title: Fråga om en länsstyrelses och miljödomstols rättstillämpning i ett ärende rörande vitesförbud enligt viss miljölagstiftning har grundat skadeståndsskyldighet för staten enligt skadeståndslagen. Tillika fråga om rätt till skadestånd enligt EG-rätten

text: Justitiekanslern avslår Ingenjörsfirman Ulf Thulin AB:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I början av år 1997 gjordes en anmälan mot Ingenjörsfirman Ulf Thulin AB till Polismyndigheten i Västra Götaland på grund av misstanke om brott mot lagen (

text: ) om kemiska produkter. Den 27 april 1997 besökte Miljöförvaltningen i Malmö kommun bolaget för provtagning på vissa av bolagets produkter. Proverna visade sig innehålla HCFC (klorfluorkolväten), ett ämne som påverkar ozonskiktet. De produkter som proverna avsåg var rörskålar och isoleringsplattor av hårt polyuretanmaterial. Bolagets verksamhet bestod bl.a. i att sälja sådana produkter.

text: Ägaren till bolaget blev den 12 juni 1997 kallad till förhör vid Polismyndigheten i Skåne och delgavs där misstanke om brott mot lagen om kemiska produkter. En kort tid därefter avskrevs brottsmisstanken.

text: Miljönämnden i Malmö kommun beslöt den 16 juni 1997 med stöd av lagen om kemiska produkter, förordningen (

text: ) om ämnen som bryter ned ozonskiktet (1995 år svenska förordning) och

text: viteslagen (1985:206)

text: att förelägga bolaget vid vite om 100 000 kr att omedelbart efter delfåendet av beslutet upphöra med överlåtelse och saluhållande av polyuretanisolering som tillverkas med HCFC samt att utge vitesbeloppet för varje månad som bolaget fortsatte med överlåtelsen eller saluhållandet. Beslutet delgavs bolaget den 1 juli 1997 och bolaget upphörde därefter omedelbart med försäljning av rörskålar och isoleringsplattor. Bolaget överklagade dock miljönämndens beslut.

text: Såväl Länsstyrelsen i Skåne län som Miljödomstolen vid Växjö tingsrätt (miljödomstolen) avslog bolagets överklagande.

text: Bolaget överklagade miljödomstolens dom. Genom en dom den 1 juni 2001 undanröjde Miljööverdomstolen vitesföreläggandet. Domstolen fann att 1995 års svenska förordning inte gav grund för att meddela förbudet avseende rörskålarna. Vitesföreläggandet ansågs vidare ha fått en sådan allmän och vag utformning att det inte kunde läggas till grund för verkställighet. Det fanns inte förutsättningar att formulera om föreläggandet eftersom 1995 års svenska förordning bedömdes stå i strid med EG-rätten och därför inte kunde tillämpas.

text: 1995 års svenska förordning har numera upphävts och ersatts av förordningen (

text: ) om ämnen som bryter ned ozonskiktet (2002 års svenska förordning).

text: Anspråket

text: Bolaget har hos Justitiekanslern framställt ett yrkande om skadestånd med, som det får uppfattas, 1 730 250 kr. Anspråket avser dels utebliven vinst med 1 242 500 kr, dels ombudskostnader med 487 750 kr.

text: Yrkandet avseende ombudskostnader är hänförligt till kostnader som bolaget har haft i de instanser (miljönämnden, länsstyrelsen, miljödomstolen och Miljööverdomstolen) som har prövat den aktuella förbudsfrågan samt hos polis- och åklagarmyndigheterna.

text: Bolaget har som grund för kravet i första hand gjort gällande att miljönämnden i Malmö kommun var culpös enligt

text: skadeståndslagens

text: regler i samband med att den utfärdade det aktuella vitesföreläggandet. Felet var att nämnden lät förbudet omfatta de aktuella rörskålarna trots att dessa uttryckligen inte omfattades av förbudet i 1995 års svenska förordning. Miljönämndens beslut utgjorde myndighetsutövning.

text: Under alla omständigheter skall, enligt bolaget, ersättning utgå på EG-rättsliga grunder. Den svenska staten har utfärdat en intern förordning (1995 år svenska förordning) som strider mot gällande EG-rätt och därigenom förhindrat bolaget att sälja isoleringsplattor och rörskålar.

text: Länsstyrelsen i Skåne län har yttrat sig i ärendet här och därvid avstyrkt bifall till anspråket. I yttrandet har länsstyrelsen bl.a. påpekat att miljönämndens beslut inte innebar att vitesförbudet skulle gälla omedelbart även om beslutet överklagades. Därmed hade bolaget möjlighet att fortsätta den aktuella verksamheten till dess att vitesbeslutet vann laga kraft. Länsstyrelsen har vidare bestritt att dess bedömningar i frågan om det förelåg förutsättningar att meddela det aktuella förbudet innefattade fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Länsstyrelsen har vidare ifrågasatt skäligheten av det yrkade beloppet.

text: Justitiekanslern har även inhämtat ett yttrande från miljödomstolen. I yttrandet har domstolen framhållit att det inte inträdde någon skyldighet för bolaget att följa miljönämndens föreläggande eftersom beslutet inte vann laga kraft. Miljönämnden förordnade inte att föreläggandet skulle gälla även om beslutet överklagades. Miljödomstolen har vidare anfört att det inte förekom några brister i domstolens handläggning eller bedömning som är skadeståndsgrundande mot bolaget.

text: Bolaget har yttrat sig över vad länsstyrelsen och miljödomstolen har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: De myndigheter och domstolar som var inblandade i förfarandet mot bolaget hade att ta ställning till olika svenska och EG-rättsliga regler på miljöområdet. Den aktuella regleringen innebär i huvudsak följande.

text: I 3 § 1995 års svenska förordning föreskrivs att produkter eller varor som anges i en bilaga till förordningen inte yrkesmässigt får överlåtas eller saluhållas, om produkten ingår i eller varan innehåller skumplast som har tillverkats med CFC eller HCFC. Enligt en av punkterna i bilagan omfattas plattor av bl.a. polyuretan (ur KN-nummer 3921). På ett annat ställe i bilagan upptas rörisolering av mjuk skumplast (ur KN-nummer 3926). Det finns även en punkt som omfattar "Varor för byggnadsändamål" (ur KN-nummer 6809 - 6810).

text: Enligt 1 § i den svenska förordningen kompletterar denna rådets förordning (EG) nr 3093-94 av den 15 december 1994 om ämnen som bryter ned ozonskiktet (1994 års EG-förordning). EG-förordningen antogs med beaktande av artikel 130 s.1 (numera artikel 175.1) i EG-fördraget. Enligt artikel 1 skall 1994 års EG-förordning tillämpas på produktion, import, export, utbud, användning och återvinning av bl.a. HCFC. I artikel 5 föreskrivs ett förbud mot all användning av HCFC. Från förbudet medges vissa undantag, bl.a för användning av HCFC för produktion av hårt isolerskum för säkerhetsändamål.

text: Den 1 oktober 2000 upphävdes 1994 års EG-förordning och ersattes av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2037/2000 av den 29 juni 2000 om ämnen som bryter ned ozonskiktet (2000 års EG-förordning). Förordningen antogs med beaktande av artikel 175.1 i EG-fördraget. 2000 års EG-förordning innefattar ett förbud mot HCFC. Förbudet omfattar, förutom ämnet HCFC som sådant, även produkter och utrustning där ämnet ingår. Av bestämmelserna i 2000 års EG-förordning följer, något förenklat, att import och saluhållande av de varor som är aktuella i ärendet förbjuds först från den 1 januari 2004.

text: Den 1 juni 2002 upphävdes 1995 års svenska förordning och ersattes av 2002 års svenska förordning. I 1 § anges att förordningen kompletterar 2000 års EG-förordning. I 2002 års svenska förordning upprepas, i det avseende som är aktuellt i ärendet, de förbud som fanns angivna i 1995 års svenska förordning. Det föreskrivs i 2 § i 2002 års svenska förordning att förbuden i förordningen gäller endast om motsvarande förbud inte följer redan av 2000 års EG-förordning.

text: Bolaget har, som framgått ovan, grundat sitt anspråk både på

text: skadeståndslagens

text: regler och på EG-rätten. Som anspråket är utformat finns det anledning att först pröva i vilken mån skadestånd kan utgå enligt

text: skadeståndslagen

text: och, vid behov, därefter gå vidare med en prövning enligt EG-rätten.

text: Vissa inskränkningar i Justitiekanslerns prövning och i

text: skadeståndslagens

text: tillämplighet

text: Bolaget har gjort gällande att det är miljöförvaltningen i Malmö kommun, således ett kommunalt organ, som har begått det fel som kan grunda rätt till skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: Ett på den grunden utformat anspråk kan inte prövas av Justitiekanslern. Inom ramen för vad som brukar kallas statens frivilliga skadereglering prövar Justitiekanslern enbart skadeståndsanspråk som riktas mot staten (se förordningen [1995:1301] om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten). Ett anspråk som grundas på

text: skadeståndslagen

text: och som har sitt ursprung i ett påstående om fel eller försummelse vid myndighetsutövning av ett kommunalt organ faller inte inom tillämpningsområdet för den förordningen. Det bör redan här påpekas att saken förhåller sig annorlunda i de fall då ett anspråk grundas direkt på EG-rätten. En kommuns eventuellt felaktiga tillämpning av EG-rätten skall nämligen normalt i sådana fall tillskrivas medlemsstaten i fråga. För en genomgång av EG-domstolens praxis i frågan om statsbegreppet, se t.ex.

text: SOU 1997:194 s. 111

text: f.

text: Miljönämndens beslut har dock överprövats och fastställts av länsstyrelsen och miljödomstolen, sålunda två statliga inrättningar. Bolaget har inte uttryckligen åberopat att länsstyrelsens beslut och miljödomstolens dom innefattade fel eller försummelse som kan grunda rätt till ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: . Efter muntliga kontakter med bolagets ombud har jag dock förstått att bolaget med sin skrivelse hit även har velat få länsstyrelsens och miljödomstolens bedömningar prövade enligt

text: skadeståndslagen

text: I sammanhanget bör något även nämnas om regeln i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: . Enligt den bestämmelsen får en talan om ersättning enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: inte föras med anledning av ett beslut av bl.a. regeringen, om inte beslutet har upphävts eller ändrats. En följd av bestämmelsen är i detta ärende att det inte kan prövas om införandet av 1995 års svenska förordning innefattade fel eller försummelse som kan grunda rätt till skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: , om inte förordningen har upphävts eller ändrats.

text: 1995 års svenska förordning har visserligen upphävts genom införandet av 2002 års svenska förordning. Men det i 1995 års svenska förordning uppställda förbudet mot överlåtelse eller saluhållande av plattor av polyuretan återfinns även i 2002 års svenska förordning. Det kan mot den bakgrunden inte anses att de ifrågasatta delarna av 1995 års svenska förordning har ändrats eller upphävts i den mening som avses i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: . Någon prövning enligt

text: skadeståndslagen

text: av regeringens beslut att införa 1995 års svenska förordning, eller att behålla förordningen efter ikraftträdandet av 2000 års EG-förordning, skall därför inte ske.

text: Betydelsen av att vitesföreläggandet inte vann laga kraft

text: Det finns redan i denna del av prövningen anledning att beröra betydelsen av att miljönämndens beslut om vitesföreläggande överklagades och att det aldrig kom att vinna laga kraft mot bolaget.

