title: Allvarlig kritik mot en rådman vid Östersunds tingsrätt för bristfällig utformning av domskälen i tre brottmålsdomar samt för hanteringen av enskilda anspråk och beslag i en brottmålsdom

sammanfattning: En rådman har i flera brottmålsdomar försummat att ordentligt redovisa skälen för domsluten. Försummelserna avser själva kärnan i domargärningen och allvarliga brister av det här slaget riskerar att påverka förtroendet för domstolsarbetet negativt. Dessa brister och ett antal övriga brister i handläggningen innebär att rådmannen åsidosatt sina skyldigheter i anställningen. Rådmannen får allvarlig kritik.

text: Initiativen

text: JO:s dnr 592-2012 I en tidningsartikel med rubriken ”Mamma fick sex år – rådman erkänner fel” införd i Dagens Nyheter den 31 januari 2012 angavs i huvudsak följande. Östersunds tingsrätt dömde en kvinna – mot hennes nekande – till sex års fängelse för våldtäkt på sin dotter. Mamman överklagade domen till Hovrätten för Nedre Norrland som gjorde en annan bedömning än tingsrätten och frikände kvinnan från ansvar för brott. Hovrätten riktade i sina domskäl kritik mot utformningen av tingsrättens dom och påpekade bl.a. att tingsrättens dom ”innehåller svepande och generaliserande uttalanden som inte är möjliga att bemöta eller bedöma och där relevansen i vissa domskäl är svårbegripliga”. I tidningsartikeln uttalade sig bl.a. rådmannen AA, som undertecknat den aktuella tingsrättsdomen, och uppgav att kritiken från hovrätten var berättigad samt ”Det var en dålig dom och jag är självkritisk”.

text: Jag beslutade mot denna bakgrund att ta upp frågan om domens utformning till utredning i ett särskilt ärende.

text: JO:s dnr 1813-2012 Jag genomförde den 15-17 februari 2012 en inspektion vid Östersunds tingsrätts enhet för allmänna mål och uppmärksammade då tingsrättens domar den 8 december 2011 i mål B 2047-11 och den 13 januari 2012 i mål B 3358-11, båda undertecknade av rådmannen AA. Vid granskningen uppkom fråga om domarna hade utformats i överensstämmelse med bestämmelsen i 30 kap. 5 § första stycket

text: rättegångsbalken

text: , RB. Vidare uppkom frågor kring hur vissa enskilda anspråk och beslag hade hanterats i mål B 3358-11.

text: Jag beslutade att ta upp dessa frågor till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: JO:s dnr 592-2012 Östersunds tingsrätts dom den 9 november 2011 i mål B 504-10 och Hovrättens för Nedre Norrland dom den 25 januari 2012 i mål B 1109-11 begärdes in och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande.

text: Åklagaren yrkade vid tingsrätten ansvar gentemot BB för grov våldtäkt mot barn och grovt sexuellt utnyttjande av underårig. Brotten, som påstods ha ägt rum vid ett okänt antal tillfällen under perioden 2002 – hösten 2009, var riktade mot målsägande CC. BB förnekade gärningarna. Som bevisning åberopades förhör med målsägande CC och BB samt flera vittnesförhör. Även viss skriftlig bevisning åberopades i målet. BB dömdes för grov våldtäkt mot barn och påföljden bestämdes till fängelse i sex år. Domen innehåller följande domskäl i skuldfrågan.

text: Bevisningen i målet utgörs främst av CC:s uppgifter. En svårighet vid bedömningen av bevisningen är CC:s ålder och att händelserna delvis ligger långt tillbaka i tiden. Det finns inte någon bevisning som ger något mer påtagligt stöd för CC:s berättelse. Det finns t.ex. inga iakttagelser av några andra personer i anslutning till händelserna och CC har inte heller berättat för någon annan förrän i efterhand. Till en början kan konstateras att CC allmänt sett gjort ett trovärdigt intryck. Hon har berättat på ett naturligt sätt om händelserna som även framstår som självupplevda. DD (ett av åklagaren åberopat vittne; JO:s anmärkning) har även uppgett att det hon berättat för honom bär det självupplevdas prägel och att ett barn i den åldern inte kan hitta på något sådant. Det har inte heller framkommit något skäl för att CC skulle anklaga BB för gärningarna om det varit så att hon varit oskyldig. Det framstår snarare som att CC genom att ha stängt av och inte velat komma ihåg övergreppen försökt att skydda BB. Det är också först sedan CC kommit till en annan och trygg miljö som CC vågat berätta om vad CC varit utsatt för. DD har även förklarat att ett barn från början berättar väldigt litet eftersom det inte vet hur det kommer att tas emot varefter det berättar mer och mer om vad som hänt. Den omständigheten att CC berättat om sexuella övergrepp av andra som motbevisats betyder inte att allt det som CC berättat kan avfärdas som påhitt och fantasier utan den fråga man därvid kan ställa sig är huruvida de utförts av dessa eller av någon annan person. Vad som är svårförklarligt och även talar mot BB är den omständigheten att hon förnekat att hon försökt påverka CC att i, olika sammanhang komma med felaktiga uppgifter liksom hennes totala förnekande av att hon skulle ha gjort sig skyldig till egenmäktighet med barn. Sammanfattningsvis gör tingsrätten den bedömningen att många omständigheter bidrar till att CC:s utsaga måste betraktas som helt tillförlitlig. Stödbevisningen är knapphändig men det finns inga omständigheter som talar emot CC:s utsaga. Därigenom är beviskravet att gärningarna skall vara ställda utom rimligt tvivel uppfyllda. Lika med åklagaren finner tingsrätten att gärningarna på de skäl som åklagaren angivit är att bedöma som grova brott.

text: Tingsrättens dom överklagades av BB. Hovrätten noterar inledningsvis följande i sin dom.

text: Tingsrättens dom är mycket kortfattad och innehåller inte någon beskrivning av vad som påstås ha inträffat utöver det som anges i gärningspåståendet. Domen innehåller inte heller någon egentlig analys av tillförlitligheten eller trovärdigheten av olika uppgifter. I stället innehåller domen huvudsakligen svepande och generaliserande uttalanden som inte är möjliga att bemöta eller bedöma och där relevansen i vissa domskäl är svårbegriplig. Enligt hovrättens uppfattning är det inte tillfredsställande att tingsrättens domskäl är så knapphändiga att det inte går att få en närmare uppfattning om hur tingsrätten har resonerat. För såväl hovrätten som parterna och allmänheten finns det ett berättigat intresse av att kunna ta ställning till de skäl som ligger till grund för domstolens slutsatser. Enligt hovrättens uppfattning brister tingsrättens domskäl i det avseendet.

text: Hovrätten ogillade åtalet med hänvisning till att CC:s berättelse, i förening med den stödbevisning som fanns, inte var sådan att det kunde anses ställt utom rimligt tvivel att BB hade gjort sig skyldig till påstådda övergrepp.

text: JO:s dnr 1813-12 Tingsrättens domar i mål B 2047-11 och B 3358-11 tillfördes JO:s akt. Av dessa framgick bl.a. följande.

text: B 2047-11

text: Åklagaren yrkade vid tingsrätten ansvar gentemot EE för misshandel och överträdelse av besöksförbud. Brotten var riktade mot EE:s sambo FF. Överträdelserna av besöksförbud påstods ha skett genom att EE skickat 13 SMS och ringt ett samtal. Som bevisning avseende åtalet för misshandel åberopades förhör med EE och FF samt vittnesförhör med tre personer. Beträffande åtalet för överträdelse av besöksförbud åberopades förhör med EE och FF samt utskrift och fotografier från FF:s mobiltelefon.

text: EE vidgick att han vållat FF näsblod när han råkat träffa henne med handen men bestred ansvar för misshandel eftersom han inte hade haft uppsåt att skada henne. Beträffande åtalet för överträdelse av besöksförbud vidgick EE att han av misstag hade skickat ett SMS till FF men förnekade gärningspåståendet i övrigt.

text: EE dömdes för misshandel och överträdelse av besöksförbud i enlighet med gärningspåståendena. Domen innehåller följande domskäl.

text: Misshandel

text: Av förhören med FF och EE har till en början framkommit att de träffades som grannar 2008 och flyttade ihop 2010 i en gemensam lägenhet. På kvällen den aktuella dagen skulle de gå ut och roa sig. Hon gick därför för att duscha medan EE la sig på en soffa och somnade. EE hade emellertid glömt sin mobiltelefon på toalettlocket och när hon då såg att han fått ett SMS från sin f d tjej blev hon arg och gick och la telefonen med kraft på hans mage samtidigt som hon sa att han var en idiot och anklagade honom för att ljuga som han tidigare gjort. FF har vidare berättat att EE då vaknade, steg upp och skrek åt henne att vad håller du på med samtidigt som han tilldelade henne ett knytnävsslag i ansiktet som medförde att hon började blöda näsblod. När hon då försökte att knuffa undan honom fick hon fler slag i ansiktet och han la även den ena armen runt hennes huvud samtidigt som han med den fria handen fortsatte att slå henne i ansiktet. Hon

text: lyckades ta sin tillflykt till sovrummet där han knuffade omkull henne på sängen och tilldelade henne ytterligare slag. Sittande bredvid sängen sparkade han henne sedan i ansiktet vilket medförde att hon började blöda än mera. Han lämnade därefter lägenheten. EE har uppgett att han vaknade av ett kraftigt hugg i bröstet och att han rent instinktivt skickade upp en näve och sparkade bort angriparen som fick till följd att FF började blöda näsblod. När det därefter blev tjafs och ytterligare bråk ringde han till sin bror som kom och hämtade honom. FF har gjort ett trovärdigt intryck och hennes berättelse vinner stöd av vad hon efter händelsen berättat för vittnena i målet och de iakttagelser de gjort av hennes skador. Mot bakgrund härav finner tingsrätten att hennes berättelse är tillförlitlig och skall läggas till grund för bedömningen av åtalet. Det är därigenom utrett att EE gjort sig skyldig till den åtalade gärningen. - - -

text: Överträdelse av besöksförbud

text: Med hänsyn till innehållet i SMSn och vad i målet i övrigt framkommit om bakgrunden till dem finner tingsrätten att EE inte kan undgå ansvar för överträdelse av besöksförbudet och skadeståndsskyldighet.

text: Åklagaren yrkade även ansvar gentemot EE för misshandel av GG. Som bevisning åberopades förhör med EE och GG samt ett vittnesförhör. Vidare åberopades viss skriftlig bevisning.

text: EE medgav viss misshandel.

text: EE dömdes för misshandel i enlighet med gärningspåståendet. Domen innehåller i denna del följande egentliga domskäl.

text: Av utredningen framgår att GG och FF, som är arbetskamrater, varit på afterwork och att de tillsammans delade en taxi hem till henne och att EE där dök upp och anklagade dem för att ha ljugit för honom. GG har vidare berättat att han på väg in till henne av EE först fick ett knytnävsslag i ansiktet och en spark på benet och att han därefter när han försökte skydda sig fick mottaga ytterligare slag mot huvudet. EE har därvid invänt att han först inne i trapphuset sedan han där av GG blivit upptryckt mot väggen gett tillbaka. Vad EE invänt vinner inte stöd av utredningen i övrigt varför tingsrätten genom vad GG berättat finner styrkt att EE gjort sig skyldig till den åtalade gärningen.

text: B 3358-11

text: Åklagaren yrkade ansvar gentemot HH, JJ, KK, LL, MM, NN och OO för stöld bestående i att de tillsammans och i samförstånd tillgripit varor och kontanter i en butik samt diesel från ett fordon som stått parkerat i anslutning till butiken. Som bevisning åberopade åklagaren bl.a. förhör med de tilltalade och målsägandeförhör med en företrädare för den aktuella butiken. Även viss skriftlig bevisning åberopades.

text: HH, MM, LL och JJ erkände gärningen. NN och OO erkände medhjälp till stöld. KK förnekade gärningen.

text: De tilltalade dömdes för stöld i enlighet med gärningspåståendet. Domen innehåller i denna del följande domskäl.

