text: En resenär fick en resekatalog genom en resebyrå och bokade utifrån uppgifterna i katalogen en resa genom resebyrån. Researrangören ansågs bunden av uppgifterna i katalogen trots att en ny katalog med ändrade uppgifter hade kommit ut. Avgörande 2000-07-07; 2000-1750

text: J och hans medresenär besökte i mitten av november 1999 resebyrån B. Enligt den vid tillfället tillgängliga katalogen för 1999 ingick en utflykt till Abu Simbel i en paketresa till Egypten med arrangören T. Resebyrån bekräftade att uppgiften om utflykten var korrekt. Den 26 november bokade resenärerna per telefon resan hos resebyrån B. Väl på resmålet informerades resenärerna om att utflykten inte längre ingick i resans pris. Resenärerna blev därför tvungna att betala USD 250 för att kunna deltaga i utflykten. J yrkade att resenärerna skulle återfå vad de hade betalat för utflykten.

text: Arrangören T bestred yrkandet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: J har anfört följande. I mitten av november 1999 besökte han och hans medresenär resebyrån B. De fann där ett arrangemang som passade dem; nämligen en resa med arrangören T till Hurghada/Luxor i Egypten. Vid tillfället var tillgänglig arrangören T:s katalog för 1999, varav framgick att det i det ifrågavarande resepaketet ingick en utflykt till Abu Simbel. Att så var fallet, fick de också bekräftat av resebyrån B. Den 26 november 1999 bokade J per telefon den ifrågavarande resan hos resebyrån B. – Först när resenärerna befann sig på resmålet, fick de reda på att utflykten till Abu Simbel inte längre ingick i priset. De blev därför tvungna att betala ytterligare USD 125 per person för att få delta i utflykten.

text: Arrangören T har anfört: Bolagets katalog för år 2000 distribuerades till återförsäljarna den 19 november 1999. I denna nya katalog anges att utflykten till Abu Simbel är ett frivilligt arrangemang som inte ingår i resans pris. – I färdhandlingarna poängteras vikten av att ta del av informationen i katalog och prislista.

text: För resan gäller lagen (

text: ) om paketresor (

text: paketreselagen

text: ). I lagens

text: 8 §

text: anges: Alla avtalsvillkor skall framgå av en skriftlig handling. Innan avtal träffas skall resenären få del av avtalsvillkor och information om bl.a. resplan och transporter; han skall få ett eget exemplar av den skriftliga handlingen. – Dessa föreskrifter har i nämndens praxis lett till att arrangören anses ha bevisbördan för att villkoret eller informationen har blivit en del av det enskilda avtalet (jfr nämndens årsbok 1994/95 ref. 35).

text: I ärendet är ostridigt att J vid bokningen inte fått del av den nya katalogen, utan att han bokat resan i tro att, enligt villkoren i den tidigare katalogen, Abu Simbel-utflykten ingick i resans pris. I beaktande av vad ovan angetts har den ändrade uppgiften om utflykten därvid inte blivit del av avtalsrelationen mellan J och arrangören T.

text: Vid denna bedömning har J rätt att av arrangören T återfå vad han och hans medresenär har fått betala extra för utflykten, USD 125 per person.


publisher: Allmänna reklamationsnämnden

org: arn

text: Strikt ansvar gäller inte i förhållandet mellan ägaren till en hund och den som har tagit hand om den. För att skadeståndsansvar skall föreligga för ägaren måste ägaren anses ha varit vårdslös. Avgörande 2000-12-11; 2000-1859

type: rubrik

text: C hade tagit hand om sin grannes hund under några dagar. Hunden anföll hennes egen hund. När hon försökte få den att släppa taget om hennes hund blev hon själv biten. Hon begärde skadestånd av hundens ägare. Grunden för yrkandet var ett ägaren varit vårdslös.

type: stycke

text: Försäkringsbolaget bestred ersättningsskyldighet eftersom hundens ägare, deras försäkringstagare, varken var strikt ansvarig eller hade varit vårdslös.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av

text: 6 § lagen (1943:459)

text: om tillsyn över hundar och katter framgår att en hundägare är skyldig att ersätta skada som orsakas av dennes hund, även om denne inte är vållande till skadan.

text: För det fall någon tar en annans persons hund i sin vård gäller inte det strikta ansvaret i förhållandet mellan ägaren och den som tagit hand om hunden. För att skadeståndsansvar skall föreligga för ägaren för skada som dennes hund orsakar den som tar hand om hunden måste det kunna anses att ägaren till hunden varit vårdslös (jfr

text: NJA 1996 s 104

text: Nämnden finner att det i förevarande ärende inte är visat att hundens ägare varit vårdslös.

type: avgorande


title: Fråga om beskrivning i resekatalog av viss standard hade blivit del av avtalet, 8 § paketreselagen.

text: 8 § paketreselagen

text: . Avgörande 2000-07-20; 2000-2242

text: I bokade en resa till ett hotell i Agadir för två personer per telefon. Han frågade då bland annat om det fanns bar och restaurang på hotellet vilket det skulle finnas. Han fick ingen katalog hemsänd.

text: När resenärerna kom till hotellet visade det sig att den information som hade lämnats vid bokningen var felaktig. Det fanns ingen bar på hotellet som sålde alkohol och det fanns ingenting man kunde göra i stället. Det var förbjudet att dricka sprit vid poolen, det enda som var tillåtet var att ta med sig öl på rummet. Efter diskussioner med reseledningen blev I erbjuden att byta hotell men det skulle kosta flera tusen kronor. Han avstod därför från att flytta. I yrkade prisavdrag med 3 000 kr.

text: Researrangören bestred yrkandet. Vid bokning per telefon sker inte automatiskt utskick av katalog till resenären utan det är resenärens egen skyldighet att ta del av gällande katalog och prislista. Detta anges på det resebevis som skickas till kunden. I katalogen anges att hotellet har restaurang och bar, dock serveras inte alkoholhaltiga drycker på hotellet. I katalogen anges att hotellet inte serverar alkohol.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen i ärendet framgår att I och hans medresenär har förorsakats olägenheter på grund av avsaknaden av bar med alkoholservering på hotellet. Deras utbyte av vistelsen har därigenom blivit sämre än vad de hade förväntat sig. Researrangören har invänt att det av katalogbeskrivningen över hotellet framgick att ingen alkohol serveras på hotellet.

text: Enligt

text: 8 § lagen (1992:1672)

text: om paketresor skall arrangören se till att avtalet innehåller uttryckliga villkor om vad som ingår i resan. Resenären skall innan avtal träffas få del av avtalsvillkor och information. Han skall få ett eget exemplar av den skriftliga handling där avtalsvillkoren framgår.

text: I, som uppenbarligen beställt resan per telefon, har gjort en tydlig invändning om att han inte har haft tillgång till katalogen vid beställningen av resan. Arrangören har häremot inte visat att han har haft tillgång till katalogen. Det har i ärendet inte ens påståtts att det vid beställningen av resan skulle ha nämnts något om bolagets katalog.

text: Arrangören har således inte visat att de beskrivningar av standarden som finns i arrangörens katalog har blivit en del av avtalet med I. Till följd härav saknar skrivningen om att ingen alkohol serveras betydelse för utgången i detta ärende. Nämnden bortser därför från skrivningen.

text: Mot bakgrund härav och eftersom avsaknaden av bar med alkoholförsäljning har inneburit olägenheter för resenärerna finner nämnden att de är berättigade till ett prisavdrag med skäliga 500 kr per person.

text: En ledamot var skiljaktig och ville ogilla yrkandet.


text: Vinterdäck ingår inte vid köp personbil som levereras under vintern. Avgörande 2000-09-20; 2000-2372

text: H köpte i mars 2000 en ny VW Passat. Vid beställningen begärdes att bilen skulle levereras med för årstiden lagstadgade däck. Bilen levererades med sommardäck den 20 mars 2000. Vid denna tidpunkt förelåg skyldighet enligt lagen att bilen skulle vara utrustad med vinterdäck. H ansåg att det är säljarens skyldighet att tillse att bilen uppfyller svensk lagstiftning när den säljs. H yrkade leverans av vinterdäck.

text: Säljaren bestred yrkandet och anförde som grund för bestridandet att det är förarens skyldighet att förvissa sig om att bilen uppfyller gällande lagstiftning innan den framförs på allmän väg.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Under perioden den 1 december–den 31 mars skall bl.a. en personbil vid färd på väg när det råder vinterväglag vara försedd med vinterdäck eller liknande utrustning (se 4 kap. 18 a § trafikförordningen, 1998:1276).

text: H har gjort gällande att parterna kom överens om att bilen skulle levereras med för årstiden lagstadgade däck. Av utredningen i ärendet framgår det emellertid inte att parterna särskilt skulle ha avtalat något i fråga om däcken. H har således inte styrkt detta särskilda avtalsvillkor.

text: Nämnden har då att ta ställning till om en personbil som säljs under den aktuella perioden skall vara utrustad med däck som uppfyller de särskilda krav som gäller om vinterväglag råder.

text: Ansvaret för att ett fordon uppfyller bl.a. kraven på vinterdäck i vissa fall åvilar ägaren (se 1 kap. 5 § trafikförordningen). Frågan är emellertid om detta innebär att en säljare är skyldig att se till att bilen är utrustad med däck som gör det möjligt att omedelbart använda fordonet, dvs. att det om det råder vinterväglag skall medfölja vinterdäck vid köpet.

text: Utgångspunkten enligt nämndens mening är att en köpare alltid skall kunna räkna med att ett fordon uppfyller de krav som

text: fordonskungörelsen (1972:595)

text: uppställer. Ett fordon som är typgodkänt enligt de EG-direktiv som finns på området anses uppfylla

text: fordonskungörelsens

text: krav när det gäller fordonets beskaffenhet och utrustning (se

text: 7 a § fordonskungörelsen

text: ). Den bil som H köpte uppfyller dessa krav.

text: Att ställa krav som går utöver kraven enligt

text: fordonskungörelsen

text: är enligt nämndens mening att gå för långt. Bland annat skulle man i sådant fall riskera att komma i konflikt med reglerna om fri rörlighet av varor som följer av EG-rätten. Mot denna bakgrund och då

text: fordonskungörelsen

text: inte innehåller något krav i fråga om vinterdäck finner nämnden att en köpare inte kan utgå från att en personbil som säljs under den aktuella perioden är utrustad med vinterdäck. H:s yrkande skall därför avslås.


text: Vid köp av en sju år gammal personbil saknades utlovade utrustning i form av AC. Avhjälpande av felet genom att montera AC ansågs leda till en oskälig kostnad för säljaren. Köparen fick i stället ett prisavdrag. Avgörande 2000-09-20; 2000-2443

text: O köpte i januari 2000 en Mazda 626, årsmodell 1993. Köpeskillingen var 67 000 kr. Bilen hade annonserats ut via Internet. Som utrustning angavs bl.a. AC. Säljaren uppgav på en direkt fråga i samband med köpet att AC-n fungerade. Eftersom AC-n inte fungerade körde O bilen till Mazda för kontroll av felet. Det visade sig att bilen inte hade någon AC utan bara AC-knappen. O yrkade montering av AC.

text: Säljaren bestred yrkandet och anförde som grund för bestridandet att bilen sålts utan garanti på extrautrustningen. Säljaren erbjöd prisavdrag med 5 000 kr.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar inledningsvis att en säljare alltid bär ett köprättsligt ansvar för de varor han säljer. I det ansvaret ingår en undersökningsplikt avseende varans historik samt en skyldighet att upplysa köparen om omständigheter som framkommit vid en sådan undersökning. En varudeklaration är ett sätt att visa för köparen i vilket skick varan är vid köpetillfället.

