title: Ersättningsanspråk med hänvisning till handläggningen av det s.k. bordellärendet

text: Justitiekanslern avslår, med hänvisning till preskription, Eva Bengtssons och hennes kusins begäran om ersättning av staten.

text: Ärendet

text: Inledning

text: Eva Bengtsson och hennes kusin vistades under år 1974 på Ulvsunda ungdomshem i Stockholm. Under en tid – när de var 14 resp. 15 år gamla – ägnade de sig åt prostitution och fick kunder genom den koppleriverksamhet som Doris Hopp bedrev. Under utredningen av brotten och senare har förts fram att bl.a. ledande politiker var kunder hos Doris Hopp. Det har också gjorts gällande att det förekom mörkläggning med hänsyn till kända personers inblandning samt att de personer som hade hand om brottsutredningarna därvid utsattes för påtryckningar.

text: I detta beslut redogör Justitiekanslern först i en bakgrund i korthet för vad här tillgängliga handlingar utvisar om främst den rättsliga handläggningen av brottsmisstankarna. Härefter anges Eva Bengtssons och hennes kusins anspråk samt grunden för dessa. Den utredning som har gjorts här redovisas i ett avsnitt. Under rubriken Justitiekanslerns bedömning anges skälen för Justitiekanslerns beslut. I slutet av det avsnittet redovisas en sammanfattning och slutsatser.

text: Bakgrund

text: Efter en tids spaning anhölls Doris Hopp den 11 maj 1976 som misstänkt för grovt koppleri. Hon häktades av Stockholms tingsrätt den 17 maj 1976. Tingsrätten angav att åtal skulle vara väckt senast den 31 maj 1976. Åklagaren begärde vid två tillfällen förlängd tid för att väcka åtal. Hos Polisen (dåvarande Stockholms polisdistrikt) sköttes förundersökningen främst av dåvarande kriminalinspektörerna Morgan Svensson och Ove Sjöstrand. Förundersökningsledare var dåvarande chefsåklagaren Eric Östberg. Förundersökningsprotokollet färdigställdes den 16 juni 1976. I protokollet finns förhör med 28 namngivna kvinnor. Vidare anges att manliga kunder hade hörts i ärendet samt att protokollen över dessa förhör inte medtogs i förundersökningsprotokollet. Sammandrag över de hållna förhören redovisades, varvid de fem kunder som därvid nämndes betecknades med siffrorna 1 – 5.

text: Dåvarande kammaråklagaren Torsten Wolff väckte den 24 juni 1976 åtal mot Doris Hopp för grovt koppleri enligt följande gärningsbeskrivning.

text: Doris Hopp har under i vart fall fem års tid och fram till dess hon greps den 11 maj 1976 i Stockholm vanemässigt och för att bereda sig vinning främjat annans otuktiga levnadssätt genom att för sexuellt umgänge förmedla kontakt mellan män och kvinnor. Doris Hopp har av sagda verksamhet haft ett utbyte inte understigande 250 000 kr. Gärningen är att bedöma som grov enär Doris Hopp främjat otuktigt levnadssätt i större omfattning.

text: Huvudförhandlingen (mål B 209-76 i Stockholms tingsrätt) hölls den 29 juni 1976. Domen avkunnades samma dag. Doris Hopp dömdes därvid för grovt koppleri till fängelse två år. Hon förpliktades att såsom förverkat värde utge 200 000 kr avseende utbyte av koppleribrott. Doris Hopp överklagade domen till Svea hovrätt och yrkade att gärningen skulle rubriceras som koppleri samt att påföljden och förverkandebeloppet skulle sättas ned väsentligt. Överklagandetiden gick ut den 20 juli 1976. Den 26 juli 1976 höll Ove Sjöstrand ett första förhör med Eva Bengtsson. I en vadeinlaga daterad den 27 juli 1976 anslutningsvädjade Eric Östberg. Han yrkade därvid en väsentlig straffskärpning samt att ett högre belopp avseende utbyte av brott skulle förklaras förverkat. Som grund för sitt yrkande angav han följande.

text: Doris Hopps koppleriverksamhet har pågått under mycket lång tid, avsett ett stort antal utnyttjade kvinnor och inbringat synnerligen stora belopp. Såsom ny omständighet rörande denna gärning får jag åberopa att bland de personer, vars otuktiga levnadssätt Doris Hopp främjat och utnyttjat, ingår minst två flickor under 15 år och minst två under 17 år. De unga flickorna har i stor omfattning av Doris Hopp ställts till äldre kunders förfogande för sexuellt utnyttjande. Sagda omständigheter är av beskaffenhet att väsentligt böra skärpa påföljden.

text: Hovrätten höll huvudförhandling i målet (B 1350/76) den 16 augusti 1976. Till förhandlingen hade Eva Bengtsson och hennes kusin kallats att höras som målsägande. Eva Bengtsson kom inte till förhandlingen. Åklagaren, Torsten Wolff, påkallade att hon skulle höras. Han ansåg dock att huvudförhandlingen kunde påbörjas och fortsätta senare.

text: Doris Hopp angav som sin inställning att hon inte hade känt till att några av de målsägande som hon hade haft kontakt med i sin verksamhet var underåriga. Vid huvudförhandlingen hördes kusinen som målsägande. Som vittne hördes en ungdomshemsassistent som hade varit övervakare för Eva Bengtsson under vistelsen på ungdomshemmet Ulvsunda. Efter en paus i förhandlingen återkallade Doris Hopp härefter överklagandet. Eftersom överklagandet hade återkallats förföll åklagarens talan. Hovrätten avskrev målet från vidare handläggning.

text: Efter huvudförhandlingen i hovrätten inleddes förundersökning mot Sigvard Hammar och ytterligare två personer angående otukt med barn. Förundersökning i den delen tycks ha inletts den 23 augusti 1976.

text: Ett första förhör i denna förundersökning hölls med Eva Bengtsson den 25 augusti 1976 för att – enligt vad som anges i förhörsprotokollet – klarlägga vilka män som hade utnyttjat henne sexuellt och om dessa män hade gjort sig skyldiga till koppleri. Enligt förhöret uppgav hon att hon hade haft samlag med Sigvard Hammar och ytterligare två män. Det framgår av förhöret att hon även hade haft andra män som kunder. Förhör angående misstanke om otukt med barn hölls med Sigvard Hammar och de två andra männen i december 1976. Sigvard Hammar gjorde gällande att det inte hade varit något tal om flickornas ålder samt att han tog för givet att de var 17 – 18 år gamla. De andra två männen bestred att de hade haft samlag med flickorna. Förundersökningsprotokollet i denna del är daterat den 29 december 1976. Förundersökningen lades ned den 8 juli 1977 med motiveringen att brott ej var styrkt. Åklagaren preciserade inte närmare skälen för beslutet.

text: Under förundersökningen avseende otukt med barn utökades brottsmisstankarna mot Sigvard Hammar till att omfatta koppleri alternativt medhjälp till koppleri. Åtal väcktes den 8 juli 1977 mot Sigvard Hammar för medhjälp till koppleri. I gärningsbeskrivningen angavs bl.a. att han under sommaren 1974 hade medverkat till Doris Hopps brottslighet genom att, i avsikt att flickorna därigenom skulle få kunder för sexuellt umgänge mot betalning, sammanföra Eva Bengtsson och hennes kusin med Doris Hopp, genom vilken flickorna därefter tillsammans hade fått i vart fall ett 70-tal kunder. Sigvard Hammar erkände gärningen. Han bestred dock ansvar och gjorde därvid gällande att omständigheterna var sådana att påföljden borde efterges och att hans medverkan i vart fall var att bedöma som ringa. Tingsrätten fann att det inte förelåg några särskilda skäl för att det skulle vara uppenbart att påföljd inte var erforderlig. Vidare angav tingsrätten att flickorna vid tillfället var mycket unga samt att gärningen redan på grund därav inte kunde anses ringa. Tingsrätten dömde Sigvard Hammar för den åtalade gärningen till villkorlig dom. Domen avkunnades den 22 november 1977 (mål nr B 287/77). När det gäller misstanken om otukt med barn lades förundersökningen som sagt ned den 8 juli 1977.

text: Dåvarande justitiekanslern Ingvar Gullnäs gjorde en utredning som primärt hade till syfte att klarlägga om rikspolischefen Carl Persson kunde anses ha haft tillräcklig anledning att lämna regeringen den information som framgick av en promemoria den 20 augusti 1976. Justitiekanslern fann i ett beslut den 1 juni 1978 inte anledning till kritik mot Carl Persson i denna del (JK:s dnr

text: ). Han fann inte heller någonting som tydde på att Carl Persson skulle ha haft något politiskt syfte med sin information till regeringen eller velat skada någon viss person.

text: Med anledning av anmälningar från två personer inledde Riksdagens ombudsmän (JO) en granskning av åklagarnas befattning med koppleriutredningen (dnr 1933/76 och 2207/76). I en av anmälningarna hade hänvisats till ett uttalande som Torsten Wolff hade gjort i en intervju. Han hade, enligt anmälaren, hävdat att namnen på de ”kända personer” som grovt utnyttjat minderåriga flickor kom i dagen först vid hovrättsförhandlingen. Anmälaren gjorde gällande att detta enligt Polisen skulle vara osant och ifrågasatte om Torsten Wolff hade medverkat till att tysta ned och förhindra rättvisans gång. I ett beslut den 4 mars 1977 hänvisade JO (justitieombudsmannen Anders Wigelius) i denna del till vad Morgan Svensson hade uppgett:

text: Vid de spaningar som föregått själva ingripandet mot H. hade det bl.a. framkommit att flickor i åldern 15 – 18 år ingick i organisationen. Trots stora försök från polisens sida hade dessa flickor icke kunnat identifieras. Östberg informerades om detta förhållande och han framhöll för utredningspersonalen att det var angeläget att om möjligt få den situationen klarlagd, dvs. om H. anlitat flickor under 18 år. Det lyckades dock inte för polisen att under själva förundersökningen nå längre i den frågan. Först senare eller närmare bestämt efter semesterperioden 1976 lyckades spaningspersonal identifiera en minderårig flicka som ingått i organisationen. Östberg informerades omgående om detta förhållande.

text: JO angav i sitt beslut att han inte hade kunnat finna något stöd för anmälarens misstankar mot Torsten Wolff och företog ingen vidare undersökning i saken. Han angav vidare att Torsten Wolff, vilket hade framkommit i ett yttrande från Eric Östberg, skulle komma att pröva om åtal skulle väckas mot någon för att i sexuellt avseende ha utnyttjat minderåriga flickor.

text: Anspråket

text: Eva Bengtsson och hennes kusin har – genom advokaten Niclas Karlsson – begärt ersättning av staten med 1 miljon kronor vardera. De har också begärt en ursäkt av staten. Till stöd för sin begäran om ersättning har de angett bl.a. följande. Eva Bengtsson och kusinen utnyttjades sexuellt i den av Doris Hopp bedrivna koppleriverksamheten på 1970-talet. Flickorna var då endast 14 år. Koppleriverksamheten har rönt stor uppmärksamhet från tid till annan. Åtskilligt har skrivits om händelserna, som oftast går under beteckningen ”Bordellhärvan”. Som referens kan nämnas boken ”Makten, männen, mörkläggningen” av Deanne Rauscher och Janne Mattsson. Eva Bengtsson och kusinen var brottsoffer, då de hade utsatts för brott enligt bestämmelserna i

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: De har vidare anfört följande.

text: Brotten har varit kända, brottsoffren och gärningsmännen likaså. Flickorna förhördes ingående av polisens utredare varvid detaljerade uppgifter och klara utpekanden lämnades om förövarna.

text: Polisen under ledning av åklagaren hade fullt tillräckligt med material för att gå vidare i ärendet med ett åtal. Trots utredningsmaterialet har det skett en mörkläggning, i syfte att skydda brottslingarna på grund av att de tillhört eliten inom politik, stat och näringsliv. Flickornas rättigheter som medborgare och brottsoffer har kränkts då staten trots sin kännedom om brotten har underlåtit att beivra de brott och lagföra de män som förgripit sig på dem. Begrepp som myndighetsmissbruk och rättsröta har sällan, om ens någon gång, varit så passande som i detta fall. Statens svek mot flickorna har fått till följd ett psykiskt lidande som alltjämt plågar dem och har deformerat deras liv.

