avgjordAv: Mats Melin

title: Uttalanden om lagligheten av en polismans beslut att beslagta två hundar och sedan "förverka/avliva" dem

text: Uttalanden om lagligheten av en polismans beslut att beslagta två hundar och sedan ”förverka/avliva” dem

text: I ett beslut den 26 oktober 2007 anförde chefsJO Melin bl.a. följande.

text: Initiativet

text: I JO:s ärende dnr 3048-2005 framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län, Södertörns polismästardistrikt, med anledning av att en polisman i samband med ett polisingripande mot hennes pappa den 25 juni 2005 skottskadat två hundar. Hundarna hade därefter förts till ett djursjukhus där en veterinär bedömde att de behövde opereras. Veterinären fick dock ett samtal från polisen som i stället hade beslutat att hundarna omedelbart skulle avlivas. AA gjorde gällande att beslutet om avlivning fattats på felaktiga grunder bl.a. eftersom det inte fanns några tidigare anmälningar om att den ena hunden, som hon påstod var hennes, betett sig aggressivt.

text: I ärendet framkom att polismyndigheten hade upprättat en anmälan med anledning av att polismannen avlossat skott med sitt tjänstevapen och att anmälan hade överlämnats till Åklagarmyndigheten (K155140-05). Den 28 juni 2005 beslutade vice chefsåklagaren BB (Riksenheten för polismål, Stockholm) att inte inleda förundersökning om tjänstefel med motiveringen att det inte fanns anledning att anta att något brott begåtts i samband med att polismannen avlossat sitt tjänstevapen. I JO:s ärende framkom även att polisen, efter skottlossningen, tagit hundarna i beslag och därefter beslutat att förverka/avliva dem. Denna åtgärd syntes inte ha varit föremål för åklagarens prövning. Jag beslutade därför den 22 september 2005 att lämna över den delen av ärendet till Åklagarmyndigheten för handläggning samt begärde att få ta del av åklagarens beslut och utredning i ärendet. Den 3 oktober 2005 beslutade BB att inte heller i denna del inleda förundersökning.

text: Mot bakgrund av vad som kommit fram i ärendet dnr 3048-2005 om polisens beslut att ta hundarna i beslag och sedan förverka/avliva dem beslutade jag den 8 november 2005 att ta upp saken till utredning som ett initiativärende.

text: Utredning

text: Från Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål, infordrades en kopia av ”Sammanställning av förundersökning” (dnr Ai-793-541-05).

text: Av utredningen i ärendet framgick sammanfattningsvis följande.

text: Enligt polisanmälan i ärendet K155140-05, upprättad den 25 juni 2005, hade en polisman i samband med ett ingripande samma dag attackerats av två dobermannhundar och avlossat två skott i nödvärn mot hundarna. Hundarna, som skadades vid skottlossningen, fördes genom polismyndighetens försorg till ett djursjukhus.

text: Samma dag upprättades också en anmälan om försök till våld mot tjänsteman (K155088-05). Enligt denna anmälan hade en namngiven person genom att bussa sina hundar på en polispatrull, alternativt underlåtit att återkalla hundarna då de attackerade, gjort sig skyldig till försök till våld mot tjänsteman. Inspektören CC, som tjänstgjorde som stationsbefäl den aktuella dagen, beslutade att hundarna skulle tas i beslag. Enligt beslagsprotokollet angavs att ändamålet med beslaget var att utröna omständigheter som kunde antas vara av betydelse för utredningen av brottet och som brott angavs försök till våld mot tjänsteman. Han beslutade senare samma dag att hundarna skulle förverkas/avlivas. Som motivering till beslutet angavs att de hade använts som brottsverktyg och att de hade uppvisat ett aggressivt beteende mot polismännen men också mot personal på djursjukhuset. Vidare motiverades beslutet med att det fanns ytterligare tolv anmälningar vid polismyndigheten avseende den misstänkte där dennes hundar använts i brottslig verksamhet och uppvisat ett aggressivt beteende mot människor. Enligt beslutet ansågs alternativet att omhänderta hundarna inte befogat då dessa var svårt skadade och krävde långvarig vård på djursjukhus, vilket skulle innebära en avsevärd kostnad för polismyndigheten.

text: Hundföraren inspektören DD (operativa avdelningen, hundenheten) upprättade den 25 juni 2005 en promemoria i anslutning till händelsen. I promemorian antecknade han sammanfattningsvis följande. Han kallades till den aktuella platsen med anledning av att polis skjutit mot två hundar i samband med ett ingripande. Han såg till att de båda hundarna, varav den ena var mycket aggressiv, fördes till djursjukhus. I samband med avrapportering framkom uppgifter om att hundarna hade ”sänts i uppsåt mot polismännen” i samband med ingripandet. Efter samråd med honom beslutade CC att beslagta och förverka hundarna. I egenskap av hundförare uppfattade han de två skjutna hundarna som mycket farliga för allmänheten eftersom hundarna ”utan tvekan med stor motivation angripit” en polisman. Polismannen hade vid ingripandet backat för att ta sig ur situationen men hundarna hade målmedvetet fortsatt sina angrepp och vid ett flertal tillfällen huggit i luften efter polismannen. Denne lyckades dock höja beredskapen med tjänstevapnet och kunde därmed avvärja hundarnas angrepp genom att skjuta. I samband med avrapporteringen informerade DD en veterinär vid djursjukhuset om polisens beslut och veterinären uppgav att hon skulle ombesörja avlivningen av de två hundarna. Veterinären upplyste också om att hon vid kontakten med hundarna

text: hade bedömt dem som mycket aggressiva och att särskilt en av dem utmärkt sig negativt.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vilka överväganden som hade föregått beslutet den 25 juni 2005 att ta hundarna i beslag och sedan att omedelbart förverka/avliva dem.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren EE) kom in med ett remissvar till vilket fogades upplysningar från polismästaren FF, Södertörns polismästardistrikt.

text: FF anförde bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Utredningen har inte kunnat visa om hundägaren beordrat hundarna till attack mot polismannen eller om hundarna agerat på egen hand. För polismännen på plats hade detta mindre betydelse vid tidpunkten för attacken. För att freda sig mot angreppet använde GG sitt tjänstevapen och våldsanvändningen får anses vara försvarlig i den uppkomna situationen. Åklagaren har kommit till samma slutsats och har inte inlett förundersökning i den delen. Enligt vad som framgår av 3 § tillsynslagen (lagen om tillsyn över hundar och katter; JO:s anm.) får polismyndigheten låta avliva en bitsk hund enligt 2 §. För att en hund skall kunna sägas ha visat benägenhet att bita bör det finnas dokumentation att den vid minst ett tidigare tillfälle har bitit människor eller hemdjur. Inspektör DD som har stor erfarenhet av hundar skriver bland annat i sin promemoria att han uppfattar hundarna som mycket farliga för allmänheten och att det var en ren tillfällighet att GG inte blev allvarligt skadad. Hundarna har enligt upprättad promemoria utan att tveka och med stor motivation attackerat en polisman. Hundarna har också av personalen på djursjukhuset uppfattats som mycket aggressiva och dessa hade ifrågasatt om hundarna var helt friska. Stationsbefälet CC gjorde slagningar i RAR och kom fram till att hundägaren haft stora problem med sina hundar vid tidigare tillfällen. Tolv olika anmälningar förelåg avseende den misstänkte där hans hundar använts i brottslig verksamhet och uppvisat aggressivt beteende mot människor. Det framgår inte om det var samma hundar. Polismyndigheten i Stockholms län, närpolisen Skärholmen, har emellertid i två beslut från den 16 november 2004, diarienummer AA-693-83441-04, 0201-K94287- 04 med flera, meddelat att hundarna Ta respektive B skulle vara försedda med munkorg och föras i fast, högst tre meter långt koppel närde vistades utanför familjens bostad. Bakgrunden till beslutet var att det i samband med utredning gällande flera händelser mellan januari 2003 och april 2004 kunde konstateras att hundarna Ta och B av rasen dobermann vid flera tillfällen sprungit lösa och attackerat och bitit flera människor. HH respektive AA har delgivits besluten. Som framgått ovan får en sådan bitsk hund avlivas av polismyndigheten enligt tillsynslagen. Enligt delegationsordning har också stationsbefäl rätt att fatta sådant beslut. Normalfallet är att ett intyg från veterinär skall inhämtas innan beslut om avlivning fattas. Det behövs dock inte i två fall, om det är uppenbart obehövligt eller om det rör sig om fara i dröjsmål. I det aktuella fallet var det uppenbart obehövligt med anledning av vad som framkommit i ärendet.

