nyckelord: Anstånd Kommunicering

title: Fråga om anstånd med svar på en kommunicering

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade advokaten AA på Försäkringskassans handläggning av två ärenden om livränta enligt lagen (

text: ) om arbetsskadeförsäkring, i vilka han varit ombud för BB och CC. AA anförde bl.a. följande.

text: I ärendet avseende BB meddelade Försäkringskassan i en skrivelse den 15 juni 2007 att beslut om livränta skulle fattas inom kort och att han dessförinnan bereddes tillfälle att yttra sig. Av meddelandet framgick att yttrandet emotsågs senast den 2 juli 2007 samt att, för det fall något yttrande inte inkommit inom svarsfristen, beslut skulle komma att fattas med ledning av de uppgifter som fanns. Den 26 juni 2007 ansökte han om anstånd till den 14 september 2007 med anledning av att ett mycket omfattande material hade tillförts ärendet samt på grund av mellankommande semester. I brev den 29 juni 2007 meddelade Försäkringskassan att semesterledighet inte är ett tillräckligt skäl för anstånd och att yttrandet borde vara kassan tillhanda den 9 juli 2007. Den 4 juli 2007 ansökte han åter om anstånd men fick inget svar. Den 10 juli 2007 fattade kassan beslut i ärendet.

text: Beträffande ärendet rörande CC meddelade Försäkringskassan i en skrivelse den 6 juli 2007 att yttrande i ärendet emotsågs senast den 26 juli 2007 samt att, för det fall något yttrande inte inkommit inom svarsfristen, beslut skulle komma att fattas med ledning av de uppgifter som fanns. Den 12 juli 2007 ansökte han om anstånd till den 23 augusti 2007 med anledning av mellankommande semester. Den 16 juli avslog kassan ansökan med motiveringen att semesterledighet inte är ett tillräckligt skäl för anstånd. Den 30 juli 2007 ansökte han åter om anstånd men fick inget svar. Den 31 juli 2007 fattade kassan beslut i ärendet.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Försäkringskassan som anmodades att yttra sig över det som AA anfört i sin anmälan.

text: I sitt remissvar anförde Försäkringskassan, genom länsdirektören DD, följande. – – –

text: Yttrande beträffande BB

text: BB:s ombud AA inkom den 24 april 2007 med en begäran om anstånd efter att förslag till beslut och beslutsunderlag kommunicerats honom. Kontorsområdet länsproduktion på Försäkringskassan tillmötesgick ombudets begäran om anstånd då den bedömdes rimlig och ombudet anförde att han skulle inkomma med nya uppgifter. När de nya handlingarna inkommit föredrogs ärendet för försäkringsläkare och därefter fick ombudet cirka tre veckor på sig (kommuniceringsbrev samt handlingar skickades den 15 juni 2007) att bemöta och komplettera vad som framkom av de kommunicerade handlingarna. Den utsatta svarsfristen var enligt Försäkringskassans uppfattning bestämd och tilltagen utifrån ärendets art och materialets omfattning så att ombudet skulle få skäligt rådrum att inkomma med synpunkter innan socialförsäkringsnämndens sammanträde den 10 juli 2007. Det bör särskilt framhållas att det enda som i detta skede tillkommit var ett yttrande från försäkringsläkare över BB:s ingivna handlingar. När ombudet begärde ytterligare anstånd i två månader på grund av semester beviljades han inte det vilket meddelades honom skriftligen. Eftersom ombudet inte hördes av inom den utsatta kommuniceringstiden fattades beslut i ärendet med det befintliga underlaget. Enligt Försäkringskassans uppfattning torde det ligga i ombudets uppdrag när de åtar sig att företräda en klient att tillvarata dennes intressen så att ärenden som är färdiga för beslut inte blir liggande för att ombudet inte är i tjänst. Som kontorsområdet länsproduktion anfört är ambitionen att driva ärenden framåt så att den enskilde får beslut i sitt ärende och att det blir materiellt riktiga avgöranden. Länsproduktion är således väl medveten om att den andra parten ska ha fått tillfälle att säga sin mening om de uppgifter som ingår i materialet och att kravet på underrättelse och tillfälle till yttrande (kommunikation) enligt

text: förvaltningslagen

text: är en av de viktigaste garantierna för materiellt riktiga avgöranden och för en förvaltning som allmänheten kan känna förtroende för. När det gäller huruvida anstånd ska beviljas eller inte är utgångspunkten att en sådan begäran bör tillmötesgås så länge som begäran ligger inom det rimligas gräns. En viss restriktivitet finns dock om anståndsbegäran saknar rimliga skäl eller om anståndstiden är allt för lång. Länsproduktion har utifrån förhållandet i BB:s ärende bedömt att det inte var skäligt, vid denna andra kommunicering, att ett komplett ärende med beslutsunderlag skulle bli liggande under drygt två månader för att ombudet skulle ha semester. Mot bakgrund av ovan anförda omständigheter kan Försäkringskassan inte se att det förekommit någon felaktighet eller brist i handläggningen genom att inte bevilja ombudet AA ytterligare anstånd i BB:s livränteärende. – – –

text: Yttrande beträffande CC

text: Efter att förslag till beslut och beslutsunderlag kommunicerats CC:s ombud AA den 23 maj 2007 har ombudet kontaktat Försäkringskassan och gjort gällande att ärendet borde kompletteras med vissa handlingar. Ärendet utgick från socialförsäkringsnämndens sammanträde och ombudet skickade in nya handlingar. Därefter konsulterade Försäkringskassan försäkringsläkare som bedömde att de nya handlingarna inte föranledde någon annan medicinsk bedömning än tidigare. Ett nytt kommuniceringsbrev samt handlingar skickades till ombudet den 6 juli 2007 med utsatt kommuniceringstid till den 26 juli 2007 för att han skulle ha möjlighet att bemöta och komplettera vad som framkom av de kommunicerade handlingarna. Den utsatta svarstiden var enligt Försäkringskassans uppfattning bestämd och tilltagen utifrån ärendets art och materialets omfattning så att ombudet skulle få skäligt rådrum att inkomma med synpunkter innan socialförsäkringsnämndens sammanträde den 31 juli 2007. Det bör särskilt framhållas att det enda som i detta skede tillkommit var ett yttrande från försäkringsläkare över CC:s ingivna handlingar. När ombudet begärde

text: ytterligare anstånd på grund av semester beviljades han inte anstånd vilket meddelades honom skriftligen. I samma skrivelse informerades han ytterligare en gång att ärendet skulle föredras i socialförsäkringsnämnd den 31 juli 2007. Eftersom ombudet inte hade hörts av inom den utsatta kommuniceringstiden fattades beslut i ärendet med det befintliga underlaget. Det visade sig sedan att en ny begäran om anstånd inkommit till Försäkringskassan samma dag som socialförsäkrings– nämndens sammanträde ägt rum. Beslutet om livränta skickades till ombudet men den sent inkomna begäran om ytterligare anstånd har beklagligt nog inte besvarats av Försäkringskassan. – – – Länsproduktion har utifrån förhållandet i CC:s ärende bedömt att det inte var skäligt att ett, vid denna andra kommunicering, komplett ärende med beslutsunderlag skulle bli liggande under drygt en månad för att ombudet skulle ha semester. Mot bakgrund av ovan anförda omständigheter kan Försäkringskassan inte se att det förekommit någon felaktighet eller brist i handläggningen genom att inte bevilja ombudet AA ytterligare anstånd i CC:s livränteärende. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: En enskild måste alltid få tillfälle att yttra sig över material som tillförs ärendet av någon annan. I detta ligger också att Försäkringskassan, i de fall den försäkrade begär anstånd med att yttra sig, bör tillmötesgå en sådan begäran så länge denna ligger inom det rimligas gräns. Om det inte har angetts något skäl till begäran bör dock Försäkringskassan vara restriktiv med att bevilja alltför långa anstånd.

text: I BB:s fall var det fråga om en motiverad begäran om förlängt anstånd med över tio veckor vilket får betraktas som en lång tid i sammanhanget. Med hänsyn till att den begärda anståndstiden inkluderade semesterperioden anser jag emellertid att det hade varit rimligt att medge ett längre anstånd än från den 2 juli till den 9 juli 2007.

text: Även i CC:s fall var det fråga om en motiverad begäran om anstånd. Det begärda anståndet omfattade sex veckor under sommarmånaderna. En sådan begäran måste anses ligga inom det rimligas gräns och borde enligt min mening ha beviljats.

text: Det är naturligtvis också olyckligt att Försäkringskassan inte har besvarat AA:s senaste skrivelse till kassan. Sammanfattningsvis kan Försäkringskassan inte undgå kritik för handläggningen i aktuella ärenden.


nyckelord: Beslut Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot en polismyndighet för vissa ingripanden i samband med en allmän sammankomst

org: jo

text: I ett beslut den 23 februari 2000 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

type: stycke

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO riktade AA kritik mot Polismyndigheten i Blekinge län och gjorde bl.a. gällande att polisen inte hade tillåtit en politisk organisation, Nationalsocialistisk Front (NSF), att demonstrera på det ställe där organisationen hade fått tillstånd att demonstrera. – – –

text: Utredning

text: Granskning av handlingar Inledningsvis granskades handlingar i Polismyndighetens i Blekinge län ärende – – –. Sammanfattningsvis framkom följande.

text: NSF inkom den 14 oktober 1997 till polismyndigheten med en ansökan om tillstånd att få genomföra en gående manifestation under parollen ”NSF: i går, i dag, i morgon, för alltid!” lördagen den 18 oktober 1997 i centrala Karlskrona på vissa angivna gator och på Stortorget med samling kl. 11.30 på ”Sparre”, avmarsch kl. 12.00, tal vid rådhuset cirka kl. 12.20 och avmarsch tillbaka till ”Sparre” kl. 12.35.

text: Den 15 oktober 1997 beslutade polismyndigheten att bevilja NSF tillstånd till allmän sammankomst lördagen den 18 oktober 1997 kl. 12.00 till 12.30 med följande villkor jämlikt

text: 2 kap. 16 § ordningslagen (1993:1617)

text: . ”För att polismyndigheten om möjligt skall kunna upprätthålla ordning och säkerhet vid sammankomsten och i dess omedelbara omgivning, skall denna avhållas på parkeringsplatsen omedelbart norr om Varvsgatan i anslutning till korsningen Varvsgatan/Styrmansgatan i Karlskrona. Samling skall också ske på denna plats där även den allmänna sammankomsten skall avslutas.” I beslutet anfördes vidare följande: ”Detta beslut, vilket gäller omedelbart, innebär att ni inte beviljas tillstånd till samling på Sparre, marsch till torget, tal vid rådhuset och därefter avmarsch tillbaka till Sparre.”

text: Enligt en anteckning i ärendet greps eller anhölls NSF-ledaren BB för olaga hot den 17 oktober 1997, varvid man i samband med avvisiteringen påträffade en skiss. Av anteckningen framgår att polisen tolkade skissen på det sättet att NSF-anhängarna hade för avsikt att kringgå polismyndighetens beslut beträffande den allmänna sammankomsten bl.a. i fråga om marschväg. Den 17 oktober 1997 utfärdade polismyndigheten genom biträdande länspolismästaren CC en order avseende polisens insatser med anledning av NSF-demonstrationen. Av denna framgick bl.a. att motaktioner kunde befaras samt att syftet var att sammankomsten skulle kunna genomföras på det sätt och på den plats som tillståndet avsåg.

text: I anteckningar förda av poliskommissarien DD (kommenderingschef) i samband med NSF-demonstrationen anges bl.a. följande.