text: Det är ostridigt att bilen har marknadsförts såsom utrustad med AC. Eftersom AC saknas är det därför fråga om ett fel i köprättslig mening. Enligt

text: 26 § första stycket konsumentköplagen (1990:932)

text: har köparen rätt att kräva att säljaren avhjälper felet, om detta kan ske utan oskälig kostnad eller olägenhet för säljaren. Enligt nämndens mening är kostnaden för inmontering av AC på en såpass gammal bil oskälig för säljaren. Däremot är O berättigad till prisavdrag med skäligt ansedda 6 000 kr. Hans yrkande skall därför delvis bifallas.


title: Fråga om tillämpning av preskriptionsbestämmelsen i 29 § försäkringsavtalslagen. Försäkringsbolaget har bevisbördan för att försäkringstagaren måste ha insett att en fordran på försäkringsersättning på grund av invaliditet förelåg.

text: 29 § försäkringsavtalslagen

text: . Försäkringsbolaget har bevisbördan för att försäkringstagaren måste ha insett att en fordran på försäkringsersättning på grund av invaliditet förelåg. Avgörande 2000-10-25; 2000-3191

text: G fick andningssvårigheter i september 1991 och i januari 1992 fick han diagnosen astma bronkiale. Han har därefter sökte läkarvård vid ett flertal tillfällen. I maj 1999 skickade han in en skadeanmälan till försäkringsbolaget. Han yrkade full ersättning ur sin sjuk- och olycksfallsförsäkring.

text: Försäkringsbolaget bestred yrkandet under åberopande av att preskription hade inträtt.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen i ärendet framgår att G, som är född den 12 april 1973, anlitade läkare på grund av andningssvårigheter den 20 september 1991, att diagnosen astma bronkiale ställdes den 27 januari 1992 och att han därefter har sökt läkarvård vid flera tillfällen. G anmälde skada till bolaget den 14 maj 1999.

text: Enligt de aktuella försäkringsvillkoren kan den försäkrade få ersättning – såvitt nu är i fråga – enligt bestämmelserna för medicinsk invaliditet, om den försäkrade drabbas av sjukdom som medför invaliditet. Enligt villkoret C 2.1 menas med medicinsk invaliditet för framtiden bestående nedsättning av kroppsfunktionen. Enligt samma villkorspunkt har den försäkrade rätt till ersättning, om sjukdomen inom fem år från sjukdomens början orsakar invaliditet och minst 12 månader har förflutit från sjukdomens början.

text: Bolaget har med stöd av dess medicinske expert hävdat att G:s invaliditet på grund av astma var definitiv 1993/94, således inom fem år från sjukdomens början. Bolaget har emellertid gjort gällande att ersättningsanspråken är preskriberade, eftersom G måste anses ha fått kännedom om sin fordringsrätt senast vid den tidpunkt då invaliditeten var definitiv och han inte inom tre år från denna tid anmält skadan till bolaget.

text: Av

text: 29 § försäkringsavtalslagen

text: framgår att den som vill bevaka sin fordringsrätt på grund av ett försäkringsavtal skall väcka talan mot försäkringsbolaget inom tre år från det att han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande samt i vart fall inom tio år från det sådant tidigast kunnat ske. Denna preskriptionsbestämmelse är svårtillämpad. Varken lagens ordalydelse eller dess förarbeten ger närmare ledning för hur uttrycket ”han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande” skall tolkas (se rättsfallet

text: NJA 1997 s. 97

text: Sveriges Försäkringsförbund har i sitt yttrande till Högsta domstolen i det nyss nämnda rättsfallet framhållit att det, för att preskriptionstiden skall börja löpa, bör krävas att den försäkrade har känt till att skada har uppstått och att skadan var av sådan art att den kunde ge rätt till försäkringsersättning. Nämnden har i ett tidigare avgörande instämt häri (avgörande 1999-01-12;

text: ). Som nämnden i samma avgörande har anfört bör den som åberopar preskription åtminstone göra sannolikt att den försäkrade haft kännedom om dessa förhållanden.

text: Av utlåtande från bolagets medicinske expertis framgår att G:s medicinska invaliditet var definitiv 1993/94. Utredningen i ärendet ger inte någon anvisning om att G vid denna tidpunkt insåg eller borde ha insett att hans medicinska invaliditet var definitiv och att han därför förvärvat en fordran på försäkringsersättning. Enligt G:s egna uppgifter förstod han

text: först under sommaren 1997, då hans besvär blev betydligt allvarligare, att hans sjukdom var så allvarlig att den var ersättningsbar. Bolaget har inte förebragt någon bevisning eller åberopat någon omständighet som ger vid handen att G måste ha insett att en fordran på försäkringsersättning förelåg tidigare än vad han själv uppgivit.

text: Med hänvisning till det anförda finner nämnden att det inte är utrett att G:s fordran på försäkringsersättning är preskriberad. Det ankommer därför på försäkringsbolaget att inleda skadereglering.


title: Enbart den omständigheten att den skadelidande råkar ut för en olyckshändelse medför inte att den treåriga preskriptionsfristen börjar löpa. Rätten till försäkringsersättning ansågs därför inte vara preskriberad (29 § försäkringsavtalslagen).

text: 29 § försäkringsavtalslagen

text: ). Avgörande 2000-11-29; 2000-3354

text: Den 11 november 1992 råkade W ut för en trafikolycka. Hon blev inlagd på sjukhus med hjärnskakning och brutna revben. Hon fick åka hem efter några dagar. W upplevde förutom huvudvärk inga men den närmaste tiden efter olyckan. Därför fanns det ingen anledning för henne att ta kontakt med försäkringsbolaget. W sökte senare ett flertal gånger läkare för bl.a. nackbesvär och spänningsvärk men ingen kopplade besvären till olyckan. Det var först i början av 1997 som en sjukgymnast tog upp frågan om ett eventuellt samband mellan hennes besvär och trafikolyckan. Hon yrkade vid nämnden ersättning för sin skada.

text: Försäkringsbolaget bestred yrkandet under åberopande av att ersättningsanspråken var preskriberade i enlighet med

text: 29 § försäkringsavtalslagen

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 29 § lagen (1927:77)

text: om försäkringsavtal skall den som vill bevaka en fordringsrätt på grund av försäkringsavtal i laga ordning anhängiggöra sin talan inom tre år från det han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande. Bolaget har i detta fall gjort gällande att W har förlorat sin rätt till ersättning för att fordringen inte har gjorts gällande i tid (preskription).

text: Av utredningen framgår att fråga är om en barnförsäkring. W råkade i november 1992 ut för en trafikolycka. Det var först i början av 1997 som hon fick kännedom om att hennes besvär hade samband med trafikolyckan. Enbart den omständigheten att W råkat ut för en olyckshändelse medför enligt nämndens mening inte att den treåriga preskriptionsfristen har börjat löpa. Nämnden finner inte att bolaget har anfört något som visar att W skulle haft kännedom om sambandet mellan hennes besvär och trafikolyckan tidigare än vad W själv anfört, dvs. i början av 1997. Skadeanmälan har inkommit till bolaget inom tre år från det att W får anses ha fått kännedom om att fordran kunde göras gällande. W:s fordran på ersättning för skadan kan därför inte anses preskriberad. Vid sådant förhållande åligger det bolaget att inleda skaderegleringen med tillämpning av villkoren i övrigt.


text: En konsument har enligt de allmänna leveransbestämmelserna för personbilar vid beställning av en bil rätt att inom fyra vardagar utan kostnad avbeställa bilen. Avgörande 2000-10-24; 2000-3361

text: E beställde den 5 januari 2000 en ny Toyota Avensis av bolaget. Köpeskillingen var 161 300 kr. Vid beställningstillfället hade endast E undertecknat avtalet. När E på morgonen den 7 januari 2000, efter helgen, avbeställde bilen debiterades E 3 000 kr i avbeställningsavgift. Ett av båda parter undertecknat avtal kom E tillhanda först den 10 januari, poststämplat den 7 januari. E yrkade återbetalning med 3 000 kr. Grunden för yrkandet var att endast köparen undertecknat avtalet därför skulle leveransbestämmelsen 2 B och 12 B gälla.

text: Säljaren bestred yrkandet och anförde som grund för bestridandet att köpeavtalet undertecknats av både köparen och säljaren. Att kunden inte tagit del av köpeavtalet berodde på postgången. Därmed ansåg säljaren att bestämmelserna i

text: konsumentköplagen

text: följts och debiteringen varit korrekt.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar att Leveransbestämmelser Personbilar gäller för köpet. Dessa finns återgivna på köpeavtalets baksida. Av dessa bestämmelser framgår att om endast konsumenten har undertecknat köpeavtalet, föreligger en beställning (punkt 2 B). Vidare framgår av punkten 12 B att konsumenten i sådant fall har rätt att utan kostnad avbeställa bilen inom fyra vardagar efter det att han undertecknat köpeavtalet. Dessutom framgår av punkten 2 B att konsumenten är bunden av avtalet när han erhållit avtalet undertecknat av båda parter.

text: Föreliggande utredning visar att bilen beställdes den 5 januari 2000. Bilen avbeställdes den 7 januari 2000. Brevet från säljaren med det undertecknade avtalet är poststämplat den 7 januari 2000. Nämnden finner därför att eftersom E ensidigt undertecknat köpeavtalet och inte därefter erhållit ett av båda parter undertecknat avtal och inom fyra vardagar avbeställt bilen, är han inte skyldig att utge någon ersättning. Säljaren bör därför betala tillbaka vad E erlagt, 3 000 kr. E:s yrkande skall således bifallas.


text: Efter en ansökan bekräftade försäkringsbolaget i försäkringsbrevet att en försäkring innefattade bl.a. efterlevandeskydd. Av de allmänna försäkringsvillkoren framgick däremot att utbetalningarna från försäkringen upphörde vid den försäkrades död. Oklarhet i fråga om avtalets innehåll bör i denna situation gå ut över försäkringsbolaget som är den avtalspart som har ansvaret för hur avtalet har utformats. Avgörande 2000-12-12; 2000-3757

text: G tecknade en fondförsäkring 1992. I försäkringsbrevet antecknades A, i egenskap av maka, som förmånstagare. Efter att G avlidit meddelade informerade bolaget A om att försäkringen upphört att gälla. A yrkade därför att nämnden skulle fastställa att hon, såsom förmånstagare skulle, erhålla utbetalningarna efter hennes makes död.

text: Bolaget bestred yrkandet. Grunden för bestridandet var att det aktuella försäkringsavtalet inte omfattade efterlevandeskydd och således kunde det inte heller finnas någon förmånstagare. Att A ändå var antecknad som förmånstagare i försäkringsbrevet berodde på ett misstag.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av handlingarna i ärendet framgår att G i ansökan om fondförsäkring under p.5 ”Pensionsförsäkring, Förordnande som ska gälla vid den försäkrades död” kryssat för att ”Make eller, om sådan saknas, barn under 20 år” skall vara förmånstagare. Detta talar för att G, när försäkringen tecknades, ville och trodde sig teckna en försäkring med efterlevandeskydd och förmånstagarförordnande. Nämnden konstaterar att det är bolaget som har utformat och tillhandahållit den blankett som använts för ansökan om fondförsäkring och därefter försäkringsbrevet vari förmånstagarförordnandet uttryckligen bekräftats. Detta innebär att bolaget har det primära ansvaret för oklarheter beträffande avtalsinnehållet och att sådana oklarheter därför bör tolkas till bolagets nackdel.

text: Med den utformning som försäkringsbrevet har givits, med angivande av vem som är att anse som förmånstagare, ges intrycket att förmånstagarförordnande finns för den aktuella försäkringen. Mot denna bakgrund och då oklarhet om avtalets innehåll i första hand bör gå ut över den avtalspart som har ansvaret för hur avtalet har utformats, bör försäkringen av bolaget behandlas såsom att förmånstagarförordnande finns för den aktuella försäkringen och att makan inträder i den rätt G skulle ha haft om han fortsatt att leva.

