avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Kommunicering
Långsam handläggning
Omprövning

title: Uttalanden om polis och åklagares handläggning av ärenden om besöksförbud

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot åklagares vid Åklagarmyndigheten, Utvecklingscentrum Göteborg, och 2:a åklagarkammaren i Göteborg handläggning av ett ärende gällande besöksförbud. Han var missnöjd med att ärendet inte hade handlagts skyndsamt, att han inte hade underrättats om de uppgifter som tillförts ärendet och fått möjlighet att yttra sig över dessa innan beslut meddelades, att besluten var bristfälligt motiverade, att ärendet överlämnades till rätten för prövning utan att han hade begärt det samt att hans begäran att få ta del av handlingarna i ärendet inte handlagts tillräckligt skyndsamt.

text: Utredning

text: Handlingar i utvecklingscentrums ärende ÅM 2005/1100 och ÅM 2005/1605 samt åklagarkammarens ärende C2-17-3834-04 inhämtades och granskades.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten i Västra Götaland för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Åklagarmyndigheten (dåvarande vice riksåklagaren BB) kom in med yttrande jämte upplysningar från bl.a. dåvarande överåklagaren CC och kammaråklagaren DD. Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren EE) kom in med yttrande.

text: I ett beslut den 16 februari 2007 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Flertalet handläggningsregler i

text: förvaltningslagen

text: gäller inte i åklagarmyndighetens brottsbekämpande verksamhet (

text: 32 § förvaltningslagen

text: [1986:223]). Vid lagen om besöksförbuds tillkomst anfördes i förarbetena att ärenden om besöksförbud utgjorde ett nytt inslag i åklagarnas uppgifter. Det kunde därför diskuteras om sådana ärenden omfattades av nyss nämnda bestämmelse. För att undvika oklarheter skulle det i lagen om besöksförbud tas in uttryckliga bestämmelser om vilka regler i

text: förvaltningslagen

text: som var tillämpliga (

text: prop. 1987/88:137 s. 28

text: ). För handläggningen av ärenden om besöksförbud gäller således enligt lagen (

text: ) om besöksförbud regler om partsinsyn (

text: 10 §

text: ), kommunikation (

text: 11 §

text: ), motivering

text: av beslut (12 §) och omprövning (23 §) liksom

text: förvaltningslagens

text: regler om bl.a. tolk, ombud, muntlig handläggning och rättelse (

text: 13 §

text: ). Härtill kommer att flera av

text: rättegångsbalkens

text: regler om utredningen i tillämpliga delar gäller också i dessa ärenden (

text: 9 §

text: Handläggningstiden såvitt avser de ursprungliga ansökningarna om besöksförbud AA:s m.fl. ansökningar om besöksförbud kom in till 2:a åklagarkammaren i Göteborg den 15 november 2004 och beslut meddelades den 14 januari 2005, således två månader senare.

text: Enligt 6 a § lagen om besöksförbud skall frågor om besöksförbud handläggas skyndsamt. I

text: 5 § förordningen (1988:691)

text: om tillämpning av lagen om besöksförbud föreskrivs att Åklagarmyndigheten (före den 1 januari 2005 riksåklagaren) får meddela ytterligare föreskrifter för tillämpningen av lagen. Enligt de föreskrifter som gäller för åklagarväsendet skall beslut i fråga om besöksförbud meddelas inom en vecka från det att ansökan om besöksförbud kommit in till eller av annan anledning tagits upp vid en åklagarkammare, om inte särskilda skäl föreligger med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra omständigheter (

text: RÅFS 1997:7

text: ; numera

text: ÅFS 2005:27

text: Av utredningen framgår att DD dagen efter att ansökningarna kommit in utfärdade skriftliga direktiv till polisen att hålla förhör med de personer som ansökt om besöksförbud. Hon påpekade i direktivet särskilt att ärendet skulle utredas med förtur då det avsåg besöksförbud. Jag kan dela Åklagarmyndighetens uppfattning att en åklagare, i syfte att påskynda polisens utredningsåtgärder, också bör ange att beslut i frågan om besöksförbud skall vara fattat inom en vecka. De begärda förhören genomfördes och DD gav den 26 november 2004 muntliga direktiv att FF skulle höras. Den 6 december 2004 skickade polisen en kallelse till förhör den 10 december 2004.

text: Det har inte framkommit vad som kan ha varit anledningen till att polisen avvaktade med att skicka kallelsen i tio dagar. De givna direktiven har inte dokumenterats och det har inte framgått om DD även i detta skede särskilt påtalade att åtgärden skulle vidtas skyndsamt. Jag kan emellertid konstatera att, för att en åklagare skall kunna upprätthålla det krav på en skyndsam handläggning som är förskriven, en kallelse till förhör inte kan få anstå i tio dagar.

text: Eftersom FF inte inställde sig vare sig den 10 december 2004 eller till förhörstillfället den 17 december 2004 beslutade DD den 20 december 2004 att FF skulle hämtas till förhör. Det har inte framkommit om det förekom några kontakter mellan DD och polisen under tiden från den 26 november till den 20 december 2004. Jag kan endast konstatera att DD under denna tid borde ha hört efter med polisen hur utredningen fortskred. Med hänsyn till det skyndsamhetskrav som är föreskrivet är handläggningstiden i denna del inte godtagbar. Det finns i

text: sammanhanget även anledning att understryka vikten av att givna direktiv dokumenteras.

text: Sedan flera försök att hämta FF hade misslyckats kunde hämtningen verkställas den 14 januari 2005 och ett förhör genomfördes. Samma dag beslutade DD att inte meddela FF besöksförbud.

text: Jag har inte någon erinran mot att DD gjorde bedömningen att ett förhör skulle hållas med FF innan hon fattade beslut. Mot bakgrund av att ett flertal hämtningsförsök genomfördes innan förhöret kunde komma till stånd finner jag inte anledning att kritisera DD för det dröjsmål i handläggningen som uppstod mellan den 20 december 2004 och den 14 januari 2005 då hon fattade beslut i ärendet. Kommunicering DD fattade beslut i ärendet utan att underrätta AA m.fl. om de uppgifter som FF och en annan person lämnat vid förhör och således utan att ha berett dem tillfälle att yttra sig över detta. Hon har uppgett att hon ansåg att det var uppenbart obehövligt.

text: Innan frågan om besöksförbud prövas skall, enligt 11 § lagen om besöksförbud, den mot vilken förbudet avses gälla samt den som förbudet avses skydda underrättas om uppgifter som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och beredas tillfälle att yttra sig över dem. Frågan får dock avgöras utan att så har skett, om åtgärderna är uppenbart obehövliga, om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet eller om avgörandet inte kan uppskjutas. Åklagaren bestämmer hur underrättelse skall ske. Underrättelseskyldigheten gäller med de begränsningar som följer av

text: 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: Huvudregeln är således att kommunikation skall ske och att det om handläggningen inte i vissa avseenden försvåras krävs starka skäl för att underlåta detta. I likhet med Åklagarmyndigheten anser jag att det är tvivelaktigt om det kunde anses uppenbart obehövligt att i detta skede kommunicera uppgifterna med sökandena. Det finns emellertid utrymme för var för sig godtagbara bedömningar i frågan och jag finner inte anledning att kritisera DD för hennes handläggning i denna del. Motivering av beslut I beslutet den 14 januari 2005 angav DD som motivering till sitt ställningstagande att inte meddela besöksförbud att det för närvarande inte fanns risk att FF kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avser att skydda.

text: AA har klagat på att motiveringen inte uppfyller de krav som ställs i lagen om besöksförbud och tillämpliga delar av

text: förvaltningslagen

text: Förvaltningslagens

text: regler om bl.a. en myndighets skyldighet att motivera sina beslut gäller, som jag

text: inledningsvis konstaterat, inte i åklagares brottsbekämpande verksamhet. Det är likväl sedan lång tid brukligt att åklagare motiverar sina beslut att inte inleda eller att lägga ned en förundersökning. Det sker oftast kortfattat och på ett standardiserat sätt.

text: Enligt 12 § lagen om besöksförbud skall emellertid ett beslut varigenom åklagaren avgör ett ärende om besöksförbud vara skriftligt och bl.a. ange de skäl som har bestämt utgången. Av

text: 13 § samma lag

text: följer att vissa av de undantag från motiveringsskyldigheten som framgår av

text: 20 § förvaltningslagen

text: är tillämpliga också i dessa ärenden. Detta innebär att skälen för beslutet kan utelämnas bl.a. om beslutet inte går någon part emot eller om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen, om det är nödvändigt med hänsyn till enskildas personliga förhållanden eller om ärendet är så brådskande att det inte finns tid att utforma skälen. Har skälen utelämnats bör åklagaren på begäran om möjligt upplysa om dem i efterhand.

text: Beträffande motiveringsskyldigheten anfördes i förarbetena att det är viktigt att både den som åläggs förbudet och den som förbudet avser att skydda kan utläsa gränserna för förbudet och vad som har varit avgörande för åklagarens beslut. Motiveringsskyldigheten bör emellertid inte sträcka sig längre än den som i allmänhet gäller enligt

text: förvaltningslagen

text: prop. 1987/88:137 s. 28

text: I förarbetena till

text: förvaltningslagen

text: uttalade departementschefen att lagen i princip inte ställer upp något krav på att besluten skall innehålla detaljerade redogörelser för sakförhållandena i ärendena och vidlyftiga resonemang om hur dessa förhållanden bedömts rättsligen av myndigheten. Det är ”de springande punkterna” som skall komma fram i motiveringen. Motiveringen torde därför i ett stort antal fall kunna göras kort (

text: prop. 1971:30 s. 493

text: ). I doktrinen har motiveringsskyldigheten angetts innebära att det är ”hjärtpunkterna” i skälen som skall redovisas i beslutet – det må avse faktabedömning, rättstillämpning eller användning av skönsbefogenheter. Beslutet måste göra begripligt för parten vilka faktiska förhållanden som är avgörande, vilka rättsregler som är tillämpliga och hur myndigheten har resonerat på de punkter där meningarna går isär (Hellners m.fl.,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 2003, s. 215). Allmänt kan sägas att det inte är tillräckligt att i beslut som går parten emot bara hänvisa till den lagtext som är tillämplig. Principen är att det av beslutet skall gå att utläsa vad som i det enskilda fallet varit avgörande för utgången (JO 1990/91 s. 101).