text: Klockan 11.35 meddelar PIC att ”NSF-arna önskar gå i smärre grupper härifrån till varvets parkering”. Med kännedom om deras planer att marschera i grupp och med risk för konfrontation förvägras detta. Övervägdes alternativet att med den inhyrda bussen avhämta NSF-arna och köra dessa till parkeringsplatsen vid Varvsgatan. Antal 44 st. Beslut. Bussen fram. Eftersom denna var uppställd vid parkeringsplatsen, Varvsgatan, börjar vi komma i tidsnöd. Klockan 11.55 meddelade PIC att man embarkerat bussen. 44 st NSF-are ombord. Klockan 12.00 meddelas att antirasistdemonstranterna lämnat Busstorget och går N Kungsgatan mot Stortorget. På Klapediaplatsen har ett ganska stort antal människor samlats med anledning av den legala demonstrationen där. Antirasisterna drar förbi, över Stortorget ner mot Amiralitetsparken i tydlig avsikt att bege sig till parkeringsplatsen, Varvsgatan. Antal 150–175 st. skanderande slagord mot nazismen. Kontakt med bitr. lpme CC. Beslut; ”omfallet” gäller, dvs NSF-arna körs till parkeringsplatsen vid Krutviken, Vämö. PIC, som befinner sig ombord i bussen, meddelas att ”omfallet” gäller. Protester i bussen. Klockan 12.15 meddelar PIC att NSF-arna då dom lämnade bussen ställde upp för att marschera in mot centrum. Hindrades av polis med hundar. Allt lugnar ner sig och EE håller ett tal (isf BB) Av det man kunde höra av talet innehöll inget som kunde uppfattas som hets mot folkgrupp. Klockan 12.15. Från parkeringsplatsen, Varvsgatan, meddelas att 150–175 antirasister/nyfikna samlats där. Mest ungdomar (skolungdomar). Allt lugnt. Klockan 12.45. NFS-arna körs i bussen tillbaka till Kvarngatan, Pantarholmen. Protester. Polis på plats kontrollerar bilar och förare då dom lämnar Kvarngatan.

text: Remiss Anmälan remitterades till Polismyndigheten i Blekinge län för utredning av polismyndighetens agerande i samband med NSF-demonstrationen den 18 oktober 1997. Av utredningen skulle bl.a. framgå den rättsliga grunden för att

text: a) demonstranterna inte tilläts gå från Kvarngatan till varvets parkering,

text: b) de hämtades med buss och kördes till parkeringsplatsen vid Krutviken, Vämö,

text: c) de hindrades marschera från Vämö mot centrum,

text: d) de kördes i buss tillbaka till Kvarngatan.

text: Polismyndigheten anmodades vidare att inkomma med yttrande över om polisens ingripande mot NSF-demonstrationen överensstämmer med lag.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren FF) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats en promemoria upprättad av polismästaren GG och en promemoria angående hotbilden inför den allmänna sammankomsten upprättad av poliskommissarien HH. Även en sammanställning över polisanmälda brott begångna i Karlskrona den 18 oktober 1997, i vilka s.k. nynazister angivits som gärningsmän, bifogades remissvaret.

text: GG:s promemoria

text: Bakgrund

text: Den 15 oktober 1997 meddelades Nationalsocialistisk Front (NSF) tillstånd av Polismyndigheten att ha en allmän sammankomst den 18 oktober 1997 mellan klockan 1200–1230 på parkeringsplatsen i närheten av korsningen Varvsgatan– Styrmansgatan i Karlskrona. Polismyndigheten hade dessförinnan gjort den bedömningen att med hänsyn till ordningen och säkerheten vid sammankomsten, eller som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning villkora tillståndet med att inte tillåta någon marsch till mötesplatsen samt också meddelat annan mötesplats än vad som angetts i ansökan. Samma dag klockan 1200 hade Polismyndigheten också beviljat tillstånd för en annan allmän sammankomst på Klaipedaplatsen i Karlskrona. Denna sammankomst var anordnad av de politiska partierna i kommunen som en antifascistisk demonstration. Order för kommenderingen upprättades varvid ledningsorganisation, bemanning och instruktioner i övrigt meddelades. Till kommenderingschef utsågs poliskommissarie DD och till polisinsatschef utsågs poliskommissarie JJ. Under hand genom olika informationskällor fick polisen kännedom om att det kunde förväntas bli motdemonstrationer av bl a s k yrkesdemonstranter inom antifasciströrelsen. Av flygblad och andra underrättelser hade framkommit att denna grupp, vilka polisen främst fruktade, skulle ställa till bråk med NSF:arna vid deras manifestation. Något tillstånd att demonstrera hade inte sökts av dessa grupper. Lördagen den 18 oktober 1997 på förmiddagen företogs viss spaning av polisen för att få fram information och underlag för taktik vid de förväntade polisingripandena i samband med de olika manifestationerna. Biträdande länspolismästare CC hade utsetts att företräda Polismyndigheten om eventuella beslut som ankom på polischef skulle aktualiseras.

text: Polismyndighetens agerande och beslut vid NSF-demonstrationen

text: För att utreda Polismyndighetens agerande och beslut har under hand samtal hållits med biträdande länspolismästaren CC, poliskommissarierna DD och JJ, varvid de uppgivit följande som relevant vid bedömningen av sina åtgärder och den rättsliga grunden för att

text: a) demonstranterna inte tilläts gå från Kvarngatan till varvets parkering. Inför NSF-demonstrationen hade polisen förbeställt en buss, som skulle kunna användas för att snabbt forsla undan gripna, omhändertagna eller i nödläge utgöra tillflyktsplats för dem som kunde behöva skydd av polis ut ur området. Under förmiddagen den 18 oktober 1997 framkom att NSF-demonstranter samlats på Kvarngatan i Karlskrona, cirka 1,5 km från den plats där de tillåtits genomföra sin demonstration. Polisinsatschefen JJ, som tagit kontakt med NSF:s demonstrationsledning på Kvarngatan, kunde meddela till CC att NSF-anhängarna ämnade förflytta sig i grupper till fots från Kvarngatan rakt genom centrum av stan,

text: förbi busstorget, där antifascistdemonstranterna, cirka 200 st uppehöll sig i avvaktan på att NSF-demonstranterna skulle uppenbara sig. NSF-demonstranterna bar kläder som tydligt visade att de sympatiserade med NSF samtidigt som man bar fanor, varför CC bedömde att det skulle bli svårigheter att lotsa dem fram till platsen där demonstrationen skulle hållas. CC uppfattade således inte att NSF-förflyttningen skulle ingå som ett led i demonstrationen. För att på bästa sätt lotsa NSF-demonstranterna, 44 stycken, förbi de väntande antifascistdemonstranterna erbjöds de i stället att åka i den buss som polisen beställt i beredskap för eventualiteter som redogjorts för. JJ fick i uppdrag av CC att erbjuda skjuts med buss, varefter han kunde rapportera tillbaka klockan 1155 att NSFdemonstranterna accepterat detta. JJ hade motiverat för NSF-anhängarna att förflyttningen enbart var till för att skydda dem, vilket också accepterades. I PM över händelsen, upprättad den 20 oktober 1997 av kommenderingschefen DD, har skrivits ”med risk för konfrontation förvägrades detta”, vilket inte är en adekvat beskrivning av vad som låg till grund för beslutet att beordra bussen till den aktuella platsen. DD uppger, att han sagt till JJ att hålla NSF:arna hos sig till dess att man erhållit besked från CC hur det skulle bedömas att släppa NSF- anhängarna att självständigt ta sig in till demonstrationsplatsen. Kort efteråt bad CC JJ förhandla fram lösningen med transport av buss. CC anser åtgärden att erbjuda NSF-demonstranterna skjuts med buss, som hon gjorde vid nämnda tillfälle, följer av Polisens allmänna åligganden att biträda allmänheten med skydd.

text: b. de hämtades med buss och kördes till parkeringsplatsen vid Krutviken, Vämö. I samma ögonblick som bussen skulle påbörja färden in till demonstrationsplatsen vid varvet erhöll CC meddelande om att antifascistdemonstranterna, som tidigare samlats vid Busstorget, nu var på väg mot den tilltänkta demonstrationsplatsen. Antalet antifascistdemonstranter som deltog i förflyttningen mot demonstrationsplatsen vid varvet uppskattades till 150–175 stycken. CC gjorde den bedömningen att det inte var rätt av polisen att köra in NSF-demonstranterna till vad som med all sannolikhet skulle bli en blodig sammandrabbning mellan NSF-anhängare och s k antifascister. Med hänsyn till att ordningen och säkerheten och då främst säkerheten för deltagarna inte kunde garanteras av poliskommenderingen under den tid och på den plats som NSF erhållit tillstånd att demonstrera, uppstod ett svårt dilemma för polisen. I detta läge beslutade CC att NSF- anhängarna, som fanns på bussen, skulle transporteras till parkeringsplatsen vid Krutviken på Vämö, cirka fyra–fem km från den tänkta demonstrationsplatsen vid varvet, för att de där skulle beredas möjlighet att genomföra sin demonstration/manifestation. JJ fick i uppdrag av CC att framföra det nya beslutet. När han meddelade de nya förutsättningarna, protesterade NSF- anhängarna i bussen. JJ talade med representanter för demonstrationsledningen och förklarade att polisen inte kunde garantera deras säkerhet om de transporterades till parkeringen vid varvet. Demonstrationsledningen förstod grunderna för polisens beslut att ändra läget av demonstrationsplatsen, men accepterade icke detta. När CC beslutade att NSF:arna skulle skjutsas med buss ut till parkeringsplatsen vid Krutviken på Vämö förelåg en slags nödsituation. Polisen kunde inte medverka till att skjutsa NSF-anhängarna till den tänkta demonstrationsplatsen, då det med all sannolikhet skulle bli en blodig uppgörelse mellan dem och motdemonstranterna. Åtgärden syftade därför till att som hon säger att i första hand undvika blodspillan och i andra hand att i minsta möjliga mån begränsa den grundlagsskyddade demonstrationsfriheten, då alternativet hade varit att upplösa den allmänna sammankomsten.

text: c. de hindrades från att marschera från Vämö mot centrum. JJ uppger, när bussen med NSF-anhängarna kör in på parkeringsplatsen vid Krutviken på Vämö vid 1215-tiden samma dag, hade han av CC fått order att

text: förhindra att NSF:arna skulle marschera tillbaka mot staden. När sedan NSF:arna lämnar bussen springer man ut på Krutviksvägen i oordnad grupp, för att såsom JJ uppfattade det hela eventuellt ställa upp för att marschera in mot stadens centrum. För att hindra att de började marschera fållades NSF:arna in av polisen på platsen. I samband med att man motades in på parkeringsplatsen gjorde en del små grupper av NSF:are utfall mot polisen. JJ uppfattade att utfallen var riktade mot polismännen som en protest mot att de körts ut till Krutviken och nu inte tilläts marschera därifrån. Det är dock felaktigt beskrivet som uppges i den upprättade PM:n 1997-10- 20 från händelsen, där det står ”då dom lämnade bussen ställde upp för att marschera in mot centrum”. JJ menar att man aldrig hann ställa upp utan stoppades 20–30 meter från bussen. Innan NSF-anhängarna visades tillbaka in på parkeringsplatsen igen av polisen stod de uppställda på vägen i cirka en minut. DD uppger, möjligen kan ett missförstånd ha uppstått i telekommunikationerna mellan honom och JJ, där det underförstått antogs att NSF- anhängarna hade för avsikt att ställa upp och marschera, därav hans skrivning i PM:n. Kort efter utfallen mot polismännen, varvid demonstranterna uppmanades att hålla sig lugna, samlade demonstrationsledningen sina anhängare, varefter en manifestation avhölls på nämnda parkeringsplats. Polisen behövde aldrig ingripa under manifestationen, som tog någon minut. CC beslut att mota in NSF-anhängarna från Krutviksvägen till parkeringsplatsen syftade till att hindra demonstranterna att marschera in mot centrum i enlighet med hennes direktiv. Utfallen mot polisen fullföljdes inte. Något ingripande med anledning därav behövde aldrig ske, då demonstranterna kort efteråt lugnade ner sig och samlades kring sina ledare och genomförde manifestationen.

