text: Justitiekanslern avslår INs anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: IN ansökte den 3 juli 2012 hos Socialstyrelsen om legitimation som sjuksköterska. Till ansökan fanns bifogat studieintyg över grekisk utbildning som sjuksköterska, beslut om grekiskt legitimationsbevis och arbetsintyg. Däremot saknades bevis om gott namn och rykte samt intyg om konformitet och namnändring.

text: I ansökan angav IN att hon avsåg att komplettera ansökan med ett äktenskapsbevis.

text: IN kompletterade inte ansökan. Socialstyrelsen skickade den 14 februari 2013 ett e-postmeddelande till IN i vilket hon ombads att komplettera sin ansökan med uppgifter om gott namn och rykte samt intyg om konformitet och namnändring.

text: IN inkom den 28 mars med komplettering i enlighet med Socialstyrelsens förfrågan. Socialstyrelsen utfärdade den 18 april 2013 legitimation som sjuksköterska för IN.

text: Anspråket

text: IN har, genom ombuden SS, AY och CC, begärt skadestånd av staten med 50 422 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: och

text: 6 §§

text: räntelagen

text: från den 23 november 2014.

text: Till stöd för anspråket har IN anfört bl.a. följande. Socialstyrelsen har gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid myndighetsutövning och överträtt unionsrätten eftersom handläggningen av hennes ansökan om sjuksköterskelegitimation tagit oacceptabelt lång tid. Socialstyrelsen har överskridit den tidsfrist som gäller enligt

text: 5 kap. 17 § patientsäkerhetsförordningen (2010:1369)

text: och artikel 51 i Europaparlamentets och

text: rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005

text: om erkännande av yrkeskvalifikationer. Tidsfristen innebär att det får gå högst en månad från det att en ansökan beträffande yrkeslegitimationen kommer in till dess att sökanden underrättas om de eventuella kompletteringar som krävs. Om enmånadsfristen inte omfattar att myndigheten ska skicka ut ett eventuellt kompletteringskrav till sökanden blir tremånadersfristen i

text: artikel 51

text: betydelselös. Med en sådan tolkning bestämmer nämligen myndigheten helt själv när tremånadersfristen börjar löpa. Bestämmelsernas syfte kan inte vara att myndigheten på det här sättet kan förfoga över innehållet i de rättsliga krav som ställs på den egna verksamheten.

text: Skadan hon lidit utgörs av den inkomst hon skulle ha fått som sjuksköterska i Sverige om Socialstyrelsen hade beslutat om hennes sjuksköterskelegitimation i rätt tid. Från detta har dragits den inkomst hon de facto fått under fördröjningstiden, bl.a. inkomst från anställning som städerska. Socialstyrelsen skickade sitt kompletteringskrav den 14 februari 2013 men borde ha skickat det senast den 3 augusti 2012. Denna tidslängd utgör fördröjningen.

text: Utredningen

text: Socialstyrelsen har på Justitiekanslerns begäran yttrat sig. Socialstyrelsen har ansett att skadeståndsskyldighet inte föreligger och anfört bl.a. följande.

text: Tidsfristen om en månad

text: Det finns en enmånadsfrist angiven i såväl

text: artikel 51 i direktivet

text: som i

text: , även om ordalydelserna skiljer sig något åt. Oavsett vilka av rättsakterna som läggs till grund för bedömningen är det emellertid Socialstyrelsens uppfattning att den enmånadsfrist som omnämns i såväl direktivet som

text: patientsäkerhetsförordningen

text: endast avser den bekräftelse av mottagandet av ansökan som Socialstyrelsen har att skicka till sökanden. Däremot gäller inte fristen att Socialstyrelsen inom en månad från ansökningsdagen ska underrätta sökanden om vilka handlingar som saknas. En sådan tolkning har direkt stöd i framför allt direktivets ordalydelse. Enligt Socialstyrelsen leder även en systematisk och ändamålsenlig tolkning med ledning av bestämmelsens syfte till samma resultat. Det vore mycket märkligt om Socialstyrelsen inom en månad måste avgöra om en ansökan är komplett, medan myndigheten, när den väl konstaterat att ansökan är komplett, har hela tre månader på sig att fatta det formella beslutet. Det bör också framhållas att en månad är en mycket kort tid och det är att ställa orimliga krav på myndigheter inom EU att dessa ska kunna hantera ärenden på så kort tid när som helst på året, även under semestertider. Dessutom är det svårt att se syftet med att såväl direktivet som

text: patientsäkerhetsförordningen

text: innehåller allmänna skrivningar om skyndsam handläggning om det därutöver finns bestämmelser som i praktiken innebär att själva handläggningen aldrig får överskrida fyra månader.

text: Socialstyrelsens uppfattning är således att myndigheten inte har åsidosatt någon i lag eller författning stadgad tidsfrist när myndigheten ombad IN att komplettera ansökan sju månader efter att ansökan inkommit.

text: IN har yttrat sig över Socialstyrelsens yttrande. Ytterligare skriftväxling har skett med upplysning om att ärendet är klart för avgörande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Socialstyrelsens handläggning av och beslut i ärenden om ansökan om sjuksköterskelegitimation är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: I

text: Enligt

text: I

text: sägs bl.a. följande. Ärenden enligt 1-15 §§ ska handläggas skyndsamt. I ärenden enligt 1-13 §§ ska Socialstyrelsen inom en månad från ansökningsdagen bekräfta mottagandet av ansökan och, i förekommande fall, uppmana sökanden att komma in med

text: kompletterande underlag. Socialstyrelsen ska fatta beslut i ärendet inom tre månader från det att en fullständig ansökan getts in.

text: I

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: sägs bl.a. följande. Varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Överväganden

text: I detta ärende aktualiseras frågan om

text: artikel 51.1 i direktiv 2005/36/EG

text: ska tolkas som att underrättelsen till sökanden om vilka handlingar som saknas inte behöver ske inom en månad från mottagandet av ansökan eller om underrättelsen, liksom bekräftelsen av mottagandet av ansökan, måste ske inom enmånadsfristen.

text: Socialstyrelsen har i sitt yttrande hit anfört flera skäl till stöd för den förstnämnda tolkningen. Till detta kan läggas att artikeltexten är uppbyggd så att underrättelsen om komplettering nämns efter enmånadsfristen och därför kan anses fristående från den. Det kan hävdas att om underrättelsen om komplettering skulle omfattas av enmånadsfristen hade fristen i stället angetts sist i meningen

text: EU-domstolen har inte tolkat den aktuella artikeln. Inte heller den icke juridiskt bindande Code of conduct approved by the group of coordinators for the directive 2005/36/EC on the recognition of professional qualifications ger tillräckligt tydlig ledning för tolkningen av bestämmelsen.

text: Enligt Justitiekanslerns uppfattning kan det inte anses vara en klar överträdelse av EU-rätten eller en uppenbart fel bedömning att göra en sådan tolkning som Socialstyrelsen har gjort av direktivbestämmelsen och

text: . Det innebär avseende enmånadsfristen att skadeståndsgrundande överträdelse av unionsrätten inte har förekommit och att inte heller fel eller försummelse vid myndighetsutövning ägt rum. Detta gäller även i fråga om den totala handläggningstiden av ärendet.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk med anledning av reglerna om studiehjälp (inackorderingstillägg) vid studier i andra EU-medlemsstater

org: jk

text: EA tillerkänns ersättning av staten med 4 640 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 2 februari 2008 till dess betalning sker.

