avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
God man/förvaltare
Tillsyn

title: Om överförmyndarnas kontroll av hur många uppdrag ställföreträdare har. Även kritik mot Överförmyndarnämnden i Stockholms stad för brister i detta avseende

sammanfattning: Det är inte ovanligt att överförmyndare har svårt att rekrytera ett tillräckligt antal personer som är villiga att ta på sig uppdrag som ställföreträdare. Med rekryteringssvårigheter ökar behovet av både s.k. professionella ställföreträdare och av mångförmyndare, dvs. de som har ett stort antal ställföreträdaruppdrag och som kanske t.o.m. försörjer sig på dessa. JO konstaterar att det finns en risk för att ställföreträdare som tar på sig alltför många uppdrag inte klarar av att tillgodose samtliga huvudmäns intressen. Antalet uppdrag ska därför beaktas vid lämplighetsbedömningen av gode män och förvaltare. JO uttalar att förmågan att ha många ställföreträdaruppdrag måste bedömas individuellt utifrån vilket slags ställföreträdarskap det är frågan om, hur många andra uppdrag den enskilde redan har anförtrotts samt personens kompetens och erfarenhet. Hon betonar att det måste kunna förväntas att överförmyndare faktiskt har överblick över hur många och vilken typ av uppdrag som en tilltänkt eller redan förordnad ställföreträdare har. Den kunskapen bör även omfatta uppdrag i andra kommuner. I ärendet har JO särskilt granskat rutinerna hos Överförmyndarnämnden i Stockholms stad för kontroll av hur många uppdrag som en ställföreträdare har. Nämnden vidtar både i anordnandeskedet och vid den löpande granskningen en viss utökad kontroll när ställföreträdare har ett flertal uppdrag i den egna kommunen. JO är kritisk till att nämnden inte beaktar uppdrag i andra kommuner. Under våren har JO gjort flera uttalanden i frågor som rör överförmyndarverksamheten och har vid ett par tillfällen fäst regeringens uppmärksamhet på beslut som hon har fattat. Även i det här ärendet finner JO anledning att skicka beslutet till regeringen för kännedom.

text: Bakgrund

text: I min tillsyn över överförmyndarväsendet har jag uppmärksammat att det förekommer att enskilda ställföreträdare förordnas för ett stort antal uppdrag. Det har kommit till min kännedom att det tycks vara förhållandet hos bl.a. Överförmyndarnämnden i Stockholms stad. Jag beslutade därför att granska de lämplighetsbedömningar som den nämnden gör av tilltänkta och redan förordnade ställföreträdare, med särskilt fokus på antalet uppdrag som de har i

text: såväl den egna kommunen som i andra kommuner. Initiativet har handlagts i detta ärende.

text: Utredning

text: Överförmyndarnämnden i Stockholms stad anmodades att redogöra för sina rutiner och kontroller i de aktuella delarna samt besvara ett antal frågor, som framgår av myndighetens remissvar.

text: Överförmyndarnämnden yttrade sig i huvudsak enligt följande:

text: JO har frågat om nämnden har några riktlinjer för hur många uppdrag en ställföreträdare kan åta sig och om sådana finns, gör nämnden någon skillnad mellan vad för slags ställföreträdarskap uppdragen avser. Svar: Nämnden har inte någon fast gräns för hur många uppdrag en ställföreträdare får ha. Det finns en riktlinje om att en ställföreträdare som har fler än 20 uppdrag endast ska föreslås eller förordnas om enhetschef tillstyrker detta. En bedömning görs gällande möjligheten att rekrytera en annan person till uppdraget och ställföreträdares förmåga att klara av flera uppdrag. JO undrar vidare om det har betydelse om det finns åtaganden i andra kommuner. Svar: Det är svårt att veta hur många uppdrag en ställföreträdare har i andra kommuner på grund av att det ännu inte finns något nationellt ställföreträdarregister. Alla som gör en intresseanmälan för att bli god man eller förvaltare får frågan om de har uppdrag i andra kommuner. JO vill veta på vilket sätt nämnden bedömer att antalet uppdrag kan ha betydelse för lämpligheten samt vilka överväganden och ställningstaganden som görs om nämnden upptäcker att en redan förordnad ställföreträdare har ett stort antal uppdrag i andra kommuner. Svar: Nämndens bedömning utgår ifrån att en ställföreträdare behöver ha en särskild kompetens och erfarenhet för att hen ska klara av flera uppdrag. Det krävs ett strukturerat arbetssätt och skicklighet för att hantera ett större antal uppdrag på ett sätt som inte är till nackdel för huvudmannen. Ärendets komplexitet är en annan viktig faktor vid bedömningen om en ställföreträdare med många uppdrag ska anses vara lämplig för ytterligare ett uppdrag. Det finns en risk för att en ställföreträdare som tar på sig alltför många uppdrag inte klarar av att tillgodose samtliga huvudmäns intressen. Nämnden kontrollerar om ställföreträdaren klarar av att inkomma med begärda upplysningar och redovisning och hålla de givna respittiderna. Nämnden utövar tillsyn över ställföreträdare genom att granska redovisningar i form av förteckning, årsräkning och sluträkning samt en redogörelse för hur uppdraget har utförts under året. Enligt nämndens rutiner granskas alla ställföreträdare med fler än nio uppdrag av samma handläggare för att på så sätt lättare kunna upptäcka samband och eventuella oegentligheter. I de fall en tidigare årsräkning har granskats med anmärkning eller om det under året har inkommit indikationer på att något kan vara felaktigt eller ohederligt djupgranskas dessa årsräkningar. Nämnden gör årligen en lämplighetsprövning genom att begära utdrag ur polisens belastningsregister samt genom en kreditupplysning på samtliga gode män och förvaltare. Lämplighetsutredning görs också i samband med att klagomål kommer in från huvudmän eller från andra i huvudmannens närhet.

text: Kännedom om ställföreträdare har uppdrag i andra kommuner får nämnden endast i samband med en ny intresseanmälan. I samband med en lämplighetsutredning efter inkomna klagomål gentemot en person med flera uppdrag i Stockholms överförmyndarnämnd kan ställföreträdaren få frågan om hur många uppdrag hen har totalt i landet. JO undrar om det förekommer att en ställföreträdare som av något skäl har bedömts som olämplig får nya uppdrag. Svar: Ja, det har förekommit att en person har avstängts för nya uppdrag under den tid förvaltningen gör en lämplighetsutredning. En sådan utredning kan ha startats på grund av inkomna klagomål men kan även vara på initiativ av förvaltningen själv efter upptäckta oklarheter i en redovisning. Om utredningen inte finner några oegentligheter kan den granskade ställföreträdaren åter få uppdrag. Förvaltningen ska i sitt yttrande till tingsrätten uttala sig om en föreslagen persons lämplighet. Har förvaltningen funnit skäl som kan ha betydelse för dennes lämplighet redovisas det i yttrandet. Bedömningar och lämplighetskontroller redovisas i ärendehanteringssystemet LEX där varje ställföreträdare har ett eget så kallat objektskort samt i rekryteringsverktyget Recruto.

text: Till yttrandet fogade nämnden bl.a. kommunens rutin för rekrytering av ställföreträdare. I de relevanta delarna uppgavs följande:

text: Uppdrag hos andra Överförmyndare

text: I intresseanmälan som den sökande skickar in via Recruto ska personen uppge ifall hen har uppdrag som ställföreträdare i andra kommuner. Om Rekryteringsfunktionen får information om detta inhämtas referenser från Överförmyndaren i kommunen det gäller. Handläggarna gör därefter en enskild bedömning kring huruvida personen behöver delta på introduktionsutbildning eller om ett enskilt samtal bokas in. Under enskilda samtal informeras personen om förvaltningens rutiner för utskick av listan samt annat praktiskt inför framtida uppdrag. – – –

text: Kontroll av befintliga ställföreträdare

text: När en ställföreträdare visar intresse för uppdrag kontrollerar rekryteringsfunktionen hur många uppdrag denne har samt att uppdragen sköts som de ska. De kontrollerar också i Lex att ställföreträdaren inte bedömts som olämplig. Som huvudregel får nya ställföreträdare inte fler än två uppdrag innan att deras första årsräkningar granskats. Hur många uppdrag ställföreträdaren har i andra kommuner kontrolleras inte. Nämnden har under år 2021 beslutat att det inte finns någon övre gräns för hur många uppdrag en enskild ställföreträdare får ha. Rekryteringsfunktionen gör dock en individuell bedömning innan en ställföreträdare får ta fler uppdrag. Om det råder tvivel kring huruvida en ställföreträdare bör få fler uppdrag tas frågan vidare till ansvarig chef.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Både omyndiga och myndiga personer kan under vissa omständigheter få hjälp av en god man eller en förvaltare. Frågan om godmanskap eller förvaltarskap ska anordnas i ett enskilt fall beror på hur stort hjälpbehovet är, men uppdraget kan omfatta att bevaka huvudmannens rätt, förvalta alla eller vissa tillgångar och att sörja för hans eller hennes person. En ställföreträdare ska oavsett uppdragets omfattning omsorgsfullt fullgöra sina skyldigheter och alltid handla

text: på det sätt som bäst gagnar den enskilde. (Se

text: 12 kap.

text: och

text: 3 §§

text: föräldrabalken

text: , FB.)

text: Till god man eller förvaltare ska utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig person. Innan förordnande sker ska personens lämplighet kontrolleras i den utsträckning som behövs, i syfte att bl.a. säkerställa att den som utses är kompetent att klara av uppdraget och att minimera risken för att den enskilde utnyttjas av sin ställföreträdare. (Se

text: 11 kap. 12 §

text: FB och

text: prop. 2013/14:225 s. 33

text: f.)

text: Vissa typer av ställföreträdarskap, t.ex. godmanskap enligt 11 kap. 1–3 §§ FB, beslutas av överförmyndaren. I sådana fall är det nämnden som står för lämplighetsbedömningen. Godmanskap eller förvaltarskap enligt 11 kap. 4 och 7 §§ FB anordnas dock av rätten, som samtidigt förordnar en god man eller förvaltare att utföra uppdraget. I dessa fall ska överförmyndaren enligt

text: 11 kap. 17 a §

text: FB lämna förslag på god man eller förvaltare. Överförmyndaren och domstolen har därvid ett delat ansvar för att den föreslagna ställföreträdaren är lämplig för uppdraget. Enligt förarbetena inskränks dock fullgörandet av domstolens ansvar i frågan normalt till att granska de uppgifter som överförmyndaren har hämtat in i ärendet. Även i sådana fall har överförmyndaren alltså som uppgift att vidta aktiva kontrollåtgärder för att se till att en tilltänkt ställföreträdare är lämplig. (Se

text: a. prop. s. 33

text: f. och 43 f.)

