nyckelord:
Avskildhet (isolering)
Besök
Dokumentation
Häkte

title: Kritik mot Kriminalvården, häktet Sollentuna, för att en intagen placerats i en cell utan vare sig säng eller bord samt för andra brister

sammanfattning: JO kritiserar häktet Sollentuna för att en intagen under två veckors tid var placerad i en cell som saknade säng och bord. Hon påminner om att de omständigheter som ligger till grund för en placering i en cell med begränsad utrustning bör dokumenteras. Häktet får också kritik för bristande dokumentation av isoleringsbrytande åtgärder. Det har medfört att JO inte kunnat utreda i vilken omfattning den intagne erbjöds sådana åtgärder. I beslutet görs även vissa uttalanden om tiderna för bevakade besök.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 10 maj 2022 framförde AA, som ombud för BB, bl.a. följande klagomål mot häktet Sollentuna.

text: BB har varit frihetsberövad sedan den 2 juni 2020. Inledningsvis var han placerad i häktet Kronoberg, som i februari 2022 avskiljde honom. Han beviljades övervakade besök av sin fru och sina barn samt avlyssnade telefonsamtal till barnen. Den 6 april 2022 förflyttades BB till häktet Sollentuna, som fattade motsvarande beslut om avskildhet samt besöks- och telefontillstånd. Där placerades han på en avdelning för intagna med särskilda behov, trots att han inte har några sådana. BB:s cell saknade både säng och bord och han fick sova på en tunn madrass på golvet. När han klagade på detta fick han en pall att använda som bord, men den var lika hög som stolen. BB fick därför sitta på golvet när han skulle äta och skriva. Omständigheterna har inverkat kraftigt på hans möjligheter att förbereda sig inför rättegången. På den aktuella avdelningen finns två celler och inte någon annan intagen. Personalen rör sig sällan i korridoren och den tystnad som råder förstärker BB:s känsla av att vara isolerad.

text: När AA fick kännedom om förhållandena för BB begärde han att denne omedelbart skulle omplaceras. Samma dag meddelade häktet att de skulle ”köra in en säng” och ordna med ett bord. Det tog alltså drygt två veckor från det att BB togs in i Sollentunahäktet till dess att denne fick en säng och ett bord, och

text: det skedde inte förrän häktet fick skrivelsen från honom som ombud. Vidare får BB inte några isoleringsbrytande åtgärder eller annan meningsfull mänsklig kontakt i form av samsittning, obevakade besök, sysselsättning genom arbete eller annan stimulans. BB har fått information om att bevakade besök bara kan genomföras på vardagar före kl. 15.00. Det är svårt för BB:s familj att besöka honom då eftersom hans fru arbetar och barnen går i skola.

text: Till anmälan bifogades beslut om avskildhet, en skrivelse till häkteschefen samt e-postmeddelanden mellan AA och en kriminalvårdsinspektör i häktet m.m. Av e-postmeddelandena framgår bl.a. att BB i slutet av april 2022 placerades i den s.k. ”arresten”, som är en häktesavdelning med celler som ursprungligen inrättats som arrestceller.

text: Utredning

text: JO uppmanade Kriminalvården att yttra sig över vilka överväganden häktet Sollentuna gjort och vilka isoleringsbrytande åtgärder som eventuellt vidtagits i fråga om BB. Myndigheten skulle också yttra sig över klagomålen om att cellen inledningsvis saknade säng och bord. Slutligen skulle Kriminalvården yttra sig över besökstiderna för bevakade besök samt redogöra för om och hur ett barnrättsperspektiv har beaktats.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, genom en tillförordnad regionchef i Region Stockholm, följande:

text: Kriminalvården har inhämtat uppgifter från ledningen vid häktet Sollentuna. Den intagne som anmälan avser förflyttades till häktet Sollentuna från häktet Kronoberg med anledning av huvudförhandling i Svea hovrätt som genomfördes i Attunda tingsrätt. Förhandlingarna påbörjades den 21 april 2022 och avslutades den 15 september, sammanlagt 30 förhandlingsdagar i hovrätten. Vid ankomst till häktet Sollentuna placerades han i ett sjukrum med anledning av platsbrist. I rummet fanns initialt dubbelmadrass på golvet, stol, TV, klockradio, hylla, mugg och anordning som gör att den intagne själv kan reglera inflödet av dagsljus. I ett sjukrum är säng och bord inte fastmonterad i vägg eller golv. Av säkerhetsskäl togs därför bord och säng ut. Som framgår av anmälan dröjde det två veckor innan bord och säng ställdes in. Detta gjordes efter en säkerhetsmässig bedömning av den intagne efter att ombudet kontaktat häktet. Häktet bedömer att de borde kunnat göra denna bedömning tidigare. Den 27 april förflyttades han till ett fullt normalutrustat bostadsrum. Från den 24 april tilldelas han städarbete utanför bostadsrummet som han därefter haft under häktningstiden. Generellt så föreligger stora brister kring dokumentationen avseende isoleringsbrytande verksamhet. Enligt personal så tackade den intagne ofta nej till detta. Detta har sällan dokumenterats. Enligt uppgifter från personalen så har han en till två gånger i veckan, ca 60 min/tillfälle, ensam fått träna i ett gym på annan avdelning rustat med bl.a. roddmaskin, spinningcykel och pilatesboll. Vid ett fåtal tillfällen har vistelsen i gymmet skett tillsammans med personal. Med anledning av bristande dokumentation så är det svårt att ge en mer exakt beskrivning av omfattningen och innehållet i de isoleringsbrytande åtgärderna. Ledningen har i flera sammanhang påpekat vikten av korrekt dokumentation till personalen.

text: Häktet har sedan den 1 september 2022 ändrat sina besökstider. Vid tidpunkten för anmälan så gällde det att bevakade besök skulle avslutas 15.40. Numera gäller att de bevakade besöken ska avslutas kl. 16.30. Häktet kommer även att se över möjligheten att medge bevakade besök för barn under helger, något som de tidigare har haft.

text: Tillämpliga bestämmelser

text: Av

text: 1 kap. 4 § häkteslagen (2010:611)

text: , HäL, framgår att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Enligt 1 kap. 5 § HäL ska verkställigheten utformas så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas. I den utsträckning det är lämpligt och den intagne samtycker till det, ska åtgärder vidtas för att ge honom eller henne det stöd och den hjälp som behövs. Av 1 kap. 6 § HäL framgår att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Av 1 kap. 17 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om häkte, FARK häkte,

text: KVFS 2011:2

text: , framgår att det i en intagens bostadsrum ska finnas stol, bord, skåp eller hylla, säng, bäddutrustning, spegel, anslagstavla, mugg, väckarklocka, radio, TV samt anordning som gör att den intagne själv kan reglera inflödet av dagsljus. Första stycket gäller bl.a. inte om det saknas ordinarie bostadsrum på grund av platsbrist. Så långt det är möjligt utifrån ordnings- och säkerhetsskäl ska bostadsrummet förses med sådant som enligt första stycket ska finnas i en intagens bostadsrum.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Den intagne placerades i ett sjukrum av platsbrist. Säkerhetsbedömningen kring att tillföra möbler som inte var fasta borde kunna ha skett mer skyndsamt. Det dröjde för lång tid innan säng och bord tillfördes. Häktet Sollentuna har haft vakanta tjänster under längre tid än önskvärt (se även protokoll från Opcat-inspektion av Kriminalvården, häktet Sollentuna, den 21 och 22 mars 2022, O 3-2022). Häktade barn och unga prioriteras dessutom för isoleringsbrytande åtgärder. Vid dagar med personalbrist kan isoleringsbrytande åtgärder för äldre häktade behöva stå tillbaka. Dokumentationen kring isoleringsbrytande åtgärder gällande aktuell intagen har avsevärt förbättrats de senaste månaderna. Barnrättsperspektivet har tidigare inte i tillräcklig grad beaktats när det gäller besökstider för bevakade besök. Idag kan bevakade besök ske fram till 16.30. Häktets ambition är att även kunna genomföra bevakade besök för barn under helger. I dagsläget saknas dock personalresurser.

text: AA kommenterade remissvaret och anförde bl.a. följande. Det stämmer inte att BB den 27 april 2022 placerades i en normalutrustad cell. Han flyttades till ”arresten”, där cellerna bl.a. saknar handfat och hyllor. Det är inte heller korrekt att BB ofta tackade nej till isoleringsbrytande åtgärder. Han erbjöds inte några sådana. För att en åtgärd ska vara isoleringsbrytande krävs det någon form av mänsklig kontakt. Att träna på gymmet, arbeta eller gå promenader omfattas

text: inte av begreppet om aktiviteten genomförs i ensamhet. Även om det är begripligt att häktet prioriterar isoleringsbrytande åtgärder för barn och unga är det svårt att förstå att en person som har varit isolerad i cirka två och ett halvt år prioriteras bort. BB fick arbete den 24 april. Det är dock felaktigt att han har haft arbete sedan dess. Han arbetade en dag och blev sedan förflyttad till ”arresten”. Där fick han inte arbeta förrän i början av juli och därefter i två veckor. Under sommaren stängde arresten och han flyttades till en annan avdelning utan att erbjudas arbete. Den 22 augusti placerades han åter i arresten och fick återuppta arbetet efter en vecka. Arbetet utförs cirka två gånger i veckan och han har då inte möjlighet att interagera med andra människor.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har i allt väsentligt beskrivit den rättsliga reglering som är relevant i ärendet. Jag hänvisar till redogörelsen och återkommer till några ytterligare centrala rättsliga utgångspunkter nedan.

text: Isoleringsbrytande åtgärder Av utredningen framgår att BB var placerad i avskildhet i häktet Sollentuna enligt

text: 2 kap. 5 § 2 häkteslagen (2010:611)

text: , HäL, på grund av olämpliga klientkonstellationer. Jag kommer inte att uttala mig om det fanns fog för avskildhetsbeslutet. Min granskning i denna del har i stället varit inriktad på vilka isoleringsbrytande åtgärder som eventuellt vidtogs.

text: För intagna som inte får vistas i gemensamhet är isoleringsbrytande åtgärder av grundläggande betydelse för att motverka de negativa följderna av frihetsberövandet. En åtgärd är verkningsfull och isoleringsbrytande i ordets rätta bemärkelse endast om den innebär att den intagne får en meningsfull mänsklig kontakt. Detta har JO understrukit upprepade gånger, se särskilt JO 2020/21 s. 164. Insatserna kan t.ex. handla om att få ta emot besök, umgås med en annan intagen (samsittning) eller delta i aktiviteter tillsammans med kriminalvårdspersonal. Jag har vid flera tillfällen utvecklat min syn på vad som kan utgöra en isoleringsbrytande åtgärd (se t.ex. uttalandena i protokollen efter inspektioner av dels häktet Uppsala den 7 september 2021, dnr 6684-2021, dels häktet Sollentuna den 21 och 22 mars 2023, dnr O 3-2022). Det kan noteras att Kriminalvården numera definierar de relevanta begreppen på följande sätt: en intagen är isolerad om han eller hon vistas i ensamhet under 22 timmar eller mer per dygn utan meningsfull mänsklig kontakt och en isoleringsbrytande åtgärd innebär meningsfull vistelse tillsammans med annan genom fysiskt möte (se Kriminalvårdens beslut den 31 januari 2022, dnr 2020-18386).