text: Det står klart att de tilltalade i de två bilarna hade kontakt med varandra i Junsele och att de kom överens om att de under den fortsatta färden norrut måste stanna för att tanka. De stannade därför vid butiken och bensinstationen i Balsjö. Det gick dock inte vid den tidpunkten att tanka med kontanter där varför de från en hjullastare utanför butiken tillgrep diesel och sedan bröt sig in i butiken och tillgrep angivet gods. När det gäller vad de olika personerna därvid gjort gör tingsrätten den bedömningen att de tilltalades uppgifter visar att de deltagit i tillgreppen på ett sådant sätt att samtliga måste bedömas som gärningsmän. - - -

text: Åklagaren yrkade även ansvar gentemot LL, KK och NN för grov stöld bestående i att de tillsammans och i samförstånd, medelst inbrott i ett bostadshus, tillgripit smycken, matsilver och kopparföremål. Som bevisning åberopade åklagaren förhör med de tilltalade och målsägandeförhör med PP. Även viss skriftlig bevisning åberopades.

text: I anslutning till åtalet framställde åklagaren, för målsägande PP:s räkning, följande enskilda anspråk.

text: Att PP ska förklaras äga bättre rätt än LL till i beslag tagen brosch, - - -, och halsband, - - -, samt att godset ska utlämnas till PP. Att PP ska förklaras äga bättre rätt än MM till i beslag tagna örhängen (2 st.), - - -, samt att godset ska utlämnas till PP. Att PP ska förklaras äga bättre rätt än KK till i beslag taget halsband, - - -, samt att godset ska utlämnas till PP. Att PP ska förklaras äga bättre rätt än LL till i beslag taget halsband, - - -, samt att godset ska utlämnas till PP.

text: LL och KK erkände stöld men förnekade att de tillgripit annat än smycken. NN erkände medhjälp till stöld.

text: Det står klart att NN först gick fram till huset och runt det varefter han återvände till de två andra i bilen och meddelade att det inte fanns någon i huset. LL och KK gick då in i huset medan han körde undan bilen. NN hämtade sedan upp de två andra och han fick då del av det tillgripna godset. Han har därigenom deltagit i tillgreppet på ett sådant sätt att även han är att anse som gärningsman. När det gäller vad som tillgripits finner tingsrätten genom vad PP berättat och vad i övrigt framkommit i målet att gods i angiven omfattning tillgripits. Den omständigheten att de uppfattat huset som obebott tillsammans med värdet av vad som tillgreps gör att gärningen kan bedömas som stöld av normalgraden. - - -

text: Beträffande de enskilda anspråken anförde tingsrätten följande i domskälen.

text: På grund av LL:s medgivande ska det särskilda yrkandet bifallas. Genom av PP lämnade uppgifter finner tingsrätten att även det särskilda yrkandet mot MM ska bifallas. Vad KK invänt är inte motbevisat varför det särskilda yrkandet i den delen ska ogillas.

text: I domslutet angavs följande beträffande de enskilda anspråken.

text: PP förklaras äga bättre rätt än MM till i beslag tagna två stycken örhängen, - - -. PP förklaras äga bättre rätt än LL till i beslag taget halsband, - - -.

text: PP förklaras äga bättre rätt än LL till i beslag taget halsband, - - -. PP förklaras inte äga bättre rätt än KK till i beslag taget halsband, - - -. Slutligen yrkade åklagaren ansvar gentemot HH, MM, OO och JJ för grov stöld bestående i att de tillsammans och i samförstånd, medelst inbrott i ett bostadshus, tillgripit bl.a. kontanter. Som bevisning åberopade åklagaren förhör med de tilltalade och målsägandeförhör med QQ. Även viss skriftlig bevisning åberopades. I anslutning till åtalet framställde åklagaren, för målsägande QQ:s räkning, följande enskilda anspråk. Att QQ ska förklaras äga bättre rätt än NN till i beslag tagna kontanter (460 SEK), - - -, samt att godset ska utlämnas till QQ. Att QQ ska förklaras äga bättre rätt än OO till i beslag tagna kontanter (886 USD), - - -, samt att godset ska utlämnas till QQ. Att QQ ska förklaras äga bättre rätt än KK till i beslag tagna kontanter (275 EUR), - - -, samt att godset ska utlämnas till QQ. HH förnekade att han deltagit i tillgreppet på sådant sätt att han skulle dömas för stöld men underkastade sig ansvar för medhjälp till stöld. MM, OO och JJ underkastade sig ansvar för stöld. HH, MM, OO och JJ dömdes för grov stöld i enlighet med gärningspåståendet. Beträffande de enskilda anspråken anförde tingsrätten följande i domskälen. NN, OO och KK har bestritt de särskilda yrkandena. Genom av QQ lämnade uppgifter finner dock tingsrätten att hennes yrkanden mot NN och OO skall bifallas medan yrkandet mot KK inte kan vinna bifall. I domslutet anges följande beträffande de enskilda anspråken. QQ förklaras äga bättre rätt än OO till i beslag tagna kontanter om 886 USD, - - -. QQ förklaras inte äga bättre rätt än NN till i beslag tagna kontanter om 460 kr, - - -. QQ förklaras äga bättre rätt än KK till i beslag tagna kontanter om 275 EUR, - - -. JO:s ärenden dnr 592-2012 och dnr 1813-2012 remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över frågan om domskälen i mål B 504-10, B 2047-11 och B 3358-11 utformats i överensstämmelse med bestämmelsen i

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB, hanteringen och utformningen av besluten avseende målsägandenas anspråk på i beslag tagna kontanter och smycken i mål B 3358-11 samt – mot bakgrund av bestämmelsen i

text: 27 kap. 8 § femte stycket

text: RB – vilka överväganden som gjorts avseende beslagens bestånd. Tingsrätten (lagmannen RR) kom in med ett remissvar till vilket fogades ett yttrande från AA. AA uppgav följande.

text: Mål B 504-10, B 2047-11 och B 3358-11

text: Beträffande utformningen av domskälen i nämnda mål borde rättens redovisning av bevisningen och bedömningen av denna ha varit mer utförlig för att därigenom skapa en bättre förståelse för tingsrättens bedömning i målen. Vad gäller utformningen av domslutet i B 3358-11 vad avser i beslag taget gods skulle det ha framgått att beslagen skall bestå till dess domen vinner laga kraft och vad som sedan skall ske med dem.

text: RR anförde följande.

text: Upplysningar om hantering av mål

text: Tingsrätten lämnar följande yttrande över de frågor som JO ställt i nedanstående mål. Eftersom samma frågeställning berör alla målen vill jag först allmänt sett anföra följande. Enligt

text: 30 kap 5 § 1 st 5 rättegångsbalken

text: skall domstolen i domen redovisa vad som är bevisat i målet. Detta innebär att domstolen ska redogöra för prövningen av bevisningen i målet, hur bevisningen har bedömts och vilka slutsatser det leder till. Det är en självklarhet att både åklagarens påståenden och den tilltalades invändningar måste prövas och bedömas och detta ska redovisas på ett tydligt och förståeligt sätt i domen. Däremot anser jag inte att det är ett krav att det i domen ska redovisas vad som framgått av den åberopade bevisningen, t ex genom referat av utsagor. I de domar som nu är föremål för granskning instämmer jag i vad ansvarige domaren, rådmannen AA, anfört, nämligen att redovisning och bedömning av bevisningen i målet borde ha varit mer utförlig för att skapa bättre förståelse för tingsrättens bedömning.

text: B 2047-11 (domskälens utformning)

text: I denna dom är det framförallt brister i redovisningen av bevisvärderingen när det gäller gärningen i domsbilaga 2, åtalspunkt 1 (s 5 i domen). Av texten är det ganska svårt att sluta sig till vilka skäl som gör att målsägandens uppgifter ska ha företräde framför den tilltalades uppgifter. I domen sägs att inga uppgifter ger stöd åt den tilltalades invändning, men det sägs inget om vilket stöd målsägandens uppgifter har och vad som är skälet till att hans berättelse ska läggas till grund för domen. Det ges inte heller några mer konkreta besked om på vilket sätt annan bevisning påverkat bedömningen. Även den tilltalades invändning under gärningen i domsbilaga 1 kunde ha bedömts på ett lite utförligare sätt. Sammanfattningsvis kan sägas att bevisvärderingen i målet är bristfälligt redovisad.

text: B 3358-11 (domskälens utformning samt frågor om målsägandens yrkanden om beslagtagen egendom och beslag)

text: Jag kan först konstatera att domslutet innehåller en del brister vad avser beslagtagen egendom. Enligt

text: 27 kap 8 § 5 st rättegångsbalken

text: ska domstolen alltid pröva om beslaget ska bestå. Det skulle ha gjorts beträffande flera beslag i det här målet, men så har inte skett. Vidare har tingsrätten inte heller prövat de yrkanden som funnits om att visst gods skulle överlämnas till målsäganden. Tingsrätten har visserligen förklarat att vissa målsägande äger bättre rätt till viss egendom och detta torde medföra att polisen utlämnar godset till dem. Men eftersom det förelåg yrkanden om utlämnande borde dessa ha besvarats. Slutligen kan jag ha den synpunkten att om ett yrkande om bättre rätt till viss egendom inte bifalls ska domslutet utformas på det sättet och inte på det sätt som skett i domen (s 4 och 12 i domen). När det gäller utformningen av domskälen kan jag konstatera att dessa i vissa delar är väldigt knapphändigt utformade. Det är svårt för en utomstående och måste även vara svårt för parterna att förstå varför tingsrätten kommit fram till en viss slutsats. Det gäller t ex varför KK, som förnekat gärningen, fälls till ansvar (s 15), varför PP:s och QQ:s yrkanden om visst gods bifalls mot vissa tilltalade men inte mot andra (s 17) och varför QQ:s skadeståndsyrkanden endast bifalls till en viss del (s 18). Det senare torde i och för sig hänga samman med bedömningen som gjorts när det gäller godset.

text: B 504-10 (utformning av domskälen)

text: Det här målet gäller ett mycket allvarligt brott och är ur bevissynpunkt ett väldigt svårt mål. Dessa omständigheter gör att redovisningen av bevisvärderingen måste vara extra utförlig och mycket noggrant redovisad. Vid ett mål av det här slaget måste en bedömning göras både av målsägandens trovärdighet och uppgifternas tillförlitlighet. Tingsrätten har i domen gjort bedömningen att flickan CC är trovärdig på vissa angivna skäl. För att beviskravet ska vara uppfyllt är detta dock inte tillräckligt utan även en närmare prövning av uppgifternas tillförlitlighet måste ske. Den enda omständighet som nämns i domskälen som sammanhänger med tillförlitligheten är att CC saknat motiv för att anklaga den tilltalade för något hon inte gjort. Sedan nämns också att många omständigheter bidrar till att CC:s utsaga är tillförlitlig, närmare vilka dessa omständigheter är anges dock inte. För att bedöma om en utsaga är tillförlitlig ska en bedömning av utsagan göras bl CC utifrån om den är rik på detaljer, lång, klar, konstant, stämmer med annan bevisning, är fri från motsägelser, svårförklarliga moment eller tvekan i avgörande delar. Detta har ju beskrivits i en del nyare rättsfall,

text: NJA 2009 s 447

text: I och II och

text: NJA 2010 s 671

text: , men innebär väl egentligen ingen förändring mot vad som fastslagits av HD i många rättsfall från 1990-talet och framåt. Det hade alltså funnits skäl för tingsrätten att i domskälen närmare redovisa CC:s berättelse utifrån de olika kriterier som är viktiga vid en tillförlitlighetsbedömning. I målet förebringades också en stor mängd bevisning. Av domen framgår endast hur viss del av denna värderats men om bevisningen i övrigt gav stöd åt CC:s berättelse och i så fall på vilket sätt framgår inte. Det framgår av domen att den tilltalade har förnekat gärningen men inte om hon gjort några invändningar i övrigt mot målsägandens uppgifter. I domskälen nämns inte heller hur den bevisning som den tilltalade har åberopat har värderats. Sammanfattningsvis finner jag alltså att bevisvärderingen är alltför knapphändigt redovisad speciellt med tanke på målets karaktär.

text: Bedömning

text: Jag vill inledningsvis framhålla att jag genom mina uttalanden nedan inte tar ställning i de bevis- och rättsfrågor tingsrätten hade att bedöma. Jag uppehåller mig i stället uteslutande vid frågan om domskälen i de tre brottmålsdomarna är utformade på ett sätt som står i överensstämmelse med de bestämmelser i bl.a.