text: Eva Bengtsson och kusinen fordrar en ursäkt av svenska staten och en ersättning om vardera en miljon kronor i skadestånd. Jag får utgå ifrån att staten ej åberopar preskription då det vore synnerligen stötande för den allmänna rättskänslan.

text: Det yrkade skadeståndet är motiverat utifrån att Eva och kusinen under hela sitt vuxna liv lidit psykiskt av att staten trots kännedom om övergreppen underlåtit att agera mot brottslingarna. Deras förtroende för politiken och samhällets institutioner har raserats. Varje gång de under årens lopp i media läst om och på TV sett de tidigare kunderna, politikerna/samhällstopparna, vilka gärna talat sig varma i moraliska spörsmål, har de smärtsamt påmints om övergreppen. De sexuella övergreppen har följts av ett rättsövergrepp som saknar motstycke i svensk modern historia.

text: Det förskräcker att staten, med vars lagar de svaga ska skyddas, tvärtom skyddar brottslingarna – därtill de personer som tillhör landets ledning och är satta att stifta och upprätthålla lagar som skulle ha skyddat dessa unga flickor. När personer i ledande ställning och ansvarig position istället själva begår övergrepp och staten med kännedom om detta blundar och vänder flickorna ryggen är statens skam – och ansvar för att söka ställa tillrätta – som allra störst.

text: Utredningen här

text: Justitiekanslern har tagit del av följande akter och handlingar.

text: – Stockholms tingsrätts akt B 209/76 (åklagaren ./. Doris Hopp),

text: – Svea hovrätts akt B 1350/76 (Doris Hopp ./. åklagaren och omvänt),

text: – Stockholms tingsrätts akt B 287/77 (åklagaren ./. Sigvard Hammar),

text: – Stockholms polisdistrikts akt dnr K 70 946 -- 948-76 (förundersökningen angående otukt med barn m.m.),

text: – Justitiekanslerns beslut den 1 juni 1978 i ärende dnr

text: – Riksdagens ombudsmäns akt dnr 1933/76,

text: – en promemoria som överlämnades av Carl Persson till regeringen den 21 augusti 1976 samt ett koncept till denna promemoria, och

text: – en promemoria daterad den 17 augusti 1976 upprättad av Morgan Svensson.

text: Justitiekanslern har också tagit del av följande böcker och TV-program.

text: – Deanne Rauscher och Janne Mattsson, Makten, männen, mörkläggningen, Vertigo förlag, 2004,

text: – Carl Persson och Anders Sundelin, Utan omsvep, Norstedts förlag, 1990, och

text: – ”Studio S” den 2 maj 1978.

text: Under handläggningen har Justitiekanslern haft samtal med följande personer (de titlar de hade i mitten av 1970-talet anges här).

text: – Olof Frånstedt (operativ chef, SÄPO),

text: – Morgan Svensson (kriminalinspektör),

text: – Ove Sjöstrand (kriminalinspektör),

text: – Eva Bengtsson, och

text: – kusinen.

text: Justitiekanslern har också haft korta telefonsamtal med dåvarande justitiekanslern Ingvar Gullnäs och dåvarande rikspolischefen Carl Persson.

text: Vid samtalet med Eva Bengtsson och hennes kusin deltog deras ombud Niclas Karlsson och författaren Deanne Rauscher.

text: Kortfattade anteckningar från samtalen, innefattande vad som har bedömts vara av intresse för Justitiekanslerns bedömning, finns intagna i akten.

text: Dåvarande chefsåklagaren Eric Östberg har på grund av sjukdom bedömts inte böra höras. Deanne Rauscher har lånat ut inspelningar som innehåller de intervjuer som hon höll med Eric Östberg i samband med att hon och medförfattaren skrev den tidigare nämnda boken. Justitiekanslern har tagit del av inspelningarna.

text: Dåvarande kammaråklagaren Torsten Wolff avled år 1999.

text: Rättslig reglering

text: Vissa processuella och straffrättsliga regler

text: Två processuella bestämmelser är av intresse i ärendet. Dessa gäller de frister som gäller för överklagande. Tingsrättens dom i ett brottmål kan överklagas inom tre veckor från den dag då domen gavs, se

text: 51 kap. 1 § rättegångsbalken

text: . Tidigare kallades överklagandeskriften för vadeinlaga. Om den ena parten har överklagat tingsrättens dom får även motparten föra talan mot domen, trots att han inte har klagat inom treveckorsperioden. En sådan talan måste föras inom en vecka från det att överklagandetiden gick ut, se

text: 51 kap. 2 § rättegångsbalken

text: . Ett sådant överklagande kallades tidigare anslutningsvad. Ett sådant överklagande förfaller om det första överklagandet återkallas.

text: Här bör också nämnas vissa straffrättsliga regler. De tas upp här i den lydelse som är aktuell i detta ärende, dvs. lydelsen i mitten av 1970-talet.

text: 6 kap. 3 § brottsbalken

text: : ”Har någon könsligt umgänge med barn under femton år, dömes för otukt med barn till fängelse i högst fyra år.”

text: 6 kap. 8 § brottsbalken

text: : ”Den som genom att utlova eller giva ersättning skaffar eller söker skaffa sig tillfällig könsförbindelse med någon som är under aderton år eller, om han är av samma kön, under tjugo år, dömes för förförelse av ungdom till böter eller fängelse i högst sex månader.”

text: I

text: 6 kap. 9 § brottsbalken

text: anges att ansvar som är föreskrivet i kapitlet för gärning som begås mot någon under viss ålder ”skall ådömas även den som icke insåg men hade skälig anledning antaga att den andre ej uppnått sådan ålder”.

text: Påföljd fick inte ådömas om den misstänkte inte hade häktats eller fått del av åtal för ett visst brott inom två år om det inte var föreskrivet svårare straff än fängelse i ett år. Den preskriptionstiden gällde således för brottet förförelse av ungdom. För brottet otukt med barn, där det svåraste straffet som nämnts var fängelse fyra år, var preskriptionstiden tio år. Dessa bestämmelser fanns i

text: 35 kap. 1 § brottsbalken

text: Vissa skadeståndsregler

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelserna om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar någon annan genom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredande som innefattar brott, vissa andra i lagrummet angivna brott eller liknande brottsliga gärningar. Denna bestämmelse är nu upphävd, men en bestämmelse med väsentligen samma innebörd finns numera i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: Min granskning har begränsat sig till det som jag har bedömt vara relevant för prövningen av Eva Bengtssons och kusinens skadeståndsanspråk. Utgångspunkten är därvid att det kan bli aktuellt att betala skadestånd till dem om det får anses ha varit ett skadeståndsgrundande fel av polis och åklagare att avstå från att beivra sexualbrott som Eva Bengtsson och kusinen hade utsatts för. I den mån beslutet grundade sig väsentligen på en bedömning av möjligheterna att nå framgång med lagföringen fordras för skadestånd, i enlighet med rättspraxis, att det var en uppenbart oriktig bedömning. Därtill fordras för att de ska ha rätt till ersättning för kränkning att ett eventuellt fel är att se som ett tjänstefel, alltså ett brott. För att de ska ha rätt till ersättning för personskada eller ekonomisk skada fordras att det står klart att denna skada är en följd av felet, och därtill en rimligt närliggande följd.

text: Eftersom de fel som kan ha förekommit inträffade för mer än tio år sedan är en eventuell skadeståndsskyldighet för staten preskriberad. Rent rättsligt finns det alltså inte någon skyldighet för staten att betala skadestånd. Att skadeståndsanspråk preskriberas fyller framför allt det syftet att anspråk ska framföras i rimlig tid för att prövningen inte ska behöva ske långt i efterhand med den försvagning av minnen m.m. som då naturligen har inträffat. Man brukar också säga att den skadeståndsskyldige efter viss tid ska kunna lägga det inträffade bakom sig och inte hur länge som helst behöva räkna med risken av ett skadestånd.

text: Det är sålunda möjligt för mig att hänvisa till preskription för att avslå skadeståndsanspråket. Om Justitiekanslern väljer att göra invändning om preskription är det inte heller möjligt att få skadestånd efter en domstolsprövning.

text: I särskilda undantagsfall anser sig emellertid Justitiekanslern böra avstå från att åberopa preskription. Några regler om när detta närmare bestämt kan eller bör ske finns inte. För min del anser jag det rimligt att avstå från preskriptionsinvändning när det står klart att en person har utsatts för ett allvarligt skadeståndsgrundande fel som staten är ansvarig för och har drabbats hårt av det. Med en mer generös praxis än så skulle riskerna vara alltför stora att Justitiekanslern ofta tvingades granska och pröva gamla händelser.

text: Den fråga som jag har ställt mig, och som har utgjort ramen för min undersökning, är alltså denna: Står det klart att Eva Bengtsson och kusinen har utsatts för ett allvarligt skadeståndsgrundande fel genom att polis och åklagare avstod från att beivra sexualbrott som de hade utsatts för, och har de i så fall drabbats hårt av detta fel? Jag har ansett mig böra undersöka ärendet så långt att jag efter en rimlig insats av tid och arbete kan bedöma om den angivna förutsättningen är uppfylld.

text: Med den angivna utgångspunkten har jag inte haft någon anledning att försöka utreda vilka personer som var flickornas kunder. Denna omständighet kan visserligen ha haft betydelse för om det förekom några ovidkommande eller obehöriga hänsyn i samband med beslutet att inte gå vidare med brottsutredningen. Men det som i första hand är av betydelse är om det faktiskt var ett allvarligt fel att inte gå vidare med denna utredning. Ett klarläggande nu, helt eller delvis, av kundkretsen kan enligt min bedömning inte tillmätas någon betydelse vid den prövning som jag därvid har att göra.

text: Vad som framkommit i utredningen av skadeståndsfrågan

text: Utredningen visar enligt min mening att det inte finns någon anledning att betvivla att Eva Bengtsson och hennes kusin utsattes för en stor mängd sexualbrott. Eva Bengtsson var bara 14 år när övergreppen började och utsattes sålunda för det brott som då kallades otukt med barn. Sedan hon hade fyllt 15 år (den 10 november 1974) var brottet mot henne – liksom mot kusinen – förförelse av ungdom. Kusinen var 15 år när övergreppen började. Hon är född den 11 juli 1959.

text: Brottsutredningen inriktades på att lagföra Doris Hopp för koppleri, sedermera också Sigvard Hammar för medhjälp till koppleri. Frågan om att lagföra prostitutionskunder för otukt med barn aktualiserades inte förrän i samband med hovrättsförhandlingen i målet mot Doris Hopp, tydligen bl.a. för att det i början inte var klart att underåriga flickor hörde till de prostituerade. Så småningom stod detta emellertid klart för utredarna, vilket bl.a. visade sig i att åklagaren särskilt åberopade denna omständighet när målet mot Doris Hopp togs upp i hovrätten.

text: Eric Östberg har uttalat i huvudsak följande i ett samtal år 2003 med Deanne Rauscher angående de underåriga flickornas roll i utredningen samt eventuell mörkläggning e.d. (här sammanfattat av Justitiekanslern och indraget för att markera var referatet börjar och slutar):

text: Som han minns det hade utredarna före åtalet misstankar om att det hade funnits småflickor bland de prostituerade. Men som åklagare måste han ha bevis, han måste kunna styrka sina påståenden i domstolen. Det kan inte ha varit någon bevisstyrka i påståendena om underåriga flickor, för då hade han absolut tagit med det i åtalet. Det var ju något som ökade straffvärdet avsevärt. Eftersom Doris Hopp satt häktad brådskade det med åtalsbeslutet, så det gällde att få saker och ting ur händerna. Att utredarna säger att de fick besked om att de inte skulle gå närmare in på en utredning om småflickorna kan bero på att deras chef inom polisen (Rolf Bångerud) kan ha sagt så. Denne kan ha haft order från ”högre ort”. Därmed avser han rikspolischefen Carl Persson. Själv skulle han inte ha satt sig på tvären om det hade funnits uppgifter av någon substans om otukt med barn.