type: stycke

text: Justitiekanslern uppdrar åt Centrala Studiestödsnämnden att betala ut ersättningen till EA.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § studiestödslagen (1999:1395)

text: består studiehjälp bl.a. av inackorderingstillägg. Studiehjälp lämnas enligt

text: 2 kap. 3 § studiestödslagen

text: fr.o.m. kvartalet närmast efter det kvartal då den studerande fyller 16 år och längst t.o.m. det första kalenderåret det år den studerande fyller 20 år. Enligt samma bestämmelse kan inackorderingstillägg lämnas även till studerande som är yngre. Inackorderingstillägg utgår enligt

text: 2 kap. 7 § studiestödslagen

text: med lägst 1 190 kr och högst 2 350 kr per månad. En första förutsättning för att tillägget ska utgå är – som benämningen indikerar – att den studerande är inackorderad. Tillägget syftar till att täcka merkostnader för att den studerande inte bor i sitt föräldrahem. Enligt

text: 2 kap. 14 § studiestödslagen

text: får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela närmare föreskrifter om tillämpningen av reglerna om studiehjälp. Regeringen har med stöd av

text: 2 kap. 14 § studiestödslagen

text: genom

text: 2 kap.

text: och

text: 17 §§

text: studiestödsförordningen (2000:655)

text: bemyndigat Centrala studiestödsnämnden (CSN) att meddela närmare föreskrifter om inackorderingstilläggets storlek och om studiehjälp för studier utomlands.

text: Enligt Centrala studiestödsnämndens föreskrifter och allmänna råd (

text: CSNFS 2006:1

text: ) om studiehjälp fastställs för studier inom landet inackorderingstillägget med ett belopp mellan 1 190 kr och 2 350 kr med utgångspunkt i avståndet mellan föräldrarnas bostad och skolan. Det lägsta beloppet utgår om avståndet understiger 45 km och det högsta beloppet om det överstiger 1 300 km. För studier i ett annat nordiskt land lämnas inackorderingstillägget med det högsta beloppet om 2 350 kr. För studier utanför Norden lämnas inackorderingstillägget med det lägsta beloppet om 1 190 kr. (Se 1 kap. 3 – 9 §§

text: CSNFS 2001:6

text: CSN beviljade den 25 oktober 2006 EA inackorderingstillägg med 1 190 kr per månad avseende perioden den 21 augusti – 22 december 2006 för folkhögskolestudier vid Braheskolan-Visingsö folkhögskola, där kursen var förlagd till Aix-en-Provence, Frankrike.

text: EA, som ansåg att inackorderingstillägg skulle utgå med det högsta föreskrivna beloppet om 2 350 kr per månad, överklagade beslutet. Hon gjorde gällande att det stred mot EG-fördragets bestämmelser om fri rörlighet för unionsmedborgare (artiklarna 17 och 18 EG) att endast bevilja henne det lägsta beloppet.

text: Överklagandenämnden för studiestöd avslog den 19 februari 2007 överklagandet. Efter begäran om omprövning beslutade nämnden den 5 juni 2007 att inte ändra sitt tidigare beslut.

text: Anspråket

text: EA har begärt ersättning av staten med 4 640 kr jämte skälig ränta från dagen för CSN:s beslut, dvs. den 25 oktober 2006. Beloppet motsvarar det ytterligare inackorderingstillägg som hon under fyra månader anser sig vara berättigad till [(2 350 kr – 1 190 kr) x 4 månader].

text: EA har som grund för sitt anspråk anfört att CSN och Överklagandenämnden genom att inte bevilja henne inackorderingstillägg med högsta belopp har åsidosatt EG-rätten på ett sådant sätt att hon är berättigad till skadestånd av staten. Inackorderingstilläggets storlek beror på avståndet mellan elevens föräldrahem och skolan. Hon har sitt föräldrahem i Stockholm och skolan ligger i Aix-en-Provence. Hon uppfyller därmed avståndskravet för att få tillägg med högsta belopp. Reglerna är dock sådana att endast elever som studerar i Sverige på en skola som ligger 1 300 km eller längre från föräldrahemmet har rätt till det högsta tillägget. För elever som studerar utomlands, exempelvis inom flertalet länder inom EU, och som uppfyller avståndskravet för högsta tillägg, är rätten till tillägg begränsad till det belopp som utgår till elever i Sverige för vilka avståndet mellan föräldrahemmet och skolan är kortare än 45 km. Från denna regel finns ett undantag, nämligen att om skolan ligger i ett annat nordiskt land än Sverige utgår tillägget med det högsta beloppet. Reglerna ger därmed ett sämre skydd för personer som vistas utomlands än för personer som vistas i Sverige. Av artikel 17 och 18 EG följer att hon som unionsmedborgare, när hon utnyttjar sin rätt till fri rörlighet inom EU och studerar i Frankrike, inte får behandlas sämre när det gäller möjligheten att få inackorderingstillägg än en elev i motsvarande situation i Sverige. Hon har hänvisat bl.a. till EG-domstolens avgörande i de förenade målen

text: och

text: Rhiannon Morgan mot Bezirksregierung Köln och Iris Bucher mot Landrat des Kreises Düren, REG 2007 I-09161.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från CSN, som har anfört bl.a. följande. Av CSN:s regelhandbok för studiehjälp, som beskriver gällande regler och praxis på området, framgår att det faktum att inackorderingstillägget för studier utanför Norden lämnas med det lägsta beloppet motiveras av att tillägget i det fallet endast lämnas för boende, mat och andra fördyrande omständigheter men inte för hemresor. Anledningen till att övriga Norden omfattas av det högsta tillägget är att man har velat stimulera ett ökat elevutbyte mellan de nordiska länderna. Om studierna bedrivs i en nordisk läroanstalt (och inte vid en svensk sådan som har förlagt utbildningen till ett annat nordiskt land) krävs dock att elevens föräldrar inte vistas i samma land. Regleringen härstammar från tiden före Sveriges EU-inträde och tillkom i en anda av nordiskt samarbete. I samband med att reglerna för studiehjälp och allmänt barnbidrag samordnades samt reglerna om studiehjälp och studiemedel harmoniserades 1989 gjordes en besparing i storleksordningen en miljon kr per år. Av

text: prop. 1989/90:100

text: Bil. 10 s. 308 framgår att dessa medel skulle disponeras så att inackorderingstillägget för studier i andra nordiska länder skulle höjas till det högsta beloppet i syfte att stimulera utbytet av elever på gymnasial nivå mellan de nordiska länderna, medan elever som studerat utanför Norden även fortsättningsvis skulle få det lägsta beloppet. De aktuella reglerna kommenteras inte i förarbetena till 2000 års studiestödsreform (

text: prop. 1999/2000:10

text: ) eller i

text: prop. 2005/06:134

text: Anpassningar av studiestöd till vissa EG-direktiv, m.m. I enlighet med det yttrande som CSN lämnade till Överklagandenämnden är enligt CSN:s mening frågan i första hand om reglerna i 1 kap. 8 – 9 §§

text: CSNFS 2001:6

text: kan anses diskriminerande på ett sådant sätt att förbudet enligt artikel 12 EG mot diskriminering på grund av nationalitet har överträtts. Enligt CSN föreligger det inte någon diskriminering på grund av nationalitet i detta fall. Såväl svenska medborgare som utländska medborgare – inklusive EU-medborgare – omfattas av de regler som ger rätt till inackorderingstillägg vid studier på en folkhögskola som har förlagt en del av utbildningen utomlands. Det innebär att såväl en svensk medborgare som en migrerande EU-medborgare får det högsta beloppet vid studier i Norden och det lägsta beloppet vid studier utom Norden. CSN har avslutningsvis anfört att domen i de förenade målen

text: och

text: Morgan och Bucher meddelades den 23 oktober 2007, dvs. efter att CSN och Överklagandenämnden prövade EA:s ärende och att CSN för övrigt inte kan se att domen är av intresse i detta ärende.