text: I samband med ändringar i framför allt

text: föräldrabalken

text: den 1 januari 2015 – en reform som bl.a. syftade till en skärpt kontroll av dem som föreslås som ställföreträdare – klargjorde lagstiftaren att en omständighet som ska beaktas vid lämplighetsprövningen är om den tilltänkta gode mannen eller förvaltaren redan har många uppdrag. När det gäller hur många uppdrag en ställföreträdare bör kunna ha konstaterades i förarbetena att det är viktigt, för att kunna rekrytera gode män i den utsträckning som behövs, att det finns tillgång till erfarna ställföreträdare som vill åta sig flera uppdrag. Lagstiftaren uttalade vidare:

text: En ställföreträdares förmåga att klara av flera uppdrag är avhängig hans eller hennes skicklighet och erfarenhet samt uppdragens komplexitet. Samtidigt är det, som utredningen framhåller, viktigt att en och samma person inte är god man eller förvaltare för alltför många personer. Det finns en risk för att en ställföreträdare som tar på sig alltför många uppdrag inte klarar av att tillgodose samtliga huvudmäns intressen. Vid den lämplighetsprövning som överförmyndaren ska göra ingår att bedöma om den som förordnas har förutsättningar att klara av uppdraget. Den som utses ska inte ha så många uppdrag att han eller hon riskerar att få svårt att sköta det nya uppdraget. Om det finns en sådan risk, är det inte lämpligt att personen får ytterligare uppdrag. Utgångspunkten är att ett uppdrag som god man eller förvaltare är ett frivilliguppdrag som syftar till att ge den enskilde stöd. Det är därför viktigt att den som utses har tillräckligt med tid för att tillgodose den enskildes behov. (A. prop. s. 35 f.) I författningskommentaren till det skärpta krav på kontroll av lämpligheten som sålunda infördes i

text: 11 kap. 12 §

text: FB framgår att överförmyndaren bör undersöka antalet uppdrag genom att exempelvis göra en kontroll mot det register som den

text: är skyldig att föra över ställföreträdarskap och genom att begära upplysningar från den tilltänkta ställföreträdaren (se a. prop. 43 f.).

text: Enligt

text: 19 kap. 17 §

text: FB utövar länsstyrelsen tillsyn över överförmyndares och överförmyndarnämnders verksamhet. I uppgiften ingår att med råd stödja dessa organ, att främja en enhetlig rättstillämpning och att se till att utbildningen av överförmyndarna, ledamöterna i överförmyndarnämnderna och ersättare är tillfredsställande. Sedan den 1 januari 2025 är det länsstyrelserna i Norrbottens län, Örebro län, Stockholms län, Östergötlands län, Västra Götalands län och Skåne län som utövar denna ordinarie tillsyn över överförmyndarväsendet (20 § förmynderskapsförordningen [1995:379]). Dessa sex länsstyrelser genomför bl.a. årliga inspektioner av överförmyndare och utfärdar gemensamma råd och riktlinjer på olika områden, exempelvis om lämplighetsprövningar.

text: Såvitt här är av intresse rekommenderas i länsstyrelsernas nationella riktlinjer för kontroll av en persons lämplighet att överförmyndare bör kontrollera antalet uppdrag exempelvis genom sitt register samt genom att begära upplysning från den tilltänkta ställföreträdaren. Därutöver anges att överförmyndaren i åtagandeblanketten kan ha en kolumn där en tilltänkt ställföreträdare kan uppge om denne har uppdrag i någon annan kommun och i så fall hur många samt i vilken kommun. Detta för att kunna bedöma lämpligheten utifrån det totala antalet uppdrag. (Se Nationella riktlinjer för kontroll av en persons lämplighet som ställföreträdare, dnr 18647-2018, s. 12.) Motsvarande skrivning finns i den s.k. Överförmyndarpraktikan (se von Schéele & Wallgren, Överförmyndarpraktika [dec. 2024, JUNO], avsnitt 6.d).

text: Det finns inte något uttryckligt krav i lag på att överförmyndaren ska ompröva ställföreträdarens lämplighet under tiden som uppdraget fullgörs. Bestämmelsen i

text: 11 kap. 12 §

text: FB innebär emellertid att ställföreträdaren fortlöpande ska vara lämplig för uppdraget. Enligt

text: 12 kap. 9 §

text: FB har överförmyndarna därtill tillsyn över ställföreträdarna. Det ligger därför i sakens natur att de kontinuerligt ska kontrollera lämpligheten (se protokollet från min inspektion av Södertörns överförmyndarnämnd den 22–24 oktober 2024, dnr 8311-2024). Givetvis får överförmyndarna väsentlig kunskap om ställföreträdarnas förmåga att utföra sina uppdrag genom den återkommande granskningen av deras årsräkningar och årliga redogörelser för de aktuella uppgifterna. Länsstyrelserna har föreslagit att den årliga kontrollen därutöver bör inkludera utdrag ur belastningsregistret (se de nationella riktlinjerna s. 8). Förutom det har jag förstått att vissa överförmyndare regelbundet hämtar in information om förordnade ställföreträdare även från Kronofogdemyndigheten och socialnämnderna.

text: Bedömning

text: Allmänt om s.k. mångförmyndare och lämplighetsbedömningen Det är inte ovanligt att överförmyndare har svårt att rekrytera ett tillräckligt antal personer som är villiga att ta på sig uppdrag som ställföreträdare (se t.ex. protokollet från min inspektion av Överförmyndarnämnden i Umeå-

text: regionen, dnr 2868-2023, och Riksrevisionens granskningsrapport Tillsyn av ställföreträdare och överförmyndare – Statens bristande ansvar för samhällets mest utsatta, RIR 2017:33, s. 30 f.). Med rekryteringssvårigheter ökar behovet både av s.k. professionella ställföreträdare och det som har kallats mångförmyndare. Begreppet mångförmyndare avser en person som har ett stort antal ställföreträdaruppdrag och som kanske t.o.m. försörjer sig på dessa. Sådana ställföreträdare tycks inte sällan tilldelas uppdrag som överförmyndare bedömer vara särskilt svåra. (Se om detta bl.a.

text: SOU 2021:36

text: , Gode män och förvaltare – en översyn s. 297 f.)

text: Jag har inte anledning att generellt ifrågasätta att vissa ställföreträdare har många uppdrag. Förmågan att åta sig och korrekt utföra uppgifter för flera personer med särskilda behov måste emellertid bedömas individuellt. Enligt min mening är flera aspekter av betydelse vid den bedömningen. Exempelvis måste beaktas vilket slags ställföreträdarskap det är fråga om, hur många andra uppdrag den enskilde redan har anförtrotts samt dennes kompetens och erfarenhet. Det framstår vidare som rimligt att anta, vilket Överförmyndarnämnden i Stockholms stad har lyft fram i sitt remissvar, att det krävs ett visat strukturerat arbetssätt och skicklighet för att hantera ett större antal uppdrag på ett sätt som inte är till nackdel för huvudmannen.

text: I sammanhanget måste därtill särskilt uppmärksammas att det finns en risk för att en ställföreträdare som ges alltför många uppdrag inte klarar av att tillgodose samtliga huvudmäns behov av stöd och hjälp, inte minst i personliga kontakter mellan ställföreträdaren och huvudmannen samt med dennes anhöriga (se

text: a. prop. s. 35

text: f.). Det är således angeläget att rekryteringssituationen hos en överförmyndare inte medför att kraven på lämplighet i något avseende sätts lägre (jfr protokollet från nämnda inspektion av Södertörns överförmyndarnämnd s. 6 f. och Riksrevisionens granskningsrapport s. 32 f.).

text: Följaktligen anser jag att det måste kunna förväntas att överförmyndare faktiskt har överblick över hur många och vilken typ av uppdrag som en tilltänkt eller redan förordnad ställföreträdare har. Enligt min mening bör den kunskapen även omfatta uppdrag i andra kommuner, vilket alltså behöver beaktas vid lämplighetsprövningen inför nya uppdrag.

text: Som inledningsvis redovisats är det i vissa situationer tingsrätten som anordnar ställföreträdarskap och förordnar god man eller förvaltare. Om den av nämnden föreslagna personen redan har ett flertal uppdrag men likväl bedöms lämplig anser jag att det finns skäl för nämnden att redovisa de relevanta omständigheterna tillsammans med sin bedömning till tingsrätten. På det sättet får domstolen ett fullgott utredningsunderlag och kan utöva det ansvar för lämplighetsprövningen som lagstiftaren funnit ska ligga på rätten.

text: Närmare om rutinerna hos Överförmyndarnämnden i Stockholms stad Överförmyndarnämnden i Stockholms stad har redogjort för vissa av sina överväganden och åtgärder med anknytning till antalet uppdrag som tilltänkta och redan förordnade ställföreträdare har i andra kommuner.

text: Huvudsakligen framgår att nämnden tillfrågar alla som anmäler intresse för att bli god man eller förvaltare om de har uppdrag som ställföreträdare i andra kommuner. Detsamma anges i nämndens rutindokument, med tillägget att referenser i så fall ska hämtas in från berörda överförmyndare. Eftersom referensfrågan inte berörts i remissvaret är det visserligen något oklart om rutinen följs i denna del. Det är givetvis angeläget att beslutade rutiner efterlevs (jfr mina uttalanden efter inspektionen av Södertörns överförmyndarnämnd). Hur det än är med den saken uppfattar jag att den aktuella rutinen närmast syftar till att ge nämnden underlag för att bedöma om den som anmält intresse för ställföreträdaruppdrag behöver delta i introduktionsutbildning eller om det räcker att hålla ett enskilt samtal med denne. Ändamålet med rutinen tycks alltså inte vara att hämta in information om det totala antalet uppdrag.