text: DD motiverade sitt beslut att inte meddela besöksförbud genom att ange att de lagliga förutsättningarna för att meddela ett sådant förbud för närvarande inte förelåg. En så begränsad motivering uppfyller inte de krav som ställs i lagen om besöksförbud.

text: Det har inte i ärendet gjorts gällande att någon av de situationer i vilka undantag kan göras från den principiella motiveringsskyldigheten varit för handen. Jag kan inte heller för min del finna att så varit fallet.

text: DD borde således ha utvecklat de skäl som bestämt utgången. Jag noterar att hon nu i remissvaret har gjort detta.

text: Handläggningen med anledning av AA:s begäran om omprövning m.m. I en skrivelse den 15 februari 2005, ställd till överåklagaren, begärde AA att DD:s beslut skulle omprövas. Han uppgav därvid att handläggningen skulle ske skyndsamt och även i övrigt enligt reglerna i lagen om besöksförbud. Innan beslut fattades önskade han ta del av de uppgifter som tillförts ärendet genom annan och få tillfälle att yttra sig. Slutligen önskade han kopia av samtliga handlingar i ärendet, eventuellt mot avgift.

text: I skrivelsen framförde AA också kritik mot DD:s handläggning av ärendet och uppgav att denna inte skett i enlighet med gällande bestämmelser. Vidare framförde han synpunkter på en brottsrubricering i en förundersökning med anledning av hans brottsanmälningar av FF. Han begärde en förklaring till rubriceringen och att denna skulle ”rättas”.

text: CC har uppgett att en sekreterare omgående begärde in polis-och åklagarakterna från åklagarkammaren. Det kom emellertid att dröja tre veckor innan dessa inkom. Under den tiden påmindes inte kammaren om begäran. En anledning till detta kan vara att ärenden hos utvecklingscentrum, vid denna tidpunkt, inte lottades på handläggare förrän polis- och åklagarakter i förekommande fall hade inkommit. Såväl CC som Åklagarmyndigheten har konstaterat att det tagit alltför lång tid innan handlingarna kom till utvecklingscentrum. Rutinerna har nu ändrats.

text: Akterna inkom den 10 mars 2005 och påföljande dag fattade CC beslut. I den del ärendet avsåg begäran om omprövning av besöksförbud och att få ta del av handlingar i ärendet överlämnades detta till 2:a åklagarkammaren i Göteborg. Därutöver konstaterade CC att det inte framkommit sådana fel i handläggningen att det fanns anledning att anta att brott hade förövats av åklagaren. Vidare ändrade hon brottsrubriceringen.

text: När AA:s skrivelse kom in till utvecklingscentrum väntade CC på att akterna skulle inkomma innan hon fattade beslut i någon del. Enligt min uppfattning borde emellertid hans skrivelse, i den del den avsåg begäran om att besöksförbud skulle utfärdas, omedelbart ha överlämnats till åklagarkammaren för ställningstagande. Om så hade skett, hade åklagarkammaren även mera omgående kunnat ta ställning till AA:s begäran om insyn i aktmaterialet. Jag är starkt kritisk till att så inte skedde. Dröjsmålet medförde att AA:s begäran om besöksförbud och begäran att få ta del av handlingarna i ärendet inte kunde handläggas med den skyndsamhet som krävs.

text: När DD erhöll AA:s förnyade begäran om att besöksförbud skulle meddelas ansåg hon, som jag uppfattar henne, att det även nu var uppenbart obehövligt att kommunicera de uppgifter som tillförts ärendet genom annan, trots att AA begärt att få ta del av dessa och att få yttra sig över dem. Jag vill med anledning därav framhålla vikten av att skilja mellan parts rätt till insyn, å ena sidan, och

text: myndighetens skyldighet att kommunicera uppgifter med part, å den andra. En sökandes rätt att på egen begäran få insyn i aktmaterialet kan över huvud taget inte begränsas av annat skäl än att uppgifter som begärs utlämnade omfattas av sekretess enligt

text: 14 kap. 5 § sekretesslagen

text: (10 § lagen om besöksförbud). Det är endast från myndighetens principiella skyldighet att självmant underrätta part om uppgifter som tillförts ärendet genom annan, och att bereda honom tillfälle att yttra sig över dessa uppgifter, som undantag kan göras bl.a. för det fall att en sådan kommunikation bedöms vara uppenbart obehövlig (11 § lagen om besöksförbud).

text: DD borde således ha tillställt AA de uppgifter som tillförts ärendet och som utan hinder av sekretess kunde lämnas ut. När så skedde borde hon också ha berett honom tillfälle att yttra sig över dessa uppgifter. DD meddelade i stället beslut och tillställde AA de begärda handlingarna vid expedieringen av beslutet. En sådan handläggning är som framgått felaktig och medför att de grundläggande rättssäkerhetsintressen som motiverar reglerna om partsinsyn och kommunikation satts åt sidan.

text: Samma dag som DD beslutade att inte ändra sitt tidigare beslut översände hon, med hänvisning till 14 § lagen om besöksförbud, ärendet till tingsrätten för prövning. Hon uppgav i skrivelsen till tingsrätten att hon uppfattat att AA begärt detta. Hon har i sina upplysningar hit angett att hon inte hade anledning att tro annat än att AA önskade rättens prövning.

text: Av nyss nämnda bestämmelse följer att ett överlämnande till tingsrätten förutsätter att den som beslutet avser att skydda eller den som har ålagts besöksförbudet begärt tingsrättens prövning. Jag kan, mot bakgrund av att AA i den skrivelse i vilken han bl.a. begärde omprövning uttryckt sitt missnöje med beslutet att inte meddela besöksförbud och angett att han i första hand begärde omprövning av beslutet inom åklagarkammaren, ha viss förståelse för att DD antagit att han önskade en prövning av tingsrätten för det fall att hon inte heller vid sin förnyade prövning fann skäl att meddela besöksförbud. Vid minsta tvivel i en sådan fråga bör åklagaren, enligt min uppfattning, försöka få kontakt med personen i fråga för att höra efter om en sådan prövning begärs.

text: AA hade emellertid inte uttryckligen begärt att få saken prövad av domstol vilket, som nyss nämnts, är en förutsättning. Det var därför, som Åklagarmyndigheten också angett, fel att överlämna ärendet till tingsrätten.

text: Sammanfattningsvis konstaterar jag att såväl DD som CC förtjänar kritik för den bristfälliga handläggningen av AA:s framställningar.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Interimistiskt beslut
Vårdnad

publisher: Justitieombudsmannen

title: Skyldigheten att motivera interimistiska beslut avseende tvistiga frågor om vårdnad av barn m.m.

org: jo

sammanfattning: En tingsrätt har i ett intermistiskt beslut prövat en tvistig fråga avseende vårdnad om barn utan att ange några skäl för avgörandet. Jag anser att det i princip kan förutsättas att det är behövligt att ange skäl för interimistiska beslut avseende tvistiga frågor om barns vårdnad, boende och umgänge samt att det var fel av tingsrätten att inte motivera det aktuella beslutet.

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot rådmannen BB vid Halmstads tingsrätt med anledning av bl.a. ett interimistiskt beslut i fråga om vårdnad om barn.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar i tingsrättens mål T 303-10 begärdes in och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande. Det aktuella målet avsåg vårdnad m.m. beträffande AA:s och CC:s två gemensamma barn. Vid ett sammanträde för muntlig förberedelse den 22 februari 2010 framställde AA och CC var för sig interimistiska yrkanden om att ensam tillerkännas vårdnaden om barnen. AA:s andrahandsyrkande om visst umgänge medgavs av CC. Den 2 mars meddelade BB det interimistiska beslutet att CC ensam skulle ha vårdnaden om båda barnen. Vidare förordnades om umgänge mellan AA och barnen i enlighet med hennes yrkande härom. Några skäl till beslutet angavs inte.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB i fråga om vårdnadsbeslutets avsaknad av motivering. Han uppgav bl.a. att utgången i vårdnadsfrågan inte torde ha kommit som någon överraskning för någon av parterna i målet och att det därför inte fanns något behov av att ange skäl för beslutet. BB uppgav vidare att han dock i efterhand möjligen hade en annan uppfattning.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande om anledningen till att tingsrätten inte angav de skäl som det interimistiska beslutet om vårdnad grundades på. Tingsrätten (lagmannen DD) kom in med ett remissvar till vilket fogades ett yttrande från BB.

text: BB uppgav följande.

text: I

text: 17 kap. 13 § första stycket rättegångsbalken

text: anges att ett beslut som inte är slutligt skall i den utsträckning det behövs ange de skäl som det grundas på. I det nu aktuella fallet måste jag ha ansett att det inte fanns behov av att särskilt motivera beslutet eftersom utgången med hänsyn till det som uppgivits under förhandlingen inte borde ha kommit som en överraskning för parterna. Att så var fallet visas ju också av att det interimistiska beslutet inte överklagades. AA är vidare oförhindrad att när som helst begära ny interimistisk prövning i målet. När det gäller motivering av interimistiska beslut avser jag att framöver motivera sådana beslut och beaktar då vad Europadomstolen angivit i sin dom den 1 juli 2003, ansökan 37801/97. Vad så gäller det AA anfört om förhandlingen den 22 februari 2010 så förlöpte denna på sedvanligt sätt. AA blev inte illa behandlad eller diskriminerad på något sätt, vilket antyds i hennes klagomål. Att en vårdnadstvist sedan, så som AA angivit i sin skrivelse till JO, kan få olika och besvärande följder för de inblandade föräldrarna och barnen är något som jag endast kan beklaga, men detta ligger utanför det tingsrätten råder över.

text: DD anförde följande.

text: Även om bestämmelsen i

text: ger visst utrymme för att inte ange skäl för ett icke-slutligt beslut torde numera efter Europadomstolens dom den 1 juli 2003, ansökan 37801/97, gälla att ett interimistiskt beslut av det slag som meddelats av tingsrätten alltid ska förses med skäl. Det var således fel av tingsrätten att inte ange skäl för beslutet. Samtliga domare vid tingsrätten har erinrats om vad som numera gäller i fråga om motivering av icke-slutliga beslut.

