title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till att en samebys medlemmars egendomsskydd och rätt till en rättvis rättegång har åsidosatts

text: Justitiekanslern avslår Vapstens samebys skadeståndsanspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Efter ansökan från IGE Nordic AB beviljade Bergmästaren den 23 juni 2010 bearbetningskoncession i områdena Rönnbäcken K nr 1 (dnr BS 22-177-2010) och i Rönnbäcken K nr 2 (dnr BS 22-178-2010). Koncessionen innebar rätt till utvinning och tillgodogörande av nickel, kobolt, guld, silver, platina och palladium enligt

text: minerallagens

text: bestämmelser. Områdena där bearbetningskoncessionen beviljades är klassade som riksintresse för dels mineralutvinning, dels bedrivande av rennäring.

text: Vapstens sameby (samebyn) – som bedriver rennäring i området – överklagade besluten till regeringen och yrkade att båda besluten skulle upphävas. Regeringen avslog överklagandet genom beslut den 21 oktober 2010 (dnr N2010/5329/FIN).

text: Samebyn ansökte om rättsprövning hos Högsta förvaltningsdomstolen och yrkade att domstolen skulle upphäva regeringens beslut och återförvisa ärendet till regeringen för förnyad prövning (mål nr 443-11). Samebyn anförde främst att varken Bergmästaren eller regeringen hade gjort en sådan prövning av de båda intressena som föreskrivs i

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: och att samebyns intressen av att bedriva rennäring vid en sådan prövning skulle ha givits företräde.

text: Regeringen, som bereddes tillfälle att yttra sig i målet, anförde att det med de villkor som framgick av Bergmästarens beslut inte framkommit några sådana omständigheter som talade för att den sökta koncessionen påtagligt skulle försvåra bedrivande av rennäring i området. Regeringen hade därmed gjort den bedömningen att rennäringen kan bedrivas inom det område som är av riksintresse för rennäringen parallellt med mineralutvinningen inom områdena för de beviljade koncessionerna. En prövning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: av vilket riksintresse som ska ha företräde behöver ske endast om ett område är av riksintresse för två oförenliga intressen. Eftersom det var uppenbart för regeringen att en sådan situation inte var för handen, saknade regeringen skäl att göra en avvägning mellan rennäringen och mineralutvinningen.

text: Högsta förvaltningsdomstolen biföll samebyns ansökan och upphävde regeringens beslut genom dom den 25 maj 2012. I Högsta förvaltningsdomstolen hölls muntlig förhandling varvid professor CC, som hade avgivit skriftligt yttrande, hördes angående förhållandena i Vapstens sameby och de närmare effekterna för samebyns möjligheter att bedriva renskötsel vid en etablering av gruvverksamheten. Högsta förvaltningsdomstolen anförde bl.a. följande.

text: Förarbeten till

text: miljöbalkens

text: bestämmelser

text: […] Skyddet för områden som är av riksintresse för rennäringen syftar enligt förarbetena till att bibehålla förutsättningarna för näringen genom att ge de viktigaste områdena inom varje sameby ett särskilt skydd. Betydelsen av olika markområden inom renskötselområdet varierar starkt. Skyddet ska ta sikte på sådana områden som det med hänsyn till skilda led i rennäringens utövande i olika samebyar är särskilt angeläget att skydda. Sådana områden kan omfatta t.ex. flyttningsleder, kalvningsland samt vissa områden med särskilt goda betesförhållanden. Vid bedömningen av vilka områden som ska anses vara av riksintresse bör beaktas näringens behov av sammanhängande betesområden och tillgång till alternativa betesområden inom de olika årstidsmarkerna samt alternativa flyttningsleder. Vinterbetesmarkernas särskilda betydelse för renskötseln bör särskilt beaktas. Som regel har storleken och kvaliteten på dessa marker en avgörande betydelse för det antal renar som kan hållas. Det är områden av detta slag som det är av stor betydelse från nationell synpunkt att skydda mot förändringar. Det bör härvid observeras att även förhållandevis begränsade åtgärder kan avsevärt försvåra renskötseln (

text: prop. 1985/86:3 s. 161

text: Högsta förvaltningsdomstolens bedömning

text: Av utredningen framgår att det nu aktuella området anses vara av riksintresse för både mineralutvinningen och rennäringen.

text: Vad gäller områdets betydelse för mineralutvinningen kan noteras att endast naturresurser av stor betydelse för landet ska förklaras utgöra riksintressen. Det har i målet framkommit att den planerade mineralutvinningen kan få avsevärd betydelse för den ekonomiska utvecklingen och sysselsättningen i Storumans kommun.

text: Samebyn har anfört att koncessionsområdena, som ligger inom byns året-runt-mark, har en mycket stor betydelse för rennäringen inom samebyn och att reella alternativ till det aktuella bortfallet av mark i stort sett saknas. Av utredningen framgår att Rönnbäcksnäset och området norr och söder om detta används dels som betesmark under flera årstider, dels som förbindelselänk mellan den västra och den östra delen av året-runt-marken. CC har i yttrande till domstolen bl.a. uppgett att det aktuella området har central betydelse för renskötseln under ungefär åtta månader om året och utan detta område är året-runt-marken, i synnerhet dess västra del, mycket svåranvänd.

text: Det är uppenbart att i vart fall de markområden där den direkta gruvdriften kommer att bedrivas skulle tas i anspråk på ett sätt som omöjliggör att renar vistas där. Av främst de uppgifter som CC lämnat avseende både forskningsläget i allmänhet rörande renskötsel och omständigheterna kring det nu aktuella fallet framgår att även ett visst område i anslutning till den direkta gruvdriften skulle påverkas på ett sådant sätt att renarna kan komma att undvika det. Det är svårt att mera exakt ange det område inom vilket undvikelseeffekten skapar en störningszon som tydligt påverkar renskötseln. En gruvetablering enligt koncessionsbesluten innebär dock med nödvändighet att rennäring inte kan bedrivas på åtminstone delar av det område som idag utgör område av riksintresse för samebyns rennäring.

text: Klart är således att det i fråga om nu aktuellt område finns en konflikt mellan de båda riksintressena – intresset av att utvinna mineral och intresset av att bedriva rennäring. Intressena måste anses vara oförenliga i den mening som avses i 3 kap. 10 § miljöbalken. För att avgöra vilket intresse som då ska ges företräde ska en avvägning göras för att bedöma vilket intresse som bäst främjar det mål för hushållning med mark som ställs upp i

text: miljöbalken

text: . Mot bakgrund av att bestämmelsen reglerar motsättningar mellan särskilt prioriterade intressen måste en sådan avvägning tydligt redovisas.