text: d. de kördes i buss tillbaka till Kvarngatan. Om detta finns inte mycket att säga, uppger JJ. Efter manifestationens slut vid 1230tiden gick alla NSF-anhängarna in i den av polisen disponerade bussen för att bli skjutsade tillbaka till Kvarngatan, där man hade sina fordon. Detta var också den överenskommelse som man gjort innan bussfärden ut till Krutviken. D v s att man skulle bli skjutsad med polisens hjälp tillbaka till utgångspunkten. Den rättsliga grunden anses föreligga inom ramen för polisens allmänna uppgifter, då det inte kan anses vara ett polisingripande i allmän bemärkelse.

text: FF

text: NSF hade fått tillstånd till en allmän sammankomst lördagen den 18 oktober 1997 med villkor att den skulle hållas på parkeringsplatsen i korsningen Varvsgatan– Styrmansgatan i Karlskrona under tiden kl 12.00–12.30. Samtidigt som tillståndet meddelades avslogs NSF:s ansökan om att få marschera genom centrala gator till Stortorget i Karlskrona och där hålla sin manifestation. Den rättsliga följden av beslutet innebar som polismyndigheten tolkar bestämmelserna att den med stöd av 2 kap 22 § kunde inställa eller upplösa den allmänna sammankomsten om den skulle hållas i strid med meddelat avslagsbeslut att marschera genom centrala gator i Karlskrona. Under den aktuella dagen och före fanns en allvarlig hotbild. I denna del får polismyndigheten hänvisa till bifogade PM upprättat av kommissarie HH (här utesluten). Polismyndigheten har gjort den bedömningen att villkoret som ställts upp i samband med den allmänna sammankomsten, att den bara fick hållas på viss plats, samtidigt utgör ett förbud för anordnaren att hålla sammankomsten på någon annan tid och plats. När det gäller fråga a) finner inte Polismyndigheten att polisen vidtagit någon åtgärd som kan inbegripas under begreppet polisingripande som kräver lagstöd, då detta skedde i samförstånd med NSF-anhängarna. Till polisens uppgifter hör att lämna allmänheten skydd och annan hjälp, när sådant bistånd lämpligen kan ges. Vid beaktande av fråga b) fann biträdande länspolismästaren CC att man inte kunde transportera NSF-anhängarna till den plats där man hade tillstånd att hålla sin

text: sammankomst. Detta på den grund att myndigheten inte kunde ansvara för deras säkerhet på platsen för sammankomsten. Bedömningen att inte skjutsa demonstranterna till denna plats delar Polismyndigheten, då det förelåg stor risk för att många människor skulle ha kommit till skada. Polisen kunde absolut inte medverka till ett sådant risktagande. CC beslut att transportera NSF-anhängarna till parkeringsplatsen vid Krutviken på Vämö får anses som en mindre ingripande åtgärd än att inställa sammankomsten med stöd av

text: 2 kap 22 § ordningslagen (1993:1617)

text: , vilket skulle ha kunnat bli fallet om NSF-anhängarna lämnat bussen och börjat marschera in mot staden. Polismyndigheten grundar den bedömningen på vad som inledningsvis sagts att man erhållit ett tillstånd med villkor. Motsatsvis innebär det ett förbud för anordnaren att hålla sammankomsten på någon annan plats. – Se dep.chefens uttalande i

text: prop 1992/93:210, s. 74

text: – Genom polisledningens beslut kunde manifestationen avhållas och sammankomsten behövde inte inställas. CC beslut att hindra NSF-anhängarna att marschera från Vämö mot centrum, fråga c) bedöms av Polismyndigheten som en åtgärd, vidtagen med hänsyn till ordning och säkerhet. Om demonstranterna tillåtits marschera från Vämö tillbaka mot centrala Karlskrona hade med all sannolikhet svårare oordning uppstått, eftersom motdemonstranterna vid denna tidpunkt fortfarande uppehöll sig i Karlskrona och väntade på NSF- anhängarna. Meddelat tillstånd innehöll också ett förbud att marschera. Efter den avslutade manifestationen kördes NSF-anhängarna tillbaka till den plats, varifrån de skjutsats i buss – Kvarngatan –. Polismyndigheten finner inte annat än att detta skett i samförstånd med NSF-anhängarna, varför bedömningen är densamma av fråga d) som fråga a). Senare under kvällen skedde sammandrabbning mellan nynazister och motdemonstranter. – – –. Polismyndigheten överlämnar därmed ärendet för JO:s bedömning. Polisens ingripande mot NSF-demonstrationen har enligt polismyndigheten skett i överensstämmelse med lag.

text: I HH:s PM uppgavs bl.a. att det vid tillfället vid busstorget i Karlskrona fanns ett fyrtiotal ”motdemonstranter” som saknade demonstrationstillstånd och att flera av personerna i denna grupp var ”yrkesdemonstranter”. Bland dessa fanns personer som tidigare hade gjort sig skyldiga till brottslig verksamhet i samband med demonstrationer. Enligt HH var det utsiktslöst att försöka stoppa den olagliga demonstrationen eftersom den tillkom mycket snabbt och i nära anslutning till den demonstrationsplats som hade tilldelats NSF.

text: Rättslig reglering

text: Regeringsformen

text: och

text: ordningslagen

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § första stycket 3

text: och 4

text: regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad mötesfrihet och demonstrationsfrihet, innebärande bl.a. frihet att anordna och bevista sammankomster och att anordna och delta i demonstrationer på allmän plats. Begränsning av mötes- och demonstrationsfriheterna får göras genom lag (

text: 2 kap. 12 § första stycket

text: RF). Sådana begränsningar får föranledas endast av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken eller av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot (

text: 2 kap. 14 § första stycket

text: RF).

text: Begränsningar av mötes- och demonstrationsfriheterna av det slag som åsyftas i

text: 2 kap. 14 §

text: RF finns i

text: 2 kap.

text: ordningslagen (1993:1617)

text: . Allmänna sammankomster,

text: varmed avses bl.a. sammankomster som utgör demonstrationer (1 § första stycket 1), får enligt huvudregeln inte anordnas på offentliga platser utan tillstånd (4 § första stycket). Frågor om tillstånd till en allmän sammankomst prövas av polismyndigheten (8 § första stycket). Tillstånd till en allmän sammankomst får vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller med hänsyn till trafiken eller för att motverka epidemi (10 § första stycket). Polismyndigheten får meddela de villkor som behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet vid en allmän sammankomst eller offentlig tillställning (16 § andra stycket). Den som inte följer de ordningsregler som gäller enligt ett sådant villkor är skyldig att på tillsägelse lämna sammankomsten eller tillställningen (17 §). Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet i egenskap av anordnare bryter mot kravet på tillstånd eller mot ett villkor som har meddelats enligt 16 § andra stycket kan dömas till böter eller fängelse i högst sex månader (29 § första stycket 1).

text: Polismyndigheten får förbjuda att det hålls en allmän sammankomst bl.a. om det vid en tidigare sammankomst av samma slag har uppkommit svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten visat sig ha medfört avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (25 § första stycket 1).

text: Polismyndigheten får inställa eller upplösa en allmän sammankomst, om den hålls i strid med ett beslut om avslag på en ansökan om tillstånd eller i strid med ett förbud enligt 25 § (22 §). Polismyndigheten får vidare upplösa en allmän sammankomst, om det uppkommer svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten medför avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (23 § första stycket 1). Den omständigheten att en allmän sammankomst äger rum utan att något tillstånd över huvud taget har sökts för den är således inte laga grund för att upplösa sammankomsten (

text: prop. 1992/93:210 s. 79

text: och

text: ). En allmän sammankomst får upplösas enligt 22 eller 23 § endast om mindre ingripande åtgärder har visat sig vara otillräckliga för att hindra fortsatt lagstridigt handlande, återställa ordningen, skydda de närvarande eller begränsa störningen av trafiken (24 §).

text: Polislagen

text: Till polisens uppgifter hör enligt

text: 2 § polislagen (1984:387)

text: att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten samt att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat.

text: Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna får enligt

text: 13 § polislagen

text: en polisman avvisa eller avlägsna honom från ett visst område eller utrymme när det är nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd gärning skall kunna avvärjas. Är en sådan åtgärd otillräcklig för att det avsedda resultatet skall uppnås, får personen tillfälligt omhändertas.

text: Bedömning

text: Polismyndighetens beslut inför demonstrationen Enligt vad som sägs i polismyndighetens beslut den 15 oktober 1997 grundades detta, såvitt gällde frågan om plats för demonstrationen, på bestämmelsen i

text: 2 kap. 16 § ordningslagen

text: om polismyndighetens rätt att meddela villkor för att upprätthålla ordning och säkerhet vid en allmän sammankomst eller offentlig tillställning. Jag vill med anledning härav påpeka att denna bestämmelse inte gäller själva tillståndsfrågan utan endast frågan om polismyndighetens rätt att meddela detaljföreskrifter av olika slag om ordningen vid sammankomsten eller tillställningen. Underlåtenhet att rätta sig efter sådana föreskrifter kan medföra straffansvar för anordnaren men grundar däremot inte någon rätt för polisen att upplösa sammankomsten respektive tillställningen.

text: Prövningen av tillståndsfrågan görs i stället på grundval av bestämmelserna i

text: 2 kap.

text: 11 §§

text: ordningslagen

text: . Polismyndigheten hänvisar i sitt yttrande till ett förarbetsuttalande om av polisen meddelade villkor för en allmän sammankomst (

text: prop. 1992/93:210 s. 74

text: ). Detta uttalande syftar emellertid på Yttrandefrihetsutredningens ej genomförda förslag, att tillståndsförfarandet skulle ersättas med en ordning med anmälningsskyldighet i förening med rätt för polismyndigheten att utfärda villkor för en anmäld allmän sammankomst.

text: I sak innebar polismyndighetens beslut att NSF:s ansökan om tillstånd att den 18 oktober 1997 mellan kl. 11.30 och kl. 12.35 marschera och demonstrera på vissa ställen i centrala Karlskrona avslogs i sin helhet och att polismyndigheten i stället lämnade tillstånd till en allmän sammankomst samma dag mellan kl. 12.00 och kl. 12.30 på en plats som inte omfattades av ansökningen, nämligen varvets parkeringsplats intill Varvsgatan/Styrmansgatan.

text: Myndigheten har i sitt yttrande anfört att beslutet innebar ett förbud att hålla sammankomsten på någon annan plats än den som tillståndet avsåg. Detta är riktigt såtillvida att allmänna sammankomster inte utan tillstånd får anordnas på offentliga platser samt att straffansvar kan utkrävas av den som i egenskap av anordnare uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot tillståndskravet. Härmed är emellertid inte sagt att polismyndigheten har rätt att inställa eller upplösa en sammankomst som hålls utan tillstånd. För att en överträdelse av det generella förbudet mot att hålla allmänna sammankomster utan tillstånd skall medföra rätt till en sådan åtgärd från polismyndighetens sida, krävs nämligen enligt

text: 2 kap. 22 § ordningslagen

text: att sammankomsten hålls i strid med ett beslut som innebär avslag på en ansökan om tillstånd till en sådan sammankomst. En annan sak är att polismyndigheten har rätt att upplösa en allmän sammankomst som hålls i strid med ett av polismyndigheten särskilt meddelat förbud med stöd av

text: 2 kap. 25 § ordningslagen

text: Bestämmelsen i

text: 2 kap. 22 § ordningslagen

text: får anses innebära att polismyndigheten har rätt att med stöd av ett meddelat avslagsbeslut inställa eller upplösa en allmän sammankomst endast om denna kan anses vara samma sammankomst som den som har avsetts med ansökningen. Ett avslagsbesluts räckvidd, såvitt gäller tillämpningen av

text: 2 kap. 22 § ordningslagen

text: , bestäms således av innehållet i ansökningen. En

text: ansökan om tillstånd att hålla en sammankomst på viss plats och tid måste därvid rimligen tolkas efter sin ordalydelse. Om samma arrangör genomför en allmän sammankomst på någon annan plats eller vid någon annan tidpunkt än den som har angetts i ansökningen, skall sammankomsten således betraktas som en sammankomst för vilken tillstånd inte har sökts och som därför inte får upplösas med stöd av reglerna i

text: 2 kap. 22 § ordningslagen

text: (jfr

text: a. prop. s. 74

text: Av det sagda följer att det skulle ha funnits grund för att med stöd av

text: 2 kap. 22 § ordningslagen

text: ställa in eller upplösa en av NSF anordnad demonstration endast om den hölls på eller i omedelbar anslutning till någon av de platser som omfattades av tillståndsansökningen och i tiden låg så nära vad som hade angetts i ansökningen att det med fog kunde sägas vara fråga om en sammankomst i strid med avslagsbeslutet. Det hade däremot inte funnits någon rätt för polismyndigheten att med stöd av det nämnda lagrummet ställa in eller upplösa en sammankomst, som visserligen inte omfattades av det meddelade tillståndet men som inte på nu angivet sätt sammanföll med den sammankomst som avsågs i tillståndsansökningen. Den omständigheten att man av tillståndsbeslutet kan dra den slutsatsen att polismyndigheten sannolikt ansett att också andra platser i Karlskrona än de i ansökningen angivna var olämpliga för NSF:s demonstration saknar betydelse i det angivna hänseendet. Jag vill i detta sammanhang erinra om Högsta domstolens uttalande i rättsfallet

text: NJA 1996 s. 577

text: , att den omständigheten att en lagregel innebär ett undantag från en grundlagsskyddad rättighet ger en särskild anledning till restriktivitet vid tolkningen av bestämmelsen.