text: Frågan om beslag och förverkande/avlivning av hundarna

text: Frågan får inte röra någon som är tilltalad för brott.

text: Det måste stå helt klart för den beslutande polisen att den som drabbas av ett beslut om förverkande inte är åtalad för brottet och inte kommer att bli det. Det bör också stå klart att den misstänkte inte kommer att bli föremål för strafföreläggande. Föreligger tveksamhet om detta bör ärendet överlämnas till åklagare. CC beslut har inte grundat sig på tillsynslagen utan han har funnit att hundarna använts som brottsverktyg och därigenom skall tas i beslag och förverkas/avlivas. En polisman får som framgår normalt inte fatta ett sådant slutgiltigt beslut utan detta skall som huvudregel fattas av domstol. Den behörighet som en polis har att fatta beslut om förverkande i vissa fall omfattar inte den händelse som behandlas här. Stationsbefälets beslut att ta hundarna i beslag och sedan besluta om förverkande/avlivning har därigenom fattats på felaktiga grunder.

text: Avslutande synpunkter

text: Sammanfattningsvis hade stationsbefälet CC rätt att fatta beslut om att omhänderta och även avliva hundarna. Södertörns polismästardistrikt ställer sig bakom beslutet och menar att åtgärden var såväl befogad som lagenlig och med avseende på hundar av det slag som ärendet gäller, även nödvändig. Lagstödet som åberopades för åtgärden var dock felaktigt. Detta kan grunda sig på att lagen som styr hantering av bitska hundar allmänt anses som krånglig och ålderdomlig och inte är anpassad till nutida samhälle. Den är också svårtolkad i vissa avseenden. Södertörns polismästardistrikt har därför för avsikt att informera personalen i allmänhet, och de personalkategorier som har delegation att fatta myndighetsbeslut enligt tillsynslagen i synnerhet, om gällande bestämmelser om lagen i fråga. Det är också tänkbart att en utbildningsinsats behöver sättas in. Lagen ger möjligheter att komma tillrätta med besvärliga hundar och det är därför särskilt viktigt, inte minst för allmänhetens skydd eller behov av stöd gentemot vissa olämpliga hundägare, att ge, och ha, fördjupade kunskaper om den aktuella lagstiftningen. Polismyndigheten gjorde bl.a. följande bedömning. Polismyndigheten kan konstatera att beslut om förverkande av beslag enligt BrB endast kan fattas av domstol, om inte något av undantagen i annan lagstiftning gäller. Så var inte fallet i den aktuella situationen. Stationsbefälet hade därmed, som också framgår av Södertörns polismästardistrikts yttrande, inte behörighet att i enlighet med

text: brottsbalkens

text: regler fatta beslut om förverkande av beslaget genom avlivning. Polismyndigheten kan härefter konstatera följande. Stationsbefälet hade enligt delegationsordningen för Södertörns polismästardistrikt behörighet att utom kontorstid fatta beslut om avlivning av hundar i enlighet med 3 § tillsynslagen. Händelsen inträffade på midsommardagen den 25 juni 2005. Av 3 § andra stycket tillsynslagen framgår att polismyndigheten får besluta om omhändertagande av hundar som visat benägenhet att bita människor och att myndigheten har rätt att avliva sådana hundar. Innan så sker skall polismyndigheten inhämta yttrande från veterinär, om det inte är uppenbart obehövligt. Polismyndigheten gör mot bakgrund av vad som framgår ovan och den utredning i övrigt som föreligger i ärendet bedömningen att det förelåg en sådansituation som innebar att stationsbefälet hade rätt att i enlighet med tillsynslagen besluta om omhändertagande och avlivning av hundarna samt att det var uppenbart obehövligt att inhämta ett formellt yttrande från veterinär då veterinären på djursjukhuset ansåg att hundarna var mycket aggressiva. Det stationsbefälet rätteligen skulle ha gjort var att häva beslaget och i stället besluta om omhändertagande av hundarna och avlivning av dem i enlighet med tillsynslagen. Polismyndigheten kan därför konstatera att stationsbefälet har fattat sitt beslut om avlivning på fel formell grund men att resultatet av ett korrekt fattat beslut enligt tillsynslagen hade blivit detsamma, dvs. avlivning. Det polismyndigheten nu anfört ursäktar givetvis inte att beslut fattas på felaktig grund. Myndigheten anser dock i föreliggande fall att hundägaren inte har lidit någon förlust av det formellt felaktiga

text: beslutet eftersom ett beslut i enlighet med rätt lagstiftning hade lett till samma resultat. Södertörns polismästardistrikt har anfört att de avser att utföra en informationsinsats för att fördjupa personalens kunskaper om den aktuella lagstiftningen. Distriktet anför vidare att lagen ger möjligheter att komma till rätta med besvärliga hundar och att det därför är särskilt viktigt för allmänhetens skydd mot olämpliga hundägare att fördjupade kunskaper finns om den aktuella lagstiftningen. Polismyndigheten anser att det är mycket viktigt att polismästardistriktet vidtar de informationsåtgärder gällande den aktuella lagstiftningen som de har uppgivit i sitt yttrande. På det sättet kan distriktet komma tillrätta med det tillämpningsproblem som visat sig föreligga. Polismyndigheten vill slutligen tillägga att det självfallet är helt avgörande för polisens verksamhet att beslut fattas på korrekt grund. Enligt polismyndigheten bereddes CC under remissförfarandet tillfälle att lämna synpunkter men han hänvisade till handlingarna i ärendet och hade därutöver inte något ytterligare att anföra.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser om beslag och förverkande Bestämmelser om beslag finns bl.a. i

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB).

text: Enligt 1 § första stycket får föremål, som skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott (bevisbeslag) eller vara genom brott någon avhänt (återställandebeslag) eller på grund av brott förverkat (förverkandebeslag), tas i beslag. Av tredje stycket i nämnda bestämmelse framgår att beslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.