text: Generellt är det som JO brukar framhålla angeläget att Kriminalvården skriftligen noterar sina beslut, åtgärder och ställningstaganden på ett korrekt sätt, eftersom det bl.a. medför att det i efterhand är möjligt att se vad som hänt och att bedöma myndighetens agerande. Dokumentation är alltså en förutsättning för insyn och såväl intern som extern kontroll av verksamheten. Det är dessutom viktigt för de enskilda personer som är föremål för myndighetens

text: åtgärder men också för Kriminalvården och dess personal samt utrymmet att förbättra verksamheten. Erbjudanden om isoleringsbrytande åtgärder, liksom den intagnes inställning till dessa, ska alltså självfallet dokumenteras (se t.ex. JO 2018/19 s. 218).

text: På grund av häktets bristande dokumentation när det gäller BB har jag emellertid inte kunnat utreda i vilken omfattning han erbjöds isoleringsbrytande åtgärder, dvs. åtgärder som innebar att han faktiskt fick möjlighet till en meningsfull mänsklig kontakt. Jag är mycket kritisk till detta och förutsätter att häktet har vidtagit åtgärder för att säkerställa att tillfredsställande dokumentation sker framöver.

text: Att överbeläggningen inom Kriminalvården och bristen på personal påverkar möjligheten för de intagna som inte har rätt till gemensamhet att få isoleringsbrytande åtgärder är inte någon nyhet. Jag har efter en större kartläggning av beläggningssituationen framhållit att ett häkte även i ett ansträngt läge har ett ansvar för det arbetet och att det inte är godtagbart att insatserna begränsas på grund av bristande resurser eller av organisatoriska skäl (se t.ex. JO 2021/22 s. 261). Med anledning av Kriminalvårdens uppgifter om att arbetet med isoleringsbrytande åtgärder i häktet Sollentuna kan behöva stå tillbaka vid dagar med personalbrist, vill jag återigen påminna om detta. Det finns också skäl att understryka att Kriminalvården är ansvarig för att utforma verkställigheten av häktningsbesluten så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas (1 kap. 5 § HäL). I det här ligger bl.a. ett långtgående ansvar för att se till att det finns tillräckligt med personal som kan arbeta med isoleringsbrytande åtgärder och på allvar motverka att häktade blir isolerade.

text: Som Kriminalvården berört i sitt yttrande inspekterade jag häktet Sollentuna i mars 2022 inom ramen för JO:s Opcat-verksamhet, som det året hade en tematisk inriktning mot frihetsberövade barn och unga (se det nyss nämnda protokollet). Vid inspektionen granskades just deras tillgång till isoleringsbrytande åtgärder och det visade sig att häktets personalresurser inte var tillräckliga ens för att fullt ut tillgodose barns lagstadgade rätt till sådana åtgärder. Jag kan än en gång konstatera att det är helt oacceptabelt att intagna inte får nödvändiga isoleringsbrytande åtgärder.

text: Begränsad cellutrustning Det har framgått att BB i två veckor till följd av platsbrist var placerad i en cell som saknade bl.a. säng och bord.

text: I Kriminalvårdens egna föreskrifter anges, som nämnts i remissvaret, att det inte behöver finnas t.ex. bord och säng i en intagens bostadsrum om det saknas ordinarie rum på grund av platsbrist, men att bostadsrummet i sådana fall så långt det är möjligt utifrån ordnings- och säkerhetsskäl ska förses med bl.a. detta (se 1 kap. 17 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd [

text: KVFS 2011:2

text: ] om häkte, FARK Häkte).

text: Av

text: 3 § förordningen (2014:1108)

text: om utformningen av häkten och polisarrester följer att ett förvaringsrum ska vara ändamålsenligt utrustat för den intagnes behov och att det ska finnas bl.a. bord och säng. Rum som används till förvaring av berusade, våldsamma eller sjuka personer får dock enligt bestämmelsen ha annan lämplig inredning.

text: Jag har nyligen uttalat att föreskriften i 1 kap. 17 § FARK Häkte står i strid med denna överordnade förordning, som alltså inte medger begränsad utrustning vid platsbrist. I beslutet konstaterade jag att Kriminalvården därmed har överträtt sin föreskriftsrätt och att myndigheten snarast behöver ändra föreskriften så att den överensstämmer med förordningen. (Se mitt beslut den 22 juni 2023, dnr 4530-2022, i vilket jag kritiserade ett annat häkte för att en dubbelbelagd cell inte hade två sängar och att de intagna fick turas om att sova på en madrass på golvet.) Härutöver bör uppmärksammas att JO tidigare har uttalat att det givetvis är önskvärt att intagna inte placeras i rum med lägre standard än vad som kan motiveras av säkerhetsskäl (se t.ex. JO:s beslut den 21 maj 2008, dnr

text: Såvitt framkommit fanns det inte något behov av att begränsa utrustningen i BB:s cell. Mot den bakgrunden får häktet Sollentuna kritik för att en sådan begränsning ändå ägde rum. Det är bekymmersamt, och ytterst en rättssäkerhetsfråga, om förhållandena försvårade för BB att bevaka sin rätt i brottmålsprocessen. Det är för övrigt anmärkningsvärt att cellen inte tillfördes säng och bord förrän BB:s ombud hörde av sig.

text: Det är oklart om häktet dokumenterade att BB placerades i en cell med begränsad utrustning. Jag erinrar därför om att omständigheter som ligger till grund för en placering av det slaget bör dokumenteras i den intagnes journal (se bl.a. JO:s beslut den 13 augusti 2018, dnr

text: , samt mitt beslut den 30 november 2022, dnr 4989-2020).

text: Den 27 april 2022 placerades BB i en cell som tidigare var en arrestcell. Av utredningen framgår inte hur den var utrustad. Jag finner inte tillräcklig anledning att nu utreda den frågan men vill nämna att jag för en tid sedan har uttalat mig om det förhållandet att Kriminalvården bedriver häktesverksamhet i lokaler som tidigare varit arrester och de risker det för med sig för de intagna, se mina uttalanden i protokollet efter en inspektion av häktet Karlstad i november 2021, dnr O 34-2021.

text: Besökstider för bevakade besök Kriminalvården har anfört att häktet Sollentuna den 1 september 2022 ändrade sina besökstider så att bevakade besök kan avslutas kl. 16.30 i stället för kl. 15.40, och att häktet ska se över möjligheten att åter medge bevakade besök för barn under helger.

text: Det är visserligen positivt att häktet har utökat tiden för bevakade besök, men det framgår inte närmare i vilken omfattning de kan genomföras. Under alla

text: förhållanden kan det inte anses tillräckligt att erbjuda tid för bevakade besök under endast en dag per vecka (se t.ex.

text: JO 2016/17 s. 191

text: ). Jag har nyligen understrukit att det från ett barnrättsperspektiv dessutom är mycket angeläget att Kriminalvårdens samtliga verksamhetsställen erbjuder barnanpassade besökstider för såväl bevakade som obevakade besök. Att erbjuda sådana endast under tider när skolplikt normalt råder medför att barn antingen går miste om skoltid eller inte ges möjlighet att besöka en intagen förälder, vilket inte kan anses vara förenligt med barnkonventionen (se mitt beslut den 14 april 2023, dnr 7823-2022).

text: Häktet Sollentuna bör ytterligare se över besökstiderna och vid behov vidta åtgärder så att även skolpliktiga barn har realistiska möjligheter att besöka sina intagna föräldrar.

text: Ärendet avslutas.

text: Katarina Påhlsson

text: Ärendet har föredragits av områdesansvariga rättssakkunniga Nathalie Stenmark. Byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Mats Melin

publisher: Justitieombudsmannen

title: Brister i en konkursansökan som består i att gäldenären inte påstås vara på obestånd bör föranleda en tingsrätt att förelägga sökanden att vid äventyr av avvisning komplettera ansökan

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan, som ombud för BB, klagomål mot Ystads tingsrätts handläggning av en konkursansökan. Han uppgav bl.a. att ansökan var bristfällig och att tingsrätten därför inte borde ha kallat till en konkursförhandling utan i stället ha förelagt sökanden att komplettera ansökan. Tingsrättens handläggning orsakade BB stor skada i dennes näringsverksamhet.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar i tingsrättens ärende K 1732-07 infordrades. Av dessa framkom följande.

text: Den 25 juli 2007 inkom till Ystads tingsrätt en ansökan från CC om försättande av BB i konkurs. I ansökan uppgavs bl.a. följande. Vi har ett problem som jag hoppas att ni kan hjälpa oss med. Sedan November 06 har vi försökt att få betalt av vår FD kund som vi hade, men efter ett antal misslyckade försök dels själv att driva in pengarna samt via inkasso och kronofogdemyndigheten och ett ekonomiskt ombud att få in våra pengar harvi ej lyckats. Istället så har vi fått en massa obehag istället från denna kund där han och deras ombud har anmält oss för olika hot och anklagelser i samband med att vi försökt att driva in våra skulder som dom har hos oss. Kommer att skicka med kopior på lite bakgrund och anmälningar som ni kan ha tillunderlag. Så det vi vill ha hjälp med från er sida är att sätta följande person ikonkurs så att vi kan eventuellt få ut våra pengar och vi kan avsluta detta kapitel som kostar oss en massa pengar i avgifter och dylikt. Vidare uppgavs skulden uppgå till totalt 140 500 kr exklusive moms jämte viss ränta. Fordran avsåg dels utfört arbete med 125 000 kr, dels avgifter till norska vägverket med 15 500 norska kronor.

text: Till ansökan var fogad en polisanmälan avseende BB för bl.a. bedrägeri beträffande samma belopp som angetts i konkursansökan. Där framgick att

text: CC och BB haft ett avtal enligt vilket CC skulle utföra transporter med

text: BB:s lastbil och att BB senare sagt upp avtalet med motiveringen att CC misskött sig i olika avseenden. I polisanmälan angavs också att ”CC:s fack” av BB:s advokat fått uppgiften att BB var på obestånd men undersökt saken och inte funnit stöd för påståendet. Vidare uppgavs att från Vägverket hade inhämtats att BB hade köpt en ny lastbil i februari 2007 och var registrerad på tio lastbilar samt att alla avgifter och skatter var betalda för år 2007. I ett till polisanmälan fogat brev från BB:s ombud AA framfördes bl.a. att BB ansåg sig ha fordringar på CC avseende skadestånd.

text: Sedan ansökningsavgift inkommit satte tingsrätten ut ärendet till förhandling, vilken hölls den 27 augusti 2007. CC inställde sig inte vid sammanträdet, varför tingsrätten skrev av konkursärendet.

text: Ärendet remitterades till Ystads tingsrätt för upplysningar och yttrande över handläggningen av konkursansökan.

text: Tingsrätten (dåvarande lagmannen DD) kom in med ett remissvar, till vilket var fogat ett yttrande av tf rådmannen EE.

text: EE uppgav följande.

