title: En åklagare har dömts för tjänstefel för att utan laglig grund ha begärt att ett bankkonto skulle spärras

text: Anmälan och utredning

text: I en anmälan till JO gjorde AA gällande att kammaråklagaren BB vid Åklagarmyndigheten i Umeå (Åklagarkammaren i Sundsvall) under handläggningen av en förundersökning om brott mot

text: upphovsrättslagen

text: hade gjort sig skyldig till tjänstefel bl.a. genom att utan giltigt beslut spärra hans postgirokonto.

text: Efter genomgång av vissa handlingar i ärendet fann chefsJO Eklundh anledning anta att tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: hade begåtts under handläggningen. Han beslutade den 3 september 1999 att inleda förundersökning angående sådant brott.

text: Efter verkställd förundersökning beslutade chefsJO Eklundh att väcka åtal vid Sundsvalls tingsrätt mot BB för tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning.

text: Kammaråklagaren BB var förundersökningsledare i Åklagarkammarens i Sundsvall ärende C-10-1300-98 angående brott mot

text: upphovsrättslagen

text: . Brottsmisstankarna gällde bl.a. att AA olovligen kopierat dataspel och sedan sålt kopiorna. I en skrivelse den 16 oktober 1998 till Postgirot, Stockholm, Spärravdelningen, begärde BB att AA:s konto med nummer – – – skulle spärras för direktuttag och övriga uttag. I skrivelsen hänvisades till förundersökning i brottmål samt angavs att ”kontot misstänks ha använts i brottslig verksamhet”. AA:s offentlige försvarare, advokaten CC, begärde i en skrift som kom in till åklagarkammaren den 11 mars 1999 att beslaget beträffande bl.a. postgirokontot skulle hävas. Som svar på denna begäran anförde BB i en skrivelse den 17 mars 1999 att pengarna utgjorde ersättning för sålda piratkopior och skulle förverkas, varför hon inte hade för avsikt att häva beslagen. Under en beslagsförhandling den 22 mars 1999 i mål B 1647-98 vid Sundsvalls tingsrätt gjorde hon, enligt vad som anges i tingsrättens protokoll, gällande bl.a. att beslag av AA:s postgirokonto aldrig hade varit aktuellt, att detta måste ha berott på ett missförstånd mellan åklagarkammaren och Postgirot i Stockholm och att detta skulle åtgärdas omedelbart. Kontospärren hävdes samma dag. Lagliga förutsättningar att som en utredningsåtgärd under en förundersökning begränsa AA:s dispositionsrätt över medlen på kontot förelåg inte. Såvitt framkommit förelåg inte heller någon annan rättslig grund för en sådan åtgärd. Genom BB:s handlande har AA således varit berövad dispositionsrätten över medlen på kontot under tiden den 19 oktober 1998– 21 mars 1999 utan att någon rättslig grund därför förelegat. BB har alltså vid myndighetsutövningen av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften.

text: Sundsvalls tingsrätts dom

text: Sundsvalls tingsrätt dömde i en dom den 25 maj 2000 BB för tjänstefel i enlighet med åtalet och bestämde påföljden till trettio (30) dagsböter.

text: Under rubriken domskäl anförde tingsrätten följande.

text: BB har vitsordat att de faktiska omständigheterna varit sådana som anges i första stycket i gärningsbeskrivningen men bestritt ansvar. Hon har därvid gjort gällande att hon hade haft laglig möjlighet att som utredningsåtgärder under förundersökningen begränsa AA:s dispositionsrätt över medlen på kontot nämligen genom att besluta om förvar av medlen och därefter begära kvarstad på dessa. Vidare har hon hävdat att AA inte orsakats annat än försumbar skada av att kontot spärrats och att hon med tillämpning av proportionalitetsprincipen skall gå fri från ansvar. Slutligen har hon invänt att gärningen i allt fall är att bedöma som ringa och därför inte skall föranleda ansvar.

text: Förutom att BB har hörts har den skriftliga bevisning som framgår av bilaga 1 (här utesluten, JO:s anmärkning) åberopats och förebringats.

text: Beträffande vad som framkommit av utredningen antecknar tingsrätten till en början följande. BB har tjänstgjort som åklagare sedan 1986. Hon blev ekoåklagare 1992 och tjänstgjorde som sådan på Regionåklagarmyndigheten i Härnösand fram till 1996 då åklagarväsendet omorganiserades. Därefter har hon tjänstgjort på Åklagarkammaren i Sundsvall, alltjämt som ekoåklagare. När det nu aktuella ärendet aktualiserades hade BB dagjour och ärendet hade inte anknytning till hennes arbete som ekoåklagare. Ärendet aktualiserades bl.a. på grund av att en intresseorganisation för speltillverkare benämnd MDTS hade gjort en ny anmälan i ett tidigare anhängigt ärende efter att via Internet ha köpt spel som visade sig vara kopierade. Den 7 oktober 1998 beslutade BB att med anledning av misstanke om brott mot

text: upphovsrättslagen

text: husrannsakan skulle företas hos AA i Söråker utanför Sundsvall. Husrannsakan företogs den 8 oktober 1998, varvid bl.a. en stor mängd cd-skivor och datautrustning togs i beslag. AA anhölls samma dag och häktades dagen därpå. Han frigavs senare eller närmare bestämt den 22 oktober 1998 efter beslut av åklagaren. I samma skede frihetsberövades även en person vid namn DD, som misstänktes vara delaktig i samma brottsliga verksamhet. Den 16 oktober 1998, alltså under tid då AA var frihetsberövad, begärde BB i en skrivelse rubricerad ”begäran om kontospärr” hos Postgirot att AA:s postgirokonto med nr - - - - ” i anledning av förundersökning i brottmål” skulle spärras för direktuttag och övriga uttag samt angav hon att ”kontot misstänks ha använts i brottslig verksamhet”. Saldot på kontot, som spärrades den 19 oktober 1998, var den dagen 12 935 kr 92 öre. Skrivelsen till Postgirot diariefördes inte vid åklagarkammaren. AA har enligt vad som upplysts nyligen dömts för brott mot

text: upphovsrättslagen

text: till fängelse.

text: Angående rutinerna vid diarieföring m.m. vid Åklagarkammaren i Sundsvall har BB upplyst bl.a. följande. I samband med omorganisationen 1996 blev ett antal administratörer uppsagda. Dessförinnan delade två tre åklagare på en sekreterare, vilket innebar att det fanns ytterligare en person, förutom åklagaren, som hade ett

text: bra grepp om ärendena. Efter omorganisationen tillskapades ett s.k. allkansli. Om ett beslut fattades skulle beslutet läggas på en hylla i ett postrum varefter kanslipersonal tog ärendet och ombesörjde diarieföringen. Efter det att den nu aktuella händelsen uppdagats ändrades rutinerna på så sätt att det numera finns en administratör som har dagjour på kansliet och omgående ombesörjer diareföringen av beslut som skall bevakas.

text: BB har därutöver lämnat uppgifter med i huvudsak följande innebörd: Förundersökningen hade inte gällt annat än upphovsrättsbrott. När beslutet om husrannsakan fattades fanns dock även spaningsuppslag som tydde på brottslighet i form av datorstölder och även hembränning. Kriminalunderrättelsetjänsten hade nämligen fått tips om att det hade burits datorer och förekommit trafik med mystiska bilar i det område där husrannsakan skulle företas – ett område med pensionärslägenheter. Hon klargjorde emellertid, när beslutet fattades, för polisen att om någon annan brottslighet pågick än upphovsrättsbrott kontakt måste tas med henne för nya beslut. Polis kontaktade henne i samband med att husrannsakan företogs. Hon fick veta att verksamheten var mycket större än man kunnat tro, bl.a. att det stod tre datorer med brännare i gång och att där fanns en stor mängd skivor klara för distribution. Polisen videofilmade i lägenheten vid husrannsakan och hon fick se videofilmen. All utrustning i lägenheten togs till polisstationen. Vid genomgång av den i beslag tagna egendomen påträffades en stor mängd postgiroavier ställda till DD avseende insättningar på ett postgirokonto i hans namn. Även insättningsavier till ett postgirokonto i AA:s namn påträffades. Från Postgirot lämnades besked att postgirokontot i DD:s namn hade öppnats den 1 juli 1998 och att det fram till oktober samma år hade funnits ca 120 000 kr på kontot. DD förnekade att pengarna på kontot var hans och uppgav att han hade öppnat kontot på begäran av AA. Kontot avslutades senare på DD:s begäran. Hon misstänkte av olika skäl att även postgirokontot i AA:s namn, åtminstone delvis, kunde ha använts i verksamheten som ett reserv- eller transaktionskonto och att det, med hänsyn till verksamhetens omfattning, kunde tänkas finnas andra personer som kunde ta ut pengar från kontot. Upphovsrättsbrott var inte hennes ”grej” men hon såg en möjlighet att komma på fast mark om man kunde finna att AA hade bedrivit något slags legal näringsverksamhet och inte bokfört i verksamheten. Bestämmelserna om förverkande i

text: 36 kap.

text: brottsbalken

text: fanns därför med i bilden. Enligt AA hade han sålt tillbehör till TV-spel och reparerat sådana spel. Det var emellertid svårt att finna att AA hade bedrivit en legal verksamhet. Att hon inte under förundersökningen mot henne nämnt att det fanns överväganden avseende brott i näringsverksamhet med i bilden beror på att hon inte är van att själv bli föremål för förundersökning. – Transaktionslistor avseende kontot togs in, men det dröjde flera dagar innan de fick listorna. Hon fick genom studier av rättsfall och på annat sätt klart för sig att skadeståndskraven vid intrång i upphovsrätt var höga. Formellt hade emellertid inte några skadeståndsanspråk anmälts i ärendet. När AA var häktad tyckte hon att det fanns fog för att för målsägandenas räkning kontrollera om pengarna på postgirokontot kunde tänkas komma från pirattillverkningen. Med tanke på att det fanns andra personer som kunde tänkas ta ut pengar från kontot frågade hon Postgirot hur man kunde gå till väga och fick besked att det var ganska vanligt att man spärrade konton några dagar för vidare

text: beslut. Idén till kontospärren fick hon alltså från Postgirot. I det läget reflekterade hon inte närmare på om det kunde vara någon egen rättsfigur utan ville säkerställa beloppet. När hon beslutade om kontospärren tänkte hon att den skulle ha betydelse för brottsutredningen, som en förundersökningsåtgärd. Hon skulle ha kontroll över medlen. Det var ett förstadium till beslut om förvar. I förlängningen var syftet med åtgärden att säkerställa målsägandenas rätt. Hon var medveten om att kontospärren inte var en laga åtgärd under utredningen utan såg kontospärren som en tillfällig åtgärd i avvaktan på beslut om förvar. Dessutom visste hon att det hade spärrats konton i andra ärenden som en tillfällig åtgärd utan föregående beslut om straffprocessuella tvångsmedel varefter egendomen tagits i förvar och kvarstad begärts. Hennes beslut lades som vanligt ut för diarieföring. Hon vet inte vad som hände men förmodligen blev hon av någon anledning tvungen att ta fram akten och lade sedan inte ut den på nytt för diarieföring vilket hon borde ha gjort. Beslutet blev därför inte diariefört och kom av den anledningen senare inte upp för bevakning. Kontospärren föll sedan henne ur minnet. Hon underrättade personligen inte AA eller hans försvarare om åtgärden. När AA sedan frigavs hörde han av sig, ibland flera gånger om dagen, och ville få tillbaka sina saker. Någon gång pratade han också om sina pengar. Hon var helt inriktad på att han då syftade på pengarna som funnits på kontot i DD:s namn. Även när hon fick skrivelsen daterad den 10 mars 1999 från CC var hon helt inriktad på att det var DD:s postgirokonto som åsyftades. I skrivelsen angavs inte heller något kontonummer. Först när hon fick skrivelsen daterad den 17 mars 1999 från CC i vilken angavs ett kontonummer som hon inte kände igen förstod hon att något var fel. Kontonumret fanns inte noterat i beslagsprotokollet. Hon kontaktade Postgirot och fick besked att kontot var spärrat på hennes begäran. Av den anledningen talade hon vid beslagsförhandlingen om att kontospärren var ett missförstånd och hävde spärren. Vid en genomgång av akten hittade hon i en pärm med rättsfall handlingen angående kontospärren. – Eftersom det inte fanns någon IT-utredare i Sundsvall vid den tiden och även av andra skäl blev hon mycket mer inblandad i den praktiska hanteringen av utredningen än vad som är normalt. Dessutom förbereddes samtidigt ett tillslag i ett ärende rörande importbilar i vilket hon var förundersökningsledare.