text: rättegångsbalken

text: som domstolen varit skyldig att följa och om tingsrätten hanterat målsägandenas enskilda anspråk och beslagen på ett formellt riktigt sätt.

text: Domskälens förenlighet med bestämmelserna i

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB I

text: 30 kap. 5 § första stycket

text: RB finns bestämmelser om vad en brottmålsdom ska innehålla. Enligt bestämmelsens femte punkt ska i domen anges domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Med domskälen avses de skäl som bestämt utgången i målet såväl i bevisfrågan som i rättsfrågan. Rätten måste alltså redovisa hur den värderat den av parterna åberopade bevisningen och upplysa parterna om varför man ansett att en viss omständighet är styrkt eller inte. Hur rätten ska redovisa bevismaterialet i domen är en omdiskuterad fråga (se t.ex.

text: SOU 2001:103 s. 279

text: och

text: SOU 2008:106

text: s.169 ff.). Vad parter och vittnen har uppgett behöver enligt min mening normalt inte redovisas ordagrant då en alltför utförlig redogörelse för vad som kommit fram under bevisupptagningen snarast riskerar att onödigt tynga domen. Inte heller behöver den skriftliga bevisningen normalt

text: redovisas i detalj. Däremot måste domskälen självfallet vara utformade så att det är möjligt att förstå vad tingsrätten grundar sina slutsatser på. I domskälen bör rätten under alla förhållanden redovisa hur den bearbetat bevismaterialet. Detta innebär att det av domskälen ska framgå vilka bevis som enskilt eller tillsammans styrkt en viss ifrågasatt händelse. Rätten ska alltså förklara om den grundar en viss slutsats på ett vittnesuttalande eller varför ett vittnes utsaga inte kan ligga till grund för en viss slutsats. Har domstolen byggt ett ställningstagande på ett uttalande av ett vittne, bör detta påpekas i domskälen och uttalandet i vissa fall rent av återges ordagrant. Vid motstridande vittnesmål är det nödvändigt att redovisa skälen för att rätten tillerkänt ett av vittnesmålen högre bevisvärde än ett annat (se Ekelöf, Rättegång, Femte häftet, 8 uppl., s. 273 f. med där gjorda hänvisningar). Att domskälen redovisas noggrant är viktigt ur bl.a. rättssäkerhetssynpunkt och för förtroendet för rättskipningen. Att domstolarna ska motivera sina avgöranden följer också av Europakonventionens krav på en rättvis rättegång (se

text: SOU 2001:103, s. 275

text: ff. med där gjorda hänvisningar till praxis). Det finns en rad avgöranden i vilka Europadomstolen funnit avsaknad av domskäl eller otillräckliga domskäl ha medfört att den enskildes rätt till en rättvis rättegång inte respekterats (Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl. 2012, s. 297). Hur utförlig en domsmotivering bör vara beror naturligtvis på omständigheterna i det enskilda målet (jfr

text: 30 kap. 6 §

text: RB angående möjligheten att i vissa fall utfärda dom i förenklad form). Det är särskilt viktigt att rätten utförligt redovisar sin bevisvärdering i brottmål när åtalet ogillats eller den tilltalade fällts mot sitt nekande (se JO 1999/2000 s. 55). Det möjliggör exempelvis för parterna och andra att kontrollera hur domstolen resonerat samt underlättar för domaren att själv kontrollera riktigheten av sina tankegångar. En utförlig motivering är särskilt betydelsefull på grund av möjligheten att överklaga domen eftersom en sådan motivering underlättar för den förlorande parten att bedöma om det lönar sig att överklaga och för den högre instansen att bedöma domens riktighet. Alltför knapphändigt redovisade domskäl omöjliggör för den som vill överklaga domen att fullgöra sin i

text: 51 kap. 4 § första stycket 3

text: RB föreskrivna skyldighet att i överklagandeskriften ange grunderna för överklagandet och i vilket avseende tingsrättens domskäl enligt klagandens mening är oriktiga (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , oktober 2012, Zeteo, kommentaren till

text: 30 kap. 5 §

text: med hänvisning till

text: 17 kap. 7 §

text: för ett utförligare resonemang i denna fråga).

text: Tingsrättens domskäl i mål B 504-10 Jag instämmer i hovrättens kritik av tingsrättens dom. Det är anmärkningsvärt att det i domen inte finns någon beskrivning av vad som påstås ha inträffat utöver det som framgår av åklagarens gärningsbeskrivning. Domskälen är påfallande knapphändiga och som hovrätten redovisat delvis svårbegripliga. Enligt min mening uppfyller domskälen inte kraven i

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB.

text: Tingsrättens domskäl i mål B 2047-11 När det gäller åtalet för misshandel av FF skriver tingsrätten att FF har gjort ett trovärdigt intryck och att hennes berättelser vinner stöd av vad hon efter händelsen

text: berättat för vittnena i målet och de iakttagelser de gjort av hennes skador. Mot denna bakgrund finner tingsrätten att det är utrett att EE har gjort sig skyldig till den åtalade gärningen. Enligt min mening borde tingsrätten ha redovisat vad vittnena uppgett att FF berättat för dem och om sina iakttagelser av skador. Utan en redovisning av detta går det inte att bedöma om domslutet är riktigt. Domskälen är därför enligt min mening så bristfälliga att de inte uppfyller kraven i

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB. När det gäller åtalet för överträdelse av besöksförbud har tingsrätten skrivit att EE med hänsyn till innehållet i SMSn och vad i målet i övrigt framkommit om bakgrunden till dem inte kan undgå ansvar. Enligt min mening borde tingsrätten ha redovisat innehållet i meddelandena och vad som kommit fram i övrigt. Dessutom borde tingsrätten ha redovisat den utredning som förebringats om det samtal som avsågs med åtalet. Bristerna i redovisningen gör att det inte går att bedöma om domslutet är riktigt. Domskälen är så bristfälliga att de inte uppfyller kraven i

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB. När det gäller åtalet för misshandel av GG har tingsrätten redovisat EE:s och GG:s versioner av händelseförloppet. Därefter skriver tingsrätten att vad EE invänt inte vinner stöd av utredningen i övrigt varför tingsrätten genom vad GG berättat finner styrkt att EE gjort sig skyldig till den åtalade gärningen. Genom att tingsrätten inte redovisar vad det är för utredning som inte stöder EE:s version är domskälen bristfälliga och det går inte att bedöma om domslutet är riktigt. Domskälen är därför utformade på ett sätt som strider mot

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB.

text: Tingsrättens domskäl i mål B 3358-11 När det gäller åtalet för stöld i en butik och ur en bil hade fyra tilltalade erkänt gärningen, två hade erkänt medhjälp till stöld och en hade förnekat. I domskälen ger tingsrätten först en kort sammanfattning av vad som ”står klart” och avslutar den med att konstatera att de tilltalades uppgifter visar att de deltagit i tillgreppen på ett sådant sätt att samtliga måste bedömas som gärningsmän. Ett minimikrav på domskäl i ett fall av detta slag är att tingsrätten redovisar varför de som bara erkänt medhjälp ska dömas som gärningsmän och – ännu viktigare – varför den som nekat ska dömas till ansvar. Domskälen är så bristfälliga att de inte uppfyller kraven i

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB. Det ena åtalet för inbrottsstöld avsåg tillgrepp av smycken, matsilver och kopparföremål. Två av de tilltalade förnekade att de tillgripit annat än smycken. Tingsrätten skriver i sina domskäl att den genom vad PP berättat och vad som i övrigt framkommit finner att gods i angiven omfattning tillgripits. För att domskälen skulle ha varit begripliga borde de ha innehållit en redovisning av vad PP berättat och av vad som i övrigt framkommit. Domskälen är alltså utformade på ett sätt som strider mot

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB. I anslutning till åtalet för inbrottsstöld prövade tingsrätten även enskilda anspråk. Tingsrätten skriver i sina domskäl: ”Genom av PP lämnade uppgifter finner tingsrätten att även det särskilda yrkandet mot MM ska bifallas. Vad KK invänt är inte motbevisat varför det särskilda yrkandet i den delen ska ogillas.”. Det framgår

text: varken vilka uppgifter PP lämnade eller vad KK invände varför domskälen även i denna del strider mot

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB. Det andra åtalet för inbrottsstöld avsåg bl.a. kontanter. I anslutning till åtalet prövade tingsrätten enskilda anspråk avseende beslagtagna kontanter som hade bestritts av NN, OO och KK. I domskälen skriver tingsrätten att genom målsägandens uppgifter ska hennes yrkanden mot NN och OO bifallas medan yrkandet mot KK inte kan vinna bifall. Uppenbarligen är domskälen även i denna del utformade på ett sätt som strider mot

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB. I anslutning till samma åtal prövades också ett skadeståndsyrkande om 13 948 kr som målsäganden riktade mot de fyra tilltalade solidariskt. De tilltalade medgav enligt vad som antecknades i domen att utge ersättning för självrisk och kostnader men bestred skadeståndsskyldighet i övrigt. I domskälen skriver tingsrätten att mot de tilltalades bestridande och med hänsyn till bedömningen ovan av de särskilda yrkandena har målsäganden inte visat sig berättigad till högre ersättning än vad som medgivits eller 2 760 kr. Dessa domskäl gör det inte möjligt att ta ställning till om domslutet är riktigt och är inte i överensstämmelse med reglerna i

text: 30 kap. 5 § första stycket 5

text: RB.

text: Hanteringen av de enskilda anspråken i mål B 3358-11 Av

text: 22 kap. 1 §

text: RB framgår att talan mot den misstänkte eller annan om enskilt anspråk i anledning av brott får föras i samband med åtal för brottet. I de fall då målsäganden har ett enskilt anspråk på grund av ett brott har åklagaren, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är uppenbart obefogat, en lagstadgad skyldighet enligt

text: 22 kap. 2 §

text: RB att föra målsägandens talan om han eller hon begär det. En talan om enskilt anspråk kan föras i form av en fastställelsetalan eller en fullgörelsetalan. Bestämmelserna härom finns i

text: 13 kap.

text: RB. En fullgörelsetalan karaktäriseras av att käranden yrkar att domstolen förpliktar svaranden att fullgöra en prestation (1 §), t.ex. att visst i beslag taget gods ska utlämnas till målsäganden. En sådan talan har den fördelen att den resulterar i en exekutionstitel, som t.ex. kan användas om egendom som finns i beslag hos polisen av misstag skulle utges till den tilltalade. Vid fastställelsetalan (2 §) yrkar målsäganden inte ett verkställbart avgörande utan att domstolen ska göra vad som skulle kunna betecknas som ett principuttalande om ett visst rättsförhållande, t.ex. att målsäganden ska förklaras äga bättre rätt än den tilltalade till viss i beslag tagen egendom. En sådan talan resulterar alltså inte i en exekutionstitel, utan måste i händelse av bristande fullgörelse följas av en fullgörelsetalan (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , oktober 2012, Zeteo, kommentaren till

text: 13 kap. 2 §

text: ). Det finns därför goda skäl att anta att en målsägande som i ett brottmål framställer ett yrkande avseende rätten till viss egendom avser att föra en fullgörelse- och inte en fastställelsetalan. I det aktuella målet var de enskilda anspråken formulerade på sådant sätt att det framstod som om målsägandena ville föra såväl fastställelse- som fullgörelsetalan beträffande det i beslag tagna godset. I domen har dock enbart yrkandena om bättre

text: rätt prövats och inte målsägandenas begäran om att godset även ska utlämnas till dem, vilket naturligtvis borde ha gjorts. Jag vill i övrigt tillägga att för det fall ett yrkande om bättre rätt till viss egendom inte bifalls bör det, enligt min mening, i domen formuleras på så sätt att yrkandet ogillas och inte på det sätt som skett i den nu aktuella domen.

text: Fråga om beslagens bestånd i mål B 3358-11 I

text: 27 kap.