text: Miljönämnden förordnade visserligen att vitesföreläggandet skulle gälla omedelbart efter det att bolaget hade fått del av beslutet. Som länsstyrelsen och miljödomstolen har påpekat blev beslutet dock inte direkt verkställbart eftersom miljönämnden därutöver inte förklarade att beslutet skulle gälla omedelbart även om beslutet överklagades. Det kan noteras att miljönämnden hade haft möjlighet att i enlighet med

text: 35 § förordningen (1985:835)

text: om kemiska produkter meddela ett sådant direkt verkställbart beslut.

text: Vitesföreläggandet har med andra ord inte i något skede medfört en formell skyldighet för bolaget att upphöra med försäljningen av rörskålarna och isoleringsplattorna. Det förhållandet har i sig ingen omedelbar betydelse för bedömningen av frågeställningen om staten har ådragit sig en skadeståndsskyldighet mot bolaget. Däremot kan det vara en omständighet som talar för att en eventuell ersättning till bolaget skall jämkas.

text: Skadeståndsskyldighet enligt

text: skadeståndslagen

text: Miljööverdomstolen har kommit fram till att det inte fanns någon grund att meddela ett vitesföreläggande beträffande rörskålarna eftersom bilagan till 1995 års svenska förordning inte kunde anses omfatta rörisolering av hårt polyuretanmaterial. Av handlingarna i ärendet framgår - även om detta inte klart kan utläsas av det meddelade vitesförbudet - att miljönämndens, länsstyrelsens och miljödomstolens prövning avsåg frågan om förbud för bolaget att saluhålla och överlåta isoleringsplattor och rörskålar. Bolaget upphörde som en följd av vitesföreläggandet med försäljningen av isoleringsplattor och rörskålar.

text: Frågan är om länsstyrelsens beslut och miljödomstolens dom - vilka bl.a. innebar att miljönämndens förbud upprätthölls - medför skadeståndsskyldighet för staten.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Länsstyrelsens och miljödomstolens överprövning har utgjort myndighetsutövning. Det som kan diskuteras är om deras bedömningar har innefattat fel eller försummelser som är skadeståndsgrundande för staten.

text: När det gäller rättstillämpning och bedömningsfrågor räcker det inte för skadeståndsansvar att en domstol eller en förvaltningsmyndighet har gjort en bedömning som kan ifrågasättas. För skadeståndsansvar är det således inte tillräckligt att ett beslut har ändrats i en högre instans. Det krävs att domstolens eller förvaltningsmyndighetens bedömning har varit felaktig eller försumlig i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Det har i rättspraxis ansetts att endast uppenbara felbedömningar kan föranleda skadeståndsansvar för det allmänna (se t.ex.

text: NJA 1994 s. 654

text: och Bertil Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , andra upplagan, s. 79 f.).

text: Länsstyrelsens beslut

text: Av länsstyrelsens relativt kortfattade beslutsmotivering framgår att myndigheten menade att artikel 5 i 1994 års EG-förordning skall förstås så att även saluhållande och överlåtelse av produkter eller varor som innehåller HCFC omfattades av det i artikeln angivna generella förbudet mot HCFC.

text: Undantaget i artikel 5.1 om användning av HCFC för produktion av hårt isolerskum för säkerhetsändamål var, som jag uppfattar beslutet, enligt länsstyrelsen i sig tillämpligt på produktion av rörskålarna och isoleringsplattorna. Eftersom inget nämndes i artikeln om undantag för saluhållande och överlåtelse av HCFC menade länsstyrelsen dock att detta var förbjudet enligt det generella förbudet. Enligt länsstyrelsen fick bolaget därför inte saluhålla eller överlåta dessa produkttyper.

text: Det kan nämnas att även miljödomstolen fann att användningen av HCFC för produktion av rörskålarna och isoleringsplattorna omfattades av det angivna undantaget i artikel 5.1. Till skillnad från länsstyrelsen ansåg dock miljödomstolen att det i 1994 års EG-förordning inte gick att läsa in något förbud mot att överlåta och försälja hårt isolerskum som är tillverkat av HCFC. Enligt miljödomstolen förelåg det därför inte något förbud enligt EG-rätten mot att överlåta och försälja rörskålarna och isoleringsplattorna.

text: Jag är för egen del beredd att godta länsstyrelsens och miljödomstolens bedömning att undantaget i artikel 5.1 om användning av HCFC för produktion av hårt isolerskum för säkerhetsändamål (i den engelska versionen av 1994 års EG-förordning används security applications) i sig är tillämpligt på tillverkningen av de i ärendet aktuella produkttyperna. Det gör jag även om någon särskild utredning i den frågan inte har funnits tillgänglig i ärendet här. Det får således anses ha varit tillåtet enligt EG-rätten att använda HCFC vid produktion av rörskålarna och isoleringsplattorna.

text: Enligt länsstyrelsens tolkning av artikel 5 har det förelegat ett förbud mot att bl.a. överlåta rörskålarna och isoleringsplattorna trots att produktionen av sådana varor varit uttryckligen tillåten enligt det aktuella undantaget. Det är svårt att hitta något stöd för den tankegången i ordalydelsen av 1994 års EG-förordning eller i dess systematik. Den som enligt förordningen har getts laglig möjlighet att producera de aktuella produkterna måste också rimligen antas ha haft rätt att sälja dessa vidare. Om avsikten hade varit en annan skulle detta rimligen ha angetts i förordningen, t.ex. på det sätt som skett i artikel 5.5 avseende saluförande m.m. av viss närmare angiven utrustning.

text: Det är min uppfattning att länsstyrelsens beslut sålunda var klart bristfälligt i sak. Med hänsyn till vikten av att betungande beslut som det aktuella är riktiga bör långtgående krav ställas på att myndigheterna behärskar den tillämpliga lagstiftningen och att besluten övervägs omsorgsfullt. I fråga om felaktig rättstillämpning kan emellertid, som har nämnts ovan, endast uppenbara felbedömningar grunda skadeståndsskyldighet för det allmänna.

text: Skadeståndsfrågan måste här prövas mot bakgrund av att den lagstiftning som länsstyrelsen hade att tillämpa får anses ha varit komplicerad och svårtillgänglig. Särskilt 1994 års EG-förordning framstår i flera avseenden som mycket svårtolkad. Om uppgiften att tillämpa lagar och föreskrifter, som här, är ovanligt besvärlig måste utrymmet för felbedömningar anses vara större än annars. Det finns alltså i sådana fall en betydande marginal för misstag vid myndigheternas rättstillämpning. Trots bristerna i länsstyrelsens beslut anser jag inte att gränsen för fel eller försummelse har passerats. Skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: har därför enligt min mening inte uppkommit till följd av länsstyrelsens beslut.

text: Miljödomstolens dom

text: Av domen framgår att utgångspunkten för miljödomstolens prövning var att det inte fanns något generellt förbud enligt EG-rätten mot saluhållande och överlåtelse av rörskålarna och isoleringsplattorna. Miljödomstolens bedömning var därför i första hand inriktad på frågan om det svenska förbudet enligt artikel 3 i 1995 års svenska förordning - vilket ansågs gå längre än som föreskrevs i 1994 års EG-förordning - var förenligt med EG-rätten mot bakgrund av innehållet i artikel 176 i EG-fördraget. Miljödomstolen besvarade den frågan jakande och ansåg sålunda att förbudet i 1995 års svenska förordning kunde tillämpas.

text: Den fråga som då infinner sig är om vitesförbudet mot bolaget var förenligt med 1995 års svenska förordning. I den frågan ser jag inte skäl att ifrågasätta Miljööverdomstolens bedömning att det saknades grund enligt 1995 års svenska förordning att förbjuda bolaget att överlåta och saluhålla de aktuella rörskålarna men att det fanns förutsättningar för beslutet beträffande isoleringsplattorna. Den slutsats som måste dras av att det i bilagan uttryckligen anges att "rörisolering av mjuk skumplast" (ur KN-nummer 3924) omfattas av förbudet, medan rörisolering av hård skumplast inte nämns, är att den sistnämnda produkttypen inte omfattas. När det gäller isoleringsplattorna omfattas dessa av bilagans hänvisning till "plattor av [] polyuretan" (ur KN-nummer 3921).

text: Av miljödomstolens dom går det beträffande rörskålarna att få intrycket att domstolen i rättsligt avseende har missat att kontrollera att det fanns grund i 1995 års svenska förordning för vitesförbudet mot bolaget. Eftersom det inte fanns någon annan grund för förbudet än 1995 års svenska förordning var domstolen skyldig, inom ramen för sin officialprövning, att på eget initiativ kontrollera att den nämnda helt centrala förutsättningen för vitesförbudet var uppfylld, dvs. att även rörskålarna omfattades av bilagan.

text: I sitt yttrande hit har miljödomstolen i detta avseende anfört följande.

text: "Miljödomstolen har naturligtvis penetrerat bilagan för att kontrollera att det fanns författningsstöd för föreläggandet. Det bör påpekas att bilagan innehåller såväl klart angivna varor eller artiklar såsom plattor av polyuretan och rörisolering av mjuk skumplast som allmänt angivna varor såsom varor för byggnadsändamål. Mot bakgrund av vad miljönämndens utredning visade och Naturvårdsverket anfört samt framgick av bolagets överklagande fann miljödomstolen att det förelåg författningsstöd för vitesföreläggandet, eftersom de aktuella varorna kunde hänföras till plattor av polyuretan respektive varor för byggnadsändamål. Miljödomstolen fann inte frågan vara svårare än att domstolen i domen anförde att vad bolaget anfört inte föranleder miljödomstolen att göra en annan bedömning i fråga om tolkningen av den svenska lagstiftningen än vad länsstyrelsen gjort. Miljödomstolen fokuserade därefter på den som domstolen ansåg vara den svåra frågan, nämligen den svenska förordningens förenlighet med EG-rätten."

text: Det kan ifrågasättas om inte miljödomstolen i domskälen borde ha redogjort för hur den resonerade i frågan om den rättsliga grunden för förbudet avseende rörskålarna och inte endast hänvisat till länsstyrelsens bedömning. Av länsstyrelsens beslut framgick nämligen inte hur den myndigheten närmare hade bedömt frågan om förbudets förenlighet med den svenska regleringen på området.

text: Vid bedömningen av skadeståndsfrågan kan jag emellertid inte bortse från den förklaring som miljödomstolen nu har lämnat. Utgångspunkten för prövningen är därför att miljödomstolen har ansett att rörskålarna faller in under den i bilagan till 1995 års svenska förordning upptagna produkttypen "Varor för byggnadsändamål" (ur KN-nummer 6809-6810). Som jag har nämnt ovan ansluter jag mig här i sak till Miljööverdomstolens bedömning. Den av miljödomstolen hävdade tolkningen framstår samtidigt inte som orimlig och den kan enligt min mening inte anses innefatta fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Denna bedömning medför, tillsammans med förhållandet att det i sig fanns lagliga förutsättningar att meddela förbudet avseende isoleringsplattorna (se ovan), att staten inte har ådragit sig skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: till följd av miljödomstolens dom.

text: Sammanfattningsvis menar jag att varken länsstyrelsens beslut eller miljödomstolens dom innehöll fel eller försummelse på ett sätt som är skadeståndsgrundande enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Bolaget har därför inte rätt till skadestånd av staten på denna grund.

text: Jag övergår nu till att pröva frågan om skadeståndsskyldighet för staten föreligger enligt EG-rätten.