text: I 4 § föreskrivs att den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkställer häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får ta föremål som därvid påträffas i beslag. Föremål, som i annat fall påträffas, får tas i beslag efter beslut av undersökningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål får – med visst undantag – åtgärden vidtas av polisman även utan sådant beslut. Verkställs beslag av någon annan än undersökningsledaren eller åklagaren och har denne inte beslutat beslaget, skall anmälan skyndsamt göras till honom, som omedelbart skall pröva om beslaget skall bestå.

text: Har ett beslag verkställts utan rättens förordnande, får den som drabbats av beslaget begära rättens prövning av detta enligt 6 §. Ett beslagtaget föremål skall enligt huvudregeln tas i förvar av den som verkställt beslaget (10 §).

text: I

text: 36 kap.

text: brottsbalken

text: (BrB) finns regler om förverkande av egendom. Av 2 § framgår att egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna balk får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl.

text: Förverkande sker som huvudregel genom beslut av domstol, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot. Vissa undantag finns emellertid från denna

text: huvudregel. I lagen (

text: ) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. finns bestämmelser om prövningen av frågan om förverkande av egendom till det allmänna eller om annan särskild rättsverkan av brott, när frågan inte rör någon som är tilltalad för brott. Enligt

text: 3 § fjärde stycket nämnda lag

text: får polisman under vissa förutsättningar besluta om förverkande enligt lagen. Som utgångspunkt i dessa fall gäller att värdet av det som skall förverkas uppgår till mindre än en tiondel av gällande basbelopp. I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om rätt för poliser att besluta om förverkande uttalas bl.a. att det, för att en polis skall få besluta om förverkande, måste stå helt klart att den som drabbas av beslutet inte är åtalad för brottet och inte kommer att bli det (

text: 1 §

text: FAP 103-1).

text: Lagen (

text: ) om tillsyn över hundar och katter Enligt

text: 1 §

text: lagen om tillsyn över hundar och katter (tillsynslagen) skall hundar och katter hållas under sådan tillsyn som med hänsyn till deras natur och övriga omständigheter behövs för att förebygga att de orsakar skador eller avsevärda olägenheter. Av

text: 2 §

text: följer att en hund som visat benägenhet att bita människor eller hemdjur inte får vara lös utomhus om den inte hålls inom visst inhägnat område. Eftersätts tillsynen över en hund får polismyndigheten enligt

text: 3 § första stycket

text: meddela det beslut som omständigheterna kräver, såsom att hunden skall vara försedd med munkorg eller hållas bunden eller instängd. Beslutet skall delges hundens ägare eller den som mottagit hunden till underhåll eller nyttjande.

text: I 3 § andra stycket föreskrivs att polismyndigheten, i fråga om hund som avses i 2 §, får besluta att hunden skall omhändertas genom myndighetens försorg. Sedan hunden omhändertagits får ägaren inte förfoga över hunden utan tillstånd av polismyndigheten. Polismyndigheten skall efter värdering låta sälja eller avliva hunden eller ta hand om hunden tills vidare. Av bestämmelsen följer vidare att polismyndigheten innan en hund avlivas skall inhämta yttrande från veterinär om det inte är uppenbart obehövligt eller fara i dröjsmål. Polismyndighetens beslut enligt 3 § första och andra stycket gäller omedelbart, om inte annat förordnas (3 § fjärde stycket).

text: Bedömning

text: Jag vill inledningsvis framhålla att min granskning i detta ärende är begränsad till frågan om polismyndigheten agerat i enlighet med gällande regler när den beslutade att ta de två dobermann-hundarna i beslag och sedan låta förverka/avliva dem. Det förhållandet att en polisman dessförinnan skottskadade hundarna föranleder således inte något uttalande från min sida.

text: Utredningen ger vid handen att CC, efter en telefonkontakt med DD, beslutade att hundarna skulle tas i beslag i ärendet om försök till våld mot tjänsteman. I beslagsprotokollet, som CC signerat, har antecknats att grunden för beslaget var att utröna omständigheter som kunde antas ha betydelse för utredningen, dvs. ett bevisbeslag. Den första fråga som uppkommer i ärendet är således om det fanns förutsättningar för ett sådant beslag.

text: En grundläggande förutsättning för att ta något i beslag är att det handlar om lös egendom. Till lös egendom hör djur varför det i och för sig är möjligt att ta en hund i beslag. Vilka överväganden som CC gjorde innan han fattade sitt beslut har inte närmare redovisats i ärendet. Det är i och för sig tänkbart att det kan uppstå en situation där ett djur kan tänkas få betydelse för utredningen av ett brott. Detta tycks emellertid inte varit fallet i det nu aktuella ärendet. Enligt min mening saknades alltså skäl att ta hundarna i beslag på den i beslagsprotokollet angivna grunden. Utredningen i ärendet tyder dock på att det egentligen handlade om ett förverkandebeslag och att anteckningen i beslagsprotokollet är felaktig. CC motivering till förverkandebeslutet tyder också på detta, eftersom han då hänvisade till det förhållandet att hundarna hade använts som brottsverktyg i samband med våld mot tjänsteman.

text: Som framgått kan nämligen ett föremål tas i beslag för att säkra ett framtida förverkande bl.a. om det använts som hjälpmedel vid brott enligt

text: brottsbalken

text: . Om exempelvis en hundägare med uppsåt låter sin hund attackera någon kan olika brottsbalksbrott, t.ex. våld mot tjänsteman eller misshandel, aktualiseras (se t.ex.

text: RH 1987:168

text: ). Följaktligen kan en hund som använts som hjälpmedel vid brott också – om förutsättningarna i övrigt för detta är uppfyllda – tas i beslag och därefter förverkas med stöd av bestämmelsen i

text: 36 kap. 2 §

text: BrB. Med förverkande menas att ägaren eller rättighetsinnehavaren förlorar sin rätt till den aktuella egendomen. – Beslag och förverkande av djur synes emellertid sällan ske i praktiken och ännu mindre vara föremål för prövning i domstol. I en dom den 4 september 2003 i mål B 628-03 prövade dock Svea hovrätt en fråga om förverkande av en hund i ett mål om bl.a. hot mot tjänsteman och försök till våld mot tjänsteman. I målet ogillades förverkandeyrkandet med hänvisning till att det bl.a. inte framkommit något som gav särskild anledning till antagande att hunden skulle komma till brottslig användning fortsättningsvis. – Enligt Hundansvarsutredningen, som hade till uppgift att bl.a. föreslå åtgärder för att avhjälpa de problem som uppstår med anledning av farliga hundar, är polis och åklagare ibland försiktiga med att använda sig av

text: brottsbalken

text: i vissa fall när en hund t.ex. skadat en människa. Utredningens intryck är att man ”fastnar” i tillsynslagen (se

text: SOU 2003:46 s. 86

text: , se även bil. 4 s. 174).

text: Det kan således konstateras att det är lagligen möjligt att beslagta en hund om den t.ex. anses utgöra hjälpmedel vid brott. Huruvida det funnits förutsättningar för en sådan åtgärd i det nu aktuella fallet är huvudsakligen en bedömningsfråga, och jag finner inte anledning att närmare diskutera den saken.