text: Den 25 juli 2007 inkom konkursansökan från CC mot BB. Ansökan innehöll ett yrkande om att BB skulle försättas i konkurs och ett påstående om att det fanns en fordran. Det påstods också i ansökan att det utan framgång gjorts försök att via inkasso, kronofogdemyndighet och genom ett ekonomiskt ombud driva in betalning för fordringen, vilket tingsrätten – med beaktande av att det ur de bilagda handlingarna framgick att sökanden menade att gäldenärens ombud uppgett att sökanden var insolvent – ansåg måste uppfattas som ett påstående om insolvens. Tingsrätten bedömde att ansökan inte var så bristfällig att den skulle avvisas utan att sökanden istället skulle få tillfälle att förtydliga och styrka sina påståenden vid en förhandling. Det som krävs enligt

text: 2 kap. 4 § konkurslagen

text: är att sökanden lämnar uppgift om sin fordran och de omständigheter i övrigt på vilka han grundar yrkandet. Det hade alltså sökanden gjort. Enligt samma bestämmelse skall sökanden även i original eller kopia bifoga de handlingar som han vill åberopa. Enligt tingsrättens uppfattning har en borgenär möjlighet att styrka sin behörighet att begära gäldenären i konkurs inte bara genom skriftlig dokumentation utan också genom muntlig bevisning. Samma bevisregler gäller i konkursmål som i vanligt fordringsmål. Det finns alltså i och för sig inte något formellt hinder mot att en borgenär som inte kan förebringa tillräcklig skriftlig dokumentation om sin fordran i ett konkursmål istället söker styrka denna genom muntlig bevisning. Eftersom ansökan alltså enligt tingsrättens bedömning inte kunde avvisas idet skick den inkom skulle det alltså krävas en prövning i sak av ansökan. En sådan prövning skall enligt

text: 2 kap. 16 § konkurslagen

text: ske efter förhandling. Även om sökanden skulle föreläggas att förtydliga vilka grunder och omständigheter som åberopades skulle ärendet ändå behöva sättas ut till förhandling för en prövning i sak. Av processekonomiska skäl valde tingsrätten i det läget att direkt sätta ut ärendet till förhandling. Det har inte förekommit några felaktigheter i tingsrättens handläggning av ärendet.

text: DD anförde att det i konkursansökan fanns ett påstående från borgenärens sida om att denne hade en fordran på gäldenären samtidigt som grunden för fordringen angavs och att detta torde vara tillräckligt för att sätta ut målet till sammanträde.

text: AA kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. att det av ansökningshandlingarna i konkursärendet framgick att CC själv ansåg att ett eventuellt påstående om att BB skulle ha varit på obestånd var felaktigt. Det angavs inte i konkursansökan på vilket vis sökanden avsåg att styrka sin behörighet, varken muntligen eller skriftligen. Ansökan innehöll enbart ett allmänt påstående om att sökanden hade en fordran. Höga krav har ställts i rättspraxis på behörigheten. Det torde ha varit mer processekonomiskt att först begära en komplettering.

text: I ett beslut den 9 september 2009 anförde chefsJO Melin följande.

text: Rättslig reglering

text: En gäldenär som är på obestånd ska efter egen eller en borgenärs ansökan försättas i konkurs, om inte annat är föreskrivet (

text: 1 kap. 2 § första stycket konkurslagen

text: [1987:672]). Med obestånd (insolvens) avses enligt bestämmelsens andra stycke att gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte är endast tillfällig.

text: En ansökan om konkurs görs skriftligen. Om ansökningen görs av en borgenär ska enligt

text: 2 kap. 4 § konkurslagen

text: borgenären vid ansökning lämna uppgift om sin fordran och de omständigheter i övrigt på vilka han grundar yrkandet. Han ska även i original eller kopia bifoga de handlingar som han vill åberopa. Enligt

text: 2 kap. 5 § konkurslagen

text: ska en ansökan avvisas, om den i de avseenden som avses i bl.a. 4 § eller i övrigt är så bristfällig att den inte kan läggas till grund för prövning i sak och sökanden inte följer ett föreläggande att avhjälpa bristen.

text: Av

text: 2 kap.

text: 6 § första

text: och

text: andra styckena

text: konkurslagen

text: följer att en borgenärs fordran som fastställts av domstol, Kronofogdemyndigheten eller genom skiljedom som huvudregel ska godtas som stöd för behörighet att begära gäldenären i konkurs. Enligt tredje stycket ska borgenären i andra fall styrka sin behörighet att begära gäldenären i konkurs.

text: När det sedan gäller vilka krav som ställs på bevisning om att gäldenären är på obestånd följer av

text: 2 kap. 7 § konkurslagen

text: att en uppgift av gäldenären att han är insolvent ska godtas, om det inte finns särskilda skäl att inte göra det. Detta gäller även om en borgenär gjort konkursansökan. Bestämmelsen är emellertid bara tillämplig om gäldenärens uppgift lämnats i konkursärendet (Welamson-Mellqvist, Konkurs, 10:e uppl., s. 33 med hänvisningar).

text: Därutöver finns i

text: 2 kap.

text: och

text: 9 §§

text: konkurslagen

text: beskrivningar av förhållanden som utgör presumtioner för att gäldenären är på obestånd. Enligt 8 § anses gäldenären, om inte annat visas, vara insolvent när det vid verkställighet enligt

text: 4 kap.

text: utsökningsbalken

text: inom de senaste sex månaderna före konkursansökningen har framgått att han saknat tillgångar till full betalning av utmätningsfordringen,

text: liksom om han förklarat sig ställa in sina betalningar. En gäldenär, som är eller senare än ett år före konkursansökningen har varit bokföringsskyldig enligt

text: bokföringslagen (1999:1078)

text: , anses vidare enligt

text: 9 §

text: , om inte annat visas, vara på obestånd om han uppmanats av en borgenär att betala en klar och förfallen skuld men underlåtit att göra detta inom en vecka och borgenären begär honom i konkurs inom tre veckor därefter och skulden då ännu inte är betald.

text: Upptas en borgenärs konkursansökan ska rätten, enligt

text: 2 kap. 16 § konkurslagen

text: , sätta ut en förhandling för prövning av ansökan. Förhandlingen ska, som huvudregel, hållas inom två veckor från det att ansökningen kom in till rätten. Till förhandlingen ska parterna kallas. Uteblir borgenären från förhandlingen ska ärendet avskrivas, om inte gäldenären medger ansökningen (

text: 2 kap. 19 § första stycket konkurslagen

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att CC ansökte om att BB skulle försättas i konkurs. CC uppgav i sin ansökan att BB hade skulder till honom på sammanlagt drygt 140 000 kr, vilka avsåg dels krav på utfört arbete som CC inte fått betalt för, dels en betalning via CC till norska vägverket som inte var erlagd. Någon dokumentation rörande fordringarna bifogades dock inte. Därutöver angavs att CC både själv och via inkasso samt Kronofogdemyndigheten försökt att driva in pengarna utan framgång. Inte heller i denna del bifogades någon dokumentation i saken. Av till anmälan fogade handlingar framgick dock att parterna polisanmält varandra för bl.a. olaga hot och bedrägeri. Vidare angavs i en polisanmälan att BB:s advokat skulle ha uppgett att BB var på obestånd och på väg att gå i konkurs, att en ”utredning” verkställts avseende BB samt att när dessa uppgifter kontrollerades av CC:s fackförbund, bl.a. genom kontakter med myndigheter, framkom dock inget som gav stöd för påståendena. Dessutom uppgavs bl.a. att BB relativt nyligen köpt en ny lastbil.

text: Frågan i ärendet är om den ansökan som gavs in uppfyllde de krav som bör ställas på en borgenärs ansökan.

text: I en konkursansökan ska borgenären, som angetts ovan, lämna uppgift om sin fordran och de omständigheter i övrigt på vilka han grundar yrkandet. En konkursansökan måste liksom en stämningsansökan vara klar och tydlig. Är fordran eller konkursgrunden inte konkretiserad kan det vara svårt för gäldenären att bemöta ansökningen (Heuman, Specialprocess, 6:e uppl., s. 179).

text: Vad först gäller prövningen av borgenärens behörighet att begära gäldenären i konkurs, dvs. att han har en fordran mot gäldenären, ska samma bevisregler tillämpas som i ett vanligt fordringsmål (

text: NJA 1999 s. 97

text: ). Svea hovrätt fann i ett avgörande att det i och för sig inte finns något formellt hinder mot att en borgenär som inte kan förebringa tillräcklig skriftlig dokumentation om sin fordran i ett konkursmål i stället söker styrka denna genom muntlig bevisning. Hovrätten angav vidare att det, mot bakgrund av att

text: rättegångsbalken

text: – till skillnad från

text: konkurslagen

text: – tillhandahåller ett förfarande som särskilt syftar till att lösa exempelvis fordringstvister, och då en bifallande dom i ett sådant tvistemål enligt

text: 2 kap. 6 § första stycket konkurslagen

text: ska godtas som stöd för behörigheten i konkursmålet, ur ett ändamålsperspektiv kan ifrågasättas om det är lämpligt att ansöka om någons försättande i konkurs på grund av en fordran som inte är fastställd på ett sätt som anges i

text: 2 kap. 6 § konkurslagen

text: eller som är tvistig (

text: RH 2003:25

text: AA har bl.a. anfört att sökanden varken presenterat något underlag för den påstådda fordran eller angett på vilket sätt han avsåg att styrka sin behörighet. CC hade emellertid i konkursansökan framfört ett påstående om en till beloppet bestämd fordran och i någon mån redogjort för vad denna grundades på. Jag kan därför instämma i tingsrättens uppfattning att uppgifterna om CC:s ställning som borgenär inte hade sådana brister att ansökan på den grunden inte skulle kunna tas upp till prövning. Som EE har anfört och som nyss nämnts kunde CC, om gäldenären bestred betalningsansvar, vid sammanträdet åberopa ytterligare bevisning till stöd för sin fordran.

text: Förutom en uppgift om fordran ska ansökan innehålla uppgift om de omständigheter i övrigt på vilka borgenären grundar yrkandet. Eftersom ett beslut om konkurs förutsätter att gäldenären är på obestånd, och borgenären har bevisbördan för att så är fallet, måste en ansökan innehålla vad som i vart fall rimligen kan uppfattas som ett påstående om att gäldenären är insolvent (jfr

text: 1 kap. 2 § konkurslagen

text: ). Det torde vara vanligt att borgenären anger någon av obeståndspresumtionerna i

text: 2 kap.

text: eller

text: 9 §

text: konkurslagen

text: som stöd för detta påstående men det är inte något krav (jfr Welamson-Mellqvist, a.a. s. 32 f. och JO 1990/91 s. 127).

text: I den aktuella ansökan hade CC uppgett att han försökt att få betalt av BB, men att han trots försök via bl.a. inkasso och Kronofogdemyndigheten inte lyckats med detta. Dessa uppgifter skulle möjligen kunna ge intryck av att obeståndspresumtionen i

text: 2 kap. 8 § konkurslagen

text: åberopades. Sökanden angav emellertid inte i ansökan att det rört sig om utmätningsförsök och inte heller anledningen till att försöken att driva in skulden misslyckats eller när dessa försök skulle ha ägt rum.

text: EE har anfört att uppgifterna i ansökan om att man utan framgång gjort försök att driva in skulden tillsammans med uppgiften att gäldenärens ombud uppgett att sökanden var på obestånd måste uppfattas som ett påstående om insolvens.

text: Enbart en uppgift om att försök gjorts att driva in en fordran utan att det samtidigt lämnas någon upplysning om anledningen till att dessa försök misslyckats kan, enligt min uppfattning, inte uppfattas som ett påstående om obestånd. När det sedan gäller uppgiften om att gäldenärens ombud skulle ha uppgett att sökanden var på obestånd är följande att beakta. Uppgiften fanns inte i konkursansökan utan i en polisanmälan som gavs in tillsammans med ansökan som ”underlag” till denna.