text: Två ledamöter var skiljaktiga och ville ogilla yrkandet med följande motivering:

text: Försäkringsbolagets förpliktelser är uttömmande beskrivna under rubriken Egenpension. Där framgår att utbetalning sker under förutsättning att den försäkrade lever. Dessutom hänvisas till villkoren där det uttryckligen sägs att utbetalningarna upphör vid den försäkrades död.

text: Vad som sägs under rubriken Förmånstagare kan inte medföra att försäkringsbolagets förpliktelser utvidgas utöver vad som framgår under rubriken Egenpension. Förmånstagarförordnandet har enligt

text: försäkringsavtalslagen

text: endast den effekten att det styr till vem utbetalning ska ske för den händelse att utbetalning alls ska göras.

text: Enligt vår uppfattning har det faktum att make angivits som förmånstagare i försäkringsbrevet inte medfört en sådan otydlighet beträffande försäkringens giltighet att försäkringsbolaget ska vara förpliktigat att göra utbetalningar utöver vad som framgår av försäkringsvillkoren.

text: Vid bedömandet av otydlighetens betydelse måste också beaktas att försäkringstagaren haft hjälp av försäkringsmäklare både vid försäkringens tecknande och då ändring av försäkringen övervägdes. Det får förutsättas att dessa försäkringsmäklare varit kapabla att tillgodogöra sig informationen under rubriken Egenpension och i försäkringsvillkoren.


title: Vid köp av en värmepanna som säljaren installerar skall konsumentköplagen tillämpas på avtalet. Detta innebär att säljarens ansvar för fel preskriberas efter två år, 23 § tredje stycket konsumentköplagen.

text: konsumentköplagen

text: 23 § tredje stycket konsumentköplagen

text: . Avgörande 2001-06-26; 2000-3879

text: M förvärvade under 1992 en elpanna av ett bolag. I maj 1997 havererade pannan på grund av att överslag och kortslutning hade ägt rum. Pannan reparerades av bolaget. I november 1999 havererade pannan igen av samma orsak. M åberopade att det antingen var fråga om en felaktig elpanna, felaktig reparation av elpannan eller en felaktig installation av elpannan och att felet omfattades av garantin. Han yrkade ersättning av bolaget med 9 969 kr jämte ränta.

text: Bolaget bestred yrkandet eftersom det varken föreleget fel i levererad vara, utförd installation eller reparationsarbete. Dessutom anförde bolaget att M inte hade reklamerat eventuella fel inom skälig tid utan först efter två år från leverans respektive reparation och att han reservationslöst hade betalat.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Högsta domstolen har funnit att

text: konsumentköplagen

text: skulle tillämpas på ett köp av värmepanna där säljaren enligt avtal även skulle installera varan hos köparen (jfr

text: NJA 2001 s. 138

text: ). Högsta domstolen konstaterade att det var naturligt att avtalet fick avse köp mot bakgrund av att kostnaden för värmepannan var väsentligt högre än kostnaden för installationen samt att värmepannan även efter installationen var tämligen lätt att demontera och sålunda behöll sin identitet.

text: Nämnden finner med hänsyn till nämnda avgörandet att

text: konsumentköplagen

text: är tillämplig på M:s förvärv av värmepanna från bolaget och på bolagets installation av pannan. Att

text: konsumentköplagen

text: är tillämplig innebär att säljarens ansvar för fel enligt köpreglerna preskriberas efter två år, se

text: 23 § tredje stycket konsumentköplagen

text: . Då M förvärvade värmepannan 1992 har han förlorat rätten att gentemot säljaren åberopa att fel förelåg vid förvärvet eller installationen av värmepannan.

text: Bolaget utförde under maj 1997 reparation av den aktuella elpannan. M har gjort gällande att nämnda reparation var bristfälligt utförd mot bakgrund av att pannan i november 1999 gick sönder på nytt av samma orsak. Pannan har emellertid varit hel under cirka två och ett halvt år och nämnden finner tiden mellan reparationerna inte varit så kort att det endast av denna anledning finns skäl att anta att tjänsten varit bristfälligt utförd. Inte heller i övrigt har M visat att den reparation som utfördes av bolaget i maj 1997 var bristfällig. Hans yrkande skall därmed avslås.


title: Nyttoavdraget vid hävning av köp av en begagnad bil bestämdes till 15 kr per mil (44 § konsumentköplagen).

text: 44 § konsumentköplagen

text: ). Avgörande 2001-02-15; 2000-4592

text: Maj 2000 köpte P en begagnad Passat för 168 000 kr. Mätarställningen var 4 300 mil. Vid köpet lämnades tre månaders garanti. Under hela innehavstiden har bilen varit behäftad med det ena felet efter det andra. Efter anmälan till nämnden erbjöd sig säljaren att reparera bilen och lämna ett års garanti på reparationerna. P accepterade erbjudandet, men snart uppdagades ett nytt fel som säljaren inte förmådde avhjälpa varaktigt. P yrkade att nyttoavdraget skulle bestämmas till ett lägre belopp än vad säljaren hade begärt.

text: Säljaren bestred yrkandet eftersom ett skäligt nyttoavdrag i detta fall var 17 kr 55 öre per mil.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av handlingarna i ärendet framgår att parterna har kommit överens om att bolaget skall köpa tillbaka bilen. Tvisten avser storleken av det s.k. nyttoavdraget.

text: Vid återköp skall hänsyn tas till såväl den nytta som konsumenten har haft av den köpta varan som konsumentens rätt till ränta på köpeskillingen och ersättning för kostnader. Av handlingarna i ärendet framgår att köpeskillingen för bilen var 168 000 kr och att P bl.a. har låtit tonat rutorna och installera ett larm för 7 000 kr. P hade den 14 september 2000 kört bilen i cirka 1 000 mil. Därefter har han inte använt bilen. Nämnden finner vid en samlad bedömning att ett skäligt nyttoavdrag är 15 kr per körd mil från det sammanlagda beloppet av köpeskillingen om 168 000 kr och de 7 000 kr som P har lagt ner på bilen. Nämnden rekommenderar därför säljaren att mot återfående av bilen i ett för allt betala 160 000 kr till P.


title: Förlust av kontokort ur byxficka. Grovt oaktsamhet förelåg inte (34 § konsumentkreditlagen); pleniavgörande.

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ); pleniavgörande. Avgörande 2001-08-28; 2000-4837 (se även avgörandena 2001-08-28; 2000-6972, 2000- 8049, 2000-8208 och 2001-0438)

text: N gjorde i januari 2000 ett bankomatuttag. Bakom honom vid automaten stod två okända personer. Efter uttaget stoppade han ned kort och pengar i bakfickan på sina byxor och gick till en taxi som väntade på honom. Han hade bl.a. på sig kavaj och en lång tung oljerock som gick långt ned på låren.

text: När han kom hem upptäckte han att kortet var borta. Så fort han kom in i sin bostad ringde han för att spärra kortet. Det visade sig dock att någon redan hunnit göra tre uttag på tillsammans 8 600 kr. Han yrkade att banken skulle ersätta honom för de uttagna beloppen.

text: Banken bestred yrkandet på den grunden att N ansågs ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Genom att ha kortet löst i en byxbaksficka hade han inte förvarat kortet på ett acceptabelt sätt. Det var troligt att han förlorat kortet och att de obehöriga uttagen därefter skett genom att de okända personer som stod bakom honom i bankomatkön hade registrerat hans kod och tillgripit hans bankkort ur byxfickan. På grund av den bristande förvaringen ansåg banken att N hade förlorat kortet genom grov oaktsamhet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av den frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:830)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som anger att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Ett avtalsvillkor av nu berört slag finns i det kontoavtal som N har tecknat med banken.

text: Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida N:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: N skall alltså anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hans kontokort endast om han har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga, eftersom kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara ”mera försvårande” anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I det nu aktuella fallet har N, efter att ha använt kontokortet i en uttagsautomat, lagt kortet löst i bakfickan på sina byxor varefter han färdades i taxi till sin bostad. Han hade därvid också på sig en kavaj och en lång tung oljerock som gick långt ned på låren. När han vid framkomsten till bostaden skulle betala för taxiresan, upptäckte han att kortet var borta.

text: Banken har inte ifrågasatt N:s uppgifter om omständigheterna kring hur kortet har förlorats.

text: Enligt nämndens mening kan den som bär på sig ett kontokort inte sägas ha lämnat kvar kortet utan uppsikt (jfr vad som nyss anförts om uttalanden i förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ). En utgångspunkt för nämnden är därför att den som burit kortet på sig vid förlusten normalt inte kan anses ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Det kan emellertid inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan föreligga sådana omständigheter att det finns anledning att frångå den normala bedömningen av vad som får anses vara grovt oaktsamt. Vad som återstår att undersöka är därför om det i N:s fall kan föreligga några sådana omständigheter.

text: Den enda omständighet som avviker från ett normalt aktsamt beteende är att han förvarade kortet i en bakficka på sina byxor. Den omständigheten kan emellertid enligt nämndens mening inte ensam anses utgöra någon sådan mer försvårande omständighet som krävs för att grov oaktsamhet skall anses föreligga. Mot den bakgrunden finner nämnden att det inte finns anledning att frångå den ovan nämnda normalbedömningen i fall av detta slag. Nämnden finner därför att N inte har orsakat förlusten av kontokortet genom grov oaktsamhet. Hans yrkande skall därför bifallas.


text: Noppigt och blekt tyg hos en barnvagn har berättigat köparen till prisavdrag. Avgörande 2001-01-04; 2000-5895

text: C köpte en barnvagn i augusti 1999 för ca 4 500 kr. Tyget i vagnen blev noppigt och blekt. I augusti 2000 lämnade hon in vagnen till säljaren. Reklamationen godkändes inte. Hon vände sig till nämnden och krävde nytt tyg till vagnen och ersättning för reskostnader.

text: Säljföretaget motsatt sig yrkandet med hänvisning till att leverantören av vagnen inte godkände klagomålet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden har granskat de inlämnade delarna till barnvagnen och konstaterar att klädseln är noppig och har blivit blekt. Även om man som köpare av en barnvagn inte kan räkna med att vagnen skall förbli opåverkad av användningen, anser nämnden att tyget i detta fall är mindre lämpligt som barnvagnstyg och inte helt fyller de krav som kan ställas på ett sådant tyg. Att tyget blivit noppigt och blekt är framför allt en utseendemässig brist som inte stör vagnens huvudsakliga funktion. Felet är inte av det slaget att det ger rätt till utbyte av tyget. C bör i stället vara berättigad till ett prisavdrag. Nämnden finner att prisavdraget bör uppgå till 500 kr. Dessutom bör C få ersättning med 100 kr för reskostnader.


text: Oklarhetsregeln. Innehållet i en broschyr och de fullständiga försäkringsvillkoren stämde inte helt överens. Villkoren tolkades därför till nackdel för försäkringsbolaget. Avgörande 2001-02-22; 2000-5999

text: K yrkade att han skulle få förtidskapital ur sin grupplivförsäkring. Grunden för yrkandet var att han hade fått sin arbetsoförmåga nedsatt till 50 procent varför förutsättningarna för utbetalning var uppfyllda. I en broschyr från bolaget angavs att förtidskapital kan erhållas om man före fyllda 60 år fått sin arbetsoförmåga nedsatt med 50 procent eller mer på grund av sjukdom.

text: Försäkringsbolaget A bestred yrkandet på den grunden att det var försäkringsavtalet och dess villkor som styrde skaderegleringen. På grund av en felskrivning i broschyren stod det att det krävdes 50 procent arbetsoförmåga, när det enligt villkoren krävdes minst 50 procent förtidspension för att rätt till förtidskapital skulle inträda. Broschyrens text var bara en sammanfattning av villkoren, vilket också angavs i broschyren.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Fråga i ärendet är om uppgifterna i den broschyr som K åberopat kan medföra rätt för honom att få förtidskapital.