text: Som tidigare nämnts utfärdade CC den 17 oktober 1977 en order avseende insatser med anledning av demonstrationen. Av GG:s promemoria framgår att CC hade utsetts att på polismyndighetens vägnar fatta de polischefsbeslut som kunde aktualiseras. Ordern den 17 oktober föranleder inte något särskilt uttalande från min sida.

text: Beslutet att forsla NSF-anhängarna till demonstrationsplatsen med buss Av utredningen framgår att den planerade NSF-demonstrationen föranledde motdemonstranter att samlas i centrala Karlskrona. NSF-anhängarna samlades på Kvarngatan i Karlskrona, där de parkerade sina fordon, och de avsåg att därifrån gå i grupper till demonstrationsplatsen genom den del av Karlskrona där motdemonstranterna befann sig. Enligt vad som uppges i GG:s promemoria gjorde CC den bedömningen att den planerade förflyttningen inte utgjorde ett led i NSF:s demonstration. Uppenbarligen betraktades inte heller samlingen på Kvarngatan som en allmän sammankomst. Med anledning av de svårigheter att lotsa NSFanhängarna förbi motdemonstranterna som kunde befaras beslutade CC att de skulle erbjudas skjuts med buss. Enligt vad som uppges i polismyndighetens yttrande accepterade NSF-anhängarna erbjudandet. Med hänsyn härtill föranleder beslutet att transporterna dem till demonstrationsplatsen i buss inte något uttalande från min sida.

text: Beslutet att forsla NSF-anhängarna till Krutviken När bussen skulle påbörja färden till varvets parkering, beslutade CC att passagerarna i stället skulle köras till Krutviken på Vämö, 4–5 kilometer från den tänkta demonstrationsplatsen, något som dessa inte accepterade. Detta beslut fick till följd att den tillståndsgivna demonstrationen inte genomfördes. Någon allmän sammankomst kom över huvud taget inte till stånd förrän NSF-anhängarna hade transporterats till Krutviken. Såvitt framgår av utredningen fattade polismyndigheten aldrig något formligt beslut med stöd av

text: ordningslagen

text: att inställa den tillståndsgivna allmänna sammankomsten. Det föreligger inte heller något formligt beslut i demonstrationstillståndsärendet av innebörd att polismyndigheten omprövade sitt ursprungliga tillståndsbeslut. Det är därför inte möjligt att av tillgängliga handlingar i ärendet utläsa vilken rättslig grund polismyndigheten ansåg sig ha för beslutet att transportera NSF-anhängarna till Krutviken.

text: Polismyndigheten har i sitt yttrande hit gjort gällande att transporten var en sådan mindre ingripande åtgärd som åsyftas i

text: 2 kap. 24 § ordningslagen

text: . I yttrandet har angetts att alternativet hade varit att ställa in den allmänna sammankomst som hade kunnat komma till stånd, om NSF-anhängarna hade lämnat bussen och börjat marschera in mot staden. Såvitt gäller denna hypotetiska demonstration framgår emellertid inte något annat av utredningen än att NSF-anhängarnas avsikt vid den tidpunkten, när de accepterade erbjudandet om transport till varvets parkeringsplats, var att genomföra den demonstration som de hade fått tillstånd till. Jag kan således inte finna att det föreligger någon faktisk grund för polismyndighetens argumentation i detta hänseende.

text: Det har från polismyndighetens sida gjorts gällande att det förelåg risk för att många människor skulle ha kommit till skada, om demonstrationen hade genomförts i enlighet med tillståndsbeslutet. Detta uttalande ger anledning till följande kommentarer från min sida.

text: Det kan inledningsvis konstateras att polismyndigheten inte hade rätt att med stöd av

text: 2 kap. 22 § ordningslagen

text: ställa in den tillståndsgivna demonstrationen på varvets parkeringsplats, eftersom ett sådant beslut förutsätter att en sammankomst hålls i strid med ett beslut som innebär avslag på en tillståndsansökan.

text: Det har i litteraturen ansetts att polismyndigheten kan ställa in en allmän sammankomst också med stöd av

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: (se Persson m.fl.,

text: Ordningslagen

text: s. 146), och en åtgärd av detta slag har nämnts som ett exempel på en sådan mindre ingripande åtgärd som åsyftas i

text: 2 kap. 24 § ordningslagen

text: (a.a. s. 155). Av legalitetsprincipen följer emellertid att polismyndigheten härvid inte kan gå utanför tillämpningsområdet för

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: . Detta innebär att en demonstration inte kan ställas in med stöd av detta lagrum annat än om den redan vid den tidpunkt när inställandebeslutet fattas har gett upphov till en sådan svårare oordning, avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken som anges i bestämmelsen. I den nyss nämnda kommentaren anges som ett exempel på situationer där det undantagsvis kan bli aktuellt att med stöd av

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: ställa in en sammankomst för vilken tillstånd har meddelats, att

text: sammankomsten orsakar svårare oordning i grannskapet redan innan den har inletts (a.a. s. 146). Det framhålls emellertid att ett inställande i den situationen bör komma i fråga endast om polisen inte kan svara för de närvarandes säkerhet. Det understryks vidare att polismyndigheten, när det är fråga om en demonstration, först bör pröva om ändrad färdväg, avspärrningar eller liknande åtgärder är tillfyllest för att demonstrationen skall kunna genomföras. Det kan nämnas att lagstöd för åtgärder av senast nämnt slag sedan den 1 april 1998 finns i

text: 24 § polislagen

text: . Som ett annat fall där det skulle kunna bli fråga om att ställa in en sammankomst med stöd av

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: nämns i kommentaren att polisen har fått kännedom om ett bombhot som innebär att det finns risk för allvarlig fara för de närvarande.

text: Polismyndigheten kunde, när beslutet att lämna tillstånd till demonstrationen meddelades, inte rimligen ha varit omedveten om risken för att denna skulle ge upphov till motdemonstrationer eller andra former av störningar.

text: Som framgår av vad som har sagts i det föregående om ordern av den 17 oktober 1997 var man också vid planeringen av polisinsatsen väl medveten om att motaktioner kunde befaras. Förekomsten av motdemonstranter på varvets parkeringsplats borde därför inte ha kommit som den överraskning för polismyndigheten som HH:s promemoria ger ett intryck av.

text: Beslutet att köra NSF-anhängarna till Krutviken för att de där skulle kunna genomföra en manifestation kan inte uppfattas på annat sätt än att myndigheten inte ansåg sig kunna fullgöra sin uppgift att upprätthålla ordningen vid den demonstration på varvets parkeringsplats till vilken den hade lämnat tillstånd. Att myndigheten bedömde saken på detta sätt framgår också av uppgifterna i HH:s promemoria. I GG:s promemoria talas om att demonstrationen sannolikt skulle ha gett upphov till en ”blodig sammandrabbning” mellan NSF-anhängare och antifascister. Det lämnas emellertid inte i promemorian någon närmare beskrivning av motdemonstranterna, och det finns inte heller några uppgifter exempelvis om förekomsten av vapen och tillhyggen. Promemorian innehåller i dessa hänseenden endast en uppgift att ”yrkesdemonstranter” inom antifasciströrelsen kunde förväntas delta. Inte heller uppgifterna i HH:s promemoria har någon större konkretion. Det förtjänar vidare att påpekas att DD:s anteckningar ger en delvis annan bild av situationen. De personer som hade kommit till platsen beskrivs där som ”150–175 antirasister/nyfikna” och som ”mest ungdomar (skolungdomar)”.

text: Det föreligger således viss oklarhet vad gäller förhållandena på den tilltänkta demonstrationsplatsen. Det kan emellertid i varje fall konstateras, att det från polismyndighetens sida inte har gjorts gällande, att det vid tidpunkten för beslutet att köra NSF-anhängarna till Krutviken rådde sådan svårare oordning eller andra sådana i

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: angivna förhållanden på eller i anslutning till varvets parkeringsplats, som kunde utgöra grund för ett beslut att ställa in demonstrationen med stöd av detta lagrum.

text: Även om det således inte fanns någon rättslig grund för att ställa in den tillståndsgivna allmänna sammankomsten, och polismyndigheten, som tidigare nämnts, inte heller fattade något formligt beslut av sådan innebörd, kan det finnas

text: anledning att här beröra frågan om vilka polisiära befogenheter som följer av ett sådant beslut.

text: Ordningslagen

text: innehåller inte några bestämmelser i detta ämne. Det har emellertid ansetts ligga i sakens natur att polisen, om så skulle krävas, får hindra att deltagarna i sammankomsten får tillträde till den plats där denna skulle ha ägt rum (Persson m.fl.,

text: Ordningslagen

text: . s. 155). Uttryckliga bestämmelser om polisens rätt att, i samband med allvarliga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten eller vid risk för sådana störningar, förbjuda tillträde till ett visst område eller utrymme finns sedan den 1 april 1998 i

text: 24 § polislagen

text: Det är enligt min mening inte möjligt att på grundval av den föreliggande utredningen ta ställning till det befogade i polismyndighetens bedömning att den inte kunde svara för NSF-anhängarnas säkerhet, om demonstrationen genomfördes i enlighet med tillståndsbeslutet. Det rör sig här dessutom om sådana polistaktiska frågor som normalt inte föranleder några uttalanden av JO. Jag begränsar mig därför i detta hänseende till att konstatera att polismyndighetens beslut att, trots NSF-anhängarnas protester, köra dem till Krutviken uppenbarligen inte grundades på några överväganden grundade på reglerna i

text: ordningslagen

text: Som tidigare har nämnts fick beslutet att transportera NSF-anhängarna till Krutviken rent faktiskt till resultat att den tillståndsgivna demonstrationen inte kom att äga rum. Beslutet skulle med hänsyn härtill kunna uppfattas som ett beslut att återkalla det lämnade demonstrationstillståndet. Av utredningen framgår emellertid att beslutet i första hand riktades till polismännen på platsen och i sak innebar att busspassagerarna skulle transporteras till Krutviken av polistaktiska skäl. Beslutet kan, trots sina faktiska verkningar, redan av detta skäl inte i formellt hänseende betraktas som ett omprövningsbeslut i demonstrationstillståndsärendet.