text: I ett beslut den 25 mars 2011 anförde stf JO Pennlöv följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet har framkommit att parterna under förberedelsen i målet var för sig hade framställt interimistiska yrkanden om att ensam tillerkännas vårdnaden om deras gemensamma barn. AA:s andrahandsyrkande om visst umgänge medgavs av hennes motpart CC. BB beslutade den 2 mars 2010 interimistiskt att CC ensam skulle ha vårdnaden om barnen. Vidare bifölls AA:s yrkanden om umgänge. I beslutet angavs inte några skäl för rättens ställningstagande.

text: Jag vill inledningsvis framhålla att tingsrättens beslut i sak inte föranleder något uttalande från min sida. Min granskning avser istället frågan om avsaknad av motivering för det interimistiska beslutet om vårdnad.

text: I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge får rätten, om det behövs, besluta om vårdnad, boende eller umgänge för tiden till dess att frågan har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft eller föräldrarna har träffat ett avtal om frågan och avtalet har godkänts av socialnämnden. Beslutet går i verkställighet på samma sätt som en lagakraftägande dom men kan när som helst ändras av rätten (

text: 6 kap.

text: 20 § första

text: och

text: tredje stycket

text: föräldrabalken

text: Ett interimistiskt beslut är enligt

text: rättegångsbalkens

text: , RB, terminologi att hänföra till kategorin icke-slutliga beslut, jfr

text: 17 kap. 1 §

text: RB. I

text: 17 kap. 13 § första stycket

text: RB föreskrivs att ett sådant beslut i den utsträckning det behövs ska ange de skäl som det grundas på.

text: Inom kategorin icke-slutliga beslut ryms en mängd olika typer av avgöranden och beträffande ett flertal av dessa är det ofta obehövligt att redovisa skälen för rättens ställningstagande. Således behöver t.ex. beslut som endast angår ordningen för målets handläggning bara i undantagsfall motiveras och detsamma gäller beslut om kallelser och förelägganden för parter och andra att inställa sig vid rätten (se NJA II 1943 s. 222). Även sådana interimistiska beslut i fråga om barns vårdnad, boende och umgänge som bygger på överenskommelser mellan parterna kan, som jag ser det, normalt inte heller anses fordra att skälen anges för beslutet. Jag har följaktligen inga synpunkter på att några skäl inte angavs för tingsrättens interimistiska beslut i fråga om umgänge i det nu aktuella ärendet.

text: Vad däremot gäller vissa andra icke-slutliga beslut än de ovannämnda bör dock utgångspunkten i fråga om motivering vara den motsatta, dvs. att skäl regelmässigt ska anges. Processlagberedningen anförde t.ex. att i beslut om ogillande av invändning om rättegångshinder borde alltid intas skälen för beslutet (NJA II 1943 s. 222). Även beslut om avvisning av bevisning torde vanligtvis kräva att domstolen motiverar sina ställningstaganden. Att så är fallet framgår bl.a. av Europadomstolens avgörande i målet

text: Suominen mot Finland

text: (dom den 1 juli 2003), vilket även Halmstads tingsrätt hänvisat till (jfr även JO 1992/93 s. 43, särskilt s. 47). Genom avsaknaden av motivering för att avvisa erbjuden bevisning ansågs i det angivna avgörandet en finsk domstol ha kränkt artikel 6.1 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Europadomstolen anförde bl.a. att artikel 6.1 ålägger nationella domstolar att motivera sina ställningstaganden, dock att omfattningen av denna skyldighet kan variera beroende på vilken typ av beslut det är fråga om (Article 6 § 1 obliges courts to give reasons for their judgements… The extent to which this duty to give reasons applies may vary according to the nature of the decision) (punkt 34). Europadomstolen uttalade vidare att en nationell domstol är skyldig att visa att dess handläggning är berättigad genom att ange skäl för sina beslut (an authority is obliged to justify its activities by giving reasons for its decisions) (punkt 36). Ett annat skäl till motiverade beslut är, enligt Europadomstolen, att visa att det som parterna har anfört har beaktats. Dessutom ger skälen för ett beslut den enskilde en möjlighet att överklaga och appellationsinstansen en möjlighet att ompröva beslutet (The Court emphasises that a further function of a reasoned decision is to demonstrate to the parties that they have been heard. Moreover, a reasoned decision affords a party the possibility to appeal against it, as well as the possibility of having the decision reviewed by an appellate body) (punkt 37).

text: Även i doktrin har det framhållits att interimistiska beslut ska innehålla skälen för avgörandet (se Mats Sjösten, Vårdnad, boende och umgänge, 3:e uppl., s. 182).

text: I förevarande ärende gällde det aktuella beslutet en tvistig fråga avseende vårdnad om barn. Det är beträffande sådana frågor särskilt påtagligt att rättens bedömning är av stor betydelse för de i målet berörda personerna och kan få väsentliga konsekvenser för relationen mellan föräldrar och barn. Detsamma gäller givetvis även tvistiga frågor om barns boende och umgänge. Enligt min mening är det därför synnerligen angeläget att parterna, och framför allt den part som det interimistiska beslutet går emot, ska förstå varför domstolen har beslutat som den har gjort. Som Europadomstolen framhållit i det ovan angivna avgörandet är skälen för ett beslut bl.a. av vikt för den enskildes möjlighet att överklaga. För den missnöjde kan det givetvis uppfattas som mycket svårt att angripa ett omotiverat beslut och även att överhuvudtaget bedöma om det lönar sig att överklaga. Med hänsyn härtill kan således det förhållandet att ett beslut inte överklagats knappast tas till intäkt för slutsatsen att det inte fanns något behov av att motivera beslutet.

text: Sammanfattningsvis menar jag att det i princip kan förutsättas att det är behövligt att ange skäl för interimistiska beslut avseende tvistiga frågor om barns vårdnad, boende och umgänge. I likhet med vad tingsrätten anfört anser jag att det var fel att inte ange skäl för det nu aktuella beslutet.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord: Besök Förvar Ombud/biträde/försvarare

title: Anmälan mot Migrationsverket för utformningen av rutiner för offentliga biträdens besök hos klienter vid förvaret i Åstorp

sammanfattning: Migrationsverkets förvar i Åstorp har en rutin för offentliga biträdens besök hos förvarstagna klienter som innebär att besöket sker i ett låst begränsat utrymme. I beslutet uttalar JO att Migrationsverket bär ansvaret för att biträdets besök hos klienten kan genomföras i enlighet med utlänningslagens bestämmelser och på ett säkert sätt. JO konstaterar att en förvarstagens rätt enligt utlänningslagen till besök av sitt offentliga biträde inte begränsas av de rutiner som tillämpas vid förvaret i Åstorp. JO har inte grund för att kritisera Migrationsverket men uttalar att det finns anledning för verket att ta fram en nationell rutin för offentliga biträdens besök hos förvarstagna klienter och att det i det arbetet kan finnas skäl att samråda med exempelvis Sveriges advokatsamfund.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 17 mars 2019 förde advokaten F.B. fram klagomål mot rutinerna för offentliga biträdens besök hos förvarstagna klienter vid Migrationsverkets förvar i Åstorp. Han angav bl.a. följande.

text: För att få besöka en klient vid förvaret i Åstorp krävs numera att han som biträde accepterar att bli inlåst med klienten i ett mindre, avskilt utrymme utan annan möjlighet till skydd än en telefon med larmfunktion. Det finns ingen möjlighet för honom att lämna utrymmet och avskilja sig från klienten. Vid tidigare besök har det förekommit att klienter agerat på ett sådant sätt att det funnits behov av att avskilja sig och han kan inte veta detta på förhand. Någon alternativ möjlighet till besök, exempelvis med personal utanför besöksrummet, erbjuds inte. Genom kravet på inlåsning, vilket han själv inte kan acceptera, förhindras den frihetsberövade från att samråda med sitt biträde vid ett personligt möte. F.B. har gjort flera försök att besöka en klient, men förvaret vidhåller sitt krav. När det gäller besök hos klienter som befinner sig hos Kriminalvården finns det särskilda regler utarbetade efter samråd mellan Sveriges advokatsamfund, Kriminalvården och Riksåklagaren. Dessa regler

text: borde kunna tillämpas analogivis vid besök hos klienter som befinner sig i ett förvar.

text: Utredning

text: Av handlingar som F.B. lämnat in i anslutning till sin anmälan framgick bl.a. att han förde fram sina synpunkter till sektionschefen vid förvaret i Åstorp som svarade F.B. att förvaret självklart medverkar till att offentliga biträden får besöka sina klienter, men att förvaret hade en grundrutin för besök av offentliga biträden. Av vad som kan utläsas av svaret ansåg sektionschefen att det inte fanns skäl till avsteg från rutinen vid det aktuella besöket.

text: I svaret beskrev sektionschefen också rutinen för biträdesbesök enligt följande.

text: När ett biträde kommer till förvaret ska biträdet anmäla sig i receptionen och tala om vem biträdet ska träffa. Biträdet blir därefter visad in i besöksrummet för tjänstebesök. Besöksrummet är inte låst och biträdet kan när som helst under besöket ta sig ut ur rummet utan assistans från personal. Utrymmet utanför besöksrummet består av en korridor med de ungefärliga måtten fem gånger två meter med en låst dörr i vardera änden. Den ena dörren gränsar till receptionen och en korridor mot administrativa ytor samt transportvägar ned till avdelningarna. Den andra dörren gränsar till en besökskorridor för privata besök. Biträdet ska få och bära ett larm och personalen ska försäkra sig om att biträdet känner till hur det fungerar. Personal ska även visa den knapp som är placerad direkt utanför besöksrummets dörr och som kan användas för att kalla på personal. Personal bör kontrollera att biträdet placerar sig på den sida av bordet som är närmast dörren ut till angränsande korridor. Därefter hämtar personal klienten och placerar honom eller henne på motsatt sida om bordet och lämnar sedan biträdet med klienten. När biträdet anser att besöket är över påkallar han eller hon personalens uppmärksamhet, antingen via det larm som biträdet fått låna eller via knappen utanför dörren. Alternativt kan biträdet ange en tid för när personal ska bryta besöket.

text: Efter att ha tagit del av handlingarna uppmanade JO Migrationsverket att yttra sig.