text: Utgångspunkter för frågan om ersättning enligt gemenskapsrätten

text: EGdomstolen har i ett flertal domar lagt fast att en medlemsstat kan bli skadeståndskyldig gentemot enskilda om staten har åsidosatt de förpliktelser som följer av gemenskapsrätten (se t.ex. domarna Francovich m.fl., Brasserie du Pêcheur, Factortame, Dillenkofer m.fl.). Enligt domstolens praxis gäller som förutsättning för skadestånd

text: - att den rättsregel som har överträtts är avsedd att skapa rättigheter för enskilda,

text: - att statens överträdelse är tillräckligt klar samt

text: - att det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och den skada som har åsamkats den drabbade.

text: Dessa principer för skadeståndsskyldighet gäller beträffande alla EG-rättsliga regler som är bindande för medlemsstaten. Till den kategorin hör bl.a. fördragsbestämmelser, förordningar och direktiv.

text: Bedömningen av huruvida en överträdelse är tillräckligt klar skall enligt EGdomstolens uttalanden göras av de nationella organen med beaktande av bl.a. hur tydlig och exakt den överträdda regeln är, vilket mått av handlingsfrihet som har lämnats medlemsstaten vid implementeringen, i vad mån överträdelsen har varit avsiktlig eller oavsiktlig samt huruvida en felaktig rättstillämpning varit ursäktlig eller ej. Hänsyn kan också tas till den omständigheten att en av en gemenskapsinstitution intagen ståndpunkt har kunnat bidra till bl.a. upprätthållandet av bestämmelser eller nationell praxis som strider mot gemenskapsrätten.

text: I de förenade målen C-178-94, C-179-94, C-188-94, C-189-94 och C-190-94 Dillenkofer m.fl. - Förbundsrepubliken Tyskland uttalade domstolen att bedömningen av huruvida förutsättningarna för skadeståndsansvar är för handen är beroende av vilken situation det är fråga om. Enligt domstolen är en överträdelse tillräckligt klar om en medlemsstat vid utövandet av sin normgivningsbefogenhet uppenbart och allvarligt har missbedömt gränserna för utövandet av befogenheten.

text: När det gäller frågeställningen om bolaget har rätt till ersättning på EG-rättslig grund är det två delfrågor som skall prövas. För det första uppkommer spörsmålet om bolaget har rätt till skadestånd på den grunden att 3 § i 1995 års svenska förordning, vilken kommit att tillämpas mot bolaget genom det av miljönämnden meddelade föreläggandet, stått i strid med 1994 års EG-förordning. Det bör noteras att denna grund för skadestånd enbart kan avse tiden fram till dess att 1994 års EG-förordning upphävdes genom att 2000 års EG-förordning trädde i kraft (den 1 oktober 2000).

text: Den andra frågan som skall prövas enligt EG-rätten är om skadeståndsskyldighet för det allmänna har uppkommit genom att 1995 års svenska förordning stått i strid med 2000 års EG-förordning. Anspråket får i denna del anses avse tiden från ikraftträdandet den 1 oktober 2000 till Miljööverdomstolens dom den 1 juni 2001.

text: Ersättning på grund av överträdelse av EG-rätten under den tid då 1994 års EG-förordning var i kraft?

text: En EG-förordning beskrivs i artikel 249 i EG-fördraget som en rättsakt som skall ha allmän giltighet. Den skall i alla delar vara bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. Det anses därför att en EG-förordning inte skall eller får inkorporeras i eller transformeras till nationell rätt. Däremot kan en förordning kompletteras på nationell nivå med regler om t.ex. avgifter och nödvändiga administrativa åtgärder (se t.ex. Bengtsson m.fl.,

text: Miljöbalken

text: - En kommentar del 1, s. 1:14).

text: En fråga som Miljööverdomstolen tog ställning till är om1995 års svenska förordning avviker från 1994 års EG-förordning eftersom den svenska regleringen avser både kemiska ämnen och varor medan 1994 års EG-förordning i princip bara omfattar ämnen, eller om dessa skillnader innebär att 1995 års svenska förordning innehåller strängare regler än 1994 års EG-förordning.

text: Är det senare fallet - alltså att den svenska förordningen anses innehålla en strängare reglering än EG-förordningen - blir den för miljöområdet speciella undantagsregeln i EG-fördragets artikel 176 (tidigare artikel 130t) om medlemsstaters strängare skyddsåtgärder tillämplig. Artikel 176 innebär att en medlemsstat får behålla eller införa strängare skyddsåtgärder om de bedöms vara förenliga med EG-fördraget. Av särskilt intresse är här om en strängare skyddsåtgärd kan anses förenlig med artikel 28 (tidigare artikel 30) om förbud mot kvantitativa importrestriktioner.

text: Om man som Miljööverdomstolen menar att regleringen i 1995 års svenska förordning inte innehåller en strängare reglering än som föreskrivs i 1994 års EG-förordning, blir artikel 176 däremot inte tillämplig. Frågan om 1995 års svenska reglering är förenlig med EG-rätten skall i så fall bedömas direkt mot de allmänna bestämmelserna i EG-fördraget. Det är även då främst artikel 28 som är aktuell.

text: Det sagda innebär att en prövning av om 1995 års svenska förordning är förenlig med artikel 28 i fördraget skall äga rum oavsett om artikel 176 anses tillämplig eller inte.

text: I artikel 28 anges att kvantitativa importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna. Enligt artikel 30 (tidigare artikel 36) finns dock vissa möjligheter till undantag från förbudet. En sådan möjlighet finns när restriktionen grundas på intresset av att skydda människors och djurs hälsa och liv eller att bevara växter. Restriktionen får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.

text: Det finns en omfattande praxis från EG-domstolen när det gäller förutsättningarna för undantag från förbudet i artikel 28. Rättstillämpningen kan sammanfattas med att utgångspunkten för domstolens bedömning är att medlemsstaten beslutar om sin egen skyddsnivå på de områden som anges i artikel 30, om det inte finns några gemenskapsregler på området. Medlemsstaten får emellertid inte ställa upp striktare regler för importerade varor än för inhemska. Åtgärderna får inte heller utformas så att de inte står i proportion till det mål som åsyftas.

text: Det är inte helt lätt att bedöma om förbudet i 1995 års svenska förordning mot olika varor som innehåller HCFC var förenligt med EG-rätten som den förelåg fram till ikraftträdandet av 2000 års EG-förordning. Klart är att syftet med förbudsbestämmelsen - att skydda ozonskiktet - faller inom tillämpningsområdet för artikel 30. Förbudet är inte heller utformat så att det drabbar importerade varor hårdare än inhemska. Frågan blir då om förbudet har stått i proportion till det avsedda målet.

text: Det som enligt min bedömning kan tala mot att det svenska förbudet var tillåtet enligt artikel 30 är utvecklingen efter 1994 års EG-förordning. I 2000 års EG-förordning anges nämligen att förbudet mot de i ärendet aktuella varorna skall gälla först från den 1 januari 2004. Dessutom anges att förbudet inte omfattar produkter som bevisligen är tillverkade före det datumet. Detta kan, som Miljöverdomstolen har påpekat, tala för att den rådande uppfattningen inom gemenskapen var att det före den 1 januari 2004 inte fanns laglig möjlighet att förbjuda de aktuella varorna.

text: Frågan måste dock enligt min mening prövas utifrån ett något vidare perspektiv. Sålunda måste proportionalitetsbedömningen göras med utgångspunkt från de internationella förpliktelser som EU och dess medlemsstater har på området. Av ingressen till 1994 års EG-förordning framgår sålunda att bakgrunden till förordningen är att gemenskapen vill kunna fullgöra sina förpliktelser enligt den s.k. Wienkonventionen för skydd av ozonskiktet och det s.k. Montrealprotokollet om ämnen som bryter ned ozonskiktet. Liknande hänvisningar till framför allt Montrealprotokollet förekommer såväl i den rådsförordning (EEG nr 594-91) som föregick 1994 års EG-förordning som i 2000 års EG-förordning.

text: Montrealprotokollet innebär i huvudsak att de anslutna staterna åtar sig att gradvis helt

text: avveckla användningen av vissa ämnen som bryter ned ozon- skiktet. För HCFC gäller att ämnet senast år 2030 skall vara helt avvecklat i industriländerna. Industriländernas åtaganden innebär vidare att användningen år 2004 skall ha minskats med 35 % i förhållande till den mängd som konsumerades år 1989. (För en översiktlig genomgång av Montrealprotokollet se Naturvårdsverkets hemsida, www.naturvardsverket.se.)

text: Utvecklingen inom EG - med antagandet av 1991 års, 1994 års och 2000 års EG-förordningar - kan sägas följa den internationella process som pågår ge- nom arbetet med framför allt Montrealprotokollet. Genom föreskrifterna i artikel 5 i 2000 års EG-förordning har gemenskapen dessutom infört en snabbare avvecklingstakt beträffande HCFC än som föreskrivs i Montrealprotokollet.

text: Den inställning till arbetet med Montrealprotokollet som gemenskapen har intagit, vilken kommit till uttryck i de tre förordningarna, tyder enligt min mening på att en medlemsstat har haft möjlighet att med stöd av undantagsbestämmelsen i artikel 30 införa egna bestämmelser i syfte att skydda ozonskiktet. Jag är därför av uppfattningen att förbudet i 3 § i 1995 års svenska förordning mot saluhållande och överlåtelse av de i ärendet aktuella produkterna var tillåtet enligt nuvarande artikel 30 i EG-fördraget.

text: Det finns slutligen i denna del anledning att nämna något om det s.k. notifieringsförfarande som föreskrivs i artikel 176. Enligt denna artikel är en medlemsstat som behåller eller inför en strängare skyddsåtgärd skyldig att underrätta kommissionen om detta. Någon sådan underrättelse lämnades inte från svensk sida med anledning av innehållet i 1995 års svenska förordning. För det fall artikel 176 är tillämplig skulle Sverige därigenom ha brutit mot sin skyldighet att underrätta kommissionen.

text: I likhet med Miljööverdomstolen menar jag att den omständigheten att Sverige inte underrättade kommissionen under inga förhållanden - alltså oavsett om artikel 176 är tillämplig eller inte - fick till följd att 1995 års svenska förordning inte fick tillämpas. Rättsläget är ett annat beträffande nationella regler vilkas tillämpning förutsätter att kommissionen godkänner eller inte motsätter sig dem, se domar i mål C-194/94 (CIA Security International) och i mål C-319/97 (Kortas). Men föreskriften i artikel 176 om underrättelseskyldighet kan inte anses vara en rättsregel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda. Därmed kan ett brott mot skyldigheten enligt artikel 176 att underrätta kommissionen i sig inte grunda rätt till skadestånd.

text: Jag gör sammanfattningsvis bedömningen att något skadeståndsansvar för staten inte har uppkommit på den grunden att 1995 års svenska förordning stått i konflikt med 1994 års EG-förordning.

text: Ersättning till följd av överträdelse av 2000 års EG-förordning?

text: Miljööverdomstolen bedömde att 1995 års svenska förordning inte kunde tillämpas i målet eftersom den numera i varje fall delvis täcks av 2000 års EG-förordning. Omständigheterna är enligt Miljööverdomstolen sådana att den svenska förordningen strider mot innehållet i artikel 249, i vilken förordningars rättsliga karaktär bestäms (se ovan). Miljööverdomstolen lägger här vikt vid EG-domstolens uttalanden på området (bl.a. i mål C 34-73 Variola) och vid den s.k. lojalitetsprincipen i artikel l0 i EG-fördraget. En förordning är direkt tillämplig och dess bestämmelser skall därför inte införlivas med nationell rätt genom någon implementeringsåtgärd. Förordningens bestämmelser får inte heller upprepas i nationell rätt på ett sätt som döljer bestämmelsernas gemenskapskaraktär.

