avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: En person har anhållits efter ett utpekande som visade sig vara felaktigt

sammanfattning: En kvinna polisanmälde ett grovt brott. Med hjälp av en bild från Facebook pekade hon ut en person som den som begått brottet. Efter en muntlig föredragning av polisen lade en åklagare utpekandet till grund för ett beslut att anhålla den utpekade personen på sannolika skäl misstänkt för brottet. Uppgifterna om hur utpekandet hade gått till var knapphändiga. Det visade sig senare att utpekandet var felaktigt. Utpekanden och andra former av identifiering kan vara svårbedömda i bevishänseende. När en misstänkt pekas ut måste tillförlitligheten av utpekandet kontrolleras. JO är mycket tveksam till att det fanns ett tillräckligt underlag för bedömningen att den utpekade personen var på sannolika skäl misstänkt för det aktuella brottet. JO uttalar att det fanns anledning för åklagaren att komplettera utredningen bl.a. genom att undersöka hur utpekandet hade gått till i syfte att kontrollera dess tillförlitlighet. Vidare hade polisen utan direktiv från åklagaren kunnat vidta ytterligare utredningsåtgärder. Huruvida det finns ett tillräckligt underlag för ett anhållande är ytterst en bedömningsfråga där det finns utrymme för olika slutsatser. Vid en samlad bedömning anser JO inte att det finns skäl att kritisera åklagaren för anhållningsbeslutet. JO gör också uttalanden med anledning av att ett förhör hölls med den anhållna personen utan en försvarare närvarande.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 24 januari 2020 förde AA fram klagomål mot Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten och uppgav att hon hade anhållits för ett allvarligt brott utan att det funnits skäl för det. Hon var också kritisk till att hon hade förhörts utan att ha någon försvarare närvarande. Därutöver förde hon fram synpunkter bl.a. på hur en husrannsakan i hennes bostad hade gått till och att hon inte hade fått kontakta en anhörig.

text: Utredning

text: JO beslutade att inleda en utredning med anledning av AA:s anmälan i den del som avsåg beslutet att anhålla henne och att hon förhörts utan en försvarare närvarande.

text: JO begärde att Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten skulle yttra sig över handläggningen. Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren BB) och Polismyndigheten (juristen CC) yttrade sig den 18 augusti respektive den 1 september 2020, efter att berörda befattningshavare hade fått tillfälle att lämna upplysningar. Yttrandena finns tillgängliga hos JO.

text: Av handlingarna och yttrandena framgår bl.a. följande.

text: Den 22 november 2019 kom en kvinna in till en polisstation för att göra en polisanmälan. Anmälan togs upp av två poliser. Kvinnan berättade att hennes treåriga dotter hade utsatts för brott av en anställd i en butik som kvinnan hade besökt tillsammans med sin dotter. En anmälan om våldtäkt mot barn upprättades. I anmälan angavs AA som misstänkt person.

text: Vid besöket på polisstationen överlämnade kvinnan en skriftlig redogörelse för händelsen. Av denna framgick bl.a. följande. Kvinnan gick runt i butiken och upptäckte efter en stund att dottern var borta. När kvinnan hittade dottern satt hon, med nedhasad overall, på golvet i ett mindre rum framför en expedit. Kvinnan pratade med expediten och misstänkte att något inte stod rätt till. Dagen därpå hade dottern berättat om den misstänkta gärningen för sin mamma, som också hittade rivmärken på dottern. Innan dottern berättade hade kvinnan ställt många frågor till henne om vad som hänt. Kvinnan tog hjälp av en väninna som ringde anonymt till butiken för att få reda på namnet på expediten. Hon fick besked om att personen hette AA.

text: Poliserna som tog emot anmälan har med anledning av JO:s utredning uppgett att kvinnan vid anmälningstillfället berättade att hon – med hjälp av uppgiften från sin väninna – hade letat upp AA på Facebook. Kvinnan visade även upp en bild på AA därifrån. En av poliserna har tillagt att kvinnan uppgav att hon var helt säker på att det rörde sig om rätt person.

