor del av mötestiden med att vänta utanför möteslokalen. För att upprätthålla balansen mellan forskare och lekmän borde rimligtvis också samma antal lekmän vägras delta i föredragning och diskussioner. Enligt

text: 12 § förvaltningslagen

text: får den som är jävig inte handlägga ärendet. De aktuella ledamöterna har varken tagit befattning med ärendets beredning eller avgörande. Mot denna bakgrund kan de inte anses ha handlagt ärendet och Nämnden anser sig därför ha följt gällande regler om jäv.

text: Göteborgs djurförsöksetiska nämnd inkom, genom ordföranden CC, med ett yttrande av vilket följande framgick.

text: En jävig ledamot tillåts … att inledningsvis närvara i sammanträdeslokalen då det ärende som grundar jävet tas upp till behandling. Ordföranden ser därefter till att ledamoten i fråga lämnar sammanträdeslokalen. Sedan detta skett fortsätter nämnden sin handläggning av ärendet med eventuell diskussion och därefter fattande av beslut. Anledningen till att nämnden har valt denna rutin är att nämnden vill utnyttja den jävige ledamotens kunskap om ärendet i syfte att få ett så fullständigt beslutsunderlag som möjligt. Detta gör sig särskilt gällande då den jävige ledamoten själv är sökande i ärendet, men även i de många förekommande ärendena där forskare på AstraZeneca är försöksledare. De ledamöter i nämnden som är anställda på AstraZeneca har i dessa ärenden ofta värdefulla kunskaper om de planerade djurförsök som ansökningarna rör och också allmänt om de olika rutiner som

text: bolaget har beträffande sina försöksdjur. Att sökanden själv eller annan jävig ledamot är närvarande i sammanträdeslokalen och kan svara på frågor från övriga ledamöter i nämnden innebär ganska ofta att oklarheter i ansökningarna kan redas ut vid sittande bord. Sådana muntliga uppgifter från jäviga ledamöter medför i vissa fall att bordläggningar av ärendena kan undvikas. Visst händer det ibland att det blir en diskussion där även den jävige ledamoten deltar men det som framför allt förekommer är att den jävige ledamoten svarar på frågor från övriga ledamöter. När det särskilt gäller ledamot som är jävig på grund av att hon eller han är sökande i ett ärende vill nämnden hänvisa till 12 § Jordbruksverkets föreskrifter (

text: SJVFS 2008:70

text: ) om den etiska prövningen av användningen av djur för vetenskapliga ändamål m.m. Enligt den bestämmelsen får en djurförsöksetisk nämnd till sitt sammanträde kalla bl.a. en försöksledare för att inhämta upplysningar i ärendet. I det fallet försöksledaren i ett ärende också är ledamot som är på plats vid nämndens sammanträde faller det sig enligt nämndens uppfattning mycket naturligt att nämndens övriga ledamöter ges tillfälle att ställa frågor till försöksledaren. Det viktiga när det gäller jävsfrågan är dock att den jävige ledamoten lämnar sammanträdeslokalen vid ett visst givet tillfälle i nämndens behandling av ärendet i fråga. Därefter och inför beslutsfattandet kan övriga ledamöter vid behov helt fritt diskutera ärendet och eventuellt först nu framföra kritiska synpunkter på de uppgifter som den jävige ledamoten lämnat i sin egen ansökan eller tidigare vid sammanträdets behandling av ärendet i fråga. Som bekant finns det ingen bestämmelse i

text: förvaltningslagen

text: som föreskriver att en jävig ledamot är skyldig att lämna sammanträdeslokalen. Nämnden är naturligtvis väl medveten om att lagstiftaren förarbetsvis har uttalat att det är naturligt att så sker och att det var JO Berggrens uppfattning i ärendet 646-1999 att en sådan ordning ska tillämpas även hos de djurförsöksetiska nämnderna vid deras prövning av ansökningar om godkännande av djurförsök. Nämnden kan avslutningsvis konstatera att jäviga ledamöter i nämnden faktiskt lämnar sammanträdeslokalen, låt vara att detta sker först efter att nämnden getts möjlighet att utnyttja de kunskaper om ärendet i fråga som de besitter. Enligt nämndens uppfattning kan en sådan ordning vara förenlig med de syften och ändamål som ligger bakom jävsbestämmelsen i

text: förvaltningslagen

text: . Den handläggningsfråga som JO:s remiss aktualiserar synes dock inte ha ett självklart svar och nämnden se därför fram emot JO:s ställningstagande.

text: Malmö/Lunds djurförsöksetiska nämnd inkom, genom före detta ordföranden DD och ordföranden EE, med ett yttrande av vilket följande framgick.

text: När en ledamot i nämnden uppträder som sökande i ett ärende fördelas ärendet till en beredningsgrupp där han eller hon inte ingår. Vid sammanträdet anses ledamoten jävig och lämnar lokalen när det aktuella ärendet tas upp och återvänder först när beslutet är fattat. Liksom beträffande andra sökande finns det möjlighet för beredningsgruppen att begära muntlig handläggning och ge nämnden tillfälle att ställa frågor till den sökande. Även i dessa fall avträder sökanden vid diskussion och beslutsfattande. I de fall en ledamot i nämnden har undertecknat ansökan som godkänd föreståndare fördelas ärendet till en annan beredningsgrupp än den där ledamoten ingår. Vid sammanträdet klargörs det att ledamoten inte deltar i beslutet. Ledamoten är dock med i sammanträdeslokalen när ärendet diskuteras och när beslut fattas. Ledamoten tillåts att besvara konkreta frågor om försöket men inte att delta i diskussionen. Samma ordning tillämpas beträffande de ledamöter i nämnden som är anställda på AstraZeneca AB och Active Biotech AB när ärendena har anknytning till något av dessa företag. Ordningen med att vissa ledamöter inte deltar i beslutet har lett till att nämnden vid något tillfälle inte varit beslutsför beträffande ett antal ansökningar och att dessa fått handläggas senare. Enligt

text: 12 § förvaltningslagen

text: får den som är jävig inte handlägga ärendet. Nämndens uppfattning är att ledamöterna ovan inte har varit med och handlagt ärendena. De har varken tagit befattning med ärendets beredning eller avgörande.

text: Från och med nämndens sammanträde i november 2009 har ledamot som inte deltar i beslutet lämnat sammanträdeslokalen innan ärendet börjat behandlas. Denna rutin avser nämnden behålla tills frågan om jäv är utredd.