text: Tingsrätten gör följande bedömning.

text: Det är till en början klarlagt att BB genom sin åtgärd att begära och få till stånd att kontot spärrades begränsat AA:s dispositionsrätt över medlen på kontot. Klart är också att BB inte haft någon laglig grund för att låta spärra kontot på sätt som skett. Hon har till sitt fredande gjort gällande i första hand att hon hade laglig möjlighet att som en utredningsåtgärd under förundersökningen begränsa AA:s dispositionsrätt till medlen genom att besluta om förvar av medlen och därefter begära kvarstad på dessa. Det förelåg alltså enligt BB förutsättningar att inom ramen för existerande straffprocessuella tvångsmedel begränsa AA:s dispositionsrätt till medlen på kontot, låt vara att hon inte använde sig av dessa. De straffprocessuella tvångsmedel som kunde komma i fråga att tillämpa var beslag och tagande i förvar.

text: BB har lämnat olika förklaringar om skälen till att hon föranstaltade om kontospärren och vid huvudförhandlingen lämnat uppgifter om sina bevekelsegrunder för detta som hon tydligen inte lämnat tidigare under förundersökningen mot henne. Hon har uppgivit bl.a. att hon, när hon beslutade om kontospärren, hade i åtanke att den skulle ha betydelse för brottsutredningen som en åtgärd under förundersökningen. Hon har också vidgått att syftet med kontospärren måste ha varit den som hon angav i sin begäran till Postgirot, nämligen att begäran var föranledd i anledning av förundersökning i brottmål.

text: Enligt

text: 27 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: kan, såvitt nu är av intresse, föremål som skäligen kan antagas äga betydelse för utredning om brott tagas i beslag. Det är uppenbart att den bestämmelsen inte var tillämplig i detta fall och BB har också, enligt vad som framgår av protokollet från beslagsförhandlingen, åtminstone tidigare själv hävdat att det aldrig varit aktuellt att AA:s postgirokonto skulle tas i beslag. Lagliga förutsättningar för att, på sätt som anges i gärningsbeskrivningen, som en utredningsåtgärd under en förundersökning begränsa AA:s dispositionsrätt över medlen på kontot förelåg alltså inte. Frågan är då om det förelåg rättslig grund för att ta medlen i förvar.

text: BB har hävdat att skälen till att medlen skulle ha kunnat tas i förvar var att säkerställa målsägandenas anspråk på skadestånd samt att AA kunde misstänkas för brott i näringsverksamhet och att förverkade till det allmänna med stöd av bestämmelserna i

text: 36 kap. 1 §

text: 2 §

text: eller

text: 4 §

text: brottsbalken

text: kunde komma i fråga.

text: Det har inte framkommit att några konkreta skadeståndsanspråk hade anmälts när BB föranstaltade om kontospärren. Utredningen gällde misstanke om brott mot

text: upphovsrättslagen

text: Upphovsrättslagen

text: innehåller inte några bestämmelser om förverkande till det allmänna. BB:s tydligen först vid huvudförhandlingen här lämnade uppgift om att en av hennes bevekelsegrunder var att AA kunde misstänkas för brott i näringsverksamhet och att

text: brottsbalkens

text: förverkanderegler kunde aktualiseras framstår i hög grad som konstruerad i efterhand. Hon har inte heller mera konkret kunnat redogöra för vilken brottslighet det i så fall skulle ha varit fråga om. Det är vidare uppenbart att eventuell misstanke om brott som kunde medföra förverkande inte hade uppnått sådan styrka att beslut om förvar av medlen kunde komma i fråga. Såvitt framkommit förelåg det alltså inte någon rättslig grund att begränsa AA:s dispositionsrätt över medlen på kontot genom att ta medlen i förvar.

text: Tingsrätten finner sammanfattningsvis utrett att BB:s åtgärd att föranstalta om kontospärren saknat laga grund och att det inte heller inom ramen för tillämpliga straffprocessuella tvångsmedel eller på annan grund förelegat lagliga möjligheter att begränsa AA:s dispositionsrätt över medlen på kontot. AA har därmed varit berövad dispositionsrätten över medlen på kontot under tid som anges i gärningsbeskrivningen utan att någon rättslig grund därför förelegat.

text: Enligt vad som framkommit genom förhöret med BB fick hon uppslaget till kontospärren från Postgirot. Det är tydligt att hon inte gjort några närmare rättsliga överväganden innan hon föranstaltade om åtgärden att låta spärra kontot. Något

text: tvivel om att hon, som är en erfaren åklagare, förfarit oaktsamt vid sin myndighetsutövning föreligger inte. I den mån proportionalitetsprincipen kan anses vara relevant i detta sammanhang kan inte en tillämpning av den medföra att BB kan gå fri från ansvar för tjänstefel. Den eventuella skada som AA orsakats av den oriktiga myndighetsutövningen är en omständighet som skall beaktas vid bedömningen om gärningen är att anse som ringa eller ej.

text: Frågan är då om gärningen är att anse som ringa och att BB därför inte skall dömas till ansvar.

text: BB är en erfaren åklagare och måste som sådan vara väl insatt i vilka tvångsmedel som är tillåtna. Hon har, såvitt framkommit, inte handlat under någon större tidspress när hon beslutade om kontospärren. Inte heller har framkommit att hennes arbetsbörda vid tillfället var anmärkningsvärt hög. Hennes oriktiga myndighetsutövning har medfört att AA under drygt fem månaders tid var berövad dispositionsrätten till de medel, nästan 13 000 kr, som fanns på kontot. Det är alltså ett relativt betydande belopp som han under lång tid inte kunnat disponera över. Vid en helhetsbedömning av nu angivna omständigheter och vad som i övrigt förekommit finner tingsrätten att gärningen inte är att bedöma som ringa. BB skall följaktligen dömas för tjänstefel.

text: Annan påföljd än ett bötesstraff är inte aktuell.

text: BB:s överklagande m.m.

text: BB överklagade tingsrättens dom och yrkade bl.a. att åtalet skulle ogillas och i annat fall att hon skulle meddelas påföljdseftergift.

text: ChefsJO Eklundh bestred ändring.

text: Hovrätten för Nedre Norrland beviljade prövningstillstånd i målet.

text: Hovrättens för Nedre Norrland dom

text: I en dom den 24 oktober 2001 fastställde hovrätten tingsrättens dom.

text: I domskälen anförde hovrätten bl.a. följande.

text: BB har angivit samma inställning till åtalet som vid tingsrätten. Utöver vad hon uppgav vid tingsrätten – enligt redovisningen i tingsrättens dom – har väsentligen följande anförts. Då hon begärde att kontot skulle spärras hade hon klart för sig att speltillverkarna genom intresseorganisationen MDTS skulle komma att begära skadestånd i storleksordningen 2–3 miljoner kr. Hennes tanke måste ha varit att inom någon dag efter det att kontot hade spärrats ge in en ansökan till tingsrätten om kvarstad. MDTS bestämde sig emellertid för att avvakta utgången i ett mål där en medgärningsman till AA i stockholmstrakten åtalades för brott mot

text: upphovsrättslagen

text: . Det pågår numera en civilrättslig process mellan MDTS och bl.a. AA där skadeståndsanspråket uppgår till mer än 4 miljoner kr. – Någon skada kan inte ha uppkommit för AA till följd av kontospärren, eftersom han först den 10 mars 1999 efterfrågat medlen på kontot och inte gått förlustig någon del av medlen eller ränta på dessa. – Den typ av brott mot

text: upphovsrättslagen

text: som det var fråga om

text: förekom inte ofta, och det var lätt att göra fel. Därför skulle det under alla förhållanden vara oskäligt att i detta fall döma till påföljd. – Hon är för närvarande tjänstledig från arbetet som åklagare och innehar en annan anställning i Härnösand.

text: Den skriftliga utredning som förebringades vid tingsrätten har åberopats även i hovrätten.

text: Hovrättens bedömning

text: Innebörden av åtalet är att BB utan att lagliga förutsättningar förelegat för en begränsning av AA:s dispositionsrätt över medlen på hans konto, hos Postgirot begärt – med hänvisning till pågående förundersökning i brottmål och uppkommen misstanke om att kontot användes i brottslig verksamhet – att AA:s konto skulle spärras för direktuttag och övriga uttag. En följd av hennes framställan var att AA blev berövad dispositionsrätten över medlen på kontot under tiden den 19 oktober 1998 – den 21 mars l999. Det görs gällande i åtalet att BB härigenom vid myndighetsutövning av oaktsamhet har åsidosatt vad som gäller för uppgiften.

text: Det måste genom utredningen anses stå klart att det är just genom BB:s begäran hos Postgirot som kontot kommit att spärras, en spärr som sedermera också tagits bort på hennes begäran och att innebörden av denna spärr var att AA inte kunde disponera över medlen under den tid som spärren gällde.

text: BB har i hovrätten angivit att avsikten med att spärra kontot för uttag men låta kontot alltjämt vara tillgängligt för insättningar av medel var att bereda bl.a. de som mottagit piratkopierade spel och program fortsatt möjlighet göra betalningar därför till kontot. Hovrätten anser med hänsyn härtill och med beaktande av utredningen i övrigt att det inte finns belägg för att den i begäran om spärr angivna brottsmisstanken mot AA avsåg annat än brott mot

text: upphovsrättslagen

text: . Något annat straffprocessuellt tvångsmedel än ett tagande av medlen på kontot i förvar kan därför inte ha stått BB till buds.

text: Enligt vad BB uppgivit skulle ett tagande av penningmedlen i förvar ha haft till syfte att säkerställa fullgörandet av ett skadeståndskrav från målsäganden. Förvarstagande skall i en sådan situation inom fem dagar följas av en ansökan till rätten om kvarstad enligt reglerna i

text: 26 kap.

text: rättegångsbalken

text: . För att åklagaren skall vara behörig att göra en sådan kvarstadsansökan måste målsäganden ha anmält ett skadeståndsanspråk hos åklagaren. Om en framställning om kvarstad inte görs skall egendomen omedelbart återställas till ägaren. Någon ansökan om kvarstad gjordes emellertid inte och såvitt framkommit anmäldes inte heller något skadeståndskrav till åklagaren.

text: Ett beslut om att ta penningmedlen i förvar borde med hänsyn till tidsfristen för en kvarstadsansökan ha föranlett, förutom diarieföring av handlingen, att en åtgärd vidtogs för bevakning av denna tidsfrist. Någon utredning om rutinerna vid åklagarkammaren för sådan bevakning finns inte i målet. Innehållet i handlingen torde dock knappast ha gett anledning för någon annan på åklagarkammaren än BB att ta initiativ till en bevakning av nämnda tidsfrist och uppenbarligen har inte BB själv tagit ett sådant initiativ.