text: Jag vill i detta sammanhang vidare framhålla att ett beslut om tillstånd till en allmän sammankomst får anses vara ett sådant gynnande förvaltningsbeslut som vinner negativ rättskraft och som beslutsmyndigheten således i princip inte kan ompröva till nackdel för tillståndshavaren (se t.ex. Strömberg, Allmän förvaltningsrätt, 19 uppl. s. 72 och Hellners–Malmqvist, Nya

text: förvaltningslagen

text: , 5 uppl. s. 295).

text: Det finns enligt förvaltningsrättslig praxis endast mycket begränsade möjligheter att återkalla gynnande förvaltningsbeslut. Ett undantag från principen om negativ rättskraft gäller situationer där tvingande säkerhetsskäl påfordrar en återkallelse. Om beslutets bestånd exempelvis skulle innebära fara för människors liv eller hälsa, måste det kunna korrigeras genom ett nytt beslut i frågan (jfr Ragnemalm, Förvaltningsprocessens grunder s. 87; se även JO 1987/88 s. 258). Med hänsyn bl.a. till det skydd för demonstrations- och mötesfriheterna som ges i

text: regeringsformen

text: får emellertid

text: ordningslagens

text: regler anses på ett uttömmande sätt reglera myndigheternas befogenheter att av hänsyn till ordning och säkerhet ingripa mot en pågående eller nära förestående allmän sammankomst. Detta innebär bl.a. att rättsligt stöd för en åtgärd, som innebär att en tillståndsgiven allmän sammankomst av säkerhetsskäl ställs in genom ett beslut i nära anslutning till att sammankomsten skall påbörjas, kan hämtas endast ur bestämmelserna i

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: jämförda med vad som föreskrivs i

text: 2 kap. 24 § samma lag

text: . Det får självfallet inte förekomma att möjligheterna till omprövning av ett fattat tillståndsbeslut används

text: som ett sätt att kringgå

text: ordningslagens

text: regler till skydd för allmänna sammankomster.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndigheten – oavsett hur man ser på frågorna om faran för NSF-anhängarnas säkerhet och den rättsliga innebörden av polismyndighetens beslut med anledning av dess bedömning i detta hänseende – inte har haft stöd vare sig i

text: ordningslagens

text: regler eller i några vid sidan av dessa gällande allmänna förvaltningsrättsliga principer för att, på det sätt som skedde, trots NSF-anhängarnas protester transportera dem till Krutviken. Det har inte heller påståtts att de utgjorde en fara för den allmänna ordningen på sådant sätt att

text: 13 § polislagen

text: var tillämplig. Inte desto mindre framstår polismyndighetens åtgärd i sak närmast som ett sådant tillfälligt omhändertagande som avses i detta lagrum. Genomförandet av demonstrationen vid Krutviken Som framgår av vad jag inledningsvis har uttalat om räckvidden av polismyndighetens beslut i tillståndsfrågan kan det inte med fog hävdas att detta i sig kunde grunda någon befogenhet för polismyndigheten att upplösa eller på annat sätt ingripa mot en av NSF anordnad demonstration utanför Karlskronas centrum. Det fanns således inte någon rättslig grund för polisens förfarande att, sedan bussen hade anlänt till Krutviken, med tvång hålla kvar NSF-anhängarna på platsen och genomdriva att dessa där genomförde manifestationen i enlighet med de direktiv som polisen lämnade. Det kan, med anledning av vad som sägs i polismyndighetens yttrande om att NSF- anhängarna till följd av polisledningens beslut kunde avhålla sin manifestation, tilläggas att denna enligt vad som upplysts varade någon minut, vilket skall jämföras med de 30 minuter som i tillståndsbeslutet hade tillerkänts NSF för genomförandet av demonstrationen på varvets parkeringsplats. Åtgärden att köra NSF-anhängarna tillbaka till Kvarngatan Med hänsyn till vad som har uppgetts om att NSF-anhängarna accepterade att följa med bussen tillbaka till Kvarngatan föranleder polisens handlande i detta hänseende inte något uttalande från min sida.

text: Avslutande synpunkter Jag har inte någon anledning att betvivla polismyndighetens uppgift att dess handlande bestämdes av omsorg om NSF-anhängarnas säkerhet, och jag är medveten om att omständigheterna kring demonstrationer ibland kan vara sådana att polismyndigheterna försätts i svårbemästrade situationer. Jag har i ett antal ärenden kunnat konstatera att polismyndigheterna har haft svårt att tillägna sig och på ett riktigt sätt tillämpa det ganska komplicerade regelsystem som aktualiseras i samband med allmänna sammankomster (se t.ex. JO 1991/92 s. 52, 1992/93 s. 62 och 1996/97 s. 89 samt dnr 4345- och 4383-1993, 3421-1994, 3691- och 4084- 1995 samt 520-1998). Det kan emellertid självfallet inte accepteras att, som i detta fall, en polismyndighets handlande med anledning av en demonstration knappast i något enda hänseende grundas på överväganden av rättslig art. Särskilt anmärkningsvärt är att myndigheten här rent faktiskt kom att överta ansvaret för genomförandet av åsiktsmanifestationen genom att, mot deltagarnas vilja och med åsido-

text: sättande av sitt eget tillståndsbeslut, såväl välja plats för manifestationen som bestämma om formerna för dess genomförande. Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndigheten i detta ärende har visat prov på en förvånande brist på kunskap om det regelsystem som gäller för genomförandet av demonstrationer och andra allmänna sammankomster.

text: Mina iakttagelser i ärendet ger mig härutöver anledning till några kommentarer av mera allmänt slag.

text: I förarbetena till regleringen i

text: 2 kap.

text: RF framhålls att det demokratiska styrelseskicket inte kan bli annat än en tom form, om de enskilda medborgarna inte har en vidsträckt frihet att ta del i opinionsbildningen i samhället genom att uttrycka sina åsikter, bilda föreningar, delta i demonstrationer etc. (

text: SOU 1975:75 s. 89

text: ). Såväl grundlagsstiftaren som lagstiftaren har därför eftersträvat att bereda den enskildes grundläggande fri- och rättigheter ett starkt skydd. Reglerna till skydd för mötesoch demonstrationsfriheterna har i enlighet härmed utformats på sådant sätt att skyddet gäller oavsett vem som anordnar ett möte eller en demonstration och oavsett vilka åsikter som därvid förs fram.

text: Den närmare avvägningen mellan de motstående intressen som kan föreligga vid en demonstration har gjorts av lagstiftaren genom reglerna i

text: ordningslagen

text: . Denna reglering är i princip uttömmande, och det finns således inte utrymme för några lämplighetsöverväganden från en polismyndighets sida vare sig vid tillståndsgivningen eller i själva demonstrationssituationen vid sidan av vad som följer av

text: ordningslagens

text: regler. Jag vill i detta sammanhang återigen erinra om det uttalande av Högsta domstolen som har återgetts i det föregående av innebörd, att den omständigheten att en lagregel innebär ett undantag från en grundlagsskyddad rättighet ger en särskild anledning till restriktivitet vid tolkningen av bestämmelsen. Ett ingrepp i en sådan rättighet kan således aldrig grundas på en analogisk eller extensiv tolkning av en lagregel.

text: Reglerna om allmänna sammankomster innebär bl.a. att polismyndigheten, när den tar ställning till en ansökan om tillstånd till en demonstration, inte får beakta några andra omständigheter än hänsynen till ordning och säkerhet vid eller i anslutning till demonstrationen, hänsynen till trafiken och intresset av att motverka en epidemi. Den skall vid denna bedömning väga intresset av skydd för opinionsbildningens frihet mot de risker som demonstrationen kan ge upphov till i de i lagtexten angivna hänseendena. För att regelsystemet skall fungera på avsett sätt krävs vidare att polismyndigheten, när tillstånd har beviljats, avdelar de resurser och vidtar de åtgärder i övrigt som krävs för att demonstrationen skall kunna genomföras i enlighet med det fattade beslutet. Jag vill i detta sammanhang understryka vikten av att enskilda kan förlita sig på av myndigheter erhållna tillstånd (jfr JO 1973 s. 524). Denna synpunkt gör sig uppenbarligen gällande med särskild styrka, när det som här är fråga om en grundlagsskyddad rättighet (jfr det regeringsbeslut av den 29 november 1993 som refereras i Persson m.fl.,

text: Ordningslagen

text: s. 91 f.).

text: Av det för rättsstaten utmärkande kravet på saklighet och opartiskhet i myndigheternas verksamhet följer att polismyndigheten, varken när den beslutar i tillståndsfrågan eller när den planerar för och genomför den insats som demonstrationen bedöms kräva, får låta sig påverkas av den uppfattning som beslutsfattarna eller den allmänna opinionen kan ha om det budskap som är avsett att förmedlas genom demonstrationen. En annan sak är att polismyndigheten självfallet både i tillståndsärendet och vid sin planering inför en demonstration måste beakta den omständigheten att framförandet av ett kontroversiellt budskap kan komma att medföra särskilda risker för allvarliga ordningsstörningar. Polismyndigheten måste i ett sådant fall vidare ha särskild beredskap för att ingripa mot straffbara handlingar i samband med demonstrationen, vare sig gärningarna begås av deltagare i denna eller av motdemonstranter eller andra personer.

text: De brister i handläggningen av frågor rörande tillämpningen av reglerna om allmänna sammankomster som jag har kunnat iaktta i detta och ett antal tidigare ärenden visar enligt min mening på ett behov av utbildningsinsatser riktade till de befattningshavare inom polisväsendet som har att fatta beslut angående sådana sammankomster. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till Rikspolisstyrelsen för de åtgärder som det kan föranleda.

type: avgorande


title: Anmälan mot Polismyndigheten i Södermanlands län med anledning av bristfällig identitetskontroll av misstänkt och mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Nyköping, för att underlåtit att ta ställning till om en anmälan skulle upprättas

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Södermanlands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Nyköping, enligt i huvudsak följande.

text: I september 2005 fick han ett beslut från åklagarkammaren i Nyköping i vilket angavs att en förundersökning mot honom rörande stöld/snatteri hade lagts ned. Han hade dock inte varit föremål för någon förundersökning. Däremot hade hans bror vid ett tidigare tillfälle uppgett hans personnummer i samband med att denne var misstänkt för brott. AA ringde upp ansvarig åklagare och fick beskedet att han skulle tala med sin bror. Något annat kunde han inte göra enligt åklagaren.

text: Utredning

text: Polismyndighetens handlingar i ärendet K22652-05 och diarieblad och beslut i åklagarkammarens ärende 202-2093-05 granskades.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över identitetskontrollen av den person som kom att identifieras som AA i ärendet. Polismyndigheten skulle vidare lämna upplysningar om vilka kontakter som eventuellt förevarit mellan polisen och åklagaren angående den nu nämnda identifieringen.

text: Polismyndigheten anförde följande.

text: Bakgrund

text: Av handlingarna i ärendet framgår att en polispatrull stoppade en personbil i Nyköping den 25 augusti 2005 med anledning av körförbud. I bilen fanns tre personer som greps för bl.a. förberedelse till stöld. En av de gripna uppgav identiteten tillhörande AA. Identiteten har kontrollerats av polisassistenten BB inne på stationen genom dataslagningar. Personen i fråga satt sedermera anhållen under nästan 7 timmar. Förundersökningen mot personen som var föremål för ingripandet lades ned den 26 augusti 2005 av Åklagarkammaren i Nyköping.