text: Samma dag som anmälan gjordes höll två andra poliser ett telefonförhör med kvinnan. Vid förhöret berättade kvinnan om vad som hänt i butiken i allt väsentligt på samma sätt som hon gjorde vid anmälningstillfället. Kvinnan berättade också att hon visat bilden på AA från Facebook för sin dotter, som bekräftat att det var den aktuella expediten. De poliser som närvarade vid förhöret har i utredningen hos JO berättat att kvinnan uppgav att hon var helt säker på att AA var rätt person.

text: Polisen tog därefter kontakt med en jouråklagare. Jouråklagaren beslutade att anhålla AA i hennes frånvaro. Den bestämmelse som åklagaren angav i tvångsmedelsblanketten tyder på att hon ansåg att AA var på sannolika skäl

text: misstänkt för brott (våldtäkt mot barn). Av blanketten framgår vidare att åklagaren bedömde att det fanns risk för att AA skulle undanröja bevis eller på annat sätt försvåra utredningen (s.k. kollusionsfara). Åklagaren beslutade också om husrannsakan i AA:s bostad och om att ett s.k. anhållningsförhör skulle hållas med AA.

text: När det gäller utpekandet av AA har åklagaren i utredningen hos JO uppgett att den föredragande polisen berättade att kvinnan som polisanmält händelsen hade fått fram ett namn på vem expediten kunde vara genom någon form av anonym kontakt med butiken. Utifrån namnet hade kvinnan sedan hittat en bild på AA från Facebook. Av AA:s profilsida framgick att AA arbetade i den aktuella butiken. Enligt polisen hade kvinnan – och möjligen även dottern – känt igen personen på bilden från Facebook.

text: Åklagaren har vidare uppgett att hon, mot bakgrund av de uppgifter som lämnades vid föredragningen, ansåg att det fanns skälig misstanke mot AA. Med anledning av den lägre misstankegraden övervägde hon om ett beslut att anhålla AA i hennes frånvaro kunde vänta till dagen därpå, eftersom det då förmodligen skulle vara möjligt att kontrollera om AA hade arbetat i butiken den aktuella dagen. Mot bakgrund av den kollusionsfara som fanns, sammantaget med att det var fråga om en allvarlig brottsmisstanke med ett minimistraff om två års fängelse, bedömde hon dock att ett anhållande inte kunde vänta. Hon minns inte om frågan om en försvarares närvaro vid anhållningsförhöret var uppe till diskussion med den föredragande polisen i samband med att beslutet fattades.

text: Beslutet att anhålla AA verkställdes på kvällen och en husrannsakan i hennes bostad genomfördes strax därefter. Förhör hölls sedan med AA, där hon delgavs brottsmisstanken. AA fick information om rätten till försvarare och uppgav att hon godtog den försvarare som rätten utsåg. Hon fick även information om att hon inte behövde yttra sig om brottsmisstanken. De poliser som närvarade vid förhöret har med anledning av utredningen hos JO uppgett att AA även fick information om att hon, med tanke på brottets beskaffenhet, borde ha en försvarare. Förhöret pågick i knappt en kvart.

text: Vid förhöret förnekade AA brott. När förhörsledaren frågade om hon ville tillägga något kom hon ihåg att hon inte hade arbetat i butiken den aktuella dagen utan i stället befunnit sig i en annan butik. Av hennes berättelse framgick att hon arbetar i två butiker som ingår i samma butikskedja men ligger på olika orter.

text: Senare under kvällen anmäldes till åklagaren att anhållningsbeslutet hade verkställts. Hon beslutade att anhållandet skulle kvarstå. Av tvångsmedelsblanketten framgår att hon ändrade misstankegraden till skäligen misstänkt. Åklagaren gav direktiv om att AA:s arbetsgivare eller någon ur personalen skulle höras omgående dagen därpå, för att kontrollera vilken butik AA hade arbetat i den aktuella dagen. Därefter skulle återkoppling ske till jouråklagaren

text: för vidare direktiv. Om det var nödvändigt med ett kompletterande förhör med AA skulle en försvarare utses.

text: På förmiddagen den 23 november 2019 vidtogs utredningsåtgärder. Resultatet av dessa gav stöd för AA:s uppgift om att hon inte arbetat i butiken den aktuella dagen. Anhållandet av AA hävdes kort efter det.