text: I sitt yttrande reste Malmö/Lunds djurförsöksetiska nämnd vissa ytterligare frågor:

text: Under diskussionerna inför detta yttrande har frågan uppkommit om en ledamot i nämnden som har undertecknat en ansökan som godkänd föreståndare per automatik är jävig i ärendet. En godkänd föreståndare är en person, som efter förslag från huvudmannen för en verksamhet, utsetts av Jordbruksverket för att övervaka att samtliga bestämmelser i samband med verksamheten vid den aktuella anläggningen följs. Föreståndaren bär ansvaret för djurhållningen och tillsynen över djuren, att utrustningen fungerar och att både djuren och deras burar är märkta på rätt sätt. Föreståndaren ska delta när försöken planeras. Föreståndaren ska också se till att verksamheten för journal och ska rapportera statistik till Jordbruksverket varje år. En godkänd föreståndare intygar genom sin signatur på ansökan att försöket som beskrivs i ansökan kan genomföras på den aktuella anläggningen. Detta innebär att de resurser som krävs, personella och utrustningsmässiga, finns att tillgå. Det förekommer godkända föreståndare som är med initialt vid planeringen av försöken och kanske även tar del i utformningen av den etiska ansökan. Dessa föreståndare bör enligt nämnden utan tvekan anses som jäviga när det gäller att handlägga den etiska ansökan. Det förekommer emellertid också att godkända föreståndare inte har någon del i försöket före prövningen av den etiska ansökan. En sådan föreståndare skulle om han eller hon tilläts delta i nämndens beslut hantera ansökan ur två olika synvinklar. Första gången för att bedöma att försöket går att genomföra på anläggningen som det beskrivs med behövlig utrustning och utbildad personal, andra gången för att bedöma försöket ur etisk synvinkel som ledamot i den etiska nämnden. Det bör inte nödvändigtvis vara så att den första prövningen leder till jäv i förhållande till den andra. För det fall man anser att uppdraget som godkänd föreståndare per automatik medför jäv så uppkommer frågan vilken ställning en godkänd föreståndare har som inte har signerat den etiska ansökan men är verksam på samma anläggning som den undertecknande godkända föreståndaren. Även föreståndaren som inte har undertecknat ansökan ansvarar för anläggningen enligt ovan. Denne kan i lika hög grad som den undertecknande föreståndaren komma att bli delaktig i försöken. Det finns en risk med ett alltför långtgående synsätt på jäv beträffande de godkända föreståndarna. Om en ledamot som är godkänd föreståndare på en anläggning bedöms som jävig i alltför många ärenden kan det från både nämndens och föreståndarens sida till sist anses som lönlöst att ledamoten deltar i nämndens verksamhet. De generella kunskaperna om såväl djurens situation som tillvägagångssätten i olika försök som de godkända föreståndarna har medför ett viktigt beslutsunderlag för nämnderna. Det är angeläget att detta underlag inte går förlorat. Jävsbedömningarna bör därför inte vara alltför schablonartade utan anpassas efter den konkreta situationen.

text: AA kommenterade nämndernas yttranden.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ska förvaltningsmyndigheter i sin verksamhet iaktta saklighet och opartiskhet (objektivitetsprincipen).

text: I avsikt att skapa garantier för att den grundlagsfästa objektivitetsprincipen efterlevs av förvaltningsmyndigheterna har det i

text: och

text: 12 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, införts generella jävsbestämmelser. I bestämmelsernas förarbeten uppgavs bl.a. att ett ”tillfredsställande skydd mot att myndigheterna låter sig

text: påverkas av ovidkommande hänsyn kan […] ytterst uppnås bara genom regler som klargör i vad mån en myndighetsperson, vars opartiskhet i ett ärende kan sättas i fråga, skall vara skyldig att frånträda handläggningen av ärendet” (

text: prop. 1971:30 s. 351

text: Jävsproblematiken tar inte sikte på en befattningshavares moral och kompetens utan på förekomsten av sådana yttre faktorer som placerar honom eller henne i situationer, där det allmänt sett – oberoende av vem det gäller – föreligger en risk för att ovidkommande hänsyn skulle kunna inverka (jfr Förvaltningslagsutredningens betänkande,

text: SOU 2010:29, s. 327

text: ). Befinner vederbörande sig i en sådan situation spelar det ingen roll om man efteråt kan konstatera, att han eller hon ändå handlat helt klanderfritt. Det saknar även betydelse om den person, vars opartiskhet kan sättas i fråga, själv anser sig objektiv eller av den ansvariga myndigheten bedöms vara det; det är tillräckligt att det föreligger någon omständighet som utifrån sett är ägnad att negativt påverka tilltron till att handläggningen sker utan påverkan av ovidkommande hänsyn.

text: Enligt

text: 11 § första stycket

text: FL är den som ska handlägga ett ärende jävig om någon av de där angivna jävsgrunderna föreligger. Enligt andra stycket bortses från jäv när frågan om opartiskhet uppenbarligen saknar betydelse. Med detta avses företrädesvis åtgärder av rutinartad beskaffenhet där handläggaren i realiteten inte har några valmöjligheter.

text: Enligt

text: 12 §

text: FL får den som är jävig inte handlägga ärendet. Den som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom eller henne, ska självmant ge det till känna. Vid sidan av myndighetens ansvar för handläggningens objektivitet har den enskilde befattningshavaren alltså ett självständigt ansvar för att jävsbestämmelserna iakttas.

text: Förvaltningslagens

text: jävsbestämmelser avser ”den som ska handlägga ett ärende”. Med detta markeras att inte alla i ärendets hantering medverkande utan bara den som kan karakteriseras som ”handläggare” omfattas. Som handläggare betraktas i första hand den som ensam eller tillsammans med andra har att fatta beslut i ärendet men också den som bereder eller föredrar detta. Däremot träffas inte biträdande personal som endast sysslar med rena kontorsgöromål av typ diarieföring och expediering av jävsbestämmelserna. Syftet är att användningen av uttrycket ”handlägga ett ärende” ska knyta regleringen till personer som tar befattning med ett ärende på sådant sätt att de kan tänkas påverka utgången, men inga andra (se

text: SOU 2010:29 s. 328

text: f., med hänvisningar).

text: Vid jävsbestämmelsernas tillkomst förutsattes, att om flera ska delta i ärendets avgörande och en av dem visar sig vara jävig, denne också lämnar sammanträdeslokalen. Någon uttrycklig bestämmelse härom ansågs dock inte behöva tas med i lagen. (

text: Prop. 1971:30 s. 357

text: , se numera även

text: SOU 2010:29 s. 348

text: ff.). Att en jävig ledamot bör lämna sammanträdeslokalen har även framhållits i beslut av JO, se bl.a. JO 1987/88 s. 255 och JO 2001/02 s. 361.