text: Efter att en presumtiv ställföreträdare har kommit så långt i rekryteringsprocessen att han eller hon kan anmäla intresse för specifika uppdrag, eller därefter flera, tycks nämnden inte ha någon egentlig rutin för att samla in information om antalet uppdrag i andra kommuner. Nämnden har nämligen uppgett att den endast får kännedom om ställföreträdare har uppdrag i andra kommuner i samband med en ny intresseanmälan. Överförmyndarnämnden kan dock i samband med en lämplighetsutredning efter inkomna klagomål fråga en ställföreträdare med flera uppdrag i nämndens upptagningsområde om hur många uppdrag han eller hon har totalt i landet.

text: Som framgått har det totala antalet uppdrag givetvis betydelse för bl.a. en ställföreträdares förmåga att ha tillräckliga kontakter med huvudmän och deras anhöriga – och i förlängningen även för förmågan att handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde huvudmannen. Nämnden har vidgått att det finns en risk för att en ställföreträdare som tar på sig alltför många uppdrag inte klarar av att tillgodose samtliga huvudmäns intressen. I sammanhanget noterar jag även att nämnden beskrivit att den vidtar viss utökad kontroll när ställföreträdare har ett flertal uppdrag i den egna kommunen. Det gäller både i anordnandeskedet, dvs. vid bedömningen av den presumtiva ställföreträdarens lämplighet för ett visst uppdrag, och vid den löpande granskningen av hur enskilda ställföreträdare utför sina uppdrag. Det är i synnerhet mot den bakgrunden svårt att se några hållbara skäl till varför nämnden då inte beaktar uppdrag i andra kommuner. Jag är sammantaget kritisk till att nämnden inte tar in och behandlar uppgifter om det totala antalet uppdrag inför övervägande av varje nytt förordnande och i den löpande granskningen.

text: Avslutande kommentarer

text: Under arbetet med det här ärendet och i min tillsyn i övrigt har jag förstått att överförmyndare kan uppleva att det är oklart vilka förutsättningar som finns att hämta in uppgifter om ställföreträdares uppdrag från andra kommuner. Överförmyndarnämnden i Stockholms stad har exempelvis framfört att avsaknaden av nationellt ställföreträdarregister gör det svårt att veta hur många uppdrag en ställföreträdare har hos andra överförmyndare. Liknande uppgifter lämnades vid den nämnda inspektionen av Södertörns överförmyndarnämnd, där företrädare beskrev att det med hänvisning till sekretess inte finns något sätt att kontrollera uppgifterna.

text: Sekretess hindrar visserligen inte att överförmyndarna får de uppgifter som behövs i tillsynen (se t.ex.

text: 32 kap. 4 §

text: och

text: 10 kap. 17 §

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400] jämte 12 kap. 9 och 16 kap. 1 och 3 §§ FB). Med det sagt är det givetvis angeläget att det står klart för överförmyndarna vilka förutsättningar man har att vidta de åtgärder som behövs för att kunna fullgöra sina uppgifter.

text: För att bl.a. möta överförmyndarnas behov av att kunna kontrollera hur många huvudmän en ställföreträdare har föreslog den s.k. Ställföreträdarutredningen att ett nationellt register skulle införas över förordnade förmyndare, gode män och förvaltare samt de som har en sådan ställföreträdare (se nämnda

text: SOU 2021:36 s. 437

text: f.). I mitt remissyttrande över betänkandet tog jag inte ställning till behovet av ett sådant register och jag har inte heller nu för avsikt att uttala mig i den frågan (se yttrande den 4 oktober 2021, JO:s dnr R 77-2021). Jag noterar att betänkandet fortfarande tycks beredas inom Regeringskansliet. Under året har jag av olika skäl överlämnat ett par beslut som rör överförmyndarverksamheten till regeringen (se beslut den 24 februari 2025, dnr 6899-2023, och den 30 april 2025, dnr 581-2024). Det finns anledning att skicka även det här beslutet till regeringen för kännedom.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Reb Kerstinsdotter har föredragit ärendet och byråchefen Johan Thorblad har deltagit i beredningen.


nyckelord:
Drogtest
Frihetsberövande
Grundläggande fri- och rättigheter
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Om Kriminalvårdens rutiner för urinprovtagning

org: jo

sammanfattning: Kriminalvårdens rutiner för urinprovtagning och tillämpningen av dessa innebär i praktiken att en intagen så gott som undantagslöst måste lämna sådana prov helt naken. Den främsta anledningen till detta är enligt myndigheten att motverka risken för manipulation. I beslutet uttalar JO att regelverk som avser ingripande tvångsmedel såsom urinprovtagningar inte får utformas på ett alltför generellt och ingripande sätt eller utan beaktande av den s.k. hänsynsprincipen. Hon lyfter vidare fram synpunkter som Europarådets kommitté mot tortyr (CPT) har lämnat på den gällande ordningen. Enligt JO kan den aktuella regleringen och rutinmässiga tillämpningen vid urinprovtagningar ifrågasättas, och hon framhåller att det bör göras individuella bedömningar av om det är nödvändigt att en intagen lämnar urinprov naken. JO är sammanfattningsvis kritisk till hur Kriminalvården har utformat rutinerna och delar CPT:s uppfattning att myndigheten bör se över dem.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 9 november 2021 framförde AA klagomål mot Kriminalvården, anstalten Saltvik, och anförde bl.a. följande.

type: stycke

text: Anstaltens nya rutiner för urinprovtagning innebär att en intagen måste klä av sig naken inför tre kriminalvårdare och lämna provet i deras närvaro. Detta är mycket svårt att genomföra eftersom förfarandet är ingripande och kränkande. Det vore bättre om man i stället fick vara ensam på en toalett med öppen dörr iförd morgonrock efter en visitation. Sedan de nya reglerna infördes har ingen intagen på hans avdelning lämnat urinprov.

text: Tillsammans med anmälan lämnade AA in ett beslut om varning med tillhörande utredning.

text: Utredning

text: Med anledning av att JO begärde att få del av anstaltens skriftliga rutiner för urinprovtagning uppgav en kriminalvårdsinspektör bl.a. följande.

text: Det finns inga lokala riktlinjer för urinprovtagning utan anstalten tillämpar Kriminalvårdens centrala rutiner. Enligt dessa ska den som kontrolleras stå under ständig tillsyn av två kriminalvårdare av samma kön som den intagne. Den som lämnar provet ska göra det naken i ett rum med spegelglas som gör att det inte går att se kriminalvårdarna. Den intagne erbjuds en morgonrock att ha på sig såväl före som efter provtagningen. Ibland kan fler än två kriminalvårdare vara med av säkerhetsskäl eller om ny personal behöver närvara i utbildningssyfte.

text: Därefter remitterades anmälan till Kriminalvården för yttrande om rutinerna kring lämnande av urinprov. JO uppmanade myndigheten att ge sin syn på hur rutinerna förhåller sig till viss reglering och till de uttalanden som Europarådets kommitté mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (CPT) gjorde i sin rapport den 9 september 2021. Vidare skulle Kriminalvården redogöra för hur myndigheten säkerställer att det görs en individuell bedömning när det gäller nödvändigheten av att en intagen lämnar urinprov naken för att syftet med undersökningen inte ska äventyras.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, huvudkontoret, genom dåvarande chefen vid sektionen för verksjuridik, bl.a. följande:

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från säkerhetsavdelningen vid Kriminalvårdens huvudkontor och Region Nord som i sin tur inhämtat uppgifter från anstalten Saltvik. Av uppgifterna framgår i huvudsak följande. AA ankom till anstalten Saltvik den 22 april 2021 med placering på säkerhetsavdelningen. AA har under sin vistelse på anstalten anmodats att lämna drogprov vid två tillfällen. Vid det första tillfället den 28 oktober 2021 uppmanades AA kl. 08.00 att lämna ett urinprov. AA undrade då under vilka former provtagningen skulle ske och uppgav att han inte tänkte medverka om det krävdes att han skulle vara utan kläder då han lämnade urinprovet. Personalen meddelade att provtagningen skulle ske enligt gällande rutiner i enlighet med vad som anges i säkerhetshandboken. AA valde då att vägra lämna drogprov och en rapport om misstänkt misskötsamhet upprättades som senare renderade i en varning. Efter anmodan lämnade AA ett drogprov den 17 december 2021 som genomfördes utan anmärkning. På anstalten Saltvik lämnas urinprov i ett särskilt provtagningsrum beläget på avskildhetsavdelningen. Provtagningsrummet är försett med speglar som innebär att närvarande personal, oftast två, genom speglar kan kontrollera att provet inte manipuleras. Provtagningen inleds med att klienten transporteras till avskildhetsavdelningen och dess provtagningsrum. Med anledning av att säkerhetsavdelningen på anstalten Saltvik utgör den högsta säkerhetsklassen deltar vanligtvis tre personal

text: Report to the Swedish Government on the visit to Sweden carried out by the European Committee for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment (CPT) from 18 to 29 January 2021, CPT/Inf (2021) 20.