text: Efter vidare utredning, bl.a. ett nytt förhör med kvinnan som anmält händelsen och ytterligare en kontakt med butiken, identifierades en annan misstänkt. Förundersökningen lades dock ned, då det inte gick att bevisa de objektiva förutsättningarna för att förfarandet skulle vara brottsligt.

text: En åklagare vid Särskilda åklagarkammaren har beslutat att inte inleda en förundersökning om tjänstefel med anledning av det inträffade. Gruppen för skiljande- och disciplinärenden hos Polismyndigheten har vidare beslutat att inte inleda någon utredning om arbetsrättsligt disciplinansvar i ärendet.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Utpekandet av AA

text: Polismyndigheten ifrågasätter inte att berörda poliser saknat anledning att tro annat än att DD [kvinnan som polisanmälde händelsen, JO:s anm.] själv var helt övertygad om att AA var gärningspersonen. Med tanke på att tillförlitligheten av utpekanden kan vara svårbedömda (se exempelvis JO:s ärende med dnr 1656- 2018) är det emellertid av vikt att utpekanden som baseras enbart på egna efterforskningar prövas självständigt av polisen, bl.a. för att utesluta möjliga felkällor. Det gäller särskilt i ett fall som detta när utpekandet har skett utifrån information från en vän samt genom egna sökningar på sociala medier. Det hade därför varit önskvärt om de berörda poliserna hade vidtagit åtgärder för att kontrollera tillförlitligheten av utpekandet innan åklagaren kontaktades för beslut om tvångsmedel. Till exempel hade man kunnat be DD närvara fysiskt vid förhöret och lämna ett signalement på gärningspersonen (såvitt framgår skedde det först vid det andra förhöret när anhållandet av AA hade hävts). Förhör hade också kunnat hållas med DD:s väninna som ringt till butiken.

text: Dokumentationen av utpekandet av AA

text: Av den skriftliga redogörelse som DD lämnade in i samband med anmälan och av förhöret som hölls med DD samma dag framgår hur hennes utpekande av AA gått till, även om redogörelsen inte är särskilt detaljerad. Om DD i det första förhöret lämnade fler detaljer kring utpekandet så har det inte dokumenterats. Uppgiften om att DD var helt säker på att AA var gärningspersonen finns inte dokumenterad, vilket är en brist. Den bild på AA från Facebook genom vilken hon pekat ut AA och som hon visat för poliserna finns inte heller dokumenterad i ärendet. Även det är förstås en brist.

text: Behovet av en försvarares närvaro vid förhöret med AA

text: Av protokoll över frihetsberövandet i ärendet framgår att åklagaren i samband med beslutet om att anhålla AA i hennes frånvaro även gav direktiv om att 24:8förhör [s.k. anhållningsförhör, JO:s anm.] skulle hållas med AA. Däremot framgår inte om åklagaren gav några direktiv om huruvida förhör kunde hållas utan försvarare närvarande eller om omfattningen av och innehållet i förhöret. Av de yttranden som hämtats in från … [de poliser som närvarade vid förhöret, JO:s anm.] framgår att de båda gjorde bedömningen att det med tanke på brottets beskaffenhet fanns behov av att ha en försvarare närvarande vid förhöret med AA. Polismyndigheten delar denna bedömning. Eftersom beslutet att anhålla AA

text: i hennes frånvaro fattades och verkställdes en fredagskväll har det inte varit möjligt att få en försvarare förordnad för henne redan samma dag. Det 24:8förhör som – i enlighet med åklagarens direktiv – hölls har därför varit kortfattat och inriktat på att delge brottsmisstanken och få besked om den misstänktes inställning till denna. Vid detta förhör har AA även informerats om sina rättigheter enligt 12 § förundersökningskungörelsen. Enligt Polismyndighetens bedömning har det varit fråga om ett sådant delgivningsförhör som kan hållas utan försvarare närvarande (jfr bl.a. JO:s beslut den 30 november 2012 i ärende med dnr 3577-2011 och den 17 juni 2016 i ärende med dnr 2943-2015). En försvarare förordnades för AA dagen efter. Något mer ingående förhör med försvarare närvarande kom dock aldrig till stånd eftersom det visade sig att AA inte varit i butiken aktuell dag.