text: Enligt broschyren kan förtidskapital utgå till en försäkrad som före fyllda 60 år fått sin arbetsförmåga nedsatt med 50 procent eller mer på grund av sjukdom eller olycksfall, eller som före 60 år beviljats halv förtidspension.

text: Enligt de allmänna villkoren för försäkringen inträder rätten till förtidskapital för en försäkrad som före fyllda 60 år drabbas av arbetsoförmåga och på grund därav under försäkringstiden beviljas minst halv förtidspension som betalas ut från en tidpunkt före fyllda 62 år. Förtidspension som betalas ut från en tidpunkt efter fyllda 60 år medför rätt till förtidskapital bara om den försäkrade varit oavbrutet arbetsoförmögen sedan före fyllda 60 år.

text: Det som anges i broschyren om förutsättningarna för förtidskapital överensstämmer alltså inte till fullo med vad som anges i de allmänna villkoren. För att det som sägs om rätten till förtidskapital i broschyren skall kunna läggas till grund för en sådan rätt krävs att innehållet i broschyren kan anses vara en del av avtalet mellan K och bolaget. Av utredningen, bl.a. broschyrens utformning och den i broschyren ingående hälsodeklarationen, som skulle fyllas i innan försäkringen beviljades, framgår att broschyren utgör en del av avtalet.

text: Detta innebär att avtalsvillkoren om förutsättningarna för rätt till förtidskapital måste sägas vara oklart utformade. Enligt allmänna avtalsrättsliga principer skall en sådan oklarhet i första hand drabba den som formulerat villkoren, dvs. i förevarande fall bolaget (se t.ex. U. Bernitz, Standardavtalsrätt, 6 uppl. 1993 s. 50 f.). Det kan nämnas att detta i fråga om konsumentavtal numera också följer av lagen (

text: ) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, som är tillämplig på avtalsvillkor som en näringsidkare använder vid ingående av avtal med konsumenter. Enligt

text: 10 §

text: skall ett villkor vars innebörd är oklar vid en tvist mellan en näringsidkare och en konsument tolkas till konsumentens förmån, förutsatt att det är fråga om ett villkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. Den lagen blev dock först den 1 januari 2000 tillämplig på villkor i försäkringsavtal. Här skall därför de tidigare nämnda rättsreglerna tillämpas.

text: Mot bakgrund av vad som sagts skall således de villkor som reglerar rätten till förtidskapital tolkas till nackdel för bolaget. Nämnden finner därför att K skall ha rätt till förtidskapital om han före fyllda 60 år fått sin arbetsförmåga nedsatt med 50 procent eller mer på grund av sjukdom eller olycksfall. Såvitt framkommit av utredningen uppfyller K dessa villkor för rätt till förtidspension.


text: Efter ett erbjudande i en annons träffades ett avtal om köp av en bil. Därefter försökte säljaren ändra avtalet och frångå erbjudandet i annonsen. Detta godtog inte nämnden. Avgörande 2001-01-17; 2000-6281

text: H beställde den 7 september 2000 en bil, som levererades dagen efter till priset 39 000 kr.

text: Säljaren hade annonserat att alla som köpte en begagnad bil skulle få en TV och video på köpet. Annonsen fanns införd den 7 september 2000. När H besökte säljaren och betalade och ordnade alla papper var försäljaren inte där. Försäljaren dök senare upp och H begärde då att få en video och TV. Försäljaren uppgav då att det endast gällde de köp som gjordes den 8 september 2000. H:s köp gjordes den 7 september i och med att H beställde bilen. H ansåg att erbjudandet även skall gälla det aktuella köpet eftersom annonsen fanns i tidningen den 7 september 2000. H yrkade fullföljande av avtal, dvs. att video och TV överlämnas eller ersättning motsvarande värdet av varorna, 8 500 kr.

text: Säljaren bestred yrkandet eftersom att annonsen inte införts i den lokala tidningen och därför inte gällde det aktuella köpet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar inledningsvis att, enligt en allmänt erkänd rättsgrundsats, erbjudanden som en näringsidkare riktar till allmänheten i annonser, broschyrer etc. inte är bindande. Ett sådant erbjudande – ett s.k. utbud – skall uppfattas endast som en anmaning till den som är intresserad av att köpa varan att lämna ett anbud. Om en prisuppgift eller liknande blivit felaktigt angiven i en katalog eller annons, är näringsidkaren – oavsett om något förbehåll för tryckfel gjorts – således inte skyldig att sälja varan till det utannonserade priset eller det givna erbjudandet, om näringsidkaren upptäcker misstaget innan ett bindande avtal kommit till stånd.

text: Det framgår av utredningen att säljaren har lämnat ett erbjudande i en annons som företaget inte velat stå för och att företaget har rättat uppgiften efter det att H har köpt sin bil. Eftersom uppgiften har rättats först sedan avtalet slutits har uppgiften rättats för sent. Företaget är därför bundet av det avtal som ingåtts. Nämnden anser inte att H borde ha insett att erbjudandet inte avsåg den aktuella filialen. H bör därför få likvärdiga varor som de som avsågs i annonsen. H:s yrkande skall därför bifallas.


title: Säljaren åtgärdade ett fel under garantitiden genom att sätta in en ny reservdel. Efter garantitidens utgång konstaterades det att den nya reservdel var defekt. Genom en analog tillämpning av 20 § konsumentköplagen fick konsumenten ersättning för den defekta delen.

text: 20 § konsumentköplagen

text: fick konsumenten ersättning för den defekta delen. Avgörande 2001-02-20; 2000-6477

text: A köpte den 26 augusti 1996 en Pontiac och fick tre års garanti. Den 3 augusti 1999 lämnade A in bilen för 7500-milaservice hos säljaren. Vid servicen byttes vattenpumpen ut eftersom den läckte. Bytet gick på garantin. Vid 9 000-milaservice, vilken utfördes av annan firma i april 2000, fick A besked om att vattenpumpen läckte. Säljaren ville inte ersätta detta då man inte lämnade någon garanti på saker som byts genom treårsgarantin. A yrkade att säljaren skulle stå för byte av vattenpumpen eftersom tre års garanti lämnats vid köpet.

text: Säljaren bestred yrkandet eftersom det inte lämnas garanti på delar som bytts under garantitiden.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen framgår att den vattenpump som säljaren bytt ut inte hållit mer än åtta månader. Bolaget har meddelat att det inte lämnas någon garanti på delar som byts genom treårsgarantin.

text: Enligt

text: 20 § konsumentköplagen (1990:932)

text: gäller, för det fall felet inte omfattas av en utfästelse som säljaren lämnat, att säljaren svarar för fel som fanns när köparen tog emot varan även om felet visar sig först senare. Denna bestämmelse får anses vara analogt tillämplig även i fall som det nu aktuella, där näringsidkaren till fullgörande av en garantiutfästelse monterar en reservdel som ersättning för en defekt del.

text: Av utredningen framgår att reklamationen gjorts inom två år från det att vattenpumpen bytts. Nämnden anser att en vattenpump bör hålla mer än åtta månader och finner det mer sannolikt att felet beror på ett ursprungligt fel än att det beror på något annat. A:s yrkande skall därför bifallas.


text: Ett avtal om tidsdelat boende (time share) ansågs ha ingåtts av konsumenter i deras egenskap av resenärer när de träffade avtalet under en semesterresa i Spanien. Rättsskyddsmomentet i deras hemförsäkring omfattade därför en tvist som rörde avtalet. Avgörande 2001-04-27; 2000-6503

text: I oktober 1999 ingick makarna D avtal med ett time-sharingföretag på Teneriffa om en lägenhet. Därefter uppstod det en tvist med säljaren. Makarna D anlitade då en norsk advokatfirma som ombud och begärde ersättning för detta ur sin hemförsäkrings rättsskyddsmoment. Försäkringsbolaget avböjde att utge ersättning. Makarna D yrkade således att hemförsäkringens rättskyddsmoment ska gälla för en rättstvist angående ett i Spanien ingånget avtal.

text: Försäkringsbolaget bestred yrkandet eftersom anspråket på försäkringsersättningen inte hade sin grund i något som inträffat inom försäkringens giltighetsområde Norden.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Tvisten i ärendet gäller frågan huruvida rättsskyddet i makarna Ds hemförsäkring gäller för en tvist om ett avtal om tidsdelat boende som har ingåtts på Teneriffa.

text: Försäkringsbolaget har motsatt sig makarna Ds yrkande med hänvisning till att grunden för anspråket, ingåendet av avtalet om tidsdelat boende, har inträffat i Spanien och att tvisten inte kan sägas gälla makarna i deras egenskap av resenärer.

text: Enligt bolagets försäkringsvillkor för Hem & Villa punkten C 16 skall i fråga om rättsskydd i hemförsäkringen anspråket ha sin grund i något som har inträffat inom försäkringens giltighetsområde. Giltighetsområdet regleras i punkten A 1. Enligt denna punkt gäller försäkringen inom Norden. Vid resa gäller försäkringen dessutom i hela världen under de första 45 dagarna av resan räknat från avresedagen från hemorten i Sverige. Enligt punkten C 10 gäller rättskyddet i hemförsäkringen för den försäkrade i dennes egenskap av privatperson och avser händelser i privatlivet. Utanför Norden gäller försäkringen enligt samma villkorspunkt för den försäkrade endast i dennes egenskap av resenär.

text: I ärendet är ostridigt att grunden för anspråket har inträffat i Spanien. I ärendet är inte ifrågasatt att grunden för anspråket har uppkommit under resa som omfattas av försäkringens giltighetsområde enligt punkten A 1 i försäkringsvillkoren.

text: Den fråga som nämnden har att pröva är därför om tvisten när det gäller avtalet om tidsdelat boende har uppkommit i makarna Ds egenskap av resenärer. Avgörande för denna fråga är om en tvist av nu aktuellt slag är av icke ovanligt slag eller av icke ovanlig omfattning för en resenär.

text: Vid sin bedömning av denna fråga beaktar nämnden följande. Avtal om tidsdelat boende är en förhållandevis ny företeelse, som dock förekommer i allt större omfattning. I allmänhet marknadsförs sådana avtal på turistorter där målgruppen är semesterresenärer som befinner sig på dessa orter. Inom EU är tvister som rör tidsdelat boende några av de mest vanligt förekommande gränsöverskridande konsumenttvisterna. Sådana avtal är också föremål för gemenskapslagstiftning.

text: Nämnden anser med hänvisning till det anförda att tvister avseende avtal om tidsdelat boende numera får anses vara av inte ovanligt slag för en resenär och att sådana tvister därför får anses ha uppkommit i de försäkrades egenskap av resenärer. Makarna Ds yrkande skall därför bifallas.

text: Två ledamöter ansåg med följande motivering att yrkandet inte borde ha bifallits:

text: Vi bedömer att tvisten inte uppkommit i makarna Ds egenskap av resenärer. Ett avtal om framtida boende, som ett timeshareavtal innebär, är inte ett sådant avtal som en person i egenskap av resenär typiskt ingår. Rättsskyddsförsäkringen gäller därför inte för dem för den aktuella tvisten.


text: En tvist mellan en av de före detta makarna och en tredje part angående skevdelning vid bodelning ansågs inte ha direkt samband med makarnas äktenskapsskillnad. Rättsskyddsförsäkringen omfattade därför tvisten. Avgörande 2001-06-26; 2000-6719

text: A stämdes av ett konkursbo. Konkursboet gjorde gällande att den bodelning som förekommit mellan makarna i samband med äktenskapsskillnaden medfört en skevdelning och att det sålunda förelåg rätt enligt

text: äktenskapsbalkens

text: regler för kreditgivaren att kräva A på den aktuella fordran. A yrkade hos nämnden att få ianspråktaga försäkringen inom rättsskyddsförsäkringens ram då det aktuella kravet inte hade något som helst samband med den äktenskapsskillnad som förevarit parterna emellan.