text: varav två av personalen befinner sig i provtagningsrummet där de genom speglar kontrollerar att provet inte manipuleras. Eventuell ytterligare personal finns utanför provtagningsrummet. För att motverka risken för manipulation av proven och med hänsyn till den enskildes integritet är rutinen att klienten tar av sig alla kläder i provtagningsrummet och lämnar urinprovet direkt på plats. Klienten får därefter omedelbart ta på sig kläderna efter att provet har lämnats. Klienten får sedan ta del av den fortsatta hanteringen av urinprovet. En klient som uppger sig ha svårt att lämna urinprov och själv vill avvakta, kan hållas avskild från andra klienter i väntan på att provet ska lämnas. I väntan på att lämna prov erbjuds klienten en morgonrock eller andra kläder. – – – I avsnitt 9.2.7 i Kriminalvårdens i säkerhetshandbok anges bl.a. följande. Vid urinprovstagning ska klienten ta av sig samtliga kläder och erbjudas morgonrock (eller liknande) i avvaktan på att lämna urinprovet. Morgonrocken ska alltid tas av helt då klienten lämnar urinprovet för att säkerställa att provet inte manipuleras.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: […] Att lämna ett urinprov är ett kroppsligt ingrepp, en s.k. kroppsbesiktning. Det framgår av fängelselagen att en intagen ska lämna urinprov under vissa förutsättningar. Lagstiftaren har alltså bedömt att det är ett ingrepp som en intagen har en skyldighet att underkasta sig om det bedöms nödvändigt för att kontrollera att den intagne inte är påverkad av vissa i lagen angivna preparat. En av Kriminalvårdens nollvisioner är att förhindra förekomsten av droger i verksamheten. En viktig del i det arbetet är att kontrollera eventuell drogpåverkan. Provtagning ger också ett underlag för identifiering av klienter med missbruksproblematik, vilket kan resultera i viktiga insatser i motivations- och behandlingsarbete. Ett av de viktigaste verktygen i arbetet är urinprovskontroll. Urinprov är det mest effektiva sättet att spåra förekomst av droger. Droger förekommer alltid i en högre koncentration i urin och går dessutom att spåra en längre tid tillbaka, jämfört med till exempel blod eller andra provtagningsmetoder. Urinprovstagning är också ett viktigt instrument för att kunna hålla en drogfri miljö på anstalter och häkten. Den drogfria miljön är en förutsättning för att Kriminalvården med framgång ska kunna genomföra och bedriva behandling. Urinprovstagningen blir därför också ett viktigt hjälpmedel för att stötta klienter i sin förändringsprocess samt för att främja Kriminalvårdens ambition med att minska återfallsrisken. Urinprov tas när en nyintagen kommer till en anstalt, när det föreligger misstanke om missbruk och som stickprover för att upptäcka missbruk i klientpopulationen. Urinprovstagning måste genomföras på sådant sätt att risken minimeras för att urinprovet manipuleras. Risk för manipulation bedöms generellt finnas när någon har ett missbruk. Detta innebär att ett plagg som skymmer relevanta delar av kroppen normalt inte bör användas eftersom detta leder till en ökad risk för manipulation. Vidare bör provet oftast tas i närvaro av personal. Kriminalvården anser alltså inte, oaktat CPT:s synpunkter, att det som huvudregel går att genomföra drogtesterna på något annat sätt än genom att den enskilde är naken i närvaro av personal vid lämnandet av urinprovet. Det finns annars en ökad risk för att urinproverna manipuleras, varvid det inte längre finns något syfte med att ta urinprovet. För det fall en intagen anser att hen har synnerliga skäl för att inte behöva lämna urinprovet i närvaro av personal är det upp till den intagne att visa upp t.ex. läkarintyg som styrker detta.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Artikel 8 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) föreskriver att var och en har rätt till skydd för bl.a. sitt privat- och familjeliv. Denna rättighet kan bara begränsas med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till bl.a. förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter.

text: Motsvarande reglering finns i

text: regeringsformen

text: . Av

text: 2 kap. 6 §

text: framgår att var och en är gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp och andra intrång såsom kroppsvisitation. Skyddet får enligt

text: 2 kap.

text: och

text: 21 §§

text: begränsas genom lag.

text: Det nyss nämnda skyddet har inskränkts genom

text: 8 kap. 6 § fängelselagen (2010:610)

text: enligt vilken en intagen är skyldig att lämna bl.a. urin- eller utandningsprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av någon förbjuden substans såsom alkohol eller narkotika.

text: Vid kroppsvisitation eller kroppsbesiktning ska den som kontrolleras visas den hänsyn som omständigheterna medger. Åtgärderna ska, om möjligt, utföras i närvaro av en annan person än den som genomför kontrollen. Kroppsbesiktning ska, förutom när saliv-, svett- och hårprov lämnas, utföras med beaktande av så stor enskildhet som omständigheterna medger och, om möjligt, i ett enskilt utrymme. Detta sägs i

text: 23 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: Enligt 8 kap. 3 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse, FARK Fängelse, ska den som underkastas en kroppsvisitation eller kroppsbesiktning få ombyteskläder eller annat att skyla sig med, om det behövs och syftet med undersökningen därigenom inte äventyras.

text: Andra prov för drogkontroll än blodprov ska tas av eller lämnas i närvaro av kriminalvårdspersonal. En intagen får dock lämna urinprov enskilt om det finns synnerliga skäl och det kan ske utan risk för att provet manipuleras. Den här regleringen finns i 8 kap. 5 § FARK Fängelse.

text: I Kriminalvårdens allmänna råd till de nu redovisade bestämmelserna anges följande. Det är myndigheten som bestämmer vilken form av prov för drogkontroll en intagen ska lämna. Syftet med ett urinprov kan äventyras om den intagne får ha på sig t.ex. en morgonrock när provet lämnas och det därigenom uppstår en risk för manipulation. Synnerliga skäl att få lämna urinprov enskilt kan finnas t.ex. om en intagen har dokumenterade medicinska svårigheter att lämna urinprov i närvaro av personal. Om den intagne har missbruksproblem finns normalt en risk för att provet manipuleras. (Se råden till 8 kap. Särskilda kontroll- och tvångsåtgärder FARK Fängelse.)

text: Av intresse i ärendet är vidare att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade

text: med frihetsberövandet. Dessutom får verkställigheten inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. (Se

text: 1 kap.

text: och

text: 6 §§

text: fängelselagen

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter och ramen för JO:s granskning Utöver att verka för att påföljder verkställs på ett säkert, humant och effektivt sätt samt förebygga återfall i brott ingår det i Kriminalvårdens uppdrag att bekämpa narkotikamissbruk (se 2 § förordningen [2007:1172] med instruktion för Kriminalvården). Som framgår ger

text: fängelselagen

text: myndigheten långtgående befogenheter för att säkerställa en drogfri miljö i sina verksamheter. Att intagna genomgår urinprovtagningar och andra drogkontroller har ansetts vara viktiga verktyg i det arbetet och för att med framgång kunna behandla intagna och motverka återfall. Eftersom en urinprovtagning under de aktuella villkoren utgör en tvångsåtgärd i form av kroppsbesiktning ställs höga krav på utformningen av rutinerna och genomförandet av själva åtgärden. Det är en självklarhet att sådan tvångsmedelshantering ska präglas av tydlighet och proportionalitet.

text: JO får återkommande klagomål som rör urinprovtagningarna, inte minst om att en intagen i ett enskilt fall då har tvingats att klä av sig sina kläder. Även under inspektioner för intagna fram synpunkter på såväl själva rutinerna som hur det går till när de ska lämna ett sådant prov.

text: Granskningen i det här ärendet rör Kriminalvårdens rutiner för urinprovtagningar och hur dessa förhåller sig till den rättsliga regleringen på området. Jag tar även upp frågan hur myndigheten säkerställer att det görs en individuell prövning av om det är nödvändigt att en intagen lämnar urinprov naken för att syftet med undersökningen inte ska äventyras. I mina uttalanden kommer jag vidare in på bl.a. vissa rekommendationer från CPT, dvs. Europarådets kommitté mot tortyr. CPT har till uppdrag att förstärka frihetsberövade personers skydd mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, och kommittén lämnar efter besök i enskilda stater de rekommendationer som den anser vara nödvändiga i detta syfte. Sverige har liksom andra fördragsstater åtagit sig att samarbeta med kommittén.

text: Se 1987 års europeiska konvention till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (se också

text: prop. 1987/88:133

text: JO brukar som regel inte uttala sig om bedömningsfrågor i enskilda fall, och jag finner inte skäl att frångå denna princip i det följande. Det innebär att jag inte kommer att uttala mig om huruvida det var godtagbart av anstalten Saltvik att uppmana AA att avlägsna sina kläder inför ett urinprov.

text: Närmare om rutinerna för urinprovtagningar och hur dessa genomförs I Kriminalvårdens remissvar beskrivs rutinerna för urinprovtagning på det sättet att den intagne tar av sig alla kläder i provtagningsrummet och lämnar urinprovet direkt på plats. Därefter ska den intagne omedelbart få klä på sig. Detta görs enligt yttrandet för att motverka risken för manipulation och av hänsyn till den enskildes integritet. Jag noterar att det i det citerade avsnittet från myndighetens säkerhetshandbok framstår som om den intagne regelmässigt dock först erbjuds morgonrock, i avvaktan på att lämna sitt prov. De inhämtade muntliga upplysningarna från anstalten Saltvik ger intrycket att tillvägagångssättet där är i enlighet med säkerhetshandboken. Oavsett hur det egentligen förhåller sig står det klart att rutinerna i princip innebär att den intagne alltid ska vara helt naken när han eller hon lämnar själva urinprovet.

text: Av utredningen framgår visserligen att en intagen som inte förmår lämna ett prov erbjuds en morgonrock eller andra kläder. Jag utgår från att det då är fråga om ett avskiljande som äger rum med stöd av

text: 6 kap. 9 § fängelselagen

text: för att genomföra kroppsbesiktningen. I det följande bortser jag både från den situationen och från den mycket begränsade möjligheten som finns enligt 8 kap. 5 § FARK Fängelse att medge en intagen med dokumenterade medicinska svårigheter att lämna urinprov enskilt.

text: Som tidigare redovisats anger 8 kap. 3 § FARK Fängelse att den som underkastas en kroppsbesiktning ska få ombyteskläder eller annat att skyla sig med, om det behövs och syftet med undersökningen därigenom inte äventyras. Å andra sidan sägs i de allmänna råden till bestämmelsen att syftet med ett urinprov kan äventyras om den intagne får ha på sig t.ex. en morgonrock när provet lämnas och det därigenom uppstår en risk för manipulation. Jag uppfattar således att Kriminalvården menar att om det finns en risk för manipulation så ska den intagne vara naken när han eller hon lämnar provet, och samtidigt att om en intagen bär morgonrock så föreligger det mer eller mindre alltid en risk för manipulation. Detta ger intryck av att myndigheten i princip genomgående presumerar en manipulationsrisk. Rutinerna och deras tillämpning i praktiken innebär i vart fall, som jag har varit inne på, att en intagen så gott som undantagslöst måste ta av sig alla klädesplagg och inte får ha något på sig när han eller hon lämnar ett urinprov. Förfarandet framstår som mycket ingripande, i synnerhet som den intagne, som jag förstår det, regelmässigt först genomgår en kroppsvisitation och därefter avlägsnar plagg efter plagg samt kriminalvårdspersonal iakttar den enskilde genom hela processen och även i övrigt kan vidta andra kontrollåtgärder. Vidare tycks alltså tillämpningen av den interna regleringen inte ge något egentligt utrymme för att i ett enskilt fall pröva om den enskilde kan få skyla sig under provtagningen.