text: Det kan konstateras att 1995 års svenska förordning infördes som ett komplement till 1994 års EG-förordning och det är tydligt att den inte är anpassad till innehållet i 2000 års EG-förordning. Utformningen av den svenska förordningen ger nämligen intrycket att regleringen på området utgör en intern svensk normgivning. Jag instämmer i Miljööverdomstolens bedömning att en sådan nationell rättsakt inte är förenlig med artikel 249 i EG-fördraget och att det därför inte var möjligt att tillämpa 1995 års svenska förordning sedan 2000 års EG-förordning trätt i kraft. Någon möjlighet för Miljööverdomstolen att med stöd av 3 § i 1995 års svenska förordning meddela ett nytt föreläggande beträffande isoleringsplattorna fanns således inte sedan domstolen väl underkänt utformningen av miljönämndens vitesförbud.

text: Bristerna i 1995 års svenska förordning får anses ha utgjort en överträdelse av EG-rätten.

text: Den nu angivna överträdelsen är dock inte sådan att den medför skadeståndsansvar för staten mot enskilda. Det beror på att förbudet mot att ha nationella regler som motsvarar bestämmelserna i EG-förordningar inte är av den karaktären att det skapar rättigheter för enskilda. Förbudet är i stället tillkommet för att säkerställa EG-rättens genomslag i medlemsstaterna och upprätthålla ordningen i regelsystemet.

text: 1995 års förordning innefattade i sak inte någon överträdelse av 2000 års EG-förordning. I den mån den svenska förordningen var mer långtgående än EG-förordningen var detta en tillåten strängare skyddsåtgärd enligt artikel 176. Det säger sig självt att 1995 års förordning inte heller efter tillkomsten av 2000 års förordning kan ha innefattat någon överträdelse av artikel 28 i Romfördraget. På den punkten hänvisar jag till de överväganden som har gjorts under föregående rubrik.

text: Sammanfattning

text: Mina överväganden innebär att enligt min mening varken länsstyrelsens beslut den 29 mars 1999 eller Växjö tingsrätts dom den 13 mars 2000 innefattade fel vid myndighetsutövning. Beslutet och domen har därför inte grundat skadeståndsskyldighet för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Skadeståndsskyldighet för det allmänna föreligger inte heller på EG-rättslig grund. 1995 års svenska förordning stod enligt min mening inte i strid med EG-fördraget under den tid då 1994 års EG-förordning var i kraft. Den överträdelse av EG-rätten som 1995 års svenska förordning har inneburit efter ikraftträdandet av 2000 års EG-förordning är inte sådan att den grundar en skadeståndsskyldighet för det allmänna.

text: Bolagets skadeståndsanspråk skall alltså lämnas utan bifall. Med den utgången i huvudsaken skall även yrkandet om ersättning för ombudskostnader lämnas utan bifall.

text: Jag vill tillägga att mitt avgörande innebär att bolaget får anses ha drabbats hårt av en rättstillämpning som var oriktig om än inte skadeståndsgrundande. Enligt min bedömning har bolaget fog för att få sitt anspråk prövat i domstol. Fallet är av den karaktären att jag inte avser att framställa något anspråk på ersättning för statens rättegångskostnader om bolaget väcker en sådan talan.

text: Jag får till sist beklaga att handläggningen här har dragit ut på tiden.


publisher: Justitiekanslern

title: Kritik mot en kommuns handläggning av frågor rörande utrikessekretess

org: jk

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Stockholms Stadsbyggnadskontors rutin att i ärenden där utrikessekretess enligt 2 kap. 1 § (

text: ) sekretesslagen kan föreligga för byggritningar kräva att en beskickningschef har medgett att handlingen lämnas ut till sökanden eller att sökanden har fullmakt från fastighetsägaren för att handlingen skall lämnas ut. Handläggningsrutinen är inte förenlig med sökandens anonymitetsrätt enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF.

type: stycke

text: Justitiekanslern gör i övrigt vissa uttalanden om stadsbyggnadskontorets handläggningsrutiner vid frågor rörande utrikessekretess.

text: Ärendet

type: rubrik

text: LH har i en skrivelse till Justitiekanslern den 1 juli 2003 riktat klagomål mot Stockholms Stadsbyggnadskontors handläggning av vissa frågor om utlämnande av allmänna handlingar, främst med avseende på tillämpningen av bestämmelsen i

text: 2 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100)

text: om s.k. utrikessekretess. LH har i klagomålet anfört bl.a. följande.

text: ”1. Ägaren av ovan nämnda fastighet – Bostadsrättsföreningen Laxöringen i vars styrelse undertecknad är ordförande – vände sig tidigare i år till ett företag vid namn Avloppsteknik Svenska AB för att efterhöra vad det skulle kosta att få fastighetens stammar renspolade. Den person hos företaget som vi därvid hade kontakt med - en kvinna med titeln projektledare - uppgav att hon för att kunna lämna offert var tvungen att ha tillgång till ritningar över stammarna, vilka ritningar hon avsåg att ta del av genom att uppsöka Stockholms stadsbyggnadskontor (i fortsättningen Stadsbyggnadskontoret). Några dagar senare återkom hon till mig och uppgav att Stadsbyggnadskontoret vägrat att utlämna ritningarna då dessa var hemliga. Någon förklaring till detta lämnades inte av den person i receptionen hos Stadsbyggnadskontoret som lämnade beskedet. Undertecknad, som liksom projektledaren inte hade den blekaste aning om vad skälet var till att Stadsbyggnadskontoret ansåg att sekretess åtnjöt uppgifterna i ritningarna, kontaktade dagen därpå Stadsbyggnadskontoret och fick då beskedet att Utrikesdepartementet (UD) hade hemligstämplat ritningarna gällande Nybrogatan 40 eftersom det bodde en diplomat i fastigheten. Enligt Stadsbyggnadskontoret skulle det dock gå bra för projektledaren att få ta del av ritningarna om undertecknad i egenskap av företrädare för fastighetens ägare skrev en fullmakt som gav projektledaren rätt att ta del av dessa. Sedan jag därefter tillställt projektledaren en sådan fullmakt var det inga problem för henne att få ta del av ritningarna i fråga.

text: Någon tid senare upprepades saken. Denna gång uppsöktes Stadsbyggnadskontoret av en anställd hos Fastighetsägarna Stockholm AB - BL - som anlitats av bostadsrättsföreningen för att som konsult biträda vid renovering av fastighetens fönster. Även BL förvägrades att ta del av fastighetens ritningar. Denna gång lämnades dock som framgår av bilaga 1 (bilagorna utelämnas här, Justitiekanslerns anmärkning) en förklaring till varför ritningarna enligt Stadsbyggnadskontoret var hemliga. Samtidigt föreslogs från Stadsbyggnadskontorets sida att BL skulle begära att den i fastigheten boende diplomaten skulle befullmäktiga honom att få ta del av ritningarna, se kopia av det fullmaktsformulär som BL erhöll från Stadsbyggnadskontoret (bilaga 2). (Som framgår av anteckning på fullmakten löstes sedan saken genom att i stället undertecknad befullmäktigade BL att ta del av ritningarna.) Undertecknad har haft den skriftväxling med UD som framgår av bilagorna 3-6.

text: 2. Som torde ha framgått av ovanstående redogörelse synes Stadsbyggnadskontoret således hysa den uppfattningen att samtliga uppgifter i hos myndigheten förvarade ritningar gällande fastigheter som bebos av diplomat av visst slag (chefer vid utländska beskickningar) åtnjuter absolut sekretess och därför inte kan lämnas ut till allmänheten, dock att sekretessen kan genombrytas efter tillstånd av antingen fastighetens ägare eller av den boende diplomatens ambassad eller konsulat.

text: 3. Med hänvisning till det ovan anförda hemställes att Justitiekanslern prövar om Stadsbyggnadskontorets handläggning av de båda i det föregående redovisade ärendena varit korrekt samt att , om så ej är fallet, klarlägger vilka rutiner i ärenden av aktuellt slag som framöver bör gälla hos Stadsbyggnadskontoret.”

text: Stadsbyggnadsnämnden i Stockholms stad har yttrat sig över LH:s klagomål och därvid anfört följande.

text: ”Yttrandet sker med anledning av att Justitiekanslern blivit ombedd att pröva om Stadsbyggnadskontorets handläggning av ärendet varit korrekt.

text: Frågan har väckts av LH, som i en anmälan till Justitiekanslern beskriver hur utlämnandet av handlingar på rubricerad fastighet gått till. Frågan grundar sig på att fastigheten ifråga inrymmer till ambassad hörande residens.

text: Inför utlämnande av ritningar gällande fastigheter som inrymmer ambassad och/eller tillhörande residens, tillämpar Stadsbyggnadskontoret sekretessbedömning enligt

text: Sekretesslagen

text: 2 kap 1 §

text: . Rutinen att tillämpa sekretessbedömning grundar sig på önskemål från de utländska beskickningarna (som förmedlats till Stadsbyggnadskontoret från Utrikesdepartementet 1984-03-15 och som bl.a. hänvisar till formuleringar i 1961 års Wienkonvention om skydd för beskickning i annat land). Att inte följa ett sådant önskemål kan tänkas störa förbindelserna med respektive stat, och Stadsbyggnadskontoret har därför valt att tillämpa sekretessbedömning för utlämnande av aktuella handlingar.

text: Den rutin som Stadsbyggnadskontoret tillämpar i det aktuella och liknande fall, betyder i praktiken att ritningar utlämnas efter att medgivande som godkänner utlämnande har uppvisats. Medgivandet ska vara utställt på den som begär utlämnande, och vara godkänt av berörd ambassadör eller fastighetsägare.

text: Denna rutin är väl inarbetad hos personalen i Stadsbyggnadskontorets centrala expedition (arkivexpedition) och torde med största sannolikhet ha tillämpats även i det aktuella fallet. Det är därför inte sannolikt att personal på Stadsbyggnadskontorets centrala expedition inte lämnat information om varför sekretess råder för dessa ritningar och inte heller beskrivit den rutin som finns för att ändå få tillgång till ritningar över ambassader och residens. Med anledning av LH:s anmälan kommer vi ändå att förtydliga den interna instruktion som ligger till grund för utlämnande av handlingar rörande fastigheter som inrymmer ambassad och/eller till ambassad hörande residens (se bilaga l a och l b).

text: Stadsbyggnadskontoret har 1995-03-22 konsulterat Juridiska avdelningen inom Stockholms stad för att säkerställa att den rutin vi tillämpar vid utlämnande av handlingar rörande ambassader och/eller residens överensstämmer med gällande bestämmelser, och 1995-04-25 fått svaret att så är fallet (se bilaga 2).

text: Med anledning av LH:s brev inser dock Stadsbyggnadskontoret att det hos utomstående kan råda viss oklarhet kring de bakomliggande orsakerna till att sekretessprövning skett i det aktuella fallet och vill på grund av detta framhålla att de rutiner som tillämpats i detta och i andra liknande fall grundar sig på tidigare kommunikation med Utrikesdepartementet, men att rutinen är utformad av Stadsbyggnadskontoret i samråd med Juridiska avdelningen inom Stockholms stad.

text: Stadsbyggnadskontoret inser också att det hos berörda fastighetsägare kanske inte alltid finns kännedom om den rutin som tillämpas och vi kommer därför att tillse att sådan information tillsändes samtliga ägare av fastigheter som inrymmer ambassad och/eller till ambassad hörande residens. De problem som LH säger sig förorsakats på grund av rutinen torde därmed kunna undanröjas.”

text: LH har därefter anfört följande.