text: Migrationsverket (tjänsteförättande generaldirektören Fredrik Beijer) yttrade sig efter att ha gett den berörda avdelningen och de berörda befattningshavarna tillfälle att lämna synpunkter. Yttrandet kom in till JO den 23 juli 2019.

text: Migrationsverket redogjorde inledningsvis för vissa interna styrdokument och redovisade därefter följande synpunkter från förvarsavdelningen och berörda befattningshavare.

text: Varje besök i en lokal där personer är frihetsberövade innebär en form av tillfällig inlåsning på så sätt att det inte går att lämna lokalen utan hjälp av personal. Det offentliga biträdet ska därför kunna kontakta personalen genom telefon eller larm vid behov. Vid ett larm beger sig personal omedelbart till besöksdelen. Biträdet kan även lämna besöksrummet och hålla dörren stängd i en

text: akut situation. Av både praktiska och säkerhetsmässiga skäl är det inte lämpligt att enbart det offentliga biträdet ska kunna ta sig vidare till ett separat utrymme och torde inte innebära en högre säkerhet än att använda sig av ett larm. Det kan finnas anledning att, i vissa speciella situationer och efter en individuell bedömning, höja säkerheten vid ett besök av ett offentligt biträde och t.ex. övervaka besöket om biträdet begär det eller placera personal i omedelbar anslutning till besöksrummet.

text: Rutiner vid besök av ett offentligt biträde

text: Migrationsverket - förvarsavdelningen har inte utformat någon gemensam rutin som uttryckligen avser besök av offentliga biträden vid förvarsenheterna och enheterna använder sig i huvudsak av förvarsenheten i Åstorps rutin även om det varierar något. Vid samtliga förvar är besöksrummet beläget intill en korridor som det offentliga biträdet endast kan lämna med hjälp av personal och biträdet kan larma endera med ett handlarm eller en larmknapp. Förhållandena varierar därutöver i viss omfattning som till exempel att det är möjligt att låsa dörren till besöksrummet vid förvaret i Göteborg utifrån och vid enheterna i Gävle och Flen som alltid placerar personal utanför besöksrummet om det offentliga biträdet framför önskemål om det.

text: Förvaret i Åstorps generella rutin i förhållande till

text: utlänningslagen

text: och verkets handbok i migrationsärenden

text: Bestämmelserna i

text: utlänningslagen

text: , främst

text: 11 kap. 4 §

text: , innebär att Migrationsverket ska bedriva verksamheten så att sökanden ska kunna ta emot besök i så hög utsträckning som möjligt utan några onödiga begränsningar. I Migrationsverkets handbok framgår bl.a. att en besökare får vara inlåst endast genom att faktiskt befinna sig i förvarslokalen. Tillvägagångssättet som är beskrivet i förvarsenheten i Åstorps generella rutin ger rimliga ramar för besök av offentliga biträden och är förenligt med både bestämmelserna i

text: utlänningslagen

text: och vad som framkommer i handboken. Den inlåsning som sker efter att det offentliga biträdet har lämnat besöksrummet och gått ut till angränsande korridor är en följd av att besöka en låst lokal och inte någon orimlig eller otillåten begränsning av möjligheten att genomföra besök.

text: Överväganden inför rutinen

text: Utgångspunkterna för rutinen är att ha goda förutsättningar för besök samt att dessa ska ske på ett ordnat sätt med en adekvat säkerhetsnivå.

text: Migrationsverket redovisade följande bedömning.

text: Migrationsverket ansvarar för behandlingen av förvarstagna under vistelsen i verkets förvarsenheter. I

text: 11 kap. 1 § utlänningslagen

text: framkommer bland annat att en utlänning som hålls i förvar ska behandlas humant och att verksamheten ska utformas på ett sätt som innebär minsta möjliga intrång i den förvarstagnes rättigheter något som ger den förvarstagne rätt till bl.a. att ta emot besök i princip obegränsad omfattning. Migrationsverket genomför att antal säkerhetshöjande åtgärder vid förvarsenheterna för att tillgodose de specifika omständigheter som råder för verksamheten. En person som är tagen i förvar får hindras att lämna lokalen och i övrigt underkasta sig den begränsning av rörelsefriheten som krävs för att syftet med förvarstagandet ska kunna tillgodoses. Den förvarstagne ska ges möjlighet att ta emot besök av och tala ostört med det offentliga biträdet i enrum. Migrationsverket måste också kunna förhindra att den förvarstagne lämnar lokalen vilket innebär att mötena genomförs inom det låsta utrymmet, något som får anses vara befogat utifrån den begränsning av rörelsefriheten som ett förvarstagande innebär.

text: Det offentliga biträdet ska vidare ha möjlighet att använda sig av larm för att tillkalla personal vid behov och vid förvaret i Åstorp kan, efter samråd med biträdet, även personal vara med under besöket eller befinna sig utanför besöksrummet som en säkerhetshöjande åtgärd. Migrationsverket, förvarsavdelningen, har inte utfärdat någon gemensam rutin för besök av offentliga biträden och enheterna använder sig i huvudsak av rutinen som är nedtecknad vid förvaret i Åstorp. Rutinen beskriver tillvägagångssättet vid besök av offentliga biträden så att besöken ska ske på ett visst sätt med en lämplig säkerhetsnivå och innebär inte någon inskränkning av rättigheten till eller omfattningen av antalet besök med den förvarstagne. Innehållet är utformat i enlighet med vad som framgår av

text: utlänningslagen

text: och förenligt med både lagstiftning och vad som framkommer i Migrationsverkets handbok för migrationsärenden som bl.a. redogör för innehållet i bestämmelsen, betydelsen av att den förvarstagne ska kunna ta emot besök och att möjligheten att begränsa rätten är begränsad. Migrationsverket har inte fått några indikationer från verksamheten om att F.B:s inställning till förvarsenheten i Åstorps rutiner för besök skulle ha lett till några negativa konsekvenser för de förvarstagna som han har varit förordnad som offentligt biträde för. F.B. kommenterade Migrationsverkets yttrande och uppgav bl.a. att han fått sköta kontakterna med en av klienterna per telefon trots att han önskat ett personligt besök.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: En utlänning som hålls i förvar enligt

text: utlänningslagen

text: ska som regel vistas i lokaler som har ordnats särskilt för detta ändamål. Migrationsverket har ansvaret för sådana lokaler och för behandlingen och tillsynen av en utlänning som hålls i förvar. (Se

text: 11 kap. 2 § utlänningslagen

text: En utlänning som hålls i förvar ska ges möjlighet att ta emot besök och på annat sätt ha kontakt med personer utanför lokalen utom om besöket eller kontakten i ett särskilt fall skulle försvåra den verksamhet som rör förvaret. Om det är nödvändigt med hänsyn till säkerheten får ett besök övervakas. Ett besök av ett offentligt biträde eller en advokat får övervakas endast om biträdet eller advokaten själv begär det. (Se

text: 11 kap. 4 § utlänningslagen

text: En utlänning som hålls i förvar får hindras att lämna lokalen där han eller hon vistas, och i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som krävs för att ändamålet med att utlänningen tagits i förvar ska tillgodoses eller som är nödvändig för ordningen och säkerheten i lokalen (se

text: 11 kap. 6 § första stycket utlänningslagen

text: Besök bör anordnas på sätt och i utrymmen som medger privata och ostörda möten. En besökare får naturligtvis inte låsas in mot sin vilja – mer än vad som motiveras av inträdet i förvarslokalen. (Se Migrationsverkets handbok för migrationsärenden – avsnittet Besök och kontakter med yttervärlden.)

text: JO har gjort uttalanden om försvarares besök hos klienter inom Kriminalvården (se

text: JO 2013/14 s. 278

text: ). I beslutet konstaterade JO att det inte finns något hinder

text: mot att Kriminalvården låser in en advokat i ett besöksrum tillsammans med den intagne när detta bedöms nödvändigt för att upprätthålla säkerheten. JO uttalade dock att Kriminalvården måste försäkra sig om att advokaten är medveten om att dörren till besöksrummet låses och hur han eller hon ska gå till väga för att påkalla personalens uppmärksamhet. Vidare bör personalen vara öppen för att det i vissa fall kan finnas behov av andra lösningar.

text: I Kriminalvårdens handbok om besök och elektronisk kommunikation (

text: ) finns anvisningar för besök som ansluter till de uttalanden som JO gjort. Det uttalas i handboken att Kriminalvården har det yttersta ansvaret för säkerheten oavsett försvararens egen uppfattning av riskerna (se avsnitt 5.4.1).

text: Bedömning

text: Jag har valt att begränsa min granskning till att avse förvaret i Åstorps rutin för offentliga biträdens besök hos förvarstagna klienter. Jag går därför inte in på andra frågor som aktualiserats i ärendet.

text: Av utredningen framgår att ett offentligt biträde som ska besöka en klient vid förvaret i Åstorp hänvisas till ett särskilt besöksrum för tjänstebesök. Besöksrummet i sig är inte låst, men korridoren utanför rummet är det. Vidare framgår det att biträdet under besöket kan påkalla personalens uppmärksamhet enbart via ett handburet larm eller en knapp som är placerad utanför besöksrummet.

text: Det är ur rättssäkerhetssynpunkt centralt att en förvarstagen person har möjlighet att överlägga med sitt offentliga biträde. Sådana överläggningar ska kunna ske genom att biträdet besöker den förvarstagne på förvaret, och Migrationsverket bär ansvaret för att besöken kan genomföras i enlighet med

text: utlänningslagens

text: bestämmelser. Bestämmelserna ger dock inte någon direkt vägledning i fråga om offentliga biträdens besök annat än att besöket endast får övervakas om biträdet begär det.

text: Migrationsverket bär också ansvaret för ordningen och säkerheten vid förvaret. En viktig del i det ansvaret är att se till att offentliga biträdens besök hos förvarstagna klienter går att genomföra på ett säkert sätt.

text: Ett förvar är en låst miljö och det är ofrånkomligt att ett offentligt biträdes rörelsefrihet begränsas i samband med klientbesök. Jag har uppfattat F.B:s anmälan som att han framför allt vänder sig mot att rutinen är bristfällig ur säkerhetssynpunkt eftersom han inte på egen hand kan sätta sig i säkerhet om situationen skulle kräva det.