text: Försäkringsbolaget bestred yrkandet eftersom försäkringen inte gällde för tvist som hade samband med äktenskapsskillnad eller frågor som aktualiseras i anslutning till denna.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: A har gjort gällande att hon blivit stämd av en fordringsägare till sin före detta make, att det gjorts gällande att den bodelning som förekommit parterna emellan i samband med äktenskapsskillnaden medfört en skevdelning, att det förelegat rätt enligt

text: äktenskapsbalkens

text: regler för kreditgivaren att kräva henne på den aktuella fordran och att bolaget vägrat att låta henne få ta rättsskyddsförsäkringen i anspråk för denna tvist.

text: Rättsskyddsförsäkringen gäller enligt villkoren inte för tvist som har samband med äktenskapsskillnad eller frågor som aktualiseras i sådant sammanhang. Det räcker alltså med att det bara föreligger ett samband mellan tvisten och äktenskapsskillnaden för att försäkringen inte skall kunna tas i anspråk.

text: Nämnden konstaterar att syftet med den aktuella begränsningen i rättsskyddsförsäkringen måste anses vara att undanta sådana tvister från försäkringens omfattning som vid äktenskapsskillnad aktualiseras mellan makarna, t.ex. vårdnad, underhåll, bodelning och äganderätt. I förevarande fall saknas ett direkt samband med äktenskapsskillnaden och den aktuella tvisten. Frågan har alltså inte aktualiserats vid äktenskapsskillnaden. Därtill kommer att den aktuella tvisten inte är mellan f.d. makarna utan mellan A och en tredje man. Mot bakgrund av det sagda finner nämnden att bolaget inte är berättigat att enligt det åberopade undantaget i villkoren avböja begäran om rättsskydd.


title: Förlust av kontokort ur handväska. Grovt oaktsamhet förelåg inte (34 § konsumentkreditlagen); pleniavgörande.

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ); pleniavgörande. Avgörande 2001-08-28; 2000-6972 (se även avgörandena 2001-08-28; 2000-4837, 2000- 8049, 2000-8208 och 2001-0438)

text: N:s kontokort stals i samband med en tågresa. Hans sambo skulle åka tåg. Vid ombordstigandet fick hon hjälp av en man som bar upp hennes väska på tåget trots att hon avböjde hans hjälp. Mannen bar in väskan och placerade den på en bagagehylla utanför kupén. Hon hade sin uppmärksamhet riktad mot vad som hände med resväskan och troligen utnyttjades detta tillfälle till att stjäla plånboken ur hennes handväska, som hon hade hängande på axeln intill kroppen. Förmodligen hade den ”hjälpsamme” en medhjälpare. Plånboken hade funnits i väskan när hon strax före påstigningen hade kontrollerat biljetten. Väskan har en klaff av skinn som stängs med ett magnetlås. På tåget upptäckte hon att plånboken var borta. Det kort på vilket det omtvistade beloppet togs ut tillhörde N, men det användes gemensamt för köp till hemmet. Koden till korten fanns antecknade i en liten adressbok som sambon har kvar. Hon har inget minne av att koden funnits även i plånboken, men att koden skulle ha varit skriven på kortet är helt uteslutet. N yrkade att banken skulle betala tillbaka de 16 000 kr som obehörigen tagits ut på hans konto.

text: Banken bestred yrkandet på den grunden att kortet hade förlorats genom grov oaktsamhet på det sätt som anges i bankens kortvillkor och

text: konsumentkreditlagen

text: . Förlusten av kortet hade skett i en trång miljö med mycket folk då krav på kontroll och handhavande av värdesaker bör vara extra stor. Det kunde vidare inte uteslutas att koden varit antecknad på kortet varigenom N skall anses ha brustit i handhavandet. Banken ansåg således att N förlorat kortet genom grov oaktsamhet och att handhavandet av kort och kod i strid med villkoren.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av den frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:830)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som anger att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Ett avtalsvillkor av nu berört slag finns i det kontoavtal som N har tecknat med banken.

text: Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida N:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: N skall alltså anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hans kontokort endast om han har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga, eftersom kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara ”mera försvårande” anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I det nu aktuella fallet har N:s sambo vid förlusten av kortet förvarat det i en plånbok i sin handväska som hon hade hängande på axeln intill kroppen i samband med att hon steg på ett tåg.

text: Banken har inte ifrågasatt N:s uppgifter om omständigheterna kring hur kortet har förlorats.

text: Enligt nämndens mening kan den som har kontokortet i en handväska som man bär med sig inte sägas ha lämnat kvar kortet utan uppsikt (jfr vad som nyss anförts om uttalanden i förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ). En utgångspunkt för nämnden är därför att den som vid förlusten har förvarat kortet på det sättet normalt inte kan anses ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet.

text: Det kan emellertid inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan föreligga sådana omständigheter att det finns anledning att frångå den normala bedömningen av vad som får anses vara grovt oaktsamt. Vad som återstår att undersöka är därför om det i N:s fall kan föreligga några sådana omständigheter.

text: Enligt nämndens mening finns det emellertid i detta fall inte någon enda redovisad omständighet som avviker från ett normalt aktsamt beteende. Mot den bakgrunden finner nämnden att det inte finns anledning att frångå den ovan nämnda normalbedömningen i fall av detta slag. Nämnden finner därför att förlusten av kontokortet inte har orsakats genom grov oaktsamhet. N:s yrkande skall därför bifallas.


title: Säljaren svarar för att uppgifter i serviceboken är korrekta. När en uppgift om byte av kamrem visade sig felaktig svarade följaktligen säljaren för felet (16 § konsumentköplagen).

text: 16 § konsumentköplagen

text: ). Avgörande 2001-02-20; 2000-7069

text: P köpte en Volvo årsmodell 1995 i februari 2000. Mätarställningen var vid leveransen 18 200 mil. I oktober då bilen hade gått 19 516 mil gick kamremmen av. Enligt en uppgift i serviceboken skulle kamremmen ha bytts ut i mars 1999 vid 15 937 mil. Uppgiften visade sig vara felaktig. Kamremmen diskuterades i samband med köpet. P yrkade ersättning för halva reparationskostnaden, 6 441 kr.

text: Säljaren bestred yrkandet eftersom det inte förelåg någon anledning att ifrågasätta uppgifterna i serviceboken i samband med försäljningen.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Enligt

text: 16 § första stycket konsumentköplagen (1990:932)

text: skall varan i fråga om art, mängd, kvalitet, andra egenskaper och förpackning stämma överens med vad som följer av avtalet. Enligt tredje stycket samma paragraf skall varan anses felaktig om den avviker från vad som föreskrivs i första stycket eller om varan i något annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta.

text: Enligt

text: 20 § första stycket samma lag

text: skall frågan om en vara är felaktig bedömas med hänsyn till varans beskaffenhet när den avlämnas. Säljaren svarar för fel som har funnits vid denna tidpunkt, även om felet visar sig först senare.

text: I ärendet är klarlagt att kamremmen vid leveransen av bilen inte var utbytt trots att det enligt uppgift i serviceboken skulle ha skett. Till följd härav finner nämnden att bilen vid leveransen varit behäftad med ett fel i köprättslig mening. Det saknar därvid betydelse om säljaren känt till felet eller ej. P:s yrkande skall därför bifallas.


text: Rätt till ersättning eller prisavdrag vid försening vid tågresa har ansetts uttömmande reglerat i SJ:s Normalvillkor i järnvägstrafik. Avgörande 2001-05-09; 2000-7421

text: N, som bodde i Örebro och arbetade i Strängnäs, åkte dagligen tåg mellan de två orterna. Han betalade resorna månadsvis. Under månaderna juni, juli och augusti 2000 var tåget vid flera tillfällen försenat, vilket ledde till olägenheter för N. Han kom för sent till sitt arbete, tid som han måste arbeta in. Han missade flera inbokade möten. Han förlorade också fritid eftersom han kom hem senare än beräknat. Merparten av förseningarna låg mellan 4 och 15 minuter. N hävdade att tjänsten enligt

text: konsumenttjänstlagens

text: regler hade varit felaktig. Han yrkade därför ett prisavdrag på månadskortet med 25 procent för de aktuella månaderna.

text: SJ bestred yrkandet och åberopade att

text: konsumenttjänstlagen

text: inte var tillämplig. För avtalet gällde i stället SJ:s normalvillkor. Enligt tillämpliga bestämmelser i normalvillkoren kunde ersättning inte utgå.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Nämnden konstaterar att för resor av aktuellt slag gäller de ”Normalvillkor i järnvägstrafik” som tillkommit genom en överenskommelse mellan Konsumentverket och Statens Järnvägar (SJ). Dessa reglerar på ett uttömmande sätt under vilka förutsättningar en resenär har rätt till ersättning eller återbetalning av erlagd biljettavgift. De villkor som närmast är tillämpliga finns under punkten 9.5. Nämnden kan inte finna att de förseningar som redovisats i ärendet varit så omfattande att företagna resor kan anses ha blivit helt utan värde för N (punkt 9.5 a) eller att det periodiska kortet han köpt kunnat utnyttjas endast för så få resor att den normala biljettkostnaden för dessa resor skulle ha understigit kostnaden för kortet (punkt 9.5 b).

text: N:s yrkande kan därför inte bifalls.

text: Nämnden var inte enig. Två ledamöter ansåg att N:s yrkande borde bifallas och gjorde följande bedömning:

text: Vi anser att

text: konsumenttjänstlagen (1987:716)

text: analogivis bör vara utgångspunkt för bedömningen.

text: Resenärer har rätt att räkna med att tjänsten håller en viss grundläggande kvalité. Det är ostridigt att brister förekommit i tågtrafiken på sträckan Örebro – Strängnäs under slutet av juni, hela juli och början av augusti. Bristerna har bestått i upprepade och stundtals kraftiga förseningar.

text: SJ har i tidtabellen angivit en viss turtäthet som inte upprätthållits.

text: Någon specifik varning för driftstörningar på Svealandsbanan under den aktuella tiden har företaget inte heller lämnat. N har köpt ett periodkort för viss angiven sträcka (Örebro – Strängnäs). Det måste ha stått klart för SJ att det för N var viktigt att trafiken höll det som tidtabellen utlovade, i vart fall i fråga om turtäthet och restidens längd. Enstaka avvikelser från tidtabellen måste en resenär acceptera. Resenären har dock drabbats av trafikstörningar som enligt vår uppfattning varit så allvarliga att de bör anses som fel i tjänsten.

text: Den påföljd som bör komma i fråga är prisavdrag. Detta bör enligt vår mening skäligen bestämmas till 25 % av priset för periodkortet.


text: Nämnden är behörig att pröva tvister om riksfärdtjänst. Kommunen ansågs vara skyldig att ersätta merkostnader när färdtjänsttaxin inte kom. Avgörande 2001-06-08; 2000-7511

text: R beställde i förväg en taxi från färdtjänstbolaget för att åka från Landvetter till sin bostad. Hans flyg var dock sex timmar och 45 minuter försenat och ingen riksfärdtjänsttaxi fanns på plats. Han tvingades åka hem med en vanlig taxi. Det ålåg taxibolaget vilket Han yrkade därför ersättning för den merkostnad för resan med den vanliga taxin med 535 kr eftersom det taxibolag som färdtjänstbolaget hade anlitat var skyldig att kontrollera om flyget var försenat.

text: Färdtjänstbolaget yrkade i första hand att nämnden skulle avvisa ärendet då tjänsten var en kommunal service. I andra hand bestred bolaget Rs yrkande då man inte hade ingått något avtal med R. Han hade att rikta sina krav mot kommunen som beviljade honom riksfärdtjänsten.