text: Utredningen visar att CC, efter sitt beslut att beslagta hundarna, även beslutade att de skulle förverkas genom avlivning. Detta beslut motiverade han framför allt med att hundarna hade använts som brottsverktyg i samband med våld mot tjänsteman. – I förverkandebeslutet hänvisade CC dock även till vissa andra omständigheter, bl.a. att hundarna hade varit aggressiva mot personal på djursjukhuset och att det fanns ytterligare tolv anmälningar i vilka den misstänktes hundar använts i brottslig verksamhet och uppvisat aggressivt beteende mot människor.

text: Ett beslut om förverkande skall, enligt huvudregeln, fattas av domstol. I lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. föreskrivs dock att en polisman under vissa förutsättningar får fatta ett sådant beslut. Som framgått är en grundläggande förutsättning för detta förfarande att frågan inte rör någon som är tilltalad för brott och inte heller kommer att bli det eller bli föremål för ett strafföreläggande. – Vid tidpunkten för CC beslut om förverkande fanns ju en skäligen misstänkt för försök till våld mot tjänsteman, och det var vid det tillfället naturligtvis inte klart att denne inte skulle bli åtalad för brottet. Redan på denna grund var CC inte behörig att besluta att dobermann-hundarna skulle förverkas. Förverkandebeslutet var således inte förenligt med gällande lagstiftning.

text: Polismyndigheten har dock gjort gällande att, även om förverkandebeslutet inte i och för sig var korrekt, resultatet hade blivit detsamma om hundarna i stället hade omhändertagits och avlivats med stöd av tillsynslagen. Enligt myndigheten skulle alltså CC rätteligen ha handlat utifrån bestämmelserna i denna lag.

text: Av 2 § och 3 § andra stycket tillsynslagen följer, som framgått, att en hund som visat benägenhet att bita människor, en s.k. bitsk hund, får omhändertas genom myndighetens försorg. Polismyndigheten kan – när den bedömer det nödvändigt – låta avliva en sådan bitsk hund (3 § andra stycket tredje meningen). För att en hund skall anses ha visat benägenhet att bita människor krävs enligt grunderna för bestämmelserna att den visat sig vara behäftad med sådana särskilda egenskaper att den är påtagligt farligare än hundar i allmänhet (

text: NJA 1988 s. 495

text: , jfr NJA II 1944 s. 57 ff.). Bestämmelsen i den nu gällande 3 § ger således inte någon möjlighet att omhänderta och eventuellt avliva en hund som biter en människa men som inte visat sådana tendenser tidigare (se

text: prop. 2006/07:126 s. 33

text: , även

text: SOU 2003:46 s. 67

text: ). I förarbetena till bestämmelsen uttalas vidare att det måste fordras bevisning om att den hund som är i fråga har visat benägenhet att bita människor (NJA II 1944 s. 59).

text: I det nu aktuella ärendet har kommit fram att CC inför sitt beslut att förverka hundarna noterade att det fanns ytterligare tolv polisanmälningar om att den misstänktes hundar uppvisat aggressivt beteende mot människor. Detta talar för att hundarna visat olämpliga tendenser tidigare. FF har dock uppgett att det inte framgår om det handlade om samma hundar medan DD i denna fråga i sin promemoria antecknat att det var oklart om anmälningarna endast rörde sig om de två avlivade hundarna. De båda hundarna hade också – låt vara att de då var skadade – uppträtt aggressivt på djursjukhuset. Jag finner för min del att underlaget – i den vid tillfället uppkomna situationen – kunde anses ha varit tillräckligt för att i sak läggas till grund för ett avlivningsbeslut enligt tillsynslagen. Till detta kommer att polismyndigheten i november 2004 synes ha beslutat att den ena hunden skulle vara försedd med munkorg och föras i fast, högst tre meter långt koppel när den vistades utanför bostaden.

text: CC grundade emellertid inte sitt beslut på tillsynslagen utan på ett annat regelverk. Att omhänderta och låta avliva en persons hundar är ett stort ingrepp för den

text: enskilde, och det är naturligtvis av största vikt att sådana åtgärder föregås av en korrekt tillämpning av gällande bestämmelser. CC handlande tyder också på att han haft bristande kunskaper på det aktuella rättsområdet varför han förtjänar kritik för det inträffade.

text: Avslutningsvis kan nämnas att regeringen i juni 2007 överlämnade en proposition, Tillsyn över hundar och katter, till riksdagen (

text: prop. 2006/07:126

text: ). I propositionen lämnas bl.a. förslag till en ny lag om tillsyn över hundar och katter, som föreslås träda i kraft den 1 januari 2008. Enligt förslaget skall kravet på att en hund skall vara bitsk för att få omhändertas i den nya lagen ersättas av en generell möjlighet att ingripa vid bristande tillsynsansvar (

text: a. prop. s. 33

text: ). Syftet med de föreslagna lagändringarna är att förstärka skyddet mot skador och avsevärda olägenheter orsakade av hundar. Enligt förslaget kommer polisen att få möjlighet att gripa in tidigare och mer kraftfullt i situationer där hundar orsakar, eller riskerar att orsaka, skada eller avsevärda olägenheter. (Det kan nämnas att den 1 januari 2008 trädde den nya lagen om tillsyn över hundar och katter i kraft, se SFS 2007:1150).


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)
Bemötande

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Salberga, angående rasistiska uttalanden, visitation, avskildhetsplacering m.m.

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 1 september 2009, framförde AA klagomål mot anstalten Salberga och anförde bl.a. följande.

type: stycke

text: På grund av hans etniska härkomst utsatte personalen i anstalten honom för bl.a. rasistiska uttalanden, diskriminering och ogrundade anklagelser. Vid ett tillfälle rapporterades han för att ha försökt förmå personalen att i utbyte mot pengar ge honom en telefon. Det hela rörde sig dock om ett skämt från hans sida. Vid ett annat tillfälle visiterade personalen honom och hans bostadsrum flera gånger samma dag. I samband med en av visitationerna blev han fotograferad naken. Personalen förklarade att det gjordes för att kontrollera om han hade några skador eftersom han misstänktes ha skadat en annan intagen. Senare under dagen, precis innan inlåsningen för natten, fick han beskedet att han skulle avskildhetsplaceras. I samband med att han placerades på avskildhetsavdelningen blev han visiterad naken. Efter en timme fick han beskedet att han inte längre skulle vara avskild. Ett par veckor senare placerades han återigen på avskildhetsavdelningen, eftersom han misstänktes ha skrivit ett brev och i det framfört hot mot personal och andra intagna. Han hade dock vare sig skrivit eller sett det aktuella brevet.

text: Till anmälan fogades AA:s begäran om omprövning av beslutet angående avskildhetsplacering.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten (region Mitt), genom regionchefen BB, följande. – – – Kriminalvården Region Mitt har inhämtat uppgifter från kriminalvårdsinspektör CC, klienthandläggare DD och vakthavande befäl EE. Gällande de konkreta händelser som AA tar upp i sin anmälan kan konstateras att dokumentationen i KLAS-anstalt skiljer sig avsevärt från hans påståenden i skrivelsen. AA har numrerat de händelser som han tar upp i sin anmälan. Kriminalvårdens yttrande följer därför denna numrering.