text: Justitiekanslern har från Utbildningsdepartementet inhämtat upplysningen att reglerna om inackorderingstillägg inte har blivit föremål för något formellt överträdelseförfarande enligt artikel 226 EG. Utbildningsdepartementet har uppgett att det med hänsyn till domen i

text: och

text: Morgan och Bucher finns en medvetenhet inom departementet om behovet av en översyn av regelverket för bl.a inackorderingstillägg men att något formellt uppdrag inte har lämnats i saken.

text: Statens skadeståndsskyldighet

text: Enligt de principer som framgår av EG-domstolens praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på gemenskapsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande tre kriterier är uppfyllda.

text: 1. Staten har överträtt en gemenskapsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda.

text: 2. Överträdelsen är tillräckligt allvarlig (klar).

text: 3. Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan eller skadorna.

text: Överträdelse av gemenskapsrätten

text: I artikel 17.1 EG föreskrivs att varje person som är medborgare i en medlemsstat ska vara unionsmedborgare. Enligt artikel 17.2 EG ska unionsmedborgarna ha de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i fördraget, bland annat de som omnämns i artikel 18.1 EG. EA är i egenskap av svensk medborgare unionsmedborgare i den mening som avses i artikel 17.1 EG och kan således göra gällande de rättigheter som sammanhänger härmed, till exempel rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier enligt artikel 18.1 EG.

text: EG-domstolen har i sin praxis i ett antal liknande situationer som den som är aktuell här klargjort att de rättigheter som sammanhänger med unionsmedborgarskapet kan åberopas även mot den egna medlemsstaten liksom att nationell lagstiftning som missgynnar vissa nationella medborgare endast på grund av att de utnyttjar rätten att fritt röra sig i en annan medlemsstat utgör en begränsning av de friheter som tillkommer unionsmedborgare enligt artikel 18.1 EG (se bl.a.

text: mål C-192/05

text: K. Tas-Hagen och R.A. Tas mot Raadskamer WUBO van de Pensioen- en Uitkeringsraad, REG 2006 I-10451, punkterna 17 – 31 och

text: och

text: Morgan och Bucher, punkterna 22 – 25).

text: EG-domstolen har vidare understrukit att det, med hänsyn till att målet för artiklarna 3.1 q och 149.2 andra strecksatsen EG är bl.a. att främja rörligheten för studerande och lärare, inom utbildningsområdet är särskilt viktigt att fördragets möjligheter till fri rörlighet för unionsmedborgare får full verkan (

text: och

text: Morgan och Bucher, punkterna 26 – 27). EG-domstolen har i fråga om de rättigheter som följer enligt artikel 18.1 EG för bl.a. studerande uttryckligen hänvisat till motsvarande principer som gäller för arbetstagaren enligt artikel 39 EG (se

text: och

text: Morgan och Bucher, punkten 28).

text: Ett hinder i den fria rörligheten anses i dessa fall föreligga även om de nationella bestämmelserna tillämpas oberoende av de berördas nationalitet (se

text: mål C-109/04

text: Karl Robert Kranemann mot Land Nordrhein-Westfalen, REG 2005 I-02421, punkten 26 med där angivna hänvisningar).

text: Av EG-domstolens fasta praxis följer därmed att en medlemsstat som har infört ett studiebidragssystem enligt vilket studerande kan erhålla bidrag när de studerar i en annan medlemsstat måste säkerställa att de närmare bestämmelserna för att erhålla detta bidrag inte ger upphov till en omotiverad inskränkning i rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier.

text: Enligt de svenska bestämmelserna utgår inackorderingstillägg som utgångspunkt till studerande som i Sverige är inackorderade på en annan ort än den där föräldrahemmet är beläget. Den svenska lagstiftaren har vidare utsträckt detta system till att gälla även för studier som bedrivs utanför Sverige. När det gäller studier som bedrivs i en annan medlemsstat utgår – förutom såvitt avser de nordiska länderna – emellertid inackorderingstillägg i regel med ett lägre belopp än vad som skulle ha varit fallet om studierna hade bedrivits inom Sverige och den studerande hade varit inackorderad på motsvarande avstånd från föräldrahemmet. Justitiekanslern kan därmed inte se att det finns utrymme för någon annan slutsats än att regelverket är utformat på ett sådant sätt att det i praktiken avhåller studerande från att utnyttja sin rätt att fritt röra sig inom unionen i syfte att bedriva studier i en annan medlemsstat (dock med undantag för Danmark och Finland).

text: En sådan inskränkning i den fria rörligheten kan endast anses motiverad om den grundar sig på objektiva hänsyn av allmänt intresse som är oberoende av de berörda personernas nationalitet och står i proportion till det legitima syfte som eftersträvas med de nationella bestämmelserna (se

text: och

text: Morgan och Bucher, punkten 33 och

text: Kranemann, punkten 33, samt där angivna hänvisningar).

text: CSN har förklarat att höjningen av inackorderingstillägget för studier i de nordiska länderna föranleddes av att medel fanns tillgängliga för en sådan höjning inom ramen för den då gällande budgetramen. CSN har i övrigt endast angett att för studier i andra medlemsstater tillägget utgår med det lägsta beloppet då tillägget i det fallet inte omfattar ersättning för hemresor. Någon objektiv grund för att inte även studerande utom Norden skulle ha merkostnader för hemresor har inte förts fram. Justitiekanslern har inte heller av förarbeten och praxis i övrigt kunnat finna att inskränkningen är en följd av annat än budgetmässiga överväganden. Skäl av rent ekonomisk karaktär kan emellertid inte utgöra tvingande hänsyn av allmänintresse av den arten att de rättfärdigar en begränsning av en grundläggande frihet som garanteras i EG-fördraget (se

text: Kranemann, punkten 34 samt där angivna hänvisningar). Bestämmelserna i

text: CSNFS 2006:1

text: , som innebär att inackorderingstillägg utgår med det lägsta beloppet vid studier i medlemsstater utanför Norden även om avståndet mellan föräldrahemmet och studieorten överstiger 45 km, utgör således en otillåten inskränkning i unionsmedborgarnas rätt att fritt röra sig och vistas inom unionen.