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande bedömning.

text: I efterhand kan konstateras att AA förväxlats med en annan person med snarlikt namn som arbetade i samma butik. Beslutet att anhålla AA i frånvaro, verkställandet av beslutet och beslutet att låta anhållandet kvarstå efter att det verkställts har således varit felaktiga. Detta är givetvis beklagligt och jag har förståelse för att detta varit påfrestande för AA. Brottsmisstanken har enligt min mening, med hänsyn till vad målsägandens mamma uppgett om händelsen under förhöret med henne, varit sådan att den nått upp till sannolika skäl för våldtäkt mot barn och omständigheterna varit sådana att skäl som enligt

text: rättegångsbalken

text: krävs för häktning förelegat. Vid våldtäkt mot barn finns dessutom på grund av det höga minimistraffet för brottet en s.k. presumtion för frihetsberövande. Åklagarens beslut att anhålla AA i hennes frånvaro har fattats efter en muntlig föredragning, vilket är brukligt under jourtid, med utgångspunkt i de omständigheter som legat till grund för mammans identifiering av AA. Utpekandet av AA har, enligt vad som framgår av förhöret med mamman, grundats på flera olika omständigheter. Bland annat har det gjorts en förfrågan till butiken vem som arbetat aktuell dag och när mamman kontrollerat namnet mot Facebook har det framgått att AA arbetade i den aktuella butiken. Vidare har mamman känt igen AA:s profilbild. Det har mot bakgrund av vad som då framkommit inte funnits anledning för åklagaren att ifrågasätta tillförlitligheten av identifieringen och ge direktiv till polisen om att kontrollera om rätt person lagts in som misstänkt i ärendet. Åklagaren har direkt efter anhållningsförhöret, med hänsyn till de uppgifter AA då lämnat, gett polisen direktiv om att kontrollera hur identifikationen av AA gått till vid anmälningsupptagningen. Kontroll har gjorts så snart det var möjligt dagen därpå. Anhållandet har hävts omedelbart när polisen återkommit med ny information kort därefter. Det finns därför inga skäl att ifrågasätta handläggningen vid Åklagarmyndigheten i den delen som avser beslut om tvångsmedel. (Jfr JK:s beslut den 27 februari 2020 i ärende dnr 3715-19.) Efter att polisen verkställt beslutet att anhålla AA såsom misstänkt för våldtäkt mot barn har det hållits ett förhållandevis kort förhör med AA utan att någon försvarare närvarade. Mot bakgrund av brottets allvarlighet och karaktär är min uppfattning att åklagaren inför detta första förhör, i samband med att beslut om anhållande i frånvaro fattats, skulle ha lämnat direktiv till polisen om att vid 24:8-förhör enbart delge brottsmisstanken och bereda AA tillfälle att ange sin inställning till denna. Min bedömning är dock att polisen inte hållit något utförligare förhör och att det var rätt att låta AA lämna sina kontrollerbara uppgifter om alibi även utan närvaro av en försvarare, vilket förkortat hennes frihetsberövande med en inte obetydlig tid. Inte heller i denna del finns det därför anledning att ifrågasätta handläggningen. Avslutningsvis konstateras att åklagaren borde ha dokumenterat de omständigheter som hon lade till grund för beslutet att anhålla AA i sin frånvaro

text: och inte bara de omständigheter som lades till grund för att låta anhållandet kvarstå. AA kommenterade remissvaren. Hon uppgav att frihetsberövandet och tiden därefter varit mycket påfrestande för henne.

text: Bedömning

text: Inledning och granskningens inriktning I efterhand står det klart att utpekandet av AA var felaktigt. Att hon blev anhållen och var frihetsberövad ett antal timmar måste givetvis ha inneburit ett stort obehag för henne.