text: Hovrätten gör med hänsyn till det anförda den bedömningen att BB:s begäran hos Postgirot om kontospärr inte utgör och inte heller kan jämställas med ett beslut om förvarstagande. Som tingsrätten funnit kan det således inte anses ha funnits någon rättslig grund för att låta begränsa AA:s dispositionsrätt över medlen på kontot.

text: Hovrätten ansluter sig till tingsrättens bedömning att BB i det avseende som anges i åtalet och redovisats ovan av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppdraget och att hennes gärning inte är att bedöma som endast ringa. Den omständigheten att man vid Postgirot måhända inte varit skyldig att verkställa åklagarens begäran om kontospärr inverkar enligt hovrättens mening inte på bedömningen. BB kan därför inte undgå ansvar för tjänstefel.

text: Vad som BB anfört och i övrigt framkommit ger inte anledning att med tillämpning av

text: 29 kap. 6 § brottsbalken

text: meddela henne påföljdseftergift.

text: Tingsrättens dom skall vid angivna bedömningar fastställas.


avgjordAv: Kerstin André

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot barn- och ungdomspsykiatrisk verksamhet för underlåtenhet att, vid misstanke om att ett barn utsatts för sexuella övergrepp, anmäla saken till socialnämnden. - Även fråga om skyldighet att underrätta vårdnadshavare

org: jo

text: Justitieombudsmannen Kerstin André

type: stycke

text: Kritik mot barn- och ungdomspsykiatrisk verksamhet för underlåtenhet att, vid misstanke om att ett barn utsatts för sexuella övergrepp, anmäla saken till socialnämnden. – Även fråga om skyldighet att underrätta vårdnadshavare

type: rubrik

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot barn- och ungdomspsykiatriska verksamheten vid Östersunds sjukhus, Jämtlands läns landsting, avseende underlåtenhet att underrätta honom som vårdnadshavare om misstanke om att hans dotter utsatts för sexuella övergrepp hemma hos modern och hennes sambo. Han anförde bl.a. följande (hänvisning till bilagor har här utelämnats).

text: Jag blev inte underrättad om att min dotter blivit utsatt för sexuella övergrepp av mammans sambo förrän ett år efter övergreppet, då min dotter bröt samman i min bostad och berättade vad som hänt (1998-08-11). Med stöd av hennes berättelse gjorde jag polisanmälan, vilket ledde till att gärningsmannen senare dömdes till fängelse i Östersunds tingsrätt. Vidare framkom av min dotters berättelse att utredning genomförts vid BUP, varför jag kontaktade dessa. Vid besök på BUP 1998-08-17 kunde jag efter kraftig övertalning erhålla journalutdrag om händelsen. I BUP:s journalanteckningar framgår att utredande personal;  Beslutar sig för att inte polisanmäla händelsen.  Att den misstänkte skall skyddas mot misstanke.  Att den misstänkte är själv tillsammans med barnen under mornarna.  Trots att uppföljningssamtalet 5½ månad efter händelsen visar att EE:s redogörelse från första samtalet är densamma, samt att ytterligare detaljer framkommer om gärningsmannens förehavanden, görs ingen polisanmälan och ytterligare utredning.  Att jag som vårdnadshavare och far inte lämnas något större utrymme i utredningen, trots att barnen mellan 1991–1998, då jag flyttade till Stockholm, vistas 50 % av tiden hos mig. Denna anmälan kanske kan betraktas som sent inkommen, framförallt med avseende på datum för upprättande av journalen. Trots detta vill jag att JO beaktar att journalen inte kommit till min kännedom förrän ett år efter att den upprättats. Dessutom har händelsen varit psykiskt påfrestande för min dotter och andra berörda, varför det inte tidigare funnits vare sig ork eller kraft att hantera de felaktigheter som begåtts av BUP i detta ärende.

text: Till anmälan fogades kopior av polisförhör med AA:s dotter den 11 augusti 1998 och utdrag ur patientjournalen.

text: Utredning

text: Landstingsstyrelsen i Jämtlands län anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad AA hade anfört i anmälan. I remissen angavs att styrelsen därvid även skulle redovisa sjukhusets överväganden och åtgärder rörande den i

text: 71 § socialtjänstlagen (1980:620)

text: angivna anmälningsplikten.

text: Landstingsstyrelsen översände utredning och yttrande från Östersunds sjukhus. Sjukhuset avgav remissvar genom socionomen BB och sjukskötare CC. Remissvaret hade vidimerats av överläkaren DD. I remissvaret anfördes huvudsakligen följande.

text: I vår redogörelse nedan kommer vi att utveckla det resonemang, som vi då förde och som inte alltid klart framgår i journaltexten. I detta ärende bedömde vi att EE:s berättelse var så vag, att vi var övertygade om att en anmälan till socialtjänsten inte skulle leda till någon åtgärd. I samtal med EE och hennes mamma blev berättelsen inte tydligare. Vår bedömning var att vi i första hand ville arbeta med skyddet av EE och inte fastna i frågeställningen, om det hade inträffat eller ej. Den primära avsikten var att skydda EE mot fortsatta sexuella övergrepp (om det hade inträffat). Vi valde då att hålla mammas oro hög och att det fick bli hennes ansvar att se till att EE inte försattes i situationer, där det fanns möjlighet för styvpappan, att sexuellt förgripa sig på EE. Det är detta arbete som i journalen refereras till att skydda styvpappan mot misstankar. Vad gäller

text: 71 § socialtjänstlagen

text: har varje tjänsteman att självständigt fatta beslut om anmälan till socialtjänsten är aktuell eller ej. Det är alltid möjligt för en handläggare att rådgöra med MLA eller en kollega om tveksamhet råder. Vi har också en arbetsgrupp, som utvecklar arbetsmetoder för ”utsatta barn”. De erbjuder konsultation till kollegor, när man känner sig tveksam. Vi hade en diskussion med mamma om att ta med pappa i samtal. Mamma ville inte det, vi var mycket tydliga med att varken hon eller styvpappan fick hindra EE att berätta om hon ville. När vi valde att inte kontakta eller informera pappan resonerade vi ungefär enligt följande. Vi var mycket osäkra om nåt hade hänt eller ej, vi ville inte fastna i en process där EE:s skydd riskerade att komma i bakgrunden av vad som var sanning eller ej. Mamma hade på eget initiativ tagit kontakt med BUP och vi bedömde det som att hon hade tillräckliga resurser att skydda EE hemma. Vi bedömde att det var mamma, som vågade ta oron på allvar och att EE den aktuella natten sökt hjälp av mamma och fått det. P g a ovanstående valde vi att respektera hennes önskan i den uppkomna situationen. När vi i uppföljningssamtal får veta att styvpappan är själv med barnen på morgonen lyssnar vi noga hur de resonerar. Vi uppfattar det så, att mamma fortfarande har höjd beredskap och uppmärksamhet på EE, eftersom hon bl a har ansvar för att EE är påklädd innan hon lämnar hemmet. Vi bedömer att mamma fortfarande orkar vara orolig och observant på EE och vi tänker då att EE fortfarande är skyddad hemma.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men har inte avhörts.

text: I beslut den 16 oktober 2001 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: JO skall enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet normalt inte utreda händelser eller förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden om det inte finns särskilda skäl för det. AA:s anmälan inkom till JO den 25 juli 2000 och avsåg, som det får förstås, barn- och ungdomspsykiatriska verksamhetens agerande

text: under behandlingsperioden från och med anmälan den 18 augusti 1997 till och med den 8 juni 1998 då ”ärendet” avslutades enligt anteckning i patientjournalen. Jag har funnit att det föreligger särskilda skäl att ta upp saken till utredning.

text: Anmälningsplikten

text: I

text: 71 § andra stycket socialtjänstlagen

text: föreskrivs bl.a. att myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården är skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter.

text: Anmälningsplikten förutsätter inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta skall anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från socialnämndens sida. Det räcker således med att det föreligger misstankar om något missförhållande för att anmälningsplikt skall inträda. Det ankommer därefter på socialnämnden att föranstalta om erforderlig utredning för att utröna om behov av åtgärder föreligger. Anmälningsplikt föreligger även om man inom hälso- och sjukvården, t.ex. inom barn- och ungdomspsykiatrin, bedömer det som tillräckligt med de åtgärder som vidtas inom ramen för den egna verksamheten. Information om vilka åtgärder som den anmälningsskyldige anser lämpliga kan lämnas till socialnämnden i samband med anmälan.

text: I förevarande fall har hälso- och sjukvårdspersonalen, enligt remissvaret, själva gjort den bedömningen att barnets berättelse var så vag att en anmälan till socialtjänsten inte skulle leda till någon åtgärd. Personalen har även framfört att det förelåg osäkerhet om något övergrepp hade inträffat och att de i första hand ville arbeta med att skydda barnet mot fortsatta övergrepp ”(om det hade inträffat)”. Eftersom personalen valde att arbeta vidare med frågan om skydd måste det ha funnits en inte helt ogrundad misstanke om att uppgifterna om övergrepp var korrekta. Därtill kommer att den misstänkte bodde tillsammans med barnet. Vad som har framkommit leder till den bedömningen att situationen uppenbarligen var sådan att det förelåg anmälningsskyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen. Det hade varit av stor vikt att saken kom till socialnämndens kännedom för nämndens överväganden i fråga om barnets behov av skydd eller stöd och om polisanmälan skulle göras eller inte. Vid en utredning hos socialnämnden hade dessutom AA, i sin egenskap av vårdnadshavare, intagit partsställning och därmed blivit informerad om vad som framkommit.

text: BB:s och CC:s underlåtenhet att anmäla saken till socialnämnden föranleder allvarlig kritik från min sida. Vad som har framkommit ger mig även anledning att ifrågasätta om förhållandena inte var sådana att det förelåg en anmälningsplikt redan innan ”ärendet” fördelades till BB och CC, dvs. i samband med anmälan den 18 augusti 1997 och när ”ärendet” togs upp i remissgrupp den 19 augusti 1997.

text: Jag förutsätter att landstinget tar initiativ till utbildningsinsatser angående hälsooch sjukvårdspersonalens anmälningsskyldighet. Med gjorda uttalanden lämnar jag frågan om anmälningsskyldigheten.

text: Information till båda vårdnadshavarna?

text: Huvudregeln när det gäller förhållandet mellan en underårig och hans vårdnadshavare är enligt

text: 6 kap. 11 § föräldrabalken

text: att vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnadshavaren skall dock enligt stadgandet i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. När det gäller vård och behandling finns i hälso- och

text: sjukvårdslagen (1982:763)

text: bestämmelser om att vård och behandling så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten. När det gäller små barn skall ett sådant samråd ske med vårdnadshavaren. När det gäller äldre barn kan det mot bakgrund av

text: föräldrabalkens

text: bestämmelser knappast antas att det föreligger en ovillkorlig skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen att informera vårdnadshavaren i allt som rör den underårige patienten. Detta beror på vad frågan gäller och barnets mognadsgrad. I aktuellt fall var patienten tio år när den barn- och ungdomspsykiatriska mottagningen uppsöktes på grund av misstanken om övergrepp. Givetvis förelåg det skyldighet att samråda med vårdnadshavaren angående vården och behandlingen.

text: Den fråga som sedan uppkommer är om det var tillräckligt att informera endast den ene vårdnadshavaren. Av

text: 6 kap. 13 § föräldrabalken

text: framgår att om barnet har två vårdnadshavare skall de tillsammans utöva bestämmanderätten. Det krävs alltså normalt gemensamma beslut i frågor som rör vårdnaden. Bestämmanderätten utövas dock av den ene vårdnadshavaren ensam när den andre till följd av frånvaro, sjukdom eller annan orsak är förhindrad att ta del i beslut rörande vårdnaden och beslutet inte kan skjutas upp utan olägenhet. Beslut som är av ingripande betydelse för barnets framtid får dock inte fattas av den ene vårdnadshavaren ensam, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det.