text: Det var efter att han kom tillbaka från semestern som han fick reda på att polismännen hade hittat två av småflickorna och att man nog kunde styrka att Doris Hopp använde underåriga. Det var därför han lämnade in ett anslutningsvad till hovrätten och yrkade på ett strängare straff. Att Doris Hopp inte blev åtalad i efterhand för att ha använt småflickor berodde nog på att detta brott konsumerades av det som hon redan hade dömts för.

text: Om det är som någon polis (Kurt Nyblom) tydligen har berättat, att det kom direktiv uppifrån att mörka ”Hopp-historien”, så är det skandalöst. Han hade dock aldrig någon känsla av att det hade gått sådan politik i ärendet. Om man skulle ha hållit inne med uppgifter för att det inte skulle komma fram någonting som skadade valet är det oerhört. Men det finns ingen möjlighet att regeringens företrädare skulle ha vågat lägga sig i en pågående brottsutredning, i varje fall inte genom att vända sig till honom. Om man hade kommit till honom som åklagare, hade han gått till tidningarna och sagt att han var utsatt för påtryckning och ministerstyre.

text: Han visste att Säpo hade en lång lista över prominenta kunder, bl.a. statsråd och andra politiker, men den listan fick han inte se. Han hade Doris Hopps adressbok och där fanns inte dessa namn. Någon sorts information fick han om att även andra namn än kunderna i adressboken förekom, det kan ha varit när poliserna satt och lyssnade på några band. Men hela listan har han aldrig fått se.

text: Eric Östberg fick inte någon fråga angående den utredning om otukt med barn som förekom mot andra personer än Doris Hopp. Det är därvid att märka att det var Torsten Wolff som fattade beslut i den delen.

text: Kammaråklagaren Torsten Wolff anförde i denna del följande i JO:s utredning:

text: Vid huvudförhandlingen [i tingsrätten, JK:s anmärkning] hävdade jag att gärningen skulle bedömas som grov på grund av den långa tid, fem år, som verksamheten pågått, det stora antal flickor som utnyttjats, 28 flickor hade hörts i förundersökningen samt det stora utbytet, 250 000 kr. Det var då inte känt att minderåriga flickor utnyttjats.

text: Jag erfor senare, när jag själv var på semester, att chefsåklagare Östberg anslutningsvädjat mot domen med yrkande om väsentlig straffskärpning, enär det framkommit, att Doris Hopp i sin verksamhet utnyttjat två flickor under 15 år och två flickor under 17 år.

text: Kompletterande utredning innefattande förhör med tre av dessa flickor, en ungdomshemsassistent på det ungdomshem flickorna tillhört, samt två berörda män inkom till åklagarmyndigheten den 11 augusti. Östberg var då åter på semester medan jag återkommit i tjänst. Påföljande dag begärde jag i hovrätten förhör med två av flickorna och ungdomshemsassistenten.

text: En av flickorna och ungdomshemsassistenten var tillstädes och hördes vid huvudförhandlingen i hovrätten 16 augusti 1976. Efter dessa förhör begärde jag att även den andra flickan skulle höras innan målet avgjordes. Doris Hopp återkallade då efter överläggning med sin advokat sin vadetalan till följd varav tingsrättens dom vann laga kraft.

text: Efter hovrättsförhandlingen tog jag kontakt med kriminalinspektör Morgan Svensson, och meddelade att berörda män skulle inlottas som misstänkta för otukt med barn, vilket också skedde. Denna förundersökning leddes av chefsåklagare Östberg.

text: I TV-programmet Studio S den 3 maj 1978 uttalade Torsten Wolff i huvudsak följande:

text: I utredningen om otukt med barn hördes bara tre personer. Det är riktigt att det förekom många andra kunder till flickorna. Han kan inte svara på varför de inte blev hörda trots att några namn tydligen blev kända. Skulle han nu [år 1978, JK:s anmärkning] få veta namnen på kunderna skulle han höra dessa personer.

text: Han gjorde bedömningen att det inte skulle gå att styrka otukt med barn. För detta fordrades att kunderna hade ”skälig anledning att anta” att flickorna eller någon av dem var under 15 år. Han träffade dem inte förrän under utredningen år 1976, och då verkade de väldigt avancerade. Utifrån vad han då kunde se ansåg han det ”omöjligt att längre bevisa” att kunderna skulle ha haft anledning anta att de var under 15. Han kände sig alldeles säker på att det inte skulle gå att få en fällande dom.

text: I ”bordellmammeutredningen” förekom inga politiker. Han vet att Säpo gjorde en egen utredning men kände inte till detta då och hade ingenting med den utredningen att göra.

text: Torsten Wolff fick inte några frågor om varför man inte försökte hinna väcka åtal för förförelse av ungdom.

text: Bedömning av skadeståndsfrågan

text: Enligt Justitiekanslerns mening är det, sett i efterhand, svårt att se något annat godtagbart skäl för att inte gå vidare med brottsutredningen avseende otukt med barn än det som Torsten Wolff nämnde, nämligen att det inte skulle gå att styrka brottsligt uppsåt hos de berörda prostitutionskunderna. Mot en invändning från kunderna att de utgick från att Eva Bengtsson var minst 15 år kunde åklagarna sålunda få svårt att styrka att kunderna, eller någon av dem, förstod eller hade skälig anledning anta att hon inte hade fyllt 15.

text: Av det sagda framgår vilket det subjektiva brottsrekvisitet var. I

text: 6 kap. 9 § brottsbalken

text: angavs sålunda att ansvar för bl.a. brottet otukt med barn skulle ”ådömas även den som icke insåg men hade skälig anledning antaga att den andre ej uppnått sådan ålder”, dvs. 15 år. För bedömningen av frågan om åtal borde väckas var det alltså avgörande om den misstänkte ”hade skälig anledning antaga” att – i detta fall – Eva Bengtsson var under 15 år. I förarbetena till bestämmelsen (

text: prop. 1962:10

text: s. B 171) angavs bl.a. att ”den valda formuleringen får anses innefatta krav på en tämligen hög grad av oaktsamhet”, och i ett exempel hänvisades till den kroppsliga utvecklingen hos barnet i fråga. Och det uttalades: ”Det är i gränsfallen som han ej skall undgå ansvar genom att hänvisa till att han icke haft säker kännedom om barnets verkliga ålder.”

text: Det angivna skälet – att brott skulle bli svårt att styrka – kan enligt min mening inte anses ha varit en godtagbar anledning att avstå från att ens driva utredningen så långt att ytterligare ett antal personer förhördes och därvid fick frågor om flickornas ålder. Det fotografi som har företetts av Eva Bengtsson från den tiden ger enligt min mening i varje fall inte grund för en säker slutsats att hon då hade fyllt 15. Det måste ha framstått som fullt möjligt att någon man som utnyttjade henne förstod eller hade skälig anledning att anta att hon var under 15. Med hänsyn till brottets art hade det då rimligen funnits skäl att försöka styrka brott genom ytterligare utredning.

text: Det hittills sagda gäller brottet otukt med barn. Därtill kommer att Eva Bengtsson och hennes kusin utsattes för förförelse av ungdom. För detta brott skulle nämligen den dömas ”som genom att utlova eller giva ersättning skaffar eller söker skaffa sig tillfällig könsförbindelse med någon som är under aderton år”. Brotten begicks under år 1974 och förundersökningen avseende otukt med barn var färdig i slutet av december 1976. Som har nämnts preskriberades brottet förförelse av ungdom efter två år. Det var alltså för sent att väcka åtal för ett sådant brott i början av år 1977. Det första förhöret med Eva Bengtsson hölls dock redan den 26 juli 1976, och det mesta talar för att hon prostituerade sig en bit in på hösten 1974. Med en snabb utredningsinsats borde det därför ha varit möjligt att förhöra och kanske väcka åtal i tid mot någon eller några personer för förförelse av ungdom.

text: När det gäller detta brott kan dock ett godtagbart skäl för att avstå från utredning ha varit att man bedömde det svårt att i tillräcklig tid föra utredningen så långt att det fanns grund för ett åtal. Åtminstone beträffande Sigvard Hammar borde det dock ha stått klart i tid – även om han kom att höras först i december – att det skulle gå att uppnå en fällande dom för förförelse av ungdom. Såvitt avsåg honom kan dock ett acceptabelt skäl för att avstå från ett sådant försök ha varit att man ville pröva möjligheten att få honom fälld för det allvarligare brottet otukt med barn. Utredningen pågick ju också beträffande medhjälp till koppleri. Åtminstone sett i efterhand har jag intrycket att man inte tillräckligt omsorgsfullt prövade möjligheten att få honom och kanske ytterligare någon fälld för förförelse av ungdom, men det går knappast att säga säkert att åklagarna här begick ett fel.

text: Även med beaktande av svårigheterna att mer än 30 år i efterhand korrekt bedöma de beslut som fattades och motiven för dem, anser jag mig kunna konstatera att man borde ha gjort större ansträngningar för att utreda och eventuellt beivra brotten mot Eva Bengtsson och hennes kusin. Det gäller i varje fall brottet otukt med barn mot Eva Bengtsson, som var 14 år gammal sommaren 1974 medan hennes kusin var 15.

text: Enligt min uppfattning är det den sistnämnda försummelsen som skulle kunna vara skadeståndsgrundande. I övrigt anser jag mig sålunda inte ha tillräcklig grund för att säga att det begicks skadeståndsgrundande fel mot Eva Bengtsson eller kusinen.

text: Frågan är då om det var skadeståndsgrundande att inte gå vidare med utredningen om otukt med barn. Därvid har det betydelse vilka bevekelsegrunder som låg till grund för åklagarens beslut. Rörde det sig om en vanlig åklagarbedömning om t.ex. möjligheterna att nå framgång med ett åtal, eller togs det ovidkommande eller rentav obehöriga hänsyn? I det förstnämnda fallet fordras för skadestånd att bedömningen var uppenbart felaktig. Om det togs ovidkommande hänsyn – som t.ex. att utredningen skulle bli mycket omfattande eller väcka stor uppmärksamhet – får beslutet anses ha varit skadeståndsgrundande redan om det i sak var oriktigt. Och om det förekom obehöriga hänsyn får beslutet anses ha varit skadeståndsgrundande redan om det kan ifrågasättas från sakliga utgångspunkter.

text: Utifrån den utredning som jag har kunnat göra anser jag mig inte kunna säga något säkert om åklagarens motiv. Det kan ha handlat om att han antog sig inte kunna styrka brottet otukt med barn, eller att chanserna i varje fall inte var så stora att det fanns tillräckliga skäl att gå vidare med utredningen. Men det går enligt min mening inte att utesluta att det åtminstone till en del fanns även andra skäl, t.ex. att utredningen för vad den kunde komma att avslöja och leda till tedde sig mindre lockande, något som i så fall får betraktas som ovidkommande för beslutet.

text: Det finns däremot inte något stöd i den utredning som jag har gjort för att det förekom otillbörliga påtryckningar mot åklagarna, än mindre att dessa lät sig påverkas av sådana påtryckningar. Inte heller finns det något stöd för obehöriga hänsynstaganden i övrigt (jfr JO:s ovannämnda beslut avseende Torsten Wolff). Jag anser mig därför i den fortsatta bedömningen böra bortse från den möjligheten.

text: Det går enligt min mening inte att nu dra någon säker slutsats i frågan om felet var skadeståndsgrundande. För min del lutar jag närmast åt att så var fallet. Anledningen är att bedömningen att man inte skulle gå vidare med utredningen längre än som skedde framstår – i varje fall i dagens ljus – som ytterligt diskutabel även om inga ovidkommande hänsyn togs. Rimligen borde man åtminstone ha försökt ta reda på namnen på ytterligare några kunder och förhört dem.

text: Bedömning av preskriptionsfrågan

text: Jag utgår fortsättningsvis från att beslutet att inte gå vidare med utredningen om otukt med barn i och för sig var skadeståndsgrundande för staten. Som tidigare har sagts är dock skadeståndsansvaret preskriberat. För att Justitiekanslern ska avstå från att åberopa preskription fordras då, som också har sagts tidigare, att det står klart att Eva Bengtsson utsattes för ett allvarligt skadeståndsgrundande fel och att hon har drabbats hårt av det.