text: Regeringens beslut innehåller inte en sådan intresseavvägning och strider således mot bestämmelsen i

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: . Det är inte uppenbart att felet saknat betydelse för avgörandet. Beslutet ska därför upphävas.

text: Under ärendets fortsatta handläggning av regeringen framställde samebyn här ett skadeståndsanspråk mot staten med anledning av Bergmästarens och regeringens beslut om bearbetningskoncessioner för områdena Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2. I beslut den 15 maj 2013 avböjde Justitiekanslern att reglera skadeståndsanspråket med hänvisning till att frågan var för tidigt väckt (dnr

text: I december 2011 ansökte Nickel Mountain AB, som tagit över mineralrättigheterna, hos Bergmästaren om en tredje bearbetningskoncession, Rönnbäcken K nr 3. Bergmästaren beslutade den 1 oktober 2012 att bevilja den sökta koncessionen. Samebyn överklagade beslutet till regeringen.

text: Den 22 augusti 2013 avslog regeringen samebyns överklaganden avseende samtliga tre bearbetningskoncessioner, dvs. Rönnbäcken K nr 1, 2 och 3 (dnr N2012/1637/FIN, N2012/2776/FIN och N2012/5726/FIN).

text: Samebyn ansökte om rättsprövning hos Högsta förvaltningsdomstolen och yrkade att domstolen skulle upphäva regeringens beslut (mål nr 7425–7427-13). Samebyn anförde dels att regeringen inte hade gjort en fullgod intresse-avvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: , dels att regeringen hade gjort en felaktig bedömning av vilket riksintresse som skulle ges företräde.

text: Regeringen, som bereddes tillfälle att yttra sig i målet, anförde att den hade gjort bedömningen att rennäringen och gruvverksamheten inte kan samexistera inom koncessionsområdena under den tid som gruvdriften kommer att pågå. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: bedömde regeringen att riksintresset för fyndigheten av mineral skulle ges företräde inom det aktuella området. Enligt regeringen kunde rennäringen komma att bli påverkad även inom de övriga delarna av det område som bedömts vara av riksintresse för rennäringen. Regeringen bedömde dock, i likhet med Länsstyrelsen i Västerbottens län, att samebyn kunde fortsätta med sin verksamhet i området om kraftfulla skadebegränsande åtgärder vidtas.

text: Högsta förvaltningsdomstolen avslog samebyns ansökan och förklarade, genom dom den 29 oktober 2014, att regeringens beslut skulle stå fast.

text: Samebyn, via samerådet, har i september 2013 framfört klagomål till Förenta Nationernas Kommitté för avskaffande av rasdiskriminering med anledning av regeringens beslut i fråga om bearbetningskoncessionerna för Rönnbäcken.

text: I mars 2014 har samebyn på nytt vänt sig till Justitiekanslern med ett skadeståndsanspråk mot staten med anledning av Bergmästarens och regeringens beslut, som det får uppfattas, den 21 oktober 2010, om bearbetningskoncessioner för områdena Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2.

text: Anspråket

text: Samebyn har, såsom anspråket slutligen bestämts, begärt skadestånd av staten med 1 236 314 kr jämte ränta, varav 511 314 kr avser ren förmögenhetsskada och 725 000 kr ideell skada. Anspråket på ersättning för förmögenhetsskada fördelar sig på

text: - 322 950 kr för ombudskostnader i samband med rättsprövning i Högsta förvaltningsdomstolen,

text: - 78 064 kr för sakkunnigutlåtande i samband med rättsprövning i Högsta förvaltningsdomstolen

text: - 44 300 kr för ombudskostnader under regeringens handläggning och

text: - 66 000 kr för ombudskostnader under Bergmästarens handläggning.

text: Samebyn har därutöver begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 114 500 kr.

text: Till stöd för sitt anspråk har samebyn anfört i huvudsak följande.

text: Områdena där bearbetningskoncession beviljades är klassade som riksintresse, dels för mineralutvinning, dels för bedrivande av rennäring. När sådan mark tas i anspråk ska bestämmelserna i 3 kapitlet miljöbalken tillämpas. Av

text: 3 kap. 5 § miljöbalken

text: framgår att områden som är av riksintresse för rennäringen ska skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra näringens bedrivande. Av

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: framgår vidare att, om ett område är av riksintresse för flera oförenliga ändamål, ska företräde ges åt det ändamål som på lämpligaste sätt främjar en långsiktig hushållning med mark, vatten och den fysiska miljön i övrigt.

text: I förevarande fall skulle mineralutvinning påtagligt skada bedrivande av rennäring. Det är omöjligt att parallellt utvinna mineral och bedriva rennäring inom det aktuella området. En intresseavvägning enligt 3 kap. 10 § miljöbalken skulle därför ha gjorts redan vid Bergmästarens och regeringens första prövning. Gruvetableringen medför även en störning för renarna som får påverkan även utanför det direkta gruvområdet. Denna störning medför i sin tur en undvikelseeffekt.

text: Av Bergmästarens beslut framgår inte tydligt att en sådan intresseavvägning mellan de två riksintressena har gjorts och regeringen har i sitt beslut angett att det är uppenbart att en intresseavvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: inte ska ske. Genom besluten har samebyn fått utstå godtyckligt intrång i rätten att bedriva rennäring.

text: Mot den bakgrunden ansökte samebyn om rättsprövning i Högsta förvaltningsdomstolen. Högsta förvaltningsdomstolen fastställde, genom domen den 25 februari 2012, att det står klart att en konflikt mellan riksintressena mineralutvinning och bedrivande av rennäring föreligger. Vidare fastställde domstolen att dessa intressen måste anses vara oförenliga i den mening som avses i 3 kap. 10 § miljöbalken. Genom Högsta förvaltningsdomstolens dom står det klart att en annan bedömning avseende gruvområdet inte kan göras. Det är uppenbart att en konflikt mellan de båda riksintressena föreligger. Såväl regeringens som Bergmästarens bedömning att 3 kap. 10 § miljöbalken inte skulle tillämpas var således helt felaktig.

text: Regeringen har, genom att underlåta att tillämpa

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: , agerat felaktigt och försumligt i sin myndighetsutövning och därmed ådragit staten skadeståndsskyldighet i förhållande till samebyn.

text: Även Bergmästaren har underlåtit att tillämpa

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: . I vart fall har någon redovisning av riksintressenas oförenliga ändamål inte gjorts, varför bestämmelsens krav inte har uppnåtts. Därmed har även Bergmästaren vid handläggningen av ärendet förfarit så bristfälligt att skadeståndsskyldighet uppkommit i förhållande till samebyn.

text: Den utredning som samebyn presenterade hos Bergmästaren, i regeringen och i Högsta förvaltningsdomstolen syftade framför allt till att argumentera för varför