text: Av utredningen hos JO framgår att de rutiner som tillämpas vid förvaret i Åstorp syftar till att upprätthålla ordningen och säkerheten i förvaret, vilket naturligtvis även omfattar säkerheten för besökande biträden. Biträdet görs medveten om att besöket sker i ett besöksrum med intilliggande korridor som är låst från utsidan och får veta hur han eller hon ska gå till väga för att påkalla

text: personalens uppmärksamhet, även i en akut situation (jfr

text: JO 2013/14 s. 278

text: ). Det framgår också av utredningen att det i speciella situationer och efter en individuell bedömning går att höja säkerheten vid ett besök av ett offentligt biträde och t.ex. övervaka besöket om biträdet begär det eller att placera personal i omedelbar anslutning till besöksrummet.

text: Jag kan inte se att en förvarstagens rätt enligt

text: utlänningslagen

text: till besök av sitt offentliga biträde begränsas av de rutiner som tillämpas vid förvaret i Åstorp. När det gäller de säkerhetsmässiga övervägandena kring rutinen kan olika aspekter beaktas. Jag noterar exempelvis att ett biträde ska gå till väga på samma sätt för att påkalla personalens uppmärksamhet vid ett mötes slut som om det inträffat en incident. För mig framstår det som om en sådan ordning kan medföra att ett incidentlarm inte ges den prioritet som krävs. JO:s granskning är emellertid i första hand av rättslig natur och förhållandena är inte sådana att det utöver det nyss sagda finns anledning för mig att göra några uttalanden om rutinen ur säkerhetssynpunkt.

text: Jag kan inte heller se att Migrationsverket genom att hänvisa till att det inte fanns skäl att göra avsteg från rutinen kan anses ha hindrat F.B:s klienter från att överlägga med honom vid ett besök på förvaret.

text: Jag har alltså inte grund för att kritisera Migrationsverket för den rutin som tillämpas vid förvaret i Åstorp. Mot bakgrund av vad som kommit fram i ärendet vill jag dock betona vikten av att Migrationsverket inför varje biträdesbesök gör en individuell bedömning av säkerhetsaspekterna. Migrationsverket bör även ha en öppen inställning till ett biträdes önskemål om säkerhetshöjande åtgärder och, i de fall önskemålet inte tillmötesgås, redogöra för de säkerhetsmässiga övervägandena i det enskilda fallet och inte enbart hänvisa till en generell rutin.

text: Avslutningsvis kan jag konstatera att utredningen visar att det inte finns någon nationell rutin för offentliga biträdens besök hos förvarstagna klienter och att rutinerna för biträdesbesök på de olika förvaren varierar något. Mot bakgrund av att biträdesbesök är vanligt förekommande och för att undvika oklarheter för biträden som har klienter vid olika förvar finns det enligt min mening anledning för Migrationsverket att ta fram en gemensam rutin för samtliga förvar. I det arbetet kan det finnas skäl att samråda med exempelvis Sveriges advokatsamfund.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot Polismyndigheten för att ca 500 manliga resenärer på en passagerarfärja hölls kvar utan att det fanns något stöd i lag för det

sammanfattning: Den 30 mars 2016 beordrades flera polispatruller till Värtahamnen i Stockholm med anledning av en misstänkt grov våldtäkt ombord på en passagerarfärja. När färjan hade anlänt till hamnen fattade en polisinspektör beslut om att samtliga manliga passagerare skulle genomgå en kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12 § rättegångsbalken. Därefter fick alla kvinnor lämna färjan medan ca 500 manliga passagerare hölls kvar. De fick därefter en och en placera sig framför en glasruta med tonat glas i det s.k. tullfiltret för att målsäganden, som befann sig på andra sidan glasrutan, skulle försöka identifiera de misstänkta gärningsmännen. Målsäganden pekade inte ut någon av de män som passerade glasrutan. Tre misstänkta män greps i stället ombord på färjan. En av de män som befann sig på färjan anmälde polisen till JO och ifrågasatte kvarhållandet av honom. Han angav bl.a. att han blev kvarhållen i ca en och en halv timme och att han på grund av det missade sitt flyg. Enligt JO är det uppenbart att samtliga manliga passagerare inte kunde misstänkas för våldtäkten. Det fanns därför inte förutsättningar att besluta om kroppsbesiktning av dem. JO uttalar vidare att åtgärden att låta målsäganden iaktta männen genom en glasruta inte kan anses utgöra en kroppsbesiktning i rättegångsbalkens mening. I beslutet överväger JO om det funnits rättsliga förutsättningar att hålla kvar männen med stöd av någon annan bestämmelse i rättegångsbalken eller på någon annan grund och konstaterar att det inte funnits något sådant stöd. JO uttalar att det inte är acceptabelt att polisen har vidtagit en åtgärd som saknat stöd i lag och fått till följd att ett stort antal personer fått sin rörelsefrihet inskränkt. Polismyndigheten kritiseras för att de manliga passagerarna hölls kvar vid avstigningen på det sätt som skedde. Polismyndigheten kritiseras också för att det beslut som fattades inte dokumenterades. Enligt JO visar granskningen att det kan finnas behov av bestämmelser som ger polisen möjlighet att i en brottsutredning hålla kvar personer på en viss plats i andra situationer än som följer av den lagstiftning som finns i dag. Mot denna bakgrund lämnas beslutet till Justitiedepartementet.

text: Bakgrund

text: Den 30 mars 2016 beordrades flera polispatruller till Värtahamnen i Stockholm med anledning av en misstänkt grov våldtäkt ombord på en passagerarfärja mellan kl. 1 och 5 natten till den 30 mars 2016. Färjan ankom till Värtahamnen kl. 18 samma dag. Enligt den händelserapport som upprättades i samband med anmälan kunde målsäganden inte lämna något närmare signalement på gärningsmännen, men uppgav att hon skulle kunna peka ut dem. I samband med att passagerarna skulle stiga av färjan fattade polisen beslut om att de manliga passagerarna – ca 500 – en och en skulle placera sig framför en glasruta med tonat glas i det s.k. tullfiltret. Syftet med detta var att målsäganden, som befann sig på andra sidan glasrutan, skulle försöka identifiera de misstänkta gärningsmännen. Målsäganden pekade inte ut någon av de män som passerade glasrutan. Tre misstänkta män greps i stället ombord på färjan.

text: Anmälan

text: AA, som var en av de män som ankom med färjan till Stockholm, förde i en anmälan till JO fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Stockholm, för att han i samband med att han skulle lämna färjan blev kvarhållen av polisen under cirka en och en halv timme. Han uppgav i huvudsak följande.

text: Han och övriga manliga resenärer blev kvarhållna i gången mellan färjan och terminalen. De fick ingen information om varför. Efter ca 30 minuter fick de besked om att de skulle släppa förbi alla kvinnor, vilket tog 30–40 minuter. Därefter tvingades alla män att passera ett fönster och iakttogs där en kort stund innan de tilläts gå ut i terminalen. Han har senare fått höra att det skulle ha begåtts en våldtäkt på färjan och att avsikten med kvarhållandet var att ett vittne skulle försöka identifiera de misstänkta gärningsmännen. Han anser att polisen borde ha låtit de män som inte alls stämde överens med signalementet på gärningsmännen lämna färjan. På grund av att han hölls kvar missade han sitt flyg till Malmö. Han fick ta ett senare flyg, vilket kostade honom ca 1 200 kronor.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (BB) yttrade sig över den rättsliga grunden för beslutet att hålla kvar de manliga passagerarna och proportionaliteten av åtgärden samt dokumentationen av beslutet. Inför yttrandet hade upplysningar hämtats in från polisinspektören CC.

text: Polismyndigheten redovisade följande upplysningar från CC. Ett beslut om kvarhållande fattades med anledning av att samtliga manliga passagerare ombord på färjan skulle genomgå en kroppsbesiktning enligt bestämmelserna i

text: rättegångsbalken

text: . För att minimera eventuella störningar för passagerarna ansåg man att det mest lämpliga tillvägagångssättet att genomföra kroppsbesiktningen på var att först låta kvinnorna lämna färjan och därefter låta samtliga män ombord passera genom tullfiltret. Åtgärden var att betrakta som

text: en rent ytlig kroppsbesiktning. Hon bedömde att detta tillvägagångssätt var det minst inskränkande för passagerarnas grundlagsskyddade rättigheter med beaktande av de rådande omständigheterna samt säkerställandet av förundersökningen.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Brottsutredningen som föranledde kvarhållandet av passagerarna ombord på färjan avser misstanke om grov våldtäkt. Brottet ska ha begåtts ombord på färjan när denna befann sig ute på öppet hav. Ombord på färjan befann sig vid tillfället ca 1 000 passagerare, varav omkring hälften män, där det stora flertalet var i tjugoårsåldern eftersom färjan var ute på en s.k. studentkryssning. När Polismyndigheten tog emot anropet om det misstänkta brottet beordrades två patruller till Värtahamnen för att ta upp anmälan. Ytterligare en patrull anslöt därefter för att bistå utredningen. Väl på plats hade polispatrullerna att sätta sig in i händelseförloppet och vidta nödvändiga utredningsåtgärder, bl.a. inhämta information från målsäganden och delar av besättningen, säkerställa den misstänkta brottsplatsen (aktuell hytt på färjan) samt, om möjligt, identifiera eventuella gärningsmän. Polisinspektör CC har i sina yttranden anfört att hon, i egenskap av yttre befäl, fattade beslut om att samtliga manliga passagerare skulle kvarhållas i väntan på att kroppsbesiktigas. Kroppsbesiktningarna verkställdes därefter genom att de manliga passagerarna vid avstigning passerade genom tullfiltret. Polismyndigheten anser emellertid inte att det förelåg grund för beslut om kroppsbesiktning då inte samtliga manliga passagerare ombord var att betrakta som skäligen misstänkta, se