text: AA har inte rapporterats för att han skrivit en anmälan till JO (vilket var okänt för vårdaren) utan rapporterades den 12 juli 2009 för olämpligt uppträdande då han sagt ”titta, han vill sänka mig” till andra intagna om en vårdare. Rapporten avskrevs med anledning av att agerandet inte bedömdes utgöra misskötsamhet. Av rapport den 27 juli framgår att AA frågat en lärare om han har en privat mobil och om läraren kunde ta med den in. AA sade att han skulle betala för telefonen och alla samtal han ringde. I beslut den 12 augusti bedömde anstalten att det var styrkt att AA uppträtt olämpligt genom att be en personal, mot betalning, att ta in en mobiltelefon. Misskötsamheten bedömdes dock inte så allvarlig att det föranledde en varning enligt

text: 49 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL). AA framförde muntligt till CC att han var missnöjd med en vikarierande vårdare. Vårdaren hade upprättat en rapport om hot mot tjänsteman. Av rapporten framgår att AA ska ha uppmanat vårdaren att lämna dagrummet, ”ert rum, där bak” (backoffice). Vidare skulle AA ha sagt ”fattar du inte att vi någon gång kommer ut?” ” Varför utsätter du dig för sådana risker” ”Om jag var dig skulle jag vara orolig och kolla under bilen, om du förstår”, ”Jag får en känsla av att du bara vill jävlas och mucka gräl. Vill du det, vill du det?” och ”Jag skulle ta straffet för att slå dig, det skulle faktisk vara värd det!” . I förhör medgav AA att rapporten till viss del stämde och att många intagna kände sig kränkta av aktuell vårdare men att han enbart menade att andra intagna skulle kunna göra vårdaren något, inte han själv. I beslut den 12 augusti tilldelades AA en varning enligt 49 § KvaL för hot mot tjänsteman. CC utredde AA:s påstående om aktuell vårdare och fann inget stöd för att vårdaren skulle ha uttryckt några rasistiska uttalande eller andra oetiska uttalanden. Det framkom dock vissa frågetecken kring hans bemötande av intagna i övrigt, varför hans visstidsanställning inte förlängdes. Aktuell dag (den 5 augusti) genomfördes inga visitationer av bostadsrum enligt anstaltens visitationsliggare. Visitationsinsatserna riktades denna dag mot andra områden. Påståendena om de upprepade visitationerna av hans rum och hans person är oaktat detta orimlig. Normalt visiteras rummen när den intagne inte är närvarande. I det fall den intagne vistas i rummet inför en visitation, utförs en ytlig kroppsvisitation av den intagne. Endast i det fall det anträffas otillåtna föremål i samband visitation av person, övervägs att gå vidare med andra kontrollformer. I samband med förberedelse för inlåsning inför nattvilan uppmärksammades att en intagen skadat sig. Omständigheterna tydde på att den intagne varit utsatt för våld. Med anledning av personals iakttagelser fattades misstankar om att AA var inblandad i händelsen. Personal som talade med AA i hans bostadsrum uppmärksammade vad som såg ut som en rodnad samt ett rivmärke på halsen och ner mot ryggen. AA tog av sig tröjan och uppger att han inte är skadad. Den förmodade skadan fotograferades. Vakthavande befälet EE beslutade att AA och två andra intagna skulle förflyttas till avskildhetsavdelning och placeras i avskildhet enligt 50 § KvaL. När beskedet om att de tre skulle avskildhetsplaceras var klockan 19.30. Förflyttningen till avskildhetsavdelningen dröjde en stund då den skadade intagne först skulle transporteras till ett sjukhus. När sedan AA ankommer till avskildhetsavdelningen får han byta kläder. Personalen hinner inte lämna information om rutinerna i avdelningen innan beskedet kommer att AA ska återgå till sin avdelning med anledning av att det under tiden framkommit information som visade att AA inte var direkt inblandad i händelsen. Han vistades i avskildhetsavdelningen under högst 10-15 minuter. Beslutet att ta tillbaka AA togs precis i samband med bytet av vakthavande befäl kl.20.00. Detta är troligtvis orsaken till att det inte upprättades något avskildhetsbeslut gällande AA. Det finns ej heller någon övrig dokumentation om händelseförloppet gällande AA. AA avskildhetsplacerades den 21 augusti 2009 enligt 20 § 1 st. 1 p. då det bedömdes nödvändigt med hänsyn till föreliggande fara för annans säkerhets till liv eller hälsa. Anstalten bedömde att AA var delaktig i en skrivelse, ställd till anstaltsledningen, där det uttalades ett direkt hot mot en personal. Beslutet omprövades av Region Mitt den 8 september utan ändring. De i anmälan återkommande påståenden om att personal uttalar rasistiska tillmälen eller på annat sätt har kränkt AA tillbakavisas med det bestämdaste. Kriminalvårds-

text: inspektör CC talade med AA under hans tid i avskildhet, bland annat med anledning av möjligheterna att häva avskildhetsplaceringen och återplacera honom till Hus 6. Vid detta tillfälle tog hon även upp hans påståenden i aktuell anmälan om vad hon skulle ha sagt till honom. AA uppgav då att han inte menade att hon hade uttalat sig kränkande. Däremot har det förekommit att AA påstått att vissa, för honom, negativa beslut som fattats av anstalten, beror på hans etniska härkomst. AA ankom till anstalten Salberga den 2 juli 2009. Under den relativt korta tid som han vistats i anstalten har han rapporterats vid 20 tillfällen för misstänkt misskötsamhet, en stor del rör hot eller olämpligt uppträdande mot personal. Han har erhållit sex varningar enligt 49 § KvaL, vissa beslut har omfattat flera rapporter.

text: Författningsbestämmelser

text: Av 9 § KvaL följer att en intagen skall behandlas med aktning för hans människovärde. Han skall bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelse i anstalt. Intagen skall visa hänsyn mot anstaltspersonal och medintagna. Han skall rätta sig efter de ordningsregler som gäller för anstalten och de anvisningar som anstaltspersonalen lämnar honom.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Något avskildhetsbeslut har inte upprättats den 5 augusti. Utifrån tidsuppgifterna från anstalten för händelseförloppet så måste tidpunkten för AA:s ankomst till avskildhetsavdelningen varit 19.45-19.50, d.v.s. under tidpunkt när inlåsning enligt nattvilan påbörjas. Beslutet att AA skulle placeras i avskildhet fattades kl.19.30 men av ovan nämnda anledning kom verkställandet att dröja. Det skulle därför kunna anföras att ett formellt avskildhetsbeslut inte var nödvändigt i och med att AA, under den korta tid som han vistades i avskildhetsavdelningen, ändå kunde ha varit inlåst i sitt bostadsrum enligt bestämmelserna i 17 § 3 st KvaL. Detta är dock inte orsaken till att anstalten inte upprättade ett avskildhetsbeslut. Oaktat frågan om ett formellt beslut eller inte så borde anstalten ha dokumenterat sin hantering. Anstalten har kraftfullt förnekat att personal vid anstalten har uttryckt sig som AA uppger i anmälan. Vissa påståenden är så osannolika att enbart detta medför att AA:s trovärdighet avsevärt försvagas.

text: AA fick möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: AA har gjort gällande att personal vid anstalten vid ett flertal tillfällen har uttalat sig rasistiskt om honom och på olika sätt behandlat honom illa på grund av hans etniska härkomst. Kriminalvården har tillbakavisat AA:s påståenden. Ord står således mot ord. Jag finner inte skäl att vidta ytterligare utredningsåtgärder utan nöjer mig med att konstatera att den utredning som föreligger i den delen inte utgör grund för kritik.