text: Bestämmelsen i 6 kap. 13 § skall inte tolkas så att båda föräldrarna, även om ingen direkt är förhindrad, skall behöva delta i alla vardagliga avgöranden. Om föräldrarna inte sammanbor måste med nödvändighet den förälder som har barnet hos sig fatta de flesta beslut som rör den dagliga omsorgen. I förarbetena till den nu gällande lagstiftningen om vårdnad uttalades att till den dagliga omsorgen hör frågor om bl.a. barnets mat, kläder, sovtider och hur barnet skall tillbringa sin fritid. Däremot undantogs beslut av mer ingripande betydelse för barnets framtid (

text: prop. 1975/76:170 s. 178

text: När det gäller åtgärder inom hälso- och sjukvården måste det i många fall anses tillräckligt att samråd sker med den ene vårdnadshavaren. Man får utgå från att den vårdnadshavare som initierar vårdkontakten informerar den andre vårdnadshavaren. Samråd med den andre vårdnadshavaren bör dock ske om det finns någon särskild anledning att misstänka att denne inte samtycker till behandlingen eller om det är fråga om åtgärder av ingripande beskaffenhet för barnets framtid. Några närmare riktlinjer kan inte lämnas, utan frågan om båda vårdnadshavarnas samtycke behövs eller inte, måste avgöras i varje enskilt fall.

text: I förevarande fall hade det framkommit uppgifter som föranledde misstanke om sexuella övergrepp. Det är naturligtvis en viktig fråga för vårdnadshavarna att i en sådan situation bedöma om planerade vård- och behandlingsinsatser är lämpliga eller inte. Vidare fanns det anledning för hälso- och sjukvårdspersonalen att misstänka dels att det förelåg en intressekonflikt mellan barnets mor och barnets far, dels att barnets far hade synpunkter på vilka insatser som skulle vidtas inom hälso- och sjukvården, bl.a. lämpligheten av att hans dotter deltog i samtal tillsammans med den misstänkte förövaren. Enligt min mening var det en sådan situation där personalen borde ha inhämtat samtycke till planerade insatser även från den andre vårdnadshavaren. Några hinder mot en kontakt med barnets far har inte åberopats i remissvaret.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Långsam handläggning
Serviceskyldighet

title: Anmälan mot dåvarande Överförmyndaren och Överförmyndarnämnden i Nacka kommun, angående handläggningen av att ärende rörande hävande av spärr på ett bankkonto

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 12 juni 2007, klagade AA på handläggningen av ett ärende rörande hävande av spärr på ett bankkonto. Hon anförde i korthet följande. Hennes son fick försäkringsersättning om drygt 200 000 kr. Pengarna sattes in på ett spärrat konto. I syfte att omplacera dessa kontaktade hon den 5 juli 2006 överförmyndaren och framförde sitt önskemål. Hon blev tillsagd att inkomma med en begäran om att häva spärren på kontot. Två dagar senare mejlade hon in en sådan begäran, men hörde därefter inte av överförmyndaren, inte ens efter det att hon i oktober 2006 skriftligen tagit ny kontakt. I januari 2007 tog hon muntlig kontakt med myndigheten, varvid hon blev ombedd att skicka in en årsräkning. Hon skickade in en sådan men fick trots det inte något besked om den fortsatta handläggningen. I maj 2007 tog hon på nytt kontakt med överförmyndarnämnden, som då upplyste henne om att det inför ett beslut i ärendet krävdes handlingar från försäkringsbolaget. Först efter att hon hade skickat in dessa beslutade överförmyndarnämnden den 13 juni 2007 att häva spärren på kontot. AA har begärt skadestånd för det inträffade.

text: Utredning

text: Överförmyndarnämndens akt lånades in och granskades. Överförmyndarnämnden anmodades därefter att yttra sig över anmälan. Av överförmyndarnämndens yttrande framgick i huvudsak följande. – – – Inledningsvis informeras om att Överförmyndarnämnden i Nacka kommun inrättades den 1 januari 2007. Dessförinnan hade Nacka kommun en av fullmäktige vald överförmyndare. Den 7 juli 2006 inkom per e-post en ansökan från förmyndaren AA om att överförmyndarspärren på hennes son BB:s bankkonto skulle släppas. Av ansökan framkom att BB fått pengar från en försäkring som fallit ut och att pengarna var satta på ett överförmyndarspärrat konto. Ansökan hade föregåtts av ett samtal från AA till överförmyndaren den 5 juli 2006. I samtalet, som togs emot av en hand-läggare på myndigheten, informerades AA om kontrollerad förvaltning av omyndigs tillgångar

text: och om att överförmyndaren vill ha en ansökan om att spärren på bankkontot ska hävas. Dåvarande överförmyndaren har gjort en anteckning på en utskrift av eposten ”Ingen åtgärd Till ärendet”. Normalt brukar försäkringsbolaget skicka information till överförmyndaren om att pengar har insatts på ett spärrat konto för en omyndig. I detta fall hade försäkringsbolaget inte lämnat sådana uppgifter till kommunen. Kommunen hade således ingen information utöver vad som angivits i den e-post som nämnts ovan. Handläggare på överförmyndarens kansli skickade ut en egendomsförteckning för ifyllande av BB:s förmyndare för att få väsentlig information i ärendet och samtidigt kontrollera om BB tillgångar med försäkringsutfallet skulle överstiga åtta basbelopp och därmed stå under kontrollerad förvaltning. För handläggningen av ett ärende om hävande av överförmyndarspärr av omyndigs bankkonto vill överförmyndarnämnden ha information om vilken bank pengarna sitter på, uppgift om bankkontonummer, vilka som är förmyndare och skälet till att barnet tilldelats pengar på ett spärrat konto. När det finns två förmyndare bör båda som ställföreträdare för den omyndige underteckna ansökan och kontroll brukar göras på förmyndarna i kronofogdemyndighetens och socialtjänstens register. Bevis om varför pengar tilldelats den omyndige på spärrat bankkonto önskar överförmyndarnämnden för att kontrollera att pengarna inte satts in med förbehåll om att spärren ska bestå. Information om bank, bankkonto, den andre förmyndarens inställning i saken samt bevis om skälet till att BB tilldelats pengar på ett spärrat konto saknades i AA:s ansökan. Väsentlig information brukar framkomma i en egendomsförteckning och AA uppgav i sin ansökan att egendomsförteckning skulle inges. I aktuellt fall har en sådan egendomsförteckning rörande BB inte registrerats i överförmyndar-nämndens ärendesystem. All inkommande post registreras av kanslipersonal i myndighetens ärendesystem. Efter en kontroll i det datoriserade ärendesystemet kan konstateras att det brev som AA uppgett att hon skickat till överförmyndaren i oktober 2006 med samma begäran som i tidigare ansökan om att spärren ska hävas samt nämnda egendoms-förteckning inte har blivit registrerade. Efter en kontroll i BB:s fysiska ärendemapp står inte brevet och egendomsförteckningen att återfinna. Vad som sagts i de olika samtalstillfällena i telefon mellan AA och handläggare på överförmyndarnämnden är svåra att kommentera i sak och detalj, men det är handläggarnas uppfattning att flera missförstånd har uppstått i samtalen. Av den inkomna årsräkningen den 5 april 2007 över BB:s tillgångar framkom uppgifter om bank och kontonummer för det spärrade kontot samt uppgifter på BB:s båda förmyndare. Dock saknades ännu försäkringsbeskedet där anledningen till att pengar betalts ut till spärrat konto framkommer. Försäkringsbeskedet inkom efter begäran den 12 juni 2007. Ärendet var därmed komplett och den 13 juni 2007 beslutade juristen hos överförmyndarnämnden att spärren på BB:s konto skulle hävas. Överförmyndarnämnden delar klagandens uppfattning om att handläggning skall vara snabb och enkel. Att handläggningstiden i det aktuella ärendet blivit lång berodde dock på att överförmyndarnämnden länge saknade vital information i ärendet. Överförmyndarnämnden i Nacka konstaterar dock att handläggningstiden som sådan självklart inte kan vara tillfredsställande ur den enskildes perspektiv. Prioriterade områden för den nya överförmyndarorganisationen i Nacka kommun med nämnd istället för ensam överförmyndare, som trädde i kraft den 1 januari 2007, är att se över rutiner och handläggningstider. Rutinerna vid handläggningen av ärenden håller för närvarande på att ses över och man kommer bl.a. titta på hur man kan arbeta mer proaktivt och informativt för att se till att de underlag för beslut som inkommer till nämnden är kompletta. Man kommer även att arbeta för att stärka rutinerna för journalföring av samtal i pågående ärenden.

text: I övrigt kan nämnas att överförmyndarnämnden från den 1 augusti 2007 fått personalförstärkning för att totalt sett kunna erbjuda effektivare och snabbare handläggning. AA har yttrat sig över remissvaret, varvid hon anfört att hon vid sina kontakter med myndigheten inte uppfattat att förmyndarna behövde ge in en egendomsförteckning.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: skall varje ärende handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt, utan att säkerheten eftersätts. Detta innebär att nödvändig utredning skall inhämtas så snart som möjligt och att ärendet därefter skall tas upp till avgörande. Om en myndighet vid handläggningen av ett ärende finner att det behövs kompletterande utredning kan myndigheten inhämta den genom att uppmana den enskilde att inkomma med denna eller, om materialet finns tillgängligt hos en annan myndighet, genom att vända sig direkt till den andra myndigheten.

text: I sammanhanget bör även nämnas myndigheters allmänna serviceskyldighet enligt

text: 4 § samma lag

text: . Bestämmelsen innebär bl.a. att en myndighet på olika sätt skall hjälpa enskilda att ta till vara sin rätt, exempelvis genom att bistå en enskild, som har gett in en ansökan, med råd om behövliga kompletteringar.

text: Av utredningen framgår följande. Från det att AA ansökte om att få ta ut pengar från ett spärrat konto dröjde det nästan ett år innan överförmyndarnämnden fattade beslut i ärendet. Ändå hade AA vid upprepade tillfällen under året kontaktat myndigheten med förfrågningar om ärendets handläggning. Dröjsmålet berodde i huvudsak på att AA inte hade gett in de handlingar som behövdes inför ett beslut i frågan. AA fick emellertid inte förrän i maj 2007 korrekt information om vilka handlingar som myndigheten behövde inför sitt beslut.

text: Myndighetens handläggning strider uppenbart mot vad som följer av

text: förvaltningslagen

text: . Överförmyndaren borde, på ett tidigt stadium efter det att ansökan gavs in, på ett lämpligt sätt krävt in de handlingar som behövdes inför ett beslut i frågan. Myndigheten har emellertid inte självmant vidtagit några sådana åtgärder, utan i stället passivt avvaktat att erforderliga handlingar skulle komma in. Myndigheten förtjänar kritik för det inträffade.

text: Enligt AA skickade hon ett brev till överförmyndaren i oktober 2006. Utredningen ger emellertid inte stöd för att detta brev har kommit överförmyndaren till handa. Ytterligare utredning i frågan framstår inte som meningsfull.

text: Det ingår inte i JO:s behörighet att pröva frågor om skadestånd.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

title: Kritik mot en domare för att ett avkunnat beslut gavs ett annat innehåll i protokollet från sammanträdet

sammanfattning: Jag inledde förundersökning om tjänstefel sedan det framkommit att rättens ordförande i ett familjemål instruerat protokollföraren, en notarie, att i protokollet från ett sammanträde för muntlig förberedelse inte ange det beslut som han avkunnat rörande barnens rätt till umgänge med fadern utan i stället ange det beslut som han avsett att avkunna. Sedan förhör hållits fann jag emellertid att gärningen var att bedöma som ringa och således inte straffbar. Jag är emellertid mycket kritisk till hans agerande.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som ombud för BB, klagomål mot tf. rådmannen CC med anledning av handläggningen av ett interimistiskt beslut om umgänge med barn (T 1627-09) vid Attunda tingsrätt och uppgav bl.a. följande.