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: skulle tillämpas. Det var utredning som samebyn gjorde på egen hand. Den utredning som samebyn sedermera lade fram vid den förnyade prövningen vid regeringen utgick – till skillnad från tidigare – från vilket riksintresse som skulle ges företräde enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: . Det är alltså inte så att samebyn under alla omständigheter skulle ha behövt presentera utredningen om Bergmästaren eller regeringen gjort en intresseavvägning enligt bestämmelsen. Om Bergmästaren och regeringen hade gjort en utredning om huruvida rennäringen skulle komma att påtagligt försvåras och om det var fråga om två oförenliga ändamål, hade de rimligen kommit fram till att

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: skulle ha tillämpats.

text: Sammanfattningsvis har merparten av utredningen hos Bergmästaren och regeringen samt i Högsta förvaltningsdomstolen tagits fram helt i onödan.

text: Även motiveringarna – eller avsaknaden av motiveringar – i Bergmästarens och regeringens beslut är bristfälliga. De skäl som Bergmästaren och regeringen har angett når inte upp till de krav som – med hänsyn till att beslutet leder till avsevärda ingrepp i grundlagsskyddade rättigheter – rimligen bör ställas och avviker alltså från vad som kan begäras.

text: Ekonomisk skada

text: Bergmästarens och regeringens åsidosättande av

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: har för samebyn medfört onödiga kostnader i samband med rättsprövningen i Högsta förvaltningsdomstolen.

text: Regeringens uppenbara felbedömning har för samebyn orsakat en onödig rättsprocess, eftersom resultatet blivit att ärendet återigen har handlagts av regeringen för att genomföra en intresseavvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: . Om regeringen vid denna intresseavvägning hade funnit att rennäringen skulle ha företräde framför mineralutvinning hade rättsprövningen i Högsta förvaltningsdomstolen varit helt onödig. Detsamma gäller när regeringen – som i detta fall – har funnit att mineralutvinning ska ha företräde framför bedrivande av rennäring. Samebyn har tvingats att återigen ansöka om rättsprövning hos Högsta förvaltningsdomstolen för att pröva regeringens intresseavvägning. Även i detta fall har alltså den första rättsprövningen varit helt i onödan. Om regeringen inte hade underlåtit att tillämpa rätt rättsregel hade prövningen enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: redan gjorts av Högsta förvaltningsdomstolen.

text: Ideell skada

text: Rätten att bedriva rennäring omfattas av egendomsskyddet i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Enligt konventionen tillförsäkras samerna rätt till respekt för sin egendom. De får inte berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Renskötselrätten omfattas av egendomsskyddet i 2 kap. 18 § regeringsformen [numera 2 kap. 15 § regeringsformen] och är därmed en civil rättighet.

text: För att tillförsäkra och upprätthålla samernas egendomsskydd enligt Europakonventionen och

text: regeringsformen

text: , uppställer

text: miljöbalken

text: krav på intresseavvägningar. De krav som anges, bl.a. i

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: , syftar till att förhindra godtyckliga intrång i samernas egendomsskydd. I förevarande fall har regeringen och Bergmästaren underlåtit att tillämpa

text: 3 kap. 10 §

text: miljöbalken och därmed brutit mot Europakonventionen. Samebyn har under handläggningen av bearbetningskoncessionerna upprepade gånger fått utstå oriktigt intrång i sitt egendomsskydd från såväl regeringen som Bergmästaren.

text: Enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: är samebyn, vid prövningen av sina civila rättigheter och skyldigheter, berättigad till en rättvis förhandling inför en oavhängig och opartisk domstol. Varken Bergmästaren eller regeringen har vid sin prövning av ärendet tillsett att samebyns civila rättigheter upprätthålls. Detta har resulterat i ett flertal mer eller mindre påtvingade överklaganden för att bevaka samebyns och dess medlemmars rätt.

text: Det finns grundläggande oklarheter när det gäller tillämpningen av bestämmelserna om riksintressen (se

text: SOU 2009:45

text: Områden av riksintressen och miljökonsekvensbeskrivning). Frågan är om bristerna hos Bergmästaren och regeringen kan förklaras med att det aldrig funnits en reell chans att tillämpa bestämmelserna korrekt. Kunskapsbrister om tillämpningen medför att samebyn har förnekats rätten till en rättvis handläggning enligt artikel 6 i Europakonventionen.

text: Sammanfattningsvis har samebyns medlemmars egendomsskydd och rätten till en rättvis rättegång kränkts. Kränkningarna är perdurerande och skadeståndet bör därmed beräknas på årsbasis. Den 23 mars 2010 underrättades samebyn av Bergmästaren om att ansökan om bearbetningskoncession avseende Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2 hade inkommit till myndigheten. Ett ideellt skadestånd om 10 000 kr per renägande medlem och år är skäligt eftersom det rör sig om kränkningar av ingripande karaktär. Sammanlagt uppgår skadeståndet i denna del således till 725 000 kr (29 medlemmar, varav 26 renägande x 10 000 kr x 2,5 år).

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har tagit del av samebyns ansökan om rättsprövning i Högsta förvaltningsdomstolens mål nr 7425–27-13 samt domstolens domar i de nämnda målen och mål nr 443-11. Justitiekanslern har även tagit del av de överklagade besluten meddelade av Bergmästaren och regeringen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Regeringens samt Bergmästarens handläggning av och beslut i ärenden om bearbetningskoncessioner är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel etc. att detta har orsakat skada för den enskilde. Det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Utgångspunkten vid bedömningen av skadeståndsskyldigheten som sådan och om det föreligger ett direkt orsakssamband i förhållande till en viss skada, är att respektive åtgärd eller underlåtenhet ska bedömas var för sig.

text: Övervägande

text: Ekonomisk skada

text: Samebyn har gjort gällande att såväl Bergmästaren som regeringen, genom att underlåta att tillämpa

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: , har agerat felaktigt eller försumligt vid myndighetsutövning.

text: En prövning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: av vilket riksintresse som ska ha företräde ska göras om ett område är av riksintresse för två oförenliga intressen. Justitiekanslern uppfattar att regeringens ställningstagande i beslutet den 21 oktober 2010 byggde på bedömningen att någon sådan konfliktsituation mellan riksintressena för rennäring och mineralutvinning inte förelåg redan på grund av att mineralutvinningen inte kunde anses påtagligt försvåra rennäringen (se

text: 3 kap. 5 § miljöbalken

text: ). Med den utgångspunkten fann regeringen att det var uppenbart att någon intresseavvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: inte skulle ske.