text: EA:s ansökan om inackorderingstillägg har avsett studier i Aix-en-Provence, dvs. på en ort som är belägen mer än 1 300 km från hennes föräldrahem i Stockholm. Om studierna hade bedrivits på motsvarande avstånd från föräldrahemmet men inom Sverige skulle inackorderingstillägg ha beviljats med det högsta beloppet. Tillämpningen av reglerna om inackorderingstillägg måste i detta fall därmed anses få till effekt att EA har hindrats från att utnyttja sin rätt att i egenskap av unionsmedborgare fritt röra sig inom unionen i syfte att bedriva studier i en annan medlemsstat. Artiklarna 17 och 18 EG är bestämmelser som är avsedda att skapa rättigheter för enskilda i den mening som avses i EG-domstolens praxis om medlemsstaternas skadeståndsskyldighet vid överträdelser av gemenskapsrätten. Genom att neka EA inackorderingstillägg med högsta belopp har staten därmed gjort sig skyldig till en överträdelse av gemenskapsrätten som kan föranleda skadeståndsansvar för staten under förutsättning att även övriga villkor härför är uppfyllda.

text: En tillräckligt klar överträdelse

text: Bedömningen av om en överträdelse av gemenskapsrätten är tillräckligt klar för att grunda skadeståndsansvar görs med hänsyn till samtliga de kriterier som kännetecknar situationen i fråga. EG-domstolen har angett att till dessa kriterier hör särskilt den överträdda regelns klarhet och precision, fördragsbrottets eller den vållade skadans avsiktliga eller oavsiktliga karaktär, den ursäktliga eller oursäktliga karaktären av en eventuell rättsvillfarelse och den omständigheten att en av en gemenskapsinstitution intagen ståndpunkt har kunnat bidra till antagandet eller upprätthållandet av bestämmelser eller nationell praxis som strider mot gemenskapsrätten (se framför allt

text: mål C-424/97

text: Salomone Haim mot Kassenzahnärztliche Vereinigung Nordrhein, REG 2000 I-05123).

text: De svenska bestämmelserna om inackorderingstillägg har inte blivit föremål för något formellt överträdelseförfarande enligt artikel 226 EG. Inget tyder heller på att lagstiftaren medvetet har åsidosatt gemenskapsrätten vid införandet och upprätthållandet av dem. I detta fall blir bedömningen därför främst avhängig av om den närmare innebörden av bestämmelserna om unionsmedborgarskapet kunde anses så pass tydlig att det inte framstår som en ursäktligt missbedömning från lagstiftarens och rättstillämpningens sida att de svenska bestämmelserna ansågs förenliga med gemenskapsrätten och därmed i detta fall tillämpades enligt sin ordalydelse.

text: För att det skulle röra sig om en sådan ursäktlig missbedömning talar i viss mån att den grundläggande rätten till fri rörlighet för personer som föreskrivs i artikel 39 EG endast gäller arbetstagare. Det gemenskapsrättsliga arbetstagarbegreppet har visserligen över tid kommit att få ett tämligen vitt tillämpningsområde men det är tydligt att det inte omfattar studerande i en sådan situation som den här aktuella. Unionsmedborgarskapet och därmed bestämmelser som innefattar rättigheter för samtliga medborgare i medlemsstaterna oavsett deras status i övrigt inflöt i fördraget först genom antagandet av unionsfördraget. Bestämmelserna om unionsmedborgarskapet möttes dessutom initialt med skepsis och det ifrågasattes om unionsmedborgarskapet över huvud taget kunde grunda några rättigheter utöver de som redan följde av fördraget. Den närmare innebörden av unionsmedborgarskapet har därför klarlagts först senare genom EG-domstolens praxis. Inledningsvis har det vidare i första hand varit värdmedlemsstatens skyldigheter som har stått i fokus i praxisutvecklingen. Den situation som är aktuell här, dvs. behandlingen av egna medborgare, har mindre frekvent kommit upp till bedömning. Det kan också understrykas att gemenskapsrätten inte i sig innebär någon förpliktelse att ha ett system för bistånd till studerandes uppehälle och att det därmed rör sig om ett område där medlemsstaterna förfogar över ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning.

text: Som Justitiekanslern har utvecklat ovan kan det dock i dag inte anses råda några tveksamheter kring att det svenska regelverket i en situation som den aktuella kommer i konflikt med de rättigheter som följer av unionsmedborgarskapet. Detta gäller framför allt med hänsyn till EG-domstolens avgörande i

text: och

text: Morgan och Bucher, som i allt väsentligt gäller en liknande situation som här. Utgången i dessa mål kan visserligen inte anses ha varit alldeles självklar. Det understryks inte minst av generaladvokatens förslag till avgörande, som tydligt understryker att det rör sig om ett rättsområde där utvecklingen har gått starkt framåt under förhållandevis kort tid.

text: Justitiekanslern kan dock inte annat än konstatera att den svenska regeringen i sitt skriftliga yttrande i målen i maj 2006 inte fann ”anledning att ifrågasätta att en nationell bestämmelse som kan avhålla medborgare i en medlemsstat från att lämna medlemsstaten från att söka sig till en annan medlemsstat utgör en begränsning av den rätt till fri rörlighet som följer av artikel 18.1 EG på samma sätt som domstolen exempelvis har konstaterat beträffande bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare i artikel 39 EG”. Regeringen konstataterade vidare att detta ”gäller oavsett om den nationella bestämmelsen tillämpas utan hänsyn till de berörda personernas nationalitet”. Även om regeringen framhöll att utbildningspolitikens område omfattades av medlemsstaternas behörighet framhöll regeringen samtidigt att medlemsstaterna vid utövandet av denna frihet ”givetvis måste” beakta de förpliktelser som följer av övriga bestämmelser i fördraget. Den för den svenska regeringen avgörande frågan blev därför om reglerna kunde motiveras på ett godtagbart sätt.

text: Denna regeringens insiktsfulla och, som det sedermera visade sig, i allt väsentligt korrekta analys av rättsläget borde emellertid samtidigt ha föranlett överväganden kring det egna regelverkets förenlighet med den fria rörligheten för unionsmedborgare. Någon översyn av bl.a. reglerna om inackorderingstillägg har emellertid inte inletts. Mot denna bakgrund kan det inte rimligen hävdas att det här har rört sig om en ursäktlig missbedömning av vilka krav som bestämmelserna om unionsmedborgarskapet ställde på nationell lagstiftning av detta slag.

text: Justitiekanslern finner därmed vid en samlad bedömning att överträdelsen i detta fall har varit klar i den mening som avses i EG-domstolens praxis om medlemsstaternas skadeståndsansvar.

text: Sammanfattande bedömning

text: Justitiekanslern har alltså kommit fram till att staten i förevarande fall har gjort sig skyldig till en klar överträdelse av gemenskapsrätten. Med hänsyn härtill och då det står klart att överträdelsen direkt har medför skada motsvarande det yrkade beloppet ska EA:s huvudsakliga anspråk bifallas.

text: EA har vidare yrkat att skälig ränta ska utgå från dagen för CSN:s beslut. Då hon inte har utvecklat skälen för varför ränta ska utgå från denna tidpunkt finner Justitiekanslern inte skäl att bifalla hennes yrkande i denna del på annat sätt än vad som följer av