text: Bedömning

text: Granskningens omfattning och tidigare uttalanden om jäv Den för JO här aktuella frågan är om de rutiner, som de granskade djurförsöksetiska nämnderna tillämpar beträffande ledamot som vid nämndsammanträden anmäler jäv, är förenliga med

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser.

text: Stockholms södra djurförsöksetiska nämnd och Malmö/Lunds djurförsöksetiska nämnd har i sina yttranden till JO även framfört synpunkter på vilka omständigheter som i sig konstituerar jäv för en ledamot. Dessa frågor har besvarats i JO 2001/02 s. 361, där JO Berggren uttalade:

text: Det är enligt min mening uppenbart att en ledamot av en djurförsöksetisk nämnd är jävig vid handläggningen av ärenden i vilka han själv är sökande. Med hänsyn till det ansvar en ansvarig föreståndare har för verksamheten ur djurskyddssynpunkt – och till att han på ansökan intygar att han utan erinran tagit del av det planerade djurförsöket – bör en sådan nämndledamot på grund av jäv inte delta i handläggningen av en ansökan för vilken han står som ansvarig föreståndare. Ledamoten bör lämna sammanträdeslokalen när nämnden prövar det ärende i vilket han är jävig. I anslutning till vad CFN [Centrala försöksdjursnämnden] anfört i ärendet vill jag också understryka att en ledamot i de flesta fall är jävig att pröva ansökningar från personer inom samma företagskoncern eller från samma institution som ledamoten. Enbart den omständigheten att sökanden arbetar på samma institution som ledamot innebär dock inte att det föreligger en jävssituation, utan frågan får bedömas från fall till fall. Om det t.ex. rör sig om en stor institution där ledamoten och sökanden inte har något direkt intresse av varandras forskning talar det mesta för att det inte föreligger en jävssituation. För förtroendet för myndigheten och dess verksamhet är det emellertid viktigt att inte någon som har någon anknytning till försöket eller är nära bekant med sökanden deltar i prövningen (se

text: SOU 1998:75 s. 173

text: ). Den omständigheten att en ledamot som försöksledare eller föreståndare utför eller ansvarar för liknande djurförsöksverksamhet innebär inte att han är jävig att handlägga en ansökan. Det får i stället bedömas i varje enskilt fall om ledamoten har en sådan anknytning till djurförsöket eller den sökande att det föreligger en jävssituation. Nämndernas handläggning Nämnderna har i sina yttranden beskrivit den beredning som sker inför besluten. Det framgår att det vid sammanträdena förekommer två till sin funktion skilda handläggningsåtgärder. För det första kan beslutsunderlaget kompletteras genom att muntliga uppgifter inhämtas, företrädesvis från den sökande. För det andra föredras och diskuteras alla ärenden inför nämndens beslut. Kännetecknande för den senare handläggningsåtgärden är att föreliggande utredning behandlas utan att ärendet tillförs något i sak.

text: Såväl komplettering av utredningen som föredragning och diskussion utgör handläggning vid tillämpningen av

text: förvaltningslagens

text: jävsbestämmelser.

text: Den som är jävig enligt någon av de i

text: 11 §

text: FL angivna grunderna får därmed enligt 12 § inte delta.

text: Den som är jävig och därför inte får delta i ett ärendens handläggning ska inte heller vara närvarande vid den del av ett sammanträde där ärendet behandlas. Att

text: detta inte uttryckligen sägs i lagen beror som framgått på att lagstiftaren inte ansåg att det behövdes. Det har med andra ord ansetts självklart.

text: Det sagda hindrar naturligtvis inte att kompletterande uppgifter kan inhämtas från en jävig ledamot. Detta måste dock ske under samma förutsättningar som för den som inte är ledamot i nämnden och vara tydligt åtskilt från andra handläggningsåtgärder (jfr

text: SOU 2010:29 s. 349

text: ). Nämndernas tillämpning av jävsbestämmelserna Den handläggning som beskrivits av Stockholms södra djurförsöksetiska nämnd innebär att ledamöter deltar vid föredragning och diskussion i ärenden där de är jäviga. ”När diskussionerna anses avslutade får jäviga ledamöter lämna lokalen, varefter det ges möjligheten till ytterligare diskussion före det slutliga avgörandet”, heter det vidare i nämndens yttrande till JO. Som framgått ovan är en sådan handläggning oförenlig med

text: förvaltningslagens

text: jävsregler.

text: Den handläggning som beskrivits av Göteborgs djurförsöksetiska nämnd innebär att ledamöter närvarar ”inledningsvis” i ärenden där de är jäviga. Syftet är att utnyttja den jävige ledamotens kunskaper om ärendet. Sedan det skett ser ordföranden till att ledamoten lämnar sammanträdeslokalen, varefter ”eventuell diskussion” och beslutsfattande vidtar. Gränsen mellan beredning – inhämtande av kompletterande uppgifter – och överläggning inför beslut synes inte klar. Nämnden beskriver i sitt yttrande också att det händer att det blir en diskussion där den jävige ledamoten deltar. Att en jävig ledamot deltar på det sättet är oförenligt med

text: förvaltningslagens

text: jävsregler.

text: Den handläggning som beskrivits i Malmö/Lunds djurförsöksetiska nämnd är såvitt gäller ledamöter som är sökande förenlig med jävsreglerna. En jävig ledamot som är ansvarig föreståndare närvarar dock vid nämndens handläggning och beslut, varvid denne får svara på frågor men inte delta i diskussion eller beslut. Som framgått ovan ska vederbörande lämna sammanträdeslokalen under handläggningen av ärendet. Enligt nämndens yttrande tillämpas en sådan ordning numera och tills vidare.

text: Malmö/Lunds djurförsöksetiska nämnd har i sitt yttrande även varnat för ”ett alltför långtgående synsätt beträffande de godkända föreståndarna”, eftersom det i förlängningen skulle kunna leda till att dessa inte alls kan delta som ledamöter i nämnden. Ett viktigt beslutsunderlag skulle då gå förlorat. Motsvarande argumentation framförs i yttrandet från nämnden i Stockholms södra, där det uppges att ledamöterna anser att det är av stort värde att även jäviga forskare är närvarande under föredragning och efterföljande diskussion. Från den nämnden har också åberopats att en annan ordning än den tillämpade skulle leda till att flera ledamöter fick lov att tillbringa en stor del av mötestiden med att vänta utanför möteslokalen. Jag vill i anledning av det framhålla att jävsreglerna – som har sin förankring i grundlagens bestämmelser om krav på saklighet och opartiskhet i det allmännas verksamheter,