text: Utredningen

text: Närpolisen i Nyköping har vidtagit åtgärder för att komma till klarhet om det verkligen var en felaktig identifiering som skett den aktuella morgonen. Polisassistenten BB tittade initialt på ett passfoto utvisande AA och kunde konstatera att denne inte var helt olik den minnesbild han hade av den som var föremål för ingripandet. Närpolischef CC och polisassistenten BB har därefter sammanträffat med AA varvid det stod klart för polisassistenten BB att det inte var denne person som han höll förhör med i aktuellt ärende. Närpolischef CC framförde därefter en ursäkt till AA för det inträffade. Enär det står klart att någon falskeligen tillvitat AA en brottslig gärning genom att uppge dennes namn har även en anmälan beträffande falsk tillvitelse upprättats. Polismyndigheten kommer att rätta, på vedertaget sätt, de dataregister där personuppgifterna beträffande AA felaktigt införts. Polisassistenten BB kan inte i detalj minnas hur identifieringen gick till men anger att han normalt brukar förhöra personen i fråga mot de tillgängliga datasystemen, såsom släktband, signalements-, pass-, belastnings- och misstankeregister. Polisassistenten BB uppger dock att personen han förhörde gav ett lugnt och städat intryck och svaren som angavs på frågorna inte gav anledning till någon misstanke att det inte var rätt person. Något passfoto infordrades dock aldrig och anledning till detta kan Polisassistenten BB inte erinra sig. Vad som förevarit vid kontakterna mellan Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har ej kunnat utredas.

text: Bedömning

text: Polismyndigheten finner att det står klart att en felaktig identifiering har gjorts varvid AA:s personuppgifter kommit in i utredningen. Identifieringen har inte följt de rutiner som får anses gälla för hur ett sådant förfarande skall gå till. JO har tidigare i flera ärenden gett uttryck för sin syn på hur en identifiering skall genomföras och vilken styrka de olika uppgifterna får anses ha. Polismyndigheten finner det anmärkningsvärt att det under utredningens gång inte infordrats en kopia på AA:s passfoto eller att anhörig kontaktats för verifikation av identiteten. Dessa åtgärder kanske skulle ha medfört att den gripne avslöjats. I en PM från polisassistenten BB framgår att denne är relativt väl förtrogen med de rutiner som gäller för uppgiften. Det hela får enligt Polismyndighetens uppfattning ses som ett förbiseende från polisassistenten BB:s sida vid en tidpunkt på dygnet där risken för misstag är som störst. Polismyndigheten ser allvarligt på det inträffade och kommer att uppmärksamma medarbetarna i myndigheten på vikten av att rutinerna beträffande identifieringar följs så långt detta är möjligt.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över det telefonsamtal som AA hade med, som det fick förstås, extra åklagaren DD vid åklagarkammaren i Nyköping efter det att förundersökningen lagts ned. Därvid skulle också anges vilka eventuella överväganden som åklagaren gjorde eller åtgärder som han vidtog med anledning av samtalet.

text: Åklagarmyndigheten inkom med ett yttrande till vilket var bifogat upplysningar från chefsåklagaren EE (här utelämnade; JO:s anm.) och dåvarande extra åklagaren DD.

text: DD

text: Resumé

text: Den 25 augusti 2005 greps och anhölls tre personer misstänkta för förberedelse till stöld (K 22652-05). En av de misstänkta identifierades av polisen som en AA, en uppgift som jag saknade anledning att ifrågasätta. Dagen därpå hävdes anhållandebesluten och förundersökningen lades ned på den grunden att brott inte kunde styrkas.

text: Ytterligare några dagar senare blev jag uppringd av en man som uppgav sig heta AA och som undrade varför han erhållit ett beslut om nedlagd förundersökning. Efter att jag förklarat vad som hänt i ärendet sa mannen att det sannolikt var hans bror, FF, som gripits och falskeligen uppgett AA:s identitet. Detta hade nämligen inträffat tidigare när FF varit misstänkt för brott. Mannen berättade vidare att han vid dessa tidigare tillfällen polisanmält FF vilket lett till att denne dömts för falsk tillvitelse och att han nu avsåg att åter anmäla brodern. Detta var även vad jag rådde honom till. Eftersom båda bröderna är bosatta i Stockholmsområdet förutsatte jag att en anmälan skulle göras till polismyndigheten där.

text: Överväganden och åtgärder med anledning av samtalet

text: Telefonsamtalet rörde huvudsakligen frågan vilken betydelse dessa nya uppgifter hade för stöldärendet. Eftersom förundersökningen mot AA redan var nedlagd och han inte längre var misstänkt för något brott ansåg jag att de inte föranledde någon åtgärd från min sida. Vad därefter gäller frågan om inledande av förundersökning angående falsk tillvitelse så litade jag på att mannen som ringde, i likhet med tidigare tillfällen, själv skulle göra en polisanmälan. I efterhand inser jag att jag själv borde ha agerat i direkt anslutning till telefonsamtalet. Den försummelse som denna underlåtenhet möjligtvis kan anses innebära får jag hänföra till den korta tid jag verkat inom åklagarväsendet och min orutin beträffande ledning av förundersökningar. Jag tillträdde tjänsten som extra åklagare den 15 augusti 2005. Förundersökning mot FF angående falsk tillvitelse inleddes den 23 november 2005.

text: Åklagarmyndigheten

text: Bedömning

text: En förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av andra skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Detta framgår av

text: 23 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: . Av 3 § samma kapitel framgår att ett beslut att inleda förundersökning skall fattas av polismyndighet eller åklagaren. Av åklagarens yttrande framgår att AA lämnat uppgift till åklagaren om att det sannolikt var hans bror som gripits vid aktuellt tillfället och falskeligen uppgett AA:s identitet. Det naturliga i den situationen hade varit att åklagaren på eget initiativ i vart fall arrangerat så att AA fått möjlighet att lämna sina uppgifter till polisen för senare ställningstagande i frågan om inledande av förundersökning. Åklagarens relativt korta tid på åklagarbanan och därmed sammanhängande orutin har angetts som förklaring till att så inte skedde. Av yttrandet framgår att förundersökning avseende falsk tillvitelse numera har inletts.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaren men hörde inte av sig.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att en person greps och anhölls senare som misstänkt för förberedelse till stöld den 25 augusti 2005 och då uppgav att han hette AA. Han kom också att identifieras som denne. Därefter har det kunnat konstateras att identifieringen var felaktig.

text: Som polismyndigheten anfört har JO tidigare uttalat sig i frågan om identifiering av en misstänkt (se t.ex. JO 2000/01 s. 137, särskilt s. 162 f., och JO:s beslut den 29 augusti 1994, dnr

text: ). JO har därvid bl.a. framhållit att det inte kan godtas att en persons identitet fastställs enbart på grund av att han eller hon har lämnat korrekta svar på kontrollfrågor avseende uppgifter som finns i offentliga register

text: eller som annars är lättåtkomliga. Det är inte svårt för den som så önskar att få fram uppgifter om namn, personnummer, adress och telefonnummer m.m. avseende någon som man vill utge sig för att vara. Beträffande en nära anhörig eller någon annan person som man känner väl kan detta vara information som personen i fråga har utan att ens behöva göra några efterforskningar. Som acceptabla metoder för att identifiera någon som inte kan visa upp en godtagbar legitimationshandling har JO nämnt att polisen, utöver att ställa kontrollfrågorna, kan kontakta någon tillförlitlig person som känner den misstänkte eller kan använda sig av kopior av foto och passunderlag från passregistret.

text: BB har uppgett att han inte i detalj kan minnas hur identifieringen gick till, annat än att de svar han erhöll på sina frågor inte gav anledning till någon misstanke om att uppgifterna var felaktiga. Han har angett att han normalt brukar förhöra personen i fråga mot tillgängliga datasystem. I förevarande fall infordrades dock inte något passfoto och anledningen till detta har inte kunnat klarläggas. Av de nyss anförda följer att det inte kan godtas att man fastställer en persons identitet på det sätt som skett. Polismyndigheten förtjänar kritik i denna del.

text: När AA erhöll beslutet att den aktuella förundersökningen hade lagts ned kontaktade han DD. AA uppgav då att det sannolikt var hans bror som felaktigt använt sig av hans identitet. Han har vidare uppgett att han då fick rådet att prata med sin bror medan DD har angett att han gav AA rådet att polisanmäla sin bror. Uppgifterna om vad som sades vid samtalet går således något isär. Jag har inte funnit det meningsfullt att vidare utreda saken utan vill endast med anledning av det inträffade anföra följande.

text: En för brott misstänkt person som inför en polis felaktigt uppger sig vara någon annan kan göra sig skyldig till falsk tillvitelse (jfr

text: 15 kap. 7 § brottsbalken

text: Enligt

text: 20 kap. 5 § rättegångsbalken

text: (RB) får brott av målsägande anges till åtal hos åklagare eller polismyndighet. Med angivelse till åtal är att förstå en till åklagare eller polismyndighet riktad anmälan om brott (jfr bl.a. Olivecrona, Rättegången i brottmål enligt RB, 3:e uppl., s. 81). Bestämmelsen gäller vare sig angivelse är villkor för allmänt åtal eller inte (Gärde m.fl., Nya

text: rättegångsbalken

text: , s. 239). Det föreligger således en principiell skyldighet för en åklagare att ta upp en anmälan om brott. En anmälan kan göras såväl muntligen som skriftligen. Om en anmälan görs till åklagaren underrättar denne polismyndigheten.

text: DD borde således, med anledning av de uppgifter han fick vid telefonsamtalet, ha tagit ställning till om dessa var sådana att en anmälan om brott skulle upprättas och, för det fall att så skulle ske, därefter ha underrättat polismyndigheten. Med hänsyn till hans vid tidpunkten relativt korta tid inom åklagarväsendet och därmed sammanhängande bristande rutin finner jag inte anledning till annat än att rikta kritik mot honom för hans underlåtenhet att göra detta.

text: Vad som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Kritik mot Unionens arbetslöshetskassa för långsam handläggning av ett ärende om arbetslöshetsersättning

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Unionens arbetslöshetskassa för långsam handläggning av hennes ansökan om arbetslöshetsersättning. Hon uppgav bl.a. följande. Hon anmälde sig som arbetssökande den 5 maj 2008 och skickade in nödvändiga handlingar till kassan. Långt senare bad kassan henne komplettera sin ansökan med vissa uppgifter med anledning av att hon innehade en jordbruksfastighet. Hon efterkom föreläggandet men hade den 28 augusti fortfarande inte fått någon ersättning.

text: Utredning

text: Kassan anmodades att göra en utredning och yttra sig över AA:s anmälan. I sitt yttrande angav kassan följande.

text: När det gäller hanteringen av ärendet kan konstateras att det har tagit kassan cirka nio veckor att påbörja handläggningsåtgärder, då räknat från att de första handlingarna funnits tillgängliga. Därefter kan konstateras att den efterföljande hanteringen som omfattar tiden från det att fullgott beslutsunderlag fanns hos kassan till dess att beslut fattades, har varit tre veckor. Därtill har det dröjt ytterligare en vecka innan utbetalning skett (utbetalningen skedde den 4 september 2008, JO:s anmärkning). När det gäller ärendets karaktär bedömer kassan att det är mer komplicerat än ett normalärende, vilket sammanhänger med att det krävs ett mer omfattande beslutsunderlag i de fall den sökanden innehar en jordbruksfastighet.

text: Trots att det rör sig om ett något mer komplicerat ärende kan den ovan redovisade handläggningstiden inte anses följa de riktlinjer som framgår av kommentaren till

text: 47 §

text: ALF (lagen [1997:238] om arbetslöshetsförsäkring, JO:s kommentar). Kassan medger att det under våren – sommaren 2008 har funnits vissa problem med fördröjda handläggningstider, vilket huvudsakligen kan förklaras med att omfattande verksamhetsförändringar har gjorts under 2008. Tydliggöras bör att f.d. HTF och Sifs arbetslöshetskassor gick samman den 1 januari 2008 och bildade Unionens arbetslöshetskassa. Kassorna flyttade därefter till gemensamma lokaler

text: den 1 juni 2008 och bytte vid samma tidpunkt till ett nytt ärendehanteringssystem. Som en tillkommande omständighet har ärendehanteringen i nu aktuellt fall skett under semesterperioden och där handläggaren som varit ansvarig för ärendet haft semester under tiden 9-27 juni 2008, 11-22 augusti 2008 samt 1 september 2008. När en handläggare är frånvarande under en längre sammanhängande tid ska ansvarig sektionschef överlämna ärendet till en vikarierande handläggare, vilket inte har skett i detta fall. Konstateras kan att dessa omständigheter sammantaget har lett till en för AA otillfredsställande situation, vilket kassan beklagar.