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen (1975:635)

text: i fråga om fordringar som avser skadestånd. EA tillerkänns därmed ränta från den 2 februari 2008, dvs. trettio dagar från det att hon framställde sitt anspråk hit.

type: avgorande


title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen har jämkats till noll på grund av eget beteende

text: Justitiekanslern avslår JE:s begäran om ersättning.

text: Begäran m.m.

text: JE har varit anhållen och häktad under tiden den 9 oktober – 15 december 2016 på grund av misstanke om brott. Frikännande dom har meddelats.

text: JE har begärt ersättning för lidande med 75 000 kr och för förlorad ersättning från den norska försäkringskassan (NAV) med 24 669 kr. På de yrkade beloppen har ränta yrkats enligt

text: räntelagen

text: . JE har även begärt ersättning för ombudskostnader.

text: Åklagarmyndigheten har utan närmare motivering motsatt sig helt bifall till JE:s begäran.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Frikännande dom har meddelats. JE är därför i princip berättigad till ersättning enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) för det lidande som frihetsberövandet kan antas ha inneburit för honom.

text: I 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen anges att ersättning kan vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Det är närmast fråga om situationer då en skadelidande har handlat på ett sådant sätt att han har dragit misstankarna till sig, t.ex. genom att aktivt delta i ett stökigt gängs förehavanden utan att det i slutänden kan visas att han har begått något brott (

text: prop. 1997/98:105 s. 55

text: ). Regeln bör enbart tillämpas i de fall där den frihetsberövades eget beteende eller handlande har varit avgörande för beslutet att ingripa mot denne (

text: a. prop. s. 26

text: ). Ersättning får inte vägras eller sättas ned enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

text: Med hänsyn till att möjligheten till jämkning kan anses innefatta ett undantag från den grundläggande rättsstatliga principen att den som inte har blivit dömd i en rättegång ska betraktas som oskyldig, och som en konsekvens av detta normalt bör tillerkännas ersättning av det allmänna för ett frihetsberövande, är det påkallat med en restriktiv tillämpning av jämkningsbestämmelsen. Det ankommer vidare på staten att visa att förutsättningarna för jämkning är uppfyllda (

text: a. prop. s. 25

text: f. och s. 56).

text: I rättsfallet

text: NJA 2013 s. 1003

text: (p. 14) sägs att med uttrycket eget beteende i 6 § tredje stycket frihetsberövadelagen avses något annat än det handlande som låg till grund för frihetsinskränkningen (brottspåståendet).

text: Domstolarnas bedömning i skuldfrågan

text: JE var misstänkt för mord genom knivhugg. Han åtalades för mord, alternativt dråp. Tingsrätten fann det styrkt att JE var gärningsman och att han hade uppsåt till den aktuella gärningen. JE invände dock att han skulle gå fri från ansvar på grund av nödvärn.

text: Tingsrätten fann att JE befann sig i en nödvärnssituation och att hans agerande under händelseförloppet, med hänsyn till angreppets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt, inte hade varit uppenbart oförsvarligt. Tingsrätten meddelade frikännande dom i denna del. Målsägandena överklagade tingsrättens dom till Hovrätten för övre Norrland, som avslog överklagandet.

text: Föreligger rätt till ersättning?

text: JE begav sig den aktuella kvällen, tillsammans med en vän, i bil till en plats i syfte att handla narkotika för en större summa pengar. Han hade med sig en fällkniv i syfte att skydda sig.

text: Av tingsrättens dom framgår att JE och hans vän utsattes för ett rånförsök på den plats där narkotikaaffären skulle äga rum. En av angriparna utdelade flera knivhugg mot JE medan denne satt i bilen. Efter att ha blivit knivhuggen lyckades JE ta sig ut ur bilen. Då uppstod ett slagsmål mellan JE och angriparen. JE högg angriparen med sin egen kniv flera gånger. Angriparen avled till följd av de skador som JE hade tillfogat honom.

text: Kort efter den aktuella händelsen påträffades JE av en polispatrull i närheten av brottsplatsen. Han uppgav för poliserna att han hade attackerats av två personer och att en av angriparna hade med sig en stor kniv. JE uppgav vidare att han, efter att ha lyckats övermanna angriparen som hade kniven, tog dennes kniv och stack honom med den.

text: JE har genom att bege sig till en plats, beväpnad med kniv, för att göra en narkotikaaffär och genom att lämna de uppgifterna till polisen i samband med att han påträffades i närheten av brottsplatsen handlat på ett sådant sätt att han drog misstankarna till sig. Hans eget beteende får därför anses ha föranlett beslutet om frihetsinskränkning på ett sådant sätt att jämkning av ersättningen ska ske enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen. Jämkning bör ske till noll, d.v.s. ersättning bör vägras helt.

text: Vid denna bedömning finns inte förutsättningar att utge någon ersättning till JE för hans ombudskostnader i ärendet.


title: Allvarlig kritik mot Transportstyrelsen för handläggningen av vissa körkortsärenden där det är aktuellt med preliminärt beslut om varning

text: Justitiekanslern uttalar allvarlig kritik mot Transportstyrelsen för att sedan år 2010 ha underlåtit att meddela preliminärt beslut om varning vid vissa fall av trafikförseelser.

text: Bakgrund

text: Rättslig bakgrund

text: Grunderna för återkallelse av körkort följer av

text: 5 kap. 3 § körkortslagen

text: (1998:488; nedan KKL). Enligt punkten 4 ska ett körkort återkallas om körkortshavaren i annat fall vid förande av ett motordrivet fordon eller en spårvagn har överskridit högsta tillåtna hastighet, kört mot rött ljus, underlåtit att iaktta stopplikt, kört om vid övergångsställe eller brutit mot någon annan regel som är väsentlig från trafiksäkerhetssynpunkt, allt om överträdelsen inte kan anses som ringa.

text: I stället för att återkalla körkortet kan i fall som avses i 3 § punkterna 2–6 varning meddelas om det av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd (se 5 kap. 9 § KKL). Varning kan också meddelas vid rattfylleri om alkoholkoncentrationen under eller efter färden inte uppgått till 0,5 promille i blodet eller 0,25 mg per liter i utandningsluften. Varning får alltså endast meddelas om det finns grund för återkallelse och är inte en självständig typ av körkortsingripande.

text: Det finns ett förenklat förfarande för att besluta om ett körkortsingripande (se 7 kap. 6 § KKL). Transportstyrelsen får utfärda preliminärt beslut om körkortsingripande för godkännande inom viss tid, om det med hänsyn till omständigheterna och uppgifterna i ärendet finns grundad anledning att anta att körkortshavaren är beredd att godta ett beslut om körkortsingripande. Förfarandet får användas för såväl varning som återkallelse. Möjligheten att utfärda ett preliminärt beslut om varning, så kallad preliminär varning, infördes som en motsvarighet till straffrättens summariska avgöranden genom strafförelägganden. Bakgrunden var att effektivisera processen utan att rättssäkerheten eftersattes. I ett första steg infördes möjligheten endast för utfärdandet av varningar (se

text: prop. 1985/86:115 s. 11

text: ). Efter en senare lagändring så blev det även möjligt att återkalla körkort genom förfarandet. För att det ska bli aktuellt med ett preliminärt beslut krävs att varken omständigheterna vid gärningen eller körkortshavarens personliga förhållanden är sådana att de har någon avgörande betydelse för körkortsingripandet, vare sig för formen eller spärrtidens längd (se

text: prop. 1997/98:124 s. 50

text: f.). Förfarandet är alltså avsett för fall där det enligt praxis är klart vilket ingripande som ska bestämmas.