text: Kommunen bestred yrkandet då riksfärdtjänsten var en kommunal service. Kommunen hade endast ett förvaltningsrättsligt förhållande till R. Rs rätta motpart var färdtjänstbolaget eller flygbolaget med vilka han hade ett civilrättsligt avtal.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Inledningsvis konstaterar nämnden att riksfärdtjänsten är finansierad till den största delen med allmänna medel, men att den riksfärdtjänstberättigade betalar en viss del av kostnaden för varje resa själv. Ett kommunalt beslut har fattats att bevilja den riksfärdtjänstberättigade riksfärdtjänsten. Högsta domstolen har fastställt att allmän domstol är behörig att pröva en tvist om återbetalning av avgifter för kommunal barnomsorg (se

text: NJA 1998 s. 656

text: ) med motiveringen att rättsförhållandet mellan vårdnadshavaren och kommunen innehåller både en offentligrättslig del med inslag av myndighetsutövning och en privaträttslig del. Inom den senare kan parterna träffa ömsesidigt förpliktigande avtal. Nämnden finner med stöd av Högsta domstolens dom och likheterna mellan den kommunala barnomsorgen och riksfärdtjänsten att nämnden är behörig att pröva den aktuella tvisten om riksfärdtjänst.

text: Fråga i ärendet är då huruvida tjänsten ska anses vara felaktig. Av utredningen i ärendet framgår att färdtjänsttaxin var beställt till klockan 23.00 den 21 oktober 2000, men att Rs flyg på grund av en försening anlände först ca sju timmar senare. Det är enligt nämndens mening uteslutet att taxin skulle ha väntat, men ifrågasätter varför Rs inte skulle vara berättigad till ersättning för den vanliga taxiresan han var tvungen att företa. Kommunen har som beställare av taxiresan från Riksfärdtjänst inte uppställt några riktlinjer för vad taxibolaget ska vidtaga för åtgärder vid försenade kollektiva färdmedel. Med hänsyn till att den färdtjänstberättigade i allmänhet torde lida av fysiska och/eller psykiska funktionshinder finner nämnden det anmärkningsvärt att kommunens beslut om färdtjänst inte gäller i händelse av att kollektiva färdmedel är försenade. Då R skulle ha betalat en inte helt oansenlig del av riksfärdtjänstresan får han enligt nämndens mening anses ha ingått ett avtal med kommunen om dem aktuella färdtjänstresan. Hans yrkande mot kommunen skall därför bifallas.


title: Fråga om konsument vid distansavtal haft rätt att utnyttja sin ångerrätt även om han rent faktiskt inte tagit emot den vara avtalet avsett. 13 och 15 §§ distansavtalslagen.

text: och

text: 15 §§

text: distansavtalslagen

text: . Avgörande 2001-05-07. Änr 2000-7590.

text: P beställde i september 2000 en dator från ett bolag. Beställningen gjordes via Internet. Den 6 oktober avbeställde han datorn, men den levererades ändå den 12 oktober. Bolaget hävdade att avbeställningen skett för sent eftersom den gjorts efter det att varan hade avsänts. P krävdes på ersättning med 10 procent av varans pris samt frakt- och portokostnader. P yrkade betalningsbefrielse eftersom han hade avbeställt varan innan den levererades.

text: Bolaget bestred yrkandet. Man hade fått P:s avbeställning först efter det att datorn hade levererats. P kunde inte heller hävda att han hade ångerrätt enligt

text: distansavtalslagens

text: regler eftersom han aldrig tagit emot varan. Enligt

text: distansavtalslagens

text: regler har kunden ångerrätt inom viss tid efter det att han tagit emot varan, något som alltså inte skett i detta fall.

text: Nämnden gjorde följande bedömning.

text: P har uppgett att han avbeställt datorn vid två tillfällen; den andra gången sedan bolaget förklarat att det inte fått den första avbeställningen. Bolaget har vitsordat att man tagit emot den andra avbeställningen men invänt att den skedde för sent, eftersom datorn då redan skickats från bolaget. Nämnden har inte anledning att ifrågasätta dessa uppgifter. Det är således inte utrett att P avbeställt datorn innan leverans skedde. Sker avbeställning innan leverans har säljaren enligt

text: konsumentköplagen (1990:932)

text: inte rätt att hålla fast vid köpet. Motsatsen gäller vid avbeställning efter leverans. I princip föreligger det således ett bindande avtal mellan parterna.

text: Det är emellertid här fråga om ett så kallat distansavtal varför även lagen (

text: ) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (

text: distansavtalslagen

text: ) är tillämplig. Enlig den lagen har en konsument rätt att under visa villkor ångra sitt köp även efter det att leverans har skett. Nämnden anser att P genom den andra avbeställningen utnyttjat sin ångerrätt enligt

text: och

text: 15 §§

text: distansavtalslagen

text: . Det förhållandet att ångerrätten enligt lagen börjar löpa från den dag konsumenten tar emot varan kan enligt nämnden inte tolkas på det sättet att det inte inträder någon ångerrätt om - som i detta fall – konsumenten inte löser ut varan. Bestämmelsen syftar till att begränsa ångerfristens längd och otvetydigt avgöra om konsumenten i rätt tid meddelat att han ångrat sig. I detta fall är det ostridigt att bolaget fick besked i vart fall i omedelbar anslutning till leveransen, dvs. väl inom den tid som ångerrätt föreligger. (P har uppgivit att leverans skedde den 12 oktober och bolaget har sagt att avbeställningen skedde den 10 oktober.)

text: Rättsföljden av att P ångrat sig är att bolaget mot återfående av datorn skall betala tillbaka vad P betalat till bolaget. Återbetalningsskyldigheten gäller inte endast köpeskillingen i dess helhet utan även vad som betalas i form av kostnader för leverans av datorn till P. Däremot skall P svara för kostnaderna att sända tillbaka datorn till bolaget (se

text: 19 § distansavtalslagen

text: och

text: prop. 1999/2000:89 s. 95

text: Nämnden finner således att P:s yrkande skall bifallas utom såvitt gäller bolagets krav på ersättning för styrkta utlägg för returfrakten.

text: Nämnden rekommenderade således bolaget att avstå från sitt krav mot P med anledning av hans beställning av datorn, utom såvitt avsåg utläggen för återsändande av datorn till bolaget.


text: En presumtiv köpare avvek med ägarens motorcykel under en provtur. Ägaren ansågs inte ha rätt till försäkringsersättning eftersom han inte hade vidtagit några speciella försiktighetåtgärder för provturen. Avgörande 2001-04-11; 2000-7710

text: Våren 2000 skulle B sälja sin motorcykel. Han träffade en tänkt köpare på en parkeringsplats. Den tänkte köparen avvek med B:s motorcykel. B yrkade hos nämnden ersättning för motorcykeln.

text: Försäkringsbolaget bestred yrkandet och anförde att B måste anses ha förlorat besittningen till motorcykeln när den okände försvunnit ur B:s åsyn och att det därför rörde sig om ett bedrägeri eller en förskingring. Förlusten kunde därför inte ersättas över motorcykelförsäkringens stöldmoment.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Det framgår av utredningen att B har låtit en tänkt köpare provköra hans motorcykel, att den tänkte köparen har lämnat kvar en väska hos B, att provturen varit avsedd att vara i ca 20 minuter och att den tänkte köparen avvikit med motorcykeln.

text: Den aktuella försäkringen ersätter bl.a. stöld och tillgrepp av fortskaffningsmedel, men inte olovligt brukande, förskingring, olovligt förfogande eller bedrägeri. Frågan i ärendet gäller om B behållit besittningen till motorcykeln under den tid provkörningen pågick eller om han förlorat besittningen. För att B skall ha rätt till försäkringsersättning krävs att han var besittningshavare när den tilltänkte köparen försvann med motorcykeln.

text: Nämnden konstaterar att B inte hade vidtagit några speciella försiktighetsmått, som t.ex. gjort upp en särskild färdplan för provturen eller följt efter motorcykeln (som i rättsfallet

text: NJA 1986 s. 659

text: ), och inte heller begränsat området för provkörningen eller kunnat övervaka denna (som i rättsfallet

text: NJA 1995 s. 392

text: ). Nämnden anser därför att han hade frånhänt sig besittningen av motorcykeln när den försvann. Det kan mot den bakgrunden inte anses ha varit fråga om ett sådant tillgrepp som omfattas av försäkringen. B:s talan kan därför inte bifallas.


title: Förlust av kontokort ur axelremsväska. Grovt oaktsamhet förelåg inte (34 § konsumentkreditlagen); pleniavgörande.

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ); pleniavgörande. Avgörande 2001-08-28; 2000-8049 (se även avgörandena 2001-08-28; 2000-4837, 2000- 6972, 2000-8208 och 2001-0438)

text: P blev i samband med ett besök på en systembolagsbutik i Malmö i oktober 2000 bestulen på sitt bankkort. Han hade använt kortet vid ett köp på butikens ölavdelning. Plånboken med kortet lade han sedan ned i sin axelremsväska. Väskan var avsedd för en bärbar dator och hade ett lock som stängdes med ett kardborrband. Locket låg över men möjligen var kardborrbandet inte fäst. När han skulle betala upptäckte han att plånboken var borta. Han ringde genast och spärrade de två kort han hade i plånboken. Uttag på sammanlagt 14 000 kr hade dock hunnit göras i en bankomat tvärs över gatan under de två-tre minuter det tog att få kortet spärrat. Han ansåg att han gjort allt som varit möjligt för att förhindra stölden. P yrkade att banken skulle betala tillbaka 14 000 kr till honom.

text: Banken bestred yrkandet på den grunden att den ansåg att kortet hade förlorats genom grov oaktsamhet. P har förvarat sin plånbok, där kortet fanns, i en nödtorftigt tillsluten axelremsväska, förvarad bakåtvänd på axeln utan uppsikt i en miljö med tät trängsel i fredagsrusningen på en plats där det typiskt sett föreligger en förhöjd stöldrisk. Enligt bankens bedömning var detta att bedöma som grovt oaktsamt.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av den frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:830)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som anger att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Ett avtalsvillkor av nu berört slag finns i det kontoavtal som P har tecknat med Banken.

text: Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida P:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: P skall alltså anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hans kontokort endast om han har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga, eftersom kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara ”mera försvårande” anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I det nu aktuella fallet har P, efter att ha använt kontokortet i samband med köp i ölavdelningen i en Systembolagsbutik, förvarat kortet i sin plånbok som låg i en axelremsväska som han bar över axeln medan han stod i kö för den vanliga kassan i butiken. Axelremsväskan har ett lock med kardborreband. Det är möjligt att detta band inte var fäst

text: men locket låg på. När det blev hans tur att expedieras och han skulle betala för inköpen upptäckte han att plånboken med kortet var borta.

text: Banken har inte ifrågasatt P:s uppgifter om omständigheterna kring hur kortet har förlorats.

text: Enligt nämndens mening kan den som har kontokortet i en axelremsväska som man bär med sig inte sägas ha lämnat kvar kortet utan uppsikt (jfr. vad som nyss anförts om uttalanden i förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ). En utgångspunkt för nämnden är därför att den som vid förlusten har förvarat kortet på det sättet normalt inte kan anses ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet.

text: Det kan emellertid inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan föreligga sådana omständigheter att det finns anledning att frångå den normala bedömningen av vad som får anses vara grovt oaktsamt. Vad som återstår att undersöka är därför om det i P:s fall kan föreligga några sådana omständigheter.

text: Den enda omständighet som avviker från ett normalt aktsamt beteende är att P förvarade kortet i en axelremsväska med lock, som var tillstängt, utan att han förvissat sig om att locket var fäst med kardborrebandet. Den omständigheten kan emellertid enligt nämndens mening inte ensam anses utgöra någon sådan mer försvårande omständighet som krävs för att grov oaktsamhet skall anses föreligga. Mot den bakgrunden finner nämnden att det inte finns anledning att frångå den ovan nämnda normalbedömningen i fall av detta slag. Nämnden finner därför att P inte har orsakat förlusten av kontokortet genom grov oaktsamhet. Hans yrkande skall därför bifallas.

text: Nämnden var inte enig. Två avdelningsordförande och tre övriga ledamöter ansåg att P:s yrkande borde avslås och gjorde följande bedömning:

text: P har förlorat sitt kort när han var inne på ett systembolag och handlade. Sedan han betalat med kortet i en kassa, lade han ned kortet i en axelremsväska, som är avsedd för en bärbar dator, och ställde sig i en annan kassakö. Han bar enligt uppgift väskan bakåtvänd på axeln och han vet inte om väskans lock var stängt. När han skulle betala för sina inköp i den senare kassan var kortet borta.

text: P vistades sålunda i en lokal där det fanns mycket folk i rörelse och han kunde sannolikt lätt iakttas när han lade ned kortet i axelremsväskan, som därefter bars bakåtvänd på axeln. Han uppmärksammade inte när han förlorade kortet. Han har uppenbarligen inte haft tillräcklig uppsikt över kortet. Genom sitt förfarande får han enligt vår mening anses ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet.

text: På grund av det anförda finner vi att P:s yrkande skall avslås.


title: Förlust av kontokort som stulits ur ryggsäck. Grovt oaktsamhet förelåg inte (34 § konsumentkreditlagen); pleniavgörande.