text: Den aktuella ordningen har behandlats vid ett flertal tillfällen av CPT. Efter sitt besök i Sverige år 2021 rekommenderade kommittén i sin rapport en översyn av rutinerna för att säkerställa att syftet med att motverka bruket av bl.a. narkotika står i överensstämmelse med den grundläggande respekten för de intagnas människovärde. CPT framhöll att alla rimliga ansträngningar bör vidtas för att minimera den enskildes utsatthet i situationen (embarrassment) och att de som genomgår urinprovtagning normalt sett inte bör tvingas att avlägsna alla sina kläder samtidigt. Enligt kommittén bör en frihetsberövad person exempelvis tillåtas att först ta av sig kläderna ovanför midjan och ta på sig dem igen innan ytterligare kläder avlägsnas.

text: Kammarrätten i Göteborg har relativt nyligen prövat om det fanns grund att tilldela en intagen en varning när han efter anmaning inte lämnat ett urinprov. Den intagne hade följt med för provtagning och genomgått en kroppsvisitation, men när han inte tilläts bära morgonrock under provet hade han förklarat att han inte kunde lämna det. Då han enligt Kriminalvården därmed hade brutit mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten tilldelades han en varning. Den upphävdes av förvaltningsrätten. Kammarrätten fastställde utgången och konstaterade att tillvägagångssättet att inte låta en intagen ha på sig en morgonrock när denne ska lämna ett urinprov tycks tillämpas rutinmässigt av kriminalvårdsanstalterna utan hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Domstolen uppfattade att någon riskbedömning inte hade gjorts beträffande den intagne och noterade att Kriminalvården för övrigt inte heller gjort gällande att det fanns någon risk för manipulation i just det aktuella fallet. Eftersom själva tillvägagångssättet bedömdes gå utöver de föreskrifter och villkor som gällde för verkställigheten saknades det enligt kammarrätten skäl för varning.

text: Enligt remissvaret bedömer Kriminalvården att det som huvudregel inte går att genomföra testerna på något annat sätt än genom att den enskilde är naken i närvaro av personal när han eller hon lämnar urinprovet. Myndigheten har inte närmare resonerat kring CPT:s rekommendationer och inte heller utvecklat hur risken för manipulation skulle kunna öka om urinprovtagningen gick till på det sätt som CPT exemplifierat eller om en intagen efter de inledande kontrollerna då på annat sätt får skyla sig.

text: Givetvis finns det behov för Kriminalvården att kunna genomföra urinprovtagningar på ett sådant sätt att risken för manipulation minimeras. Men ett regelverk som avser ingripande tvångsmedel, däribland urinprovtagningar, får

text: Se punkt 48 i CPT:s rapport den 9 september 2021, CPT/Inf (2021) 20. Se kammarrättens dom den 14 juli 2023, mål nr 2249-23. Kriminalvården överklagade domen till Högsta förvaltningsdomstolen som den 27 oktober 2023 beslutade att inte meddela prövningstillstånd, mål nr 5077-23.

text: inte utformas på ett alltför generellt och ingripande sätt eller utan beaktande av den s.k. hänsynsprincipen (se

text: 23 § fängelseförordningen

text: , jfr bl.a. JK:s beslut den 17 maj 2010, dnr

text: ). I det ljuset ifrågasätter jag Kriminalvårdens reglering och den rutinmässiga tillämpningen vid urinprovtagningar i det avseende som här har behandlats. Utredningen visar vidare att det i praktiken finns tydliga brister ifråga om individuella bedömningar när det gäller nödvändigheten av att en intagen lämnar urinprov naken. Jag har stor förståelse för att intagna upplever ordningen som stelbent och själva situationen som integritetskränkande. Det finns anledning för mig att understryka att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än de som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas och att varje tvångsåtgärd ska föregås av en avvägning mellan syftet med åtgärden och ingreppet i den personliga integriteten (

text: 1 kap. 6 § fängelselagen

text: ). Det sagda betyder inte att det aldrig kan finnas skäl för Kriminalvården att bestämma att en intagen ska lämna urinprov naken. Under vissa omständigheter kan det självfallet vara motiverat att han eller hon först uppmanas att avlägsna sina kläder, i syfte att minimera risken för manipulation. Ytterst är det dock alltid fråga om en bedömning av omständigheterna i varje enskilt fall.

text: Sammanfattningsvis är jag kritisk till hur Kriminalvården har utformat sina rutiner för urinprovtagningar och jag delar CPT:s uppfattning att myndigheten bör se över dem.

text: Ärendet avslutas.

text: Katarina Påhlsson

text: Ärendet har föredragits av rättssakkunnige Johannes Aronsson. Byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.

type: avgorande


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Stefan Holgersson

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Högsbo, om att en manlig anställd närvarat då en kvinnlig intagen lämnat urinprov och att den intagne inte fått övervaka hanteringen av provet

sammanfattning: En manlig anställd närvarade när en kvinnlig intagen lämnade ett urinprov naken, utan att bevittna själva provtagningen. JO uttalar att en manlig kriminalvårdare överhuvudtaget inte bör närvara vid en sådan undersökning, om det för den intagne inte står helt klart att denne saknar möjlighet att se när provet lämnas. Enligt anmälan uppfattade den intagna att den manliga anställda såg henne naken. Även om JO inte finner tillräcklig anledning att uttala någon kritik, framstår sätter som provtagningen genomfördes på därmed som mindre lämpligt.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Kriminalvården, anstalten Högsbo. Hon beskrev bl.a. följande. När hon lämnade ett urinprov den 19 juli 2025 var en manlig kriminalvårdare närvarande och såg henne naken. Hon fick inte se urinprovet när hon bad om det.

text: Utredning

text: JO hämtade inledningsvis in viss skriftlig dokumentation. Kriminalvården uppmanades därefter att yttra sig över det som AA fört fram i anmälan om genomförandet av urinprovtagningen, särskilt om att en manlig anställd närvarade vid denna och att hon inte fick övervaka hanteringen av urinprovet. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, genom stf regionchefen i region Väst, i huvudsak följande:

text: Utredning

text: […] Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från anstalten Högsbo där bl.a. följande framkommit. Efter samtal med BB och CC har framkommit att de bägge kommer ihåg händelsen. Det var en permittent från anstalten Sagsjön som hade anmälningsplikt med drogkontroll. Kontrollen genomfördes av BB (man) och CC (kvinna). Det var CC som visuellt kontrollerade att urinen kom från rätt ställe under provlämningen och hade översyn på den nakna klienten. BB visiterade AA:s kläder och hade ingen översyn på den nakna klienten vilket bekräftas av CC. BB kontrollerade därefter urinen med urinsticka för att se

text: utfallet, vilket visade positivt. BB visade också den positiva urinprovsstickan för klienten. Klienten ville då göra om testet, men då stickan visade tydligt resultat fanns ingen anledning till nytt urinprov. BB och CC bekräftar att klienten också kunde se när BB hällde över urinprovet i röret och märkte den med identifikationsdata.

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: 1 kap. 4 § Fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, framgår att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Av 1 kap. 6 § FäL framgår att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Av 8 kap. 6 § FäL framgår att en intagen är, om inte annat motiveras av medicinska eller liknande skäl, skyldig att på begäran lämna urin-, utandnings-, saliv-, svett-, blod- eller hårprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av alkohol, narkotika, något annat berusningsmedel, något sådant medel som avses i

text: 1 § lagen (1991:1969)

text: om förbud mot vissa dopningsmedel eller någon sådan vara som omfattas av lagen (

text: ) om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Av

text: 8 kap. 7 §

text: FäL framgår bl.a. att en kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inte får utföras eller bevittnas av någon av motsatt kön som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska. Detta gäller dock inte: 1. en kroppsvisitation som avses i

text: 5 §

text: , 2. en kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks, 3. en kroppsvisitation med metalldetektor eller liknandeteknisk anordning, eller 4. en kroppsbesiktning som enbart innebär att andra prov än urinprov tas enligt

text: 6 §

text: . Om det är nödvändigt får en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning av en man utföras eller bevittnas av en kvinna även i andra fall än som avses i

text: första stycket

text: . I avsnitt 9.4.3. i Kriminalvårdens säkerhetshandbok framgår bl.a. att den intagne ska ges möjlighet att iaktta när urinprovet hälls i provrör och märks upp med identifikationsdata.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Som framgår ovan så får en kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inte utföras eller bevittnas av någon av motsatt kön som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska såvida det t.ex. inte avser en kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks. Anstalten har redogjort för den aktuella händelsen där två kriminalvårdstjänstemän var närvarande och att den kvinnliga personalen, CC, var den som visuellt kontrollerade att urinen kom från rätt ställe under provtagningen och hade översyn av AA under urinprovstagningen. Den manliga personalen BB visiterade enbart AA:s kläder och hade ingen översyn av AA under urinprovstagningen. BB kontrollerade därefter urinen med urinsticka för att se utfallet, vilket visade positivt. BB visade också den positiva urinprovsstickan för AA. BB och CC har vidare bekräftat att AA också kunde se när BB hällde över urinprovet i röret och märkte den med identifikationsdata.

text: Kriminalvården finner inte anledning att ifrågasätta de uppgifter BB och CC lämnat. BB har förvisso varit närvarande under urinprovstagningen genom att han visiterat AA:s kläder men det framgår inte att han närvarat på ett sådant sätt att han övervakat urinprovstagningen och inte heller sett AA naken som det påståtts. AA har vidare fått se den positiva urinprovsstickan samt när hennes urin hälldes över i provröret och märktes med identifikationsdata. Kriminalvården anser därför att hanteringen av det aktuella urinprovet skett i enlighet med gällande regelverk. AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Kriminalvården har i huvudsak redogjort för relevant rättslig reglering. Jag vill för egen del tillägga följande.

text: Av

text: 23 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: framgår, såvitt här är relevant, att vid kroppsbesiktning ska den som kontrolleras visas all den hänsyn som omständigheterna medger. Besiktningen ska om möjligt utföras i närvaro av en annan person än den som genomför kontrollen samt utföras med beaktande av så stor enskildhet som omständigheterna medger och, om möjligt, i ett enskilt utrymme.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att en manlig kriminalvårdare närvarade när AA lämnade ett urinprov naken den 19 juli 2025. Enligt remissvaret såg han inte själva provtagningen, utan visiterade endast AA:s kläder och kontrollerade provet efteråt. Jag ifrågasätter visserligen inte detta. I strikt mening verkar alltså urinprovtagningen inte ha skett i strid med

text: 8 kap. 7 § fängelselagen (2010:610)

text: , där det framgår att en sådan undersökning av en kvinna inte får utföras eller bevittnas av en man som inte är läkare eller sjuksköterska. Med hänsyn till syftet bakom bestämmelsen bör emellertid enligt min mening en manlig kriminalvårdare överhuvudtaget inte närvara, om det för den intagne inte står helt klart att denne saknar möjlighet att se när provet lämnas. Enligt anmälan uppfattade AA att den manliga anställda såg henne naken. Även om jag inte finner tillräcklig anledning att uttala någon kritik mot anstalten, framstår sättet som provtagningen genomfördes på därmed som mindre lämpligt.