text: Min utredning har inte gett något svar på frågan om det rörde sig om ett allvarligt fel. Ett sådant fel skulle det vara t.ex. om det förekom någon form av mörkläggning som påverkade beslutet, eller om det annars togs obehöriga hänsyn. Det skulle också kunna vara ett allvarligt fel om beslutet grundade sig på en grav felbedömning eller en ovilja att ta sig an en i olika hänseenden besvärlig utredning.

text: Utredningen har som sagt inte gett något svar på frågan om det förekom något sådant allvarligt fel. Det betyder att det inte står klart att det var fråga om ett sådant fel, vilket som framgått krävs för att jag ska kunna avstå från preskriptionsinvändning. Jag bedömer att jag med en fortsatt utredning inom rimliga resursramar inte kommer att kunna nå fram till slutsatsen att det står klart att det rörde sig om ett allvarligt fel. Det innebär att jag får konstatera att det kan ha rört sig om ett allvarligt fel, men att detta inte kan sägas stå klart.

text: I det läget anser jag mig, i enlighet med vad som tidigare har sagts, inte böra eller kunna avstå från att åberopa att skadeståndsanspråket är preskriberat. Jag vill tillägga att jag inte av t.ex. generositet kan avstå från en sådan invändning. Lika fall måste behandlas lika, och i så fall skulle jag riskera att skapa en praxis som innebar att Justitiekanslern, och kanske andra myndigheter, i framtiden skulle anse sig behöva granska och pröva klagomål avseende gamla händelser i en omfattning som inte är önskvärd. Härtill kommer att en sådan generositet skulle strida mot den bundenhet till skadeståndsrätten som Justitiekanslern i princip har att iaktta. Det är bara regeringen som har rätt att utge ersättning ex gratia, dvs. utan stöd i lag.

text: Jag har alltså kommit fram till att staten inte bör avstå från att åberopa preskription.

text: Med denna bedömning saknar jag anledning att gå in på frågan om vilken skada som Eva Bengtsson eller kusinen har drabbats av, liksom på frågan om det har förekommit ett tjänstefel som grundar rätt till ersättning för kränkning.

text: Sammanfattning och slutsatser

text: 1. Det finns inte någon anledning att betvivla att Eva Bengtsson och hennes kusin utsattes för en stor mängd sexualbrott, Eva Bengtsson för otukt med barn och förförelse av ungdom, hennes kusin för förförelse av ungdom.

text: 2. Enligt Justitiekanslerns bedömning borde utredningen för otukt med barn ha drivits längre än som skedde med sikte på åtal. Att detta inte skedde innebar sannolikt ett skadeståndsgrundande fel.

text: 3. Åtminstone sett i efterhand är intrycket att åklagarna inte tillräckligt omsorgsfullt prövade möjligheten att få en eller flera personer fällda för förförelse av ungdom. Det finns dock inte tillräckligt stöd för att säga att i så fall denna försummelse också var skadeståndsgrundande.

text: 4. Justitiekanslerns utredning har inte gett något stöd för att det förekom otillbörliga påtryckningar mot åklagarna, än mindre att dessa lät sig påverkas av sådana påtryckningar. Inte heller i övrigt finns det någon grund för att säga att det togs obehöriga hänsyn vid beslutet att inte gå vidare med utredningen.

text: 5. Eva Bengtssons och hennes kusins anspråk är preskriberade. Det kan inte anses stå klart att det begicks allvarliga fel mot henne eller kusinen. Justitiekanslern har då inte skäl att avstå från att åberopa preskription. Skadeståndsanspråken ska därför avslås.

text: Önskemålet om en ursäkt

text: Eva Bengtsson och kusinen har begärt en ursäkt för det som myndigheterna har utsatt dem för.

text: Det finns inte några regler för ursäkter från staten och det kan anläggas en rad synpunkter på lämpligheten av en ursäkt när fel har begåtts. Justitiekanslern är i princip positiv till att staten ber om ursäkt när det är befogat men anser sig inte ha någon behörighet att framföra ursäkter för fel som statliga myndigheter eller tjänstemän må ha begått. Justitiekanslern bör i varje fall inte be om ursäkt för statens räkning när det gäller händelser som inte har kunnat utredas med tillräcklig grad av säkerhet.

text: Jag konstaterar dock att Eva Bengtsson och kusinen utsattes för en hänsynslös behandling när de var unga och att rättsväsendets myndigheter delvis synes ha brustit i sitt ansvar mot dem.

text: Borde JK:s utredning ha drivits längre?

text: Jag har övervägt om jag av andra skäl än för att kunna bedöma skadeståndsfrågan borde försöka komma längre i utredningen om vad som faktiskt förekom i olika hänseenden. Därvid har jag funnit att det inte finns skäl att försöka ta reda på vilka personer som var kunder till de prostituerade, vare sig till Eva Bengtsson och kusinen eller till andra. Vidare har jag bedömt att det inte heller utan särskilt uppdrag bör ankomma på Justitiekanslern att försöka utreda vad som förekom i övrigt. Det kan i det sammanhanget konstateras att det nu sannolikt inte går att skapa full klarhet kring allt, eller ens det mesta, av det som från ett allmänt perspektiv kunde vara av intresse att veta.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om ett hotfullt uttalande i direktsänd radio, riktat mot bl.a. den ansvarige utgivaren för radioprogrammet, har åtnjutit

org: jk

text: Justitiekanslern återlämnar anmälan till Polismyndigheten i Skåne för de åtgärder som kan vara aktuella där.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Polismyndigheten i Skåne har hit överlämnat en anmälan angående olaga hot för prövning. Enligt anmälan har en person vid ett flertal tillfällen den 15 januari 2011 ringt till radioprogrammet Iranska föreningen för fred och dialog och i direktsändning sagt att han ska mörda alla på radiokanalen. Anmälarna har även uppgett att de har hotats av samma person tidigare.

text: Av Myndigheten för radio och tv:s hemsida framgår att Iranska föreningen för fred och dialog har tillstånd att sända närradio i Malmö under beteckningen Radio Aryamehr.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) är varje svensk medbor-gare gentemot det allmänna tillförsäkrad rätt att enligt den grundlagen i bl.a. ljudradio offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst. I

text: 1 kap. 2 §

text: YGL stadgas vidare en rätt att till bl.a. redaktioner lämna uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i sådana medier som omfattas av YGL (s.k. meddelarfrihet). Myndigheter och andra allmänna organ får enligt

text: 1 kap. 4 §

text: YGL inte utan stöd i grundlagen ingripa mot någon på grund av att han eller hon i ett sådant medium har missbrukat yttrandefriheten eller medverkat till ett sådant missbruk.

text: Regleringen i YGL innebär, med några inte här aktuella undantag, att straff- eller ersättningsansvar enligt allmän lag inte kan utkrävas av den som med stöd av sin meddelarfrihet lämnar uppgifter för publicering i ett grundlagsskyddat medium.

text: Som utgångspunkt gäller dock att YGL skapar skydd endast för uppgifter som är avsedda att ligga till grund för publicering i sådana medier som omfattas av YGL. Det krävs med andra ord att den som har lämnat ett meddelande också har åsyftat att det skulle offentliggöras. Om något sådant publiceringssyfte inte föreligger hos uppgiftslämnaren aktualiseras inte reglerna om meddelarfrihet och ett straffrättsligt ansvar enligt allmänna straffbestämmelser kan komma i fråga för de uppgifter som har lämnats. Ett exempel på en sådan straffbestämmelse är

text: 4 kap. 5 § i brottsbalken

text: om olaga hot.

text: Frågan är då om de anmälda uttalandena har åtnjutit meddelarskydd. Uttalandena har lämnats i direktsänd radio och den person som uttalat sig i radioprogrammet måste därför i och för sig ha insett att de skulle komma att offentliggöras. Detta är dock enligt Justitiekanslerns uppfattning inte detsamma som att ett publiceringssyfte har förelegat i den mening som avses när det gäller att ge en meddelare skydd mot ingripanden från det allmännas sida. Enligt anmälan riktades hoten mot bl.a. den ansvarige utgivaren (”alla på radiokanalen”) och det vore knappast rimligt att en person i skydd av meddelarfrihet skulle kunna hota utgivaren när denne inte kan avstå från att offentliggöra hotet. När ett hot framförs i ett direktsänt radioprogram får därför hotet anses vara huvudsyftet och offentliggörandet en bieffekt. De aktuella uttalandena har därför enligt Justitiekanslerns uppfattning inte åtnjutit meddelarskydd (jfr Justitiekanslerns beslut den 12 oktober 2007, dnr

text: , där samma synsätt har kommit till uttryck).

text: Det sagda innebär att bedömningen av de aktuella yttrandena ska ske utan hänsyn till att radiosändningen var grundlagsskyddad. I den mån yttrandena är brottsliga rör det sig alltså inte om något yttrandefrihetsbrott. Justitiekanslern är följaktligen inte behörig att ta ställning till anmälan och handlingarna i ärendet återlämnas till Polismyndigheten i Skåne för de åtgärder som kan vara aktuella där.

type: avgorande


title: Ersättning på grund av olika fel som begicks av åklagaren och polisen i samband med avspärrning av bl.a. en lägenhet

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Någon gång mellan den 29 och 30 december 2005 begicks ett mord i en lägenhet som ägs av Top Bostäder AB (bolaget). Lägenheten spärrades av och bolaget uppmanades att överlämnade nycklarna till Polismyndigheten i Norrbotten (polismyndigheten). Även ett par garagenycklar överlämnades till polismyndigheten.

text: Polismyndigheten utförde tekniska undersökningar i lägenheten i olika omgångar under tiden den 2 januari – 5 april 2006. Åklagaren väckte åtal i målet den 2 maj 2006. I samband med huvudförhandlingen, som påbörjades den 11 maj 2006, framställde åklagaren inte något yrkande om att avspärrningen skulle bestå till dess att domen hade vunnit laga kraft. I tingsrättens dom, som meddelades den 31 maj 2006, fanns därför inte något beslut om fortsatt avspärrning. Tingsrättens dom vann laga kraft den 28 juli 2006. Den 23 augusti samma år återlämnades lägenhets- och garagenycklarna till bolaget.

text: Anspråket m.m.

text: Bolaget har i en faktura som skickades till polismyndigheten den 28 juni 2007 begärt ersättning av staten för förmögenhetsskada med 21 424 kr jämte dröjsmålsränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: . Beloppet avser förlorade hyresintäkter för den i ärendet aktuella lägenheten och garaget under perioden januari – augusti 2006. Beloppet är beräknat efter en månadshyra om 2 343 kr för lägenheten och 335 kr för garaget. I beloppet ingår mervärdesskatt.

text: Polismyndigheten har överlämnat ärendet till Rikspolisstyrelsen som i sin tur har överlämnat anspråket hit för prövning.

text: Rikspolisstyrelsen har avstyrkt anspråket.