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: – inte kan sättas åt sidan med åberopande av effektivitetsskäl. Än mindre kan de åsidosättas med hänvisning till att de anses opraktiska.

text: Avslutning De djurförsöksetiska nämnderna i Stockholm södra och Göteborg ska kritiseras för att de inte följer

text: förvaltningslagens

text: regler om jäv.

text: Den djurförsöksetiska nämnden i Malmö/Lund tillämpar i huvudsak regleringen på ett korrekt sätt, men kan inte undgå kritik för att ledamöter, som i egenskap av ansvariga föreståndare är jäviga, har närvarat vid diskussion och beslut.

text: Av JO:s utredning att döma har de brister som uppdagats sin grund i en alltför informell handläggningsform, där inhämtande av upplysningar – beredningsåtgärder – inte tydligt åtskiljs från föredragning och överläggning inför beslut. Metoden att i de beslutande organen engagera företrädare för dem som ofta uppträder som sökande synes vidare bidra till en risk för att jävsproblematiken byggs in i verksamheten, vilket ärendet illustrerar.

type: avgorande


title: Kritik mot Järfällabygdens hus AB angående handläggningen av ett ärende om utfående av handlingar

text: Anmälan

text: AA anmälde det kommunala bolaget Järfällabygdens hus AB och framförde bl.a. följande. Fredagen den 28 september 2007 besökte hon bolagets kontor för att få kopior av handlingar i ett ärende angående en ansökan som hon själv gjort om byte av bostad. Hon var vid besöket anonym. Hon framförde sin begäran till bolagets registrator. Registratorn uppgav att handlingarna förvarades hos bolagets verkställande direktör eller hos dess förvaltningschef. Enligt registratorn var det inte möjligt att ta fram handlingarna direkt eftersom verkställande direktören satt i ett möte. Registratorn frågade sedan om hennes namn och telefonnummer, enligt uppgift för att man skulle kunna nå henne när handlingarna hade tagits fram. AA hänvisade till offentlighetsprincipen och rätten att vara anonym. Hon meddelade att hon avsåg att återkomma påföljande måndag. När hon då återkom till bolagets kontor fick hon kopia av den ansökningshandling som hon gett in till bolaget men inte av de till ansökan fogade läkarintygen, med hänvisning till sekretess. Ansökan innehöll dock uppgifter angående sjukdomar.

text: Utredning

text: Järfällabygdens hus AB anmodades att göra en utredning och yttra sig angående vad AA hade framfört om dels att hon tillfrågades om namn och telefonnummer i samband med att hon begärde att få ta del av handlingar, dels att bolaget lämnade ut ansökningshandlingen som innehöll uppgifter om sjukdomar.

text: I ett yttrande anförde bolaget, verkställande direktören BB, bl.a. följande.

text: Eftersom förfrågan gällde handlingar där läkarintyg fanns bilagda, ställdes frågan för att utröna om även läkarintygen kunde överlämnas, i den händelse frågeställaren också varit behörig till dessa. Telefonnummerförfrågan gjordes artighetsvis för att kunna meddela när övriga handlingar skulle finnas tillgängliga för avhämtning. Utlämnat brev daterat 2006-01-20 är en ”Ansökan om byte av bostad” och var insänt till Järfällahus med bolagsnamnet överst och har av oss betraktats som en allmän offentlig handling där skribenten anger de önskemål bytesansökan innehåller. Vi har bedömt brevet som en allmän och offentlig handling avseende bostadsbyte och således utan dröjsmål utlämnat handlingen.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Allmänt angående offentlighetsprincipens tillämpning hos kommunala bolag Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: . Kapitlet reglerar även primärt frågan om utlämnande av allmänna handlingar. Enligt

text: 1 kap. 9 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: ska vad som föreskrivs i

text: tryckfrihetsförordningen

text: om rätt att ta del av handlingar hos myndighet i tillämpliga delar också gälla handlingar hos bl.a. aktiebolag där kommuner utövar ett rättsligt bestämmande inflytande. Sådana bolag ska vid tillämpningen av

text: sekretesslagen

text: jämställas med myndigheter. Järfällabygdens hus AB är ett sådant bolag.

text: Förfrågan om namnuppgifter Av

text: 2 kap. 14 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: framgår att en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling får efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut.

text: Som framgår av bestämmelsen har den som begär att få ta del av en allmän handling rätt att vara anonym. Identiteten får efterforskas endast om det behövs för att pröva om det finns hinder att lämna ut en begärd handling. Innan sådana uppgifter begärs måste myndigheten ha förvissat sig om att begäran aktualiserar tillämpning av en sekretessregel med skaderekvisit (se JO:s beslut den 3 november 2008 i ärende dnr 4571-2007).

text: Eftersom de begärda handlingarna i detta fall uppenbarligen inte var tillgängliga då förfrågan om identitetsuppgifter gjordes kan registratorn inte rimligen dessförinnan ha förvissat sig om att de innehöll uppgifter som kunde omfattas av sekretess. Det fanns därmed inte fog för att redan i detta skede tillfråga AA om namnuppgifter. Prövningen av framställningen De av AA begärda handlingarna avsåg en ansökan från henne själv om byte av bostad samt läkarintyg som fogats till ansökan. Vid sekretessprövningen kände bolaget inte till att handlingarna begärdes ut av den person som ärendet avsåg. Av utredningen framgår att bolaget inte lämnade ut läkarintygen med hänvisning till sekretess men att bolaget lämnade ut själva ansökan. AA har framfört klagomål mot att ansökan lämnades ut och anfört att den innehöll uppgifter om sjukdomar.

text: Av

text: 7 kap. 25 § sekretesslagen

text: framgår att sekretess gäller i ärende om kommunal bostadsförmedling för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider betydande men om uppgiften röjs. Som exempel på uppgifter som bör hållas hemliga nämns i förarbetena (

text: prop. 1982/83:64 s. 5

text: f.) uppgifter om brott och brottspåföljder, om att någon är utsatt för misshandel i hemmet, om missbruksproblem och om vissa känsliga sjukdomar. Uppgifter av mera alldagligt slag – som att bostad har sökts

text: därför att sökanden har arbete på viss plats, ska gifta sig, väntar barn, är trångbodd etc. – kan normalt inte sekretessbeläggas enligt paragrafen.