text: 28 kap. 12 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB). I doktrinen har bl.a. uttalats att det krävs påtagliga, objektiva, faktiska och konkreta omständigheter som pekar mot en person, för att misstankegraden ska nå upp till skäligen misstänkt [T. Bring & C. Diesen, Förundersökning, s.168]. Polismyndigheten anser inte heller att åtgärden som vidtogs är att bedöma som kroppsbesiktning. Polismyndigheten konstaterar att JO tidigare har framhållit att en polisman utan stöd av några rättsliga regler på samma sätt som varje annan person har rätt att betrakta en person så länge granskningen inte blir så påträngande att den kan bestraffas som ofredande (JO 2001/02 s. 86). Att studera personer när dessa passerar ett tullfilter i samband med att de stiger av färjan anser Polismyndigheten inte är att bedöma som en kroppsbesiktning enligt bestämmelserna i

text: rättegångsbalken

text: . Polismyndigheten konstaterar även att det inte finns dokumenterat i utredningsmaterialet att någon åtgärd i form av kroppsbesiktning har vidtagits. Polismyndigheten är av uppfattningen att polismän som ingriper, självmant eller efter andras begäran, får kvarhålla personer på plats en kort stund för att bilda sig en uppfattning om vad som har inträffat. Detta framför allt med anledning av att en misstänkt gärningsman annars skulle tillåtas lämna platsen innan polismännen hunnit sätta sig in i händelseförloppet. Risken skulle därigenom vara stor att brottet inte klarades upp. Ett stöd för detta framgår av JO:s beslut i ärende 2069- 1995 [och i T. Bring & C. Diesen, Förundersökning, s. 270]. I ärendet hade polis larmats till en lägenhet med anledning av bråk. På väg in i lägenheten möttes polismännen av två män som var på väg ut ur lägenheten. Polismannen som hade befälet för ingripandet beordrade att de två männen skulle kvarhållas tills man tagit reda på vad som hade hänt. De två männen kvarhölls därför i 5–10 minuter, till dess att polisbefälet hann sätta sig in i händelseförloppet. JO uttalade ingen kritik över att männen kvarhölls de 5–10 minuter som gick innan polismännen fick händelseförloppet klart för sig. Polismyndigheten konstaterar att det i förevarande situation har rört sig om ett kvarhållande av passagerarna ombord på färjan under ca 1,5 timme, vilket är en åtgärd som bör vidtas med beaktande av, och ställas i proportion till, de i

text: regeringsformen

text: föreskrivna rättigheterna. Det rör sig således om en längre tid än de 5–10 minuter som var fallet i ovan nämnda JO-beslut. Polismyndigheten konstaterar emellertid att situationen skiljer sig markant åt i förhållande till situationen i nämnda JO-beslut. I förevarande fall har det rört misstanke om ett mycket grovt brott (lägst fyra år i straffskalan) ombord på en färja med ett mycket stort antal passagerare där flera icke identifierade personer uppgetts vara inblandade i det misstänkta brottet. Situationen har således varit mycket svår att överblicka. Som ovan nämnts har JO tidigare uttalat att polismän som ingriper på platsen vid ett misstänkt brott bör kunna kvarhålla personer på platsen, och förhindra att misstänkta gärningsmän avviker, för att få händelseförloppet klart för sig. Någon övre tidsgräns för denna typ av kvarhållande har inte preciserats närmare av JO. Polismyndigheten anser att beroende på vilken typ av brott det är frågan om och vilka omständigheter som råder när polisen kommer till platsen, så bör tiden för kvarhållandet kunna variera. Mot bakgrund av de mycket speciella omständigheter som förelåg på platsen för det misstänkta brottet i förevarande fall – bl.a. det stora antalet människor ombord på färjan, att det rörde sig om ett mycket grovt brott och att gärningsmännen fortfarande befann sig ombord på färjan – är det Polismyndighetens bedömning att tiden för ett kvarhållande av passagerarna bör kunna överstiga de 5–10 minuter som JO tidigare har uttalat sig om. Polismyndigheten vill här även påpeka att man som passagerare vanligtvis får räkna med att det även under normala förhållanden tar en avsevärd tid att genomföra en avstigning från en så pass stor färja som det var frågan om. Den väntetid om 1,5 timme som har uppgivits i anmälan bör inte nödvändigtvis enkom ha förorsakats av Polismyndigheten. Sammantaget anser Polismyndigheten att åtgärderna som polismännen på plats har vidtagit har varit nödvändiga för att klargöra händelseförloppet, säkerställa förundersökningen och för att förhindra att misstänkta gärningsmän gavs tillfälle att avvika från brottsplatsen. Att passagerarna till följd av detta har kvarhållits ombord på färjan en tid är visserligen beklagligt men bör samtidigt läsas in i kontexten att det var fråga om det initiala skedet av en utredning gällande ett grovt sexualbrott. Enligt Polismyndigheten medför förhållandena i det enskilda fallet att åtgärden att kvarhålla varit proportionerlig. Vad gäller dokumentationen av de beslut som har fattats och de åtgärder som har vidtagits konstaterar Polismyndigheten att denna inte har varit klar och tydlig. Berörda befattningshavare har således brustit i sin dokumentationsskyldighet. Avslutningsvis vill Polismyndigheten även påtala den möjlighet att företa personell husrannsakan i transportmedel (inklusive båtar) på viss plats som föreskrivs i

text: 28 kap. 2 a §

text: RB. Bestämmelsen syftar till att söka efter någon som ska gripas, anhållas eller häktas som misstänkt för brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra år, vilket var fallet i förevarande situation. För tillämpning av bestämmelsen krävs även att det ska finnas särskild anledning att anta att den sökte kan komma att passera platsen i fråga, vilket innebär att åtgärden ska föregås av en sannolikhetsprövning. Sannolikheten att i förevarande situation påträffa gärningsmännen ombord på färjan bedömer Polismyndigheten som mycket stor eftersom ingen passagerare hade haft möjlighet att lämna färjan på öppet hav. Således konstaterar Polismyndigheten att bestämmelsen är, om än inte direkt tillämplig på situationen i fråga, av intresse vid bedömningen av polisens agerande, inte minst med anledning av att Polismyndigheten av erfarenhet vet att en tillämpning av denna bestämmelse vanligtvis resulterar i långa köer/förseningar på de platser man genomför husrannsakningarna.

text: Rättslig reglering

text: Regeringsformen

text: m.m. I

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: (RF) finns bestämmelser om medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter. Var och en är gentemot det allmänna skyddad mot ett påtvingat kroppsligt ingrepp och mot kroppsvisitation (

text: 2 kap. 6 §

text: RF). Uttrycket kroppsligt ingrepp avser främst våld mot människokroppen men också läkarundersökningar, mindre ingrepp som vaccinering och blodprovstagning samt liknande åtgärder som brukar betecknas som kroppsbesiktning (prop. l975/76:209 s. 147).

text: Var och en är gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden. Den som är svensk medborgare är även i övrigt tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna det (

text: 2 kap. 8 §

text: RF).

text: Skyddet enligt 2 kap. 6 och 8 §§ RF kan begränsas genom lag (

text: 2 kap. 20 §

text: RF). Den bestämmelsen ger uttryck för den s.k. legalitetsprincipen och innebär i detta sammanhang att användning av tvångsmedel förutsätter en bestämmelse i lag som medger intrång i den enskildes rättssfär.

text: Begränsningar enligt

text: 2 kap. 20 §

text: RF får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den (

text: 2 kap. 21 §

text: RF). Denna s.k. ändamålsprincip ska återspeglas i lagstiftningen genom att det för varje enskilt tvångsmedel anges för vilket eller vilka ändamål detta får användas.

text: För andra än svenska medborgare här i riket får särskilda begränsningar göras genom lag i fråga om bl.a. skyddet mot kroppsligt ingrepp och skyddet mot frihetsberövande (

text: 2 kap. 25 §

text: RF).

text: Även i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen), som är direkt tillämplig som svensk rätt, finns regler som garanterar skydd mot frihetsberövanden (artikel 5) och inskränkningar i rörelsefriheten (artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet) som inte har stöd i lag eller som strider mot konventionen.

text: Bestämmelser om förundersökning och frihetsinskränkande tvångsmedel i

text: rättegångsbalken

text: I

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns bestämmelser om förundersökning i brottmål. Möjligheten att använda tvångsmedel under en förundersökning regleras i 24–

text: 28 kap.

text: (se

text: 23 kap. 16 §

text: RB). Grundläggande bestämmelser för användning av tvångsmedel som på olika sätt är frihetsinskränkande finns framför allt i 23–25 och

text: 28 kap.

text: I 24 kap. finns bestämmelser om häktning, anhållande och gripande och i 25 kap. regleras tvångsmedlen övervakning, reseförbud och anmälningsskyldighet.

text: I 28 kap. finns bestämmelser om husrannsakan samt om kroppsvisitation och kroppsbesiktning.

text: När det gäller de frågeställningar som aktualiseras i detta ärende finns det anledning att särskilt redogöra för följande bestämmelser.

text: En förundersökning ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet (

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB).

text: Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som kan antas lämna uppgifter av betydelse för en utredning (

text: 23 kap. 6 §

text: RB). Att delta i förhör som hålls inom ramen för en förundersökning är en allmän medborgerlig skyldighet (

text: prop. 1990/91:129 s. 11

text: ). Den som ska förhöras kan i vissa fall hämtas till förhöret med tvång (

text: 23 kap. 7 §

text: RB).

text: Den som befinner sig på en plats där ett brott förövas är på tillsägelse av en polis skyldig att följa med till ett förhör som hålls omedelbart därefter. Vägrar personen utan giltig orsak att göra det får polisen ta med honom eller henne till förhöret. Bestämmelsen tar sikte på alla personer som befinner sig på en brottsplats och inte endast den som kan misstänkas för brottet. Samma skyldighet gäller för den som befinner sig inom ett område i anslutning till den plats där ett allvarligt brott nyligen förövats. (Se

text: 23 kap. 8 §

text: RB.)

text: Det kan ibland vara svårt för en polis att avgöra vem eller vilka i en grupp som har gjort sig skyldiga till brott. I en sådan situation har polisen möjlighet att ta med alla i gruppen till ett förhör, om de inte frivilligt följer med. Polisen har på så sätt möjlighet att genom förhör med samtliga i gruppen utröna vem eller vilka som kan misstänkas för brott. (Se

text: prop. 1990/91:129 s. 12

text: Den som inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än sex timmar. Är det av synnerlig vikt att den som kan misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör är han eller hon skyldig att stanna kvar ytterligare sex timmar. (Se

text: 23 kap. 9 §

text: RB.)