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket och tillstyrkt att ersättning utgår för de hyresintäkter avseende lägenheten som bolaget kan visa att man har gått miste om under tiden juni – augusti 2006.

text: Utredningen

text: Bolaget har till stöd för anspråket sammanfattningsvis anfört följande.

text: Den person som bodde i lägenheten flyttade i samband med avspärrningen. Bolaget har dock en bostadskö från vilken man hade kunnat få en ny hyresgäst. Bolaget ringde därför flera gånger till polismyndigheten och frågade när man kunde få tillgång till lägenheten och garaget. När man hade fått tillbaka nycklarna hyrdes lägenheten och garaget ut med tillträde den 1 september 2006. Avspärrningen medförde således att bolaget gick miste om hyresintäkter med yrkat belopp. Polisen informerade aldrig bolaget om att garaget inte var avspärrat.

text: Rikspolisstyrelsen har hänvisat till att det var åklagaren som fattade beslutet om avspärrning av lägenheten och att polismyndigheten därför inte har gjort sig skyldig till något skadeståndsgrundande fel. Rikspolisstyrelsen har vidare anfört att några av de poliser som deltog i brottsutredningen har erinrat sig att även garaget var avspärrat under viss tid men att det inte finns något uttryckligt beslut från åklagaren som visar att så var är fallet. Rikspolisstyrelsen har tillagt att polismyndigheten inte har haft någon invändning mot bolagets påstående att även garagenycklarna omhändertogs av Polisen.

text: Åklagarmyndigheten har sammanfattningsvis anfört följande.

text: Lägenheten var avspärrad från januari till augusti 2006. Garaget var dock aldrig avspärrat. Även om det inte helt klart har gått att utreda vem som fattade beslutet att spärra av lägenheten ifrågasätts inte polismyndighetens uppgift att det var åklagaren som gjorde detta.

text: Förundersökningen gällde misstanke om ett allvarligt brott. Det påträffades en mängd spår i lägenheten och det utfördes tekniska undersökningar där. Det var av utredningsskäl viktigt att behålla kontrollen av lägenheten till dess att målet var slutligt avgjort. För att avspärrningen skulle ha kunnat bestå till dess att domen vann laga kraft var det dock nödvändigt att åklagaren framställde ett sådant yrkande till tingsrätten. Åklagaren gjorde dock inte detta. Såsom Justitiekanslern funnit i ett liknande ärende (dnr

text: ) torde den omständigheten att tingsrätten inte prövat avspärrningsfrågan ha inneburit att avspärrningen upphörde från det att tingsrätten meddelade sin dom den 31 maj 2006. Avspärrningen bestod emellertid rent faktiskt efter domen. Åklagaren agerade därför felaktigt vid sin handläggning av avspärrningsfrågan och enligt Åklagarmyndigheten är det frågan om ett skadeståndsgrundande fel.

text: Åklagaren har inte närmare redogjort för skälen till att det var angeläget att avspärrningen bestod efter tingsrättens dom. Mot denna bakgrund bör prövningen av om bolaget ska tillerkännas något skadestånd bygga på utgångspunkten att tingsrätten inte hade förordnat om en fortsatt avspärrning. Bolaget bör därför tillerkännas ersättning för de hyresintäkter som man har gått miste om från den 31 maj 2006 till dess att lägenheten ställdes till bolagets disposition i augusti samma år.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Justitiekanslern kan inom ramen för statens s.k. frivilliga skadereglering besluta om skadestånd till en enskild. En förutsättning för att skadestånd ska utgå är att staten är skadeståndsskyldig enligt någon författningsbestämmelse eller därtill anknytande skadeståndsrättslig praxis.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Av

text: 27 kap. 15 § rättegångsbalken

text: (RB) framgår att en byggnad eller ett rum får spärras av eller tillträde till ett visst område förbjudas för att säkerställa en utredning om brott. Som vid all annan tvångsmedelsanvändning enligt RB gäller att åtgärden får beslutas endast om skälen för den uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse (proportionalitetsprincipen). Detta innebär att ju allvarligare brott förundersökningen avser desto större ingrepp får tålas.

text: För en åtgärd enligt

text: 27 kap. 15 §

text: RB gäller i tillämpliga delar reglerna om beslag. En förutsättning för en sådan åtgärd är således att den kan antas ha betydelse för utredning om brott (se

text: 27 kap. 1 § första stycket

text: RB). Det ska föras ett protokoll över åtgärden att avspärra och i protokollet ska bl.a. ändamålet med avspärrningen anges (se

text: 27 kap. 13 §

text: RB). Avspärrningen ska omedelbart hävas om det inte längre finns skäl för åtgärden (se

text: 27 kap. 8 § första stycket

text: RB).

text: I de fall när polis eller åklagare har fattat beslut om avspärrning kan den som har drabbats av åtgärden begära rättens prövning (se

text: 27 kap. 6 §

text: RB). I samband med att rätten avgör målet ska denna även pröva om avspärrningen ska bestå (se

text: 27 kap. 8 § femte stycket

text: RB). Det åligger naturligtvis åklagaren att uppmärksamma rätten på detta, om han eller hon vill att avspärrningen ska fortsätta.

text: Det kan tilläggas att Justitiekanslern i ett tidigare ärende resonerat tämligen utförligt kring möjligheterna att ersätta enskilda som drabbas av avspärrningsåtgärder (dnr

text: ). En fråga som prövades där gällde möjligheterna att ersätta hyreskostnaden för en lägenhet som inte hade kunnat utnyttjas inom ramen för förundersökningen som en kostnad för denna. En sådan ordning hade nämligen tillämpats av vissa polismyndigheter. Riksåklagaren och Justitiekanslern konstaterade dock att det inte fanns erforderligt författningsstöd för att ålägga en polismyndighet att ersätta kostnaden i den ordningen.

text: Överväganden

text: Av utredningen i ärendet framgår att bolagets lägenhet avspärrades i början av januari 2006, att lägenhetsnycklarna omhändertogs av polismyndigheten och att nycklarna återlämnades den 23 augusti samma år. Vidare framgår att polismyndigheten omhändertog nycklarna till ett garage och att dessa nycklar återlämnades tillsammans med lägenhetsnycklarna. Justitiekanslern kommer i det följande att pröva om staten är skadeståndsskyldig med anledning av de åtgärder som vidtogs under förundersökningen rörande garaget respektive lägenheten.

text: Omhändertagandet av garagenycklarna

text: Ett sådant protokoll som enligt

text: 27 kap. 13 §

text: RB ska föras vid ett beslut om avspärrning har inte upprättats i detta fall. Vid detta förhållande måste det åligga staten att visa att det har funnits lagligt stöd för att omhänderta garagenycklarna. Till skillnad från vad fallet är med lägenheten ger utredningen i ärendet inte något stöd för att det har utförts någon teknisk undersökning av garaget eller att det av någon annan anledning har varit nödvändigt att ha detta avspärrat.

text: Staten kan alltså inte anses ha visat att det fanns något lagligt stöd för att omhänderta garagenycklarna. Denna åtgärd, som har medfört ett ingrepp i bolagets äganderätt, har därför inneburit att staten har gjort sig skyldig till ett skadeståndsgrundande fel enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Det saknas anledning att ifrågasätta bolagets uppgifter att man hade kunnat hyra ut garaget under tiden januari – augusti 2006, om nycklarna inte hade omhändertagits. Det saknas även anledning att sätta i fråga storleken på de hyresintäkter om totalt 2 680 kr som bolaget har uppgett att man har gått miste om.

text: I det yrkade beloppet ingår mervärdesskatt. Ett skadestånd utgör inte mervärdesskattepliktig omsättning (jfr Forssén, Momshandboken, andra upplagan, s. 33). Bolaget ska således inte tillerkännas ersättning för den del av det yrkade beloppet som avser mervärdesskatt. Ersättningen i denna del bestäms därför till (2 680/1,25=) 2 144 kr.

text: Det finns inte något i utredningen som tyder på att åklagaren har gett polismyndigheten i uppdrag att omhänderta garagenycklarna. Därmed anser Justitiekanslern att det är polismyndigheten som har åsamkat bolaget skadan i denna del. Rikspolisstyrelsen bör därför åläggas att se till att beloppet betalas ut till bolaget.

text: Avspärrningen av lägenheten

text: Det saknas visserligen protokoll över beslutet att avspärra lägenheten. Av utredningen i övrigt framgår dock att det under förundersökningen har utförts tekniska undersökningar i lägenheten. Det får därmed anses utrett att lägenheten de facto var avspärrad fram till dess att bolaget återfick nycklarna den 23 augusti 2006. Genom vad Åklagarmyndigheten och Rikspolisstyrelsen har anfört får det även anses utrett att det var åklagaren som fattade beslutet.

text: Beslutet att avspärra lägenheten har haft stöd i RB och var därför inte felaktigt. Mot bakgrund av vad Åklagarmyndigheten har anfört angående utredningsläget, och med beaktande av att det rörde sig om ett mycket allvarligt brott, kan det inte anses ha varit direkt fel att låta avspärrningen bestå till dess att tingsrätten allra senast borde ha fått möjlighet att ta ställning till åtgärden, dvs. i samband med att domen meddelades den 31 maj 2006 (jfr

text: 27 kap. 8 § femte stycket

text: RB). Bolaget har därför inte någon rätt till ersättning för de hyresintäkter som man har gått miste om till och med detta datum.

text: När det sedan gäller frågan om bolaget har rätt till ersättning för förlorade hyresintäkter i tiden efter det att tingsrätten skilde sig från målet instämmer Justitiekanslern i Åklagarmyndighetens bedömning att åklagaren gjorde sig skyldig till ett skadeståndsgrundande fel när hon inte i enlighet med bestämmelserna i RB begärde rättens prövning av avspärrningen i samband med huvudförhandlingen.

text: Med hänsyn till att de tekniska undersökningarna var avslutade och att tingsrätten – av vad som går att utläsa av handlingarna i ärendet – inte hade hållit syn i lägenheten framstår det enligt Justitiekanslerns mening som mindre sannolikt att rätten hade beslutat att avspärrningen skulle bestå efter det att domen meddelades. Det föreligger därmed adekvat orsakssamband mellan det skadeståndsgrundande felet och den förmögenhetsskada som bolaget åsamkades till följd av att lägenheten de facto var avspärrad i tiden efter den 31 maj 2006 fram till dess att den kunde hyras ut på nytt efter att nycklarna hade återlämnats den 23 augusti samma år.

text: Det saknas anledning att ifrågasätta bolagets uppgift om hyrans storlek och att lägenheten inte gick att hyra ut igen förrän den 1 september 2006. Som nämnts utgör ett skadestånd inte en skattepliktig omsättning. Bolaget ska därför tillerkännas ersättning i denna del med ett belopp som motsvarar tre månadshyror exklusive mervärdesskatt, dvs. (2 343/1,25 x 3=) 5 623 kr.

text: Med hänsyn till den bedömning som har gjorts i det föregående ska Åklagarmyndigheten åläggas att betala ut skadeståndet i denna del.

text: Ränta

text: På fordringar som avser skadestånd utgår ränta på förfallet belopp från den dag som infaller 30 dagar efter det att ett krav på ersättning har framställts, se

text: 4 § tredje stycket räntelagen (1975:635)

text: . Fristen räknas från dagen då borgenären avlämnade eller avsände sitt krav (jfr

text: prop. 1975:102 s. 123

text: Bolaget avsände sitt krav till polismyndigheten den 28 juni 2007. Ränta ska därför i enlighet med bolagets yrkande utgå från den 28 juli samma år.

text: Tillsyn

text: Omständigheterna i detta ärende illustrerar betydelsen av att beslut om avspärrning av t.ex. lägenheter protokollförs på det sätt som föreskrivs i RB och att – om avspärrningen ska fortgå – åklagaren begär rättens prövning av saken i samband med huvudförhandlingen.

text: Justitiekanslern, som utgår från att polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har tagit lärdom av de misstag som begicks i fråga om protokollföring m.m. i samband med den aktuella förundersökningen, låter saken bero med den kritik som får anses ligga den bedömning som har gjorts i skadeståndsdelen.


title: Allvarlig kritik mot Transportstyrelsen med anledning av styrelsens handläggning av ett ärende om körkortsingripande

text: Justitiekanslern uttalar i det nu aktuella ärendet allvarlig kritik mot Transportstyrelsen för att handläggningen av ett ärende angående körkortsingripande har tagit oacceptabelt lång tid.