text: Min utredning har som nämnts avsett beslutet att anhålla AA och att hon förhördes utan en försvarare närvarande. Jag går inte in på några andra frågor. Anhållningsbeslutet Ett anhållande kräver enligt huvudregeln sannolika skäl för misstanke om ett brott för vilket fängelse i ett år eller mer ingår i straffskalan (se

text: 24 kap. 6 § första stycket rättegångsbalken

text: ). För sannolika skäl krävs att omständigheterna är sådana att misstanken vid en objektiv bedömning framstår som berättigad. Misstanken måste alltså bygga på konkreta fakta. (Se Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, fjärde uppl., s. 244.) Det ska också finnas en risk t.ex. för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (se

text: 24 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: I andra stycket i

text: 24 kap. 6 § rättegångsbalken

text: regleras förutsättningarna för ett s.k. utredningsanhållande. För ett sådant anhållande krävs att någon är skäligen misstänkt och att det inte finns fulla skäl till häktning men att det är av synnerlig vikt att den misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning.

text: I sitt beslut att anhålla AA i hennes frånvaro har den ansvariga åklagaren angett första stycket i

text: 24 kap. 6 § rättegångsbalken

text: . Med utgångspunkt i det måste hon ha ansett att det fanns sannolika skäl för misstanken mot AA. Det är också på det sättet Åklagarmyndigheten har uppfattat anhållningsbeslutet.

text: Det har framkommit att polisen vid föredragningen för åklagaren redogjorde för uppgifter från telefonförhöret med flickans mamma. I förhörsprotokollet är omständigheterna kring den misstänkta brottsliga gärningen endast kortfattat beskrivna. Detsamma gäller hur mamman hade kommit fram till att AA var den person som hon ansåg hade utsatt dottern för brott.

text: Utpekanden och andra former av identifiering kan vara svårbedömda i bevishänseende. Det har i den juridiska litteraturen uttalats att forskning visar att sannolikheten för ett felaktigt utpekande är beaktansvärd och att det medför att beviskraften av ett utpekande inte är så stor som man kan tro. Det finns också en risk att beslutsfattaren övervärderar betydelsen av att den som gör utpekandet har varit säker på sin sak. En beslutsfattare som överväger att lägga ett utpekande till grund för ett beslut måste vara observant på eventuella brister

text: som kan finnas i tillförlitligheten av utpekandet och säkerställa att han eller hon förstår hur utpekandet har gått till. Det gäller i synnerhet inför ett beslut om tvångsmedel. Beslutsfattaren behöver få klart för sig bl.a. vad den som har gjort utpekandet har uppgett i samband med utpekandet och om det finns några andra omständigheter av betydelse för bedömningen av tillförlitligheten av utpekandet. Det behöver även klarläggas hur utpekandet förhåller sig till andra uppgifter i utredningen. (Se

text: JO 2020/21 s. 342

text: .) Om beslutsunderlaget inte är tillräckligt är det åklagarens sak att se till att det kompletteras (se Lindberg, a.a., s. 246).

text: Jag är mycket tveksam till att det fanns ett tillräckligt underlag för bedömningen att AA var på sannolika skäl misstänkt för våldtäkt mot barn. Mot bakgrund av det knapphändiga underlaget fanns det anledning för åklagaren att närmare undersöka hur utpekandet hade gått till i syfte att kontrollera dess tillförlitlighet. Det fanns också anledning att komplettera utredningen när det gäller omständigheterna runt den misstänkta brottsliga gärningen och hur flickans berättelse hade lämnats. Det framstår inte som att risken för att AA t.ex. skulle undanröja bevis var så stor att det inte hade funnits utrymme för det. Det är därför inte tillfredsställande att åklagaren inte gav direktiv om ytterligare utredningsåtgärder och avvaktade resultatet av dessa innan hon tog ställning i anhållningsfrågan.

text: Om det finns ett tillräckligt underlag för ett anhållande är emellertid ytterst en bedömningsfråga där det finns utrymme för olika slutsatser. Vid en samlad bedömning anser jag inte att det finns skäl att kritisera åklagaren för beslutet att anhålla AA.