text: ”Av Stockholms stadsbyggnadskontors yttrande framgår att min anmälan till JK med kritik mot Stadsbyggnadskontorets rutiner vid begäran från "kund" om att utfå ritningar (i fortsättningen handlingar) gällande fastigheter som inrymmer ambassadörs/chargé d'affaires bostad dessvärre inte föranlett Statsbyggnadskontoret att ändra på sina – enligt min mening felaktiga – rutiner. Nedan får jag förtydliga min kritik.

text: Såvitt jag förstår innebär en riktig tillämpning av

text: tryckfrihetsförordningens

text: och

text: sekretesslagens

text: bestämmelser på förevarande område bl.a. följande. Då en kund uppsöker Stadsbyggnadskontoret med begäran att utfå handling av aktuellt slag skall handlingen lämnas ut om inte hinder möter på grund av bestämmelse om sekretess (här utgås ifrån att aktuell sekretessbestämmelse är

text: 2 kap.

text: 1 § sekretesslagen

text: ). Om Stadsbyggnadskontoret skulle finna att sekretess föreligger och därför avslår begäran äger kunden överklaga beslutet. Myndighet får inte på grund av att någon begär att få ta del av allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut. Sekretess till skydd för enskild kan efterges av honom/henne.

text: Mot bakgrund av det anförda kan jag konstatera att Stadsbyggnadskontorets rutiner strider mot ovannämnda bestämmelser. Sålunda synes Stadsbyggnadskontoret vid en begäran av ovan angivet slag underlåta att pröva om handlingen kan lämnas ut. Här inskjutes som min personliga mening att jag har svårt att tro att det med stöd av den aktuella sekretessbestämmelsen finns möjlighet att i ärenden av aktuellt slag annat än i undantagsfall avslå en sådan begäran. Härför krävs ju nämligen att ett utlämnande kan antas störa Sveriges mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skada landet, något som normalt sett torde vara svårt att föreställa sig. Vidare ifrågasättes om Stadsbyggnadskontorets åtgärd att i vissa fall låta ägaren till berörd fastighet efterge sekretessen är riktig, eftersom sekretessen är uppställd till skydd för den ambassadör/chargé d'affaires vars residens ligger i den aktuella fastigheten. Även Stadsbyggnadskontorets rutin att regelmässigt avkräva kund legitimation synes tveksam.

text: Det förtjänar att påpekas att när Stadsbyggnadskontoret uppger att Juridiska avdelningen inom Stockholms stad i ett särskilt yttrande bekräftat att den rutin som Stadsbyggnadskontoret tillämpar överensstämmer med gällande bestämmelser är detta inte ett korrekt påstående. Av Juridiska avdelningens yttrande framgår nämligen (se yttrandet s. 3 my) att "en bedömning får dock göras från fall till fall", dvs. en bedömning av om en begäran om utlämnande av handling skall bifallas eller ej.

text: Jag vidhåller således min kritik av Stadsbyggnadskontorets handläggningsrutiner såvitt är i fråga och får — mot bakgrund av att Stadsbyggnadskontoret inte synes beredd att ändra på rutinerna — vidhålla min hemställan att Justitiekanslern måtte klarlägga vilka rutiner som framöver bör gälla hos Stadsbyggnadskontoret.”

text: Under ärendets handläggning hos Justitiekanslern har Utrikesdepartementet (UD) upplyst om ett förslag det har lämnat till stadsbyggnadskontoret om en tänkbar handläggningsrutin för de i ärendet aktuella framställningarna om utlämnande av bygghandlingar. Enligt förslaget skulle stadsbyggnadskontoret ta emot begäran och skickar denna vidare till UD. I förekommande fall skulle UD kontakta berörda främmande beskickningar. UD skulle därefter lämna besked till stadsbyggnadskontoret om det fanns uppgifter i handlingarna som enligt departementets mening kunde omfattas av sekretess. Enligt förslaget skulle statsbyggnadskontoret därefter fatta beslut i utlämnandefrågan.

text: LH har yttrat sig över UD:s förslag och därvid anfört följande.

text: ”I skrivelsen till Stockholms stadsbyggnadskontor den 30 oktober 2003 har UD redovisat sin syn på hur departementet anser att Stadsbyggnadskontoret skall förfara vid sin handläggning av framställningar om att utfå handlingar som förvaras hos Stadsbyggnadskontoret, vilka innehåller uppgifter om "främmande beskickningars lokaler" (min anmärkning: Såvitt jag förstår inryms i detta begrepp även beskickningschefs — men inte annan diplomatpersonals — bostad).

text: I skrivelsen föreslår UD att Stadsbyggnadskontoret i fortsättningen skall tillämpa följande rutiner vid sin handläggning av dessa ärenden.

text: Stadsbyggnadskontoret tar emot begäran och skickar denna vidare till Utrikesdepartementet. Utrikesdepartementet kontaktar i förekommande fall vederbörande främmande beskickningar samt lämnar Stadsbyggnadskontoret besked huruvida det kan finnas uppgifter i handlingarna som enligt departementets mening omfattas av sekretess. Stadsbyggnadskontoret fattar beslut huruvida uppgifterna i efterfrågade handlingar kan lämnas ut till sökande

text: Den av UD sålunda föreslagna rutinen skulle, såvitt jag förstår, mera konkret komma att innefatta följande handläggningsordning. Sedan en sökande begärt att utfå viss handling hos Stadsbyggnadskontoret underrättas han om att Stadsbyggnadskontoret inte kan pröva denna begäran förrän UD konsulterats. Stadsbyggnadskontoret diarieför sedan denna begäran varefter Stadsbyggnadskontoret — utan att göra någon prövning av om den begärda handlingen innehåller uppgifter som omfattas av sekretess — skickar över handlingen i fråga till UD för att inhämta UD:s uppfattning i sekretessfrågan. Sedan UD diariefört ärendet gör UD sin bedömning av sekretessfrågan — i vissa fall efter det att den berörda beskickningens syn i saken först inhämtats — varefter UD underrättar Stadsbyggnadskontoret om hur denna bedömning har utfallit. Härefter torde ärendet normalt sett vara färdigberett för Stadsbyggnadskontorets avgörande av om uppgifterna i den efterfrågade handlingen kan lämnas ut till sökanden. I de sannolikt ytterst sällsynt förekommande fall där sekretess av UD bedöms föreligga är det emellertid inte otänkbart — om jag förstått UD rätt (se slutet av andra stycket i UD:s promemoria den 2 september 2003) — att handläggningen av utelämnandefrågan måste fortsätta. Detta skulle då ske genom att Stadsbyggnadskontoret begär "att få veta namnet på den sökande och eventuellt dennes syfte med att ta del av handlingarna" varefter Stadsbyggnadskontoret ånyo konsulterar UD för att höra hur UD med hänsyn till denna nya information bedömer sekretessfrågan. Först när UD besvarat sistnämnda förfrågan är ett sådant ärende klart för Stadsbyggnadskontorets avgörande. Den föreslagna rutinen föreslås alltså gälla alla framställningar hos Stadsbyggandskontoret om utfående av handlingar hos Stadsbyggnadskontoret som innehåller uppgifter som berör beskickningars lokaler och beskickningschefers bostäder. Det remissförfarande som UD önskar tillämpa skulle — förutom att det är tidsödande och arbetskrävande — innebära att det i praktiken blir UD som prövar och avgör samtliga ifrågavarande framställningar.

text: Den föreslagna handläggningsordningen avstyrks å det bestämdaste. Det är svårt att tänka sig att sekretess enligt

text: 2 kap. 1 § sekretesslagen

text: skulle kunna föreligga för uppgifter i handlingar av aktuellt slag annat än rent undantagsvis. Jag tilltror Stadsbyggnadskontoret om att på egen hand kunna avgöra när samråd med UD behövs — alltså i de fall där Stadsbyggnadskontoret misstänker att sökanden skulle kunna komma att använda uppgifterna i den begärda handlingen på ett sätt, som kan orsaka störning med ett annat land — vilket i praktiken kommer att innebära att Stadsbyggnadskontoret på egen hand avgör praktiskt taget alla ärenden varom är fråga.

text: Med hänvisning till det ovan anförda får jag hemställa att JK vid redovisning av sin syn på vilka rutiner som bör gälla vid Statsbyggnadskontorets handläggning av framställningar om utfående av handlingar av diskuterat slag beaktar vad jag nu anfört.”

text: Stadsbyggnadskontoret har därefter meddelat att det nu har infört den av UD föreslagna rutinen.

text: Tillämpliga bestämmelser

text: Enligt

text: 2 kap. 14 § första stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) skall en begäran om att få ta del av en allmän handling göras hos den myndighet som förvarar handlingen. Det är också den förvarande myndigheten som – med några undantag som inte är aktuella i ärendet – prövar begäran om utlämnande (se bestämmelsens andra stycke).

text: En myndighet får enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut.

text: En allmän handling som får lämnas ut skall på begäran genast eller så snart det är möjligt hållas tillgängliga för att t.ex. läsas, se

text: 2 kap. 12 § första stycket

text: TF. En begäran om att få en kopia av en handling skall enligt 2 kap. 13 § behandlas skyndsamt.

text: I

text: sekretesslagen (1980:100)

text: finns bestämmelser om förbud att i vissa fall röja uppgifter – muntligen eller genom utlämnande av allmänna handlingar – som omfattas av sekretess enligt den lagen. I

text: 2 kap. 1 § första stycket

text: finns följande bestämmelse om s.k. utrikessekretess.

text: ”Sekretess gäller för uppgift som angår Sveriges förbindelser med annan stat eller i övrigt rör annan stat, mellanfolklig organisation, myndighet, medborgare eller juridisk person i annan stat eller statslös, om det kan antas att det stör Sveriges mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skadar landet om uppgiften röjs”

text: Enligt 14 kap. 4 § gäller sekretess till skydd för en enskild inte i förhållande till den enskilde själv och kan i övrigt helt eller delvis efterges av honom.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: Ärendet rör stadsbyggnadskontorets rutiner vid handläggning av framställningar om utlämnande av byggritningar avseende fastigheter där utländska beskickningar är inhysta eller där högre representanter för sådana beskickningar bor. Sådana framställningar aktualiserar ibland frågan om utrikessekretess föreligger enligt

text: 2 kap. 1 § sekretesslagen

text: . Frågan i ärendet här är om handläggningsrutinerna är förenliga med vad som föreskrivs i TF och

text: sekretesslagen

text: . En lämplig utgångspunkt för bedömningen av rutinerna är de två ärenden som föranledde LH:s anmälan hit. Jag ser även skäl att uttala mig om statsbyggnadskontoret nyinförda rutiner på området (se ovan).

text: Frågeställningarna i ärendet avser rutinerna vid utlämnande av allmänna handlingar, inte sekretessens materiella innehåll. Det finns därför inte anledning för mig att närmare gå in på frågan om stadsbyggnadskontorets materiella tillämpning av 2 kap. 1 § har varit riktig.

text: Innehållet i skriftväxlingen i ärendet visar att det ibland kan bli aktuellt att tillämpa andra sekretessgrunder än utrikessekretess för de i ärendet aktuella byggritningarna, främst då sekretess enligt 5 kap. 2 § 1. Ärenden om sekretess enligt den punkten tycks dock sällan föranleda några tillämpningsproblem. Min prövning begränsas därför till frågan om rutiner när utrikessekretess kommer i fråga.

text: Gjorde stadsbyggnadskontoret en egen prövning?