text: För att söka efter någon som bl.a. ska gripas som misstänkt för brott får en husrannsakan göras i ett transportmedel på en viss plats, om det finns särskild anledning att anta att den sökte kan komma att passera platsen. För att detta ska få ske krävs dock att misstankarna avser ett brott som det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra år för. Bestämmelsen gäller inte endast husrannsakan i bilar utan också i t.ex. tåg, tunnelbana, båtar och flygplan. (Se

text: 28 kap. 2 a §

text: RB och

text: prop. 1990/91:129 s. 28

text: Den grundläggande förutsättningen för husrannsakan i ett transportmedel enligt denna bestämmelse är att det finns ett verkställbart beslut om häktning eller anhållande i frånvaro eller att det annars finns rättsliga förutsättningar för att omedelbart gripa den misstänkte om han eller hon påträffas. Beslut om husrannsakan i ett transportmedel får således inte fattas för att söka efter en okänd gärningsman; det krävs åtminstone ett tillräckligt särskiljande

text: signalement som gör sökandet meningsfullt. (Se Lindberg, Rättegångsbalk (

text: 28 kap. 2 a §

text: , Lexino 2017-10-01.)

text: Den som skäligen kan misstänkas för ett brott som det kan följa fängelse på får kroppsbesiktigas, bl.a. för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen av brottet. I vissa fall får en kroppsbesiktning även göras av annan än den skäligen misstänkte. En förutsättning för att det ska få ske är att det finns synnerlig anledning att anta bl.a. att det är av betydelse för utredning av brottet. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Den som ska kroppsbesiktigas får hållas kvar för ändamålet upp till sex timmar eller, om det finns synnerliga skäl, ytterligare sex timmar. (Se 28 kap. 11 och 12 §§ samt 13 a § andra stycket RB.)

text: När tvångsmedel används gäller främst fyra allmänna principer; legalitets-, ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprinciperna. Legalitetsprincipen innebär att tvångsåtgärder som frihetsberövande och husrannsakan måste ha ett uttryckligt stöd i lag. Ändamålsprincipen innebär att ett tvångsmedel inte får användas i något annat syfte än det som tvångsmedlet beslutats för. Behovsprincipen innebär att ett tvångsmedel inte bör förekomma om det inte är nödvändigt med hänsyn till syftet med åtgärden. Proportionalitetsprincipen innebär att ett tvångsmedel får tillgripas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Dessa principer gäller i huvudsak också när det gäller t.ex. medtagande till förhör enligt

text: 23 kap. 8 §

text: RB (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , 20 juni 2017, Zeteo, kommentaren till

text: 23 kap. 16 §

text: Inskränkningar i någons rörelsefrihet utan uttryckligt stöd i lag Trots avsaknad av uttryckliga bestämmelser har det av reglerna för vissa tvångsmedel underförstått ansetts följa en rätt att inskränka enskildas rörelsefrihet. Med en lagstadgad rätt att använda tvångsmedel har det ansetts följa en befogenhet att också vidta vissa ingrepp eller andra åtgärder – även om dess utförs tvångsvis – som är nödvändiga för att rätten att bruka tvångsmedel ska bli verkningsfull (

text: bet. 1983/84:JuU27 s. 40

text: f.). Åtgärderna anses då utgöra ett led i verkställigheten av det aktuella tvångsmedelsbeslutet, t.ex. ett beslut om kroppsbesiktning. JO har dock vid flera tillfällen kritiserat detta synsätt med hänsyn till bl.a. legalitetsprincipen. (Se

text: prop. 2015/16:68 s. 60

text: f. och hänvisningarna där.)

text: Den 1 juli 2016 infördes bestämmelser som uttryckligen ger polisen rätt att ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till den plats där åtgärden kan genomföras och att hålla kvar den som ska kroppsvisiteras. I förarbetena konstaterade regeringen att det rådde viss osäkerhet om vilket stöd det fanns för att vidta de aktuella tvångsåtgärderna och att konstitutionella hänsyn fick anses tala särskilt starkt för att dessa inskränkningar i den enskildes rörelsefrihet inte endast borde följa tolkningsvis av bestämmelserna om

text: kroppsvisitation och kroppsbesiktning. (Se

text: prop. 2015/16:68 s. 60

text: f.) I fråga om kroppsbesiktning finns det sedan 1994 bestämmelser som ger en uttrycklig rätt för polisen att med tvång hålla kvar den som ska genomgå en sådan undersökning under viss tid.

text: I ett äldre JO-beslut har ett visst ingrepp i enskildas rörelsefrihet godtagits utan uttryckligt stöd i lag. Beslutet handlade om en husrannsakan i en klubblokal för att söka efter en person. JO uttalade att det i en sådan situation kan vara nödvändigt att göra en identitetskontroll av personer som påträffas och som kan tänkas vara den som eftersökts. Enligt JO kunde ett förfarande som inneburit att gästerna i lokalen uppmanats att lämna den en och en eller i mindre grupper, och att de gäster som passade in på den eftersöktes signalement fått uppge sin identitet omedelbart efter att de lämnat lokalen, ha inneburit en så ringa olägenhet att den kunde innefattas i vad polisen har rätt att göra med stöd av reglerna om personell husrannsakan. Att samtliga personer som påträffades i lokalen fördes ut ur den och därefter fick genomgå identitetskontroll medan de låg ned på marken samtidigt som de bevakades av poliser utrustade med förstärkningsvapen var dock inte godtagbart och kritiserades av JO. (Se JO 1992/93 s. 119, särskilt s. 125, dnr 1551-1990.)

text: Polislagen

text: En polis som verkställer en tjänsteuppgift ska iaktta vad som föreskrivs i lag eller annan författning och ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas ska detta ske endast i den form och i den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. Ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som anges i

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: får inte grundas enbart på det som nu sagts. (Se

text: 8 § polislagen

text: Enligt förarbetena till den aktuella bestämmelsen har lagstiftarens avsikt varit att tillsägelser som inte medför något ingrepp i den enskildes grundlagsfästa frioch rättigheter ska kunna grundas på paragrafens första stycke (se

text: prop. 1983/84:111 s. 74

text: f. och 78). Innebörden av denna s.k. befallningsrätt är oklar men sträcker sig inte utanför de gränser som gäller för

text: polislagens

text: tillämpningsområde. Polisens befogenheter i den brottsutredande verksamheten anses ha fått en i princip fullständig och uttömmande reglering i 23–

text: 28 kap.

text: rättegångsbalken

text: och ligger därför utanför

text: polislagens

text: tillämpningsområde (se

text: SOU 1982:63 s. 38

text: och

text: Polisen kan alltså inte ge en befallning med stöd av bestämmelserna i

text: 8 § polislagen

text: i sin brottsutredande verksamhet. En anvisning eller tillsägelse i denna verksamhet måste i stället ha sin grund i någon av de befogenheter som polisen har enligt

text: rättegångsbalken

text: , t.ex. att ta med en person till förhör, att verkställa ett beslut om husrannsakan eller att genomföra en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning. Om det inte finns stöd i en uttrycklig regel i

text: rättegångsbalken

text: för ett ingripande mot någon i polisens brottsutredande

text: verksamhet har en polis inte några andra rättsliga möjligheter att agera mot denne än vilken annan person som helst. (Se

text: JO 2001/02 s. 76

text: , särskilt s. 85 f., dnr 1208-1999.) Vittneskonfrontation En vittneskonfrontation kan genomföras för att t.ex. undersöka om målsäganden eller ett vittne kan identifiera en viss person.

text: Det finns inte några uttryckliga bestämmelser om vittneskonfrontationer i

text: rättegångsbalken

text: . En vittneskonfrontation anses dock vara att betrakta som ett förhör av vittnet. Reglerna om förhör i

text: rättegångsbalken

text: och förundersökningskungörelsen (FUK) ska alltså i tillämpliga delar gälla även för vittneskonfrontationer. I

text: 6 § andra stycket

text: FUK finns en bestämmelse som anger att hämtning till förhör av den som ska höras som vittne i vissa fall får ske om vittnet behöver inställa sig på en viss plats för konfrontation. Några särskilda bestämmelser som tar sikte på den misstänkte i samband med en vittneskonfrontation finns inte.

text: Det vanligaste sättet att genomföra en vittneskonfrontation är att ett foto eller en bild, en videoupptagning eller levande personer (s.k. personkonfrontation) visas för vittnet. För att en personkonfrontation ska kunna genomföras krävs normalt att den misstänkte personligen finns på plats och att han eller hon vill medverka. En form av vittneskonfrontation som kan bli aktuell i ett tidigt skede av en brottsutredning är att ett vittne sitter i en polisbil eller står på en undanskymd plats och pekar ut den misstänkte. Det krävs ingen särskild misstankegrad för att en vittneskonfrontation ska vara tillåten. (Se Rikspolisstyrelsens rapport Vittneskonfrontation, 2005:2, s. 2, 3, 6 och 7.) Dokumentation Vid en förundersökning ska det föras protokoll över det som har förekommit som är av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 21 §

text: RB). Beslut om uppgifter som rör användande av tvångsmedel ska antecknas i förundersökningsprotokollet (20 § FUK). Protokollet ska ge en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen (22 § FUK). Det ska föras ett särskilt protokoll över en kroppsbesiktning (

text: 28 kap. 13 §

text: RB).