text: Av Kriminalvårdens remissvar framgår att anstalten den 5 augusti 2009 kl. 19.30 beslutade att placera AA i avskildhet med stöd av

text: 50 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt, KvaL. Utredningen har dock visat att anstalten varken meddelade något formellt beslut i saken eller, såvitt avser AA, på annat sätt dokumenterade handläggningen. Detta är en brist och anstalten kan inte undgå kritik för det inträffade. Jag vill i detta sammanhang även anföra följande.

text: Enligt 17 § tredje stycket KvaL får de intagna i anslutning till dygnsvilan hållas avskilda från varandra. Av

text: 50 § samma lag

text: följer att en intagen, under utredningen av bl.a. frågan om den intagne ska tilldelas en varning, tillfälligt får hållas avskild

text: från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte ska äventyras.

text: Kriminalvården har i remissvaret antytt att det inte skulle vara nödvändigt att meddela ett formellt beslut om avskildhet för det fall en intagen, under den tid då den faktiska placeringen på avskildhetsavdelningen varar, ändå skulle ha varit avskild från de andra intagna med stöd av 17 § tredje stycket KvaL. Ett sådant resonemang framstår enligt min uppfattning som betänkligt. Att hålla en intagen avskild från medintagna med stöd av nämnda bestämmelse är, till skillnad från en placering som grundar sig på 50 § KvaL, inte att betrakta som en avskildhetsplacering i egentlig mening. Att hålla de intagna avskilda från varandra med stöd av 17 § tredje stycket KvaL innefattar inte heller ärendehandläggning i

text: förvaltningslagens (1986:223)

text: mening, utan åtgärden får närmast betraktas som faktiskt handlande från anstaltens sida (jfr Hellners/Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, andra upplagan, 2007, s. 36 ff). Det krävs således inte ett formellt beslut i saken vid varje tillfälle då de intagna låses in i sina bostadsrum i anslutning till dygnsvilan. Placering av en intagen i avskildhet med stöd av

text: 50 §

text: KvaL innebär emellertid att anstalten handlägger ett ärende i

text: förvaltningslagens

text: mening, och det innebär bl.a. att den intagne ska få ett formellt beslut som han eller hon har möjlighet att begära omprövat/överklaga. Detta gäller oavsett vid vilken tidpunkt ett sådant beslut meddelas, när beslutet verkställs eller hur länge placeringen varar. Jag lämnar saken med dessa uttalanden.

text: Vid min granskning har det i övrigt inte framkommit något som motiverar kritik eller någon annan åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


nyckelord: Bemötande Inhibition Tvångsmedel/tvångsåtgärder Överklagande

title: Uttalanden om en polismans åtgärder i samband med en begäran om överprövning av ett tvångsmedelsbeslut m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Polismyndigheten i Västerbottens län för handläggningen av en förundersökning i vilken hennes 15-årige son, BB, var misstänkt för stöld. Hon uppgav bl.a. följande. Vid ett förhör med sonen den 19 september 2006 – vid vilket hon, BB:s pappa och BB:s offentliga försvarare var närvarande – fick de besked om att kammaråklagaren CC beslutat att sonen skulle ”daktas” (fotografering och tagande av fingeravtryck) och att ett DNA-prov skulle tas på honom. De motsatte sig detta och begärde att få en skriftlig motivering till besluten. Eftersom polismannen DD inte kunde nå åklagaren beslutade han att skjuta upp verkställigheten. Inför ett nytt förhör den 28 september 2006 informerades de om att det fanns ett nytt beslut om daktning och att beslutet om DNA-prov kvarstod. Vid förhöret inledde DD med att redogöra för besluten, varvid han uppgav att han trodde att syftet med DNA-provet var såväl utrednings- som registreringsskäl. De ”accepterade” beslutet om daktning men motsatte sig att DNA-prov togs eftersom de bl.a. fortfarande inte ansåg sig ha fått besked om vad syftet med provtagningen var. Den offentlige försvararen överlämnade därför en skriftlig begäran om överprövning och inhibition av detta beslut till DD, som uppgav att sonen skulle medtas för daktning och att han skulle återkomma med besked om DNA- provtagningen. De begärde att någon av föräldrarna skulle få närvara vid daktningen men fick inte följa med. När sonen kom tillbaka fick de reda på att DNA-prov, trots allt, hade tagits på sonen.

text: Utredningen

text: Handlingar infordrades från polismyndigheten (K18098-06 och K18101-06) och från Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Umeå (C12-1013-06 och ÅM 2006/5170). Av dessa framgick bl.a. följande. I en promemoria daterad den 28 september 2006 hade DD redovisat sin uppfattning av vad som hänt vid det i ärendet aktuella tillfället. DD hade där antecknat att han sagt till BB:s föräldrar – i samband med att han följde med till daktningen – att han skulle återkomma med besked angående begäran om överprövning och inhibition av beslutet om DNAprov. Enligt uppgift i promemorian gjorde han dock sedan bedömningen att det inte

text: var lämpligt att informera föräldrarna innan provet togs eftersom han ansåg att det fanns risk för att det på nytt skulle ”skapa diskussion” i ärendet. – Av ett yttrande från CC i överprövningsärendet framgick att beslutet om DNA-prov hade fattats enligt

text: 28 kap. 12 a § rättegångsbalken

text: (RB) och att provet således inte var en utredningsåtgärd utan skulle tas för att registrera uppgifter om resultatet av analysen av DNA i register som förs enligt

text: polisdatalagen

text: . I ett beslut den 11 oktober 2006 meddelade överåklagaren EE att det inte fanns skäl till ändring av CC:s beslut.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade framförts i AA:s anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (tf. länspolismästaren FF) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats ett yttrande från förundersökningsledaren GG (här utelämnat).

text: I polismyndighetens yttrande anfördes bl.a. följande.

text: Bakgrund Under våren och sommaren 2006 inkom ett flertal anmälningar som rörde inbrott, misshandel, skadegörelse m.m. Misstankarna riktade sig mot ett ungdomsgäng som rörde sig i stadsdelen Ålidhem i Umeå. Enligt polisens uppgifter ingick BB i det gäng som allmänt kallades för ”Ålidhemsgänget” och där han dessutom skulle ha en ledande roll. Med anledning av att anmälningarna rörde sig om brott mot misstänkta under 18 och 15 år var det av synnerlig vikt att förundersökningarna bedrevs skyndsamt. Ett flertal utredningar hade därför delats ut till ett par utredare, däribland DD. BB misstänktes för två fall av stölder på skola, polismyndighetens ärenden K18098-06 och K18101-06. Den 13 september 2006 beslutade kammaråklagare CC att tagande av fotografi och fingeravtryck, s.k. daktning, samt salivprov för analys av DNA (topsning) skulle genomföras på BB. Åklagaren fick kännedom om att BB vid förhör vidgått att han handskats med de aktuella datorerna varför hon den 27 september 2006 återkallade det tidigare beslutet om att ta fotografi och fingeravtryck. Beslutet om tagande av salivprov för DNA kvarstod dock. GG, polisiär förundersökningsledare, fattade beslut om att ta fotografi och fingeravtryck av BB gällande en grov stöld där han inte var delgiven misstanke men omständigheterna talade för att han senare kunde bli det. Beslutet om att ta fotografi och fingeravtryck av BB skedde med stöd av