text: Enligt remissvaret fick AA se när urinprovet hälldes i provrör och märktes med identifikationsdata. Här står alltså uppgift mot uppgift. Ytterligare utredningsåtgärder framstår inte som motiverade. Det som har kommit fram ger därför inte anledning till kritik heller i den delen.

text: Det som AA i övrigt har fört fram föranleder inga uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av stf JO Stefan Holgersson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Bemötande

title: Behandlingen av en intagen i samband med sjukhusbesök

text: Anmälan

text: AA klagade på hur han, som var intagen i anstalten Norrtälje, behandlades i samband med ett besök vid Norrtälje sjukhus. Han anförde därvid bl.a. följande. Den 22 februari 2005 fördes han till Norrtälje sjukhus för en sedan tidigare planerad röntgen. Innan han lämnade anstalten försågs han med handfängsel samt tvingades att byta till ett par illasittande plasttofflor. Det senare kändes mycket olämpligt, eftersom det var snö utomhus. Han tilläts inte byta till civila kläder, utan var under sjukhusbesöket tvungen att bära en anstaltsoverall märkt med KVV. När de kom fram till sjukhuset försågs han med ett ”läderkoppel”, som fästes runt hans underarm och till en vårdare, BB. Under promenaden till röntgen drog BB frenetiskt i ”kopplet”. Detta gjorde det svårt att gå i takt med honom och medförde, på grund av de illasittande tofflorna, att han snubblade och ramlade i golvet. Under promenaden mötte de flera civilpersoner. Dessa såg närmast skrämda ut. När han för BB påpekade att han hade svårt att gå i takt med dennes ryckande i ”kopplet” skrattade BB åt honom och sade ”se till och inte hamna i fängelse nästa gång så slipper du sådant här”.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten, genom kriminalvårdschefen CC, i huvudsak följande (bifogade fotografier har här utelämnats).

text: Utredning

text: Allmänt om myndighetens användning av fängsel Av

text: 42 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår bl.a. följande. Vid transport av en intagen skall så vitt möjligt ses till att den intagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet. Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, får den intagne beläggas med fängsel vid förflyttning inom anstalten samt vid transport eller annan vistelse utanför anstalten.

text: I Kriminalvårdsstyrelsens Handbok om säkerhet och ordningsfrågor (Riktlinjer 2000:5) konstateras att användande av fängsel har stöd i KvaL. Däremot finns inget reglerat om när och på vilket sätt olika typer av fängsel bör användas. Myndighetschefen har ansvar för att upprätta instruktioner om arbetets genom-

text: förande vilket alltså även omfattar hanteringen av fängsel. Som allmän vägledning anges att fängsels användande har som utgångspunkt att möjliggöra för kriminalvården att fullgöra sitt uppdrag att tillse att den intagne inte avviker. Fängsels användande är emellertid alltid en fråga om prövning i det enskilda fallet och åtgärden skall inte vidtagas om det inte finns anledning därtill. Förhållanden som är lämpligt att beakta är t.ex. tidigare misskötsamhet i form av avvikelse eller permissionsmissbruk, strafftidens längd, aktivt drogmissbruk m.m. När det gäller hur fängsel skall anbringas anser Kriminalvårdsstyrelsen att följande utgör normalfallen: genom sammankoppling av personal och intagna, genom sammankoppling av den intagnes båda händer framifrån samt sammankoppling av den intagnes båda händer till två tjänstemän. Sammankoppling med tjänsteman utgör huvudregeln. I vad som gäller dokumentation och beslut angående användningen av fängsel, tillämpas följande rutiner på Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje. När en intagen ankommit till anstalten, avgörs frågan om huruvida han skall ha fängsel vid eventuella kommande bevakade utevistelser vid hans första behandlingskollegium. Uppgift om detta finns därefter tillgänglig i den intagnes journal. Frågan skall övervägas vid kommande kollegier och ställningstagandet skall vid behov revideras. Däremot anger man inte i detta sammanhang vilken typ av fängsel som skall användas. Annat än handfängsel användes dock bara i undantagsfall. Den intagne delges det skriftliga beslutet om fängsel genom att detta är en del av beslutet om utevistelsen. Inte heller här anges dock i detalj vilken typ av fängsel som skall användas utan vanligen endast ”fängsel”. Delgivning av beslutet sker av säkerhetsskäl normalt inte förrän strax före utevistelsen. Av myndighetens lokala instruktioner till personal framgår att handfängsel utgör den typ av fängsel som används i normalfallet för att förhindra rymning i samband med transport eller annan utevistelse. Genomförandet sker i första hand genom sammankoppling av den intagnes båda händer framifrån. Kriminalvårdsstyrelsens handbok färdigställdes under år 2000. Efter detta har flera spektakulära rymningar under 2004 ställt säkerhetsfrågorna alltmer i fokus och lett till skärpt säkerhet samt ett ökat säkerhetstänkande på Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje liksom inom kriminalvården i stort. Kriminalvårdsstyrelsen har vid säkerhetsgranskningar kunnat konstatera generella brister i användningen av fängsel. När den intagnes händer kopplas ihop framför honom, finns fortfarande risker för spontanrymningar. När sådan risk bedömes föreligga, har myndigheten fått klara signaler från Kriminalvårdsstyrelsens sida om att personal och intagna skall vara hopkopplade. Handfängsel innebär metallhandbojor, som är obekväma (risk för skavsår) både för intagna och personal. Dessutom innebär detta att den intagne har den ena armen fri, vilket i vissa lägen kan vara en säkerhetsrisk. Ur arbetsmiljösynpunkt tillkommer ytterligare ett riskmoment: vid i synnerhet väpnade fritagningar (med t.ex. skjutvapen, kniv, yxa) kan bevakaren klara sig ur situationen endast genom att öppna handbojorna med en liten nyckel, vilket kräver stor sinnesnärvaro i en akut situation. Under 2003 skapades en speciell transportgrupp på Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje, vilket innebär att ett mindre antal vårdare sköter majoriteten av alla bevakade utevistelser och på så sätt blir specialister inom området. I denna krets föddes under 2004 tanken på att tillföra ett komplement till handfängsel, som skulle uppfylla kraven på hopkoppling men som skulle göra hopkopplingen mjukare både för intagna och personal samtidigt som den skulle ha andra arbetsmiljömässiga fördelar. På initiativ av myndighetens säkerhetsansvarige, kriminalvårdsinspektör DD, gjorde därför en vårdare i transportgruppen en prototyp till en transportrem. Den intagnes handleder är sammankopplade med vanliga metallhandbojor framför kroppen. Remmen är sammanlagt 70 cm lång och gjord av mjukat läder. I ena ändan finns ett spänne (ca 10 cm), som fästes runt den intagnes ena handled ovanför handfängslet, i andra ändan finns en ca 20 cm lång ögla, genom vilken en i bevakningspersonalen trär in sin egen handled. Därefter snurrar denne en del av den återstående delen av remmen runt sin egen handled, döljer resten i sin hand och håller i remmen nära spännet, allt för att

text: remmen skall synas så lite som möjligt. Fotografi av remmen samt av hur den ser ut vid användning medföljer yttrandet. Kravet vid framtagningen av remmen var att den inte skulle vara för lång, vara enkel att applicera samt relativt enkel att komma ur. Ett exemplar av transportremmen har skickats till Kriminalvårdsstyrelsen för påseende samt även på begäran till några andra kriminalvårdsmyndigheter. Kriminalvårdsstyrelsen arbetar med alternativ till fängsel och myndighetens förslag finns med, även om beslut ännu inte har fattats. Kriminalvårdsstyrelsen har dock ej förbjudit oss att använda transportremmen, vilket nu genomförts fr.o.m. årsskiftet 2004/2005. Detta har godkänts av undertecknad kriminalvårdschef för Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje. Då remmen ansetts utgöra ett komplement till användningen av handfängsel, har nyordningen ej dokumenterats i besluten om utevistelserna.

text: Myndighetens användning av sandaler samt anstaltskläder vid utevistelser Som en del av den skärpta säkerhetsinriktningen övergick myndigheten fr.o.m. årsskiftet till att låta de intagna använda öppna sandaler utan häl vid vissa bevakade utevistelser. Främst gäller detta vid läkar/sjukhusbesök. Avsikten är endast att försvåra rymning och undantag kan förekomma eftersom man gör en individuell prövning. Det är inte fråga om plasttofflor, utan sandaler. Vid läkar/sjukhusbesök är den intagne normalt iklädd anstaltskläder. Att man av säkerhetsskäl har denna rutin just i samband med utevistelser jml. 37 § KvaL, beror på att intagna själva kan påverka att dessa utevistelser beviljas, även om tidpunkten för genomförandet inte skall vara känd för dem. Bevakningspersonalen skall agera så att den intagne inte utsätts för obehörigs uppmärksamhet. Transportgruppen påpekar med anledning av anmälan att man har specialarrangemang med t.ex. sjukhus, så att den intagne får komma in via ambulansintag, ej behöver sitta i vanligt väntrum m.m. Dessutom kan påpekas att medföljande personal bär uniform. Det torde därför även för en oinitierad åskådare vara lätt att förstå att den ende medföljande, i många fall fängslade personen är en intagen, oavsett om han är civilklädd eller klädd i anstaltskläder.