text: Transportstyrelsens prioriteringsbeslut

text: Transportstyrelsen – som är den myndighet som sedan år 2010 som första instans handlägger ärenden om körkortsingripanden – fattade den 17 mars 2010 ett beslut om att nedprioritera vissa ärenden till följd av höga balanser och ett ansträngt resursläge (nedan prioriteringsbeslutet). Prioriteringsbeslutet tillämpas än idag och innebär i korthet att Transportstyrelsen avslutar vissa ärenden utan att vidta någon åtgärd. Ärenden som omfattas av prioriteringsbeslutet är sådana där det – enligt etablerad praxis – finns förutsättningar att meddela ett preliminärt beslut om varning. De ärenden som omfattas av beslutet är tre typfall av vad som anses vara mindre allvarliga förseelser, nämligen hastighetsöverträdelser med 16–20 km/h på vägsträckor med hastighetsbegränsning till max 30 km/h, hastighetsöverträdelser med 25–30 km/h på övriga vägar och stoppliktsförseelser.

text: Rent konkret innebär prioriteringsbeslutet att ärenden som avser de nämnda överträdelserna ska avslutas utan att någon åtgärd vidtas och i princip inte utredas. Utredningsåtgärder kan genomföras för att säkerställa att ett ärende kan hänföras till någon av de tre förseelser som omfattas av beslutet. För att prioriteringsbeslutet ska tillämpas måste förseelserna vara av enkel beskaffenhet på så sätt att aktuell körkortshavare inte tidigare är belastad med trafikbrott eller körkortsingripande inom en tvåårsperiod. Detta motsvarar också förutsättningarna för att Transportstyrelsen ska kunna använda sig av det förenklade förfarandet för att meddela preliminära beslut om varning.

text: I övriga fall meddelar Transportstyrelsen varning, dvs. även vid andra förseelser där det finns förutsättningar för att använda förfarandet för preliminära beslut, t.ex. vid rattfylleri med mycket låg alkoholkoncentration.

text: Enligt Transportstyrelsen har de personer som omfattats av prioriteringsbeslutet behandlats på ett enhetligt sätt. Mängden ärenden av aktuell typ är cirka 30 000 per år.

text: Ärendet

text: I en anmälan som kom in till Justitiekanslern den 11 september 2017 upplyste anmälaren om att Transportstyrelsen fortfarande tillämpar beslutet från den 17 mars 2010 om att nedprioritera utredningen i vissa typer av körkortsärenden. Enligt anmälaren innebär detta att vissa ärenden avslutas utan åtgärd trots att varning ska meddelas enligt praxis.

text: Justitiekanslern remitterade ärendet till Transportstyrelsen, som förelades att yttra sig över anmälan, samt särskilt besvara följande.

text: Transportstyrelsen har yttrat sig och i huvudsak anfört följande. Transportstyrelsen tog år 2010 över körkortsverksamheten från länsstyrelserna. Myndigheten fick överta 140 000 oavslutade ärenden vid årsskiftet 2009/2010 samtidigt som nya ärenden fortsatte att komma in. Detta ledde till ett mycket ansträngt balans- och resursläge. Motivet till prioriteringsbeslutet var att frigöra utredningsresurser till – ur trafiksäkerhetsperspektiv – mer angelägna ärenden. Transportstyrelsen hade och har för avsikt att skapa en automatiserad handläggnings- och beslutprocess för ärenden där det finns förutsättningar att meddela preliminär varning. Anledningen till det är att utrymmet för individuella bedömningar i dessa fall är starkt begränsat mot bakgrund av den praxis som finns på området. Vidare fanns det tidigare länsstyrelser som meddelade varning i aktuella fall medan andra inte gjorde det. Prioriteringsbeslutet utformades att gälla till dess att en automatiserad lösning finns på plats och tillämpas än idag.

text: Transportstyrelsen har uppgett att det i körkortsavdelningens handbok beskrivs i detalj hur prioriteringsbeslutet ska tillämpas. I ett månadsbrev från januari 2016 har det vidare klargjorts hur det ska tillämpas när en körkortsinnehavare på nytt begår en trafikförseelse.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Det kan finnas befogad anledning för en myndighet att periodvis prioritera ärenden olika med hänsyn till arbetsläget. Utgångspunkten måste emellertid vara att de grundläggande kraven på rättssäkerhet är uppfyllda och att prioriteringar sker i enlighet med gällande lagstiftning. Som också redogjorts för ovan var syftet med möjligheten att meddela preliminära beslut att effektivisera processen utan att rättssäkerheten eftersattes.

text: De administrativa sanktionerna i körkortsärenden motiveras av trafiksäkerhetsskäl. Transportstyrelsen, som är den myndighet som handlägger ärendetypen, ska därför verka för att överträdelser beivras. Även om de förseelser som prioriteringsbeslutet omfattar inte är de allvarligaste från trafiksäkerhetssynpunkt, fyller varningar funktionen att enskilda ges ett incitament och en möjlighet att rätta sig efter varningen. Upprepade förseelser då en körkortsinnehavare visar bristande vilja eller förmåga att rätta sig efter de bestämmelser som gäller i trafikens eller trafiksäkerhetens intresse kan också leda till återkallelse (se 5 kap. 3 § 3 KKL). Att avstå från att meddela varningar kan således inte anses förenligt med lagstiftningens syfte.

text: Enligt Justitiekanslern kan det ifrågasättas om det över huvud taget finns rättsliga förutsättningar att fatta ett sådant prioriteringsbeslut som det här är fråga om. Regleringen i

text: körkortslagen

text: innebär att varning inte är en självständig sanktion i förhållande till återkallelse. Det är samma grunder som motiverar återkallelse som varning. Varning kan meddelas istället för återkallelse när det av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd. Som lagstiftningen får uppfattas ska varning bara underlåtas i ringa fall (jfr.

text: 5 kap. 3 § 4

text: KKL). Av förarbetena framgår vidare att ett föreläggande om varning endast ska ske i sådana fall när en domstol skulle göra samma bedömning. Den som utfärdar det preliminära beslutet ska i varje särskilt fall noga överväga om förfarandet bör väljas (se

text: prop. 1985/86:115 s. 11

text: f.). Det kan följaktligen inte uppfattas som att införandet av möjligheten att meddela preliminära beslut om varningar innebar en praxisändring när det gäller vilka förseelser som ska föranleda varning. Såvitt framgår av utredningen är de fall som omfattas av prioriteringsbeslutet enligt praxis normalt sett inte att betrakta som ringa. Till skillnad mot de regler som gäller för strafförelägganden finns inte heller samma ”ventiler” för att avstå från att meddela en sanktion.