text: Mot bakgrund av Högsta förvaltningsdomstolens dom den 25 maj 2012 finns det utrymme för att ifrågasätta regeringens bedömning. Det går emellertid inte att dra slutsatsen att regeringens beslut innefattar sådan bristfällig rättstillämpning som är skadeståndsgrundande enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Att Högsta förvaltningsdomstolen fann att en intresseavvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: skulle göras hade nämligen, såvitt framgår av domskälen, sin grund i att det vid Högsta förvaltningsdomstolens prövning hade kommit fram nya omständigheter som inte fanns att tillgå vid regeringens prövning.

text: Att beslutsunderlaget – såsom i detta fall – har kompletterats vid överprövningen är typiskt sett en omständighet som kan innebära att det inte går att dra slutsatsen att det första beslutet har varit felaktigt på ett sådant sätt som krävs för att skadeståndsskyldighet ska uppkomma. Som framgått ovan hölls muntlig förhandling i Högsta förvaltningsdomstolen, varvid professor CC hördes angående förhållandena i Vapstens sameby och de närmare effekterna för samebyns möjligheter att bedriva renskötsel vid en etablering av gruvverksamheten. Detta var utredning som inte hade funnits tidigare. Av Högsta förvaltningsdomstolens dom framgår att domstolens bedömning – att mineralutvinningen skulle få direkt betydelse för möjligheten att bedriva rennäring på i vart fall vissa delar av det aktuella området – grundades främst på de uppgifter som CC lämnade. Det var alltså utifrån utredning som lades fram först i rättsprövningsärendet som Högsta förvaltningsdomstolen drog slutsatsen att det var klart att det fanns en konflikt mellan de båda riksintressena – intresset av att utvinna mineral och intresset av att bedriva rennäring – och att en intresseavvägning enligt 3 kap. 10 § därför måste göras.

text: Regeringens beslut den 21 oktober 2010 kan – med hänsyn till den utredning som då förelåg – inte anses ha stått i strid med med gällande rätt. Att regeringen inte på eget initiativ kompletterade den då tillgängliga utredningen eller på annat sätt vidtog ytterligare utredningsåtgärder kan inte heller anses utgöra skadeståndsgrundande fel eller försummelse. Justitiekanslern delar i och för sig samebyns uppfattning att skälen för regeringens beslut inte är helt tydliga. De är dock inte så bristfälliga att detta i sig utlöser skadeståndsansvar för staten (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: Såvitt gäller Bergmästarens handläggning och beslut är det oklart på vilken grund ersättning för ombudskostnader över huvud taget skulle kunna utgå. Det är som huvudregel de merkostnader som uppkommer på grund av att ärendet måste tas om som ersätts, inte sådana kostnader som parten under alla omständigheter skulle ha haft. Det föreligger därför inte något orsakssamband mellan den i den delen påstått skadegörande handlingen och den uppgivna skadan i denna del.

text: Ideell skada

text: Samebyn har även begärt ersättning för ideell skada och till stöd för sitt anspråk i den delen angett att Bergmästarens och regeringens beslut har inneburit en kränkning av samebyns och dess medlemmars rätt till dels skydd för egendom enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen, dels en rättvis rättegång enligt artikel 6.1. i Europakonventionen.

text: a) Rätten till domstolsprövning i en rättssäker process

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter ha rätt till en rättvis rättegång inför en oavhängig och opartisk domstol. En sameby omfattas, i tvister angående inskränkningar i samebyns möjligheter att bedriva rennäring på samebyns område, av de rättigheter som följer av denna artikel.

text: Frågan om de processuella garantierna i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har upprätthållits bedöms som utgångspunkt mot bakgrund av hur processen som helhet har gestaltat sig för den enskilde. Det betyder t.ex. att brister i handläggningen vid en instans kan ”läkas” i högre instans, med följd att den enskildes rätt, vid en samlad bedömning får anses ha upprätthållits. Ett sådant exempel är att den enskilde ges tillfälle att lägga fram sin sak muntligen vid ett överklagande eller får möjlighet att i högre instans kommentera uppgifter som inte har bemötts i lägre instans. När det gäller själva rätten till prövning i domstol kan konstateras att denna rätt inte kräver tillgång till prövning i mer än en instans. I ärenden av nu aktuellt slag tillförsäkras den enskilde domstolsprövning genom möjligheten att ansöka om rättsprövning hos Högsta förvaltningsdomstolen enligt lagen (

text: ) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut. Det är vid rättsprövningen i Högsta förvaltningsdomstolen som de grundläggande rättssäkerhetsgarantierna enligt artikel 6.1 i konventionen är tillämpliga och ska upprätthållas. Som för alla konventionsrättigheter krävs att rätten till domstolsprövning i en rättssäker process i praktiken är effektiv, inte endast teoretisk eller illusorisk.

text: Samebyn har fått sin sak domstolsprövad av Högsta förvaltningsdomstolen genom rättsprövning. I Högsta förvaltningsdomstolen har samebyn lagt fram sin sak såväl i skrift som muntligen och dess möjligheter att utveckla sina argument och åberopa bevisning har, såvitt framkommit, inte begränsats. Högsta förvaltningsdomstolens avgörande innefattar en prövning av konsekvenserna av att bevilja koncessionen för samebyns möjligheter att bedriva rennäring. Att regeringen, i det första beslutet, inte hade gjort en intresseavvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: har föranlett Högsta förvaltningsdomstolen att upphäva regeringens beslut. Därefter har regeringen vid sin förnyade prövning utfört en sådan intresseavvägning. Genom ansökan om rättsprövning har således samebyn haft möjlighet att komma till rätta med de brister i handläggningen som samebyn gör gällande har innefattat ett åsidosättande av artikel 6.1 i konventionen.

text: Ersättning för ideell skada utan särskilt stöd i lag på grund av en överträdelse av Europakonventionen kan endast utgå om det krävs för att upprätthålla Sveriges åtagande enligt artikel 13 i konventionen att tillhandahålla effektiva rättsmedel för att komma till rätta med en konventionsöverträdelse. Av det sagda följer att ersättning inte kan utgå om den eventuella överträdelsen har gottgjorts eller botats på annat sätt, t.ex. genom en förnyad prövning som uppfyller kraven i artikel 6.

text: I detta fall ger utredningen inte stöd för bedömningen att regeringens förnyade prövning inte skulle ha uppfyllt kraven i artikel 6. Regeringens förnyade prövning har alltså under alla förhållanden inneburit att en eventuell överträdelse har botats. Det föreligger därför inte förutsättningar att utge ersättning till samebyn på grund av att de processuella garantierna i artikel 6.1. i Europakonventionen inte skulle ha upprätthållits.