text: Utredning av händelseförloppet under aktuell utevistelse AA beviljades utevistelse jml. 37 § KvaL för att den 22 februari 2005 besöka röntgenavdelningen på Norrtälje sjukhus. Av beslutet fattat den 21 februari 2005 framgår bl.a. att han skulle ha tre mans bevakning och fängsel till och från sjukhuset. Vidare framgår att transportledaren skulle ha ansvaret för transportens genomförande och avgöra när fängsel tas av och dokumentera detta på permissionssedeln. Den anmälde BB fungerade som transportförare. De övriga två vårdarna benämnes här med EE (transportledare) och FF (bilförare). Ingående samtal har hållits med alla tre, som lämnar samstämmiga uppgifter. Vid samtal med BB framkom följande. AA åkte i sandaler och anstaltskläder. Det snöade och låg således snö på marken, när AA skulle gå till transportbilen. Denna var dock parkerad så att han behövde gå högst 10–12 meter. På denna sträcka passerar alla som kommer in på eller lämnar anstalten. Snön blir därför snabbt nedtrampad. Vid ankomsten till sjukhuset kördes transportbilen till ambulansintaget och AA behövde således inte röra sig utomhus. Han hade handfängsel under resan från anstalten till sjukhuset. Innan de lämnade bilen fäste BB transportremmen runt AA:s handled ovanför fängslet och snurrade den på sätt som ovan angivits runt sin egen handled. Han minns inte att det skulle varit några problem alls under den korta sträcka de behövde gå för att komma till röntgenavdelningen. Han följde den intagnes takt. Så vitt han kan minnas var det ovanligt lite folk i rörelse på sjukhuset i de korridorer de passerade. Eventuellt kan någon ha suttit i det väntrum de passerade. De stannade dock inte i väntrummet utan gick bakom ett hörn, där AA fick sitta på en stol i avvaktan på att komma in på röntgenrummet. Att BB skulle ha ryckt i remmen, att AA skulle ha snubblat och t.o.m. fallit i golvet avfärdar BB som en ren lögn. Ifall den intagne agerar på ett sätt som föranleder bevakaren att börja dra i remmen, avbryts utevistelsen och man återvänder till anstalten. AA var under tiden på

text: sjukhuset missnöjd med det mesta. Han klagade redan i bilen över att remmen skulle användas. Då han satt på stolen i korridoren klagade han över att BB drog i remmen, vilket ej stämde. Han stod bredvid stolen. Efter att ha lyssnat på AA:s klagomål, sade BB slutligen ungefär: ”Din enda möjlighet är att se till att du inte hamnar i en liknande situation igen”, med vilket han avsåg att det var AA:s verkställighet som lett till att han måste uppsöka sjukhus under bevakning. AA kontrade med: ”Då har du inte något jobb.” Inne i undersökningsrummet togs både rem och fängsel av AA under undersökningen. När denna var slutförd, fick AA åter på sig handfängsel. De fick vänta en stund i rummet på besked om huruvida röntgenbilderna lyckats. AA började då gå av och an i rummet och fick tillsägelse att antingen sätta sig på britsen eller på en stol. Även detta klagade han över, då bevakningspersonalen enligt honom inte kunde bestämma att han skulle sitta. När de lämnade rummet för att gå tillbaka till bilen, fäste BB åter transportremmen kring AA:s handled. Inte heller på återvägen till bilen uppstod några problem med denna. EE:s uppgifter överensstämmer med BB:s. När de lämnade bilen, gick EE först, därefter kom BB och AA och sist gick bilföraren FF. Således såg inte EE AA och BB hela tiden, men han skulle ha hört om AA snubblat och givetvis även reagerat om han fallit. Han minns att AA klagade över att man använde remmen. Enligt EE:s minnesbild var det mycket lugnt på akutavdelningen, som de passerade på sin väg till röntgenavdelningen. Där satt det någon enstaka person. Hans allmänna intryck av utevistelsen var att den avlöpte väl, utan problem. Hans minns ordväxlingen mellan BB och AA, då denne satt i korridoren. Det finns ingen anledning att hålla på och rycka i transportremmen. Man går mycket ”tight” bredvid den intagne för att remmen skall synas så lite som möjligt.

text: Även FF:s uppgifter överensstämmer med de övrigas. Som bilförare gick han sist och såg således AA och BB bakifrån när de gick. BB hade sin handled nära den intagnes. Han slet eller ryckte inte. När de passerade väntrummet satt det en äldre person där i ett hörn. Han minns att AA var sur över att remmen användes och minns även ordväxlingen i korridoren, då AA satt på stolen. Uppgifterna om att AA skulle ha snubblat och ramlat stämmer inte. Han minns i övrigt inget speciellt om utevistelsen.

text: Myndighetens bedömning Myndigheten har börjat använda en transportrem som komplement till handfängsel. Beslut om användande av remmen har ännu ej fattats av Kriminalvårdsstyrelsen, som dock ej heller förbjudit oss att använda denna tills vidare. Användningen av remmen har lokalt bedömts ha stora fördelar jämfört med koppling av intagen till bevakare med handbojor. Det sätt på vilket remmen skall användas borde inte väcka reaktioner hos en utomstående iakttagare, eftersom den är synlig enbart i begränsad omfattning. Dessutom undviker man så långt det går att vara i närheten av övriga patienter vid sjukhus/läkarbesöken. Användningen av sandaler och anstaltskläder är ett led i myndighetens skärpta säkerhetsarbete. När det gäller BB:s agerande under besöket på sjukhuset, kan vi inte se annat än att han har hanterat transportremmen på ett korrekt sätt. Vid granskning av våra rutiner avseende dokumentation av användningen av fängsel, har vi kunnat konstatera att ”fängsel” dokumenteras, vilket avser normalfallet med handfängsel, numera i kombination med transportrem. Vi avser att närmare se över våra rutiner angående dokumentation av andra slag av fängsel. De skärpningar i säkerheten, som gjorts sedan hösten 2004, kan av naturliga skäl upplevas som besvärliga av de intagna, som blivit vana vid tidigare rutiner och upplever förändringarna som försämringar. När myndigheten tog fram prototypen till transportremmen och började använda denna av skäl som ovan angivits, hade man inte förutsett den kraftiga reaktion mot användningen av just en rem väckt i synnerhet hos vissa intagna, som t.o.m. dragit paralleller med behandlingen av fångar på Abu Ghraib-fängelset. Med anledning av den kritik

text: som framkommit har en ny prototyp av remmen tagits fram. Remmen är nu endast 55 cm lång jämfört med tidigare 70 cm. Mittenpartiet mellan spänne och ögla har förkortats, vilket innebär att bevakaren inte behöver snurra remmen runt sin handled utan automatiskt kommer att hålla i remmen mycket nära den intagnes handled. Förändringen bör enligt vår bedömning väsentligt minska känslan av att vara kopplad med rem. Vi har fått positiv respons på ändringen från Kriminalvårdsstyrelsen. Avslutningsvis kan sägas att den beskrivning, som lämnas i anmälan angående hur vårdaren skulle ha bemött AA är djupt upprörande, men överensstämmer enligt vår utredning inte med det verkliga händelseförloppet. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Uppgifter om användningen av den s.k. transportremmen inhämtades per telefon från Kriminalvårdsstyrelsen.

text: I beslut den 20 januari 2006 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Av

text: 9 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår att en intagen skall behandlas med aktning för hans människovärde och bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelse i anstalt.

text: Enligt 42 § KvaL skall vid transport av en intagen, såvitt möjligt, ses till att den intagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet.

text: Av samma bestämmelse följer också att den intagne, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, får beläggas med fängsel vid förflyttning inom anstalten samt vid transport eller annan vistelse utanför anstalten.

text: I Kriminalvårdsstyrelsens Handbok om säkerhet och ordningsfrågor (säkerhetshandboken) finns det anvisningar om när och på vilket sätt olika typer av fängsel bör användas. Av dessa framgår bl.a. följande. Ett beslut om fängsel skall vara skriftligt och delges den intagne. Av beslutet skall bl.a. framgå skälet till åtgärden och vilken typ av fängsel som anvisats för uppdraget. Fängsel skall normalt anbringas genom sammankoppling av personal och intagen, sammankoppling av den intagnes båda händer framifrån eller sammankoppling av den intagnes båda händer till två tjänstemän. Sammankoppling med tjänsteman utgör härvid huvudregeln. De fängsel som kan användas är handfängsel, fotfängsel, midjefängsel, plastfängsel, bår samt spännbälte.

text: Av de uppgifter som Kriminalvårdsstyrelsen har lämnat framgår att säkerhetshandboken håller på att göras om till föreskrifter och att användning av den s.k. transportremmen kommer att regleras i detta sammanhang.

text: Mot bakgrund av gällande regelverk och vad som framkommit i ärendet har jag inte något att invända mot användningen av den s.k. transportremmen som ett komplement till fängsel i samband med transporter och utevistelser. Detta torde, om remmen används på ett korrekt sätt, vara mer humant och mindre

text: uppseendeväckande än att den intagnes händer är sammankopplade med fängsel med två tjänstemän.

text: När det gäller frågan om remmen har använts på ett korrekt sätt står i ärendet ord mot ord. Någon anledning att ifrågasätta de uppgifter som kriminalvårdsmyndigheten har lämnat finns inte.

text: I fråga om användningen av sandaler och anstaltskläder vid den intagnes besök hos läkare och på sjukhus ställer jag mig mer tveksam. Enligt min mening kan det ifrågasättas om en sådan rutin verkligen är förenlig med principerna om att en intagen skall behandlas med aktning för sitt människovärde och, i samband med utevistelser, inte utsättas för onödig uppmärksamhet. Anstalten bör således i denna del se över sina rutiner så att dylika åtgärder inte används i andra fall än där det är nödvändigt för att upprätthålla en rimlig nivå av säkerhet.

text: Kriminalvårdsmyndigheten har i sitt remissvar anfört att den avser att se över sina rutiner angående dokumentation av andra slag av fängsel än handfängsel. Vid den översynen bör enligt min mening övervägas om inte uppgift om användning av den s.k. transportremmen skall redovisas i anstaltens beslut om fängsel och delges den intagne. Det bör också övervägas om och i så fall i vilken utsträckning andra åtgärder som vidtas av säkerhetshänsyn, t.ex. att den intagne skall bära sandaler, skall dokumenteras i beslutet.

text: Slutligen vill jag erinra om vikten av att de intagna behandlas med tillbörlig respekt och att ansvarig personal inte yttrar sådant som kan uppfattas som nedlåtande eller förnedrande av en intagen.


nyckelord: Serviceskyldighet Umgänge Överklagande

title: Kritik mot Socialnämnden i Gävle kommun för handläggningen av ett överklagande