text: RB finns bestämmelser om vissa straffprocessuella tvångsmedel, däribland beslag. Enligt

text: 27 kap. 1 §

text: RB kan ett föremål tas i beslag bl.a. om det skäligen kan antas vara någon avhänt genom brott. Sådana beslag brukar benämnas återställandebeslag, eftersom syftet med beslaget är att säkerställa att föremålet kan återställas till ägaren eller någon annan som har rätt till egendomen. Om det inte längre föreligger skäl för ett beslag, ska det enligt

text: 27 kap. 8 § första stycket

text: RB omedelbart hävas. Av bestämmelsens femte stycke följer att rätten, när målet avgörs, ska pröva om ett beslag fortfarande ska bestå. Om domstolen bifaller åtalet och beslutar att den beslagtagna egendomen ska utlämnas till målsäganden, ska återställandebeslaget bestå, dock längst till dess att domen får laga kraft. Ogillas målsägandens talan om utfående av egendomen och är det fråga om ett rent återställandebeslag, ska beslaget hävas oberoende av utgången i ansvarsdelen (se bl.a. JO 1978/79 s. 28 och

text: JO 2001/02 s. 40

text: ). I den aktuella domen har tingsrätten över huvud taget inte tagit ställning till beslagens bestånd.

text: Avslutande synpunkter Som jag redovisat i det föregående är det centralt i en rättsstat att en domstol är skyldig att motivera sina domar. AA har i de tre granskade domarna dömt personer som förnekat brott till ansvar utan att i domskälen ordentligt förklara varför. I en av domarna har han också tagit ställning till enskilda anspråk utan att på ett begripligt sätt förklara utgången. Jag ser allvarligt på AA:s försummelser. De avser själva kärnan i domargärningen och allvarliga brister av det här slaget riskerar att påverka förtroendet för domstolsarbetet negativt. De angivna bristerna och de övriga brister som jag redovisat innebär enligt min mening att AA har åsidosatt sina skyldigheter i anställningen som rådman. Jag har inhämtat att AA den 1 september 2012 lämnade anställningen med pension. Jag avslutar ärendet med att rikta allvarlig kritik mot AA för de brister som jag redovisat i det föregående.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Interimistiskt beslut
Långsam handläggning
Processledning
Umgänge
Vårdnad

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot en domare vid Östersunds tingsrätt i ett initiativärende angående handläggningen av ett mål om vårdnad m.m.

org: jo

sammanfattning: En rättegång om vårdnad om barn m.m. har pågått i fyra och ett halvt år. Rätten har hållit sju sammanträden för muntlig förberedelse och meddelat ett flertal tillfälliga beslut. I JO:s beslut görs uttalanden om lämpligheten av den metod som tingsrätten valt för handläggningen av målet. Den ansvarige domaren får kritik för långsam handläggning.

text: Initiativet

type: rubrik

text: Jag genomförde den 15-17 februari 2012 en inspektion vid Östersunds tingsrätt. I samband därmed granskades bl.a. akter i indispositiva tvistemål. I fråga om handläggningen av mål T 2375-08 noterades följande.

type: stycke

text: Målet avsåg vårdnad om barn m.m. och inleddes vid tingsrätten i september 2008. I målet, som inte var avslutat vid tidpunkten för inspektionen, hade sex sammanträden för muntlig förberedelse hållits, varav det senaste i mars 2011. Ett flertal interimistiska beslut hade meddelats under handläggningen. Tingsrättens föreläggande till en av parterna i juli 2011 om bevisuppgift hade ännu inte efterkommits. Utöver en skriftlig påminnelse avseende föreläggandet syntes inte några handläggningsåtgärder ha vidtagits i målet sedan sommaren 2011.

text: Jag beslutade att ta upp tingsrättens handläggning av målet till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Handlingar i tingsrättens mål tillfördes JO:s akt.

text: Därefter anmodades tingsrätten att lämna upplysningar om handläggningen av målet. Av yttrandet skulle särskilt framgå anledningen till att målet ännu inte var avgjort och vilka överväganden som gjorts avseende en av parternas begäran dels i mars 2010, dels i oktober 2010 om att målet skulle sättas ut till huvudförhandling. Domstolen skulle vidare redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: Tingsrätten, genom lagmannen AA, kom in med följande yttrande.

text: Inledning

text: Inledningsvis vill jag påpeka att detta yttrande får avse både min egen bedömning som handläggande domare och tingsrättens bedömning. Efter att det första interimistiska beslutet meddelats i november 2008 av annan domare är det jag som har varit ansvarig för målet.

text: Allmänna synpunkter

text: Handläggning av mål och ärenden ska ske på ett sådant sätt att de snabbt ska kunna avgöras. Detta framgår både av artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och av olika regler i

text: rättegångsbalken

text: . De verksamhetsmål som är uppsatta för domstolarna är ägnade att påverka domstolarna för att de ska arbeta snabbt och effektivt med målen. I vanliga brottmål och fordringsmål av olika slag är det naturligt att båda parter, eller åtminstone någon av dem, är både angelägna om och betjänta av ett snabbt avgörande. När det gäller vårdnadsmål måste man enligt min mening dock anlägga ett lite annorlunda synsätt. I den typen av mål (och då inkluderas även mål där tvistefrågan är boende och/eller umgänge) ska barnens bästa sättas i centrum. Ibland kan naturligtvis barnens bästa vara att snabbt avgöra målet. I andra mål kan det dock vara till barnens bästa att avvakta något med ett slutligt avgörande för att först pröva sig fram med olika tillfälliga lösningar för att förhoppningsvis senare uppnå en överenskommelse mellan föräldrarna om barnen. I vart fall kan det slutliga avgörandet avvakta något tills konflikten lugnat sig något och en lösning kan få bättre acceptans hos föräldrarna. Avgörs målet snabbt medan konflikten mellan föräldrarna fortfarande är akut riskerar man istället att parterna kommer tillbaka i nya mål – verkställighetsmål eller nya tvistemål – när nya problem uppstår. Även om en sådan variant möjligen ligger mer i linje med att uppnå ett bra verksamhetsmål är det knappast till fördel för barnen. Det kan nämnas att på de olika utbildningar som anordnas av domstolsakademin förespråkas ofta metoden att meddela beslut för en kortare tid för att föräldrarna ska pröva sig fram för att sedan förhoppningsvis komma överens. Flera domare vittnar i olika sammanhang om den metodens fördel, även jag själv är en stark förespråkare av att göra på det sättet. Se även Göran Ewerlövs artikel redan 2002 i Domarförbundets tidskrift, nr 2. Samtidigt vet jag naturligtvis att andra domare kan ha en annan åsikt i denna fråga. För att ta ett ytterlighetsexempel kan jag nämna att jag för något år sedan hade ett mål där föräldrarna var oense om boende och umgänge. De kom vid flera tillfällen överens om olika lösningar, som ibland höll och ibland misslyckades. Vid några tillfällen fick också tingsrätten fatta beslut i någon fråga de inte enats. Efter sju muntliga förberedelser och nästan fyra års handläggning kom de slutligt överens om en lösning som också fungerade i praktiken. Enligt den information jag fått fungerar det fortfarande bra. För barnen i den familjen var det naturligtvis - sett på lång sikt - en fördel att handläggningen drog ut på tiden jämfört med att det redan i inledningen skulle ha fattats något beslut som kanske inte hade följts eller hade fungerat med risk för nya processer.

text: Handläggningen av målet

text: När det gäller målet T 2375-08 vill jag dock säga att även med de synpunkter som anförts ovan har handläggningen kommit att dra ut för länge i tiden. Det är dock väldigt speciella omständigheter som har medverkat till att så blivit fallet. Målet rör en familj där mamman är judinna från Israel men nu bosatt i Östersund och en svensk pappa också bosatt i Östersund. Att hon är judinna har haft betydelse i målet eftersom många umgängesfrågor har kretsat kring umgänget under judiska helger. Barnen i målet är nu 5 och 10 år gamla. Mamman har också en son från ett tidigare förhållande och denne har sedan lång tid varit omhändertagen enligt LVU och har tidvis varit placerad hos pappan i detta mål (styvpappan). I det målet har förekommit uppgifter om att mamman hade slagit honom. Under målets handläggning har ett brottmål mot pappan prövats i tingsrätten. Detta mål avsåg

text: gärningar riktade mot mamman. Åtalet ogillades i dom från den 13 januari 2010. Vidare har parterna haft en tvist om bodelningen, vilken handlagts i ett tvistemål vid tingsrätten. Där träffades en förlikning i maj/juni 2011. Förutom dessa mål har mamman vid upprepade tillfällen anmält pappan för olika brott riktade mot båda barnen och förundersökningar har tidvis pågått under målets gång. Ingen av dessa förundersökningar har dock lett till något åtal. Vidare har mamman anmält olika tjänstemän på kommunens socialförvaltning för deras hantering av ärendet med den äldste sonen. Dessa förundersökningar har dock nedlagts. En ytterligare komplikation under målets början var att det yngsta barnet som då var 1-2 år hade svåra ätstörningar. Mot den här bakgrunden är det närmast häpnadsväckande att barnen ända sedan tingsrätten fattade ett interimistiskt beslut om det den 8 september 2009 bor växelvis hos föräldrarna. Pappan har dock ända sedan det första interimistiska beslutet den 13 november 2008 ensam vårdnad om barnen. Normalt brukar det ju sägas att växelvis boende kräver ett ännu bättre samarbete mellan föräldrarna än en gemensam vårdnad, men detta mål får väl vara undantaget som bekräftar regeln. Det växelvisa boendet har dock fungerat mycket tack vare den hjälp föräldrarna haft av sina ombud i en del konflikter och tack vare att tingsrätten vid upprepade tillfällen fått gå in och fatta beslut i främst olika umgängesfrågor men även i frågor som haft anknytning till umgänget, såsom passfrågor. Det kan ändå sägas att barnen trots den starka konflikten mellan föräldrarna har fått tillgång till båda sina föräldrar. Tyvärr har de nog blivit indragna i konflikten, men det hade de säkert blivit oavsett om det funnits något mål vid tingsrätten eller inte. Förutom denna allmänna bakgrund finns det flera andra skäl till varför målet ännu inte blivit avgjort. Som påpekats i remisskrivelsen gjordes redan i mars 2010 en begäran om att målet skulle sättas ut till huvudförhandling. Tingsrätten förelade då pappans ombud, som är kärande, att inkomma med slutlig bevisuppgift. Under slutet av april 2010 inkom ombudet med bevisuppgift avseende vårdnadsfrågan men hon uppgav att i umgängesdelen förelåg förutsättningar för en överenskommelse mellan parterna och hon begärde därför anstånd till slutet av maj med inkommande av sådan uppgift alternativt besked om uppgörelse. Som svar på den bevisuppgiften inkom från mammans ombud i maj 2010 en begäran om komplettering av vårdnadsutredningen. Någon bevisuppgift lämnades inte. Pappans ombud hade ingen invändning mot den begäran och tingsrätten beslöt den 11 juni 2010 om en sådan komplettering som skulle vara färdigställd den 30 augusti 2010. Samtidigt fattade tingsrätten en del beslut i olika frågor rörande umgänge och vårdnad (mamman ville ha överflyttning av den interimistiska vårdnaden vilket inte bifölls). Den kompletterande vårdnadsutredningen inkom till tingsrätten den 23 september 2010. I samband med att denna utsändes begärde tingsrätten att parterna skulle lämna synpunkter på målets fortsatta handläggning. Såväl pappans som mammans ombud skrev ganska omgående att de önskade diskutera umgängesfrågan vidare för att försöka enas i den innan slutlig bevisuppgift lämnades. I skrift den 26 oktober 2010 skrev pappans ombud följande: Mot bakgrund av de pågående diskussionerna synes avgivande av en bevisuppgift inte gynna möjligheterna att nå någon form av överenskommelse varför jag hemställer om ytterligare anstånd med avgivande av önskemål om målets fortsatta handläggning samt slutlig bevisuppgift till den 19 november 2010. Den 30 november 2010 inkom en ny skrift från pappans ombud med följande text. Kontakter pågår mellan partsombuden i första hand gällande frågan om barnens vistelser och umgängen. Möjligheten att nå en överenskommelse gällande barnens vistelser och umgänge vad avser lov och storhelger synes föreligga men det hemställes dock att tingsrätten under januari 2011 kallar till ytterligare en muntlig förberedelse i den delen för en överenskommelse kring den närmare formuleringen. Tingsrätten kallade till ny muntlig förberedelse den 7 februari 2011. Vid denna kunde inte pappan närvara eftersom barnen blivit sjuka. Vid denna förberedelse