text: Prövningen av om allmänna handlingar kan lämnas ut görs, med de undantag som har nämnts ovan, alltid av den myndighet hos vilken handlingen förvaras. Det följer av bestämmelsen i

text: 11 kap. 7 § regeringsformen

text: om myndigheters självständiga beslutsfattande att någon annan myndighet inte kan bestämma över den förvarande myndighetens sekretessprövning.

text: Självklart kan den förvarande myndigheten i vissa fall behöva inhämta information från andra myndigheter för att utröna om skäl för sekretess föreligger. Det behovet framstår som särskilt tydligt i frågan om utrikessekretess, där enskilda myndigheter i många situationer inte kan antas ha tillgång till den information som krävs för att göra en korrekt sekretessbedömning. Det är därför naturligt att den förvarande myndigheten vid behov konsulterar UD i sekretessfrågan.

text: Möjligheten att höra UD får emellertid aldrig innebära att den förvarande myndigheten frånträder sina skyldigheter enligt

text: 2 kap.

text: TF. Med anledning av skriftväxlingen i ärendet finns anledning att betona att myndighetens prövning av sekretessfrågor alltid måste ske efter en individuell bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Generella uttalanden eller rekommendationer från UD av innebörd att utrikessekretess kan föreligga i vissa fall torde ofta vara till stor hjälp vid myndighetens sekretessprövning. Sådana uttalanden eller rekommendationer får dock inte ersätta myndighetens egen prövning av sekretessfrågan.

text: Av vad LH har anfört framgår att tjänstemän vid stadsbyggnadskontoret lämnade muntligt besked om att de aktuella ritningarna inte lämnades ut ”eftersom UD hade hemligstämplat” dessa med hänvisning till att det bodde en diplomat i fastigheten. Dessa ord får, enligt min bedömning, i första hand uppfattas som en slarvigt formulerad muntlig motivering till en sådan preliminär sekretessbedömning som avses i

text: 15 kap. 6 § andra stycket första meningen sekretesslagen

text: . Hade myndighetens beslut påkallats (se tredje meningen i samma stycke) utgår jag från att en mer orrekt motivering hade använts. Jag anser således inte att det muntliga beskedet i och för sig kan tas till intäkt för att stadsbyggnadskontoret inte gjorde en egen bedömning i sekretessfrågan.

text: Kan utrikessekretess efterges?

text: Enligt de rutiner som stadsbyggnadskontoret har tillämpat kan byggritningar m.m. lämnas ut om ambassadören på den beskickning som berörs av framställningen eller fastighetsägaren medger att handlingen lämnas ut till den person som gör framställningen. Jag har uppfattat stadsbyggnadsnämndens skrivelse i ärendet så att ett sådant medgivande i praktiken har varit ett krav för att handlingarna skall lämnas ut. I de i ärendet aktuella fallen har två byggkonsulter fått ut de begärda handlingarna sedan LH i egenskap av representant för fastighetsägaren befullmäktigat dem att ta del av dessa.

text: De av stadsbyggnadskontoret tillämpade rutinerna antyder att sekretessbestämmelsen i

text: 2 kap. 1 § sekretesslagen

text: gäller till skydd för enskilda, närmare bestämt – som det får uppfattas – de diplomater som bor i de berörda fastigheterna. Med ett sådant synsätt skulle den beslutande myndigheten ha att tillämpa bestämmelsen i

text: 14 kap. 4 § första stycket sekretesslagen

text: rörande den enskildes rätt att förfoga över sekretess som gäller i hans intresse.

text: Utrikessekretessen gäller emellertid inte till förmån för någon enskild utan för att i olika situationer skydda Sverige och dess internationella förbindelser. Denna sekretess kan därför inte efterges i rättslig mening av någon diplomatisk företrädare för det land som inhyser personal i fastigheten. Jag har också svårt att se att fastighetsägaren skulle ha möjlighet att på något sätt efterge sekretess genom att medge att handlingarna lämnas ut. Om stadsbyggnadskontorets rutiner skall förstås så att de innebär att någon enskild med rättsverkan kan efterge utrikessekretess för byggritningarna är detta, enligt min bedömning, en direkt felaktig tillämpning av

text: sekretesslagens

text: bestämmelser.

text: En anmärkning bör tillfogas angående utrikessekretessens innehåll. Någon kan möjligen vilja hävda att sekretess gäller i den utsträckning som en berörd annan stat inte är beredd att acceptera att handlingar som rör den staten lämnas ut. Tanken skulle då vara att det skulle störa Sveriges förbindelser med staten i fråga (jfr

text: 2 kap. 1 § första stycket sekretesslagen

text: ) redan att uppgifter lämnas ut som staten vill hemlighålla. Och i så fall skulle den ordning som stadsbyggnadskontoret har tillämpat överensstämma med utrikessekretessens materiella innehåll i den mån andra stater kräver just en sådan ordning för att Sveriges förbindelser med staterna inte skall störas.

text: Emellertid är en sådan tolkning av den aktuella sekretessbestämmelsen inte hållbar. Vid närmare eftertanke torde det säga sig självt att det inte kan överlämnas åt andra stater att diktera innehållet i den svenska offentlighetsprincipen på det sätt som tolkningen förutsätter.

text: Anonymitetsrätten enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF, m.m.

text: Stadsbyggnadskontorets rutiner torde emellertid även kunna uppfattas så att ett ”medgivande” enbart ges ett slags bevisverkan vid kontorets prövning av sekretessfrågan. Ett medgivande från t.ex. en beskickningschef skulle med ett sådant synsätt vara en omständighet som vid stadsbyggnadskontorets bedömning talar mot att skaderekvisitet i

text: 2 kap. 1 § sekretesslagen

text: är uppfyllt och att utrikessekretess föreligger. När det gäller fastighetsägare som själv, eller genom ombud, begär att ta del av byggritningar rörande den egna fastigheten torde det normalt inte finnas anledning att anta att utrikessekretess föreligger.

text: Detta framstår för mig som en fullt rimlig tolkning i enskilda fall av bestämmelsen om utrikessekretess. Jag ställer mig likväl frågande till en rutin som innebär att det för utlämnande alltid krävs ett medgivande från beskickningschefen eller fastighetsägaren.

text: Det kan för det första ifrågasättas om ett sådant krav är sakligt motiverat. I många fall torde de aktuella uppgifterna vara av det slaget att det redan från början står klart att utrikessekretess inte föreligger. I dessa mer uppenbara situationer bör stadsbyggnadskontoret så snart som möjligt fatta sitt beslut i utlämnandefrågan och inte i onödan fördröja handläggningen genom att kräva in medgivanden eller fullmakter (jfr bestämmelserna i 2 kap. 12 § första stycket och 13 § TF om den snabbhet som bör prägla myndigheters agerande i frågor rörande utlämnande av allmänna handlingar).

text: En allvarligare konsekvens av kravet på medgivande är att det riskerar att hamna i konflikt med den enskildes anonymitetsrätt enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF. Ett sådant krav förutsätter nämligen att sökanden uppger sitt namn för myndigheten. Sökandens identitet får efterforskas av myndigheten endast om uppgifterna behövs för att ta ställning till om det föreligger hinder mot att handlingen lämnas ut. En rutin enligt vilken det förutsätts att sökanden alltid uppger sin identitet för att få ut handlingar – således utan någon föregående prövning i det enskilda fallet om behovet av sådan efterforskning – tycks svår att förena med den aktuella bestämmelsen. Jag är därför kritisk till denna rutin och anser att den behöver ändras. Sökanden skall bara behöva uppge sin identitet i de fall stadsbyggnadskontoret, efter en prövning av omständigheterna i det enskilda fallet, bedömer att detta behövs för att man skall kunna ta ställning till om handlingen kan lämnas ut.

text: De nya rutinerna

text: De rutiner som stadsbyggnadskontoret har infört under ärendets handläggning här innebär att varje framställning om att få ut sådana handlingar som avses i ärendet skickas till UD för bedömning i sekretessfrågan.

text: Som jag har framfört ovan kan inget invändas mot att stadsbyggnadskontoret konsulterar UD i frågor om utrikessekretess. Det måste dock ifrågasättas om det är motiverat att automatiskt vidarebefordra alla framställningar till UD utan någon föregående bedömning från stadsbyggnadskontorets sida av behovet. Även i detta avseende kan iakttas en dragning hos stadsbyggnadskontoret åt att inte bedöma sekretessfrågor från fall till fall utan att förlita sig på rutinmässiga bedömningar. Stadsbyggnadskontoret bör enligt min mening i stället granska varje framställning och först därefter ta ställning till om UD behöver höras. I annat fall riskerar nämligen handläggningen av många ärenden av enkel natur, där det inte finns sakliga skäl att höra UD, att dra ut på tiden på ett sätt som inte är förenligt med 2 kap. 12 och 13 §§ TF.

text: Sammanfattning

text: I beslutet riktar jag kritik mot stadsbyggnadskontorets rutin att i ärenden där utrikessekretess kan föreligga för byggritningar kräva att den berörde beskickningschefen eller fastighetsägaren har medgett att handlingen lämnas ut till sökanden. Handläggningsrutinen är inte förenlig med sökandens anonymitetsrätt enligt

text: 2 kap. 14 § andra stycket

text: TF och bör därför ändras.

text: Jag uttalar mig vidare om vikten av att stadsbyggnadskontoret gör egna bedömningar i varje enskilt fall i frågor rörande utrikessekretess för byggritningar. Generella uttalanden från UD får inte ersätta kontorets prövning enligt

text: 2 kap.

text: TF och

text: sekretesslagen

text: . Jag uttalar vidare att utrikessekretess inte är av det slaget att sekretessen kan efterges av någon enskild på det sätt som avses i

text: 14 kap. 4 § sekretesslagen

text: Jag är vidare av uppfattningen att stadsbyggnadskontorets nya handläggningsrutiner bör ändras så att innehållet i framställningar om byggritningar granskas innan de eventuellt skickas till UD för bedömning. UD bör konsulteras enbart när det finns sakliga skäl för det.

type: avgorande


title: Anspråk på skadestånd av staten med anledning av att polisen har omhändertagit ett körkort på grund av att en person har kört mot rött ljus

text: SU tillerkänns ersättning av staten med 5 145 kr, varav 5 025 kr avser förlorad arbetsförtjänst.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Rikspolisstyrelsen att ombesörja att ersättningen betalas ut.

text: Justitiekanslern erinrar om att ersättningen för förlorad arbetsförtjänst utgör skattepliktig inkomst.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Polismyndigheten i Stockholms län beslutade den 15 juni 2005 att omhänderta SU:s körkort med anledning av en misstänkt körning mot rött ljus. Länsstyrelsen i Stockholms län beslutade därefter den 20 juni 2005 att tillfälligt återkalla körkortet under en månad från den 15 juni 2005.

text: Åklagaren väckte den 16 augusti 2005 åtal mot SU med anledning av den misstänkta rödljuskörningen.

text: Sedan SU hade framställt ett skadeståndsanspråk mot staten under påstående att beslutet att omhänderta hans körkort var felaktigt avböjde Justitiekanslern den 23 augusti 2005 att reglera anspråket under hänvisning till att brottmålet ännu inte hade avgjorts.

text: I en dom den 28 oktober 2005 ogillade Stockholms tingsrätt åtalet mot SU. I domskälen konstaterades att trafikljuset bortom den korsning som SU hade stannat framför slog om till grönt några sekunder före trafikljuset strax framför SU:s fordon, varför trafikljusen under denna korta tidsperiod meddelade motstridiga anvisningar. Tingsrätten fann inte SU:s uppgifter om att det bortre trafikljuset hade slagit om till grönt när han började köra vederlagda. Mot denna bakgrund fann tingsrätten att SU varken uppsåtligen eller av oaktsamhet kunde anses ha brutit mot den trafikregel som var ifråga.