text: Hon var ombud för BB, i målet om barns boende m.m. På förmiddagen den 4 maj 2009 hölls ett sammanträde för muntlig förberedelse vid vilket CC var ordförande. Efter enskilt övervägande meddelade CC i parternas, ombudens och den protokollförande tingsnotariens närvaro det interimistiska beslutet att parternas barn skulle ha umgänge med BB jämna veckor från måndag till måndag, vilket också var i enlighet med BB:s yrkande. Under eftermiddagen samma dag kontaktades AA per telefon av CC, som uppgav att han ”sagt fel” när han meddelade beslutet vid sammanträdet och att beslutet rätteligen var att barnen skulle ha umgänge med BB varje jämn vecka från torsdag till måndag. CC förklarade att han hade haft otydliga anteckningar eller något liknade och att han insett felet först när han fick notariens protokoll för justering. Ett par dagar senare fick AA protokollet från sammanträdet och konstaterade då att protokollet i fråga om det interimistiska beslutet om umgänge inte återgav det beslut som CC muntligen meddelade vid sammanträdet.

text: AA gav därefter in Svea hovrätts beslut den 19 maj 2009 i mål Ö 3813-09. Av detta framgick att hovrätten konstaterat att ett grovt rättegångsfel förekommit vid tingsrätten när beslutet i protokollet gavs en annan innebörd än vid avkunnandet. Hovrätten undanröjde tingsrättens interimistiska beslut och återförvisade målet till tingsrätten.

text: Förundersökning och vidare utredning

text: På grund av vad som kommit fram fann jag anledning att anta att tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: hade begåtts och beslutade därför att inleda förundersökning rörande sådant brott.

text: Handlingarna i tingsrättens mål begärdes in.

text: Under förundersökningen hölls inledningsvis förhör med AA och den tingsnotarie som var protokollförare vid det aktuella sammanträdet. AA berättade i allt väsentligt i enlighet med vad hon uppgett i anmälan till JO.

text: Tingsnotarien uppgav sammanfattningsvis i huvudsak följande.

text: CC berättade inte för henne vad han avsåg att besluta intermistiskt utan frågade endast henne, sedan parterna och ombuden lämnat rättssalen, vad hon tyckte. Hon svarade då att hon ansåg att barnen skulle ha umgänge med BB från måndag till måndag. Därefter meddelade CC parterna muntligen beslut i enlighet med hennes förslag. Hon skrev sedan i protokollet det beslut som hade meddelats parterna och gav protokollet till CC. Han frågade då henne om han hade sagt umgänge från måndag till måndag, vilket hon bekräftade. Han kontrollerade sina anteckningar och höll med om att han hade sagt så, men uppgav att det blivit fel och att han i stället hade tänkt besluta om umgänge med fadern från torsdag till måndag. CC kontaktade därefter parterna i målet och instruerade henne att ändra i protokollet och i stället skriva i beslutet att umgänge skulle ske från torsdag till måndag, vilket hon gjorde.

text: Förhör hölls därefter med CC, som underrättades om misstanke om tjänstefel enligt följande gärningspåstående. Den 4 maj 2009 hölls vid Attunda tingsrätt ett sammanträde för muntlig förberedelse i ett tvistemål om barns boende m.m. (T 1627-09). Ordförande vid sammanträdet var tf. rådmannen CC. Vid sammanträdet avkunnade tingsrätten i parternas närvaro ett interimistiskt beslut enligt vilket parternas gemensamma barn skulle ha umgänge med fadern varje jämn vecka från måndag till måndag. CC har efter förhandlingen föranstaltat om att det interimistiska beslutet i protokollet från sammanträdet skulle ges ett annat innehåll i umgängesfrågan, nämligen att barnen skulle ha umgänge med fadern varje jämn vecka från torsdag till måndag i ojämn vecka. Genom att se till att beslutet i protokollet gavs ett annat innehåll än vad det hade då det avkunnades vid sammanträdet har CC uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som domare. Gärningen är inte att anse som ringa. CC förnekade brott. Han uppgav sammanfattningsvis i huvudsak följande.

text: Vid enskilt övervägande, och efter att ha resonerat om saken med tingsnotarien, bestämde han sig för att besluta om umgänge för barnen med BB från torsdag till måndag. Tingsnotarien var medveten om att han avsåg att meddela ett beslut med det innehållet. Då han muntligen meddelade parterna beslutet gjorde han dock en felsägning och sade att umgänge skulle ske från måndag till måndag. Han uppmärksammade felsägningen först då tingsnotarien gav honom protokollet i vilket

text: hon hade skrivit ett beslut om umgänge från måndag till måndag. Han kontaktade omedelbart partsombuden per telefon och gjorde då en formlös rättelse, som de delgavs. Enligt hans uppfattning utgjorde felsägningen en uppenbar oriktighet. Beslutet om rättelse dokumenterades inte på något sätt. Det hade kanske varit bättre att göra en anteckning om rättelsen i protokollet, men rättelsen var ju redan gjord och enligt hans uppfattning har han inte förfarit felaktigt. Han är kritisk till att hovrätten i dess beslut ansett att han avkunnat ett beslut vid sammanträdet. Enligt hans mening avkunnade han inte något beslut utan i stället meddelade han muntligen beslutet vid sammanträdet. Det är inte föreskrivet att interimistiska beslut ska avkunnas och det är bara i sådana fall som beslutet enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: anses upprättat vid avkunnandet. I förevarande fall upprättades därför protokollet med beslutet först då det expedierades. Ett interimistiskt beslut kan till skillnad från ett slutligt beslut ändras när som helst under målets gång.

text: Ett ytterligare förhör hölls med tingsnotarien, varvid hon bl.a. bekräftade vad hon tidigare uppgett.

text: Jag fann därefter inte längre anledning att anta att CC gjort sig skyldig till straffbart tjänstefel, varför jag lade ned förundersökningen.

text: CC bereddes tillfälle att komplettera de upplysningar han lämnade vid förhöret. Han kom in med ett yttrande i vilket han bl.a. uppgav följande.

text: Som framgår av tidigare lämnade uppgifter vid förhör – – – har jag den uppfattningen grundad på

text: 17 kap 12 § 1 st. rättegångsbalken

text: att ett interimistiskt beslut inte kan ”avkunnas” i paragrafens mening men däremot meddelas muntligen vid ett sammanträde. En följd av denna uppfattning är att protokollet från den muntliga förberedelsen den 4 maj 2009 har upprättats och genom justering fått slutlig utformning först vid expediering till parterna. – – – Eftersom protokollet inte var färdigställt för expediering gjorde jag bedömningen att det fanns en rättelsemöjlighet möjligen med stöd av

text: 17 kap. 15 § rättegångsbalken

text: men i vart fall även utan lagstöd. Rättelseparagrafen är något oklar och inte helt lätt att tillämpa enligt vad rättspraxis och JO:s uttalanden visar. Jag antog att en felsägning kunde vara ett med skrivfel eller räknefel jämförbart förbiseende även om felet inte var ett avfattningsfel. Jag föranstaltade om en formlös rättelse av det upptäckta felet och såg till att det interimistiska beslutet i protokollet återspeglade tingsrättens verkliga ställningstagande. – – – Jag fann vidtagna åtgärder tillräckliga särskilt med beaktande av att det protokollförda beslutet kunde överklagas i sak. I efterhand har jag förståelse för synpunkten att det borde ha antecknats i protokollet att det tillkännagivna beslutet korrigerats till följd av felsägning och utformats slutligt i enlighet med lydelsen i protokollet.

text: Attunda tingsrätt anmodades att redovisa sin bedömning av den fråga som aktualiserats. Tingsrätten (dåvarande lagmannen DD) kom in med ett yttrande och anförde följande.

text: När det gäller sättet att meddela dom och slutligt beslut anvisar

text: rättegångsbalken

text: två alternativ, antingen muntligt avkunnande eller tillhandahållande av domen i färdigt skick på rättens kansli. Det finns inget uttryckligt lagstöd för att detsamma gäller även vid sådana beslut som inte är slutliga, såsom i det nu aktuella fallet där det var fråga om ett interimistiskt beslut. Enligt tingsrättens mening ter sig en analogisk tillämpning av reglerna i

text: 12 §§

text: rättegångsbalken

text: naturlig när det gäller sådana beslut. Det är i alla fall på det sättet som underrätterna till vardags handlägger

text: interimistiska frågor i familjemålen och besluten meddelas således på samma sätt som domar och slutliga beslut. Så har också CC gjort i det aktuella målet. Efter övervägande avkunnade han muntligt det interimistiska beslutet om umgänge. Som han själv har beskrivit, begick han då ett misstag och angav andra tider för umgänget än de han i själva verket hade beslutat sig för. CC blev uppmärksammad på sitt misstag först i samband med att han skulle justera protokollet från förberedelsen. Han beslutade sig då för en rättelse enligt

text: 17 kap 15 § rättegångsbalken

text: . Formellt riktigt har rättelsen genomförts först efter det att parterna genom sina ombud har fått tillfälle att yttra sig. Vid CC:s telefonkontakt med dem hade ingen, inte ens BB:s eget ombud, som nu efteråt har gjort sak av det hela, något att invända. Det besked CC fick från ombuden kan inte uppfattas på något annat sätt än att det å ömse sidor gavs ”klartecken” till rättelsen. Det är inte alldeles klart hur hovrätten närmare har resonerat för att komma fram till att en rättelsesituation inte har förelegat. Ställningstagandet motiveras med att en ”uppenbar oriktighet” inte varit för handen. Tingsrättens ståndpunkt är att den avgörande skillnaden mellan att ge en begränsad umgängesrätt mot att föranstalta om ett i praktiken växelvis boende har framstått som uppenbar för alla berörda. Enligt tingsrättens mening fanns förutsättningar för att använda sig av rättelseinstitutet. Vad tingsrätten däremot kan notera är att beslutet om rättelse inte på något sätt har blivit dokumenterat i akten. Detta borde närmast ha skett i protokollet från förberedelsen eller genom ett särskilt rättelsebeslut som bilagts protokollet. Denna huvudprincip utgår från att ett protokoll från en förhandling – färdigjusterat eller inte – på ett korrekt sätt återspeglar vad som där har förevarit. Det är hela grundidén med ett protokoll. Eftersom det var fråga om ett interimistiskt beslut som gäller fram till dess annat förordnas hade det ju också varit möjligt för CC att fatta ett nytt beslut i frågan. Skillnaden mellan att göra en rättelse eller att fatta ett nytt beslut i den aktuella situationen måste därför, i vart fall för utomstående, framstå som en juridisk teknikalitet.

text: Bedömning

text: När ärendet initierades hos JO framkom sammanfattningsvis följande. Vid ett sammanträde för muntlig förberedelse i ett mål om barns boende m.m. avkunnade ordföranden CC ett interimistiskt beslut i fråga om umgänge med den lydelsen att barnen skulle ha rätt till umgänge med sin far, BB, jämna veckor från måndag till måndag. När CC senare under dagen fick protokollet från notarien uppmärksammade han att beslutet hade ett annat innehåll än det han avsett att meddela, nämligen umgänge från torsdag till måndag. Sedan han kontaktat faderns ombud instruerade han protokollföraren att ge beslutet i protokollet det innehåll som han avsett att meddela, att barnen skulle ha rätt till umgänge med fadern varje jämn vecka från torsdag till måndag i ojämn vecka. Beslutet överklagades till Svea hovrätt som fann att det förhållandet att beslutet getts en annan innebörd i protokollet än vid avkunnandet utgjorde grovt rättegångsfel och undanröjde beslutet.