text: 28 kap. 14 §

text: RB då detta är möjligt att ta även av annan om det erfordras för vinnande av utredning om brott varå fängelse kan följa. Tagande av salivprov för DNA gjordes med stöd av

text: 28 kap. 12 a § rättegångsbalken

text: . Det var inte en utredningsåtgärd utan för att registrera uppgifter om resultatet av analysen av DNA i register som förs enligt

text: polisdatalagen (1998:622)

text: . I samband med att BB förhördes den 19 september 2006 skulle även åklagarens beslut från den 13 september 2006 om tagande av fotografi och fingeravtryck samt salivprov verkställas. BB och hans föräldrar motsatte sig dock detta och åklagarens beslut om tvångsmedel verkställdes inte vid detta tillfälle. Den 28 september 2006 hade DD åter bokat in förhör med BB. Denne kom tillsammans med sina föräldrar samt sin offentliga försvarare, advokaten HH. BB informerades om att det skulle tas fotografi och fingeravtryck av honom samt DNAprov. BB och hans föräldrar godtog att det skulle tas fotografi och fingeravtryck men de motsatte sig DNA-prov och överräckte därefter en skriftlig begäran om överprövning av DNA. I begäran om överprövning fanns också en hemställan att verkställighet av beslutet skulle inhiberas. Vidare önskade BB:s föräldrar följa med då fotografering och fingeravtryck skulle tas av BB. DD kontaktade GG med anledning av begäran om överprövning och föräldrarnas önskan att få följa med vid

text: den s.k. daktningen. GG förklarade för DD att han ansåg att föräldrarna inte hade någon lagstadgad rätt att följa med på den s.k. daktningen och eftersom denna skulle genomföras på häktesavdelningen, som ligger i anslutning till polishuset, var detta klart olämpligt. Vidare upplyste GG DD om att beslutet om att ta DNA var fattat och att detta skulle verkställas vid det aktuella tillfället. DD fick inte kontakt med GG direkt varför beskedet om att DNA-provet skulle tas på BB kom först 10–15 minuter efter det att BB gått iväg för att fotograferas samt lämna fingeravtryck. DD kontaktade då teknikerna som verkställde DNA-provet. DD gjorde bedömningen att det inte var lämpligt att informera BB och hans föräldrar innan DNA-provet togs då han ansåg att det fanns risk för att det på nytt skulle skapa diskussion i ärendet. Han ansåg att eftersom beslutet om att ta DNAprov var taget skulle detta ske oavsett om han informerade före eller efter. Den 6 oktober 2006 kom besked från SKL att DNA-provet från BB överensstämde med ett spår som hade säkrats från en brottsplats (K3501-06) där rubriceringen var olaga intrång och skadegörelse. Med anledning av BB:s begäran om överprövning av beslutet om tvångsmedel beslutade överåklagare EE den 11 oktober 2006 att åklagarens beslut inte skulle ändras. I beslutet konstaterades bl.a. att den brottslighet som BB misstänktes för, oavsett den påföljd som i det aktuella fallet kunde påräknas, inte kunde anses vara av bagatellartat slag. Det fanns därför inte skäl till ändring av åklagarens beslut. Överåklagaren har inte meddelat något beslut med anledning av BB:s hemställan om att verkställighet av beslutet att ta DNA skulle inhiberas.

text: Polismyndigheten redogjorde därefter för den rättsliga regleringen varefter myndigheten gjorde följande bedömning.

text: När det gäller AA:s uppfattning att det varit fel av DD att inte låta någon av BB:s föräldrar följa med honom då han skulle fotograferas samt lämna fingeravtryck är polismyndigheten av uppfattningen att detta ändå varit riktigt. Anledningen till detta är att fotograferingen samt tagandet av fingeravtryck skulle ske på kriminalvårdsmyndighetens häktesavdelning där det råder restriktioner. AA har vidare anfört att DD lovat att återkomma angående polismyndighetens hantering av begäran om överprövning. Mot bakgrund av att det saknas reglering kring vad som gäller beträffande överprövning är det inte klart vad som gäller angående verkställigheten då det har framställts en begäran om överprövning av ett beslut om tvångsmedel. Polismyndigheten konstaterar dock att ett beslut om tagande av DNA-prov inte kan överklagas. Av detta torde följa att det inte heller går att besluta om inhibition avseende ett beslut att ta DNA-prov (jfr Håkan Strömberg, Allmän förvaltningsrätt och

text: 29 § förvaltningslagen

text: ). Polismyndigheten anser mot bakgrund av det nämnda att det inte varit fel av polismyndigheten att verkställa beslutet om DNAprov. AA anser att de haft rätt att bli upplysta om vad syftet med provtagningen varit. Polismyndigheten är av samma uppfattning och anser att för det fall polismyndigheten inte upplyst BB samt hans föräldrar om syftet med DNAprovtagningen är detta något som borde gjorts.

text: AA kommenterade remissvaret och vidhöll sin kritik mot polismyndigheten, dvs. att det var fel av polisen att vägra låta dem vara med vid daktningen och att polisen inte heller borde ha utfört DNA-provet innan deras begäran om överprövning hade prövats samt de hade rätt att få information om syftet med DNA-provet.

text: I ett beslut den 14 mars 2008 anförde chefsJO Melin följande.

text: Rättslig reglering

text: Regler om kroppsbesiktning finns i

text: 28 kap.

text: RB. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov (12 § andra stycket).

text: Den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa får kroppsbesiktigas bl.a. för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet (12 § jämförd med 11 §). I 12 a § finns regler om kroppsbesiktning genom DNA-prov i annat syfte än att utreda brottet. Enligt bestämmelsen får kroppsbesiktning genom tagande av salivprov ske på den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, om syftet är att göra en DNA-analys av provet och registrera uppgifter om resultatet av analysen i det DNA-register eller det utredningsregister som förs enligt

text: polisdatalagen

text: Vid beslut om kroppsbesiktning ska den s.k. proportionalitetsprincipen tilllämpas. Denna princip innebär att kroppsbesiktning får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (13 § jämförd med 3 a §). I de fall provtagning är onödig, exempelvis om den misstänkte redan finns registrerad i DNA-registret eller om prov redan har tagits under utredningen av brottet med stöd av 12 §, bör någon ny provtagning givetvis inte ske. Inte heller bör det vara aktuellt att ta DNA-prov t.ex. i de fall där det brott som misstanken omfattar ter sig så bagatellartat att påföljden kan antas komma att stanna vid böter (

text: prop. 2005/06:29 s. 39

text: ). Det är vidare angeläget att polisen klart upplyser den enskilde om syftet med provtagningen och hur provet kommer att användas (

text: a. prop. s. 27

text: Riksåklagaren har nyligen utfärdat riktlinjer om kroppsbesiktning genom tagande av salivprov – s.k. registertopsning (RåR 2008:1).

text: Ett beslut om kroppsbesiktning ska enligt huvudregeln meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Endast om det föreligger fara i dröjsmål får en sådan åtgärd beslutas av polisman (13 § jämförd med 4 §).

text: Det går inte att överklaga ett beslut om kroppsbesiktning (

text: a. prop. s. 27

text: ). Det är dock möjligt att begära överprövning av en åklagares beslut. Överprövningsförfarandet är inte reglerat i lag. En överprövning innebär att ett beslut som har fattats av en lägre åklagare blir föremål för en granskning i materiellt hänseende av en högre åklagare. Alla åklagarbeslut inom ramen för ett straffprocessuellt förfarande kan bli föremål för överprövning, även beslut i tvångsmedelsfrågor (se vidare om överprövningsförfarandet i t.ex.