text: Syftet med lagstiftningen avseende preliminära beslut har varit att underlätta förfarandet för utfärdande av bl.a. varningar, men inte att Transportstyrelsen under en längre tid helt ska underlåta att meddela varningar med hänvisning till att det är fråga om mindre allvarliga förseelser. Enligt Transportstyrelsen var praxis före prioriteringsbeslutet huvudsakligen att den typen av förseelser föranledde en varning, men att det fanns länsstyrelser som redan tidigare låtit bli att meddela varning i dessa fall. Det kan inte uppfattas som att lagstiftningen på området lämnar något utrymme för att regelmässigt avstå från att meddela varningar.

text: Ett beslut om preliminär varning förutsätter att den enskilde godkänner föreläggandet, i likhet med ett strafföreläggande. Om detta inte sker har han eller hon möjlighet att få varningen prövad enligt de processuella regler som annars gäller för varning. Prioriteringsbeslutet har inneburit att den enskilde formellt sett inte meddelats någon administrativ sanktion. Av Transportstyrelsens yttrande framgår emellertid att en tidigare ohanterad varningsförseelse får viss betydelse om den enskilde begår en ny förseelse inom en två-årsperiod. Den första förseelsen, som lämnats utan åtgärd, beaktas när ingripande sker för den nya förseelsen. Det är inte tillfredställande ur ett rättssäkerhetsperspektiv att enskilda, som till följd av prioriteringsbeslutet inte fått någon varning, och således inte haft möjlighet att rätta sig därefter, vid ett senare tillfälle får en strängare sanktion.

text: Prioriteringsbeslutet fattades år 2010 och tillämpas än idag, dvs. cirka tio år senare. Transportstyrelsen har under denna period haft möjlighet att ompröva beslutet med hänsyn till att tidigare balans- och resursproblem inte längre föreligger. Att Transportstyrelsen avser att införa ett automatiserat system kan inte heller motivera att prioriteringsbeslutet har tillämpats under en så lång tid. Det är också anmärkningsvärt att ett sådant system ännu inte finns på plats. Sammantaget kan Transportstyrelsen inte undgå allvarlig kritik för att ha tillämpat prioriteringsbeslutet under denna långa tid.

text: Transportstyrelsen har uppgett att man inrättat en arbetsgrupp som särskilt ska arbeta med ärenden där förfarandet genom preliminära beslut kan tillämpas och att arbetet ska påbörjas i juni 2018.

text: Justitiekanslern har för avsikt att följa upp hur nämnda bestämmelser i

text: körkortslagen

text: efterlevs och Transportstyrelsens fortsatta arbete med preliminära beslut om varning. Jag finner inte anledning att nu vidta ytterligare åtgärder med anledning av ärendet som avslutas med dessa uttalanden.


title: Fråga om det finns förutsättningar att på det grundlagsskyddade området lämna internationell rättslig hjälp i brottmål

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd med anledning av begäran om rättslig hjälp.

text: Handlingarna i ärendet överlämnas till regeringen för prövning av om det finns förutsättningar att lämna den begärda rättsliga hjälpen.

text: Ärendet

text: Allmänna åklagaren vid domstolarna i Furstendömet Monaco har hos det svenska justitiedepartementet gjort en framställning om internationell rättslig hjälp i brottmål. Bakgrunden till framställningen är en brottsutredning rörande de monegaskiska brotten förolämpning mot justitieministern samt förtal mot statstjänstemän och enskilda personer. Enligt framställningen har det på en webbplats publicerats kränkande yttranden om justitieministern i Furstendömet Monaco, vilka yttranden innefattar de nyss angivna brotten.

text: Framställningen innefattar en begäran om att förhör ska hållas med DF och AMD, som påstås vara ansvariga för de texter som publicerats på den aktuella webbplatsen.

text: Justitiedepartementet har överlämnat den monegaskiska framställningen till Åklagarmyndigheten som i sin tur har överlämnat den hit.

text: DF och AMD har yttrat sig i ärendet.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Allmänna förutsättningar för att lämna rättslig hjälp

text: Regler om internationell rättslig hjälp finns i lagen (

text: ) om internationell rättslig hjälp i brottmål (lagen om rättslig hjälp).

text: Rättslig hjälp innefattar enligt 1 kap. 2 § lagen om rättslig hjälp bl.a. förhör i samband med förundersökning i brottmål (p. 1). Enligt 2 kap. 1 § ska rättslig hjälp i form av bl.a. förhör lämnas under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång. Av 2 kap. 2 § följer att rättslig hjälp i form av förhör får lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag.

text: Enligt 2 kap. 14 § ska en ansökan om rättslig hjälp avslås om ett bifall till ansökan skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen. Beslut om avslag på någon av de grunder som anges i 2 kap. 14 § ska fattas av regeringen.

text: Lagen om rättslig hjälp innehåller inte någon särskild föreskrift om att dess tillämpningsområde begränsas av

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Att grundlagarna inte kan sättas ur spel genom lagstiftning på lägre konstitutionell nivå har ansetts självklart och någon uttrycklig regel har därför inte ansetts nödvändig i lagen (

text: prop. 1999/2000:71, s. 73

text: Av TF och YGL följer att ingripanden mot yttranden i grundlagsskyddade medier, eller mot den som har lämnat uppgifter för publicering i sådana medier, endast får ske i den ordning och under de förutsättningar som dessa grundlagar anger. Förekommer i ett ärende om rättslig hjälp misstanke om tryckfrihetsbrott eller yttrandefrihetsbrott i Sverige ska ärendet handläggas av Justitiekanslern i egenskap av exklusiv åklagare på det av grundlagarna reglerade området. Justitiekanslern kan då besluta att inleda förundersökning i den ordning som föreskrivs i TF och YGL.

text: Närmare om förutsättningarna för ingripande mot innehållet på en webbsida på internet

text: Innehållet på en webbsida på internet faller i princip utanför både TF:s och YGL:s tillämpningsområden. Enligt den s.k. databasregeln i

text: 1 kap. 9 §

text: YGL är emellertid grundlagens föreskrifter om radioprogram tillämpliga bl.a. när det gäller databaser (webbplatser) för vilka det har utfärdads ett utgivningsbevis.

text: För den nu aktuella webbplatsen har det utfärdads ett utgivningsbevis. Det innebär att den omfattas av grundlagsskydd enligt YGL och att det i första hand ankommer på Justitiekanslern att ta ställning till framställningen om rättslig hjälp.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Framställningen om rättslig hjälp innefattar en begäran om att förhör ska hållas med DF och AMD. DF är – enligt det utfärdade utgivningsbeviset – ansvarig utgivare för den aktuella webbplatsen. Med hänsyn härtill och då begäran om rättslig hjälp syftar till att utreda misstankar om förtal och förolämpning, som utgör yttrandefrihetsbrott enligt YGL, skulle det formellt sett finnas utrymme för Justitiekanslern att ingripa mot honom med anledning av de yttranden som gjorts på webbplatsen, såtillvida att de i och för sig skulle kunna bli föremål för svensk förundersökning avseende yttrandefrihetsbrotten förtal och förolämpning.

text: Frågan om det är möjligt att – på det grundlagsskyddade området – alls tillmötesgå en begäran om internationell rättslig hjälp i brottmål är dock omtvistad.