text: CC hade dessutom i polisanmälan angett att uppgiften kontrollerades med flera myndigheter och att inget framkom som gav stöd åt påståendet att BB var på obestånd. Den företagna kontrollen skulle i stället, enligt CC, ha visat att BB hade tillgångar i form av ett tiotal lastbilar, att han några månader tidigare köpt en ny lastbil och att alla avgifter och skatter för år 2007 var betalda. Av de övriga handlingar som CC gav in som underlag för ansökan framgick vidare att det pågick en tvist mellan BB och CC i vilken det framställts olika krav och invändningar från respektive sida.

text: Den sammantagna bild som CC:s konkursansökan ger mig är närmast den att de aktuella fordringarna var tvistiga och att CC:s uppfattning var att BB kunde, men inte ville, betala. Däremot kan man inte, som jag ser det, i det sammantagna materialet läsa in något påstående från CC:s sida om att BB var på obestånd. Konkursansökan synes således snarast uteslutande ge uttryck för att borgenären önskade hjälp med att driva in den fordran denne ansåg sig ha på BB.

text: Ett konkursförfarande är inte avsett att tjäna som ett hjälpmedel för att driva in en tvistig fordran eller för att förmå en motsträvig men solvent gäldenär att betala en skuld. Det kan i sammanhanget erinras om att en sökande som inger en konkursansökan trots att han saknar skälig anledning att anta att gäldenären är på obestånd kan bli skyldig att ersätta gäldenären den skada som orsakats av ansökan (

text: 17 kap. 3 § första stycket konkurslagen

text: I ett fall då en konkursansökan inte innefattar ett påstående om att gäldenären är på obestånd anser jag att den bör anses vara så bristfällig såvitt avser grunderna för yrkandet att en tingsrätt, i enlighet med

text: 2 kap. 5 § konkurslagen

text: , bör förelägga sökanden att avhjälpa bristen vid äventyr av avvisning av ansökan.

text: Mot denna bakgrund kan tingsrätten inte undgå viss kritik för sin åtgärd att kalla till förhandling i stället för att förelägga sökanden att avhjälpa bristen i konkursansökan.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Expediering Kommunicering

title: Försäkringskassan har fattat beslut i ett ärende om livränta utan att beakta i rätt tid inkomna kompletterande handlingar

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA huvudsakligen på följande. Han hade beviljats anstånd med att komma in med kompletterande handlingar i ett livränteärende t.o.m. den 15 juli 2008. Han skickade in handlingarna till Försäkringskassan omkring den 9 juli 2008. Försäkringskassan fattade beslut i ärendet den 16 juli 2008 utan att beakta hans komplettering. Han erhöll den 18 juli 2008 tre brev från Försäkringskassan, varav ett brev innehöll beslutet med avslag på hans begäran om livränta. Beslutet var inte undertecknat. I ett annat av breven meddelade Försäkringskassan att kassan inte hade beaktat hans komplettering i ärendet när beslut fattats med anledning av att det blivit fel vid sortering av inkommande post och handlingarna därför kommit handläggaren till handa först den 16 juli 2008 efter det att beslut hade fattats. Försäkringskassan borde vara skyldig att ändra sitt beslut på grund av felaktig handläggning.

text: Utredning

text: Försäkringskassan anmodades att yttra sig över det som AA hade framfört i sin anmälan.

text: I sitt remissvar anförde Försäkringskassan bl.a. följande.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Av utredningen framgår att orsaken till varför de handlingar AA inkom med som svar på kommunicering inte fanns med inför beslut berodde på ett missöde i den interna organisationen vid Försäkringskassans arbetsskadeenhet i Stockholm. Vid ordinarie handläggares frånvaro ska det finnas en reserv som går igenom dennes post, vilket i detta fall inte fungerat. Eftersom beslutet ännu inte hade expedierats när handlingarna från AA uppmärksammades, var Försäkringskassan oförhindrad att ersätta det redan fattade beslutet med ett nytt beslut. I detta fall skulle Försäkringskassan rätteligen ha bortsett från det redan fattade beslutet och fattat ett nytt beslut med beaktande och bemötande av AA:s svar på kommunicering. Försäkringskassan beklagar att detta inte gjordes. Den 18 juli 2008 inkom AA via e-post med synpunkter på Försäkringskassans handläggning av ärendet och krävde ett nytt beslut, eftersom Försäkringskassan i sitt

text: beslut den 16 juli 2008 inte hade tagit hänsyn till de av honom insända handlingarna. Det finns inget krav på att en begäran om omprövning av ett ärende, enligt lagen om arbetsskadeförsäkring, ska vara egenhändigt undertecknad. När en icke undertecknad begäran om omprövning inkommer finns en möjlighet för myndigheten att, med stöd av

text: 10 § tredje stycket förvaltningslagen

text: , begära att den enskilde i efterhand bekräftar skrivelsen med sin egenhändiga namnteckning. Detta bör inte ske slentrianmässigt utan det får bedömas från fall till fall vilka risker för fel som skulle kunna uppstå om skrivelsen inte skulle vara från den som utger sig att vara avsändare. Med hänsyn till omständigheterna i ärendet (bl.a. det förhållandet att AA ringde Försäkringskassan samma dag den 18 juli 2008) hade det inte varit nödvändigt med en sådan skriftlig bekräftelse. Sammanfattningsvis var det således fel av Försäkringskassan att inte godta AA:s e-postmeddelande som en begäran om omprövning. Efter det att AA inkommit med sin begäran om omprövning fattade Försäkringskassan den 19 augusti 2008 ett omprövningsbeslut, där myndigheten inte ändrade sitt tidigare ställningstagande i beslutet den 16 juli 2008. Försäkringskassan konstaterar att AA genom myndighetens försummelse och felaktigheter i handläggningen fått vänta på beslut från den 16 juli till den 19 augusti 2008, där hans insända handlingar ingick i bedömningsunderlaget. Detta är något som Försäkringskassan givetvis beklagar. Att beslutet den 16 juli 2008 inte var undertecknat beror på att det inte finns någon juridisk skyldighet för Försäkringskassan att underteckna sina beslut i bidrags- eller försäkringsärenden. Det finns inget hinder att skicka en centralt framställd utskrift av ett beslut till en enskild med beslutsfattarens namn och i förekommande fall föredragandens namn utan att dessa personer undertecknar beslutet. Eftersom det inte finns något rättsligt krav på underskrift och för att Försäkringskassans beslut i detta hänseende bör hanteras likformigt undertecknas inte längre några av myndighetens beslut i försäkrings- och bidragsärenden. I de ärenden där handläggningen sker i pappersform ska det dock finnas ett underskrivet och i förekommande fall av föredraganden kontrasignerat original i akten. I elektroniskt handlagda ärenden upprättas beslutet i den elektroniska akten vilket innebär att beslutet inte går att ändra när det skickas till mottagaren. Anteckning om detta görs också i den elektroniska journalen vilket blir liktydigt med en elektronisk signatur eftersom anteckningen loggas mot handläggarens kortnummer (Försäkringskassans riktlinjer 2005:14 Att skriva beslut i Försäkringskassan).

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: I ett beslut den 19 mars 2009 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: AA har inom anvisad tidsperiod inkommit med nya handlingar till Försäkringskassan. Handlingarna borde därför ha beaktats innan Försäkringskassan fattade beslut i ärendet.

text: Försäkringskassan fattade dock beslut i ärendet utan att uppmärksamma de nya handlingarna. Fråga uppkommer då om Försäkringskassan, efter det att de nya handlingarna uppmärksammades, skulle ha bortsett från det redan fattade beslutet och fattat ett nytt beslut.

text: I förarbetena till

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: uttalade departementschefen bl.a. att man måste beakta att de statliga myndigheterna normalt anses ha möjlighet att ändra sina beslut innan dessa har expedierats eller på annat sätt getts till känna för adressaterna (

text: prop. 1985/86:80 s. 35

text: Det föreligger ett samband mellan reglerna om tidpunkten då en handling anses upprättad enligt

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF, och principerna om den tidpunkt före vilken en myndighet kan ändra sitt beslut oavsett dettas art och innehåll. Enligt

text: 2 kap. 3 § första stycket

text: TF är en handling allmän bl.a. om den förvaras hos myndighet och enligt 7 § är att anse som upprättad hos myndigheten. I

text: 2 kap. 7 § första stycket

text: TF uppställs för olika fall tre huvudprinciper. De två första avser, såvitt nu är av intresse, när handlingar som hänför sig till visst ärende ska anses upprättade. Har handlingen expedierats (avsänts från myndigheten eller där hållits tillgänglig för avhämtning) blir tidpunkten härför avgörande, medan en handling som normalt inte ska expedieras i stället anses upprättad när det ärende till vilken den hänför sig har slutbehandlats hos myndigheten. Den förstnämnda principen synes tillämplig företrädelsevis i fall då handlingen är av sådan beskaffenhet att den ska expedieras. Regleringen omfattar alltså även andra handlingar än sådana som ”enligt vad därom är föreskrivet” ska expedieras (jfr

text: 2 kap. 7 § andra stycket 2

text: TF). En handling som är av sådan karaktär att den ska expedieras kan inte anses som upprättad redan dessförinnan, dvs. vid ärendets slutbehandling (jfr JO 1990/91 s. 425).

text: Bestämmelserna i

text: 20 kap.

text: 13 §§

text: lagen (

text: ) om allmän försäkring (AFL) om omprövning, ändring samt överklagande av Försäkringskassans beslut (som enligt

text: 8 kap. 12 § lagen (1976:380)

text: om arbetsskadeförsäkring har motsvarande tillämpning i ärenden enligt den lagen) förutsätter enligt sin ordalydelse att kassans beslut meddelas, utan att det anges i vilken form detta ska ske. I

text: 21 § förvaltningslagen

text: anges att en part ska underrättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild och det inte är uppenbart obehövligt. Enligt tredje stycket bestämmer myndigheten om underrättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Underrättelsen ska dock alltid ske skriftligen, om parten begär det.

text: Av utredningen framgår att beslutet ännu inte hade expedierats när de nya handlingarna från AA uppmärksammades. Inget har i ärendet heller framkommit som visar att beslutet dessförinnan på annat sätt getts tillkänna för AA. Eftersom beslutet enligt min mening ännu inte var att anses som upprättat när handlingarna från AA uppmärksammades, borde Försäkringskassan, som kassan har anfört, ha bortsett från det redan fattade beslutet och fattat ett nytt beslut med beaktande och bemötande av AA:s svar på kommuniceringen.

text: Försäkringskassan förtjänar kritik för sin handläggning.

text: AA har i sin anmälan uttryckt att Försäkringskassan borde vara skyldig att ändra sitt beslut på grund av felaktig handläggning (självrättelse). En ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL förutsätter att det framkommit en kvalificerad felaktighet i det ursprungliga beslutet. Ett nytt underlag utgör i sig inte grund för ändring. Enbart det förhållandet att de handlingar som AA inkom med den 16 juli 2008 inte har beaktats innebär således inte att beslutet var oriktigt. Försäkringskassan har, vid den prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL som inkluderade de nya handlingarna, konstaterat att det saknades skäl för en ändring av beslutet.