text: Jag inledde en förundersökning om tjänstefel med anledning av att CC sett till att beslutet i protokollet gavs ett annat innehåll än vad det hade då det avkunnades vid sammanträdet. Efter att förhör hållits fann jag emellertid att gärningen, vid en samlad bedömning, var att bedöma som ringa och således inte var straffbar.

text: CC:s handlande och de invändningar han framfört föranleder emellertid följande uttalanden.

text: CC har uppgett att hans förfarande inte var felaktigt eftersom han inte avkunnade något beslut utan meddelade beslutvid sammanträdet. Han har till stöd för denna uppfattning angett att det inte är föreskrivet att interimistiska beslut ska avkunnas och det endast är avkunnade beslut som enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: anses upprättade i och med avkunnandet. Eftersom han endast meddelade beslut anses protokollet, med det däri intagna beslutet, upprättat först då det expedierades.

text: Rättegångsbalken

text: , förkortad RB, innehåller inte några uttryckliga bestämmelser om förfarandet vid meddelande av beslut under rättegången. Som även tingsrätten anfört torde dock bestämmelserna i

text: 17 kap.

text: och

text: 12 §§

text: RB i fråga om dom och slutligt beslut vara analogt tillämpliga avseende icke slutliga beslut. En sådan analog tillämpning är också överensstämmande med stadgad praxis (jfr

text: NJA 1977 s. 189

text: ). Av detta följer, som Svea hovrätt uttalat vid sin överprövning av det aktuella beslutet, att ett interimistiskt beslut ska meddelas antingen genom att avkunnas muntligen eller meddelas skriftligen.

text: I det aktuella fallet avkunnade CC vid ett sammanträde inför rätten muntligen i parternas närvaro beslut i fråga om umgänge. Det ligger givetvis i sakens natur att beslutet i det protokoll som förs över vad som förekommit vid sammanträdet ska återge det beslut som muntligen avkunnats (jfr NJA 1992 not B 2 samt

text: 2 kap. 7 § andra stycket 2 tryckfrihetsförordningen

text: ). CC såg emellertid till att beslutet i protokollet i ett väsentligt avseende gavs ett annat innehåll.

text: CC har också ansett att de ändringar som gjordes av beslutet låg inom ramen för hans möjligheter att rätta det.

text: Av

text: 17 kap. 15 § första stycket

text: RB framgår att rätten får besluta om rättelse om rätten finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende. Enligt tredje stycket samma lagrum ska parterna innan ett sådant beslut fattas ha fått tillfälle att yttra sig om det inte är uppenbart obehövligt. Bestämmelserna om rättelse har en begränsad räckvidd och ska tillämpas restriktivt (se bl.a.

text: NJA 1990 s. 208

text: ). Kravet på att oriktigheten ska vara uppenbar innebär att det på något sätt ska gå att objektivt konstatera oriktigheten. Det får således inte röra sig om en oriktighet vars eventuella existens är omöjlig att upptäcka för någon annan än rätten (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , En kommentar på Internet,

text: 17 kap. 15 §

text: RB).

text: Innebörden av det beslut CC avkunnade var att BB:s yrkanden om sina barns umgänge med honom bifölls. Det i protokollet intagna beslutet innebar däremot i förhållande till BB:s yrkande en med flera dagar reducerad umgängesrätt. Skillnaden mellan beslutet vid avkunnandet och i protokollet ger således uttryck för två skilda bedömningar i frågan om umgängesrätt. Med hänsyn härtill instämmer jag i den uppfattning som också hovrätten gav uttryck för i sitt beslut att återförvisa målet, nämligen att de ändringar som gjordes avseende det avkunnade beslutet i protokollet inte utgjorde sådana oriktigheter som kunde bli föremål för

text: rättelse enligt

text: 17 kap. 15 §

text: RB. Det finns inte heller i övrigt enligt gällande rätt möjlighet att rätta ett beslut på det sätt som CC anser sig ha låtit göra. – Ett interimistiskt beslut får däremot självfallet omprövas av rätten. En sådan omprövning ska dock bl.a. alltid föregås av att parterna beretts tillfälle att yttra sig i saken. Resultatet av omprövningen ska givetvis också redovisas i ett nytt beslut, skilt från det tidigare beslutet.

text: Sammanfattningsvis kan jag således konstatera att CC:s åtgärd, att instruera tingsnotarien att ge det i protokollet intagna beslutet ett annat innehåll än det beslut han avkunnat vid sammanträdet, stod i strid med gällande rätt. Jag är mycket kritisk till hans agerande.

text: Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Barn/ungdom
Långsam handläggning
Umgänge

title: Kritik mot Socialnämnd Väster i Örebro kommun för handläggningen av ett ärende om umgängesreglering enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU

sammanfattning: Vårdnadshavaren till ett barn som vårdades med stöd av LVU begärde i maj 2012 skriftligen ett utökat umgänge. Det dröjde till oktober 2012 innan hon fick ett svar från handläggaren på sin begäran. Ett formellt beslut om umgängesreglering fattades först i maj 2013. JO uttalar att när det inte är möjligt att nå en överenskommelse om umgänget ska en begäran om utökat umgänge leda till ett formellt beslut som, om beslutet går den enskilde emot, kan överklagas till förvaltningsrätten. Den omständigheten att den enskilde inte har begärt ett formellt beslut påverkar inte skyldigheten att utreda frågan och fatta ett beslut. Socialnämnden kritiseras för långsam handläggning och för att nämnden dröjde med att fatta beslut om umgängesreglering.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO i maj 2013, framförde AA klagomål mot socialtjänsten i Örebro kommun angående handläggningen av ett ärende enligt LVU. Hon anförde i huvudsak följande. Hennes dotter är omhändertagen enligt LVU och placerad i ett familjehem sedan februari 2009. Socialtjänsten begränsar hennes umgänge med dottern utan hennes samtycke. Något beslut om umgängesbegränsning har aldrig fattats trots att hon tydligt sagt att hon inte samtycker till den planering som socialtjänsten har föreslagit.

text: Utredning

text: JO begärde att Socialnämnd Väster i Örebro kommun skulle yttra sig över det som AA hade framfört.

text: I remissvaret anförde socialnämnden bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Barnet BB, född 2004, är sedan den 17 september 2007 omhändertagen med stöd av

text: 2 §

text: LVU på grund av brister i omsorgen om henne. BB vistas i nuvarande familjehem sedan februari 2009. Umgänge och telefonkontakt mellan BB och modern har skett i samförstånd mellan handläggaren och modern.

text: En skriftlig begäran om utökat umgänge inkom till socialnämnden den 9 maj 2012.

text: Handläggningen

text: Den 25 maj 2012 tog handläggaren telefonkontakt med modern, utifrån inkommen begäran. Vid telefonsamtalet bestämdes en träff den 31 maj 2012, för att samtala om umgänget. Modern kom inte till den träff som var bestämd. Handläggaren kontaktade modern per telefon den 6 juli 2012. Samtalet avslutades med överenskommelse om att beslut om umgänge ska fattas till hösten. Den 11 september 2012 genomfördes ett möte med modern, handläggaren för BB och handläggarna för BB:s broder. Mötet var planerat med tanke på att prata om umgänget mellan modern och de båda barnen. I samband med umgängesresa dagen efter, det vill säga den 12 september 2012, fortsatte samtalet mellan modern och handläggaren, om umgänget mellan modern och BB. Modern sa att hon ville börja med att utöka umgänget i stället för att begära att LVU skulle upphöra. Modern tänkte dock att BB inom en snar framtid skulle flytta hem till henne. Vid telefonsamtal från handläggaren till modern den 2 oktober 2012 framförde handläggaren att ingen förändring av umgänget skulle ske under hösten då ett utökat umgänge inte var till BB:s bästa. Modern sa att hon ville fundera på om hon ville ha ett formellt beslut för eventuell överklagan. Under hösten 2012 och våren 2013 var planeringen att umgänget skulle fortsätta som tidigare. Närmare planering av datum för umgänget under våren skedde i kontakten mellan familjehemmet och modern. Umgänget under perioden oktober 2012 till och med april 2013 ställdes flera gånger in, dels på grund av att modern ställde in umgänget och dels på grund av att handläggaren ställde in umgänget med beaktande av BB:s bästa. Den 27 mars 2013 uppgav modern vid telefonsamtal med handläggaren att hon inte ville ha något formellt beslut om umgänget. Vid telefonsamtal från handläggaren till modern den 19 april 2013, angående kommande umgänge, uppgav modern att hon då ville ha ett formellt beslut om umgänge. Gruppledare fattade, med stöd av delegation, beslut om begränsning av umgänget den 3 maj 2013. Modern har inte överklagat beslutet. Övervägande av beslutet har skett i socialnämndens utskott den 7 augusti 2013 och den 6 november 2013.

text: Bedömning .

text: Socialnämnden har ansvar för att barn som vårdas enligt LVU får sitt behov av umgänge tillgodosett med vårdnadshavare, förälder, syskon, andra släktingar och andra viktiga personer så långt som möjligt. Frågor om umgänge brukar som regel kunna lösas genom att en överenskommelse träffas mellan handläggaren och vårdnadshavaren eller föräldern. Det måste dock finnas visst utrymme för att diskutera förändringar beträffande det framtida umgänget, innan det faktiskt förändras. Handläggaren har uppfattat att modern och handläggaren haft en överenskommelse om umgänget och att modern har accepterat den umgängesplanering som gjorts, fram till slutet av april 2013. Av journalanteckningar och av redogörelse från handläggaren framgår att angående den begäran om utökning av umgänge som inkom till socialnämnden i maj 2012,

text: uppgav modern att det var "ok" att denna skulle hanteras och beslutas under hösten 2012. I oktober 2012 uppgav modern att hon ville fundera över om hon ville ha ett beslut eller inte. Något svar på frågan inkom inte till handläggaren. I mars 2013 uppgav modern att hon då inte ville ha ett beslut på umgängesbegränsning. Modern återkommer i april 2013 med begäran om formellt beslut, varvid beslut fattas. Socialnämnden anser att frågor om umgänge mellan barn, vårdnadshavare och förälder är en grannlaga uppgift som ställer stora krav på lyhördhet i samspelet med parterna. Socialnämnden konstaterar att det av rättssäkerhetsskäl är av största betydelse att det enskilde får en domstolsprövning av frågan om någon överenskommelse inte kan nås och att frågor om umgängesrestriktioner som regel ska behandlas skyndsamt. Mot bakgrund av att frågor om umgänge i LVU-ärenden är en grannlaga arbetsuppgift, ska förvaltningens interna resurspersoner tillsammans med socialnämndens handläggare inom berörd enhet, föra samtal om samtycke till umgängesplanering och när utredning enligt 11 kap. l § SoL ska inledas angående eventuell begränsning av umgänge. AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: En socialnämnd har, enligt

text: 14 § första stycket

text: LVU, ett ansvar för att en underårig som vårdas enligt LVU får sitt behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare så långt som möjligt tillgodosett. Nämnden har enligt

text: 14 § andra stycket

text: LVU en möjlighet, om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården, att besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och med föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller genom avtal ska utövas. Ett sådant beslut kan enligt

text: 41 § 3

text: LVU överklagas till förvaltningsrätten. Ofta brukar socialförvaltningen komma överens med föräldern eller vårdnadshavaren om hur umgänget ska utövas. I ett sådant fall behöver nämnden inte fatta ett formellt beslut om umgänget. Jag vill rent allmänt framhålla att en överenskommelse mellan socialförvaltningen och en förälder om umgänget ska dokumenteras.