text: b) Egendomsskyddet

text: Enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen ska varje fysisk eller juridisk person ha rätt till respekt för sin egendom och ingen får berövas denna annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Detta inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med allmännas intresse. I detta ligger att regleringen måste vara proportionerlig.

text: Som Justitiekanslern uppfattar samebyn, görs det gällande att koncessionsbesluten har kommit i konflikt med samebyns egendomsskydd eftersom inskränkningarna inte har meddelats i enlighet med vad som föreskrivs i lag. Samebyn har hänfört sig till Bergmästarens och regeringens första beslut och gjort gällande att någon intresseavvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: inte har skett eller i vart fall inte har redovisats i besluten.

text: Någon inskränkning av egendomsskyddet kan inte anses komma till stånd förrän det finns ett slutligt beslut att bevilja koncession. Det är därför den slutliga bedömning som kommer till uttryck i regeringens beslut den 22 augusti 2013, vilket har stått fast vid Högsta förvaltningsdomstolens prövning den 29 oktober 2014, som utgör grunden för Justitiekanslerns ställningstagande om samebyns egendomsskydd har inskränkts i strid med konventionen.

text: Regeringen har vid sin förnyade prövning gjort en intresseavvägning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: och kommit fram till att bearbetningskoncessioner i områdena Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2 skulle tillåtas. Den förnyade och slutliga prövningen har alltså inte fallit ut till samebyns fördel. Fråga uppkommer då om samebyns rätt till egendomsskydd därmed har åsidosatts.

text: Samebyn har avseende inskränkningarnas lagenlighet huvudsakligen framhållit att det inte har gjorts någon sådan avvägning mellan olika riksintressen som föreskrivs i 3 kap. 10

text: miljöbalken

text: . Som framgått tidigare har emellertid en sådan intresseavvägning numera skett. Samebyns rätt till egendomsskydd har således inte överträtts av det skälet.

text: Som det får uppfattas har samebyn inte nu gjort gällande att regeringen beslut den 22 augusti 2013 kommer i konflikt med samebyns rätt till egendomsskydd enligt första tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Justitiekanslern finner ändå skäl att anföra följande.

text: Frågan om regeringsbeslutets lagenlighet har prövats av Högsta förvaltningsdomstolen, som har kommit fram till att regeringens beslut att bevilja den sökta koncessionen inte kan anses strida mot någon rättsregel. Justitiekanslern kan inte överpröva domstolens bedömning. Utredningen här ger därför inte heller stöd för slutsatsen att regeringens bedömning enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: , som innebar att gruvdriften skulle ges företräde framför rennäringen, kan anses felaktig. Villkoret att inskränkningar i egendomsskyddet ska ha tillkommit i enlighet med vad som föreskrivs i lag kan inte heller tolkas så att en bedömning enligt lagen i fråga, även om den i efterhand kan ifrågasättas, skulle innebära att inskränkningen tillkommit utan lagstöd (jfr Justitiekanslern beslut den 4 november 2014 i dnr

text: ). De inskränkningar i samebyns egendomsskydd som följer av koncessionsbesluten kan därmed inte anses stå i strid med villkoret i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen, att de ska ha tillkommit i enlighet med förutsättningarna i lag.

text: Den avvägning mellan olika riksintressen enligt

text: 3 kap. 10 § miljöbalken

text: som regeringen gjort och vars lagenlighet prövats av Högsta förvaltningsdomstolen innefattar en proportionalitetsbedömning. Det går därför inte heller att av utredningen dra slutsatsen att inskränkningarna i samebyns rätt att bedriva rennäring genom koncessionsbesluten för Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2 har blivit så betungande att de därigenom kan anses ha kommit i konflikt med egendomsskyddet (proportionalitetskravet enligt konventionen).

text: Sammanfattning

text: Det har inte förekommit något sådant fel eller försummelse vid regeringens handläggning eller beslut som grundar skadeståndsskyldighet för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Beviljandet av koncessionerna för Rönnbäcken K nr 1 och Rönnbäcken K nr 2 har inte kommit i konflikt med Vapstens samebys egendomsskydd enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Samebyns rätt till domstolsprövning i en rättssäker process enligt artikel 6.1 i konventionen har inte heller åsidosatts. Det har således inte förekommit någon konventionsöverträdelse som kan grunda rätt till skadestånd för samebyn.

text: Samebyns anspråk på ersättning ska därför avslås. Vid denna utgång medges inte heller någon ersättning för ombudskostnader i ärendet här.


publisher: Justitiekanslern

title: Ersättning har inte utgetts till en person som genom eget beteende orsakat ett frihetsberövande

org: jk

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk på ersättning.

type: stycke

text: Anspråk m.m.

type: rubrik

text: AA har såsom anhållen och häktad varit berövad friheten under tiden den 6 - 16 februari 1998 på grund av misstanke om olaga hot, grovt brott. Han dömdes i tingsrätten och hovrätten för detta brott. Högsta domstolen har meddelat frikännande dom.

text: AA har begärt ersättning för lidande. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 1 053 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande och därvid tillstyrkt att ersättning utgår.

text: Justitiekanslern har tagit del av Stockholms tingsrätts dom i mål B 878-98, Svea hovrätts dom i mål B 1838/98 och Högsta domstolens dom i mål

text: B 4575-98

text: Lagföringen av AA har skett inom ramen för vad som kommit att kallas Aftonbladet-målet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den 1 januari 1999 trädde lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder i kraft samtidigt som lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning (frihetsinskränkningslagen) upphörde att gälla. Av övergångsbestämmelserna till den nya lagen följer att äldre bestämmelser skall tillämpas om en frihetsinskränkning har beslutats och också upphört före ikraftträdandet. AA:s ersättningsanspråk skall således prövas enligt frihetsinskränkningslagen.

text: AA har slutligen frikänts från misstanke om det brott som föranlett frihetsberövandet. Han är därför enligt 1 § första stycket 1 p. frihetsinskränkningslagen i princip berättigad till ersättning för det lidande som frihetsinskränkningen får antas ha inneburit för honom.

text: Enligt 4 § andra stycket frihetsinskränkningslagen kan emellertid ersättning vägras eller sättas ned i den mån det med hänsyn till omständigheterna är oskäligt att ersättning utgår. Ersättning får dock inte vägras eller sättas ned på den grund att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

text: En fråga som inställer sig i detta ärende är om det med hänsyn till vad som framkommit genom domstolsprövningen i det mål i vilket AA varit frihetsberövad finns förutsättningar att jämka eller helt vägra ersättning till honom med stöd av denna bestämmelse. Vid övervägande av den frågan är bl.a. följande förhållanden av intresse.