text: Länsstyrelsen skrev den 4 januari 2006 av ärendet om körkortsåterkallelsen.

text: Anspråket

text: SU har begärt skadestånd av staten med 5 145 kr, varav 5 025 kr avser förlorad inkomst och 120 kr kostnaden för utfärdandet av ett nytt körkort. Han har till stöd för anspråket anfört i huvudsak att återkallelsen av hans körkort mot bakgrund av tingsrättens dom var felaktig.

text: Rikspolisstyrelsen och Länsstyrelsen i Stockholms län har i yttranden till Justitiekanslern avstyrkt bifall till skadeståndsanspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Staten bär alltså inte något strikt ansvar för skador och olägenheter som orsakas av ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Skadeståndsansvaret bygger i stället på principen om ett ansvar för styrkt vållande. Vid myndighetsutövning som innefattar bevisvärdering eller rättstillämpning är statens skadeståndsansvar inskränkt till sådana fall där det varit fråga om uppenbara fel eller påtagliga felbedömningar, se t.ex. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285.

text: Som SU får förstås menar han att både polisens och länsstyrelsens beslut att omhänderta respektive tillfälligt återkalla hans körkort var felaktiga på ett sådant sätt att de har grundat ett skadeståndsansvar för staten.

text: 2 kap. 2 § första stycket

text: och

text: 14 kap. 3 §

text: trafikförordningen (1998:1276)

text: innebär att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot de anvisningar som meddelas av en trafiksignal döms till penningböter.

text: Enligt

text: 5 kap. 3 § 4 körkortslagen (1998:488)

text: (KKL) skall ett körkort återkallas bl.a. om en körkortshavare kört ett motordrivet fordon mot rött ljus, om överträdelsen inte kan anses som ringa.

text: Såvitt gäller en rödljuskörning är det enligt 5 kap. 5 § och 7 § första stycket 2 KKL en förutsättning för polisens beslut om omhändertagande av ett körkort och länsstyrelsens beslut om tillfällig återkallelse av detsamma att det på sannolika skäl kan antas att körkortet kommer att återkallas slutligt enligt

text: 5 kap. 3 § 4 samma lag

text: . Polisens och länsstyrelsens beslut på detta stadium utgör således en preliminär prövning av den brottsliga gärning som är i fråga och som därefter kan komma att prövas i annan ordning, jfr 5 kap. 1 § andra stycket KKL.

text: Av handlingarna i ärendet framgår att SU sedan han hade stoppats av polisen nekade till att ha kört mot rött ljus. Det framgår också att den polisman som strax efter händelsen beslutade om omhändertagandet av SU:s körkort tillsammans med honom på plats konstaterade den motstridiga signalbild som trafikljusena i korsningen uppvisade. Vidare uppgav polismannen vid huvudförhandlingen i tingsrätten att hon inte hade sett vad trafikljuset längre bort i korsningen signalerade.

text: Av

text: 36 § vägmärkesförordningen (1978:1001)

text: framgår att ett en fordonssignal (trafikljus) kan upprepas omedelbart före eller efter en korsning. Av

text: 37 § samma förordning

text: framgår att en röd signal innebär att ett fordon inte får passera stopplinjen, eller om en sådan saknas, signalen. Det framstår för Justitiekanslern som uppenbart att reglerna är utformade utifrån förutsättningen att upprepade trafikljus i samma korsning är synkroniserade med varandra och inte uppvisar motstridiga signalbilder. Den enskilde måste rimligtvis kunna förlita sig på detta, varför hårdare krav knappast kan uppställas än att han eller hon skall behöva koncentrera sig på signalbilden på enbart ett av de upprepade trafikljusen.

text: Det vore enligt Justitiekanslerns mening orimligt att hålla SU ansvarig för att ha fört sitt fordon mot rött ljus för det fall han fokuserade på enbart ett trafikljus i korsningen, som visade grönt ljus och alltså gav klartecken för att köra. Även om de objektiva förutsättningarna för brott i ett sådant fall skulle anses uppfyllda eftersom SU rent faktiskt passerade det honom närmast belägna trafikljuset, som visade rött, torde något subjektivt rekvisit för brottet inte vara uppfyllt. Även tingsrätten konstaterade i sin dom att SU inte kunde anses ha begått gärningen vare sig uppsåtligen eller av oaktsamhet.

text: Med beaktande av de omständigheter som hade framkommit vid polisens omhändertagande av SU:s körkort måste det vid den tidpunkten ha framstått som rimligt att SU hade förlitat sig på det trafikljus som först slog om till grönt. Det måste vidare ha varit uppenbart att det mot SU:s nekande svårligen skulle kunna föras i bevis att den subjektiva sidan av brottet var uppfyllt, dvs. att han uppsåtligen eller av oaktsamhet hade passerat det trafikljus som visade rött.

text: Under sådana omständigheter har det knappast kunnat antas att SU slutligen skulle kunna hållas ansvarig för rödljuskörningen och att hans körkort skulle komma att återkallas slutligt enligt 5 kap. 3 § 4 KKL. Förutsättningarna för omhändertagande av körkortet kan därför inte anses ha förelegat. Enligt Justitiekanslern mening måste felbedömningen anses vara av sådant slag att skadeståndsskyldighet har uppstått för staten mot SU.

text: Länsstyrelsen synes inför sitt beslut ha haft tillgång till samma beslutsunderlag som polisen, dock med den väsentliga skillnaden att det hos länsstyrelsen inte verkar ha framgått att polisen vid rödljuskörningen inte observerade signalbilden hos det trafikljus som stod längre bort i korsningen. Med beaktande av denna skillnad finner Justitiekanslern att länsstyrelsen genom sitt beslut inte har gjort sig skyldig till någon skadeståndsgrundande felbedömning.

text: Staten bör emellertid i den uppkomna situationen ersätta SU:s skador till följd av såväl omhändertagandet som den tillfälliga återkallelsen av körkortet. Utredningen ger stöd för att SU har fått vidkännas de skador som skadeståndskravet omfattar. Skadestånd skall därför utgå med det fordrade beloppet.


title: Begäran om ersättning på grund av överträdelse av gemenskapsrätten avseende bl.a. EG-direktiv angående punktskatt på mineraloljor

text: Inom EG har antagits flera rättsakter angående harmonisering av regler på punktskatteområdet. Genom

text: rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992

text: om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (EGT nr L 76, 23.3.1992, s. 1) har lagts fast de allmänna villkor som skall gälla i fråga om produkter som är underkastade punktskatt. Direktivet är tillämpligt på mineraloljor, alkohol och alkoholdrycker samt tobaksvaror. Ytterligare regler om punktskatter på mineraloljor har införts genom bl.a.

text: rådets direktiv 92/81/EEG av den 19 oktober 1992

text: om harmonisering av strukturerna för punktskatter på mineraloljor (/"mineraloljedirektivet"/ EGT nr L 316, 31.10.1992, s.12) i dess lydelse enligt

text: rådets direktiv 94/74/EG av den 22 december 1994

text: om ändring av nämnda direktiv (EGT nr L 365, 31.12.1994, s. 46).

text: I preambeln till direktivet

text: anförs att den inre marknadens inrättande och funktion kräver fria varurörelser, även för punktskattebelagda varor. Vidare framhålls bl.a. att reglerna för punktskattepliktens inträde bör vara identiska i alla medlemsstater för att den inre marknadens funktion och upprättande skall garanteras samt att - då punktskattebelagda varor förvärvats av enskilda personer för deras eget bruk och transporteras av dem - skatten måste påföras i det land där de förvärvats. Det framhålls också att flyttningar från en medlemsstats territorium till en annans inte får leda till kontroller som är ägnade att hindra den fria rörligheten inom gemenskapen. Enligt preambeln får medlemsstaterna föreskriva att varor som släpps för konsumtion skall vara försedda med fiskala eller nationella identifieringsmärken men användandet av dessa märken får inte lägga hinder i vägen för handeln mellan medlemsstater. I direktivets

text: artikel 8

text: föreskrivs beträffande varor, som förvärvats av enskilda individer för deras eget bruk och transporteras av dem själva, att det följer av principen för den inre marknaden att punktskatt skall tas ut i den medlemsstat där de har förvärvats.

text: Artikel 9

text: (3) i

text: rådets direktiv 92/12/EEG

text: har följande lydelse.

text: Medlemsstaterna får också föreskriva att punktskatt skall tas ut i den medlemsstat där förbrukningen sker vid förvärv av mineraloljor som redan släppts för förbrukning i en annan medlemsstat, om dessa produkter transporteras med ovanliga transportsätt av enskilda individer eller för deras räkning. Med "ovanliga transportsätt" avses transport av bränslen på annat sätt än i fordons tankar eller lämpliga reservdunkar liksom transport av flytande eldningsbränsle på annat sätt än med tankrar som används vid yrkesmässig handel.

text: Mineraloljedirektivet (

text: ) ålägger medlemsstaterna att ta ut en harmoniserad punktskatt på mineraloljor i enlighet med bestämmelserna i direktivet. Av

text: artikel 8 a i rådets direktiv 92/81/EEG

text: i dess lydelse enligt direktiv

text: följer att reglerna om punktskattebeläggning i inköpslandet skall gälla också kommersiella motorfordon.

text: Direktiven blev bindande för Sverige vid anslutningen till Europeiska unionen den 1 januari 1995.

text: I den svenska lagen (

text: ) om skatt på energi finns bestämmelser om bl.a. beskattning av olja.

text: Olja beskattas olika i såväl Finland som Sverige beroende på användningsområde. För att skattemässigt skilja låg- och högbeskattad olja används märk- och färgämnen. I Sverige är lågbeskattad olja grön, medan motsvarande olja i Finland är röd.

text: I Sverige är det förbjudet att använda lågbeskattad, grönmärkt olja i alla typer av motordrivna fordon. Lågbeskattad olja får endast användas för drift av stationära motorer och för uppvärmning. Användningsförbudet är sanktionerat med särskilda avgifter. Enligt finsk nationell lagstiftning får rödmärkt olja användas dels för uppvärmningsändamål, dels i fartyg, jordbrukstraktorer, motorredskap och utlandsregistrerade personbilar. Den finska skatten på rödmärkt olja är avsevärt lägre än den svenska skatten på omärkt, högbeskattad olja som enligt svensk lagstiftning skall användas i motordrivna fordon. Detta ledde till en omfattande gränshandel med rödmärkt olja framförallt i Tornedalen.

text: För att stävja det skatteundandragande som orsakades av att svenskregistrerade fordon kunde tankas med rödmärkt diesel i Finland beslutade riksdagen att förbudet i lagen om skatt på energi mot användning av grönmärkta oljeprodukter från och med den 1 januari 1996 skulle utvidgas till att omfatta även olja som är rödmärkt enligt finsk lagstiftning (

text: prop. 1995/96:57

text: bet. 1995/96:SkU17

text: rskr. 1995/96:120

text: ). Den nya regeln medförde att sanktionsavgifter skulle utgå då finsk röd diesel fördes in till Sverige i motorfordons tankar.

text: Sedan Europeiska kommissionen, generaldirektoratet XXI för tullunion och indirekta skatter, i en skrivelse till regeringen, Finansdepartementet, satt ifråga huruvida det svenska förbudet mot användning av olja som är märkt enligt finska föreskrifter var förenligt med gemenskapsrätten genomfördes på förslag av regeringen en ändring i 2 kap. 9 a § lagen om skatt på energi. Ändringen, som trädde i kraft den 1 juli 1997, innebar att förbudet mot användning av finsk, rödmärkt olja i motordrivna fordon slopades såvitt gällde personbilar, motorredskap och traktorer (

text: prop. 1996/97:122

text: bet. 1996/97:SkU26

text: rskr. 1996/97:279

text: ). Bestämmelsen skulle tillämpas retroaktivt för tiden från och med den 1 januari 1996. Efter ändringen kom bestämmelsen att ha följande lydelse.