text: Av utredningen framgår inte något annat än att umgänget mellan AA och hennes dotter har skett i samförstånd mellan handläggaren och AA fram till den 9 maj 2012. Jag har inte några synpunkter på handläggningen så långt.

text: Den 9 maj 2012 begärde AA skriftligen ett utökat umgänge. Denna begäran föranledde handläggaren att boka ett möte för att samtala om umgänget. Det dröjde till den 11 september 2012 innan ett första möte kom till stånd.

text: Vid ett telefonsamtal med AA den 2 oktober 2012 framförde handläggaren att hon bedömde att det inte var möjligt att tillgodose AA:s önskemål angående umgänget. Det dröjde alltså ända till oktober 2012 innan AA fick svar på den begäran som hon lämnade in i maj samma år. Jag kan inte finna annat än att handläggningstiden har varit för lång. Förvaltningen borde långt tidigare än i oktober ha bestämt sig för om den skulle godta AA:s önskemål om ett utökat umgänge.

text: Nämnden verkar vara av den uppfattningen att AA accepterade förvaltningens förslag att umgänget inte skulle utökas. Det finns dock inte någon dokumentation av överenskommelsen i form av en vårdplan eller liknande handling som visar att AA samtyckte till förvaltningens förslag. Förvaltningen har uppgett att AA underrättats om handläggarens bedömning av umgängesfrågan och att AA då inte sagt att hon ville ha ett formellt beslut. När hon inte återkom i den frågan förefaller förvaltningen ha ansett att hon samtyckte till förvaltningens förslag angående regleringen av umgänget.

text: Det är inom socialtjänsten naturligtvis angeläget med en så obyråkratisk och enkel handläggning som möjligt. Detta får dock inte leda till att de grundläggande reglerna för ärendehandläggningen sätts ur spel. I det aktuella fallet hade AA i maj 2012 skriftligen begärt att umgänget skulle utökas. En sådan begäran ska normalt sett alltid leda till ett formellt beslut som, om beslutet går den enskilde emot, kan överklagas till förvaltningsrätten. Den omständigheten att AA inte begärde ett formellt beslut har inte påverkat skyldigheten att utreda frågan och fatta ett beslut. Eftersom AA inte uttryckligen samtyckte till handläggarens förslag i oktober 2012 att umgänget skulle fortsätta som tidigare, trots att hon begärt att det skulle utökas, borde handläggaren skyndsamt ha överlämnat en utredning till nämnden eller någon tjänsteman som med stöd av delegation hade behörighet att fatta beslut i ärendet.

text: Först när AA i april 2013 återkom i saken fattade nämnden ett beslut rörande umgänget. Genom att nämnden dröjde med att fatta beslut i ärendet fördröjdes AA:s möjlighet till domstolsprövning av umgängesfrågan.

text: Ärendet avslutas med den kritik som framgår av det ovan sagda.


nyckelord:
Delegation/ ansvarsfördelning
Långsam handläggning
Processledning

title: Kritik mot en rådman vid Västmanlands tingsrätt för långsam handläggning av två tvistemål och mot lagmannen vid samma tingsrätt för det sätt på vilket han hållit sig informerad om handläggningen av målen m.m.

text: Anmälningarna

text: AA framförde i en anmälan som kom in till JO den 12 maj 2008 klagomål mot rådmannen BB vid Västmanlands tingsrätt. Hon var missnöjd med att ett mål om underhållsbidrag (mål T 3898-05) som hade inletts vid tingsrätten i september 2005 ännu inte hade avgjorts.

text: CC framförde i en anmälan som kom in till JO den 1 juli 2008 kritik mot bl.a. samma rådman. Han var bl.a. missnöjd med att ett mål som hade inletts vid tingsrätten i juni 2005 (mål T 2351-05) ännu inte var avgjort.

text: Utredningen

text: Dagboksblad i målen T 3898-05 och T 2351-05 samt vissa andra handlingar i det senare målet infordrades och granskades. Av anmälningarna och den inhämtade utredningen framkom i huvudsak följande.

text: T 3898-05 Målet rörde inledningsvis underhållsbidrag för två barn som var 17 respektive 15 år gamla när stämningsansökan gavs in till tingsrätten i september 2005. Efter viss skriftväxling höll tingsrätten sammanträde för muntlig förberedelse i mitten av maj 2006. Det äldre barnet hade dessförinnan, sedan hon uppnått myndig ålder, återkallat sin talan. Efter ytterligare skriftväxling var målet färdigt för avgörande på handlingarna i november 2006.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att komma in med upplysningar och yttrande över handläggningen av målet. Av upplysningarna skulle särskilt framgå anledningen till att målet ännu inte var avgjort, samt om lagmannen hållit sig informerad om målets handläggning och i så fall om någon åtgärd vidtagits med anledning därav.

text: Tingsrätten (lagmannen DD) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från BB.

text: BB

text: Stämningsansökan inkom den 13 september 2005. Stämning utfärdades tre dagar senare. Anstånd med svaromål beviljades några gånger eftersom parterna bedrev förlikningsförhandlingar. Efter att dessa slutförts utan att parterna kommit överens inkom svaromål i december 2005. Sammanträde för muntlig förberedelse hölls i maj 2006 efter att det skett ombudsbyte på kärandesidan. I tiden efter sammanträdet pågick skriftväxling fram till mitten av november 2006, då såväl parterna som tingsrätten ansåg att målet var färdigförberett för avgörande på handlingarna. Enligt min bedömning var målet ovanligt rörigt och svårbedömt för att vara ett mål angående underhållsbidrag. [.] Jag har varit tvungen att själv bena upp målet och skriva en dom från början till slut. Jag vidgår att detta tagit oacceptabelt lång tid, men vill till mitt försvar peka på att jag ständigt har en mycket tung arbetsbelastning (vilket torde vara känt för JO). – – – Målet har avgjorts genom dom den 27 juni 2008.

text: DD

text: Enligt min mening borde målet kunna ha avgjorts i vart fall under våren 2007. Arbetssituationen har dock varit mycket ansträngd vid tingsrätten, vilket redovisats i yttranden till JO i andra ärenden, och den har varit en bidragande orsak till fördröjningen. Senast jag hade en målgenomgång med BB var den 5 mars 2008. Vi gick då igenom tvistemål som inkommit före den 1 januari 2006. Nu aktuellt mål fanns med på listan och jag noterade att målet hade blivit liggande. Jag fick beskedet av BB att dom skulle meddelas på handlingarna och att detta skulle ske i mars månad, samma år. Jag nöjde mig naturligtvis med det beskedet. Dom meddelades inte inom utlovad tid och ärendet ligger nu för JO:s prövning. Jag ser mot bakgrund härav ingen anledning att nu vidta någon åtgärd. Som framgår av yttrandet har dom nu meddelats.

text: T 2351-05 Målet inleddes genom att en ansökan om kvarstad gavs in till tingsrätten den 1 juni 2005. Sedan även en stämningsansökan getts in hölls ett sammanträde för muntlig förberedelse den 29 juni. Stämning utfärdades den 1 juli. Efter viss skriftväxling under återstoden av år 2005 inkom svaranden den 14 december 2005 med en begäran om att tingsrätten skulle förordna om edition. Därefter fortsatte skriftväxlingen fram till den 17 april 2007 då tingsrätten höll ett nytt sammanträde för muntlig förberedelse. Skriftväxlingen fortsatte sedan till hösten 2007. I mitten av december inkom en skrivelse från kärandenas ombud i vilken han efterfrågade vad som hände i målet och om tingsrätten hade planerat in någon dag för huvudförhandling. Skrivelsen synes inte ha besvarats. Den 18 april 2008 meddelade tingsrätten beslut i frågan om edition.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att komma in med upplysningar och yttrande över handläggningen av målet. Av upplysningarna skulle särskilt framgå anledningen till att målet ännu inte var avgjort, vilken kännedom lagmannen haft om målets handläggning och om lagmannen vidtagit någon åtgärd med anledning därav. Av upplysningarna skulle vidare framgå om och i så fall på

text: vilket sätt som lagmannen hållit sig informerad om de övriga mål och ärenden som handläggs på berörd rådmans enhet.

text: BB

text: Målet anhängiggjordes den 1 juni 2005, inte genom en ansökan om stämning utan genom en kvarstadsansökan. I beslut den 3 juni 2005 bifölls interimistiskt kärandenas kvarstadsyrkande. Efter att stämningsansökan därefter inkommit den 17 juni 2005 hölls sammanträde för muntlig förberedelse den 29 juni 2005. Vid sammanträdet fastställde tingsrätten det tidigare meddelade kvarstadsbeslutet. Stämning utfärdades den 1 juli 2005 och i stämningen förelades CC att avge skriftligt svaromål senast den 31 augusti 2005. Vid två tillfällen begärde och beviljades CC anstånd med avgivande av svaromålet. Svaromål inkom sedermera den 3 oktober 2005, vilket var några dagar för sent. Sedan kärandena yttrat sig över svaromålet kallade tingsrätten till nytt sammanträde för muntlig förberedelse att äga rum den 20 december 2005. Den 14 december 2005 inkom en skrift från CC vari han bl.a. framställde ett yrkande om editionsföreläggande. Yrkandet var inte riktat mot kärandena, utan mot två bolag. Den 15 december 2005 beslutade tingsrätten (rådmannen EE, som vid den tiden ansvarade för målet) att ställa in sammanträdet för muntlig förberedelse den 20 december 2005. Skälet för beslutet var att den 20 december 2005 behövde utnyttjas för huvudförhandling i ett brottmål där en av de tilltalade var häktad. Ansvaret för målet kom någon gång därefter att övergå på mig. Efter diverse skriftväxling, under vilken dels kärandeombudet ingav rättegångsfullmakter också från de båda bolagen och dels ombudsbyte skedde på svarandesidan (med fördröjning som följd), kallade tingsrätten den 26 februari 2007 till ett tredje sammanträde för muntlig förberedelse. Det sammanträdet hölls den 17 april 2007. Vid sammanträdet ingavs från CC en skrift innehållande ett justerat yrkande om editionsföreläggande. Sammanträdet avslutades med att kärandena, som anfört att det var möjligt att de efterfrågade handlingarna kunde komma att lämnas ut frivilligt, förelades att senast den 2 maj 2007 yttra sig över den av CC vid sammanträdet ingivna skriften. Kärandena ingav ett yttrande den 30 april 2007 och – efter påstötning från tingsrätten – ytterligare ett yttrande den 21 juni 2007. CC förelades att senast den 23 juli 2007 yttra sig över de båda yttrandena. Föreläggandet följdes inte. Efter att CC uppmärksammats på detta begärde han anstånd till den 31 augusti 2007 med att yttra sig. Yttrande inkom från CC först den 3 september 2007. Kärandena fick därefter tillfälle att yttra sig över vad CC anfört och de ingav ett yttrande den 18 september 2007. Det yttrandet expedierades till CC för kännedom två dagar senare. Först i och med detta var målet färdigförberett med avseende på frågan om editionsföreläggande. CC:s yrkande om editionsföreläggande avslogs sedan av tingsrätten i beslut den 18 april 2008. Samtidigt förelade tingsrätten CC att senast den 5 maj 2008 avge bevisuppgift i målet. CC bytte därefter ombud ännu en gång. Vidare begärde CC anstånd med att avge bevisuppgift, först t.o.m. den 16 maj 2008 och därefter till den 28 maj 2008. Anståndsframställningarna bifölls. Någon bevisuppgift kom emellertid aldrig in till tingsrätten. Efter att tingsrätten påmint CC den 13 juni 2008 förelade tingsrätten den 23 juni 2008 med stöd av

text: 42 kap 15 § rättegångsbalken

text: CC att inom tio dagar från delfående av föreläggandet slutligt uppge de bevis han önskade åberopa. CC delgavs föreläggandet den 21 juli 2008, men avgav ändå inte någon bevisuppgift. Den 20 augusti 2008 tillskrev tingsrätten parterna angående situationen. I skrivelsen angavs att tingsrätten avsåg att kalla till huvudförhandling enligt ett visst schema. Kallelser till huvudförhandling skickades sedan ut den 26 september 2008. Huvudförhandling skall äga rum den 25 november 2008. – – –

text: Enligt min mening har målet i stort sett ända sedan det kom in till tingsrätten varit föremål för handläggningsåtgärder. Vad som möjligen skulle kunna läggas mig till last såsom ”långsam handläggning” är att frågan om editionsföreläggande prövades

text: först i april 2008 trots att parterna argumenterat färdigt i frågan i september 2007. Tidsutdräkten, som naturligtvis är beklaglig, har berott på en mycket tung arbetsbelastning.