text: Vad som i övrigt har anförts i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Västra Götaland och åklagare vid Åklagarmyndigheten för långsam handläggning av en förundersökning m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde Företaget N., genom AA, klagomål mot Polismyndigheten i Västra Götaland och en åklagare vid Åklagarmyndigheten. AA anförde bl.a. att han hade gett in en polisanmälan mot namngivna personer avseende brott mot lagen om skydd för företagshemligheter, men att polis och åklagare inte hade vidtagit några utredningsåtgärder innan brottet fem år senare preskriberades.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet fordrades in från polismyndigheten (K109637-99) och 3:e åklagarkammaren i Göteborg (C3-16-1817-99). Muntliga upplysningar inhämtades från bl.a. polisinspektören BB, Polismyndigheten i Västra Götaland. Av utredningen framgår bl.a. följande.

text: Företaget N., genom CC och AA, anmälde i en skrivelse daterad den 13 juli 1999 till Ekobrottsmyndigheten i Göteborg att brott mot lagen (

text: Sedan Ekobrottsmyndigheten överlämnat anmälan till dåvarande Åklagarmyndigheten i Göteborg upprättades den 23 juli 1999 – efter direktiv från dåvarande biträdande chefsåklagaren DD – en anmälan hos polisen. DD lämnade utredningsdirektiv till polisen och påminde om dessa. Några utredningsåtgärder vidtogs emellertid inte från polisens sida. Genom ett beslut den 2 juli 2004 lade DD ned förundersökningen eftersom preskription skulle inträda inom kort och det uppenbarligen saknades möjligheter att utreda saken och pröva åtalsfrågan innan dess.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Polismyndigheten kom in med ett remissvar. I remissvaret anfördes bl.a. följande.

text: Händelseförlopp

text: Den 13 juli 1999 anmälde Företaget N. genom AA och CC i ett brev ställt till chefen för Ekobrottsmyndigheten i Göteborg brott mot lagen (

text: ) om skydd för företagshemligheter. I brevet pekade de ut sex personer som kunde misstänkas för brottet. Den 14 juli 1999 överlämnade chefsåklagare EE ärendet till Åklagarmyndigheten i Göteborg för handläggning. Enligt hans bedömning var de anmälda förhållandena inte av sådan karaktär att de föll inom Ekobrottsmyndighetens målområde. Den 21 juli 1999 lämnade biträdande chefsåklagare DD utredningsdirektiv till länskriminalpolisen med begäran att brottsanmälan skulle tas upp, vilket skedde den 23 juli 1999 av kommissarie FF. Samma dag som anmälan togs upp skrev FF till DD och hemställde om beslut om förundersökning skulle inledas. FF påminde DD i en skrivelse den 14 mars 2000 att han önskade besked om förundersökning skulle inledas eller inte. Den 25 januari 2001 beslutade DD i en skrivelse till FF att förundersökning skulle inledas. I skrivelsen meddelade DD bland annat att han under hand haft kontakt med CC och fått viss kompletterande information. Skriftväxlingen fortsatte mellan FF och DD under 2001. Den 1 juli 2002 frågade DD om en utredare hade utsetts i ärendet. FF svarade att utredningen inte hade inletts då ärendet inte var prioriterat och resurserna inte medgav detta. Den 27 september 2002 skrev DD till CC och uppgav att utredningen inte hade kommit igång men att ambitionen var att utredning skulle påbörjas så snart tiden medgav detta. DD hänvisade henne att kontakta FF. Den 4 november 2002 skrev kommissarie GG till AA med anledning av att S. hade skrivit till Rikspolisstyrelsen den 27 september 2002. Hon uppgav att ärendet låg i balans beroende på utredningsrotelns höga arbetsbelastning. Orsaken var främst den stora tillströmningen av anmälningar av grövre våldsbrott. Bedrägerier och andra trolöshetsbrott hade vid polismyndigheten en lägre prioritet än våldsbrotten. Utredningar med frihetsberövade personer hade en absolut förtur. Den 17 mars 2003 skrev GG till DD och förklarade den dåvarande situationen. I december 2002 hade en kvinnlig förhörsledare tilldelats ärendet, men förhörsledaren togs snart i anspråk för att utreda ärenden med frihetsberövade och hon lämnade roteln strax därefter. Den 1 juli 2003 skrev DD nya utredningsdirektiv. Vid det tillfället hade anmälarna i ett brev till GG daterat den 9 mars 2003 förklarat att de ville ta tillbaka anmälan. Anledningen var att de hade utsatts för hot och trakasserier. DD påminde i en skrivelse den 25 februari 2004 om sina utredningsdirektiv från den 1 juli 2003. Den 2 juli 2004 lade han ned förundersökningen med hänvisning till att preskription skulle inträda inom kort. Det saknades uppenbarligen möjligheter att utreda saken och pröva åtalsfrågan inom den tid som återstod.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: skall en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen skall den läggas ned. Av handlingarna i ärendet framgår att det inte har vidtagits några utredningsåtgärder i ärendet under tiden från det att anmälan gjordes fram till den tidpunkt när åklagaren lade ned förundersökningen med hänvisning till att preskription skulle inträda inom kort. Polismyndigheten konstaterar att det är oacceptabelt att det under så lång tid som nu varit fallet inte har vidtagits några utredningsåtgärder i ärendet.

text: Särskilt beklämmande är att makarna AA och CC i ett brev daterat den 9 mars 2003 uppgav att de blivit hotade och trakasserade och därför ville återta sin anmälan. Åklagaren uppmärksammade detta i sina direktiv från den 1 juli 2003 utan att det resulterade i några åtgärder från polisens sida. I detta läge borde ärendet ha getts en högre prioritet. Makarna borde ha tillfrågats om vari hoten och trakasserierna bestod, vilket kunde ha legat till grund för en anmälan om olaga hot. Jag kommer att inleda en disciplinutredning i denna del. I övrigt gör myndigheten insatser för att komma till rätta med ärendebalanserna med syftet att ärenden blir åtgärdade inom rimlig tid. En redogörelse för de kontroller som myndigheten genomför finns presenterade i en JO-remiss lämnad den 13 augusti 2004, dnr AL 793-5908-04 (JO dnr 2469-2004).

text: Därefter infodrades ett diarieblad från 3:e åklagarkammaren i Göteborg.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande vice riksåklagaren) kom in med ett remissvar jämte upplysningar från chefsåklagaren HH och vice chefsåklagaren DD.

text: DD

text: Ärendet lottades in på min tjänst sommaren 1999 efter det EBM Västra funnit att ärendet, som anmälts dit, inte skulle handläggas där. Ärendet överlämnades till LKP utredningsroteln för anmälningsupptagning. Jag minns inga detaljer kring de första kontakterna med utredningsroteln utöver att brottet var mycket ovanligt (och svårt) och att det var långt ifrån givet vem som skulle kunna utreda saken. Sedan anmälan blivit upptagen har jag enligt min minnesbild talat med anmälaren CC vid ett flertal tillfällen. Hon har då lämnat ytterligare information i ärendet. Jag har i dessa samtal informerat henne om handläggningen här, svårigheterna att hitta en utredare och den låga prioriteringen hos polisen. Jag har också haft telefonkontakt med ledningen på LKP utredningsroteln och fått muntliga besked av den innebörd som framgår av handlingarna i akten. Vid okänt tillfälle fick jag klart för mig att anmälarna ville ta tillbaka sin anmälan. Jag minns inte om det var skriftligen eller per telefon som jag fick veta det. Jag tyckte det var olyckligt att vår handläggning hade varit sådan att målsägandena reagerade på det sättet. Detta bör vara bakgrunden till de nya direktiv som jag skickade den 1 juli 2003. De nya direktiven ledde inte till att utredningen fördes framåt. Eftersom tiden för preskription närmade sig och jag insåg att saken inte skulle hinna utredas fann jag för gott att lägga ned utredningen.

text: HH

text: Bakgrund

text: Den 16 juli 1999 gjorde AA och CC, Företaget N., en anmälan om brott, vilken ingavs till Ekobrottsmyndigheten. Via åklagare överlämnades anmälan till polismyndigheten, som den 23 juli samma år upprättade en polisanmälan om brott mot lagen om skydd av företagshemligheter. Ärendet lottades på 3:e åklagarkammaren och dåvarande vice chefsåklagaren vid kammaren, DD Den 21 juli 1999 översände DD direktiv till länskriminalpolisen, LKP. I direktivet framförde DD bland annat att ärendet inte kunde läggas i balans, för det fall han sedermera skulle komma att inleda förundersökning. Tre dagar senare översände LKP till DD en nyupprättad k-anmälan samt hemställer om beslut huruvida förundersökning skall inledas. Då DD inte återkom med beslut i frågan skickade samma polisman den 14 mars 2000 en påminnelse i ärendet. Den 25 januari 2001 fattade DD beslut om att förundersökning skall inledas samt ger vissa direktiv.

text: I maj 2001 påminde DD om att han ville veta vem som var förhörsledare samt vad som hitintills hade hänt i ärendet. LKP återkom den 17 maj samma år med beskedet att ärendet kan delas ut till en utredningsman ”först när resurserna så medger”.

text: Den 1 juli 2002 skickade DD en påminnelse med förfrågan om något hade hänt i ärendet, varpå LKP den 3 juli samma år svarade att utredning inte har inletts ”då ärendet ej är prioriterat och resurserna ej har medgett utredning”.

text: Senare under 2002, den 27 september, sände DD ytterligare en påminnelse till LKP. Den 17 mars 2003 svarade LKP med att upplysa om att ärendet alltjämt ligger i balans. Därutöver begärde LKP direktiv från åklagaren. I juli 2003 lämnade DD direktiv och han upplyste samtidigt om att det är angeläget att komma igång med utredningen. Nästa agerande från DD sker den 25 februari 2004, då han påminner om direktiven från juli 2003. Förundersökningen lades ned den 2 juli 2004 med motiveringen att preskription inträder inom kort och då det uppenbarligen saknades möjligheter att utreda saken innan dess.

text: Aktuella bestämmelser

text: Enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: skall förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats. Av

text: framgår att förundersökningen skall bedrivas så skyndsamt omständigheterna medgiva. Finns inte längre anledning till dess fullföljande, skall den läggas ned.