text: Bestämmelserna i 9 § första och andra styckena gäller även, såvitt avser bränsletank som förser motor på motordrivet fordon med bränsle, oljeprodukt som är eller har varit försedd med sådana av regeringen i föreskrift angivna andra märkämnen än de som avses i 8 § första stycket.

text: Första stycket gäller inte bränsletank som förser motor på annat motordrivet fordon än lastbil eller buss med bränsle, om bränslet för privat ändamål förts in till Sverige i fordonets tank eller i reservdunk som rymmer högst 10 liter, eller förts in till Sverige i en normal bränsletank på fordonet eller till fordonet kopplad släpvagn som används yrkesmässigt.

text: Enligt förarbetena till bestämmelsen innebar den retroaktiva tillämpningen att påförda sanktionsavgifter kunde återbetalas (

text: prop. 1996/97:122 s. 7

text: Till Justitiekanslern har inkommit ett stort antal ersättningsanspråk från personer företrädesvis bosatta i Tornedalen. Till stöd för sina anspråk har de åberopat bl.a. att de på grund av den svenska lagstiftningen under tiden 1 januari 1996 - den 30 juni 1997 gått miste om möjligheten att köpa lågbeskattad, rödmärkt olja i Finland. Kraven avser till största delen ersättning för skillnaden mellan faktisk kostnad för svensk olja och presumtiv kostnad om motsvarande mängd rödmärkt finsk olja hade kunnat tankas i Finland. I de flesta fall har dessutom begärts viss ränta. Även andra krav på ersättningar har framställts, exempelvis krav på ersättning för kränkning och för ombudskostnader.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänt

text: EG-domstolen har i ett flertal domar lagt fast att en medlemsstat kan bli skadeståndskyldig gentemot enskilda om staten åsidosatt de förpliktelser som följer av gemenskapsrätten (se t.ex. domarna Francovich m.fl., Brasserie du Pêcheur och Factortame samt Dillenkofer m.fl.). Enligt domstolens praxis gäller som förutsättning för skadestånd att den rättsregel som överträtts är avsedd att skapa rättigheter för enskilda, att statens överträdelse är tillräckligt klar samt att d-et finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och den skada som åsamkats de drabbade. Bedömningen av huruvida en överträdelse är tillräckligt klar skall enligt EG-domstolens uttalanden göras av de nationella organen med beaktande av bl.a. hur tydlig och exakt den överträdda regeln är, det mått av handlingsfrihet som lämnats medlemsstaten vid implementeringen, den avsiktliga eller oavsiktliga karaktären av överträdelsen eller skadan samt huruvida en felaktig rättstillämpning varit ursäktlig eller ej. Hänsyn kan också tas till den omständigheten att en av en gemenskapsinstitution intagen ståndpunkt har kunnat bidra till bl.a. upprätthållandet av bestämmelser eller nationell praxis som strider mot gemenskapsrätten.

text: I de förenade målen

text: och

text: Dillenkofer m.fl. ./. Förbundsrepubliken Tyskland har domstolen uttalat att bedömningen av huruvida förutsättningarna för skadeståndsansvar är för handen är beroende av vilken situation det är fråga om. Enligt domstolen är en överträdelse tillräckligt klar om en medlemsstat vid utövandet av sin normgivningsbefogenhet uppenbart och allvarligt har missbedömt gränserna för utövandet av befogenheterna. Vidare kan ett brott mot gemenskapsrätten i sig innebära en tillräckligt klar överträdelse om medlemsstaten då den begick överträdelsen inte stod inför något normativt val samt förfogade över ett i hög grad begränsat, eller till och med obefintligt, utrymme för skönsmässig bedömning. I det nämnda målet konstaterade domstolen att underlåtenhet att implementera direktiv inom föreskriven tid i sig är tillräckligt för att en klar överträdelse skall föreligga.

text: De anspråk som inkommit hit får anses grundade på påstående om att de svenska reglerna om förbud mot användningen av finsk röd diesel som motorbränsle i Sverige strider mot gemenskapsrätten och att staten på grund av denna överträdelse har ådragit sig skadeståndsansvar enligt de principer som uttalats av EG-domstolen.

text: Enligt min mening bör EG:s direktiv om punktskatter på mineralolja uppfattas på så sätt att de ger möjligheter för enskilda att till en medlemsstat fritt införa och använda mineralolja i form av motorbränsle, som inköpts och därvid punktbeskattats i en annan medlemsstat. En förutsättning är dock att bränslet transporteras i fordonets egen tank eller i en reservtank. Kravet att den överträdda regeln är avsedd att ge enskilda rättigheter är därmed uppfyllt.

text: Jag konstaterar också att de svenska bestämmelserna på området före den år 1997 genomförda lagändringen inte stod i överensstämmelse med gemenskapsrätten. Frågan uppkommer då huruvida avvikelsen utgjorde en sådan klar eller allvarlig överträdelse från statens sida att staten har ådragit sig skadeståndsansvar.

text: Vid en bedömning av denna fråga måste beaktas att direktiven ingår bland de åtgärder som gemenskapen vidtagit i syfte att åstadkomma en fungerande gemensam marknad för varor. Direktiven syftar till en totalharmonisering av reglerna om punktskatter på mineraloljor. När gemenskapen inom de ramar som lagts fast i de grundläggande fördragen antar rättsakter beträffande den gemensamma marknaden är det en grundläggande princip inom EG-rätten att staterna i motsvarande mån avhänder sig sin normgivningsbefogenhet. Endast om en rättsakt i sig medger normgivningsbefogenhet för staten har den ett handlingsutrymme.

text: I förevarande fall följer det av EG-domstolens praxis att skillnaden mellan den svenska lagstiftningen och EG-direktiven redan i sig innebär en klar överträdelse av gemenskapsrätten såvida inte direktiven ger staten något handlingsutrymme. Som framgår av redogörelsen ovan torde såvitt nu är i fråga endast

text: artikel 9

text: (3) i direktivet

text: skapa ett utrymme för den nationella lagstiftaren. Uppenbart är emellertid att denna artikel inte är tillämplig när mineralolja avsedd för motorbränsle transporteras i fordons egna bränsletankar eller reservtankar. Av det sagda följer alltså att det svenska förbudet mot användning här i landet av finsk rödmärkt dieselolja innefattar en klar överträdelse av gemenskapsrätten genom att det bl.a. förhindrat införsel av denna vara.

text: Även den andra förutsättningen för medlemsstaternas skadeståndsansvar är därmed uppfylld. Det krävs emellertid också att det föreligger ett direkt orsakssamband mellan åsidosättandet av statens skyldighet och den skada som de drabbade personerna har lidit. Denna fråga skall avgöras med utgångspunkt i den nationella lagstiftningen liksom även frågan huruvida den skadelidande styrkt sina anspråk.

text: Kravet på direkt orsakssamband är givetvis uppfyllt när en enskild på grund av statens överträdelse drabbats av direkta utgifter, t.ex. i form av en särskild avgift vid införsel av varor. De anspråk som nu riktats mot staten grundas emellertid på att enskilda drabbats av ökade kostnader därför att de i praktiken hindrats från att utnyttja den ekonomiska fördel som bestått i att billigt motorbränsle skulle ha kunnat inköpas i Finland och användas i Sverige. Vid åtgärder som föranleder kostnader och hinder av detta slag får enligt min mening kravet på orsakssamband anses uppfyllt när den skadelidande kan visa att han drabbats av andra ekonomiska skador än direkta utgifter. En motsatt ordning skulle nämligen göra det orimligt svårt för en skadelidande att få ersättning när han på grund av statens överträdelse inte kommit i åtnjutande av de rättigheter som EG-rätten ger.

text: En annan fråga är i vad mån skadeståndet skall omfatta ersättning för merkostnader eller m.a.o. för den vinst som skulle ha uppkommit om gemenskapsrätten följts. Enligt vad EG-domstolen uttalat (se målen Brasserie du Pêcheur och Factortame) skall den ersättning som en stat har att utge vid överträdelse av gemenskapsrätten vara adekvat i förhållande till skadan. Domstolen har vidare framhållit att det tillkommer varje medlemsstat att i sin nationella rättsordning fastställa de kriterier som skall gälla vid bestämmandet av skadeståndets omfattning, dock på villkor att kriterierna inte får vara mindre förmånliga än dem som tillämpas då skadeståndsanspråk grundas på den nationella rätten. Ett ytterligare villkor är att kriterierna inte i något fall får utformas så att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att få skadestånd. Domstolen har härvid påpekat att en nationell reglering som på ett generellt sätt begränsar ersättningsgill skada till att enbart avse skada som har vållats särskilda, rättsligt erkända intressen för enskilda och i vilken utebliven vinst som enskilda har lidit utesluts, inte är förenlig med gemenskapsrätten.

text: Med utgångspunkt i EG-domstolens uttalanden gör jag den bedömningen att ersättning i princip bör kunna utgå för den skada som drabbat enskilda på grund av att de hindrats utnyttja sina EG-rättsliga förmåner.

text: Mot den nu redovisade bakgrunden tar jag upp ett av de anspråk som riktats mot staten på grund av den bristfälliga överensstämmelsen mellan svensk lagstiftning och EG:s regler om punktbeskattning av mineraloljor.

text: I ärendet aktuellt anspråk

text: AA, Haparanda, har i en skrivelse som kom in till Justitiekanslern den 26 augusti 1997 yrkat ersättning med 14 480 kr avseende den merkostnad han orsakats genom att under tiden den 1 januari 1996 - den 30 juni 1997 ha tvingats köpa dyrare dieselolja i Sverige. Han har uppgivit att han under den aktuella perioden kört 6 400 mil, att hans fordon förbrukar 0,8 liter per mil samt att merkostnaden per liter dieselolja uppgår till 2 kr 83 öre.

text: Han har till styrkande av sina anspråk åberopar 13 fakturor från bensinbolag utvisande att han under perioden den 4 mars 1996 - den 1 april 1997 debiterats kostnad för sammanlagt 5 538 liter dieselolja.

text: Upplysningar inhämtade från bilregistret respektive Svensk Bilprovning har bekräftat att AA under aktuell period var ägare till ett dieseldrivet fordon samt att det är sannolikt att fordonet under aktuell period har körts angiven sträcka. Eftersom AA är bosatt vid gränsen till Finland anser jag mig kunna godta hans påstående om att han skulle ha inköpt motsvarande mängd dieselolja i Finland om förbud mot användning av sådan olja i Sverige inte förelegat. Genom vad som framkommit i ärendet får anses visat att aktuell överträdelse av gemenskapsrättsliga regler har orsakat AA kostnader med av honom begärt belopp. Hans yrkande medges således.

text: AA har vidare begärt ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: "från periodens mitt (1 okt.) tills betalning sker". Enligt

text: 4 § andra stycket räntelagen (1975:635)

text: utgår emellertid ränta på förfallet belopp från den dag som infaller en månad efter det att borgenären har framställt krav på ersättning. Ränta skall därför utgå från den 26 september 1997 till dess betalning sker.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Regeringskansliet, Finansdepartementet, att ombesörja att 14 480 kr jämte ränta enligt

text: och

text: 6 §§

text: räntelagen

text: utbetalas till AA.