text: presenterade mamman ett omfattande förslag till umgänge för tiden fram till 2025 (då yngsta dottern fyller 18 år). I detta förslag var hänsyn tagen till samtliga judiska högtider fram till 2025 och materialet innehöll förslag till hur pappan skulle kompenseras för hennes umgänge under dessa helger. Naturligt nog kunde inte pappans ombud ha några synpunkter på det förslaget vid förhandlingen utan parterna kallades istället till en ny förberedelse i mars 2011. Vid förhandlingen den 23 mars 2011 togs frågan om gemensam vårdnad upp mot bakgrund av att föräldrarna hade ett växelvis boende som fungerade sedan snart två år. Någon överenskommelse nåddes dock inte. Parterna uppgav att de inte var beredda att ha huvudförhandling före sommaren 2011 eftersom tvisten om bodelning var utsatt till huvudförhandling i maj 2011 och de ville inte ha två huvudförhandlingar nästan samtidigt. Förhandlingen avslutades med att tider angavs för när parterna skulle komma in med slutlig bevisuppgift (17 juni respektive 15 juli). Pappans ombud kom därefter in med slutlig bevisuppgift i juli 2011. Mammans ombud förelades att inkomma med bevisuppgift senast den 15 augusti 2011 och fick sedan anstånd till den 14 september 2011. Någon bevisuppgift inkom dock inte men ombudet påmindes vid några tillfällen under hösten 2011. Under hösten 2011 hade det inträffat att pappans ombud var sjukskriven stor del av hösten till följd av en operation. Det stod alltså klart redan tidigt under hösten att någon huvudförhandling inte skulle kunna hållas under hösten 2011. Enligt uppgift från mammans ombud fungerade umgänget ganska väl och han hade ändå en förhoppning om att kunna nå en samförståndslösning. Av den anledningen drog han sig för att slutföra bevisuppgiften, vilket enligt hans egna ord skulle vara detsamma som att ”starta kriget” igen.

text: Under vintern 2012 skedde förnyade kontakter med ombuden och under mars inkom olika yrkanden som hade samband med umgänge under påsken samt ett yrkande om kompletterande vårdnadsutredning. Det senare yrkandet hängde samman med att familjen under de senaste åren haft många kontakter med sociala myndigheter, bl.a. med anledning av olika anmälningar främst från mamman mot pappan. Med anledning av brottsmisstankar mot pappan har nu mamman vägrat att lämna tillbaka barnen till pappan och tingsrätten står därför i begrepp att fatta beslut med anledning av yrkanden från pappan om barnens överlämnande till honom. Förundersökning pågår också med anledning av de senaste anmälningarna. Tingsrätten har nu beslutat om en kompletterande vårdnadsutredning, upprepat föreläggandet till mammans ombud att inkomma med bevisuppgift under maj 2012 samt i tidsplanen angett att huvudförhandling ska äga rum i augusti.

text: Bedömning

text: Även om det har funnits olika förklaringar till dröjsmålet för olika perioder har handläggningen av målet sett som helhet gått för långsamt. Mot bakgrund av den uppfattning jag redogjort för ovan är det naturligt att målet tagit längre tid än ett normalt mål att avgöra men ser man i backspegeln kan jag konstatera att domstolen under vissa skeden av målet inte varit tillräckligt pådrivande. Framförallt borde tingsrätten ha försökt komma till ett avgörande av målet sedan den kompletterande vårdnadsutredningen inkommit under hösten 2010. Redan då skulle en närmare tidsplan ha gjorts och tid för huvudförhandling bestämts, kanske till vintern 2011. Att någon sådan ändå inte gjordes berodde på att det både hos parterna och mig som domare fanns en stark förhoppning om att parterna skulle enas om vistelser och umgängen så att endast vårdnadsfrågan kvarstod som tvistig. Att parterna inte ville ha en huvudförhandling under senvåren/försommaren 2011 med anledning av den andra tvisten tycker jag dock är förståeligt och måste respekteras av tingsrätten. Vidare hade det inte heller varit möjligt att sätta ut målet till huvudförhandling under hösten 2011 till följd av ena ombudets långa sjukskrivning. Däremot skulle tingsrätten ha gjort större ansträngningar att få in

text: bevisuppgiften från mammans ombud, även om han egentligen påmints fler gånger än vad som framgår av Händelser i Vera. Han påmindes i samband med kontakter vi haft i andra sammanhang. Tingsrätten borde också kunnat agera mer kraftfullt under vintern 2012 för att se till att målet avgjordes före sommaren 2012. Samtidigt som man kan konstatera att tingsrätten inte handlagt målet med tillräcklig snabbhet och kraftfullhet är det viktigt att ha i bakhuvudet att vardagen för barnen har fungerat väl under den övervägande delen av den tid målet handlagts. Jag kan citera mamman som vid en av förberedelserna (februari 2011) yttrade följande: ”Den grundläggande problematiken angående vårdnad kvarstår men umgänget har fungerat väl. Umgänget är regelbundet och bra, barnen vet vad som gäller och de får tillgång till sitt kulturella arv”. JO inhämtade den 18 mars 2013 uppgift om att ytterligare ett sammanträde för muntlig förberedelse hade hållits i juni 2012 och att målet fortfarande inte hade avgjorts vid tingsrätten.

text: Rättslig reglering

text: Sedan den 1 januari 2011 finns i

text: regeringsformen

text: ett uttryckligt krav på att en rättegång ska genomföras inom skälig tid (

text: 2 kap. 11 § andra stycket

text: ). Sedan tidigare gäller att rätten ska driva förberedelsen i ett tvistemål med inriktning på ett snabbt avgörande (

text: 42 kap. 6 § tredje stycket

text: RB). Denna förpliktelse ska rätten fullgöra genom formell och materiell processledning. Rätten ska alltså dels styra upp processens yttre ramar, dels verka för att tvistefrågorna blir klarlagda. Det är viktigt att rätten agerar med fasthet i båda nu nämnda avseenden och hela tiden är aktiv under förberedelsen. Rätten ska också upprätta en tidsplan för målets handläggning, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt (

text: 42 kap. 6 § fjärde stycket

text: RB). En omsorgsfullt upprättad tidsplan medför en uppstramning och effektivisering av förberedelsen och ger såväl parterna som rätten en god överblick över processen och vilka åtgärder som återstår att vidta för att få målet till ett avgörande. Det skapar vidare förutsättningar för en snabbare handläggning (

text: prop. 2004/05:131 s. 132

text: f.). Utöver kravet på ett snabbt avgörande ska rätten, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning (

text: 42 kap. 17 § första stycket

text: RB). Sistnämnda paragraf fick sin nuvarande lydelse genom en lagändring 2011 som innebar en skärpning av rättens skyldighet att verka för förlikning (

text: prop. 2010/11:128

text: ; SFS 2011:861).

text: I mål om vårdnad, boende och umgänge är det barnets bästa som ska vara avgörande för alla beslut. Vid bedömningen av vad som är barnets bästa ska särskilt beaktas barnets rätt till en nära och god relation till båda sina föräldrar (

text: 6 kap. 2 a § föräldrabalken

text: , FB). Lagstiftaren har ansett att en samförståndslösning mellan föräldrarna i frågor om vårdnad, boende och umgänge normalt är till barnets bästa. Det beror bl.a. på att det normalt är bra för barnet att den konflikt som finns mellan föräldrarna får en så hållbar lösning som möjligt. Om en samförståndslösning nås, är förutsättningarna för att den ska hålla på sikt betydligt större än i andra fall (

text: prop. 2005/2006:99, s. 62

text: ff.). År 2006 gjordes därför

text: bestämmelserna i

text: 42 kap. 17 § första stycket

text: RB tillämpliga även beträffande samförståndslösningar i indispositiva tvistemål (

text: prop. 2005/06:99

text: ; SFS 2006:459). En sådan samförståndslösning måste dock vara till barnets bästa för att den ska kunna godtas av rätten (

text: prop. 2005/06:99 s. 104

text: Bedömning

text: En tvistemålsrättegång i en domstol leder normalt till att tingsrätten avgör målet genom en dom. Innan tingsrätten kan döma i målet ska en förberedelse som huvudregel äga rum. Reglerna om förberedelsen gäller för alla tvistemål, alltså både tvister om exempelvis penningfordringar och, som i det nu aktuella fallet, tvister mellan två föräldrar om deras gemensamma barn. Den fråga som aktualiseras genom tingsrättens yttrande till JO är om det just i tvister av det sistnämnda slaget kan finnas särskilda skäl att lägga ner tid på att nå en samförståndslösning även om det sker på bekostnad av önskemålet om att målet avgörs snabbt. Som tingsrätten varit inne på i sitt yttrande till JO kan det av hänsyn till barnen vara särskilt angeläget att åstadkomma en samförståndslösning.

text: I alla typer av tvistemål är rätten skyldig att driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. Den skyldigheten är enligt lagen undantagslös. Dessutom har rätten ålagts att verka för en samförståndslösning. Det åliggandet är däremot förenat med undantag: rätten ska inte verka för en samförståndslösning om det är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter. Den grundläggande skyldigheten för rätten är alltså att driva förberedelsen med inriktning på att målet avgörs snabbt. Det är inom ramen för den skyldigheten som rätten ska verka för en samförståndslösning.

text: När man diskuterar hur rätten ska hantera sitt åliggande att verka för en samförståndslösning måste man beakta att lagstiftaren har anvisat en särskild metod att uppnå samförståndslösningar mellan tvistande föräldrar. I

text: 6 kap. 18 § föräldrabalken

text: ges rätten en möjlighet att uppdra åt socialnämnden eller något annat organ att i barnets intresse anordna samarbetssamtal i syfte att nå enighet mellan föräldrarna. Med samarbetssamtal avses i allmänhet samtal där föräldrar under sakkunnig ledning försöker resonera sig fram till en gemensam syn på frågor om vårdnad, boende och umgänge (Sjösten, Vårdnad, boende och umgänge, 3 uppl. 2009, s. 134). Samtal av detta slag förs i regel av personer som har särskilda kunskaper om barns behov. Samtalen äger rum i friare former än vad som är möjligt i en domstol. Den som leder samtalen har möjlighet att också samtala med barnen.

text: I enlighet med regleringen i

text: 42 kap. 17 §

text: RB undersöker nog de flesta domare möjligheten att nå en samförståndslösning innan domstolen lämnar ett uppdrag att anordna samarbetssamtal. Och även efter det att föräldrarna misslyckats med att nå en samförståndslösning vid samarbetssamtal gör sannolikt många domare ytterligare försök att nå enighet. Men därifrån är det ett långt steg till den metod som kommit till användning i det nu aktuella fallet, där målet hittills pågått i fyra och ett halvt år och där domstolen hållit sju förberedelsesammanträden samt

text: meddelat ett flertal interimistiska beslut, allt i syfte att nå enighet mellan föräldrarna.

text: För att man som domare ska ta på sig ansvaret att dra ut på processen för att söka nå en samförståndslösning måste man enligt min mening vara säker på att ett sådant förfarande är till nytta för barnen. Hanteringen får alltså inte främst ha sin grund i en önskan att dela barnen mellan föräldrarna så rättvist som möjligt i stället för att främja barnens intressen (se Sjösten, a.a., s. 164). När det gäller det aktuella målet kan det t.ex. ifrågasättas om föräldrarnas önskan om att få hjälp att komma överens om en detaljreglering av umgänget med barnen fram till 2025 ur ett barnperspektiv bör kunna motivera uppskov med handläggningen av målet. Det finns vidare skäl att beakta att en domare, till skillnad från dem som sköter de samarbetssamtal som jag varit inne på, i regel inte har särskilda kunskaper om barns behov. Dessutom ligger det i sakens natur att det inte är bra för någon att vara inblandad i en rättegång som det är svårt att se något slut på. Framför allt för ett barn måste den otrygghet som följer av detta vara plågsam.