text: AA gavs möjlighet att yttra sig över remissvaret men hörde inte av sig.

text: Bedömning

text: Från det att AA anmälde sig som arbetssökande och sände in de första handlingarna till kassan, till dess hon fick den första utbetalningen från kassan tog det nästan fyra månader. JO delar kassans bedömning att handläggningstiden – även med beaktande av att det inte varit fråga om ett normalärende – varit oacceptabelt lång. Särskilt anmärkningsvärt är att det tagit drygt åtta veckor från det att AA:s formella ansökan om arbetslöshetsersättning kom in till dess hon ombads komplettera densamma. Även om orsaken till den långa handläggningstiden delvis beror på de verksamhetsförändringar som skett förtjänar kassan kritik för handläggningen av ärendet.


title: Anmälan mot Länsarbetsnämnden i Värmlands län m.fl. angående avanmälan av arbetssökande m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde till JO klagomål mot arbetsförmedlingen i Karlstad, en enhet inom Länsarbetsnämnden i Värmlands län, och mot arbetslöshetskassan Alfa.

text: Av anmälan med senare kompletteringar, inklusive bilagor, framgick i huvudsak följande. AA mottog den 26 september 2000 ett meddelande från arbetsförmedlingen i Karlstad om att han den 20 september 2000 avanmälts vid förmedlingen samt att arbetslöshetskassan Alfa informerats. Han blev mycket förvånad och kontaktade samma dag arbetsförmedlingen. Skälet till avanmälan visade sig vara att han inte hade inställt sig till ett informationsmöte den 20 september enligt en kallelse som skulle ha skickats i lösbrev ”någon gång i början” av september. AA hade emellertid inte fått någon sådan kallelse och det fanns inte heller någon notering i daganteckningarna i arbetsförmedlingsregistret om att kallelsen hade skickats. Handläggaren vid förmedlingen påanmälde honom fr.o.m. den 1 juni 1999, men uppgav att det inte var möjligt att återkalla eller rätta avanmälan utan hänvisade honom till arbetslöshetskassan, vilken i sin tur hänvisade honom tillbaka till förmedlingen. AA fick därefter en utbetalningsavi från kassan, omfattande ersättning för färre dagar än vad han yrkat. AA efterfrågade ett beslut men fick beskedet att avin utgjorde beslutet. Efter åtskilliga kontakter utfärdade kassan den 17 november 2000 ett beslut i vilket AA, med hänvisning till att han avanmälts, frånkändes rätt till ersättning under perioden 21-25 september. Kassans beslut föregicks av en muntlig kontakt den 7 november med handläggaren vid förmedlingen. Av en daganteckning i arbetsförmedlingsregistret framgår att handläggaren vid samtalet uppgav dels att han inte kunde bekräfta att AA stått till arbetsmarknadens förfogande under de aktuella dagarna, dels att AA hänvisats till att söka ersättning hos ”postverket” för dessa dagar. Efter att AA begärt omprövning av kassans beslut, vidhöll kassan sitt ställningstagande i ett omprövningsbeslut den 3 januari 2001. I omprövningsbeslutet anförde kassan att AA varit avanmäld vid förmedlingen samt att han, om han ansåg avanmälan felaktig, fick kontakta länsarbetsnämnden för fortsatt utredning.

text: AA:s missnöje gällde att förmedlingen avanmält honom trots att han inte fått någon kallelse och förmedlingen inte heller kunnat visa att kallelse skickats. Han var vidare missnöjd med att förmedlingen inte återkallat avanmälan då den fick vetskap om att han inte mottagit kallelsen. AA ansåg också att beskedet om avanmälan borde ha kunnat nå honom tidigare.

text: När det gäller kassans handläggning var AA kritisk mot att kassan godtagit arbetsförmedlingens avanmälan utan att pröva hans invändning. Vidare klagade AA på att han först efter åtskilliga kontakter med kassan lyckades få ett beslut rörande den uteblivna ersättningen samt på att detta beslut inte heller innehöll någon självständig bedömning i saken.

text: AA efterlyste i sina skrivelser en utredning om ansvarsfördelningen mellan arbetsförmedling och arbetslöshetskassa. Han underströk också att en avregistrering vid en arbetsförmedling medför inte bara att den arbetssökande avstängs från arbetslöshetsersättning, utan också att möjligheten att beviljas socialbidrag försvinner, vilket innebär att samhällets skyddsnät dras undan.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Länsarbetsnämnden i Värmlands län för utredning och yttrande avseende arbetsförmedlingens handläggning.

text: Till länsarbetsnämndens remissvar var fogat ett yttrande från arbetsförmedlingen, i vilket bl.a. följande anfördes (bilagor här utelämnade).

text: Bakgrund

text: Arbetsförmedlingen Karlstad översänder den 7 september 2000 en kallelse till AA där han uppmanas komma till Arbetsförmedlingen för att få ytterligare information om aktuella program inom Karlstads kommun och Värmlands Idrottsförbund. När den skriftliga ”anvisningen” utsänds så används ej den blankett som finns i AISsystemet (Arbetsförmedlingens interna datasystem) utan annan blankett används, se bilaga. Manuell daganteckning görs ej. En automatisk förändring sker i AIS och det är att sökkategorin ändras från 11 (= helt arbetslös) till 13 (= i väntan på program/åtgärd). Då AA ej hörsammar kallelsen till informationen den 20 september så översänder Arbetsförmedlingen avanmälan till AA och berörd a-kassa. 26 september besöker AA Arbetsförmedlingen med anledning av att han nu mottagit avanmälan. Blir då ånyo ”påanmäld” som arbetssökande. AA informerar då att han ej fått kallelsen daterad den 7 september 2000. AA uppmanas av Arbetsförmedlingen att kontakta Posten för att kontrollera att adressregister är i sin ordning och för att undvika framtida problem med postförsändelser. a) De rutiner som Arbetsförmedlingen har innebär följande. Det s.k. Aktuellt datum ändras ej om frånvaron från Arbetsförmedlingen varit en kortare tid. I detta fall anses tiden vara – en kortare tid. För sökanden/kunden är detta – Arbetsförmedlingens bedömning – en fördel om det vid ett senare tillfälle skulle bli aktuellt med ett ev. anställningsstöd – då just Aktuellt datum är av stor betydelse. b) Om dokumentationen i Arbetsförmedlingens AIS-system hade hanterats enligt gällande regler, så bedöms att anvisningen den 7 september uppfyller gällande regler för anvisning till program. Arbetsförmedlingen kan nu konstatera att dokumentationen ej uppfyller gällande krav, vilket innebar att den arbetsförmedlare som träffade AA den 26 september ej hade all

text: behövlig information i det aktuella ärendet. Praxis är att om Arbetsförmedlingen ”upptäcker” en felaktighet rörande besöksmarkering så kan givetvis rättelse göras. – – – c) Arbetsförmedlingen har informerat om att kallelse utskickades den 7 september – då också skatkategori ändrats från 11 - 13. Arbetsförmedlingen använde vid detta tillfälle en ”kallelseblankett” som ej finns i AIS-systemet vilket innebar att en manuell dokumentation skulle ha gjorts i AIS-systemet. Se punkt b. d) – – –

text: e) Hur kontakten mellan arbetsförmedlingen och den arbetssökande skall vara, finns klart reglerat i bl.a. a-kassereglerna. f) Utskick av anvisningar till arbete alternativt program går via traditionell posthantering. Mottagningsbevis används vid tillfällen som Omprövning av beslut alt Överklagan av beslut, etc. – – –

text: Slutsats:

text: Kan konstateras att Arbetsförmedlingen borde använt det blankettsystem som finns i AIS-systemet – för anvisning till program – och ej eget producerat material. Denna hantering medförde dels att dokumentationen blev bristfällig samt att eventuell rättelse av besöksmarkering uteblev. Rättelse av besöksmarkering torde vara aktuellt för AA tidsperioden 20 september - 25 september 2000. Med anledning härav så har kontakt tagits med Alfa-kassan i Borås, som omgående kommer att utbetala ersättning för tidsperioden 20-25 september 2000.

text: Länsarbetsnämnden uppgav i sitt remissvar i huvudsak att AA var berättigad till rättelse av besöksmarkering för perioden 20 september - 25 september 2000.

text: Ärendet remitterades därefter till Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) för utredning och yttrande såvitt avsåg arbetslöshetskassans handläggning. AMS anförde följande i sitt remissvar.

text: I en remiss av den 12 mars 2001 har JO begärt att AMS gör en utredning och yttrar sig över Arbetslöshetskassan Alfas handläggning av ärendet. Länsarbetsnämnden i Värmlands län har tidigare yttrat sig till JO avseende Arbetsförmedlingens i Karlstad handläggning av ärendet. Ärendets natur innebär emellertid att AMS även kommer att beröra frågeställningar som avser arbetsförmedlingens handläggning. – – –

text: Arbetsförmedlingens handläggning av ärendet.

text: Meddelande om avanmälan AA har framfört kritik mot att meddelandet om avanmälan kom honom tillhanda först flera dagar efter det att avanmälan gjordes. Arbetsmarknadsverket, AMV, har ett avtal med Posten avseende utskrift, kuvertering och brevbefordran av avanmälningar. Varje natt sker en elektronisk överföring av avanmälningar till arbetslöshetskassorna och Posten. Meddelandet om avanmälan når arbetslöshetskassan påföljande dag. Dagen efter avanmälan, dvs. samma dag som meddelandet om avanmälan når arbetslöshetskassan, skapas automatiskt en daganteckning i arbetsförmedlingens interna datasystem AIS om att sökandes ersättningsrätt har upphört och med uppgift om vilken arbetslöshetskassa som avses. Avseende meddelandet till den arbetssökande behandlas det som under dagen har registrerats i AIS, på natten. Meddelandet om avanmälan når normalt den arbetssökande ytterligare en dag eller möjligen två dagar därefter, dvs. med någon dags fördröjning i förhållande till meddelandet till

text: kassan. Befordringstiden är i detta avseende helt beroende av postens allmänna utdelningsrutiner.

text: Formen för utsändande/delgivning av kallelser. JO har i ett tidigare beslut (dnr 2862-1997) konstaterat att arbetsförmedlingens förfarande att sända kallelser i lösbrev inte äventyrar rättssäkerheten för den enskilde och har gjort följande uttalande: ”Att utebli från ett möte hos arbetsförmedlingen får således inte automatiskt till följd att man avstängs från arbetslöshetsersättning, utan arbetslöshetskassan har att självständigt pröva ersättningsärendet. Mot den bakgrunden anser jag inte att arbetsförmedlingens förfarande att sända kallelser i lösbrev äventyrar rättssäkerheten för den enskilde”.

text: Kallelser och anvisningar sänds inom AMV med lösbrev, om inte särskilda skäl i det enskilda fallet talar emot det. Det faktum att AMV har valt att delge de arbetssökande kallelser med lösbrev får, precis som AA har påpekat konsekvenser i de fall den arbetssökande hävdar att han/hon inte har mottagit kallelsen. Avsändaren har på sedvanligt vis bevisbördan för att meddelandet når mottagaren. Kan arbetsförmedlingen inte visa att den arbetssökande har nåtts av kallelsen, föreligger inte längre skäl för en avanmälan. Arbetsförmedlingen bör i sådana fall skall begagna sig av möjligheten till rättelse av besöksmarkering (5 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om ekonomiskt stöd vid arbetslöshet).