text: I Justitiekanslerns praxis vid tillämpningen av lagen har bestämmelsen ibland föranlett jämkning av ersättningen, bl.a. i sådana fall då den frihetsberövade genom sitt eget beteende har vållat en frihetsinskränkning som annars med stor sannolikhet inte skulle ha ägt rum. Justitiekanslern har därvid stött sig på vad som uttalats i förarbetena till bestämmelsen i frihetsinskränkningslagen (se

text: prop. 1974:97 s. 63

text: ) där flera exempel lämnas på sådana förhållanden som enligt lagstiftaren kan åberopas till stöd för att jämka ersättningen för att i enskilda fall undgå ett stötande resultat. Denna praxis har vunnit acceptans också vid prövning i domstol av sådana fall då Justitiekanslern vägrat att utge ersättning. Svea hovrätt har t.ex. i en dom den 15 mars 1999, DT 13, i mål T 1079/97, funnit att de förhållanden som i förarbetena till frihetsinskränkningslagen angetts kunna föranleda jämkning endast utgör en exemplifiering av fall där det är oskäligt att ersättning utgår och att bestämmelsen kan tillämpas även i andra fall där domstolarna kan finna att en motsvarande oskälighetssituation föreligger.

text: Kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar har i sitt betänkande Det allmännas skadeståndsansvar (

text: SOU 1993:55

text: ) också tagit upp ett flertal situationer där det på grund av den misstänktes eget beteende skulle kunna anses oskäligt att ersättning utgick, se betänkandet s. 214 ff.

text: Genom 6 § frihetsberövandelagen har jämkningsregeln i den tidigare 4 § frihetsinskränkningslagen preciserats och det anges numera uttryckligen i lagtexten att den frihetsberövandes eget beteende kan beaktas som skäl för jämkning. I förarbetena till den nya lagen framhölls att Justitiekanslerns uppfattning - att redan den tidigare lagen i och för sig gav möjlighet till en jämkning i sådana fall som här diskuteras - hade fog för sig. Regeringen ansåg emellertid att det fanns ett behov att förtydliga lagen genom att en uttrycklig hänvisning till den enskildes eget beteende infördes i lagtexten som en jämkningsgrund. Bedömningen av situationen skall därvid ske efter hur förhållandena vid frihetsinskränkningen tedde sig, se

text: prop. 1997/98:105 s. 26

text: I det aktuella målet vari frihetsberövandet av AA ägt rum har utförligt belysts hur han och hans medtilltalade aktivt agerat för att fotografier- som av Högsta domstolen betecknats ha en hotfull och skrämmande karaktär- skulle framställas. Genom att agera som han gjort får AA anses ha handlat på ett sätt som gett grund för besluten om frihetsberövande. Att Högsta domstolen senare funnit att hans medverkan vid framtagandet av fotografierna m.m. föll inom ramen för reglerna om meddelarfrihet i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och därför var straffritt ändrar inte denna bedömning.

text: Enligt Justitiekanslerns mening skulle det med hänsyn till omständigheterna i AA:s fall vara oskäligt att utge någon ersättning. Hans ansökan härom skall alltså avslås med stöd av reglerna i 4 § andra stycket frihetsinskränkningslagen.

type: avgorande


title: Anspråk enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder

text: Sökanden har rätt till ersättning för lidande med 900 000 kr samt ombudskostnader med 25 485 kr.

text: På ersättningen för lidande ska ränta utgå enligt

text: 6 § räntelagen

text: på ett belopp om 900 000 kr från den 10 maj 2018 till den 7 november 2018 och på ett belopp om 250 000 kr från den och med den 8 november 2018 till dess betalning sker.

text: Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Utbetalning av ersättning sker normalt inom tio arbetsdagar från beslutets datum.

text: Begäran m.m.

text: Sökanden dömdes den 3 november 2005 av Hovrätten för Västra Sverige för grov misshandel och vållande till annans död, grovt brott, till fem års fängelse (mål nr B 1402-05). Han var med anledning av detta anhållen, häktad och intagen i anstalt under perioderna den 10 november – 22 december 2004 samt den 12 maj 2010 – 30 oktober 2012. Det senare frihetsberövandet upphörde till följd av att Högsta domstolen efter ansökan från sökanden beslutade att vidare åtgärder för verkställighet av hovrättens dom inte fick ske. Högsta domstolen beviljade därefter resning av hovrättens dom såvitt avsåg frågorna om ansvar och skadestånd. Åtalet ogillades den 17 februari 2015 av hovrätten.

text: Sökanden har den 11 april 2018 begärt ersättning för lidande med 4 000 000 kr, förlorad arbetsförtjänst med 5 278 220 kr, ombudskostnader med 224 282 kr samt ränta. Han har även begärt att Justitiekanslern, i avvaktan på slutligt beslut, tillerkänner honom ett förskott om 650 000 kr.

text: Justitiekanslern har den 1 november 2018 beviljat sökandens begäran genom att förskottsvis utge ersättning för lidande med 650 000 kr.

text: Göteborgs åklagarkammare och Kriminalvården har lämnat yttranden.

text: Justitiekanslern har även tagit del av hovrättens dom den 17 februari 2015 i mål nr B 1156-13 samt Kriminalvårdens strafftidsbeslut den 21 juli 2010.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Av

text: 2 § första stycket 1

text: och

text: andra stycket

text: lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) följer att den som har varit berövad friheten som anhållen under en tid av minst 24 timmar i sträck eller häktad på grund av misstanke om brott har rätt till ersättning om det meddelas frikännande dom. Detsamma gäller enligt 4 § frihetsberövandelagen för den som avtjänat ett fängelsestraff om det, efter t.ex. resning, meddelas frikännande dom.

text: Enligt 7 § frihetsberövandelagen kan ersättning utgå för bl.a. lidande och förlorad arbetsförtjänst. En grundläggande förutsättning för ersättning är att skadan har vållats genom själva frihetsberövandet. Utanför det ersättningsgilla området faller skador som inte direkt följer av frihetsinskränkningen utan som har vållats genom brottsmisstanken som sådan, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet.

text: En grundläggande förutsättning för den frivilliga skadereglering som Justitiekanslern bedriver är att de omständigheter som åberopas till stöd för att en viss skada har inträffat i princip är klarlagda och ostridiga. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Rätt till ersättning

text: Sökanden har varit frihetsberövad under perioderna den 10 november – 22 december 2004 samt den 12 maj 2010 – 30 oktober 2012 (totalt 944 dagar). Efter resning har det meddelats frikännande dom för den brottslighet som föranlett frihetsberövandena. De faktiska omständigheterna är därmed sådana att sökanden skulle kunna ha rätt till ersättning för hela den tid han var frihetsberövad till följd av Hovrätten för Västra Sveriges dom i november 2005.