text: Trots det sagda vill jag inte utesluta att det kan finnas fall där det kan vara befogat att pröva exempelvis en umgängeslösning genom att meddela ett interimistiskt beslut som får tillämpas under en tid även om målet är förberett för avgörande. Om tingsrätten väljer en sådan lösning, krävs en aktiv processledning från den handläggande domarens sida. Ett sådant förfarande kan naturligtvis inte heller tillåtas att pågå under någon längre tid utan att enighet nås. Regeln är att förberedelsen ska drivas med inriktning på ett snabbt avgörande vilket i de flesta fall innebär att parterna efter en vårdnadsutredning ger in sina bevisuppgifter och att tingsrätten kallar till huvudförhandling där målet avgörs.

text: Som tingsrätten skrivit i sitt yttrande till JO har handläggningen av målet tagit alltför lång tid och jag är övertygad om att rätten – om den hade agerat med den fasthet och aktivitet som krävs av en domstol – hade kunnat avsluta målet för länge sedan. I likhet med tingsrätten anser jag att en tidsplan för målets handläggning borde ha upprättats långt tidigare än vad som skedde och att ytterligare ansträngningar borde ha gjorts för att förmå kärandeombudet att efterkomma rättens föreläggande att komma in med slutlig bevisuppgift. Enligt min mening borde tingsrätten inte heller ha underlåtit att sätta ut målet till huvudförhandling under våren 2011. Vid den tidpunkten hade målet redan pågått i två och ett halvt år och det kan knappast anses vara förenligt med det grundlagsfästa skyndsamhetskravet, bestämmelserna i

text: 42 kap. 6 §

text: RB eller med barnens bästa att i det läget underlåta att genomföra rättegången med hänvisning till föräldrarnas andra process vid tingsrätten. Jag har naturligtvis förståelse för att sjukdomsfall kan medföra att en process fördröjs i viss mån. Det är dock viktigt att handläggningen, efter ett sådant hinder, återupptas och att förberedelsen drivs framåt så att en rättegång kan genomföras och avslutas snarast. I detta fall har processen pågått i fyra och ett halvt års tid utan att komma till ett avslut, vilket naturligtvis är oacceptabelt.

text: Sammanfattningsvis förtjänar AA, som varit ansvarig för målet, kritik för den långa handläggningstiden. Ärendet avslutas.

type: avgorande


nyckelord:
Ansökan
Långsam handläggning

title: Allvarlig kritik mot Miljö- och samhällsbyggnadsnämnden i Nynäshamns kommun för handläggningstiden i ett bygglovsärende enligt plan- och bygglagen (2010:900)

sammanfattning: Miljö- och samhällsnämnden påbörjade handläggning av ansökan om bygglov först 18 veckor efter det att ansökan kommit in till nämnden. Den totala handläggningstiden från det att den fullständiga ansökan kom in till nämnden uppgick till sex månader. I beslutet konstateras att handläggningstiden strider mot den i 9 kap. 27 § plan- och bygglagen föreskrivna tioveckorsfristen för prövning av ansökningar om bygglov och förhandsbesked. Miljö- och samhällsnämnden får allvarlig kritik.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 23 mars 2012 framförde AA och BB klagomål mot Miljöoch samhällsbyggnadsnämnden i Nynäshamns kommun. De anförde i huvudsak följande.

text: De lämnade in en ansökan om bygglov till nämnden den 25 november 2011. Trots att den i lagen angivna handläggningstiden för bygglovsärenden inte får överstiga tio veckor hade nämnden inte meddelat något beslut ännu. De hade vid flera tillfällen kontaktat nämnden angående ärendet och enligt uppgift från handläggaren hade handläggningen inte ens påbörjats.

text: Utredning

text: Dagboksblad i miljö- och samhällsbyggnadsnämndens ärende dnr 2011-0992 begärdes in.

text: Den 4 och den 10 maj 2012 inhämtades muntliga upplysningar från bygglovshandläggarna CC och DD. De uppgav bl.a. följande.

text: CC: Han var handläggare i ärendet från det att ansökan om bygglov kom in den 25 november 2011 till början av april 2012. Ärendena handlades i turordning och på grund av personalbrist var arbetsbelastningen under denna period mycket hög. Han hade därför inte möjlighet att granska handlingarna i ärendet. I april 2012 började ny personal och ärendet omfördelades då till en annan handläggare.

text: DD: Hon tog över ärendet i början av april 2012. Hon påbörjade handläggningen direkt och efter att ha granskat handlingarna gjordes bedömningen att ärendet var komplett. Grannehöranden skickades ut den 3 april 2012. Hon begärde också yttrande från Södertörns miljö- och hälsoskyddsförbund angående planerad avloppsanläggning. Sökandena kom på eget initiativ in med revidering av sin ansökan den 30 april 2012. Den krävde inte något ytterligare grannehörande och beslut i ärendet skulle därför kunna meddelas inom kort.

text: Miljö- och samhällsbyggnadsnämnden anmodades därefter att yttra sig. Yttrandet skulle innehålla en redogörelse för handläggningen i ärendet och nämndens bedömning av denna.

text: Vid sammanträde den 14 juni 2012 beslutade nämnden att avge yttrande i enlighet med följande förslag från förvaltningen.

text: Redogörelse för handläggning

text: Ansökan om bygglov för nybyggnad av enbostadshus och garage inkom den 25 november 2011 till miljö- och samhällsbyggnadsförvaltningen (förvaltning). Brev med information om längre handläggningstider skickades den 30 november 2011 och meddelande om handläggare skickades den 31 januari 2012 till sökanden. Under februari och mars 2012 har sökanden framfört klagomål på handläggningstiden ett antal gånger via telefon och e-post. Förvaltningen har vid dessa tillfällen meddelat sökanden att handläggaren inte då haft möjlighet att påbörja handläggningen på grund av hög arbetsbelastning. I samband med personalförstärkning omfördelades ärendet till en annan handläggare den 2 april 2012. Handläggningen påbörjades nästkommande dag, då förfrågan och information till Södertörns miljö- och hälsoskyddsförbund angående planerad avloppsanläggning och brev till berörda grannar för yttrande skickades. Sökanden skickade kompletteringar med reviderade huvudritningar samt situationsplan den 30 april 2012. Bygglov med tillhörande delgivning till berörda grannar expedierades den 28 maj 2012. Svar på förfrågan om inrättande av avloppsanläggning inkom den 30 maj 2012.

text: Förvaltningens bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att handläggningen har tagit längre tid än maximal handläggningstid enligt

text: 9 kap. 27 § plan- och bygglagen (2010:900)

text: . Någon förlängning av handläggningstiden enligt samma bestämmelse har inte heller gjorts. Detta är lagstridigt och självfallet oacceptabelt. Den uppkomna situationen kan delvis tillskrivas en hög personalomsättning och en generationsväxling de senaste åren, vilket har påverkat förvaltningens arbetsbelastning och arbetssätt. Oberoende av aktuellt ärende har förvaltningen dock identifierat ett behov av att se över handläggningsrutiner och i övrigt säkerställa en korrekt ärendehantering i bygglovsärenden. Under första kvartalet 2012 har därför en bygglovssamordnare, en administratör och ytterligare en bygglovshandläggare anställts som förstärkning för att komma till rätta med långa handläggningstider. Dessutom har en kurs organiserats för handläggare avseende personlig effektivitet i arbetet. Härutöver har ett arbete med en handlingsplan för bygglovsärenden påbörjats. Fortsatta förbättringar kommer att ske under 2012 med utveckling av såväl rutiner som administrativt stöd för att minimera eventuella kvarstående brister i handläggningen av bygglovsärenden. Det nämnda ursäktar självfallet inte de brister som framkommit i aktuellt ärende.

text: AA och BB bereddes tillfälle att yttra sig över nämndens yttrande.

text: Bedömning

text: Av

text: 9 kap. 27 § första stycket

text: PBL framgår att byggnadsnämnden ska handlägga ärenden om lov och förhandsbesked skyndsamt och meddela sitt beslut om lov eller förhandsbesked inom tio veckor från det att den fullständiga ansökningen kom in till nämnden. Om det är nödvändigt på grund av utredningen i ärendet, får tiden förlängas en gång med högst tio veckor utöver de ursprungliga tio veckorna. Sökanden ska informeras om förlängningen och skälen för den innan den ursprungliga tidsfristen gått ut.

text: AA och BB:s ansökan om bygglov kom in till miljö- och samhällsbyggnadsnämnden den 25 november 2011. Den 30 november 2011 skickade nämnden ett brev till sökandena med information om att ansökan mottagits och att nämnden för närvarande hade längre handläggningstider än vanligt på grund av det stora antalet ärenden som kom in. Något beslut om förlängning av handläggningstiden enligt

text: 9 kap. 27 §

text: PBL har, enligt nämnden, emellertid inte fattats. Enligt uppgifter från nämnden påbörjades handläggningen av ansökan i början av april 2012. Ansökan bedömdes då vara fullständig. Nämnden expedierade beslut i ärendet den 28 maj 2012.

text: Nämnden hade enligt huvudregeln tio veckor på sig att handlägga ärendet. Ärendet borde alltså ha varit avgjort senast den 3 februari 2012. Men av utredningen framgår att nämnden inte ens granskade handlingarna i ärendet förrän den 3 april 2012. Härigenom blev det naturligtvis omöjligt för nämnden att meddela beslut senast den 3 februari. Det blev också omöjligt att fatta ett beslut om förlängning av tioveckorsfristen eftersom det skulle ha gjorts innan fristen gick ut. Den totala handläggningstiden blev ett halvår.

text: Nämnden har förklarat den långa handläggningstiden med hög personalomsättning och generationsväxling. Det är emellertid ingen tillräcklig ursäkt för en hantering i direkt strid mot lagen. Nämnden förtjänar allvarlig kritik för detta.

text: Jag noterar att nämnden har vidtagit åtgärder för att säkerställa en korrekt hantering i bygglovsärendena och utgår från att det kommer att leda till att hanteringen framöver kommer att ske i enlighet med reglerna i

text: 9 kap. 27 § första stycket

text: PBL.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

title: Anmälan mot utbildningsförvaltningen i Höganäs kommun angående stängning av skolbarnsomsorg i anledning av utbildning för personalen

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot utbildningsförvaltningen i Höganäs kommun. Hon anförde att skolbarnsomsorgen var helt stängd för andra gången samma termin utan att någon alternativ omsorg erbjöds.

text: Utredning

text: Utbildningsnämnden i Höganäs kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som framfördes i AA:s anmälan till JO. Som sitt remissvar ingav nämnden en skrivelse som upprättats av förvaltningschefen BB. I skrivelsen anfördes följande (bilagorna har här utelämnats; JO:s anmärkning).

text: Före AA:s dialog med utbildningsförvaltningen har eventuell problematik vid stängning av barnomsorg ej uppmärksammats av föräldrar, varför utbildningsförvaltningen ej heller utarbetat något system med ”fadder”-skolor eller motsvarande. AA:s synpunkter uppmärksammades av förvaltningen och utbildningsnämndens ordföranden och man lovade att se över systemet 2008-04-07 (se e-mail, bilaga 1). Därefter påbörjades ett arbete med att se över systemet men utredning och beslut hann inte genomföras till den dag då barnomsorgen stängde för andra gången för AA:s del, 2008-04-07. 2008-04-16 upprättades handling (se ärendebeskrivning, bilaga 2) rörande förslag till system där skolorna täcker upp för varandra vid personalplanering. Förslaget skickades till utbildningsnämnden för beslut 2008-04- 22. Ärendet behandlades i utbildningsnämndens arbetsutskott 2008-04-30 där man fattade beslut i enlighet med ärendebeskrivningens förslag till beslut (se protokollsutdrag, bilaga 3). Ärendet kommer att slutgiltigt behandlas på utbildningsnämndens möte 2008-05-15. Utbildningsförvaltningen anser att det är olyckligt att den enskilde medborgaren kommit i kläm, men att man, efterhand som problematiken utkristalliserats, försökt finna lösning och åtgärda problemet. Med systemet där skolenheterna täcker upp för varandra, bör liknande situationer ej uppstå i framtiden.

text: Till remissvaret fogades ett utdrag ut nämndens protokoll från sammanträdet den

text: 15 maj 2008 (UN § 37). Enligt denna paragraf hade nämnden beslutat ”att när en enhet stänger sin barnomsorg eller fritidshemsverksamhet, och vid de få undantag

text: som föräldrarna absolut inte kan lösa barnomsorgen själva, ska en plats kunna ordnas på en annan enhet. Detta ska göras genom ett bestämt vicesystem”.