text: JO uttalar sig normalt inte om huruvida myndigheters bedömningar vid sekretessprövningar är riktiga. Det som har kommit fram i ärendet ger inte anledning att göra undantag från den principen. Mot bakgrund av utfallet av sekretessprövningen – att bolaget vägrade att lämna ut läkarintygen men lämnade ut ansökan som innehöll uppgifter om sjukdomar – vill jag dock erinra om att det vid sekretessprövningen inte är avgörande i vilken typ av handling som en uppgift av nu aktuellt slag förekommer utan att det är uppgiften som sådan som har betydelse.

text: Övrigt AA:s klagomål i övrigt föranleder inte någon åtgärd från JO:s sida.


avgjordAv: Hans Ragnemalm

nyckelord: Inhibition Verkställighet Överklagande

title: Fråga om polisen bort verkställa en dom om att avliva en hund, då hundägarens ombud uppgett att hon hade för avsikt att överklaga domen och samtidigt begära inhibition

sammanfattning: En polismyndighets beslut att avliva en omhändertagen hund fastställdes av förvaltningsrätten, som samtidigt konstaterade att dess dom enligt den tillämpliga lagstiftningen gällde omedelbart. Hundägarens ombud kontaktade polismyndigheten tämligen omgående och tillkännagav sin avsikt att överklaga domen och begära att kammarrätten skulle förordna att avlivningsbeslutet tills vidare inte skulle gälla, s.k. inhibition. Trots detta beslutade polismyndigheten redan efter sex dagar att domen skulle verkställas, vilket också skedde påföljande dag. Hundägaren, som via sitt ombud gav in ett överklagande samma dag som domen verkställdes, hann därmed inte få till stånd en prövning av förvaltningsrättens dom medan hunden fortfarande var i livet. - Med den information som polismyndigheten hade vid tillfället borde myndigheten ha utgått från att ett överklagande med begäran om inhibition skulle komma att ges in och således inte ha verkställt beslutet. I vart fall borde myndigheten ha kontaktat ombudet och meddelat henne den tidpunkt då polismyndigheten hade för avsikt att effektuera beslutet. Om så skett, hade ombudet haft en möjlighet att dessförinnan begära att kammarrätten skulle hindra verkställigheten. Jag är kritisk till polismyndighetens agerande.

text: Anmälan

text: AA vid Djurens Jurister framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Västerbottens län med anledning av handläggningen av ett ärende om avlivning av en hund.

text: AA uppgav sammanfattningsvis följande. I april 2010 beslutade polismyndigheten att omhänderta en hund. Beslutet fastställdes av Förvaltningsrätten i Umeå. Den 3 augusti beslutade polismyndigheten att hunden skulle avlivas. Hon anlitades som ombud av hundägaren (BB) och överklagade beslutet till förvaltningsrätten, som i dom den 1 september beslutade att fastställa polismyndighetens beslut. Sent på kvällen samma dag skickade hon ett mejl till polismyndigheten i vilket hon uppgav att domen skulle överklagas och att en begäran om att förvaltningsrättens beslut tills vidare inte skulle gälla, s.k. inhibition, skulle ges in. Hon ville att polismyndigheten skulle bekräfta att den inte skulle verkställa avlivningsbeslutet förrän kammarrätten prövat frågan om inhibition. Hon påminde om sin begäran vid två tillfällen och betonade att ärendet var mycket brådskande. Hon försökte också

text: vid upprepade tillfällen per telefon komma i kontakt med polisen i syfte att få en bekräftelse att polisen skulle avvakta kammarrättens prövning innan beslutet verkställdes. Någon ansvarig var emellertid aldrig anträffbar.

text: Den 7 september skickade hon ett mejl till polismyndigheten i vilket hon uppgav att ett överklagande med begäran om inhibition skulle ges in på morgonen dagen därpå, vilket också skedde. Från sjutiden på morgonen den 8 september försökte hon åter muntligen komma i kontakt med ansvarig beslutsfattare vid polisen. Först kl. 9.45 kopplades hon fram till polismästaren CC, som uppgav att han den 7 september hade beslutat att avlivningen skulle verkställas på morgonen den 8 september och att så hade skett kl. 9.00.

text: Enligt AA hade polismyndigheten, när beslutet att verkställa avlivningsbeslutet fattades, alla önskvärda indikationer på att ett överklagande av förvaltningsrättens beslut var nära förestående. Eftersom en avlivning av en hund innebär en irreparabel skada på en enskilds oersättliga egendom, borde polismyndigheten ha avvaktat med att verkställa beslutet. Hon ifrågasatte om inte polismyndigheten, oavsett om det finns indikationer på ett kommande överklagande eller inte, borde vara skyldig att höra med hundägaren om denne avsåg att överklaga beslutet, innan avlivningen verkställdes.

text: Utredningen

text: Handlingar från polismyndigheten, förvaltningsrätten och Kammarrätten i Sundsvall begärdes in och granskades.

text: Av den inhämtade utredningen framgick, utöver vad som angetts i AA:s anmälan, bl.a. följande.

text: Förvaltningsrättens dom den 1 september gällde omedelbart. De mejl i vilka AA informerade polismyndigheten om att hon hade för avsikt att överklaga domen och begära inhibition besvarades av polismyndigheten, genom polismästaren DD, på eftermiddagen den 7 september. Han uppgav då bl.a. att polismyndigheten hade för avsikt att verkställa beslutet så snart det var lämpligt, under förutsättning att beslut om inhibition inte kommit in dessförinnan. AA besvarade mejlet samma dag och uppgav att överklagandet skulle ges in på morgonen den 8 september. Hon uppgav vidare att hon tolkade polismyndighetens svar som att den hade för avsikt att avvakta med verkställigheten till dess kammarrätten fått möjlighet att pröva inhibitionsyrkandet och frågade om denna tolkning var korrekt. På morgonen den 8 september svarade DD per mejl att hennes tolkning inte var korrekt och i övrigt hänvisades till det tidigare svaret.

text: Det framgick vidare att AA hade förfarit på ett liknande sätt i samband med att polismyndigheten meddelade sitt beslut den 3 augusti, dvs. hon tillskrev polisen och uppgav att hon hade för avsikt att överklaga och begära att förvaltningsrätten skulle besluta om inhibition. Polismyndigheten, genom polismästaren CC, uppgav i en skrivelse till AA den 5 augusti bl.a. att ”om ett behörigt överklagande inkommer

text: i tid tillsammans med ett inhibitionsyrkande så är polismyndigheten skyldig att avvakta en prövning av såväl överklagandet som inhibitionsyrkandet”. Ett överklagande, med begäran om inhibition, kom därefter in till polismyndigheten den 19 augusti. Förvaltningsrätten beslutade den 24 augusti att avlivningsbeslutet tills vidare inte skulle gälla.