text: Min bedömning

text: Som nyss framgått skall en förundersökning inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott har förövats. I detta ligger ett krav på skyndsamhet. För att reglerna om förundersökning skall kunna tillämpas krävs vidare att det finns misstanke om ett konkret brott. Konkretionskravet är uppfyllt även om man inte känner till den ifrågavarande gärningens alla detaljer och inte heller exakt när eller var den har utförts (se

text: Rättegångsbalken

text: . En kommentar,

text: 23 kap. 1 §

text: ). Den anmälan som AA och CC gjorde i juli 1999 innehöll, enligt min uppfattning, ett konkret påstående om brott – närmast företagsspioneri – och utgjorde sålunda tillräckligt underlag för ett beslut om att inleda förundersökning. Detta till trots dröjde det ett och ett halvt år innan ett sådant beslut fattades, vilket enligt min mening – även med beaktande av att saken var av komplicerad beskaffenhet – var en för lång tid i sammanhanget. När det därefter gäller förundersökningen i övrigt konstaterar jag, att i stort sett ingen förundersökningsåtgärd har vidtagits under tre och ett halvt år, trots att åklagaren skickat flera påminnelser m.m. Detta förhållande är – precis som polismyndigheten skriver i dess yttrande – helt oacceptabelt. Det är inte heller förenligt med skyndsamhetskravet i

text: . Från min utgångspunkt är frågan emellertid om åklagaren hade kunnat agera annorlunda. I belysning av vad JO har uttalat i ett liknande fall under senare tid (JO 2003/04 s. 82) borde förhållandet ha anmälts till kammarchefen. Det hade sedan kommit an på denne att genom kontakter med befattningshavare vid polismyndigheten på motsvarande nivå försöka utverka nödvändiga resurser. Enligt min mening utgjorde dock det påbjudna tillvägagångssättet ingen helt etablerad praxis under den tid som den nu aktuella granskningen avser. Därutöver bör noteras, att DD vid tidpunkten var vice kammarchef, vilket betyder att saken i någon mening redan var på chefsnivån. Detta var för övrigt också förhållandet hos polisen i och med att korrespondensen från dess sida sköttes av dåvarande ställföreträdande chefen på LKP. Jag anser mot den angivna bakgrunden att DD inte kan lastas för den uppkomna situationen.

text: Jag tillträdde som kammarchef den 1 januari 2004. Under våren samma år skapades vad vi på kammaren kallar balanslistor. På dessa elektroniska listor, som följs upp av mig fyra gånger per år, antecknar varje rotelinnehavare/åklagare samtliga pågående förundersökningar som är äldre än sex månader samt anger den senaste åklagaråtgärden i varje ärende, exempelvis skickande av påminnelse. Listorna var emellertid inte i fullt bruk förrän vid sommaren 2004. Enligt min mening utgör denna form av uppföljning i förening med övrig ledning och styrning ett gott skydd mot att liknande händelser upprepas på kammaren. Avslutningsvis vill jag beklaga det inträffade.

text: Dåvarande vice riksåklagaren

text: Bedömning

text: Jag kan till stora delar instämma i den bedömning som HH gjort i sitt yttrande. Jag vill dock tillägga följande. JO har på senare tid vid ett flertal tillfällen klarlagt sin syn på ansvarsfördelningen mellan polis och åklagare vid en förundersökning (bl.a. JO 2003/04 s. 82, 2004/05 s. 85). Då åklagaren leder förundersökningen vilar det övergripande ansvaret på denne. Han har ansvaret för att förundersökningen bedrivs så skyndsamt och effektivt som omständigheterna medger. Han skall ge dem som biträder honom med utredningen behövliga direktiv för arbetet. Han skall även se till att den enskildes rättssäkerhetsintressen tillvaratas. I detta fall inkom ärendet till 3:e åklagarkammaren den 16 juli 1999. Först i januari 2001 beslutade den handläggande åklagaren att inleda förundersökning och gav då direktiv för utredningen. Även om anmälan avsåg brottslighet av inte helt okomplicerat slag tog det enligt min bedömning en helt oacceptabelt lång tid innan förundersökning inleddes och direktiv utfärdades. Denna senfärdighet förtjänar kritik. Åklagaren har därefter vid ett flertal tillfällen sänt påminnelser till polisen, nämligen i maj 2001, juli 2002 och i februari 2004. De besked som åklagaren fick från polisen var sammanfattningsvis att ärendet inte var prioriterat och att det låg i balans därför att det saknades utredningsresurser. Enligt min uppfattning har det gått alldeles för lång tid mellan påminnelserna. Det torde i ett tidigt skede ha stått klart för åklagaren att polisen hade lagt ärendet i balans och att det fanns risk för att det skulle förbli så. Åklagaren borde redan efter ett par påminnelser ha kontaktat företrädare för polisen för att diskutera frågan om möjligheterna att få fram utredningsresurser samt framhålla det angelägna i att ett utredningsarbete inleddes. Ett annat alternativ hade varit att han anmält förhållandet till sin kammarchef som då hade kunnat ta upp frågan med befattningshavare vid polismyndigheten på motsvarande nivå. Om detta heller inte gett något resultat hade frågan kunnat föras upp till överåklagaren vid den dåvarande åklagarmyndigheten. Denna hade då kunnat ta upp frågan på en hög nivå inom polismyndigheten, ytterst med länspolismästaren. Åklagaren har nedlagt förundersökningen genom ett beslut den 2 juli 2004 med motiveringen att preskription skulle inträda inom kort. Tidpunkten för brottet är i anmälan angiven till 1998-01-01 - 1999-07-16. Om brottet inte är grovt – det är den bedömning som åklagaren gjort – skulle preskription ha inträtt den 16 juli 2004. Eftersom några utredningsåtgärder inte vidtagits är åklagarens bedömning att det saknades möjlighet att utreda saken och pröva åtalsfrågan innan preskription skulle ha inträtt i sak korrekt. Enligt min uppfattning bör man dock normalt inte nedlägga en förundersökning med hänvisning till en förestående preskription utan i stället invänta att en sådan har inträffat. I detta fall är dock tiden till preskriptionsinträdet så kort att det med hänsyn till vad saken rörde inte haft någon praktisk betydelse att förundersökningen nedlades fjorton dagar före det formella preskriptionsinträdet. Avslutningsvis vill jag upplysa om följande. Inom Åklagarmyndigheten har under våren 2005 gjorts en genomgång av öppna äldre ärenden. Denna granskning har avsett ärenden inkomna år 2003 och dessförinnan. Av genomgången kan konstateras att många ärenden har en oacceptabelt lång handläggningstid. Rutinerna för påminnelse till polisen tycks också variera mellan de olika åklagarkamrarna. Resultatet och erfarenheterna av den gjorda genomgången, vilken omfattat drygt 12.000 ärenden, samt redan genomförda tillsynsbesök är för närvarande föremål för en

text: analys. Denna kommer att leda till att det inom kort påbörjas ett konkret arbete med att utfärda riktlinjer för hur åklagarorganisationen och enskilda åklagare skall agera som förundersökningsledare gentemot polisen då utredningsresurser inte ställs till förfogande eller då utredningsåtgärder drar ut på tiden. Företaget N., genom AA, kommenterade remissvaren.

text: Under ärendets handläggning har det kommit till min kännedom att biträdande länspolismästaren JJ gett chefen för länskriminalen i uppdrag att se över rutinerna vid uppföljningen av ärendebalanserna för att undvika att något liknande som skett i detta ärende kommer att upprepas.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (

text: , RB). Vidare skall en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB).

text: Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom de direktiv som behövs för arbetet (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen, 1947:948).

text: När en förundersökning leds av en åklagare får denne enligt

text: 23 kap. 3 § andra stycket

text: RB anlita biträde av polismyndigheten för att verkställa förundersökningen. Han får också uppdra åt en polisman att vidta viss åtgärd som hör till förundersökningen om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet.

text: I ett brev daterat den 13 juli 1999 ställt till chefen för Ekobrottsmyndigheten i Göteborg anmälde Företaget N., genom CC och AA, att brott mot lagen (

text: ) om skydd för företagshemligheter hade begåtts. I bolagets anmälan namngavs sex personer som skäligen misstänkta. Sedan anmälan överlämnats till dåvarande Åklagarmyndigheten i Göteborg upprättades den 23 juli 1999 – efter direktiv från dåvarande biträdande chefsåklagaren DD – en anmälan hos polisen. Samma dag skickade kommissarien FF en skrivelse till DD i vilken han hemställde om beslut i fråga om förundersökning skulle inledas eller inte. FF påminde därefter i en skrivelse daterad den 14 mars 2000 DD om beslut i förundersökningsfrågan. Den 25 januari 2001 beslutade DD att inleda förundersökning.

text: DD:s beslut om att inleda förundersökning fattades ett och ett halvt år efter det att en polisanmälan hade upprättats. Detta dröjsmål är, som Åklagarmyndigheten har anfört i remissvaret, helt oacceptabelt även om anmälan avsåg brott av inte helt okomplicerat slag.

text: Av utredningen framgår att från det att polisanmälan den 23 juli 1999 upprättades hos polisen till dess att DD den 2 juli 2004 lade ned förundersökningen vidtogs inte några utredningsåtgärder. Ärendet har under flera års tid legat i balans hos polisen.

text: Inte ens när CC och AA i ett brev till polismyndigheten i mars 2003 uppgav att de utsatts för hotelser och trakasserier vidtogs några åtgärder från polisens sida.

text: JO har under de senaste åren i ett stort antal ärenden kunnat konstatera att den brottsutredande verksamheten uppvisar allvarliga brister och att handläggningstiderna i åtskilliga fall inte står i överensstämmelse med det skyndsamhetskrav som uttalas i

text: rättegångsbalken

text: . Jag är också medveten om att arbetssituationen inom polis- och åklagarväsendena är ansträngd och att man därför måste prioritera vissa ärenden framför andra. Även med beaktande av detta förhållande är det självfallet fullständigt oacceptabelt att polisen inte vidtagit någon utredningsåtgärd under en tid av tre och ett halvt år och att preskription därigenom kommit att inträda.

text: Det övergripande ansvaret för förundersökningen har vilat på åklagaren. DD gav i januari 2001 direktiv om att en viss person skulle höras. Han angav vidare att han, sedan förhörsledare utsetts, önskade kontakt med denne för en genomgång av vidare utredningsåtgärder. DD påminde polisen om ärendet i maj 2001. Därefter påminde han om ärendet i juli och september 2002. Han gav i juli 2003 nya direktiv och påminde om dessa i februari 2004. De besked åklagaren fick från polisen var sammanfattningsvis att ärendet inte var prioriterat och att det låg i balans därför att det saknades utredningsresurser. Jag anser, i likhet med vad som anförs i Åklagarmyndighetens yttrande, att det har gått alldeles för lång tid mellan åklagarens påminnelser. Vidare gäller att en åklagare som tvingas konstatera att ett par påminnelser visat sig vara verkningslösa, bör ta personlig kontakt med polisen och om inte det ger resultat informera kammarchefen om problemet. Det ankom sedan i första hand på kammarens ledning att genom kontakter med befattningshavare i polismyndighetens ledning försöka utverka att ärendet förs framåt på ett godtagbart sätt (se t.ex. JO 2003/04 s. 82 och

text: JO 2004/05 s. 85

text: ). DD har varit alltför passiv vid utövandet av sitt förundersökningsledarskap.

text: DD beslutade den 2 juli 2004 att lägga ned förundersökningen, eftersom preskription skulle inträda inom kort och det uppenbarligen saknades möjligheter att utreda saken innan dess. Tidpunkten för brottet har i anmälan angetts vara den 1 januari 1998 till och med den 21 juli 1999, vilket innebär att ett brott av normalgraden preskriberades den 21 juli 2004. DD lade således ned förundersökningen innan preskription hade inträtt. Jag delar Åklagarmyndighetens uppfattning att en åklagare normalt sett inte bör lägga ned en förundersökning med hänvisning till förestående preskription. Med hänsyn till att utredningsarbetet ännu inte hade påbörjats och den korta tid som vid tiden för DD:s beslut att lägga ned förundersökningen återstod innan preskription skulle inträda, kan emellertid den valda tidpunkten för beslutet knappast ha påverkat Företaget N:s möjligheter att få sin anmälan utredd.