text: Formkraven på arbetslöshetskassans beslut AA har bland annat kritiserat kassans förfarande att inte skicka ett formligt beslut avseende avanmälan, utan som det förstås, att beslutet endast indirekt framgår av den utbetalningsavi han har fått. AA anser att arbetslöshetskassan skall vara skyldig att meddela ett särskilt beslut med överklagandehänvisning. Försäkringsenheten har i sitt yttrande redogjort för innehållet i

text: 9 § lagen (1997:238)

text: om arbetslöshetsförsäkring, ALF, 3 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om ekonomiskt stöd vid arbetslöshet samt den kommentar till 9 § som finns i AMS regelbok för arbetslöshetskassor. Arbetslöshetskassan Alfa har, genom att låta utbetalningsavin utgöra ett grundbeslut, agerat i enlighet med ovan nämnda författningar och anvisningar. AMS noterar att AA begärde att få, och erhöll, ett separat beslut om avslag avseende perioden den 21 september 2000 t.o.m. den 25 september 2000, försett med överklagandehänvisning. AMS anser inte att det finns anledning att kritisera Arbetslöshetskassan Alfa i detta avseende. AMS har förståelse för AA:s kritik avseende utformningen av det första beslut han erhöll. Bakgrunden till gällande ordning är som följer. Varje gång en arbetssökande som har ett pågående ersättningsärende deklarerar arbetslöshet på kassakort som sänds till arbetslöshetskassan gör han eller hon anspråk på ersättning. Arbetslöshetskassan fattar genom en automatiserad rutin ett beslut om utbetalning, dvs. rätten till ersättning. Det sker ett mycket stort antal avanmälningar varje år. I de allra flesta fall är förklaringen till att en avanmälan sker helt naturlig och okontroversiell, den enskilde är helt enkelt inte längre arbetslös eller har annat förhinder och finner därför ingen anledning att kontakta eller besöka arbetsförmedlingen. Att utanför det automatiska systemet fatta traditionella beslut i varje ärende där en avanmälan har skett skulle bli en mycket omfattande administrativ åtgärd. Det är således av praktiska skäl man har accepterat en ordning där utbetalningsavin får utgöra ett första beslut. För att en sådan ordning ska kunna vara acceptabel förutsätts emellertid, enligt AMS mening, att det av avin på ett tydligt sätt framgår hur många dagar den enskilde har begärt ersättning och hur många dagar som den enskilde har beviljats ersättning. Utbetalningsaviernas utseende varierar från kassa till kassa. Den avi AA har erhållit uppfyller inte dessa krav. Därtill borde det enligt AMS mening övervägas om det inte borde finnas en överklagandehänvisning på utbetalningsavierna, vilket inte är fallet idag.

text: Arbetslöshetskassans handläggning av ärendet AA anför vidare att Arbetslöshetskassan Alfa inte i egentlig mening har gjort en prövning av själva sakfrågan och inte har lämnat relevanta motiveringar i sina beslut. Med anledning av vad AA har anfört i sina skrivelser angående

text: förvaltningslagen

text: finns anledning att påpeka att

text: förvaltningslagen

text: inte är tillämplig på arbetslöshetskassornas handläggning eftersom de inte är att betrakta som myndigheter.

text: Förvaltningslagens

text: bestämmelser om bland annat kommunicering av beslutsunderlag och motiveringsskyldighet är således inte direkt tillämpliga på en arbetslöshetskassas handläggning. AMS har emellertid uttalat att

text: förvaltningslagens

text: handläggningsregler, generellt, bör utgöra ett rättesnöre i kassornas handläggning. Avseende handläggningen av omprövningsärenden finns en kommentar till en föreskrift (

text: AMSFS 1997:13

text: 97 §

text: ) i AMS regelbok för arbetslöshetskassor, där det bland annat framgår att omprövningsbeslutet bör ha en klargörande motivering samt att vad sökanden har anfört, så långt det är möjligt, bör bemötas. AMS kan konstatera att motiveringarna i kassans beslut (daterat den 17 november 2000) och kassans omprövningsbeslut (daterat den 3 januari 2001) enkelt uttryckt består av återgivande av författningstext, ett konstaterande att AA var avanmäld under en viss tid, men att besluten i övrigt inte innehåller de skäl som har bestämt utgången. Det framgår av arbetsförmedlingens daganteckningar att arbetsförmedlingen kontaktades av Arbetslöshetskassan Alfa angående makulering av avanmälan. Arbetsförmedlaren har givit kassan beskedet att han/hon inte kunde bekräfta att AA stod till arbetsmarknadens förfogande aktuella dagar och att AA istället hade blivit hänvisad till att söka ersättning hos Posten (eftersom han inte hade nåtts av brevkallelsen). Om kassan har vidtagit några ytterligare utredningsåtgärder framgår inte. Av den tidigare nämnda kommentaren till

text: 9 §

text: ALF framgår att om en person gör anspråk på ersättning under tid då arbetsförmedlingen inte har ansett honom vara anmäld som arbetssökande, får kassan utreda saken och fatta ett beslut i ärendet. AMS kan konstatera att det är Arbetslöshetskassan Alfa som har haft ansvaret för att utreda och fatta beslut i ärendet, vilket innebär att kassan rimligen borde ha tagit ställning till frågan huruvida arbetsförmedlingens avanmälan var korrekt eller inte. Arbetslöshetskassan borde givetvis, efter att ha utrett frågan, ha gjort en egen självständig bedömning, vilken borde ha framgått av kassans beslut. AMS anser inte att Arbetslöshetskassan Alfa har utrett ärendet tillfredsställande. Det bör i detta sammanhang påpekas att arbetsförmedlingens handläggning av AA ärende också uppvisar klara brister och att arbetsförmedlingen borde ha gjort en rättelse. Försäkringsenhetens utredning har dessutom visat att arbetsförmedlingen makulerade avanmälan den 20 februari 2001. När Arbetslöshetskassan Alfa tog emot AA:s överklagande till länsrätten den 1 mars 2001 fann man att avanmälan var makulerad. Arbetslöshetskassan Alfa registrerade ändå avanmälan. Arbetslöshetskassan Alfa förtjänar viss kritik även i detta avseende. Arbetslöshetskassan Alfa borde givetvis inte på eget bevåg ha registrerat avanmälan utan istället ha kontaktat arbetsförmedlingen och förhört sig om makuleringen var riktig eller inte.

text: Slutsatser

text: AMS kan konstatera att det av den samlade utredningen i ärendet har framkommit att det finns ett flertal brister, både i arbetsförmedlingens och Arbetslöshetskassan Alfas handläggning av AA:s ärende. AMS avser att göra en översyn av de i ärendet aktuella reglerna avseende avanmälan och tillämpningen av dessa regler.

text: Till remissvaret var fogat bl.a. yttranden av försäkringsenhet vid AMS och kassan.

text: AA kommenterade länsarbetsnämndens remissvar och bereddes tillfälle att kommentera remissvaret från AMS.

text: Bedömning

text: Arbetsförmedlingens handläggning Enligt 3 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om ekonomiskt stöd vid arbetslöshet skall en avanmälan göras om en arbetssökande inte besöker arbetsförmedlingen på den tid som fastställts efter kallelse eller på annat sätt. Detta sker genom att meddelande om avanmälan sänds till arbetslöshetskassan. Kopia av avanmälan skall sändas till den arbetssökande.

text: Som nämns i remissvaret från AMS har JO – justitieombudsmannen Rune Lavin – i ett beslut godtagit att kallelser till möten hos arbetsförmedlingen skickas i lösbrev. Skälet till detta ställningstagande var att följden av en utebliven inställelse inte automatiskt blir att en person avstängs från arbetslöshetsersättning, utan arbetslöshetskassan har att självständigt pröva ärendet. Jag har ingen annan uppfattning.

text: Givetvis gäller dock den vanliga regeln att avsändaren står risken för att en postförsändelse försenas eller kommer bort. Om en arbetssökande uppger att han inte nåtts av en försändelse åligger det således arbetsförmedlingen att visa motsatsen. Om så inte kan ske får den arbetssökandes påstående godtas.

text: I det aktuella ärendet har arbetsförmedlingen hänvisat AA att ta kontakt med Posten AB bl.a. för att utreda vad som skett med försändelsen. Denna uppgift har givetvis ålegat förmedlingen. Om förmedlingen efter en sådan utredning inte hade kunnat visa att försändelsen nått AA skulle en rättelse omgående ha gjorts av avanmälan (se 5 § AMS föreskrifter för länsarbetsnämnderna om ekonomiskt stöd vid arbetslöshet). Redan det förhållandet att det inte antecknats att en kallelse skickats ut borde, då AA:s invändning framfördes, ha föranlett en rättelse av avanmälan. Jag är mycket kritisk mot förmedlingens hantering av denna fråga.

text: Arbetslöshetskassans handläggning AMS anger i sin kommentar till

text: 9 § 3. lagen (1997:238)

text: om arbetslöshetsförsäkring att utbetalningsavin bör kunna ses som kassans grundbeslut i de fall en avanmälan lett till att en sökande fått en utbetalningsavi med färre dagpenningbelopp än han räknat med. Jag riktar därför ingen kritik mot kassan i detta avseende. Se dock vad som anförs nedan.

text: Arbetslöshetskassorna utgör inte myndigheter och är därför inte, som AMS också påpekat, skyldiga att följa

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser i sin ärendehandläggning. AMS uppger emellertid i remissvaret att handläggningsreglerna i

text: förvaltningslagen

text: generellt bör utgöra ett rättesnöre för kassorna. Enligt AMS föreskrifter bör också omprövningsbeslut ha en klargörande motivering och sökandens argument bemötas så långt det är möjligt. I föreskriften anges att uppgifter och påståenden från sökanden, som kassan inte bemött, kan komma att tillmätas betydelse vid en framtida domstolsprövning. Jag vill tillägga att jag anser det självklart att arbetslöshetskassorna, som genom lagstiftning ålagts myndighetsutövning, i sitt beslutsfattande i ersättningsfrågor självständigt skall granska den eller de frågor som är aktuella samt redogöra för denna granskning och den slutsats kassan kommer fram till.

text: I AA:s ärende har kassan i och för sig inför beslutet den 17 november 2000 haft en muntlig kontakt med handläggaren vid förmedlingen. Någon redovisning av dessa uppgifter finns dock inte i beslutet och inte heller något ställningstagande till AA:s påstående att han inte nåtts av kallelsen. Jag är mycket kritisk när det gäller kassans brist på självständig prövning av frågan. Jag delar vidare AMS uppfattning när det gäller kassans hantering i samband med att arbetsförmedlingen i februari 2001 makulerade avanmälan.

text: Sammanfattning m.m. Anmälan aktualiserar frågor som rör ansvarsfördelningen mellan arbetsförmedlingar och arbetslöshetskassor. AA har skickats mellan dessa två instanser utan att få någon klarhet om vilken av dem som skall pröva hans grundläggande invändning, nämligen att han inte nåtts av försändelsen från förmedlingen. Jag instämmer helt i den kritik mot handläggningen som framförts i remissvaret från AMS och delar också AMS bedömning när det gäller behovet av översyn av reglerna rörande avanmälan och tillämpningen av reglerna.

text: Jag vill lägga till följande när det gäller AMS kommentar till 9 § 3. lagen om arbetslöshetsförsäkring, i vilken sägs att avin bör kunna ses som kassans grundbeslut i de fall en avanmälan lett till att en sökande fått en utbetalningsavi med färre dagpenningbelopp än han räknat med.

text: Jag känner stor tveksamhet inför denna rutin. En förutsättning för att förfarandet skall kunna godtas är att informationen på avin är tydlig för den sökande. Detta innebär att det måste framgå om den utbetalda ersättningen inte motsvarar vad som yrkats och vidare måste information lämnas om att den sökande har möjlighet att begära omprövning av beslutet. Rimligen borde också anledningen till att utbetalningen skiljer sig från yrkandet framgå av utbetalningsavin, detta för att den sökande skall kunna argumentera i sin sak inför en omprövning. Ett annat alternativ vore att på utbetalningsavin i dessa fall ange att den sökande kan begära ett beslut av kassan. Jag överlåter till AMS att överväga vilken ordning som kan vara den bästa för att garantera rättssäkerheten för den sökande.

text: Vad som i övrigt anförts föranleder inget uttalande av mig.

text: Ärendet avslutas.