text: I äldre beslut har Justitiekanslern konstaterat att TF:s och YGL:s regler hindrat rättslig hjälp i situationer där Justitiekanslern inte kunnat ingripa enligt svensk rätt (se t.ex. beslut 2001-02-26 i ärende nr

text: och beslut 2001-05-11 i ärende nr

text: Därefter gjorde den dåvarande justitiekanslern bedömningen att grundlagens regler om hinder mot ingripande enligt svensk rätt inte i och för sig hindrade att rättslig hjälp lämnades till en stat där ett brott hade begåtts enligt det landets lag, men att rättslig hjälp i de aktuella situationerna ändå kunde vägras med hänvisning till att ett bifall skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper (se beslut 2002-06-27 i ärende nr

text: och ärende nr

text: samt 2003-02-05 i ärende nr

text: och 2003-06-26 i ärende nr

text: ). Regeringen avslog emellertid framställningarna med motiveringen att rättslig hjälp tidigare vägrats när Justitiekanslern inte funnit sig kunna ingripa enligt svensk rätt och att regeringen inte fann anledning att då göra en annan bedömning (Regeringsbeslut 2002-11-14 i dels ärende JuBIRS2002/ 1447, dels ärende JuBIRS2002/2643 samt 2003-04-03 i ärende JuBIRS2003/89 och 2003-09-25 i ärende JuBIRS2003/1881).

text: Efter det att dessa beslut meddelats intog Tryck- och yttrandefrihetsberedningen i sitt delbetänkande

text: SOU 2004:114

text: ståndpunkten att internationellt rättsligt bistånd på grund av ett brott enligt utländsk lag aldrig kan lämnas när det yttrande som ligger till grund för begäran skyddas av TF eller YGL. För att ändå möjliggöra bistånd i vissa fall föreslog beredningen att en ny regel om internationellt rättsligt bistånd skulle införas i TF och att en hänvisning till denna bestämmelse skulle införas i YGL. Betänkandet föranledde dock inte någon lagstiftning i frågan och ytterligare ett antal framställningar om internationell rättslig hjälp avslogs senare med hänvisning till 2 kap. 14 § lagen om rättslig hjälp (se t.ex. Regeringsbeslut 2006-04-26 i ärende JuBC2007/660/BIRS och 2010-03-04 i ärende JuBC2009/ 1330/BIRS).

text: I beslut den 12 juni 2012 (dnr

text: ) och den 28 april 2014 (dnr

text: ) har jag för egen del anslutit mig till uppfattningen att ett hinder mot ingripande enligt grundlagens regler också innebär att hinder föreligger mot att lämna rättslig hjälp.

text: Såvitt Justitiekanslern känner till har det alltså aldrig förekommit att rättslig hjälp har lämnats när begäran har avsett brottsmisstankar som fallit inom det grundlagsskyddade området. Av de fall som prövats är det dock inte något som avsett en begäran om förhör med en person som – enligt den svenska grundlagsregleringen – i och för sig skulle kunna hållas straffrättsligt ansvarig för den misstänkta brottsligheten. I stället har det varit fråga om situationer som antingen avsett misstankar om gärningar som överhuvudtaget inte motsvaras av något tryck- eller yttrandefrihetsbrott enligt svensk rätt eller som riktats mot meddelare eller andra som inte omfattats av TF:s och YGL:s bestämmelser om ensamansvar.

text: Enligt den tolkning som Tryck- och yttrandefrihetsberedningen har gett uttryck för har det inte någon betydelse om brottsmisstanken avser en gärning som i och för sig skulle kunna föranleda ett ingripande enligt svensk rätt; redan den omständigheten att en brottsmisstanke faller inom det grundlagsskyddade området skulle vara tillräcklig för att utesluta rättslig hjälp. Detta har motiverats med att TF:s och YGL:s krav på (svensk) jury och Justitiekanslerns exklusiva roll som åklagare på det grundlagsskyddade området inte kan upprätthållas när det gäller straffrättsliga förfaranden utomlands (se

text: SOU 2004:114, s. 151

text: ff). Denna ståndpunkt är dock inte oomstridd och den har inte heller kommit till uttryck genom stadgad praxis. Det kan också ifrågasättas om Tryck- och yttrandefrihetsberedningens ställningstagande är förenligt med unionsrätten och Sveriges internationella åtaganden i övrigt. Å andra sidan kan det hävdas att det särskilda skydd som yttrandefriheten åtnjuter enligt TF och YGL och som kommer till uttryck bl.a. genom den s.k. instruktionen i

text: 1 kap. 4 §

text: TF skulle kunna undergrävas om det vore möjligt att lämna bistånd till rättsliga förfaranden utomlands som inte skulle omgärdas av det starka skydd för yttrandefriheten som den svenska grundlagsregleringen avser att garantera.

text: Det kan alltså anföras skäl som talar både för och emot den långtgående tolkning av rättsläget som Tryck- och yttrandefrihetsberedningen gett uttryck för. Uppfattningen att det enligt gällande rätt saknas möjlighet att lämna internationell rättslig hjälp på det grundlagsskyddade området kommer dock till uttryck även i

text: prop. 2003/04:7 s. 71

text: f. och synes också ha legat till grund för de förslag som Yttrandefrihetskommittén lämnade i sitt betänkande, En översyn av tryck- och yttrandefriheten (

text: SOU 2012:55

text: ), samt de överväganden som sedan har redovisats i

text: prop. 2013/14:47

text: . Även i regeringens direktiv (

text: dir. 2014:97

text: ) till Mediegrundlagskommittén synes utgångspunkten vara att det enligt gällande rätt inte är möjligt att lämna internationell rättslig hjälp på det grundlagsskyddade området.

text: Sammantaget tycks alltså den förhärskande uppfattningen vara att det överhuvudtaget inte är möjligt att lämna internationell rättslig hjälp på det grundlagsskyddade området. Som anförts kan det dock anföras skäl mot denna ståndspunkt. Frågan har inte heller tidigare ställts på sin spets när, som i detta fall, begäran om rättslig hjälp avser en gärning som motsvarar ett tryck- eller yttrandefrihetsbrott enligt svensk rätt och där misstanken riktas mot den person som, i egenskap av ansvarig utgivare enligt TF eller YGL, har att bära det straffrättsliga ansvaret. Under angivna förhållanden skulle det kunna hävdas att regleringen i YGL inte innefattar något uttryckligt hinder mot att lämna den efterfrågade rättsliga hjälpen. En annan sak är att ett bifall till framställningen skulle kunna komma i konflikt med svenska allmänna rättsprinciper på tryck- och yttrandefrihetens område. Prövningen av om det av den anledningen finns hinder mot att lämna den begärda rättsliga hjälpen är dock, enligt 2 kap. 15 § lagen om rättslig hjälp, förbehållen regeringen. Ärendet ska därför, såvitt avser begäran om rättslig hjälp i form av förhör med DF, överlämnas till regeringen för slutligt ställningstagande.

text: Framställningen från Furstendömet Monaco innefattar också en begäran om att förhör ska hållas med AMD såsom misstänkt för brott. Det kan dock här konstateras att en sådan begäran inte kan bifallas eftersom bistånd i form av rättslig hjälp skulle innefatta ett ingripande som inte är förenligt med regleringen i YGL, eftersom endast den ansvarige utgivaren kan hållas straffrättsligt ansvarig för innehållet i ett grundlagsskyddat medium. Det torde ankomma på regeringen att ta slutlig ställning till framställningen även i den delen.