text: Sammanfattningsvis har såväl polismyndigheten som åklagaren misskött ärendet. Det är emellertid i första hand polismyndigheten som bär ansvaret för bristerna. Jag har stannat för att inte gå vidare i saken men anser att polismyndigheten förtjänar mycket allvarlig kritik för sin underlåtenhet att vidta någon utredningsåtgärd i ärendet. Vidare anser jag att DD sammantaget förtjänar allvarlig kritik för dröjs-

text: mål med att fatta beslut i förundersökningsfrågan och för, sedan beslut väl fattats, fortsatt passivitet i sin roll som förundersökningsledare. Vad som kommit fram i övrigt motiverar inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Dokumentation Postgranskning Sjukvård Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot rättspsykiatrisk enhet för genomförandet av ytliga kroppsbesiktningar och kontroll av brevförsändelser. Även kritik för underlåtenhet att dokumentera dessa tvångsåtgärder i patientjournalen

text: Anmälan

text: AA var intagen för rättspsykiatrisk vård vid Restad gård, en rättspsykiatrisk enhet inom NU-sjukvården, Västra Götalandsregionen. I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot att han ständigt visiterades när han lämnade och återvände till avdelningen, vilket han gjorde flera gånger dagligen. Vid visitationerna fick han klä av sig naken. AA ifrågasatte om det inte skulle föreligga misstanke om insmuggling av narkotika för att visitation skulle få ske. AA klagade även på rutinerna för kontroll av försändelser och tog därvid bl.a. upp att det förekom att försändelser öppnades utan att den intagne var närvarande.

text: Utredning

text: Inledningsvis tog JO del av journalen rörande AA Därefter anmodades Utförarstyrelsen för NU-sjukvården, Västra Götalandsregionen, att inkomma med utredning och yttrande angående det som AA framförde i sin anmälan. I remissen angavs att remissvaret även skulle innehålla en beskrivning av hur åtgärderna hade dokumenterats. Utförarstyrelsens majoritet avgav remissvar. En av ledamöterna var skiljaktig och ansåg att ärendet skulle återremitteras för komplettering. Utförarstyrelsen anförde huvudsakligen följande i sitt remissvar.

text: Såsom framgår av bifogat yttrande från patientansvarig överläkare på rättspsykiatriska enheten och chefsöverläkaren (yttrandet här utelämnat, JO:s anm.) har den rättspsykiatriska enheten på Restad Gård stora problem med narkotikainförsel på avdelningen och narkotikaanvändning av de intagna patienterna. Enligt yttrandet använder sig den rättspsykiatriska enheten av möjligheten till kroppsvisitation av patienterna som ett hjälpmedel i strävan att förhindra att narkotika förs in på avdelningen. Lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård § 8 och lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård § 23 åberopas. Problemet med narkotika på avdelningen är också orsaken till att inkommande brev öppnas inför personalens åsyn. Lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård § 22 åberopas. Enligt bifogat yttrande får det inte förekomma att brev öppnas utan att patienten är närvarande. Inte heller får personal ta del av det skriftliga innehållet.

text: Utförarstyrelsen ställer sig bakom av chefsöverläkare och patientansvarig läkare vidtagna åtgärder enligt ovan för att förhindra att narkotika förs in på avdelningen.

text: Dokumentation av åtgärderna

text: Såsom framgår av bifogat yttrande har någon strukturerad journalföring av angivna åtgärder tidigare ej skett. Sådan rutin har emellertid nu införts. AA yttrade sig över remissvaret.

text: I sitt beslut den 7 mars 2000 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 8 § lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård (LRV) gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i

text: 24 §§

text: lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) även vid rättspsykiatrisk vård. I

text: 22 §

text: LPT finns det bestämmelser om kontroll av ankommande försändelser och i

text: 23 §

text: LPT regleras förutsättningarna för kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning.

text: Kontroll av ankommande försändelser

text: 22 §

text: LPT har följande lydelse. Chefsöverläkaren får besluta att försändelser till en patient får undersökas för kontroll av att de inte innehåller sådan egendom som avses i 21 §. Granskningen av en försändelse får inte avse det skriftliga innehållet i brev eller annan skriftlig handling. Om en ankommande försändelse innehåller egendom som inte får innehas enligt 21 §, får egendomen omhändertas. Enligt

text: 23 §

text: LRV får chefsöverläkaren delegera uppgiften till en annan läkare. Med hänsyn till att bestämmelserna i

text: 22 §

text: LPT hänvisar till

text: 21 §

text: LPT finns det anledning att även redovisa innehållet i

text: 21 § första stycket

text: LPT. Det lagrummet har följande lydelse. En patient får inte inneha 1. narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (

text: ) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, 2. sådana medel som avses i lagen (

text: ) om förbud mot vissa dopningsmedel, 3. injektionssprutor eller kanyler, som kan användas för insprutning i människokroppen, 4. andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika, eller 5. annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Av remissvaret framgår att den aktuella avdelningen har haft stora problem med narkotikainförsel. Vad som har framkommit utgör inte skäl att ifrågasätta att ankommande försändelser kontrolleras. Beträffande formen för kontrollen har utförarstyrelsen angett att den inte får ske i patientens utevaro. AA har påstått att kontroll av ankommande försändelser har skett i patientens utevaro. Påståendet har inte bemötts i remissvaret, varför jag utgår från att det är riktigt. Jag konstaterar att detta förfarande strider mot enhetens rutiner för kontroll av försändelser.

text: Visitationer och kroppsbesiktningar

text: 23 §

text: LPT har följande lydelse. Om det är påkallat får en patient kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas, när han kommer till sjukvårdsinrättningen, för kontroll av att han inte bär på sig egendom som avses i 21 §. Detsamma gäller om det under vistelsen på vårdinrättningen uppkommer misstanke att sådan egendom skall påträffas hos patienten. Kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning får inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Om möjligt skall ett vittne närvara. Chefsöverläkaren beslutar om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Enligt

text: 23 §

text: LRV får chefsöverläkaren delegera uppgiften till en annan läkare. Med kroppsvisitation avses undersökning av patientens kläder, väska eller något annat som han för med sig, däremot inte av hans kropp. En ytlig kroppsbesiktning innebär en granskning av de delar av den nakna kroppen som är synliga. Även armhålorna, håret och fotsulorna får undersökas (

text: prop. 1999/91:58 s. 263

text: ). Det tillvägagångssätt som AA har beskrivit innebär ett påstående om att det regelmässigt förekom ytliga kroppsbesiktningar. Jag noterar att såväl utförarstyrelsen som chefsöverläkaren och överläkaren i remissvar och yttrande har talat om kroppsvisitationer. Eftersom utförarstyrelsen inte har invänt mot AA:s beskrivning av hur ”visitationerna” gick till, utgår jag från att det var fråga om ytliga kroppsbesiktningar. Som har framgått är det tillåtet att genomföra sådana kroppsbesiktningar under vissa förutsättningar. Mot bakgrund av vad som har framkommit i utredningen om narkotikainförsel, har jag inte funnit skäl att ifrågasätta att det fanns skäl för att vidta sådana tvångsåtgärder.

text: Jag vill dock understryka att avsikten med bestämmelsen inte är att där beskrivna åtgärder skall vidtas rutinmässigt, utan det måste alltid i det särskilda fallet göras en bedömning av om åtgärden är befogad eller ej (

text: a. prop. s. 263

text: ). Utförarstyrelsen har inte kommenterat AA:s uttalande om att ”visitationerna” utfördes regelmässigt utan misstanke i det särskilda fallet. Mot bakgrund av det som har kommit fram genom utredningen hos JO drar jag emellertid den slutsatsen att ytliga kroppsbesiktningar har använts som ett generellt medel för att få stopp på narkotikainförsel till den aktuella avdelningen, dvs. i strid med det som ovan har anförts om avsikten med den aktuella bestämmelsen.

text: Dokumentationen Av

text: 2 § 8 förordningen (1991:1472)

text: om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård följer att uppgift om visitation eller kroppsbesiktning enligt

text: 23 §

text: LPT skall dokumenteras i patientens journal jämte skälen för åtgärden.

text: Enligt

text: 2 § 9 samma förordning

text: skall även uppgift om omhändertagande av egendom och kontroll av försändelser dokumenteras i patientens journal.

text: Av remissvaret framgår att någon strukturerad dokumentation enligt de aktuella bestämmelserna inte har skett. Jag har inte heller vid min granskning av journalen beträffande AA kunnat finna någon dokumentation avseende kontroll av försändelser eller ytliga kroppsbesiktningar.

text: Utförarstyrelsen har inte kommenterat det som AA har anfört om att hans försändelser har kontrollerats och att han har utsatts för ständiga ”visitationer” (ytliga kroppsbesiktningar). Jag utgår från att det har vidtagits sådana åtgärder beträffande AA utan att dessa har dokumenterats.

text: Ur rättssäkerhetssynpunkt är det självfallet av största vikt att dokumentation av de aktuella åtgärderna sker i enlighet med gällande bestämmelser. En korrekt dokumentation är nödvändig för att en granskning av vården skall kunna ske i efterhand. Jag kan konstatera att den bristande dokumentationen rörande såväl motiven till som genomförandet av tvångsåtgärder väsentligt har försvårat min granskning av det som AA har tagit upp i sin anmälan.

text: Jag ser allvarligt på att vidtagna tvångsåtgärder inte har dokumenterats i vederbörlig ordning. Det är självfallet ett oavvisligt krav att sådana rättssäkerhetsgarantier iakttas av den som ansvarar för vården. Jag kan konstatera att en rutin nu har införts om att dokumentation skall ske. Mot bakgrund härav finner jag inte skäl att vidta några ytterligare åtgärder i anledning av vad som har framkommit.

text: Ärendet avslutas med den allvarliga kritik som framgår av det anförda. Jag förutsätter att utförarstyrelsen agerar på sådant sätt att den rättspsykiatriska vården sker i enlighet med gällande lagstiftning.


nyckelord:
Ansökan
Beslut
Beslutsmotivering, utformning av beslut

title: Tillåtligheten av ett villkor i ett tillståndsbevis avseende en allmän sammankomst

text: I ett beslut den 11 april 2003 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA och BB klagomål mot Polismyndigheten i Uppsala län, tillståndsenheten, med anledning av ett villkor som polismyndigheten hade uppställt i ett tillståndsbevis avseende en allmän sammankomst. Anmälarna gjorde gällande att villkoret – att tillstånd från berörd markägare erfordrades – inte kunde anses ha haft laga stöd.

text: Tillståndsbeviset, som var daterat den 12 mars 2001, hade jämte bilagor fogats till anmälan. Av beviset framgick att tillståndet avsåg ”allmän sammankomst, ianspråktagande av offentlig plats samt tillstånd jml 10 § lokala ordningsföreskrifter” vid fyra tillfällen under våren 2001 på Celsiustorget respektive Forumtorget i Uppsala kommun. Under rubriken ”Särskilda villkor” i tillståndsbeviset angavs bl.a. att ”Tillstånd från berörd markägare erfordras för nyttjandet av Celsiustorget och Forumtorget”. Dessutom bifogades ett yttrande över ansökan om tillstånd från Uppsala kommun, tekniska kontoret, gatu- och naturavdelningen. Av detta framgick att tekniska kontoret tillstyrkte ansökan om torgmöte på Celsiustorget och Forumtorget men att kommunen som villkor för upplåtelsen angav bl.a. att det erfordras tillstånd från berörd markägare.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar inhämtades från polisintendenten CC, som hade undertecknat tillståndsbeviset på polismyndighetens vägnar. CC uppgav därvid att formuleringen av den aktuella texten under rubriken ”Särskilda villkor” i tillståndsbeviset skall uppfattas som ett villkor från polismyndighetens sida att sökanden, för att tillståndet skall gälla, skall inhämta markägarens tillstånd för att nyttja de offentliga platserna.