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Av utredningen har kommit fram att ca 500 män på en passagerarfärja under viss tid hölls kvar vid ankomsten till Stockholm för att möjliggöra identifiering av de personer som misstänktes för en grov våldtäkt ombord. I samband med att de lämnade färjan var de tvungna att passera framför en tonad glasruta, för att ge målsäganden möjlighet att identifiera de misstänkta gärningsmännen. AA har uppskattat att det tog cirka en och en halv timme innan han fick lämna färjan. Han har uppgett att han stod långt fram i kön. Jag har ingen anledning att

text: ifrågasätta dessa uppgifter. Min utgångspunkt är att flertalet män hade kunnat lämna färjan snabbare om polisen inte beslutat att vidta den aktuella åtgärden.

text: Vid min fortsatta bedömning av det inträffade utgår jag från att polisens åtgärd utgjorde en sådan inskränkning i enskildas rörelsefrihet som enligt

text: regeringsformen

text: förutsätter en bestämmelse i lag och att åtgärden i sin helhet var att hänföra till det område som regleras i

text: rättegångsbalken

text: Har det funnits rättsliga förutsättningar för åtgärden med stöd av bestämmelserna om kroppsbesiktning? Det var polisinspektören CC som beslutade att samtliga män skulle hållas kvar ombord på färjan. Hon har i ett yttrande till Polismyndigheten uppgett att hon gjorde bedömningen att samtliga manliga passagerare ombord på färjan var skäligen misstänkta för grov våldtäkt och att hon fattade beslut om att de skulle genomgå en kroppsbesiktning enligt

text: 28 kap. 12 §

text: RB.

text: För att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott krävs det att det finns konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex. JO 2009/10 s. 72, dnr 1516- 2007, och JO 2012/13 s. 144, dnr

text: ). Bedömningen måste göras för varje misstänkt för sig med utgångspunkt i dennes handlande och det krävs alltså att det finns en individuell brottsmisstanke. Personella tvångsmedel får aldrig rikta sig mot en okänd krets av personer, eftersom det då finns en uppenbar risk att verkställigheten kommer att drabba även helt oskyldiga (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, tredje uppl. s. 767). Straffprocessuella tvångsmedel kan inte heller rikta sig mot en grupp som sådan (JO 1991/92 s. 52, dnr

text: , särskilt s. 62).

text: I detta fall är det uppenbart att samtliga manliga passagerare inte kunde misstänkas för våldtäkten. Som Polismyndigheten har konstaterat fanns det därför inte förutsättningar att besluta om kroppsbesiktning av dem. Jag instämmer också i Polismyndighetens bedömning att åtgärden att låta målsäganden iaktta männen genom en glasruta inte kan anses utgöra en kroppsbesiktning i

text: rättegångsbalkens

text: mening. Har det funnits rättsliga förutsättningar för åtgärden med stöd av någon annan bestämmelse i

text: rättegångsbalken

text: ? I samband med ett allvarligt brott har polisen möjlighet att genomföra kontroller runt det område där brottet har begåtts i syfte att leta efter misstänkta eller att fråga personer som passerar om eventuella iakttagelser som kan vara av betydelse för utredningen av brottet.

text: Syftet med den aktuella åtgärden och polisens ingripande var att med hjälp av målsäganden identifiera de misstänkta gärningsmännen. Av redogörelsen för den rättsliga regleringen framgår att bestämmelserna om medtagande till förhör i

text: 23 kap. 8 §

text: RB i och för sig medger ingripande mot alla personer som befinner sig på en brottsplats eller i anslutning till en sådan plats, och inte endast mot den

text: som kan misstänkas för brottet. Syftet med de bestämmelserna är dock att hålla förhör med dessa personer. Den kan därför knappast tillämpas i en situation som den nu aktuella. Polisens åtgärd syftade ju inte till att hålla förhör med de manliga passagerarna.

text: Med stöd av bestämmelsen i

text: 28 kap. 2 a §

text: RB kan en husrannsakan genomföras i ett transportmedel för att t.ex. leta efter en person som ska gripas. Om det rör sig om ett transportmedel i passagerartrafik kan åtgärden komma att omfatta ett stort antal personer, och den kan då få till följd att samtliga passagerares rörelsefrihet inskränks under den tid det tar att genomföra åtgärden. En förutsättning för att bestämmelsen ska kunna tillämpas är dock att polisen har en uppfattning om vem man letar efter redan när åtgärden inleds. Den kan därför inte tillämpas i en sådan situation som det var fråga om i detta fall.

text: Den åtgärd som polisen genomförde hade vissa likheter med en vittneskonfrontation. Som framgått ovan har polisen dock inte rätt att hålla kvar en misstänkt enbart för att genomföra en vittneskonfrontation. En sådan åtgärd förutsätter normalt frivillig medverkan för den som inte är frihetsberövad. Åtgärden hade alltså inte heller kunnat genomföras med stöd av de bestämmelser som möjliggör en vittneskonfrontation.

text: Jag kan alltså konstatera att det varken i reglerna om kroppsbesiktning eller i någon annan bestämmelse i

text: rättegångsbalken

text: som det finns anledning att överväga i detta sammanhang finns något uttryckligt stöd för den åtgärd som polisen genomförde. Jag kan också konstatera att det redan av det skälet inte heller hade funnits förutsättningar att hålla kvar de manliga resenärerna i enlighet med synsättet att en sådan åtgärd i vissa fall kan vidtas som ett led i verkställigheten av ett tvångsmedelsbeslut som fattats i laga ordning. Har det funnits rättsligt stöd för åtgärden på någon annan grund? Polismyndigheten har i sin bedömning gett uttryck för uppfattningen att polisen har rätt att hålla kvar personer på en plats för att bilda sig en uppfattning om vad som har inträffat. Stödet för detta har, i vart fall indirekt, hämtats från JO:s beslut den 19 september 1996 (dnr 2069-1995) och ett uttalande i litteraturen (se Bring och Diesen, Förundersökning, fjärde uppl. s. 270 f.). De angivna författarna för också fram uppfattningen att det förmodligen är så att människor får finna sig i att bli utsatta för mycket kortvariga frihetsinskränkningar av polis för att man inledningsvis ska kunna bedöma om en händelse är ett brott och om det finns misstanke mot någon speciell person. Enligt författarna är det antagligen på det sättet praktiskt polisarbete bedrivs, och ett annorlunda synsätt skulle leda till orimliga konsekvenser vad avser polisens förmåga att ingripa mot och klara upp brott. (Se a.a. s. 271.)

text: Polismyndigheten har anfört att tiden för ett kvarhållande av detta slag bör kunna variera beroende på vilken typ av brott det är fråga om och vilka omständigheter som råder när polisen kommer till platsen. Myndigheten har mot bakgrund av de speciella förhållanden som rådde i detta fall gjort

text: bedömningen att åtgärden att hålla kvar de manliga passagerare som anlände med färjan var proportionerlig trots att den pågick längre än de 5–10 minuter som det handlade om i JO:s beslut.

text: Det beslut som Polismyndigheten hänvisat till behandlade frågan om det fanns rättslig grund för att gripa en person som gjort motstånd vid ett ingripande mot honom. JO uttalade sig inte särskilt om det kvarhållande av denne och en annan man som föregick gripandet. Det framgår däremot av beslutet att männen fick stanna kvar i 5–10 minuter innan det stod klart att endast en av dem var skäligen misstänkt för den misshandel som föranlett polisingripandet. Beslutet utgör inte något stöd för att polisen skulle ha rätt att hålla kvar personer på en brottsplats på det sätt som skett här.

text: Jag utesluter inte att det kan finnas utrymme för polisen att inledningsvis begränsa en persons rörelsefrihet när polisen anländer till en brottsplats även om det inte finns någon bestämmelse som uttryckligen anger att det får ske. Ett visst stöd för denna uppfattning finns i den proposition som låg till grund för de lagändringar i fråga om kroppsbesiktning och kroppsvisitation som berörts ovan (se

text: prop. 2015/16:68 s. 64

text: ). En sådan begränsning av någons rörelsefrihet kan dock endast vara helt kortvarig och inte under några förhållanden pågå så länge som kvarhållandet gjorde i detta fall. Jag är dessutom mycket tveksam till om det utrymme som kan finnas överhuvudtaget kan bli aktuellt när det handlar om flera hundra personer.

text: Min slutsats blir därmed att polisens åtgärd att hålla kvar alla manliga resenärer i samband med att de skulle lämna färjan inte har varit lagenlig. Dokumentation Det har genom utredningen kommit fram att det funnits brister i dokumentationen av ärendet. Det finns t.ex. ingen dokumentation av det beslut om kroppsbesiktning som CC har uppgett att hon fattade. Polismyndigheten har själv konstaterat att berörda befattningshavare har brustit i sin dokumentationsskyldighet eftersom dokumentationen av de beslut som fattats och de åtgärder som vidtagits inte varit klar och tydlig. Kritik mot Polismyndigheten De aktuella misstankarna avsåg ett allvarligt brott, och de misstänkta gärningsmännen fanns med all säkerhet kvar ombord på färjan. Möjligheten att utreda brottet skulle självfallet minska om de misstänkta gärningsmännen hade tillåtits lämna färjan. Jag har mot den bakgrunden en viss förståelse för att polisen vidtog åtgärder för att de misstänkta skulle kunna identifieras av målsäganden. Å andra sidan kan jag konstatera att de misstänkta gärningsmännen inte greps genom att målsäganden pekade ut dem utan genom att den hytt där våldtäkten skulle ha begåtts låstes och bevakades.

text: Det är under alla förhållanden ett grundläggande rättssäkerhetskrav att regler om tvångsmedel hanteras korrekt och tillämpas endast i den situation de är

text: avsedda för. Det är också en självklarhet att en polis som använder tvångsmedel mot någon alltid måste ha klart för sig vilka rättsliga förutsättningar som gäller för att tvångsmedlet ska kunna tillämpas. Det är vidare ett grundläggande krav ur bl.a. kontrollsynpunkt att alla beslut och ingripanden dokumenteras i enlighet med de regler som gäller.

text: CC:s beslut har inneburit att polisen vidtagit en åtgärd som saknat stöd i lag och fått till följd att ett stort antal personer fått sin rörelsefrihet inskränkt. Detta är givetvis inte acceptabelt. Polismyndigheten ska kritiseras för att de manliga passagerarna hölls kvar vid avstigningen på det sätt som skedde och för de dokumentationsbrister som förekommit.

text: Avslutande synpunkter Det är från allmänna synpunkter angeläget att polisen kan bedriva ett effektivt utredningsarbete när ett allvarligt brott har begåtts. Det kan vara av avgörande betydelse för polisens möjligheter att klara upp ett allvarligt brott att utredningen påbörjas så snart som möjligt efter att brottet har inträffat. Det är dock aldrig acceptabelt att tvångsingripanden görs utan att det finns stöd för dem i lagstiftningen.

text: Min granskning i detta ärende visar att det kan finnas behov av bestämmelser som ger polisen möjlighet att i en brottsutredning hålla kvar personer på en viss plats i andra situationer än som följer av den lagstiftning som finns i dag. Mot den bakgrunden överlämnar jag beslutet till Justitiedepartementet.

text: Ärendet avslutas.