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ); pleniavgörande. Avgörande 2001-08-28; 2000-8208 (se även avgörandena 2001-08-28; 2000-4837, 2000- 6972, 2000-8049 och 2001-0438)

text: B blev bestulen på sitt kontokort i centrala Göteborg. Kortet stals ur den ryggsäck hon bar på ryggen. Hon hade själv gjort ett bankomatuttag och därefter lagt sin plånbok, där kortet förvarades, i ryggsäcken. Ryggsäcken drogs igen och knäpptes. När hon skulle betala i en butik upptäckte hon att plånboken var borta. Hon ringde genast och spärrade kortet, men någon hade då redan hunnit göra uttag på sammanlagt 14 500 kr från hennes konto. B yrkade att banken skulle ersätta henne för uttagen.

text: Banken bestred yrkandet och åberopade att kontokortet hade förlorats genom grov oaktsamhet. Banken menade att eftersom B inte hade märkt att kortet hade försvunnit så stod det klart att hon brustit i uppsikt över det.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av den frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:830)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som anger att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Ett avtalsvillkor av nu berört slag finns i det kontoavtal som B har tecknat med banken.

text: Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida B kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: B skall alltså anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hennes kontokort endast om hon har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I det nu aktuella fallet har B, efter att ha använt kontokortet i en uttagsautomat, förvarat kortet i sin plånbok som låg i en ryggsäck som hon bar på ryggen. Ryggsäcken dras igen som en bag och var vid tillfället då kortet förlorades igendragen. Hon gick runt i staden. När hon skulle betala i en butik upptäckte hon att plånboken med kortet var borta.

text: Banken har inte ifrågasatt B:s uppgifter om omständigheterna kring hur kortet har förlorats.

text: Enligt nämndens mening kan den som har kontokortet i en ryggsäck som man bär med sig inte sägas ha lämnat kvar kortet utan uppsikt (jfr vad som nyss anförts om uttalanden i förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ). En utgångspunkt för nämnden är därför att den

text: som vid förlusten har förvarat kortet på det sättet normalt inte kan anses ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet.

text: Det kan emellertid inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan föreligga sådana omständigheter att det finns anledning att frångå den normala bedömningen av vad som får anses vara grovt oaktsamt. Vad som återstår att undersöka är därför om det i B:s fall kan föreligga några sådana omständigheter.

text: Den enda omständighet som avviker från ett normalt aktsamt beteende är att B förvarade kortet i en ryggsäck som hon bar på ryggen. Detta medförde sannolikt att hennes möjlighet att ha uppsikt över kortet försämrades. Den omständigheten kan emellertid enligt nämndens mening inte ensam anses utgöra någon sådan mer försvårande omständighet som krävs för att grov oaktsamhet skall anses föreligga. Mot den bakgrunden finner nämnden att det inte finns anledning att frångå den ovan nämnda normalbedömningen i fall av detta slag. Nämnden finner därför att B inte har orsakat förlusten av kontokortet genom grov oaktsamhet. Hennes yrkande skall därför bifallas.

text: Nämnden var inte enig. Tre avdelningsordförande och tre övriga ledamöter ansåg att P:s yrkande borde avslås och gjorde följande bedömning:

text: B har förvarat sitt kontokort i en ryggsäck, som bars på ryggen när hon vistades i stadsmiljö. Under sin vistelse i staden gjorde hon ett uttag i en uttagsautomat. Hon uppmärksammade inte när tillgreppet av kortet skedde.

text: Kortförluster under liknande omständigheter är inte ovanliga. Enligt vår mening kan den som förvarar ett kontokort i en ryggsäck som bärs på ryggen inte anses ha tillräcklig uppsikt över sitt kort. Oavsett vilken sorts ryggsäck det är fråga om är det därför en olämplig förvaringsplats för ett kontokort när man vistas på platser där det rör sig mycket folk. B måste genom att förvara sitt kontokort i ryggsäcken anses ha tagit en medveten risk. Hon får därmed anses ha förlorat sitt kort genom grov oaktsamhet.

text: På grund av det anförda finner vi att B:s yrkande skall avslås.


text: Banken skickade ett kontokort med post till kontohavaren. Det kom dock inte kontohavaren tillhanda, utan någon annan gjorde obehöriga uttag med hjälp av kontokortet. Kontohavaren ansågs inte ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Avgörande 2001-10-02; 2001-0031

text: Z beställde i juni 2000 ett Visakort hos sin bank i Stockholm. Han var student i Lund, men bodde hemma hos sina föräldrar under sommaren. Trots att han berättade detta för banken sände denna hans Visakort och kod till hans adress i Lund. Han fick aldrig kortet och koden. Emellertid visade det sig att kortet hade använts för ett bankomatuttag i Lund på 5 000 kr. Efter utredning hävdade banken att han skulle vara betalningsskyldig för uttaget. Banken menade att han hade förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Z yrkade att banken skulle betala tillbaka de uttagna 5 000 kr till honom.

text: Banken bestred yrkandet och åberopade att Z måste anses ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet i

text: konsumentkreditlagens

text: mening. Banken hade vid beställningen upplyst Z om att kortet enligt bankens bestämmelser inte kunde skickas till annan adress än den ordinarie. Han har dock inte vidtagit tillräckliga åtgärder för att försäkra sig om kortet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Av utredningen framgår att banken har skickat Z:s kort och kod till hans ordinarie adress i Lund. Annat har inte framkommit än att kortet och koden har skickats på sedvanligt sätt i separata postförsändelser med några dagars mellanrum.

text: Z har gjort gällande att försändelserna inte kommit honom tillhanda, eftersom han vid tidpunkten för försändelserna vistades hos sina föräldrar i Stockholm, vilket banken hade upplysts om. Enligt Z har någon fått tag i kortet och koden, varefter obehöriga uttag om 5 000 kr har skett. Banken har invänt att Z upplystes om att kort och kod skulle komma att skickas till den ordinarie adressen och att denne inte vidtagit tillräcklig åtgärd för att försäkra sig om kortet.

text: Enligt

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:830)

text: är kontohavaren betalningsskyldig för belopp som påförs kontot genom att kortet använts av någon obehörig person endast om kontohavaren har lämnat ifrån sig kortet till någon annan, genom grov oaktsamhet förlorat kortet eller på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte snarast efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren. Skäl saknas i detta fall att anta annat än att fråga är om obehöriga uttag. Det har inte heller gjorts gällande att Z har lämnat ifrån sig kortet till någon annan eller att han förlorat besittningen över kortet och inte anmält förlusten snarast efter upptäckten. Frågan är då om Z genom grov oaktsamhet har förlorat kortet.

text: Enligt vad som allmänt gäller svarar avsändaren, dvs. i detta fall banken, för att försändelser som sänts med post kommer adressaten till handa. Eftersom det får antas att Z aldrig fått kortet i sin besittning, kan man inte med fog påstå att han förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Det saknas därmed förutsättningar för att ålägga Z betalningsansvar för de obehöriga uttagen. Vad banken har anfört om att Z borde ha vidtagit åtgärder för att försäkra sig om kortet ändrar inte denna bedömning. Z yrkande skall därför bifallas.


title: Förlust av kontokort som stulits ur axelremsväska. Grovt oaktsamhet förelåg inte (34 § konsumentkreditlagen); pleniavgörande.

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ); pleniavgörande. Avgörande 2001-08-28; 2000-0438 (se även avgörandena 2001-08-28; 2000-4837, 2000- 6972, 2000-8049 och 2000-8208)

text: O blev i samband med ett besök på ett evenemang i centrala Kristianstad bestulen på sitt kontokort. Tillsammans med sin man hade hon stått och tittat på den dans som pågick. Hon hade sin plånbok, där kortet förvarades, i en liten axelremsväska som hängde diagonalt över axeln. Väskan var knäppt. Hon höll i väskan hela tiden, men måste ha släppt taget vid något tillfälle när en ung man distraherade henne. När hon skulle ta tag i väskan igen hade den dragits tillbaka så att den hängde på ryggen. När hon tittade i väskan var plånboken borta. Dagen därpå fick hon besked om att uttag på tillsammans 10 560 kr hade gjorts. O yrkade att banken skulle ersätta henne för uttagen.

text: Banken bestred yrkandet. Banken menade att kraven på uppsikt över ett kontokort måste ställas högre på platser där mycket folk är i rörelse och det råder trängsel. Risken för tillgrepp är då särskilt stor. Tjuven hade kunnat ta kortet ur väskan utan att O märkte något. Hon hade därför inte haft den uppsikt som kunde krävas varför banken ansåg att kortet hade förlorats genom grov oaktsamhet.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av den frågan finns i

text: 34 § konsumentkreditlagen (1992:830)

text: . Dessa bestämmelser innebär, såvitt är i fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som anger att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Ett avtalsvillkor av nu berört slag finns i det kontoavtal som O har tecknat med banken.

text: Bestämmelserna i

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se

text: prop. 1991/92:83 s. 93

text: och

text: ). Det saknar därför betydelse huruvida O:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej.

text: O skall alltså anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hennes kontokort endast om hon har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga, eftersom kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara ”mera försvårande” anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se

text: prop. 1976/77:123 s. 191

text: I det nu aktuella fallet har O vid förlusttillfället förvarat kontokortet i sin plånbok som låg i en liten axelremsväska som hon bar diagonalt över axeln. Väskan var knäppt.

text: Banken har inte ifrågasatt O:s uppgifter om omständigheterna kring hur kortet har förlorats.

text: Enligt nämndens mening kan den som har kontokortet i en axelremsväska som man bär med sig inte sägas ha lämnat kvar kortet utan uppsikt (jfr vad som nyss anförts om uttalanden i förarbetena till

text: 34 § konsumentkreditlagen

text: ). En utgångspunkt för nämnden är därför att den som vid förlusten har förvarat kortet på det sättet normalt inte kan anses ha förlorat kortet genom grov oaktsamhet.

text: Det kan emellertid inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan föreligga sådana omständigheter att det finns anledning att frångå den normala bedömningen av vad som får anses vara grovt oaktsamt. Vad som återstår att undersöka är därför om det i O:s fall kan föreligga några sådana omständigheter.

text: Enligt nämndens mening finns det emellertid i detta fall inte någon enda redovisad omständighet som avviker från ett normalt aktsamt beteende. Mot den bakgrunden finner nämnden att det inte finns anledning att frångå den ovan nämnda normalbedömningen i fall av detta slag. Nämnden finner därför att förlusten av kontokortet inte har orsakats genom grov oaktsamhet. O:s yrkande skall därför bifallas.