text: Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade framförts i AA:s och BB:s anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren DD) kom in med ett remissvar enligt följande.

text: Bakgrund

text: Attac-Uppsala ansökte, hos Polismyndigheten i Uppsala, om tillstånd för allmän sammankomst, vilken skulle bestå i gatuteater, kör, talare, bokbord, flygbladsutdelning samt högtalarutsändning. Ansökan remitterades till Uppsala kommun. Ansökan beviljades av polismyndigheten 2001-03-12 och under särskilda villkor angavs att tillstånd från berörd markägare erfordrades för nyttjandet av Celsiustorget och Forumtorget. Handlingar rörande tillståndsärendet finns tillgängliga hos JO.

text: Den rättsliga regleringen

text: Polismyndighetens prövning av en tillståndsansökan görs utifrån ordnings- och säkerhetsaspekter. Enligt

text: 2 kap. 10 § ordningslagen (1993:1617)

text: får tillstånd till allmän sammankomst vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid sammankomsten. Innan en offentlig plats kan tas i anspråk skall polismyndigheten, enligt

text: 3 kap. 2 § ordningslagen

text: , inhämta yttrande från kommunen. Det betyder att kommunen har inflytande över polismyndighetens tillståndsprövning, i form av vetorätt. När den offentliga platsen helt eller delvis är enskild mark, finns dock ingen skyldighet för polismyndigheten att höra markägaren.

text: Ordningslagen

text: innehåller offentligrättsliga regler och är den lag, som i enlighet med

text: 2 kap.

text: 14 § regeringsformen

text: , anger i vilken form och inom vilka ramar mötesoch demonstrationsfriheten får begränsas. Mot dessa regler ställs den enskilda markägarens intresse av hur marken nyttjas. Det ankommer dock inte på polismyndigheten att göra en prövning utifrån markägarens synpunkter på hur hans egendom utnyttjas. Detta styrs i stället av civilrättsliga regler. Ordningsstadgeutredningen tog i sitt betänkande upp frågan huruvida även enskilda markägare skulle tillerkännas vetorätt enligt

text: ordningslagen

text: , men det ansågs att det skulle vara tidsödande för polismyndigheten att inhämta tillstånd från berörda markägare. Utredningen menade att det får ankomma på tillståndssökanden att inhämta erforderligt tillstånd (

text: SOU 1985:24 s. 116

text: f. samt

text: prop. 1992/93:210 s. 97

text: ff.). Däremot är det lämpligt att polismyndigheten i sitt beslut tar in en erinran om att det eventuellt kan krävas samtycke från markägaren för att disponera området. Det är dock inte möjligt för polismyndigheten att meddela tillstånd och uppställa som krav att markägaren skall ge sitt medgivande (JO 1975 s. 88 ff.). Polismyndigheten kan inte heller vägra tillstånd, även om det är känt för polismyndigheten att markägaren inte har lämnat sitt samtycke (JO 1974 s. 100 ff.). I de JO-avgöranden, som anges ovan, var situationen den att platsen var allmän enligt den numera upphävda allmänna ordningsstadgan och marken ägdes av enskild men förvaltades inte av en kommun. Lagstiftaren har uppenbarligen förutsatt att offentliga platser till största delen är kommunal mark. I förarbetena till

text: ordningslagen

text: nämns inte heller något om förhållandet då en kommun förvaltar en offentlig plats utomhus som ägs av enskild.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Celsiustorget i Uppsala ägs av Arostornet S:t Per AB och Forumtorget ägs av Fastighets AB Stadsgården. Det är dock svårt med en exakt gränsdragning, eftersom båda torgen angränsar till gågator, vilka ägs av Uppsala kommun. Dessutom svarar Uppsala kommun, enligt avtal med markägarna, för förvaltningen av torgen, i form av vinterväghållning, städning samt reparationer. Båda torgen har markvärme och markvärmenätet ägs av Uppsala kommun. Polismyndigheten menar att det är utrett att Uppsala kommun förvaltar Celsiustorget och Forumtorget. Eftersom Uppsala kommun förvaltar torgen ligger det i kommunens intresse att veta hur torgen

text: används. Därför skall polismyndigheten, enligt

text: 3 kap. 2 § ordningslagen

text: , inhämta kommunens yttrande innan tillstånd ges för en offentlig tillställning. Polismyndighetens prövning av en ansökan om tillstånd för allmän sammankomst skall göras utifrån ordnings- och säkerhetsaspekter. Det är därför inte möjligt för polismyndigheten att i sin prövning av tillstånd t.ex. ta kontakt med enskild markägare. Eftersom Celsiustorget och Forumtorget förvaltas av kommunen, men ägs av enskilda markägare, är det därför lämpligt att ange i tillståndsbeslutet, att tillstånd från berörd markägare erfordras. Konsekvenserna av att torgen ägs av privata markägare kan bli att de själva har planerat att anordna någon aktivitet. Markägarna har inte i och med avtalet med Uppsala kommun avsagt sig möjligheten att utnyttja marken för egna aktiviteter eller, såvitt är känt för polismyndigheten, dispositionsrätten i de fall marken skall utnyttjas för en allmän sammankomst. Det har vid ett tillfälle inträffat att ägaren till Celsiustorget har hävdat ”bättre rätt” till marken för egen aktivitet, jämfört med utomståendes ansökan till polismyndigheten för en offentlig tillställning. Vid det tillfället löstes frågan i samförstånd så att ägaren till Celsiustorget kunde genomföra sin aktivitet. Det är därför av största vikt att sökanden vänder sig till markägaren för att försäkra sig om att platsen inte redan är upptagen. Villkoret ”Tillstånd från berörd markägare erfordras för nyttjandet av Celsiustorget och Forumtorget” skall ses som ett villkor, och utan detta villkor finns det risk för att tillståndsinnehavaren drabbas av en betydande olägenhet om markägaren planerar att genomföra en egen aktivitet under den tid tillståndet gäller. Villkoret kan inte heller anses vara till nackdel för tillståndsinnehavaren, eftersom denne annars får flytta på sig om markägaren själv behöver disponera marken.

text: BB yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Enligt 2 kap. 1 § första stycket 3 och 4

text: regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad mötesfrihet och demonstrationsfrihet. Dessa friheter får i viss utsträckning begränsas genom lag (

text: 2 kap. 12 §

text: RF). Av

text: 2 kap. 14 § första stycket

text: RF framgår att mötesfriheten och demonstrationsfriheten får begränsas av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken. I övrigt får dessa friheter begränsas endast av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot.

text: Med allmän sammankomst enligt

text: ordningslagen (1993:1617)

text: avses bl.a. sammankomster som utgör demonstrationer eller som annars hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet samt andra sammankomster vid vilka mötesfriheten utövas (

text: 2 kap. 1 § första stycket ordningslagen

text: Allmänna sammankomster får inte utan tillstånd anordnas på offentliga platser (

text: 2 kap. 4 § ordningslagen

text: ). Polismyndigheten prövar frågor om tillstånd att anordna allmänna sammankomster (

text: 2 kap. 8 § ordningslagen

text: Tillstånd till en allmän sammankomst får enligt

text: 2 kap. 10 § första stycket ordningslagen

text: vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller med hänsyn till trafiken eller för att motverka epidemi. Polismyndigheten får meddela de villkor som behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet vid sammankomsten (

text: 2 kap. 16 § andra stycket ordningslagen

text: Polismyndigheternas prövning av tillståndsansökningar såvitt avser allmänna sammankomster skall således grunda sig endast på ordnings- och säkerhetssynpunkter i enlighet med vad som framgår av såväl

text: regeringsformen

text: som

text: ordningslagen

text: Ordningslagen

text: trädde i kraft den 1 april 1994 och ersatte allmänna

text: ordningsstadgan (1956:617)

text: och lagen (

text: ) om allmänna sammankomster. Av beslut från JO avseende tillstånd till allmänna sammankomster före

text: ordningslagens

text: ikraftträdande framgår bl.a. följande. Polismyndigheten äger inte rätt att till grund för sitt beslut lägga andra synpunkter än dem ifrågavarande lagstiftning avsett att reglera. Polismyndigheten kan inte vägra att meddela tillstånd under påstående att markägaren inte lämnat sitt samtycke till aktiviteten i fråga eftersom det inte ligger inom polismyndighetens kompetensområde att pröva det rättmätiga i markägarens vägran i detta hänseende. Av samma skäl är det även felaktigt att såsom ett villkor för ett tillstånd uppställa krav på markägarens medgivande. Det är emellertid lämpligt att i tillståndet inta en erinran om det ytterligare medgivande som kan erfordras från markägarens sida eller från den myndighet som disponerar marken (se JO 1974 s. 100 och 1975 s. 82 II). Dessa uttalanden har giltighet också i fråga om tillämpningen av bestämmelserna om allmänna sammankomster i

text: ordningslagen

text: Det kan således konstateras att polismyndigheten inte hade rättsligt stöd för att ställa upp krav på tillstånd från berörd markägare som ett villkor för tillståndet till de allmänna sammankomsterna. I den mån ett uttalande om krav på tillstånd från markägaren anses påkallat bör detta i stället utformas som en upplysning till sökanden.

text: I förevarande fall avsåg tillståndsbeviset, förutom allmän sammankomst, även ianspråktagande av offentlig plats samt tillstånd enligt 10 § lokala ordningsföreskrifter (gatuteater, kör, talare, bokbord, flygbladsutdelning samt högtalarutsändning). Av utredningen framgår att polismyndigheten hade inhämtat yttrande från kommunen i frågan om tillstånd att nyttja den offentliga platsen.

text: Enligt

text: 3 kap. 1 § ordningslagen

text: får en offentlig plats inom detaljplanelagt område inte utan tillstånd av polismyndigheten användas på ett sätt som inte stämmer överens med det ändamål som platsen har upplåtits för eller som inte är allmänt vedertaget. Tillstånd behövs dock inte, om platsen tas i anspråk endast tillfälligt och i obetydlig omfattning och utan att inskränka på någon annans tillstånd. Av

text: 3 kap. 2 § ordningslagen

text: följer att polismyndigheten skall inhämta yttrande från kommunen innan tillstånd ges för att ta i anspråk en offentlig plats. Undantag härifrån görs bl.a. när det är fråga om mark som inte förvaltas av kommunen.

text: Det framstår enligt min mening som mest naturligt att betrakta de i tillståndet angivna aktiviteterna (gatuteater, kör, talare, bokbord, flygbladsutdelning samt högtalarutsändning) som inslag i den allmänna sammankomsten (jfr JO 1975 s. 82 I). Frågor om tillstånd till allmän sammankomst regleras uttömmande i

text: 2 kap.

text: ordningslagen

text: . Det fanns därför inte någon anledning för polismyndigheten att besluta särskilt i frågan om ianspråktagande av offentlig plats. Det saknades