text: Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten, som anmodades att komma in med upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet i tiden efter den 1 september. Av upplysningarna skulle särskilt framgå vilka överväganden som hade gjorts med anledning av AA:s besked om att förvaltningsrättens dom skulle överklagas och att hon i samband därmed skulle begära inhibition.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren EE) kom in med ett yttrande, till vilket hade fogats upplysningar från stabschefen FF (här utelämnade), DD och CC.

text: DD uppgav bl.a. följande. På förmiddagen den 7 september blev han uppringd av CC som då var ledig. CC bad honom att kontakta Förvaltningsrätten i Umeå för att höra om det kommit någon begäran om inhibition. Han kontaktade förvaltningsrätten och fick beskedet att så inte var fallet, vilket han informerade CC om. Senare under dagen upptäckte han att det hade kommit ett mejl från AA som registratorn lagt på CC:s skrivbord. Eftersom han visste att CC var ledig svarade han på mejlet.

text: CC uppgav sammanfattningsvis följande. Han fick del av förvaltningsrättens beslut via ett fax på morgonen den 2 september och fick någon timme senare också veta att BB:s ombud skrivit ett mejl till polismyndigheten där hon framförde att BB avsåg att inkomma med inhibitionsyrkande och att han även avsåg att överklaga domen. Han anser att ett inhibitionsyrkande i denna typ av ärenden med omedelbar verkställbarhet är en brådskande sak som med nödvändighet skiljer sig från formulerandet av själva överklagandet. Likväl bedömde han, mot bakgrund av ombudets mejl, att det kunde vara skäligt att ge ombudet några dagar på sig att ge in ett inhibitionsyrkande som rätten kunde ta ställning till innan polismyndigheten verkställde beslutet. Han lät därför saken bero fem dagar till den 7 september då han bad DD att kontakta förvaltningsrätten och kontrollera om något inhibitionsyrkande kommit in i ärendet. Då detta inte hade skett beslutade CC på eftermiddagen den 7 september att beslutet skulle verkställas med hjälp av veterinär. Han fick veta att detta lämpligast kunde ske på morgonen den 8 september kl. 9.00. Han beslutade därför att myndigheten skulle verkställa beslutet vid den tidpunkten. Omkring kl. 9.50 den 8 september kontaktades han av AA som uppgav att hon gett in en begäran om inhibition och ville veta om hunden var vid liv. Hon begärde att han skulle stoppa avlivningen och han svarade att det inte var möjligt eftersom beslutet skulle ha verkställts 50 minuter tidigare. Handläggningen av ärendet avslutades för CC:s del den 17 september då han på polisstationen i Umeå till BB överlämnade hundens koppel och en urna med askan efter den avlivade hunden.

text: Polismyndigheten gjorde följande bedömning.

text: AA, som företrätt BB under processen, hade tidigare under ärendets handläggning yrkat på inhibition av polismyndighetens beslut hos förvaltningsrätten och därefter överklagat polismyndighetens beslut. Samma situation uppstod efter det att förvaltningsrätten meddelat sin dom. Hon hade således visat att hon var väl förtrogen med den processuella gången i ett förvaltningsärende och att begäran om inhibition inte är direkt avhängigt till överklagandet. Polismyndigheten avvaktade därför i åtta dagar innan hunden avlivades för att bereda AA möjlighet att hos förvaltningsrätten begära inhibition. Hon fick således god tid på sig att formulera sitt inhibitionsyrkande. I efterhand kan det självfallet ifrågasättas ifall polismyndigheten uttryckligen borde ha informerat AA att myndigheten hade för avsikt att vänta en kortare tid med avlivningen av hunden för att bereda henne möjlighet att begära inhibition. Det är uppenbart att berörda tjänstemän tog för givet att en jurist som ombud och som tidigare uppvisat god kännedom om processordningen skulle inkomma med ett inhibitionsyrkande tämligen omedelbart efter det att förvaltningsrätten meddelat sin dom. Efter sju dagar fattade polismästaren CC beslut att avlivningsbeslutet skulle verkställas eftersom något inhibitionsyrkande inte inkommit till förvaltningsrätten vilket han särskilt kontrollerade genom DD:s försorg. Förvaltningsrättens dom gäller omedelbart men det måste ändock förväntas att polismyndigheten lämnar skäligt rådrum för berörd person att inkomma med ett inhibitionsyrkande till förvaltningsrätten. Åtta dagar måste anses vara mer än tillräcklig tid för att formulera ett sådant yrkande åtminstone för den som har ett juridiskt ombud. Sammanfattningsvis anser polismyndigheten handläggningen av ärendet efter den 1 september 2010 fullgjorts på ett korrekt sätt.

text: AA yttrade sig.

text: I ett beslut den 25 februari 2011 anförde stf JO Ragnemalm följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen har kommit fram att polismyndigheten beslutade att verkställa en förvaltningsrätts dom om att en hund skulle avlivas, trots att hundägarens ombud vid flera tillfällen tillkännagett att hon hade för avsikt att överklaga domen och i samband därmed begära att kammarrätten skulle förordna att förvaltningsrättens dom tills vidare inte skulle gälla. Beslutet att verkställa domen fattades sex dagar efter det att den hade meddelats.

text: Enligt

text: 11 § lagen (2007:1150)

text: om tillsyn över hundar och katter (tillsynslagen), får polismyndigheten för att hindra att en hund orsakar skada eller avsevärd olägenhet, om inte andra mindre ingripande åtgärder anses tillräckliga, besluta att den ska omhändertas. Om en hund har omhändertagits får polismyndigheten vidare, om utredningen visar att hunden utgör en fara för människor eller djur eller att det annars finns särskilda skäl, besluta att hunden ska avlivas (12 §). Ett sådant beslut gäller omedelbart, om inte något annat har beslutats (27 §).

text: Av

text: 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: framgår att en domstol, som har att pröva ett överklagande, kan förordna att det överklagade beslutet tills vidare inte ska gälla, s.k. inhibition.