text: Justitiekanslern konstaterar samtidigt att Transportstyrelsen, allt sedan myndigheten den 1 januari 2010 övertog länsstyrelsernas uppgifter inom körkortsområdet, har haft stora problem bl.a. med långa handläggningstider. Eftersom frågan på olika sätt uppmärksammats av Riksdagens ombudsmän (JO) och Transportstyrelsen också av Näringsdepartementet ålagts att senast den 15 april 2013 till departementet ge in en analys och redovisning av handläggningstiderna för körkortsärenden vidtar Justitiekanslern inte nu några ytterligare åtgärder inom ramen för sitt tillsynsuppdrag.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 27 januari 2010 dömdes AL av Varbergs tingsrätt för grovt rattfylleri. Transportstyrelsen underrättades den 6 mars 2010 om domen och initierade ett ärende angående körkortsingripande. Två år och åtta månader senare, den 7 november 2012, underrättade Transportstyrelsen AL om att styrelsen övervägde att återkalla hans körkort och gav honom tillfälle att yttra sig i frågan. AL inkom den 22 november 2012 till Transportstyrelsen med ett yttrade. Samma dag beslutade Transportstyrelsen att återkalla hans körkort med en spärrtid om åtta månader. Av beslutet framgår att Transportstyrelsen vid bestämmandet av spärrtidens längd beaktade att det hade gått lång tid sedan trafiknykterhetsbrottet. AL överklagade beslutet till Förvaltningsrätten i Göteborg som i en dom den 20 december 2012, med beaktande av Transportstyrelsens långa handläggningstid, bestämde spärrtiden till två månader. AL har därefter hos Transportsstyrelsen ansökt om ett nytt körkortstillstånd. Myndigheten har krävt att han ska lämna in ett läkarintyg för att styrka ett nyktert levnadssätt. AL har överklagat Transportstyrelsens föreläggande till Förvaltningsrätten i Göteborg som ännu inte har prövat överklagandet.

text: Anmälan

text: AL och hans sambo SE har i en skrivelse hit klagat på Transportstyrelsens handläggstid.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Transportstyrelsen som anfört bl.a. följande.

text: Beredningsfasen

text: Förutom den allmänna bestämmelsen i

text: 7 § förvaltningslagen

text: om att ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts, finns en särskild reglering i 5 kap. 2 § körkortsförordningen. Transportstyrelsen ska enligt den bestämmelsen skyndsamt göra en utredning när det finns anledning att anta att en körkortshavare inte uppfyller förutsättningarna för att inneha körkort. Transportstyrelsen får enligt samma bestämmelse meddela vissa förelägganden samt höra socialnämnd, polismyndighet, Kriminalvården eller annan myndighet som kan lämna uppgifter av betydelse för ärendet.

text: Det finns inga myndighetsföreskrifter om handläggningen, däremot en handbok för omprövning av körkortsinnehav. Handboken är reviderad vid ett flertal tillfällen, senast den 5 september 2012, och biläggs detta yttrande.

text: Handläggningstiden i det aktuella ärendet

text: Handläggningstiden har passerat alla rimliga gränser och kan inte på något sätt försvaras. Den generella förklaringen är att Transportstyrelsen - trots ett målmedvetet arbete - ännu inte lyckats bemästra alla de problem som överföringen av körkortshanteringen från länsstyrelserna innebar. Balanserna minskar successivt och den genomsnittliga handläggningstiden för olika ärendetyper har blivit kortare. Systemet får dock fortfarande anses sårbart med följd att enstaka ärenden - undantagsvis - kan uppvisa handläggningstider som i det aktuella fallet.

text: Andra omständigheter av betydelse

text: Återkallelsebeslutet i det aktuella ärendet

text: Förvaltningsrätten i Göteborg har mot bakgrund av den avsevärda handläggningstiden i dom den 20 december 2012 bestämt spärrtiden till två månader.

text: Registerbladsrutinen

text: Den så kallade registerbladsrutinen innebär således en samkörning mellan Rikspolisstyrelsens belastningsregister och vägtrafikregistrets körkortsdel. Det finns ett automatiserat "filter" som sorterar bort förseelser som enligt gällande praxis inte föranleder något ingripande. De kvarvarande registerbladen placeras i ärendekön "Underrättelser" och som kan sägas innehålla potentiella ingripandeärenden. Dessa underrättelser hanteras därefter manuellt och delas upp mellan sådana som inte föranleder ingripanden och sådana som ska utredas vidare. De senare benämns "Ingripande, ej omhändertaget". För närvarande finns det omkring 85 000 underrättelser i ärendekön som saknar handläggare. Motsvarande siffra för "Ingripande, ej omhändertaget" är omkring 2 600.

text: Ovanstående belyser inte handläggningstiderna i sig men det kan i vart fall konstateras att balanserna minskar stadigt. I slutet av november 2012 fanns det drygt 190 000 underrättelser i ärendekön som saknade handläggare.

text: Fortsatt arbete m.m.

text: I yttrande till Riksdagens ombudsmän den 5 november 2012 (JO 5043- 2012) uttalade Transportstyrelsen följande.

text: Även om det sagts tidigare i motsvarande sammanhang, vill Transportstyrelsen understryka att det pågår ett målmedvetet arbete för att korta handläggningstiderna generellt sett. Den senaste uppföljningen visar också att resultaten är positiva. Detta får tillskrivas ett batteri av åtgärder som inkluderar allt från en förändrad organisation, med bättre styrning, uppföljning och beredskap att prioritera eftersatta områden, till personalförstärkning.

text: I ett senare yttrande till Riksdagens ombudsmän den 4 december 2012 (JO 5827-2012) har Transportstyrelsen redovisat mer specifika åtgärder för att i samarbete med Rikspolisstyrelsen och Åklagarmyndigheten snabbare hitta de mest allvarliga brotten från trafiksäkerhetssynpunkt.

text: I beslut den 5 november 2012 har chefen för körkortsavdelningen fått i uppdrag av generaldirektören att senast den 31 januari 2013 redovisa uppföljningen av utvecklingen av körkortsverksamheten.

text: Transportstyrelsen har i regleringsbrev för budgetåret 2013 fått i uppdrag att senast den 15 april 2013 till Näringsdepartementet redovisa och analysera handläggningstider för olika slag av körkortsärenden.

text: AL har yttrat sig över vad Transportstyrelsen anfört. Han har bl.a. ifrågasatt om Transportstyrelsen har rätt att kräva att han måste styrka ett nyktert levnadssätt för att erhålla körkortstillstånd.

text: Justitiekanslern har tagit del av Transportstyrelsens diarieblad och beslut den 22 november 2012 i ärende nr TSTRKK 2010/258381, Förvaltningsrättens i Göteborg dom den 20 december 2012 i mål nr 14654-12 E, handlingar i Förvaltningsrättens i Göteborg mål nr 976-13 samt Transportstyrelsens handbok för omprövning av körkortsinnehav. Justitiekanslern har även tagit del av Transportstyrelsens föreläggande den 17 januari 2013 i ärende nr TSTRKK 2013/28683 och AL:s överklagande av föreläggandet.

text: Övrig utredning

text: Justitiekanslern har inhämtat Transportstyrelsens yttranden i JO:s ärenden nr 5043-2012 och 5827-2012. Därutöver har Justitiekanslern tagit del av protokollet från JO:s inspektion av Transportstyrelsen den 26-28 oktober 2011, ärende nr 4728-11, samt vissa ytterligare JO-beslut rörande Transportstyrelsens handläggningstid i ärenden om körkortsingripande, ärenden nr 3507-2011, 3587-2011 och 4627-2011. Av dessa framgår att JO vid upprepade tillfällen har uttalat allvarlig kritik mot Transportstyrelsen för att myndigheten i ett flertal ärenden inte uppfyller kravet i

text: 5 kap. 2 § första stycket körkortsförordningen (1998:980)

text: på att styrelsen skyndsamt ska göra en utredning när det finns anledning att anta att en körkortsinnehavare inte uppfyller förutsättningarna för att inneha körkort.

text: Av JO-besluten och av Transportstyrelsens yttranden framgår att Transportstyrelsen är medveten om problemen och att myndigheten har vidtagit samt har för avsikt att vidta ytterligare åtgärder för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna. Transportstyrelsen har bl.a. genomfört förändringar i organisationen för att erhålla en bättre styrning, uppföljning och beredskap för att prioritera eftersatta områden. Därtill har personalförstärkningar skett. Transportstyrelsen har också inlett ett samarbete med Åklagarmyndigheten och Rikspolisstyrelsen för att informationsutbytet mellan myndigheterna ska effektiviseras.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Transportstyrelsens handläggning i det aktuella fallet

text: Transportstyrelsen underrättades den 6 mars 2010 om att AL hade dömts för grovt rattfylleri. Det dröjde därefter över två och ett halvt år innan Transportstyrelsen beslutade att återkalla hans körkort. Transportstyrelsen har förklarat detta med att styrelsen ännu inte lyckats bemästra alla de problem som uppkom när styrelsen den 1 januari 2010 övertog länsstyrelsernas uppgifter inom körkortsområdet. Det är som framgått ovan väl känt att den omorganisation som trädde i kraft år 2010 har medfört stora problem för många enskilda och att Transportstyrelsen inte lyckats komma till rätta med de långa handläggningstiderna trots att olika åtgärder vidtagits. Den långa handläggningstiden i detta ärende är emellertid helt oacceptabel. Att det dröjde över två och ett halvt år innan AL gavs tillfälle att yttra sig strider givetvis både mot skyndsamhetsregeln i

text: och mot de allmänna kraven på en skyndsam handläggning i

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: Transportstyrelsen har också i sitt yttrande hit angett att handläggningstiden passerat alla rimliga gränser och att den inte på något sätt kan försvaras. Transportstyrelsen förtjänar således allvarlig kritik för ärendets oacceptabelt långa handläggningstid.

text: Justitiekanslern konstaterar att Transportstyrelsen enligt egen uppgift arbetar aktivt för att åtgärda de långa handläggningstiderna i körkortsärenden och att hittills vidtagna åtgärder har kortat handläggningstiderna. JO har uppmärksammat de långa handläggningstiderna och Näringsdepartementet har också ålagt Transportstyrelsen att senast den 15 april 2013 till departementet ge in en analys och redovisning av handläggningstiderna för körkortsärenden. Mot denna bakgrund finner Justitiekanslern inte skäl att nu vidta någon ytterligare åtgärd utan avslutar ärendet med den kritik som ligger i det nyss anförda.

text: AL har även ifrågasatt att Transportstyrelsen kräver att han måste styrka ett nyktert levnadssätt för att erhålla nytt körkortstillstånd. Av

text: 3 kap. 2 §

text: och

text: 10 kap. 3 §

text: körkortslagen (1998:488)

text: följer att Transportstyrelsen har möjlighet att uppställa som krav för att en enskild ska få körkortstillstånd att denne ger in läkarintyg för att styrka att han eller hon inte är opålitlig i nykterhetshänseende. Om detta är motiverat i AL:s fall är för närvarande under prövning i Förvaltningsrätten i Göteborg. Justitiekanslern ska inte föregripa den prövning som domstolen kommer att göra. Justitiekanslern vidtar därför inte några åtgärder i denna del.


title: Tingsrätts beslut att avvisa en stämningsansökan pga att den var så ofullständig att den inte utan väsentlig olägenhet kunde läggas till grund för rättegång har ansetts inte utgöra ett åsidosättande av kärandens rätt till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår AT:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AT ansökte om stämning mot TeliaSonera Sverige Aktiebolag vid Stockholms tingsrätt (mål nr T 11668-11) för – såvitt kunde bedömas – påstått patentintrång. Tingsrätten förelade honom upprepade gånger att komplettera stämningsansökan, främst genom att förtydliga sitt yrkande och ange de omständigheter som han åberopade till stöd för yrkandet. Han upplystes i två av föreläggandena att om de begärda kompletteringarna inte inkom, ansökan kunde komma att avvisas. AT gav in ett flertal skrifter till tingsrätten och ansökte om rättshjälp i målet.

text: Den 9 december 2011 avslog tingsrätten AT:s ansökan om rättshjälp. Tingsrätten konstaterade bl.a. att AT var näringsidkare och att den angelägenhet som tvisten avsåg hade uppkommit i näringsverksamheten samt att det vid en helhetsbedömning inte förelåg några sådana särskilda skäl som motiverade att rättshjälp beviljades. AT anmälde missnöje och överklagade tingsrättens beslut. Svea hovrätt meddelade inte prövningstillstånd (mål nr Ö 765-12). Hovrättens beslut var inte överklagbart (se

text: 54 kap. 8 § andra punkten rättegångsbalken

text: Den 9 februari 2012 avvisade tingsrätten AT:s stämningsansökan med motiveringen att stämningsansökan, även efter gjorda kompletteringar, var så ofullständig att den inte utan väsentlig olägenhet kunde läggas till grund för en rättegång (se

text: ). AT överklagade tingsrättens beslut. Varken Svea hovrätt eller Högsta domstolen meddelade prövningstillstånd (hovrättens mål nr Ö 2144-12 och Högsta domstolens mål nr Ö 2494-12).