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO i februari 2011, framförde AA och BB klagomål mot Socialnämnden i Gävle kommun rörande handläggningen av ett ärende angående umgänge med deras barnbarn. De anförde bl.a. följande. Den 12 augusti

text: 2010 gjorde de en ansökan till socialnämnden om att nämnden skulle föra talan i domstol om umgänge mellan dem och deras barnbarn. Först vid socialnämndens sammanträde den 15 december 2010 fattades beslut om att inte föra en sådan talan. Socialnämndens bedömning bortsåg från barnbarnens behov av att träffa dem. De överklagade beslutet men överklagandet vidarebefordrades inte till förvaltningsrätten eftersom förvaltningen ansåg att beslutet inte var överklagbart.

text: Utredning

text: Socialnämnden i Gävle kommun anmodades att inkomma med yttrande i fråga om AA:s och BB:s överklagande borde ha vidarebefordrats till förvaltningsrätten.

text: Som sitt remissvar lämnade nämnden ett yttrande som hade upprättats vid socialförvaltningen. I yttrandet anfördes i huvudsak följande.

text: Makarna inkommer i juni 2010 med en ansökan om att socialnämnden skall föra talan mot vårdnadshavaren enligt

text: 6 kap 15 a § Föräldrabalken

text: för att de skall få ett umgänge med sina barnbarn. Socialnämnden inledde utifrån detta en utredning. Nämnden har prövat ärendet och fattat beslut 2010-12-15. AA begärde och fick företräde inför socialnämndens beslut. Hon hade tidigt i utredningsskedet informerats om att de vid ett för dem negativt beslut inte hade möjlighet att överklaga det enligt

text: förvaltningslagen

text: och att de inte kunde få laglighetsprövning av beslutet eftersom de inte är kommuninnevånare. Då beslutet inte går att överklaga (

text: sid 56 och 57) har ingen besvärshänvisning (Förvaltningsbesvär) lämnats med beslutet. Den enskilde har efter det att de erhöll beslutet, skickat in en överklagan och socialnämnden har åter informerat dem om att beslutet inte kan överklagas genom förvaltningsbesvär. Hänvisningar har gjorts till

text: prop. 2005/06:99

text: . Överklagandet har inte lämnats vidare till Förvaltningsdomstolen eftersom beslutet inte får överklagas. Enligt

text: 22 § Förvaltningslagen

text: , ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Aktuellt beslut kan inte överklagas. Regler om hur beslut överklagas med laglighetsprövning finns i

text: 10 kap.

text: och

text: 5 §§

text: Kommunallagen

text: . Varje medlem av en kommun har rätt att få lagligheten av ett

text: beslut prövad genom att överklaga till förvaltningsrätten. Vem som är medlem i en kommun regleras i l kap.

text: 4 §

text: KL. Begäran om laglighetsprövning ska alltid insändas direkt till förvaltningsrätten. Av

text: Förvaltningslagens

text: 4 §

text: följer en allmän serviceplikt för myndigheten vilket inbegriper en skyldighet att om en handling felaktigt skickats till nämnden så ska nämnden ombesörja att den översändes till rätt instans. Den nu aktuella överklagan kan inte tolkas på annat sätt än att det var en överklagan om en önskan om ändring i själva sakfrågan (umgänget). Det faktum att de klagande inte är kommunmedlemmar – men dock haft partsställning i sakärendet – tillsammans med att varje ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersatts (

text: 7 §

text: FL) vilket får anses ha skett i detta ärende, kan ha bidragit till att handlingarna inte skickades till förvaltningsrätten. Det får dock anses att i mål gällande laglighetsprövning i stort också inbegriper momentet att göra en prövning om någon är behörig att anföra laglighetsbesvär. AA och BB yttrade sig över remissvaret. Av yttrandet framgick bl.a. att deras överklagandeskrivelse hade översänts till Förvaltningsrätten i Falun den 6 april 2011. AA och BB inkom därefter med ytterligare synpunkter.

text: JO inhämtade Förvaltningsrättens i Falun beslut den 18 april 2011 i mål nr 1603-11 och Kammarrättens i Sundsvall protokoll den 18 maj 2011 i mål nr 1205-11. Av handlingarna framgick bl.a. att förvaltningsrätten hade avvisat överklagandet eftersom nämndens beslut inte var överklagbart och då AA och BB, som folkbokförda i Älvkarleby kommun, saknade rätt att begära laglighetsprövning av beslut fattade av Gävle kommun. Kammarrätten beviljade inte prövningstillstånd.

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet, dvs. att myndigheterna har agerat korrekt i formellt hänseende. Jag anlägger inte några synpunkter på den bedömning som låg till grund för nämndens beslut att inte väcka talan om umgänge. Min granskning har inriktats på socialtjänstens handläggning av AA:s och BB:s överklagande.

text: Av

text: 6 kap. 15 § föräldrabalken

text: (FB) följer att ett barn ska ha rätt till umgänge med föräldrar som det inte bor tillsammans med samt att vårdnadshavarna har ett gemensamt ansvar för att barnets behov av umgänge med någon annan som står det särskilt nära så långt som möjligt tillgodoses.

text: Enligt

text: 6 kap. 15 a § andra stycket

text: FB får rätten på talan av socialnämnden besluta om umgänge mellan barnet och någon annan än en förälder. Vid bedömningen av om en sådan talan ska föras ska socialnämnden särskilt beakta barnets behov av umgänge med sina morföräldrar och farföräldrar och andra som står barnet särskilt nära.

text: En närstående som vill ha umgänge med barnet kan inte själv väcka talan vid domstol utan det är socialnämnden som beslutar om talan ska föras. Socialnämndens beslut i saken kan inte överklagas enligt reglerna om s.k. förvaltningsbesvär. I förarbetena till lagstiftningen uttalade regeringen följande (

text: prop. 2005/06:99 s. 56

text: f.).

text: Regeringen delar kommitténs bedömning att det inte heller nu bör ges en talerätt för närstående. Det är av största vikt att barnet inte utsätts för fler processer, kanske med åtföljande umgängesutredningar m.m., än som är absolut nödvändiga. Av naturliga skäl är en sådan avvägning inte lätt att göra för en utomstående person, som vill ha ett umgänge med barnet men som inte får detta till följd av motstånd från barnets vårdnadshavare. Socialnämnden får förutsättas på ett mera objektivt sätt överväga om de nackdelar som en process för med sig från barnets synpunkter vägs upp av de fördelar som ett umgänge kan leda till. Av samma skäl bör det inte heller – som ett par remissinstanser föreslår – införas någon möjlighet att överklaga nämndens beslut att inte väcka talan. En nämnds beslut att inte väcka talan kan således inte överklagas i sak av den enskilde, dvs. det är inte möjligt att få till en prövning genom förvaltningsbesvär. Beslutet kan endast överklagas för laglighetsprövning enligt bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: , KL. Detta förutsätter att den som klagar är medlem i den kommun som har fattat beslutet.

text: När ett beslut överklagas genom förvaltningsbesvär ska enligt 23 § andra stycket (

text: ), FL, överklagandet ges in till den myndighet som har meddelat beslutet. Beslutsmyndigheten prövar om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid. Har skrivelsen kommit in för sent, ska myndigheten enligt huvudregeln avvisa den (

text: 24 §

text: FL). Om skrivelsen inte avvisas ska myndigheten i enlighet med

text: 25 §

text: FL överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som ska pröva överklagandet, dvs. förvaltningsrätten.

text: I förarbeten till FL anfördes bl.a. följande (

text: prop. 1985/86:80 s. 44

text: f.).

text: För att ett överklagande skall tas upp till prövning är det inte tillräckligt att klagandens skrivelse har kommit in i rätt tid. Vissa andra förutsättningar måste också vara uppfyllda: beslutet skall vara sådant att det över huvud taget får överklagas, endast den får överklaga som har ett visst intresse i saken osv. Dessa förutsättningar kan vara svåra att bedöma och kräver då särskilda överväganden som i allmänhet görs bäst i samband med prövningen i högre instans. De bör därför liksom hittills prövas av den instansen. När överklagandet inkom till förvaltningen borde överklagandet efter rättidsprövning ha överlämnats utan dröjsmål till förvaltningsrätten. Det hade därefter ankommit på domstolen att ta ställning till om beslutet kunde överklagas. Av förvaltningsrättens beslut framgår att så också skett.

text: Nämnden har i sitt remissvar även uttalat att eftersom en laglighetsprövning av beslutet inte var möjlig, mot bakgrund av att AA och BB inte var kommuninnevånare, så vidarebefordrades överklagandet inte heller av den anledningen till förvaltningsrätten.

text: När ett beslut överklagas för laglighetsprövning ska överklagandet, enligt 10 kap. 5–7 §§ KL, ges in till förvaltningsrätten. Överklagandet ska ha kommit in till förvaltningsrätten inom tre veckor från den dag då det tillkännagavs på kommunens, landstingets eller kommunalförbundets anslagstavla att protokollet över beslutet justerats. Om överklagandet före klagotidens utgång har kommit in till kommunen, landstinget eller kommunalförbundet i stället för till förvaltningsrätten ska överklagandet ändå prövas.

text: I

text: 4 § tredje stycket

text: FL föreskrivs att om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet, bör myndigheten hjälpa honom till rätta. I detta ligger bl.a. att om det till myndigheten inkommer en felsänd handling, bör hjälpen i regel lämnas genom att myndigheten sänder handlingen vidare till rätt myndighet. Ofta är det lämpligt att myndigheten samtidigt underrättar den enskilde om vart den har vidarebefordrat handlingen. Förvaltningen borde således i nära anslutning till att överklagandet inkom, som en serviceåtgärd, ha överlämnat detta till förvaltningsrätten om förvaltningen bedömt att skrivelsen utgjorde en begäran om laglighetsprövning. Det ankom inte på förvaltningen att bedöma huruvida AA och BB var klagoberättigade. Den frågan skulle förvaltningsrätten ta ställning till.

text: Det kan således konstateras att det ålåg förvaltningen att vidarebefordra AA:s och BB:s överklagande till förvaltningsrätten. Det har framkommit att förvaltningen vidarebefordrade överklagandeskrivelsen till förvaltningsrätten den 11 april 2011, dvs. tre månader efter det att den inkom till förvaltningen. Förvaltningens handläggning förtjänar kritik.

text: Vad AA och BB har anfört i övrigt ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.