text: I det nu aktuella fallet fastslog förvaltningsrätten att beslutet att avliva hunden enligt huvudregeln i 27 § tillsynslagen skulle gälla omedelbart. Jag har i och för sig inte anledning att ifrågasätta detta ställningstagande men vill ändå nämna, att två viktiga intressen står mot varandra vid bedömningen av om ett beslut inom förvaltningsrättens område ska få verkställas redan innan tiden för att överklaga beslutet gått ut och beslutet sålunda vunnit laga kraft. Det ena är intresset av effektivitet i förvaltningen, vilket talar för att beslutet bör få genomslag så snart som möjligt. Det andra är intresset av rättssäkerhet, vilket kräver att möjligheten att överklaga ett beslut inte blir illusorisk genom att beslutet effektuerats innan denna möjlighet hunnit anlitas (se

text: SOU 2010:29 s. 533

text: När det gäller ett beslut om att omhänderta en hund i syfte att hindra den från att orsaka skada eller avsevärd olägenhet, framstår det som uppenbart, att ett sådant beslut som regel bör gälla omedelbart. Det är däremot enligt min mening inte lika självklart, att ett därpå följande beslut att avliva den omhändertagna hunden på den grunden att hunden utgör en fara för människor eller djur ska gälla omedelbart. I dessa fall får myndigheten göra en avvägning mellan effektivitetsintresset och den enskildes rättssäkerhetsintresse och, om det anses befogat, skjuta upp verkställigheten (se

text: SOU 2010:29 s. 535

text: Det som talar för att ett beslut av det nu aktuella slaget ska gälla omedelbart kan knappast i första hand vara hundens farlighet, eftersom faran för människor eller djur normalt sett är undanröjd i och med att hunden omhändertagits. Snarare torde det röra sig om de olägenheter och kostnader som ett långvarigt omhändertagande kan medföra. Det bör dock påpekas, att det enligt huvudregeln är hundägaren som ska betala de kostnader som omhändertagandet medfört (20 § första stycket tillsynslagen).

text: Mot en omedelbar verkställighet kan åberopas starka principiella skäl. Har hunden avlivats uppstår en irreparabel skada, som inte kan botas med ett framgångsrikt överklagande. Verkningarna av ett beslut om avlivning av ett djur får också ofta betraktas som mycket allvarliga för dess ägare. Det är inte bara fråga om ekonomiska värden utan det kan gälla konsekvenser på ett djupare personligt plan. En avlivning av en hund kan ibland i realiteten uppfattas som förlust av en familjemedlem. Sådana omständigheter bör enligt min uppfattning beaktas inte bara i samband med att ett grundläggande beslut om avlivning ska fattas – och myndigheten då har att avgöra om beslutet ska få verkställas omedelbart eller först då det vunnit laga kraft – utan också när en verkställande myndighet tar ställning till frågan om tidpunkten när ett, i och för sig verkställbart, beslut de facto bör effektueras.

text: Om polisen har kännedom om eller en indikation på att ett omedelbart verkställbart avlivningsbeslut kommer att överklagas och inhibition begäras, framstår det mot denna bakgrund allmänt sett som rimligt att antingen avvakta att tiden för överklagandet löper ut eller snarast kontakta hundägaren i syfte att efterhöra om han eller hon har för avsikt att överklaga beslutet, innan det verkställs.

text: I det nu aktuella fallet meddelades förvaltningsrättens dom den 1 september varvid, som framgått, fastslogs att domen skulle gälla omedelbart. CC har dock uppgett att han – mot bakgrund av att AA omgående kom in med ett mejl där hon uppgav att hon hade för avsikt att begära inhibition – gjorde bedömningen, att det kunde vara skäligt att avvakta några dagar, innan beslutet verkställdes. Enligt polismyndigheten tog de berörda tjänstemännen det dock för givet att en jurist, som uppträdde som ombud och som tidigare uppvisat god kännedom om processordningen, skulle inkomma med ett inhibitionsyrkande tämligen omedelbart efter det att förvaltningsrätten meddelat sin dom. När hon fortfarande inte hade kommit in med ett sådant yrkande efter sex dagar, beslutade polismyndigheten att avlivningsbeslutet skulle gå i verkställighet.

text: Jag kan konstatera att AA i nära samband med att domen meddelades och därefter vid ytterligare några tillfällen skrev till polismyndigheten, varvid hon på ett otvetydigt sätt tillkännagav sin avsikt att, i samband med att domen överklagades till kammarrätten, även begära inhibition. Härtill kommer att hon hade handlat på ett snarlikt sätt när hon hade överklagat polismyndighetens beslut en månad tidigare och att hennes överklagande med begäran om inhibition då hade dröjt drygt två veckor. Att polismyndigheten mot denna bakgrund redan efter sex dagar beslutade att verkställa domen är anmärkningsvärt. Med den tillgängliga informationen borde myndigheten i stället, som jag ser det, inför sitt ställningstagande vad gäller tidpunkten för avlivningen ha utgått från att ett överklagande med begäran om inhibition skulle komma att ges in. Om polismyndigheten var tveksam till om beslutet skulle komma att överklagas, borde myndigheten i vart fall ha kontaktat AA och meddelat henne den tidpunkt då polismyndigheten hade för avsikt att verkställa beslutet. Hon hade då haft möjlighet att dessförinnan begära att kammarrätten skulle inhibera verkställigheten.

text: Polismyndighetens underlåtenhet att vidta någon av dessa åtgärder medförde att hundägaren inte kunde få till stånd en prövning av förvaltningsrättens dom innan den verkställdes, trots att han, via sitt ombud, med all önskvärd tydlighet informerat myndigheten om sin avsikt att överklaga domen. Jag är, som redan framgått, kritisk till polismyndighetens agerande.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Hans Ragnemalm

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Häkte
Information

title: Kritik mot Kriminalvården för utformningen och hanteringen av en informationsskrivelse om innehav av kortlek

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 5 januari 2015, anförde AA i huvudsak följande:

text: När intagna på avdelningen vill ha en kortlek informerar personalen numera om att det krävs en skriftlig ansökan. De som redan har en kortlek kommer att få tillståndet till innehavet återkallat. Han ifrågasätter varför de behöver lämna in en ansökan om häktet ändå kommer att avslå ansökningarna och om redan beslutade innehav av kortlekar får återkallas. Till anmälan bifogades en informationsskrivelse daterad den 12 september 2014 med rubriken ”Häktet kommer inte längre att tillåta innehav av kortlekar fr.o.m. 2014-10-01. Tidigare medgivna tillstånd kommer att återkallas”.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten (huvudkontoret), genom stf. sektionschefen, följande:

text: Anmälan

text: AA har i en anmälan till JO framfört klagomål mot häktet Salberga och dess hantering av kortlekar. Kriminalvården har anmodats att yttra sig över vad som framförts i anmälan.