text: AA fick del av och yttrade sig över remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Varje kommun svarar enligt

text: 2 a kap. 1 § skollagen (1985:1100)

text: för att barn som är bosatta i Sverige och som stadigvarande vistas i kommunen erbjuds förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg.

text: Förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg ska enligt

text: 2 a kap. 6 § skollagen

text: tillhandahållas i den omfattning det behövs med hänsyn till föräldrarnas förvärvsarbete eller studier eller barnets eget behov.

text: Stadgandet i

text: 2 a kap. 6 § skollagen

text: infördes ursprungligen i dåvarande

text: 14 a § socialtjänstlagen (1980:620)

text: . I förarbetena till denna lagreglering (

text: prop. 1993/94:11 s. 33

text: ) anfördes bl.a. följande. Jag anser vidare att förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg i första hand bör tillhandahållas i sådan omfattning att föräldrarna kan sköta sina arbeten eller studier. Öppethållande m.m. bör i möjligaste mån anpassas till föräldrarnas arbetstider. Det får emellertid i viss mån accepteras att verksamheten kan hållas stängd enstaka dagar under året för personalplanering och liknande ändamål. I allmänhet bör dock sådana problem kunna lösas utan att verksamheten behöver stängas (JO:s kursivering). Kommunen måste också hålla en beredskap med vikarier så att inte verksamheten annat än i rena undantagsfall behöver stängas på grund av sjukdom hos personalen.

text: Bedömning

text: Frågan om stängning av förskola och fritidshem på grund av fortbildning av personal har tidigare behandlats av JO, se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1980/81 s. 308 och 1992/93 s. 284. I det första ärendet var frågan om gällande lag medgav att en kommun – utan samtycke av berörda föräldrar och utan att erbjuda alternativ omsorg – stängde förskola och fritidshem under två dagar för att låta personalen delta i utbildning. JO fann att det inte kunde anses förenligt med grunderna för gällande lag att man stängde förskola och fritidshem på det sätt som skett. I det andra fallet skulle en kommun stänga ett fritidshem under två dagar på grund av personalens planeringsdagar inför kommande termin. Efter remiss till vederbörande myndighet framkom att de barn som var inskrivna i den aktuella verksamheten skulle erbjudas alternativ omsorg vid närliggande verksamhet under planeringsdagarna. Med beaktande av detta fann JO inte anledning att kritisera socialnämnden i fråga.

text: JO har behandlat förevarande frågeställning även efter det att den aktuella regleringen flyttades från

text: socialtjänstlagen

text: till

text: skollagen

text: , se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 365.

text: Såsom JO tidigare har uttalat är det rimligt att viss arbetstid avsätts för fortbildning av personal som arbetar inom förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg. I första hand bör det eftersträvas att fortbildningen förläggs på sådant sätt att inte hela

text: verksamheten behöver stängas. Det måste dock accepteras att verksamheten hålls stängd enstaka dagar under året för planerings- och utbildningsdagar. I fall där förskola eller fritidshem stängts har JO ansett att det inte funnits anledning att kritisera kommuner om alternativ omsorg erbjudits och denna motsvarat de krav på god omsorg som föräldrar och barn har rätt att ställa.

text: AA har i sin anmälan anfört att Höganäs kommun inte har erbjudit någon alternativ omsorg de dagar skolbarnsomsorgen har stängt vilket den här aktuella terminen inträffat vid åtminstone två tillfällen. Utbildningsnämnden har i sitt yttrande medgett att man vid den aktuella tidpunkten inte erbjudit någon alternativ omsorg på sätt som AA efterfrågat, främst med anledning av att man inte hade uppmärksammat problematiken.

text: Att alternativ till den ordinarie skolbarnsomsorgen inte har erbjudits är givetvis inte tillfredsställande. Numera har emellertid fattats beslut om att, när en enhet stänger sin barnomsorg eller fritidsverksamhet och föräldrar absolut inte kan lösa barnomsorgen själva, en plats ska kunna ordnas på en annan enhet. Jag utgår därför från att alternativ omsorg framöver kommer att erbjudas de föräldrar som har behov av det, och jag finner inte skäl att vidare uppehålla mig vid saken.

text: Med den kritik som uttalats ovan avslutas ärendet.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Avgift

title: Ett kommunalt bolags avgiftsdebitering vid utlämnande av kopior av allmänna handlingar

text: Den 25 november 2003 meddelade JO Berggren ett beslut med följande innehåll.

text: Bakgrund

text: Efter en anmälan från AA mot det kommunala bolaget Växjöhem AB gjorde jag i ett beslut den 13 mars 2002 (ärende dnr 3452-2000) uttalanden rörande bolagets handläggning av frågor om handlingsutlämnande. Bland annat ifrågasatte jag bolagets uttag av avgift för kopior av allmänna handlingar. Av utredningen i ärendet framgick att bolaget med stöd av ett beslut av dess styrelse tog ut avgift med 10 kr per kopia och att denna avgift även inkluderade kostnad för arbetet.

text: Anmälan

text: I en ny anmälan, som kom in till JO den 17 maj 2002, anmälde AA på nytt Växjöhem AB. Han framförde bl.a. att bolaget inte hade ändrat sitt beslut om avgift för kopior av allmänna handlingar och begärde att JO på nytt skulle granska bolagets uttag av avgift.

text: Utredning

text: Vid telefonkontakt med en tjänsteman hos bolaget upplystes att bolaget inte hade några planer att ändra avgiften för kopior av allmänna handlingar.

text: Bolaget anmodades att yttra sig angående dess uttag av avgift för kopior av allmänna handlingar och grunderna för avgiften. I yttrandet, som kom in till JO den 31 oktober 2002, anförde styrelseordföranden BB följande (bilagan utesluten här).

text: Avgiften beslutades av bolagets styrelse den 18 april 2000 (bifogar protokoll). Till grund för beslutet låg ingen särskild beräkning utan avgiften fastställdes till vad styrelsen ansåg skäligt. Det har inte heller i efterhand gjorts någon beräkning av vad en kopia inklusive arbete kostar. I fråga om avgifter för kopior av allmänna handlingar hos bl.a. myndigheter under regeringen framgår av

text: 16 § avgiftsförordningen (1992:191)

text: följande. Om en beställning omfattar tio sidor eller mer, skall avgift tas ut för kopiorna av allmänna handlingar och för utskrifter av upptagningar för automatisk databehandling. Avgiften för en beställning av tio sidor är 50 kronor. För varje sida därutöver är

text: avgiften 2 kronor. Myndigheten får besluta om undantag från första och andra styckena om det finns särskilda skäl. Dessa föreskrifter är inte formellt tillämpliga på kommunala bolags uttag av avgifter för kopior av allmänna handlingar. Min tolkning av

text: avgiftsförordningen

text: blir således att Växjöhem inte formellt omfattas av denna förordning och således själva får fastställa de avgifter som skall tas ut. En viktig skillnad mellan å ena sidan staten och kommunen och å andra sidan kommunala bostadsföretag som Växjöhem är att de första är skattefinansierade medan Växjöhems intäkter utgörs av hyror från enskilda hyresgäster. En annan skillnad är att bostadsbolagen verkar på en konkurrensutsatt marknad vilket innebär att bostadsbolagen för att konkurrensen inte skall bli rubbad bör ha rätt att ta ut ersättning för sina kostnader. Mot denna bakgrund är det inte bara rimligt utan även önskvärt att kostnaden för en kopia åsätts sitt verkliga värde inklusive kostnad för arbetet. Med en realistisk kostnadsberäkning torde 10 kronor per sida framstå som en låg avgift. Styrelsens beslut i Växjöhem om avgiften för en kopia av en allmän handling är fortfarande 10 kronor.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: I mitt beslut den 13 mars 2002 (dnr 3452-2000, JO:s ämbetsberättelse 2002/03 s. 501)) rörande Växjöhem AB anförde jag beträffande frågan om bolagets uttag av avgift för kopior av allmänna handlingar bl.a. följande.

text: Av utredningen framgår att det för bolaget finns en giltig taxa, som har beslutats av bolagets styrelse, enligt vilken avgift skall tas ut med 10 kr per kopia. Bolaget har i remissyttrandet anfört att man inte har gjort någon särskild beräkning av avgiften utan fastställt den till ett belopp som ansågs skäligt. Enligt bolagets uppfattning är det rimligt att kostnaden för kopior även inkluderar kostnaden för arbetet. För statliga myndigheter är avgifterna för kopior av allmänna handlingar fastställda i

text: avgiftsförordningen (1992:191)

text: . Enligt

text: 16 §

text: förordningen skall avgift tas ut om en beställning omfattar tio sidor eller mer. Avgiften för en beställning av tio sidor är 50 kr och för varje sida därutöver är avgiften 2 kr. För myndigheter på det kommunala området saknas särskilda regler motsvarande bestämmelserna i

text: avgiftsförordningen

text: . Varje kommun får därför själv fastställa de avgifter som skall tas ut. Inget hinder möter dock mot att

text: avgiftsförordningens

text: regler får tjäna till vägledning vid avgiftssättningen. Att det finns en beslutad taxa är en förutsättning för att avgift skall kunna tas ut (se JO 1989/90 s. 392). Om en kommun tar ut avgifter för kopior av allmänna handlingar är den bunden av den inom kommunalrätten gällande självkostnadsprincipen enligt

text: 8 kap. 3 c § kommunallagen (1991:900)

text: . Även kommunala bolag måste beakta allmänna kommunalrättsliga grundsatser t.ex. självkostnadsprincipen (se Bohlin, Kommunalrättens grunder, 3 u. 2000, s. 62 f.). Det ligger också i sakens natur att kommunala bolag, liksom myndigheter, vid bestämmande av avgifter för kopior av allmänna handlingar tar hänsyn till syftet med handlingsoffentligheten – som är en del av offentlighetsprincipen – och till den rättspraxis som finns på området. I

text: 2 kap. 1 §

text: TF anges att handlingsoffentligheten är avsedd att främja ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Den har stor betydelse från bl.a. rättssäkerhetssynpunkt; genom att myndigheternas åtgärder är föremål för allmän insyn får allmänheten möjligheter att kontrollera deras handläggningsrutiner och effektivitet m.m., vilket skapar vissa garantier för att myndigheterna inte missbrukar sin makt. Det är enligt min mening uppenbart att en avgift för kopior av allmänna handlingar inte bör sättas alltför högt. En för hög avgift medför att enskilda avhåller sig från att beställa kopior av allmänna handlingar vilket direkt motverkar syftet med offentlighetsprincipen.

text: Till grund för bestämmandet av avgifter för kopior av allmänna handlingar får dessutom läggas endast vissa typer av kostnader, nämligen maskin- och papperskostnader. Hänsyn får således inte tas till kostnader för handlingens framtagande och återställande (se RÅ85 2:9). JO har i anslutning till det avgörandet uttalat att de överväganden som lett fram till denna praxis har relevans även för de kommunala bolag som har att tilllämpa TF:s regler om rätten att ta del av allmänna handlingar (JO 1996/97 s. 497). Mot bakgrund av det anförda kan jag konstatera att bolaget i avgiften för kopiorna inte borde ha inkluderat kostnaden för arbetet. Av utredningen i det nu aktuella ärendet framgår att bolaget inte har ändrat sin avgift för kopior av allmänna handlingar. Vad bolaget har anfört i remissvaret är också i allt väsentligt detsamma som det som bolaget framförde i det förra ärendet. Som jag – med hänvisning till det där beskrivna rättsläget – uttalade i mitt beslut i det ärendet bör bolaget i sin avgift för kopior av allmänna handlingar inte inkludera kostnaden för arbetet (se JO:s ämbetsberättelse 1996/97 s. 497).

text: Vad bolaget nu har anfört ger mig inte anledning till någon annan bedömning. Härtill kan läggas följande.