text: DD

text: För upplysningar angående handläggningen av rubricerade mål hänvisas till rådmannen BB:s yttrande. Som BB själv framhållit kunde målet ha drivits mer intensivt mot ett avgörande i editionsfrågan och mot ett slutligt avgörande. Arbetsbördan har varit tung vid tingsrätten, vilket utgör en del av förklaringen. Jag har själv vid upprepade tillfällen på olika sätt påmint och uppmanat BB att avsluta ärendet. Vid en målgenomgång den 30 mars 2007, då målet första gången fanns med bland de mål som genomgicks, uppgav BB enligt bevarade anteckningar ”omfattande skriftväxling och en muf har förekommit. Editionsföreläggande har yrkats. Ny muf skall hållas den 17.4”. Vid nästa målgenomgång den 5 mars 2008 uppgavs enligt memorialanteckningar att målet var komplicerat, att den muntliga förberedelsen hade genomförts, att beslut i editionsfrågan ännu inte meddelats, men att beslut i frågan skulle meddelas den 18 april 2008. Jag påminde om vikten av att inte låta mål bli liggande. Vid den senaste målgenomgången, som skedde den 19 september 2008, innan jag den 24 september fick del av remissen, upplystes jag av BB om att målet var bokat till huvudförhandling den 25 november 2008, och jag lät mig nöja med det beskedet. Målgenomgång har skett regelbundet med BB. Vid de tre ovan redovisade målgenomgångarna har jag med BB vid första tillfället genomgått mål inkomna före den 1 juli 2005, vid det andra tillfället mål inkomna före den 1 januari 2006 och det senaste tillfället mål inkomna före den 1 juli 2007. Vid genomgången den 19 september 2008 tog jag med BB upp frågan om att flytta honom från tvistemålsenheten till brottmålsenheten, där målhanteringen sker på ett sätt som utesluter att enskilda domares passivitet påverkar utsättningen och prövningen av målen. Vi har senare överenskommit att han skall börja på brottmålsenheten den 10 november 2008.

text: AA och CC bereddes tillfälle att yttra sig.

text: Det inhämtades därefter att målet T 2351-05 hade avgjorts genom dom den 25 november 2008.

text: Bedömning

text: Mål T 3898-05 inleddes i september 2005. Efter viss skriftväxling hölls ett sammanträde för muntlig förberedelse i maj 2006 och efter ytterligare skriftväxling var målet därefter färdigt för avgörande på handlingarna i november samma år. Dom meddelades emellertid inte förrän den 27 juni 2008, dvs. drygt ett och ett halvt år senare och nästan tre år efter det att stämningsansökan gavs in till tingsrätten.

text: I mål T 2351-05 gavs en ansökan om kvarstad in i juni 2005. Ett sammanträde för muntlig förberedelse hölls tidigt, innan stämning hade utfärdats, och därefter följde skriftväxling fram till april 2007 då tingsrätten på nytt höll ett sammanträde för muntlig förberedelse. I mitten av april 2008 meddelade tingsrätten beslut i en editionsfråga, som hade väckts av svaranden redan i december 2005. Målet avgjordes därefter genom dom den 25 november 2008; således omkring tre och ett halvt år efter att det inleddes.

text: Enligt

text: 42 kap. 6 § tredje stycket rättegångsbalken

text: (RB), i dess lydelse före den 1 november 2008, ska rätten driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande. Så snart det lämpligen kan ske bör rätten höra parterna angående målets handläggning och, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt, upprätta en tidsplan för denna. Förpliktelsen att driva förberedelsen framåt fullgör rätten främst genom formell processledning som består i olika åtgärder för att styra processens yttre förlopp men även genom materiell processledning som bl.a. innebär att rätten ska verka för att tvistefrågorna blir klarlagda. För att kunna fullgöra sin skyldighet är det av vikt att rätten agerar med fasthet i båda nu nämnda avseenden. Av

text: 42 kap. 9 §

text: RB följer också att, när ett skriftligt svaromål har kommit in till rätten ska sammanträde hållas så snart som möjligt, om det inte med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare med fortsatt skriftväxling. Om sammanträde hålls, ska förberedelsen om möjligt avslutas vid detta. Om så inte kan ske, ska förberedelsen fortsätta genom skriftväxling eller vid ett nytt sammanträde.

text: Rättegångsbalken

text: ger också rätten vissa möjligheter att påskynda beredningen av målet, t.ex. genom att meddela ett s.k. stupstocksföreläggande, förklara att förberedelsen ska vara avslutad vid viss senare tidpunkt eller göra en skriftlig sammanfattning av parternas ståndpunkter (

text: 42 kap.

text: 15 a

text: 16 §§

text: RB).

text: Det är således rätten som ansvarar för att målet förs fram till ett avgörande. Vilka krav som bör ställas på domarens processledning i det enskilda målet beror bl.a. på målets karaktär och det sätt på vilket parterna utför sin talan.

text: I mål T 3898-05 gavs svaromål in omkring tre månader efter det att stämningsansökan kom in till tingsrätten och ett sammanträde för muntlig förberedelse hölls fem månader därefter. Den övriga skriftväxling som förekom under denna tid rörde frågor om anstånd med anledning av förlikningsförhandlingar och ombudsbyte. Att en part i ett tvistemål anger att förlikningsförhandlingar pågår och att målets handläggning bör avvakta resultatet av dessa förhandlingar är inte ovanligt. När parternas diskussioner ännu efter någon tid, såvitt tingsrätten kan bedöma, inte gett resultat, måste rätten åter ta sitt ansvar för att driva målets handläggning framåt. Det framstår således som om det i detta fall hade varit lämpligt att hålla den muntliga förberedelsen i ett tidigare skede.

text: Efter den muntliga förberedelsen återupptogs skriftväxlingen och pågick i ytterligare sex månader innan målet var färdigt för avgörande på handlingarna. Det kom därefter att dröja drygt ett och ett halvt år innan dom meddelades i målet, knappt två månader före det yngre barnets artonårsdag. BB har uppgett att målet var ”ovanligt rörigt och svårbedömt för att vara ett mål angående underhållsbidrag” och även pekat på en mycket tung arbetsbelastning. Jag har ingen anledning att betvivla att BB haft en stor arbetsbörda. Även med hänsyn härtill, liksom till målets komplexitet, är det emellertid helt oacceptabelt att ett mål om underhållsbidrag som är färdigt för avgörande blir liggande under så lång tid innan dom meddelas. BB förtjänar därför allvarlig kritik för sin handläggning av målet.

text: Beträffande mål T 2351-05 hölls det första sammanträdet för muntlig förberedelse, vid vilket en fråga om kvarstad behandlades, redan innan stämning hade utfärdats. Sedan svaromål inkommit i december 2005 dröjde det till april 2007 innan ett sammanträde för muntlig förberedelse kom till stånd. Som tidigare angetts ska ett sådant sammanträde som huvudregel hållas så snart som möjligt efter det att svaromål kommit in. Tingsrätten hade också bokat tid för ett sammanträde i december 2005. När omständigheterna gjorde att det sammanträdet behövde ställas in, borde tingsrätten självfallet ha kallat parterna till ett nytt sammanträde väsentligt tidigare än som blev fallet.

text: BB har uppgett att enligt hans uppfattning har målet i stort sett varit föremål för olika handläggningsåtgärder ända sedan ansökan om kvarstad gavs in i juni 2005. Vid min granskning av ärendet har jag emellertid kunnat konstatera att det i målet har förekommit ett antal till synes omotiverade uppehåll i handläggningen från tingsrättens sida. Det kan t.ex. nämnas att sedan käranden hade gett in ett yttrande den 3 februari 2006, dröjde det två månader innan svaranden förelades att yttra sig däröver. När yttrandet därefter kom in den 21 augusti, dröjde det åter drygt två månader innan tingsrätten förelade käranden att yttra sig över det, vilket käranden gjorde den 22 november. Omkring fem månader senare, i april 2007, hölls ett sammanträde för muntlig förberedelse, varefter skriftväxlingen fortsatte till september 2007, då tingsrätten gjorde bedömningen att editionsfrågan var färdigberedd. I mitten av december inkom en skrivelse från kärandenas ombud i vilken det ställdes uttryckliga frågor om målets handläggning. Skrivelsen synes inte ha besvarats. Beslut i editionsfrågan meddelades i april 2008, således sju månader efter det att frågan var färdigberedd och nästintill två och ett halvt år efter det att frågan väcktes. Detta är självfallet oacceptabelt. Det är inte heller godtagbart att en skrivelse från en part av det aktuella slaget lämnas obesvarad. BB förtjänar alltså kritik för sin handläggning av även detta mål.

text: Angående det sätt på vilket lagmannen hållit sig informerad om målens handläggning och om han vidtagit några åtgärder med anledning därav har DD i sina remissvar bl.a. uppgett att målgenomgångar har skett med regelbundenhet och att han och BB vid den senaste genomgången överenskom att BB fr.o.m. den 10 november 2008 inte längre ska handlägga tvistemål.

text: Jag har i flera tidigare ärenden (senast i JO 2008/09 s. 42) betonat vikten av att en tingsrätt har fungerande rutiner för kontroll av äldre mål och ärenden som inte är avgjorda och konstaterat att ansvaret för att det finns ett sådant kontrollsystem ytterst vilar på chefen för domstolen. Sådana genomgångar måste ske med viss regelbundenhet på varje enhet eller rotel. Det är givet att hur ofta genomgångar kan behöva ske, liksom hur ingående de bör vara och, inte minst, hur givna besked kan behöva följas upp, kan variera mellan olika rotlar eller enheter. En domstolschef som äger kännedom om att det förekommer särskilda problem med långsam handläggning på en viss rotel bör vinnlägga sig om att inte låta alltför lång tid förflyta mellan genomgångarna av den roteln och om en effektiv uppföljning av de besked som ges vid dessa.

text: Huruvida mål T 3898-05, som alltså inleddes i september 2005, uppmärksammades av lagmannen vid något tidigare tillfälle eller på något annat sätt än vid målgenomgången den 5 mars 2008 framgår inte av remissvaret. Jag kan dock konstatera att DD, förutsatt att hans genomgångar har skett med tillräcklig regelbundenhet, borde ha inhämtat information om varför målet inte var avgjort betydligt tidigare än i mars 2008. Enligt min uppfattning borde han också ha följt upp den information han då fick om att dom i målet skulle meddelas i mars månad. Vad gäller mål T 2351-05 borde DD tidigare än vid målgenomgången i mars 2008 ha följt upp den information som lämnades vid genomgången i mars året dessförinnan. DD kan således inte undgå kritik för det sätt på vilket han hållit sig informerad om målens handläggning och för hur han följt upp den information som han fått.

text: Jag noterar att tingsrätten nu vidtagit en åtgärd för att komma till rätta med problemet med långsam handläggning av vissa tvistemål och utgår från att lagmannen noga kommer att följa upp denna åtgärds ändamålsenlighet.

text: Vad CC i övrigt har anfört ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.