title: I samband med överlåtelse av en bostadsrätt övertog säljaren av bostadsrätten köparens hyresrätt. Hyresrätten åsattes i strid med hyreslagens bestämmelser ett värde; 275 000 kr. Köparens tvist med mäklaren ansågs mot denna bakgrund inte lämpa sig för nämndens prövning. (12 kap. 65 § jordabalken)

text: 12 kap. 65 § jordabalken

text: ) Avgörande 2001-10-15; 2001-0975

text: J köpte en bostadsrätt i Stockholm för 2 050 000 kr. I överlåtelsen ingick att säljaren skulle överta J:s hyreslägenhet. I priset hade kompensation för hyresrätten vägts in med 275 000 kr. Enligt mäklarnas beskrivning bestod bostadsrätten av 2 rok och boarean uppgavs till ca 74–76 m . Det angavs också att ytan skulle kontrollmätas då vissa tillbyggnader hade gjorts. J gjorde med ledning av detta bedömningen att boytan skulle uppgå till minst 80 kvm. När kontrollmätningen utfördes visade sig boytan bara vara 70 kvm. När J sålde bostadsrätten fick han endast 1 920 000 kr. J yrkade till följd av den felaktigt uppgivna boytan skadestånd med 365 354 kr.

text: Fastighetsmäklaren bestred yrkandet eftersom han inte var rätt motpart i tvisten samt då parterna hade träffat en uppgörelse i tvisten.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: I ärendet har framkommit att i köpet av bostadsrätten har ingått att säljaren skulle överta köparens hyresrätt och att värdet för den av parterna och mäklaren har uppskattats till 275 000 kr, vilket vägts in i prissättningen av bostadsrätten. Enligt

text: 12 kap. 65 § jordabalken

text: är det straffbart att uppsåtligen uppställa villkor för särskild ersättning för upplåtelse av bostadslägenhet eller för överlåtelse av hyresrätten till en sådan lägenhet. Eftersom hyresrätten i detta ärende har åsatts ett värde föreligger ett brott mot den nämnda lagbestämmelsen. Nämnden anser det inte lämpligt att pröva ärenden där det har förekommit ett lagstridigt handlande från konsumentens och näringsidkarens sida. Nämnden finner således att ärendet inte lämpar sig för dess prövning och avvisar i ärendet.


text: En bank fick ett betalningsuppdrag via fax avseende en time-share lägenhet. Banken kontrollerade uppdraget med betalningsmottagaren. Detta ansågs inte vara tillräckligt när kontohavaren invände att betalningsuppdraget var förfalskat. Avgörande 2001-07-09; 2001-1400

text: M fick ett meddelande om att 19 000 kr hade betalats ut från hans bankkonto. Efter kontakt med banken fick han uppgiften att betalningen hade gjorts till en bank i Spanien. Underlaget för överföringen var ett faxmeddelande. Det är inte han som har skickat faxmeddelandet, utan det är fråga om en förfalskning. Banken har inte försökt kontakta honom för att kontrollera uppdraget. Han yrkade att beloppet skulle återbetalas eftersom banken inte har förvissat sig om uppdragets äkthet.

text: Banken bestred yrkandet. Banken fick ett betalningsuppdrag via fax. I meddelandet gavs banken i uppdrag att föra över 19 000 kr till ett företag i Spanien. Uppdragsgivare angavs vara M. Till betalningsuppdraget bifogades en kopia av hans legitimation. Företaget i Spanien bekräftade underskriftens riktighet och angavs att betalningen avsåg en time-share lägenhet. Legitimation och hans adress kontrollerades, därefter genomfördes utbetalningen. Banken har således säkerställt att betalningsuppdraget behörigen har varit undertecknat av Max Erikson.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: I ärendet har M invänt att han inte har lämnat något betalningsuppdrag och att det inte är han som har undertecknat faxmeddelandet. Vid sådan invändning har banken enligt rättspraxis (se bl.a. rättsfallet

text: NJA 1976 s. 667

text: ) bevisbördan för att handlingen inte är förfalskad.

text: Av bankens egna uppgifter framgår att banken när den fick faxmeddelandet fann anledning att göra kontroller av behörigheten, varvid banken konstaterade att uppgifterna om M:s adress stämde. Dessutom kontaktade banken betalningsmottagaren som bekräftade uppdraget. Däremot försökte såvittt framgår av uppgifterna i ärendet banken inte kontakta M. Utöver de kontrollåtgärder som gjordes har banken också hänvisat till en handling som uppges vara en kopia av Ms legitimation.

text: De kontrollåtgärder som banken har vidtagit kan inte anses tillräckliga i den förevarande situationen. Om osäkerhet råder om ett betalningsuppdrag är det normalt sett inte en tillräcklig åtgärd att kontakta betalningsmottagaren. På grund härav och då varken de uppgifter som finns i ärendet eller den åberopade kopian av legitimationshandlingen ger stöd för att det är M som har undertecknat betalningsuppdraget anser nämnden att banken inte har uppfyllt sin bevisbörda. Ms yrkande skall därför bifallas.


text: Efter omleverans har en konsument rätt att anmärka på fel i den nya varan inom två år från tidpunkten för omleveransen. Avgörande 2001-06-18; 2001-1410

text: L köpte ett par skor i juni 1998 för 398 kr. Efter ett års användning gick sulan av. Han fick ett par nya skor av säljaren. I januari 2001 gick även dessa skor sönder på samma sätt. Denna gång godtog inte säljaren reklamationen. L vände sig till nämnden för att få köpet hävt.

text: Säljaren motsatte sig yrkandet. Han anförde att reklamationen skett för sent och menade att reklamationstiden skall räknas från inköpsdatumet, dvs. juni 1998.

text: Nämndens gjorde följande bedömning:

text: I ärendet är ostridigt att den utbytta skons sula gått av på samma sätt som den ursprungliga skon. Tvisten i ärendet gäller i stället om L har förlorat sin rätt att reklamera med hänsyn till att köpet skedde för mer än två år sedan.

text: När en säljare efter reklamation har levererat en ny vara och det visar sig föreligga ett fel i den nya varan åligger det konsumenten att inom skälig tid anmäla detta till säljaren. Enligt den proposition som ligger till grund för

text: konsumentköplagen

text: utgör en sådan anmälan inte en reklamation i

text: konsumentköplagens

text: mening, och den kan därför göras efter den i

text: 23 § tredje stycket konsumentköplagen

text: föreskrivna preskriptionstiden. Enligt vad som också uttalades i propsitionen bör emellertid tvåårsregeln ges en analog tillämpning såtillvida att anmärkningar måste göras inom två år från omleveransen (

text: prop. 1989/90:89, s. 123

text: , jfr även Ramberg,

text: Köplagen

text: , 1995, s. 391 f. och Herre,

text: Konsumentköplagen

text: , 1999, s. 276 f.).

text: L har inom två år från omleveransen anmält fel på skorna. Han har därför rätt att göra gällande fel i de omlevererade skorna. Med beaktande av den nytta han får anses ha haft av skorna bör han få tillbaka skäliga 100 kr av vad han har betalat.


title: En resenär upptäckte ett metallföremål i sin mat under en utflykt på en paketresa. Researrangören ansågs ansvarig även för denna del av arrangemanget (9 § paketreselagen).

text: 9 § paketreselagen

text: ). Avgörande 2001-07-06; 2001-1492

text: S bokade en paketresa. I samband med beställning av resan bokades även en tvådagarsutflykt. Vid en middag under utflykten upptäckte S att det satt en nålspets i en av hennes köttbitar. Enligt S var detta spetsen på en avbruten kanyl. Reseledaren och hotellmanagern kontaktades omedelbart. Managern uppgav att kanylen inte hade kommit in i köttet på hans hotell. Händelsen påverkade semestern och S mådde psykiskt dåligt i flera dagar och inte kunde tillgodogöra sig vila, sol och bad. S yrkade återbetalning av hela kostnaden för utflykten, 1 020 kr, samt skadestånd för psykiskt lidande med 3 340 kr.

text: Researrangören bestred yrkandet. S upptäckte nålen innan hon smakade på maten. Nålen var en del av en köttnål som används för att trä på köttet på grillspetten. Kritiken från S har förts vidare till ansvarig hotellägare. Hotellägaren betalade måltidsdryck samt skickade en fruktkorg till rummet. Arrangören har bl.a. framfört sina ursäkter till S och sänt blomstercheckar på 250 kr.

text: Nämnden gjorde följande bedömning:

text: I ärendet är ostridigt att S hittat ett metallföremål i sin mat. Händelsen inträffade vid en måltid på ett hotell som resenären skulle övernatta på i samband med en utflykt. Utflykten beställdes av resenären vid bokning av resan. S har bl.a. anfört att hon blivit chockad av händelsen och att hon, efter det inträffade, mådde psykiskt dåligt i flera dagar och att hon inte kunde tillgodogöra sig vila, sol och bad.

text: Nämnden konstaterar att utflykten inklusive måltiden utgör en paketresa. Tvisten skall därför bedömas enligt lagen (

text: ) om paketresor (

text: paketreselagen

text: ). Av

text: 9 § paketreselagen

text: framgår att arrangören har ett totalansvar gentemot resenären för vad denne har rätt att fordra till följd av avtalet. V är såsom arrangör av paketresan ansvarig för eventuella brister i arrangemanget avseende den aktuella utflykten och måltiden.

text: Enligt

text: 16 § paketreselagen

text: har en resenär rätt till prisavdrag och skadestånd när det föreligger fel i de avtalade tjänsterna och felet inte beror på henne eller honom. Av förarbetena till

text: paketreselagen

text: prop. 1992/93:95 s. 92

text: ) framgår att fel inte bara föreligger när arrangören bryter mot en uttrycklig bestämmelse i avtalet. Arrangörens förpliktelser omfattar också ett kontinuerligt ansvar för att tjänsterna håller den kvalitet som resenären har rätt att förvänta sig.

text: Nämnden anser att arrangemanget inte har hållit den kvalitet som resenären haft rätt att förvänta sig. Det faktum att det förekommit ett metallföremål i den mat som utgjort en del av paketresan innebär att den avtalade tjänsten är felaktig i den mening som avses i

text: paketreselagen

text: . Felet har medfört att resenären inte haft förväntat utbyte av utflykten. Resenären bör därför vara berättigad till prisavdrag, som skäligen kan bestämmas till halva kostnaden för utflykten, dvs. till 510 kr.

text: Enligt

text: 17 § paketreselagen

text: omfattar skadestånd enligt

text: 16 § samma lag

text: ersättning för ren förmögenhetsskada, personskada och sakskada.

text: S har även yrkat ersättning med 3 340 kr för psykiskt lidande. Nämnden konstaterar att ersättning för psykiskt lidande, s.k. ideellt skadestånd, enligt svensk rätt normalt endast kan komma i fråga om lidandet är följden av ett brottsligt angrepp eller om lidandet har samband med en personskada. Till personskada räknas både kroppsliga och psykiska sjukdomstillstånd, vare sig de har framkallats med fysiska medel eller på något annat sätt. För att psykiska besvär skall anses som personskada krävs dock att besvären utgör en medicinsk påvisbar effekt av en viss händelse. Det räcker inte att besvären yttrar sig i sådana allmänna känslor av rädsla och obehag som vem som helst kan uppleva i samband med en skadegörande handling (jfr

text: SOU 1995:33 s. 61

text: Nämnden finner att de besvär som S har haft inte är av sådan art att de är att räkna som personskada. Hon har därför inte rätt till skadestånd enligt

text: 16 § paketreselagen

text: . Nämnden kan inte heller i övrigt finna att hon har rätt till skadestånd för de angivna besvären. Hennes skadeståndsyrkande kan därför inte bifallas.