text: Vad gäller storleken av bolagets avgift för kopior av allmänna handlingar, 10 kr per kopia, kan vid en jämförelse med de bestämmelser om sådan avgift som gäller för myndigheter under regeringen konstateras följande. Om någon begär kopior av 50 handlingar, vilket inte kan anses vara en anmärkningsvärd mängd handlingar för den som t.ex. vill granska hela materialet i ett ärende, blir avgiften hos en myndighet under regeringen 130 kr; 50 kr för de första tio handlingarna plus 80 kr (40 x 2 kr) för resterande handlingar. Avgiften för samma antal handlingar blir hos bolaget 500 kr (50 x 10 kr). Det rör sig således om en påfallande skillnad i storleken på avgifterna. Enligt min mening är under nuvarande förhållanden en avgift på 10 kr per handling så hög att det finns en uppenbar risk att avgiften motverkar syftet med offentlighetsprincipen.

text: Av det sagda framgår att jag är mycket kritisk till bolagets handläggning av de berörda avgiftsfrågorna.

text: Jag översänder ett exemplar av detta beslut till Kommunfullmäktige i Växjö kommun för kännedom.


avgjordAv: Jan Pennlöv

title: En tjänsteman vid försäkringskassa har kritiserats för att ha överskridit sin behörighet

text: JO Pennlöv meddelade – efter en anmälan mot Stockholms läns allmänna försäkringskassa – den 4 maj 2000 ett beslut med följande innehåll.

text: Anmälan

text: AA hävdade att en tjänsteman vid kassan, BB, skulle ha lämnat ut uppgifter om hennes bostadsbidrag till hennes f.d. make, CC. BB skulle också på olika sätt ha hjälpt och bistått CC i samband med att denne överklagade ett beslut om underhållsstöd.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till försäkringskassan för utredning och yttrande. Kassan – direktören DD – hänvisade i remissvaret till en av kassans revisionsenhet gjord utredning om någon tjänsteman obehörigen inhämtat uppgifter avseende AA. I utredningen angavs följande.

text: Bakgrund

text: Den 4 maj 1999 inkom ett brev till kassan från AA ställt till EE, Länskontor 2. Brevet innehöll en redogörelse över AA:s situation i ett omprövningsärende rörande underhållsstöd. I brevet beskrevs att hennes tidigare make, CC, hade via en bekant anställd på försäkringskassan fått uppgifter som rörde bl. a. hennes bostadsbidrag. I brevet nämndes inget namn på denna person på försäkringskassan, utan bara som – ”en bekant i hög position”. AA är inskriven vid lokalkontoret i Sollentuna. Länskontor 2 har till revisionsenheten lämnat en redogörelse för sina kontakter i ärendet. Till denna redogörelse bifogades kopior av journalanteckningar som upprättats på lokalkontoret i Sollentuna. Av dessa journaler framgår att den åsyftade personen som anmälaren avsåg är områdeschef BB vid kontorsområdet Södra Järva (0153). Det har senare framkommit att CC är sambo med dottern till BB:s sambo. Internrevisionen fick i uppdrag att utreda ärendet.

text: Vidtagna åtgärder

text: Revisionsenheten beslöt att göra ett uttag ur transaktionsloggen från RFV- Data i syfte att utreda vem/vilka som varit inne i systemen och tagit ut information om

text: AA. Logguttagets resultat visade att ett antal frågetransaktioner gjorts via ett behörighetskort tillhörigt Södra Järva-kontoret. Vid kontroll visade sig kortet tillhöra försäkringssekreteraren FF som arbetar på kontorets kundtjänst. Frågetransaktionerna avsåg 070-trans ”Uppgifter om BDF:UHS/BET/VHV”, 073 trans ”Uppgifter om bidragsskyldigs beslut och barn” samt 745-trans ”Översikt av USskrivelser”. Samtliga transaktioner var utförda den 16 december 1998 och i en tidsföljd. Revisionsenheten besökte lokalkontoret den 19 maj 1999 för att intervjua FF om motivet bakom ovanstående frågetransaktioner. Vid samtalet med FF erinrade hon sig att BB kommit till henne och diskuterat regler för underhållsstöd. BB hade även bett FF att ta fram vissa bilder på AA. Detta skulle enligt FF ha ägt rum – ”någon gång kring jul föregående år”.

text: Samma dag, den 19 maj 1999, kallade vi BB till revisionsenheten för ett samtal. Från revisionsenheten deltog GG och HH. Vi berättade för BB att vi fått en anmälan för utredning och vad den innehöll. Vid vårt samtal med BB framkom följande: BB erinrade sig ärendet och berättade att CC hade bett henne om hjälp att få sitt ärende angående underhållsstöd förklarat för sig. Han hade enligt BB vänt sig till sitt kontor (Sollentuna) men hade inte fått den hjälp han behövde. BB:s syfte hade varit att försöka hjälpa CC som kund till Försäkringskassan. BB betonade att det inte hade varit hennes mening att ”lägga sig i”.

text: Ett annat syfte var att hon inte ville att Försäkringskassan skulle framstå som om vi inte bryr oss och tar hänsyn till kundens behov. Utifrån den information BB fått från CC om hans ärende bedömde hon att det verkade märkligt ur flera aspekter. Bl. a. hade han fått flera beslutsbrev vid samma tidpunkt med olika dateringar och att han skulle vara underhållsskyldig för barn som han har delad vårdnad för. BB tog då kontakt med en handläggare på sitt eget kontor, FF, för att få veta vilka regler som gäller generellt. BB har vid detta tillfälle fått CC:s personnummer per telefon och bett FF att ta fram den nödvändiga informationen för att hon skall kunna ge CC svar på varför han fått de ovannämnda beslutsbreven. Dessutom hade CC uppgivit att när han kontaktat sitt kontor för att avtala en tid för besök för att förklara sin situation, istället blev (– – –) uppmanad att faxa in sina handlingar som han ville åberopa. BB tog kontakt med handläggaren, C.B. vid Sollentuna-kontoret, för att informera denne att CC vill komma på besök och visa sina handlingar från tingsrätten etc. BB fick då till svar från handläggaren att hon bett honom faxa handlingarna till kontoret. (Enligt journalanteckningar ägde detta samtal rum den 17 december 1999). Enligt BB faxade CC sina handlingar till Sollentuna-kontoret tillsammans med en begäran om omprövning. Efter årsskiftet fick CC ett beslut om att hans omprövning avslagits. CC kontaktade då BB igen med en undran hur han skulle förfara. BB informerade att CC hade rätt att ta del av de handlingar som rörde hans ärende och förvarades på försäkringskassan. CC ville ha hjälp av BB för att få kopior av aktuella handlingar. BB tog därför en förnyad kontakt med lokalkontoret i Sollentuna. Denna gång med försäkringsspecialist G.A. och bad henne tillställa CC kopior av aktuella handlingar. När CC fått handlingarna visade han dessa för BB som förklarade omprövningsförfarandet för honom. CC hade svårt att förstå att man inte beviljat omprövning då man samtidigt dragit in underhållsstödet för hans tidigare hustru. BB höll med om CC:s uppfattning. Någon ytterligare kontakt med Sollentuna-kontoret har BB inte haft förutom att hon via handläggarens områdeschef, I.H., förklarat att hennes mening inte var – ”att lägga sig i” och därmed bett om ursäkt om det uppfattats så. På vår fråga om BB avsiktligt eller oavsiktligt kunde ha lämnat ut uppgifter om AA:s bostadsbidrag förnekade hon detta bestämt. Vidare har revisionsenheten talat med handläggaren på Sollentuna- kontoret, C.B., för att höra hur hon upplevt kontakten med BB. C.B. uppgav att samtalet med BB upplevdes som olustigt. I C.B:s journalanteckningar har noterats – ”det kändes så fel att diskutera ett enskilt ärende med en chef

text: som måste känna till regler om fullmakt, jäv osv”. C.B. uppfattade som om BB ville veta hur handläggningen i CC:s ärende framskred samt att hon ”krävt” att CC:s akt skulle rekvireras från CK. Beträffande kontakterna som C.B. haft med CC så uppgav hon att hon kan ha uppfattats som ”reserverad” när CC bett att få en tid för besök och i stället blivit ombedd att faxa in sina handlingar. – – –

text: DD anförde därutöver i remissvaret för försäkringskassans räkning följande.

text: Yttrande

text: Försäkringskassan i Stockholms läns revisionsenhet har gjort en utredning avseende frågan om någon tjänsteman obehörigen inhämtat uppgifter avseende AA. Uttag från transaktionsloggen från RFV-Data har visat att några bilder inte har tagits från lokalkontoret Södra Järva där sådana uppgifter finns tillgängliga. Områdeschefen har redovisat korrespondens mellan AA:s advokat och den före detta maken där de aktuella uppgifterna finns. Försäkringskassans utredning har inte visat att någon i tjänsten otillbörligt skaffat uppgifter om AA:s bostadsbidrag. Vad avser AA:s anmälan i övriga delar får försäkringskassan anföra följande. I bland annat

text: förvaltningslagen

text: finns regler om hur försäkringskassan och dess anställda skall agera. I

text: 4 § förvaltningslagen

text: anges att varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Denna serviceskyldighet skall utövas bland annat inom ramen för vad som i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: anges om att förvaltningsmyndigheter skall iakttaga saklighet och opartiskhet. I förevarande ärende har utredningen visat att områdeschefen agerat på ett sådant sätt att det i vart fall kan ha uppfattats som om hon agerat som ombud för en enskild i ett ärende hos myndigheten och som om hon sökt använda sin ställning för att påverka ett ärende. Områdeschefen har själv uppgett att hon har hjälpt en enskild som kund. Vad som aktualiseras i ärendet är alltså å ena sidan kravet på att myndigheter skall vara opartiska och å andra myndigheternas serviceskyldighet. Försäkringskassan anser att områdeschefen agerat på ett sådant sätt som går utöver den serviceskyldighet som åvilar myndigheten. Hennes agerande har inte inskränkt sig till upplysningar, vägledning, råd eller annan sådan hjälp. Hon har agerat på ett sådant sätt att det har funnits anledning att ifrågasätta hennes opartiskhet. Det kan i sammanhanget påpekas att den utredning som företagits inte visat att områdeschefens agerande påverkat handläggningen av det ärende hon engagerat sig i. Avslutningsvis vill försäkringskassan framhålla att kassan ser allvarligt på det inträffade. Den anmälda händelsen har också, som framgår, föranlett en omfattande intern utredning av försäkringskassans revisionsenhet.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att BB på olika sätt agerat för att försöka hjälpa sin bekant, CC, med dennes ärende om underhållsstöd. Detta skedde trots att BB varken var handläggare av ärendet eller hade fullmakt att företräda CC. CC tillhörde dessutom ett lokalkontor inom ett annat kontorsområde än det där BB var chef.

text: BB bad den 16 december 1998 en tjänsteman vid sitt lokalkontor att gå in i socialförsäkringens ADB-register och ta fram vissa databilder där uppgifter om AA

text: förekom. Dagen därpå ringde BB till handläggaren av CC:s underhållsstödsärende vid kassans lokalkontor Sollentuna för att informera denne om att CC ville komma på besök. Det framgår av utredningen att handläggaren upplevde samtalet som olustigt. Vid en senare tidpunkt har BB återigen tagit kontakt med en handläggare vid detta kontor och bett denne att skicka CC kopior av handlingar.

text: BB:s förklaring till att hon på ett så aktivt sätt försökte hjälpa CC är att hon upplevde att han inte fick den hjälp han behövde av försäkringskassan och att hon var angelägen om att kassan inte skulle framstå som en myndighet som inte brydde sig om sina ”kunder”. Jag finner det svårt att tro på den förklaringen och delar försäkringskassans uppfattning att BB har agerat på ett sådant sätt att hennes opartiskhet kunnat ifrågasättas. Hon har också använt sig av sin ställning som chef för att förmå en tjänsteman vid det kontor där hon arbetade att gå in i socialförsäkringens dataregister och ta fram vissa databilder där uppgifter om AA förekom. Hon överskred därigenom sin behörighet eftersom hon inte hade något ärende rörande vare sig CC eller AA att handlägga. Sammantaget har BB:s befattning med ärendet präglats av en anmärkningsvärd brist på omdöme.

text: BB har förnekat att hon lämnat ut uppgifter om AA:s bostadsbidrag. Det hon har sagt vinner stöd dels av att de databilder som togs inte avsåg bostadsbidrag, dels av att uppgiften om bostadsbidragets storlek fanns tillgänglig i en korrespondens mellan AA:s advokat och CC Vad som framkommit ger således inte utrymme för ett antagande att BB obehörigen lämnat ut dessa uppgifter.