text: Sökanden har emellertid dömts av samma hovrätt den 16 juni 2010 för bl.a. olaga hot till två månaders fängelse (mål nr B 4984-08). Denna dom är lagakraftvunnen och har inte rests. Kriminalvården har beslutat att verkställigheten av den domen skulle sammanläggas med den verkställighet som sökanden nu begärt ersättning för. Det innebär att sökanden – om han inte hade dömts för de brott han nu frikänts från – ändå skulle ha verkställt ett kortare fängelsestraff. Avdrag ska därmed göras för den tid som sökanden fått tillgodoräkna sig som verkställighet av hovrättens dom i mål nr B 4984-08. Påföljden bestämdes till två månaders fängelse och sökanden skulle ha tillgodoräknats sex dagar till följd av frihetsberövande i målet. Om sökanden endast skulle ha verkställt detta fängelsestraff skulle verkställighetstiden med hänsyn till reglerna om villkorlig frigivning beräknats till 34 dagar (2/3 av 60 dagar – 6 dagar). Sammantaget har sökanden alltså rätt till ersättning för (944 – 34=) 910 dagar, eller ca två och ett halvt år.

text: Ersättning för lidande

text: Vid prövningen av lidandeersättningens storlek görs en skönsmässig uppskattning av graden av lidande i varje enskilt fall. Hänsyn ska tas till den skadelidandes egen upplevelse, men i första hand ska värderingen ske utifrån gällande etiska och sociala värderingar, dvs. utifrån mera generella och objektiva kriterier.

text: Bland de omständigheter som är av särskild betydelse i sammanhanget är frihetsberövandets längd (se

text: prop. 1997/98:105 s. 57

text: och

text: NJA 2012 s. 464

text: ). Ju längre tid ett frihetsberövande varat desto större är typiskt sett lidandet. Det hindrar inte att den särskilda påfrestning som ett frihetsberövande kan ha fört med sig för den enskilde också beaktas. Det ska då röra sig om förhållanden som inte bara typiskt sett utan också mera påtagligt förvärrat lidandet under frihetsberövandet. Personskada, det vill säga fysisk eller psykisk skada, ersätts emellertid inte enligt frihetsberövandelagen (se

text: a. prop. s. 21

text: f. och 57).

text: I syfte att så långt det är möjligt kunna uppnå en enhetlig bedömning av lidandeersättningar utgår Justitiekanslern i sin skadereglerande verksamhet från en tänkt normalersättning. Den innebär att ersättning som utgångspunkt utgår med ca 30 000 kr för den första månaden, med ca 20 000 kr för varje ytterligare månad fram till och med den sjätte månaden och därefter med ca 15 000 kr per månad. Högsta domstolen har i sin praxis godtagit Justitiekanslerns användning av dessa allmänna bedömningsgrunder (se

text: NJA 1990 s. 808

text: ). Vid mycket långa frihetsberövanden kan det emellertid vara nödvändigt att frångå dessa riktlinjer och höja ersättningen ytterligare.

text: Även den särskilda påfrestning som ett frihetsberövande inneburit kan i det enskilda fallet beaktas. För att förhöjd ersättning ska utgå av det skälet ska det vara fråga om sådana omständigheter som på ett mera påtagligt sätt förvärrat det lidande som ett frihetsberövande typiskt sett innebär. Varje försvårande omständighet medför alltså inte en förhöjning av ersättningsbeloppet.

text: Den ersättning som sökanden har begärt för lidande överstiger väsentligt den av Justitiekanslern tillämpade normalersättningen för ett frihetsberövande av motsvarande längd. Till stöd för en rätt till förhöjd ersättning har sökanden i korthet angett följande. Han dömdes till ett flerårigt fängelsestraff för ett synnerligen allvarligt brott. Verkställigheten av fängelsestraffet har präglats av ett flertal försvårande omständigheter – bl.a. ett stort antal omplaceringar, långtgående isolering och att han utsatts för kränkande behandling av medintagna – som sammantaget har inneburit ett åsidosättande av artikel 3 i Europakonventionen.

text: Vid ett långt frihetsberövande som föranletts av allvarliga brottsanklagelser utgår Justitiekanslern från att ett sådant frihetsberövande alltid är mycket påfrestande, bl.a. eftersom det på ett väldigt påtagligt sätt avskärmar den frihetsberövade från kontakter med omvärlden. Enligt Justitiekanslerns praxis bör ersättningen därför i detta fall bestämmas till ett högre belopp än det som normalt utgår. Frågan är emellertid om sökandens lidande har varit påtagligt större än för någon annan som varit frihetsberövad under lika lång tid för samma allvarliga brottsmisstanke.

text: Omplaceringar, särskilt frekventa sådana, kan ha en negativ inverkan på den intagne. Det är emellertid inte visat att det fanns någon en lämpligare lösning, eller att sökandens situation skulle ha varit annorlunda om besluten om omplacering inte hade fattats. Det bör även beaktas att omplaceringarna syftat till att möjliggöra gemensamhetsplacering och därmed bryta den isolering han utsatts för. Omplaceringarna kan därmed i sig inte anses ha påtagligt förvärrat sökandens lidande jämfört med det lidande som ett frihetsberövande av motsvarande längd typiskt sett innebär.

text: Det kan även konstateras att sökanden i perioder av varierande längd har varit placerad i avskildhet. Den sammantaga tiden av avskildhet motsvarar ungefär halva frihetsberövandet. I det följande hänvisas det i viss utsträckning till praxis vad gäller restriktioner vid ett straffprocessuellt frihetsberövande. I nu aktuellt hänseende bör vad som sägs om restriktioner även gälla för isolering till följd av placering i avskildhet vid verkställighet av fängelsestraff.

text: Enligt Justitiekanslerns praxis beaktas inom ramen för den ersättning som ges i normalfallet att ett frihetsberövande kan ha varit förenat med restriktioner eller att en intagen av olika skäl varit isolerad. Vid misstanke om särskilt allvarlig brottslighet, där restriktioner förekommer i de allra flesta fall, får den enskilde också särskild kompensation genom den påtagligt förhöjda ersättningsnivån.

text: Att den omständigheten att ett frihetsberövande innefattat tider av isolering inte utgör en särskild grund för förhöjd ersättning, utan istället beaktats när normalbeloppen bestämts, har flera förklaringar. Ett skäl är att frihetsberövanden mycket ofta är förenade med någon form av avskildhet. Det är också svårt att avgöra vad isoleringen inneburit i det enskilda fallet. Graden av avskildhet kan variera och omfattningen av isoleringen kan också ha varierat under frihetsberövandetiden. Att den som varit frihetsberövad i viss utsträckning kan ha varit isolerad är därför en omständighet som har vägts in redan vid bestämmandet av den normala ersättningsnivån.