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från häktet Salberga. Information har vidare inhämtats från Kriminalvårdens klientadministrativa system KLAS och KVR. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram. Den informationsskrivelse AA har bifogat sin anmälan satt under en period uppe på anslagstavlor på bl.a. häktet Salberga. Bakgrunden till detta är följande. Det hade under en tid förekommit hot- och våldsincidenter som kunde relateras till kortspel om pengar på flera anstalter och häkten. Frågan om förekomsten av kortlekar diskuterades därför gemensamt mellan ett antal verksamhetsområden inom Kriminalvården, däribland verksamhetsområde (VO) Salberga. En utgångspunkt i diskussionen var huruvida verksamheten borde inta en mer restrik-

text: tiv hållning än tidigare gällande innehav av kortlekar, på så vis att man skulle pröva varje ärende, istället för att mer eller mindre per automatik alltid tillåta sådant innehav. Detta för att så långt möjligt förhindra exempelvis att intagna tvingades delta i spel om pengar, eller riskerade att utsättas för repressalier pga. att de inte kunde betala uppkomna skulder. Efter att ledningen för VO Salberga diskuterat frågan fick kriminalvårdsinspektören för inre säkerhet i uppdrag att utforma en informationsskrivelse till intagna, med innebörden att innehav av kortlekar skulle kunna komma att begränsas med anledning av tidigare ordningsstörningar samt att kortlekar inte längre skulle tillhandahållas av Kriminalvården. Skrivelsen granskades inte av någon annan innan den skickades ut till samtliga häktes- och anstaltsavdelningar inom verksamhetsområdet. Kriminalvårdsinspektören för den häktesavdelning där AA var placerad satte upp informationsskrivelsen på häktets anslagstavlor utan att reflektera närmre över hur den var formulerad. Efter några dagar uppmärksammades ledningen på att skrivelsen hade utformats på ett olyckligt sätt, och inte överensstämde med budskapet man hade velat förmedla. En ny skrivelse utformades därför. Genom ett förbiseende sändes dock den nya skrivelsen endast ut till anstaltsavdelningarna och nådde häktesavdelningarna först ungefär tre veckor efter att den första skrivelsen hade satts upp. Kriminalvårdsinspektören på AA:s avdelning valde då att enbart ta ner den första skrivelsen utan att sätta upp den nya. Skälet till detta var att han bedömde att de intagnas intresse av frågan hade lagt sig. Som en följd av ledningen för VO Salbergas ställningstagande samlades de kortlekar tillhörande Kriminalvården som fanns på häktesavdelningarna in. Ingen av de intagna på häktet innehade vid den tidpunkten någon privat kortlek. Ingen intagen har därefter ansökt om innehav av kortlek. Om så hade skett så skulle en individuell prövning av innehavsfrågan ha gjorts, utifrån de rådande förutsättningarna på den aktuella avdelningen.

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: 1 kap. 6 § häkteslagen (2010:611)

text: , HäL, framgår följande. Verkställigheten får inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Av 2 kap. 11 § HäL framgår följande. En intagen får ta emot och inneha böcker, tidskrifter, tidningar och andra personliga tillhörigheter som inte kan äventyra ordningen eller säkerheten. Av allmänna råd till 2 kap. 11 § HäL i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:2

text: ) om häkte, FARK Häkte, framgår följande. Med personliga tillhörigheter avses all egendom som tillhör en intagen, t.ex. kläder, skor, pengar och försändelser. Egendom som Kriminalvården förser den intagne med utgör inte personliga tillhörigheter. Med innehav avses att den intagne förvarar personliga tillhörigheter i bostadsrummet eller i gemensamma utrymmen i häktet. Med innehav avses också att den intagne disponerar pengar på ett sådant kontantkort som avses i 5 §.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Det är givetvis väldigt viktigt att den information Kriminalvården lämnar till intagna är korrekt. I det aktuella ärendet har det framkommit att felaktig information gällande innehav av kortlekar har lämnats till intagna i häktet Salberga. Informationen gav intrycket av att ett generellt ställningstagande hade gjorts och att individuell prövning av innehavet inte skulle ske, även om det kan noteras att

text: det angavs att intagna naturligtvis hade rätt att ansöka om innehav och då få ett överklagbart beslut. Syftet med skrivelsen var att informera intagna om att det hade framkommit att det kan föreligga ordnings- och säkerhetsskäl mot innehav av kortlekar, och att en individuell prövning därför skulle ske av innehavet i varje enskilt fall. När den olyckliga formuleringen uppmärksammades skedde rättelse av informationen. Den korrigerade informationen nådde dock tyvärr inte de intagna på häktet Salberga, vilket är beklagligt. Den kriminalvårdsinspektör som ansvarade för utformningen och distributionen av informationsskrivelserna hade vid tillfället en mycket ansträngd arbetssituation, vilket bedöms vara orsaken till de förbiseenden som gjordes avseende utformning och distribution av skrivelserna. VO Salberga kommer nu att tillse att den korrekta informationen lämnas till alla intagna, och att informationsskrivelser till intagna fortsättningsvis kontrolleras och kvalitetssäkras innan de skickas ut. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att en informationsskrivelse daterad den 12 september 2014 sattes upp i häktet. Skrivelsen hade rubriken ”Häktet kommer inte längre att tillåta innehav av kortlekar fr.o.m. 2014-10-01. Tidigare medgivna tillstånd kommer att återkallas”. Av skrivelsen framgick att det gick att ansöka om innehav av kortlek och att skriftliga beslut med överklagandehänvisning skulle fattas. Kriminalvården har i sitt remissvar uppgett att syftet med skrivelsen var att informera intagna om att det kan föreligga ordnings- och säkerhetsskäl mot innehav av kortlekar, och att en individuell prövning därför skulle ske av innehavet i varje enskilt fall.

text: I likhet med Kriminalvården anser jag att den här aktuella skrivelsen inte förmedlade det syfte som anförts. Snarare kan skrivelsen uppfattas som ett generellt förbud mot innehav av kortlek. Något lagstöd för ett sådant generellt förbud finns inte. Jag är kritisk till Kriminalvårdens utformning av informationsskrivelsen. Kriminalvården har vidare anfört i sitt remissvar att när skrivelsen väl hade omformulerats sattes den korrigerade informationen inte upp på häktet. Först efter det att Kriminalvården hade yttrat sig till JO, hade häktet för avsikt att se till att den korrekta informationen lämnas till alla intagna. Kriminalvården har anfört att den felaktiga hanteringen berott på ett misstag. Trots detta förtjänar Kriminalvården kritik för det inträffade.

text: Jag noterar att informationsskrivelser till intagna fortsättningsvis kommer att kontrolleras och kvalitetssäkras innan de skickas ut.

text: Ärendet avslutas. Hans Ragnemalm Eva Fridén