text: Anspråket

text: AT har begärt skadestånd av staten med ”500 000 kr och ränta”. Det är oklart om anspråket avser ersättning för ren förmögenhetsskada och/eller ersättning för ideell skada. Till stöd för sitt anspråk har AT anfört i huvudsak att Stockholms tingsrätt felaktigt har avvisat hans stämningsansökan och att överrätterna felaktigt har avslagit hans begäran om prövningstillstånd i målet. Han har gjort gällande att hans rätt till domstolsprövning enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har kränkts genom att domstolarna inte har tagit upp hans talan om patentintrång till prövning.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har tagit del av samtliga domstolsavgöranden enligt ovan samt av övrig dokumentation som AT har gett in hit i ärendet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Domstolarnas handläggning av och beslut i tvistemål är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt praxis endast under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott. Regleringen i skadeståndslagen innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Enligt Högsta domstolens praxis på senare tid (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en vid prövningen av bl.a. en tvist om hans eller hennes civila rättigheter har tillgång till domstolsprövning. En tvist angående intrång m.m. i en immateriell rättighet, t.ex. patenträtt, är en tvist om en civil rättighet i den mening som avses i artikeln.

text: Enligt

text: 65 § patentlagen (1967:837)

text: är Stockholms tingsrätt rätt domstol i mål om patentintrång. Enligt

text: 10 kap. 1 § rättegångsbalken

text: är i tvistemål i allmänhet rätten i den ort där svaranden har sitt hemvist behörig domstol. Av dessa bestämmelser framgår således att i tvister av aktuellt slag, den enskilde är tillförsäkrad domstolsprövning genom en talan i den för tvistemål stadgade ordningen vid tingsrätt.

text: Avseende rättegången i tvistemål föreskrivs i

text: 42 kap. 1 § rättegångsbalken

text: att den som vill inleda en sådan rättegång, hos rätten skriftligen ska ansöka om stämning. Enligt

text: 42 kap. 2 § rättegångsbalken

text: ska ansökan om stämning innehålla bl.a. ett bestämt yrkande samt en utförlig redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för yrkandet. Om stämningsansökan inte uppfyller dessa föreskrifter ska rätten enligt 42 kap. 3 § rättegångsbalken förelägga käranden att avhjälpa bristen. Om käranden inte följer ett sådant föreläggande ska ansökningen avvisas om den är så ofullständig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för rättegång (42 kap. 4 § första stycket rättegångsbalken). Ett beslut om avvisning av stämningsansökan av denna anledning förhindrar inte käranden att genom en ny ansökan om stämning, som uppfyller föreskrifterna i 42 kap. 2 § rättegångsbalken, återkomma och få sin sak prövad i domstol. Detta dock under förutsättning att en frist för talans väckande inte har försuttits.

text: Föreskrifter om vad som i formell mening ska iakttas av den enskilde för att få en talan upptagen till sakprövning förekommer i samtliga rättordningar och upprätthållandet av sådana regler kommer som utgångspunkt inte i konflikt med den grundläggande rätten till tillgång till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Som framgår av Europadomstolens fasta praxis ska emellertid denna rätt vara reell och effektiv, inte endast formell och illusorisk (jfr t.ex. Mendel v. Sweden, Application no. 28426/06). Vid tillämpningen av bestämmelserna i

text: 42 kap.

text: rättegångsbalken

text: har rätten således att beakta att kraven på den enskilde inte får ställas så högt att rätten till domstolsprövning i den aktuella fallet inte blir reell och effektiv. Det ligger i sakens natur att, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, en rad olika faktorer, får betydelse för denna bedömning. Bland annat gäller det tvistens art och omfattning, om parten är näringsidkare eller konsument och om den enskilde företräds av juridiskt skolat ombud eller inte. Att ett avvisningsbeslut skulle få till konsekvens att ny talan inte kan väckas på grund av att en talefrist har löpt ut kan också inverka på bedömningen.

text: I förevarande fall har tingsrätten vid flera tillfällen förelagt AT att avhjälpa bristerna i stämningsansökan. Tvisten är inte av enklare slag och rätten hade knappast, med bibehållen objektivitet, kunnat utöva ytterligare materiella processledning för att AT:s talan skulle få en sådan utformning att den kunde läggas till grund för prövningen. Bland annat med hänsyn härtill finner Justitiekanslern vid en samlad bedömning att beslutet om avvisning – som har fattats med stöd av och i enlighet med föreskrifterna i

text: 42 kap.

text: rättegångsbalken

text: – i detta fall inte har kommit i konflikt med rätten till domstolsprövning enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Det har således inte framkommit något i ärendet som kan grunda slutsatsen att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot AT. Anspråket ska därför avslås.


title: Ifrågasatt brott mot tryckfrihetsförordningens bestämmelser om förbud mot efterforskning och otillåtna repressalier

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning.

text: Ärendet

text: Högskolan Dalarna har i en skrivelse hit underrättat Justitiekanslern om att en arbetstagare vid högskolan ansett sig ha blivit utsatt för åtgärder som innefattar brott mot

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om förbud mot otillåten efterforskning respektive otillåten repressalie. Högskolan har, innan man går vidare med sin utredning av händelsen, velat underställa Justitiekanslern saken för eventuell åtgärd.

text: Justitiekanslern har inhämtat kompletterande upplysningar.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern ska vaka över tryckfrihetens gränser. Denna funktion fullgörs i första hand genom Justitiekanslerns uppgift som ensam åklagare på området. Justitiekanslern kan emellertid dessutom – inom ramen för sin tillsynsverksamhet – i vissa fall ta ställning till om ett visst agerande eller handlingssätt har varit lagligt eller lämpligt även om det inte finns anledning att vidta någon straffrättslig åtgärd.

text: Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) framgår att det står var och en fritt att meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst till bl.a. författare, redaktioner och nyhetsbyråer för offentliggörande i tryckt skrift (meddelarfrihet). I den rättigheten får inga andra begränsningar göras än de som följer av TF.

text: Reglerna om meddelarfrihet kompletteras av ett principiellt förbud för myndigheter och andra allmänna organ att efterforska bl.a. den som har lämnat ett meddelande enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF i vidare mån än som erfordras för åtal eller ett annat ingripande mot honom som inte står i strid med förordningen, se

text: 3 kap. 4 §

text: TF (efterforskningsförbud). Efterforskning i strid med denna regel är straffbar enligt vad som närmare anges i

text: 3 kap. 5 § andra stycket

text: TF. Detta förbud avser att skydda sådana meddelare som inte har trätt fram, utan velat vara anonyma.

text: Enligt

text: 3 kap. 4 § andra stycket

text: TF får en myndighet eller ett allmänt organ inte heller ingripa mot någon för att han eller hon i en tryckt skrift har brukat sin yttrandefrihet eller medverkat till ett sådant bruk (repressalieförbud). Den som uppsåtligen ingriper i strid med

text: 3 kap. 4 § andra stycket

text: TF kan, enligt

text: 3 kap. 5 § andra stycket

text: TF, hållas straffrättsligt ansvarig om åtgärden utgör avskedande, uppsägning, meddelande av disciplinpåföljd eller en liknande åtgärd. De åtgärder som faller utanför den angivna bestämmelsen är inte straffbara som brott mot repressalieförbudet.

text: Repressalieförbudet i TF anses dock innefatta att varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på dennes medverkan i media i princip är otillåten (se t.ex. JO 2010/11 s 605). Myndigheter och chefer hos myndigheter får således inte vidta några för en enskild negativa tjänsteåtgärder på grund av den enskildes bruk av tryck- eller meddelarfriheten (se t.ex. JO 1975/76 s. 314 och 1987/88 s. 193 samt

text: SOU 1990:12 s. 63

text: ). Förbudet förutsätter för sin tillämpning att åtgärder vidtas mot en enskild på grund av att denne har brukat sin yttrandefrihet eller medverkat till ett sådant bruk. Negativa tjänsteåtgärder som har sin grund i något annat, t.ex. misskötsamhet eller konflikter, kan alltså inte utgöra brott mot repressalieförbudet. Förbudet mot hindrande åtgärder är som framgått alltså vidare än straffbestämmelsens tillämpningsområde.

text: Uppgifterna i ärendet ger vid handen att den aktuella uppgiftslämnaren inte har agerat anonymt, utan helt öppet. Något brott mot TF:s efterforskningsförbud har således inte begåtts.

text: Det har inte heller kommit fram något ser ger underlag för ett antagande om att en åtgärd av det slag som avses i straffbestämmelsen beträffande otillåtna åtgärder har förekommit.

text: Förundersökning beträffande brott mot efterforsknings- respektive repressalieförbuden ska således inte inledas i ärendet.

text: Justitiekanslern kommer dock att i särskild ordning låta utreda om de omständigheter som avses med högskolans skrivelse hit avser något sådant otillåtet ingripande som har skett i strid med bestämmelsen i

text: 3 kap. 4 § andra stycket

text: TF men som inte omfattas av kriminaliseringen i

text: 3 kap. 5 §

text: TF.


title: Ersättningsanspråk mot staten på grund av ett värdeförverkande; tillämpning av 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: Justitiekanslern förordnar att staten ska utge 320 000 kr till MN samt uppdrar åt Kronofogdemyndigheten att se till att beloppet betalas ut till hans ombud advokaten RS (klientmedelskonto 5934-7989).

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Fyra personer åtalades vid Göteborgs tingsrätt för bl.a. grovt rån alternativt utpressning, grovt brott. Åklagaren angav därvid i gärningsbeskrivningen att de fyra personerna tillsammans och i samförstånd den 14 april 2006 olovligen hade trängt in i MK:s lägenhet och där medelst våld och hot som för MK och MN hade inneburit och framstått som trängande fara olovligen med tillägnelseuppsåt förmått MN att i MK:s ställe från sitt eget bankkonto överföra 320 000 kr till ett av gärningsmännen anvisat bankkonto. Det anvisade kontot tillhörde MS. Gärningsmännen hade, enligt åklagaren, påstått att MK hade begått ett brott mot en kvinna och samtidigt krävt honom på en större summa pengar. MK hade utsatts för våld och hotelser. MN hade erbjudit sig att betala kravet som riktades mot MK. Han blev skjutsad till sin lägenhet för att hämta sin internetdosa. Härefter hade han i MK:s bostad via en dator fört över 320 000 kr till MS konto. Åtal väcktes även mot MS för medhjälp till grovt rån alternativt medhjälp till utpressning, grovt brott.

text: I anslutning till händelsen hade bl.a. MK och MN i polisförhör berättat om vad som hade hänt i enlighet med vad åklagaren senare gjorde gällande i åtalet. Tingsrätten hade den 17 april 2006 beslutat om kvarstad på 320 000 kr på grund av MN:s anspråk på ersättning. Vid senare kontakt med polisen tog MK och MN tillbaka sina påståenden om att de hade utsatts för brott. MN angav även att han inte hade anspråk på ersättning. Kvarstaden hävdes härefter av tingsrätten den 20 april 2006.

text: I samband med åtalet gjorde åklagaren en ny framställan om kvarstad samt yrkade att tingsrätten från MS skulle förverka 320 000 kr som utbyte av brott. Vid huvudförhandlingen förnekade de tilltalade gärningen. Målsägandeförhör hölls med bl.a. MN. Vid förhöret uppgav denne bl.a. följande. Det hade inte förekommit något våld eller hot. Han förde över pengar till ett konto därför att någon, han visste inte vem, behövde låna pengar. Han hade inget anspråk på pengarna eftersom han hade lånat ut dem.