text: Högsta domstolen har vid straffmätningen beaktat att ett frihetsberövande har varit förenat med restriktioner och dömt den tilltalade till ett något kortare fängelsestraff än vad som skulle ha följt av brottslighetens straffvärde (se

text: NJA 2015 s. 769

text: och

text: NJA 2018 s. 150

text: Svea hovrätt har prövat om Justitiekanslern, på något annat sätt än vad som nu sker, bör beakta förekomsten av restriktioner vid bestämmande av lidandeersättning (

text: RH 2017:27

text: ). Hovrätten konstaterade att Högsta domstolens resonemang i det nyss nämnda avgörandet inte går att överföra på situationen när ersättning för lidande ska bestämmas enligt frihetsberövandelagen. Förekomsten av restriktioner hade enligt hovrätten redan beaktats av Justitiekanslern inom ramen för den förhöjda ersättningen. Högsta domstolen meddelade inte prövningstillstånd i målet.

text: Justitiekanslerns utgångspunkt är sammanfattningsvis att förekomsten av isolering i sökandens fall har kompenserats, dels genom att normalbeloppen har bestämts med beaktande av att ett frihetsberövande ofta är förenat med någon form av avskildhet, dels genom den förhöjda ersättning som utgått med anledning av att det brott han dömts för varit av särskilt allvarlig beskaffenhet.

text: Enligt artikel 3 får ingen utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Europadomstolen har framhållit att endast en behandling eller en bestraffning som kännetecknas av betydande hårdhet eller hänsynslöshet kan falla in under artikel 3 i konventionen. Begreppen ”omänsklig” och ”förnedrande” ska alltså tolkas restriktivt. Vid bedömningen ska beaktas omständigheterna i det enskilda fallet och i vilket sammanhang behandlingen har förekommit. (Se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte upplagan, s. 78 ff. med hänvisningar.)

text: Av artikel 3 följer en skyldighet för staten att skydda en frihetsberövad persons fysiska integritet genom att anordna sådan övervakning att personen inte utsätts för våld av andra frihetsberövade personer. Om det föreligger omständigheter som ger myndigheterna anledning att räkna med en risk för att en frihetsberövad ska misshandlas av medintagna, är staten skyldig att vidta rimliga åtgärder för att eliminera risken för sådant våld. (Se bl.a. Pantea mot Rumänien, no. 33343/96, dom den 3 juni 2003,

text: Premininy mot Ryssland

text: , no. 44973/04, dom den 10 februari 2011 och

text: Tautkus mot Litauen

text: , no. 29474/09, dom den 27 november 2012.) Kriminalvården har således – med hänsyn till vad som varit känt om det brott sökanden gjort sig skyldig till – haft en skyldighet att vidta adekvata åtgärder till skydd för hans liv och hälsa.

text: Det som sökanden har anfört och vad som i övrigt framgår av utredningen ger inte stöd för att frihetsberövandet – även om det i någon del har inneburit perioder av isolering och frekventa omplaceringar – har kännetecknats av sådan betydande hårdhet eller hänsynslöshet att sökandens rättigheter enligt

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: har åsidosatts. Utredningen ger inte heller stöd för att Kriminalvårdens hantering av sökandens verkställighet har inneburit att staten har försummat sin skyldighet att vidta åtgärder till skydd för sökanden.

text: Sammanfattningsvis anser Justitiekanslern att sökanden ska tillerkännas en förhöjd ersättning, dock inte i den utsträckning som han har begärt. Vid bestämmandet av ersättningens storlek ska främst frihetsberövandets längd och brottslighetens allvar beaktas. Vad sökanden i övrigt har anfört medför däremot inte någon särskild förhöjning utöver vad som redan skett. Vid en samlad bedömning och med beaktande av Justitiekanslerns praxis bör ersättningen för lidande bestämmas till 900 000 kr.

text: Avslutningsvis bör det framhållas att sökanden genom detta beslut tillerkänns ersättning enligt frihetsberövandelagen med ett betydande belopp. Justitiekanslern anser att Sverige därigenom uppfyller sin förpliktelse enligt Europakonventionen att tillhandahålla effektiva nationella rättsmedel.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst

text: Sökanden har uppgett i huvudsak följande. Han arbetade under 2004 som konsult och affärsutvecklare och hade en årsinkomst motsvarande ca 2 153 000 kr (235 900 euro). Om han inte hade frihetsberövats hade han haft motsvarande ersättning, dock efter justering för förändrad valutakurs. Eftersom han greps 2004 ska beräkningen av hans inkomster beräknas utgå från hans inkomster det året. Till stöd för sin begäran har han gett in ett kontoutdrag.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst ska enligt frihetsberövandelagen bestämmas till ett belopp som motsvarar vad den frihetsberövade har förlorat genom själva frihetsinskränkningen. Med detta menas i första hand ett direkt inkomstbortfall till följd av att den frihetsberövade inte kunde utföra sin vanliga sysselsättning under den tid frihetsberövandet pågick. Även förlust av inkomst under en period när en person söker nytt arbete efter ett frihetsberövande kan ge rätt till ersättning ”i skälig omfattning” (se

text: prop. 1974:97 s. 71

text: Av det kontoutdrag som har getts in framgår att sökanden har mottagit 235 900 euro under 2004. Det framgår emellertid inte vad inbetalningarna avser. Redan av detta skäl ska hans begäran avslås i denna del. Även för det fall inkomstförhållandena för 2004 ansetts styrkta kan dessa inte ensamt läggas till grund för bedömningen av vilka inkomstförhållanden sökanden skulle ha haft långt senare, dvs. under åren 2010–2012. Det står sökanden fritt att återkomma, men han måste då vara beredd att ge in ytterligare utredning som visar den uppgivna inkomstförlusten, t.ex. anställningsavtal, lönespecifikationer eller skatteuppgifter för var och en av perioderna han begär ersättning för.

text: Ersättning för ombudskostnader och ränta

text: Sökanden har begärt ersättning för ombudskostnader med 224 282 kr, varav 144 532 kr avser kostnader i detta ärende och 79 750 kr avser arbete med resningsansökan.

text: För ombudskostnaderna i detta ärende begränsas ersättningen med hänsyn till ärendets art, omfattning och utgång till 25 485 kr vilket motsvarar 15 timmars arbete enligt den av regeringen fastställda timkostnadsnormen för år 2018.

text: Ersättning för ombudskostnader kan endast ges för skäliga kostnader som en sökande har haft med anledning av sin begäran om ersättning till Justitiekanslern. Sökandens begäran om ersättning för ombudskostnader för arbete med resningsärendet ska därför avslås.

text: Sökandens begäran om ränta godtas.