text: JO 2002/03 s. 107

text: och Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, s. 109 f.).

text: Enligt

text: 28 kap. 14 §

text: RB får fotografi och fingeravtryck tas av den som är anhållen eller häktad. Detta gäller även annan, om det erfordras för vinnande av utredning om brott, varå fängelse kan följa. Av

text: 2 § andra stycket förordningen (1992:824)

text: om fingeravtryck m.m. framgår vidare att om det behövs för att utreda brott på vilket fängelse kan följa, får fingeravtryck och fotografi tas också av den som misstänks

text: för brottet utan att vara anhållen eller häktad för detta samt av den som inte är misstänkt för brottet.

text: Bedömning

text: Det kan inledningsvis konstateras att AA:s 15-årige son BB vid det aktuella tillfället var skäligen misstänkt för stöld i två fall och att förundersökningen, med hänsyn till BB:s ålder, var åklagarledd (se 3 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Enligt polismyndigheten förekom han dessutom i en annan utredning om grov stöld.

text: Som framgått var det också inom ramen för den sistnämnda utredningen som polismyndighetens beslut om s.k. daktning, dvs. att fingeravtryck och fotografi skulle tas på BB, fattades. Eftersom ett sådant beslut i vissa fall även får avse den som inte är misstänkt för brott har jag inte någon erinran mot beslutet. AA har dock ifrågasatt det förhållandet att ingen av föräldrarna fick närvara när beslutet verkställdes.

text: Även om det inte finns någon lagstadgad rättighet för en vårdnadshavare att närvara vid en daktning anser jag rent allmänt att polisen i största möjliga utsträckning bör eftersträva att tillgodose ett sådant önskemål. Eftersom fotografering och tagande av fingeravtryck i det aktuella fallet skulle utföras på kriminalvårdens häktesavdelning, där särskilda restriktioner råder, finner jag emellertid inte anledning att kritisera polismyndigheten för att vårdnadshavarna inte tilläts närvara.

text: När det sedan gäller beslutet om kroppsbesiktningen – DNA-provtagningen – vill jag först nämna att åklagarens beslut i sak inte föranleder något uttalande från min sida. I sammanhanget kan nämnas att riksåklagaren i ett beslut den 24 maj 2007 i ett tillsynsärende konstaterat att åklagarens beslut var korrekt (ÅM-A 2006/2090).

text: AA har däremot i anmälan klagat på att DD i samband med DNA-provtagningen inte kunde ge ett tydligt besked om provtagningen skulle ske av utrednings- eller registreringsskäl och att provtagningen genomfördes innan överprövning hade skett.

text: Enligt AA uppgav DD att DNA-provet skulle tas av såväl utrednings- som registreringsskäl. Polismyndigheten har i remissvaret inte närmare kommenterat detta, och jag anser det inte meningsfullt att utreda frågan vidare. Jag kan dock konstatera att syftet med provtagningen inte tydligt framgår av den infordrade tvångsmedelsblankett på vilken åklagarens beslut har dokumenterats, vilket givetvis kan vara en förklaring till att DD uppgav båda syftena. Av åklagarens yttrande i överprövningsärendet framgår dock att beslutet fattades med stöd av

text: 28 kap. 12 a §

text: RB, dvs. av registreringsskäl. Även polismyndigheten har i remissvaret uppgett att så var fallet. – Som framgått har i förarbetena till den nyss nämnda bestämmelsen angetts att det är angeläget att polisen klart upplyser den enskilde om syftet med provtagningen och hur provet kommer att användas. Jag kan därför

text: instämma i polismyndighetens bedömning att för det fall tydlig information inte lämnades är detta något som borde ha gjorts. Om den polisman som ska informera den enskilde är osäker på vad syftet med provtagningen är bör denne givetvis kontakta beslutsfattaren så att korrekt information kan lämnas.

text: Det har vidare kommit fram att inför verkställandet av DNA-provtagningen överlämnade BB:s offentlige försvarare en begäran om överprövning och inhibition till DD och att denne – efter att först ha rådfrågat en polisiär förundersökningsledare – beslutade att DNA-provtagningen skulle verkställas omedelbart. Frågan är om detta handlingssätt var godtagbart eller om DD borde ha hanterat saken annorlunda.

text: Det kan först konstateras att ett beslut om kroppsbesiktning inte kan överklagas men däremot kan, som framgått, en åklagares beslut i en tvångsmedelsfråga i vissa fall bli föremål för överprövning av en högre åklagare. Denna prövning kan t.ex. avse ett tvångsmedel som alltjämt består eller ett beslut att inte använda ett särskilt tvångsmedel (se Gunnel Lindberg, a.a. s. 110). Jag kan även tänka mig att så kan ske i en situation som den nu aktuella där ett beslut om tvångsmedel ännu inte hunnit verkställas. Det ligger emellertid i sakens natur att beslut om tvångsmedel sällan kan bli föremål för överprövning bl.a. eftersom beslut och genomförande ofta sker i ett sammanhang och tvånget kan vara mycket kortvarigt.

text: Jag vill också nämna att begreppet inhibition, dvs. ett förordnande om att ett beslut tills vidare inte ska gälla, inte är något vedertaget begrepp inom det straffprocessuella förfarandet. Jag kan därför ha viss förståelse för att en polisman ställer sig frågande till ett sådant yrkande. I detta fall bör det dock av sammanhanget ha stått klart att vad som avsågs var en begäran om att verkställigheten av det beslutade tvångsmedlet skulle skjutas upp.

text: I ärendet framställdes alltså en begäran om överprövning och inhibition av åklagarens beslut om att DNA-prov skulle tas. Med hänsyn härtill, och med beaktande av att det också var åklagaren som var förundersökningsledare, borde DD ha kontaktat denne i stället för att enbart rådfråga sin kollega. Det hade sedan varit åklagarens sak att avgöra om det fanns möjlighet att skjuta upp provtagningen och kontakta överåklagaren eller om ärendet brådskade så att provtagningen måste ske omgående. Rent allmänt kan väl sägas att tagande av DNA-prov av registreringsskäl oftast inte kan vara av särskilt brådskande natur.

text: Jag anser således att det var fel av DD att inte kontakta åklagaren. När han nu valde att inte ta en sådan kontakt borde han åtminstone ha informerat BB:s föräldrar före provtagningen om att denna, trots allt, skulle ske omedelbart. Det är inte acceptabelt att, som DD gjorde, först säga till föräldrarna att han skulle återkomma med besked angående begäran om överprövning och sedan ändå låta genomföra provtagningen för att undvika att ”skapa en diskussion”. Det finns här anledning att framhålla att en polisman ska vara korrekt och hövlig samt uppträda på ett sätt som inger förtroende men också med fasthet (jfr 4 kap. 1 § polisförordningen

text: [1998:1558]). Enligt min mening stod DD:s handlande i nu nämnda avseende inte i överensstämmelse med dessa krav. Jag har därför förståelse för att BB:s föräldrar blev upprörda över hur provtagningen genomfördes.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att DD förtjänar kritik för sin hantering i ärendet.