text: I en dom den 7 juli 2006 lade tingsrätten på närmare anförda skäl de berättelser som bl.a. målsägandena hade lämnat under förundersökningen till grund för sin bedömning. Gärningen bedömdes som rån. Åtalet mot MS ogillades. Tingsrätten förordnade i domen att MS som förverkat värde av brott skulle utge 320 000 kr samt att beslutet om kvarstad skulle bestå till dess domen i fråga om värdeförverkande vann laga kraft. I denna del anförde tingsrätten följande (den tilltalades namn anges även här med initialerna MS).

text: ”Tingsrätten konstaterar att utbytet av brottet satts in på MS konto och att han således ensam faktiskt kan förfoga över detta. Han har därmed i

text: brottsbalkens

text: mening beretts vinning av brottet. Förutsättningar för förverkande hos honom föreligger därför i och för sig. MS har gjort gällande att ett förverkande skulle vara oskäligt eftersom han kan antas vara skyldig att utge det mot förverkandet svarande beloppet till annan. Tingsrätten anser emellertid att någon sådan skyldighet inte kan antas föreligga. Värdet av utbytet av rånbrottet skall förklaras förverkat hos MS.”

text: MS och MN överklagade beslutet om förverkande. MS gjorde för sin del inte anspråk på den kvarstadsbelagda egendomen. MN yrkade att hovrätten i vart fall skulle förklara att han hade bättre rätt till pengarna än MS. Hovrätten för Västra Sverige beslutade den 16 oktober 2006 att inte meddela prövningstillstånd för MS samt att avvisa MN:s överklagande. Högsta domstolen beslutade den 20 november 2006 att inte meddela prövningstillstånd.

text: Anspråket

text: MN har i en skrivelse hit, genom sitt ombud advokaten RS, begärt ersättning med 320 000 kr. Till stöd för anspråket har han anfört bl.a. följande. Förverkandet ledde till att han förlorade 320 000 kr och att staten gjorde motsvarande vinning. Det framgår av tingsrättens dom att polis, åklagare och även tingsrätten fäste tilltro till de uppgifter som MN ursprungligen hade lämnat i polisförhör och som innebar att han hade tvingats att överföra 320 000 kr till det uppgivna bankkontot. Han borde ha fått hjälp att bevara sin rätt till sina pengar. Exempelvis borde ett målsägandebiträde ha förordnats för honom. Förverkandeyrkandet och beslutet därom har medfört att MN har gått miste om alla möjligheter att återfå sina pengar, vilket inte hade blivit fallet om de inte hade förverkats.

text: Åklagarmyndighetens yttrande m.m.

text: Ett yttrande har hämtats in från Åklagarmyndigheten, riksåklagarens kansli. Riksåklagaren har i sin tur tagit in ett yttrande från berörd åklagarkammare (1:a åklagarkammaren i Göteborg). Åklagarkammaren har beträffande handläggningen efter tingsrättens beslut om att häva kvarstaden anfört följande.

text: ”MN har härefter under förundersökningen och vid rättegången i tingsrätten hävdat att han inte har varit utsatt för något brott. MN har vid huvudförhandlingen informerats av åklagaren vad ett förverkande innebär och uppmanats att göra anspråk på pengarna. MN har trots detta vid huvudförhandlingen förklarat för tingsrätten att han inte gör anspråk på pengarna.

text: Åklagarens uppfattning under förundersökningen var att det förelåg ett behov av målsägandebiträde för MN, trots hans inställning till brottet och skadestånd/ersättning. Särskilt tillfrågad om målsägandebiträde har MN förklarat att han inte önskar något biträde. I anledning härav har något biträde inte förordnats. Åklagarens uppfattning är att utrymmet för att förordna målsägandebiträde mot målsägandens uttryckliga vilja är begränsat.

text: Åklagaren/polis har informerat MN om processen, hans möjlighet att göra anspråk på de 320 000 kronorna och vad ett förverkande innebär. Åklagaren/polis har även informerat MN om målsägandebiträde och andra möjligheter till hjälp och stöd. MN har uttryckligen inte velat ta emot den hjälp som rättsväsendet har kunnat ge. Åklagaren har inte kunnat föra talan för MN mot hans vilja. I denna situation har åklagaren varit tvungen att framställa ett yrkande om förverkande av 320 000 kronor såsom utbyte av brott (värdeförverkande). Åklagarmyndighetens agerande skall, enligt min mening, inte berättiga MN till ersättning.”

text: Riksåklagarens kansli har redogjort för bestämmelserna om målsägandebiträde och härefter beträffande frågan om ett sådant biträde borde ha förordnats anfört följande.

text: ”Den handläggande åklagaren har redogjort för hur frågan om målsägandebiträde handlagts. Åklagaren gjorde bedömningen att målsäganden var i behov av ett målsägandebiträde. Informerad därom har målsäganden förklarat att han inte önskade något biträde. Någon ansökan om målsägandebiträde ingavs inte.

text: Som ovan angivits är huvudregeln den att det ankommer på målsäganden att begära att målsägandebiträde förordnas. Bestämmelsen i 4 § ger dock i vissa undantagsfall domstolen möjlighet att förordna ett sådant biträde utan en begäran från målsäganden.

text: I regeringens proposition 1987/88:107 om målsägandebiträde sid. 29 - 30 sägs följande: Det är lämpligt att som kommittén föreslagit i första hand låta frågan om förordnande av målsägandebiträde bli beroende av en begäran från målsägandens sida om biträde. Det är ju målsäganden som i de flesta fall bäst kan bedöma om han eller hon har behov av biträde. I vissa undantagsfall måste det dock finnas en möjlighet att förordna biträde även utan en begäran från målsäganden. Jag tänker då bl.a. på sådana fall där målsäganden befinner sig i chocktillstånd efter brottet och därför inte kan ta till vara sina intressen. Även i vissa fall där ett barn är målsägande kan det finnas behov av en sådan möjlighet, t.ex. när någon av barnets närmaste anhöriga är misstänkt för brottet. Självfallet måste polisen och åklagarmyndigheten se till att målsäganden får information om möjligheterna att få målsägandebiträde. Myndigheterna skall också hjälpa till med att förmedla en begäran om biträde till beslutsmyndigheten.

text: Av nämnda uttalande i propositionen framgår enligt Åklagarmyndigheten att situationen inte har varit sådan att åklagaren på eget initiativ skulle ha ingivit en begäran till domstolen. Enligt Åklagarmyndighetens mening har den handläggande åklagaren uppfyllt de krav som kan ställas på åklagaren när det gäller frågan om förordnande om målsägandebiträde. Något fel eller försummelse har från åklagarens sida inte förekommit vid handläggningen av målet.”

text: MN har fått del av Åklagarmyndighetens yttrande och har härefter kommit in med ytterligare synpunkter i ärendet. Han har därvid vidhållit sin rätt till ersättning och gjort gällande att förverkandet strider mot

text: 2 kap.

text: och

text: 18 §§

text: regeringsformen

text: Den rättsliga regleringen angående förverkande

text: Enligt

text: 36 kap. 1 § brottsbalken

text: ska utbyte av brott förklaras förverkat om det inte är uppenbart oskäligt. Vid bedömningen av om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte förverkat ska bland andra omständigheter beaktas om det finns anledning att anta att skadeståndsskyldighet med anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord, se

text: 36 kap. 1 a § brottsbalken

text: Förverkande till följd av ett brott av egendom eller dess värde får, om inte annat har föreskrivits, ske hos – såvitt här är av betydelse – den som genom brottet beretts vinning, se

text: 36 kap. 5 § första stycket brottsbalken

text: I

text: 36 kap. 17 § första stycket brottsbalken

text: sägs att förverkad egendom tillfaller staten om inte annat är föreskrivet. Har enligt 1 § utbyte av brott som svarar mot skada för enskild eller medel som en enskild är berättigad att få tillbaka förklarats förverkat hos någon, svarar staten enligt andra stycket i dennes ställe för ersättning åt den skadelidande eller ersättningsberättigade intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av beslutet om förverkande.

text: En grundtanke bakom den aktuella bestämmelsen om statens ersättningsskyldighet gentemot en skadelidande när ett sådant förverkande har ägt rum som anges i bestämmelsen är att den skadelidandes möjligheter att få ersättning för skadan inte ska försämras på grund av förverkandet. Det innebär att ett anspråk som en målsägande kan ha och som svarar mot brottsutbytet ska vinna företräde framför statens rätt till det förverkade beloppet. Det är också angeläget att den som har fått utbyte av brott inte ska behöva ersätta detta dubbelt (

text: prop. 1986/87:6 s. 15

text: f.).

text: I lagstiftningsärendet övervägdes om ett uttryckligt undantag från rätten till ersättning borde göras för det fallet att den skadelidande utan giltig ursäkt hade underlåtit att framställa anspråk på ersättning mot den brottslige innan frågan om förverkande hade avgjorts. Statens ansvar kom i stället att begränsas till värdet av vad som hade tillfallit staten på grund av förverkandebeslutet (

text: a. prop. s 20

text: f.).

text: En förutsättning för att ersättning ska utgå är att förverkande har skett hos någon som enligt allmänna principer skulle ha varit skadeståndsskyldig gentemot målsäganden (

text: a. prop. s. 40

text: ). Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 juli 2005 utvidgades bestämmelsen till att avse även andra civilrättsliga anspråk än skadestånd (

text: prop. 2004/05:135 s. 165

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern kan inom ramen för statens s.k. frivilliga skadereglering besluta om skadestånd till en enskild. Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. En av förutsättningarna för att ersättning ska utges med stöd av den bestämmelsen är att det kan konstateras att det har begåtts ett skadeståndsgrundande fel.

text: När det gäller rättstillämpning, bevisvärdering eller andra bedömningsfrågor räcker det inte för skadeståndsansvar att en myndighet har gjort en bedömning som kan ifrågasättas. Vid rättstillämpning finns det nämligen inte sällan utrymme för olika bedömningar eller beslut vilka var för sig kan framstå som riktiga i den meningen att det inte kan sägas att det ena eller andra ställningstagandet innefattar fel eller försummelse. För att skadeståndsgrundande oaktsamhet ska anses föreligga vid rättstillämpning förutsätts därför att en uppenbart oriktig bedömning har gjorts (jfr t.ex.

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285).

text: Beträffande målsägandebiträde angav MN att han inte ville ha något sådant. Bedömningen att det i det läget inte fanns tillräckliga skäl att ändå begära hos rätten att ett biträde skulle förordnas kan inte anses uppenbart oriktig. Jag ansluter mig således till vad Åklagarmyndigheten har anfört i sitt yttrande hit.

text: När det gäller rättens beslut om förverkande har det funnits lagliga grunder att förverka det belopp som MN hade fört över till MS konto.

text: Sammanfattningsvis ska MN:s begäran om ersättning med stöd av

text: skadeståndslagens

text: regler avslås.

text: Det återstår att bedöma om MN är berättigad till ersättning enligt

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: . MN hade haft möjlighet att i brottmålsrättegången framställa ett yrkande om bättre rätt till de medel som fanns på MS konto. Han torde också ha kunnat framställa ett skadeståndsanspråk mot de tilltalade. Några sådana yrkanden framställde han emellertid inte i tingsrätten. Hans först i hovrätten framställda yrkande om bättre rätt kom att avvisas.

text: Visserligen hade MN kunnat framställa ett yrkande om bättre rätt till egendomen i civilrättslig ordning. Det förhållandet att han inte har väckt en sådan talan bör dock inte utgöra hinder för att här pröva hans rätt till ersättning (jfr vad som tidigare har sagts om övervägandena i lagstiftningsärendet). Det gäller särskilt som han kan ha haft goda skäl att inte väcka en sådan talan.

text: Syftet med bestämmelsen i

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: är att ett anspråk som en målsägande kan ha och som svarar mot brottsutbytet ska ha företräde framför statens rätt till det förverkade beloppet. Det är ostridigt att det belopp som har förverkats hos MS har förts över till dennes konto av MN i en råntvångssituation. Trots att en domstol inte har kommit att pröva något anspråk från MN mot MS står det klart att MN har ett rättmätigt anspråk på beloppet. Under sådana förhållanden bör han ha rätt till det förverkade beloppet framför staten. Det yrkade beloppet ska därför betalas ut till MN.

text: Jag beklagar att ärendets avgörande här har dragit ut på tiden.