text: Som Polismyndigheten har uttalat hade det varit önskvärt om polisen vidtagit åtgärder för att kontrollera tillförlitligheten av utpekandet av AA innan åklagaren kontaktades för ett beslut om tvångsmedel. Exempelvis hade flickans mamma kunnat förhöras på polisstationen och ombetts beskriva signalementet av den misstänkta gärningspersonen. Det hade även varit möjligt att höra väninnan för att få klarhet i vilka frågor hon hade ställt till butiken. Polisen hade också kunnat höra mamman mer ingående om dotterns uppgifter om den misstänkta brottsliga gärningen. Utöver dessa konstateranden ger handläggningen vid Polismyndigheten inte anledning till några uttalanden från min sida i den här delen.

text: Förhöret En person som misstänks för ett brott har enligt

text: 21 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken

text: en generell rätt att biträdas av en försvarare för att förbereda och utföra sin talan. Av 21 kap. 3 a § samma balk följer att den misstänkte i vissa fall har rätt till en offentlig försvarare. En sådan rätt finns t.ex. om den misstänkte är anhållen.

text: Rätten till tillgång till försvarare är en del av rätten till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . Även av EU:s försvarardirektiv följer en rätt att få tillgång till försvarare.

text: Den misstänkte har rätt att ha tillgång till en försvarare redan från det första förhöret. Om rätten till försvarare inte kan tillgodoses bör endast ett s.k. delgivningsförhör hållas. Ett sådant förhör ska vara kortfattat och inriktat på att delge brottsmisstanken och få besked om den misstänktes inställning till den. I riksåklagarens riktlinjer anges att en misstänkt även bör tillåtas att av egen vilja lämna uppgifter i syfte att freda sig från misstanke, t.ex. genom att lämna uppgifter av alibikaraktär (se RåR 2017:3 Rätten till försvarare vid förhör med misstänkt över 18 år – särskilt vid ett frihetsberövande). Det är undersökningsledaren som ansvarar för att en misstänkts försvararrättigheter respekteras.

text: I det aktuella fallet fanns det inte förutsättningar att utan en försvarare närvarande hålla något mer än ett delgivningsförhör.

text: Av protokollet från förhöret med AA framgår att förhörsledaren frågade AA om hennes inställning till brottsmisstanken samt om hon ville tillägga något. AA lämnade på den sistnämnda frågan sådana uppgifter av alibikaraktär som nyss nämnts. Det som förekom vid förhöret får enligt min mening anses falla inom ramen för vad som är godtagbart utan att en försvarare är närvarande. Mot den bakgrunden anser jag inte att det finns skäl att föra fram någon kritik för hur förhöret genomfördes.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

publisher: Justitieombudsmannen

title: En djurskyddsmyndighets rätt att bereda sig tillträde till en bostad

org: jo

sammanfattning: Länsstyrelsens djurskyddshandläggare har på egen hand gått in i en djurhållares olåsta bostad. Myndigheten har rätt att få tillträde till lokaler där djur hålls. Gäller det en bostad måste dock skyddet för den enskildes privatliv beaktas. Om kontrollen förutsätter våld eller tvång krävs handräckning av polis. I praktiken kan kontrollmyndigheten inte på egen hand bereda sig tillträde till en djurhållares bostad när denne inte samtyckt till detta, såvida inte en nödsituation föreligger. Länsstyrelsen och djurskyddshandläggaren har därför kritiserats.

text: Bakgrund och utredning

type: rubrik

text: Den 19 november 2009 genomförde länsstyrelsen en inspektion hemma hos AA. Djurskyddshandläggaren BB gick då in i hennes bostad utan att först knacka på dörren. Vid det aktuella tillfället låg AA och sov. Hon vaknade av en hård smäll mot sovrumsdörren som sedan brutalt vräktes upp. In kom en för henne främmande människa som skrek åt henne, vad hann hon inte uppfatta förrän dörren smälldes igen. Smällen var så kraftig att en tavla föll i golvet och gick sönder. AA tog på sig en tröja och gick ut i sitt kök. Där väntade BB som under hela inspektionen fortsatte att skrika åt henne.

type: stycke

text: AA ifrågasatte djurskyddshandläggarens rätt att gå in bostaden på det sätt som skedde.

text: Länsstyrelsen i Västerbottens län anmodades yttra sig över. Länsstyrelsen, genom länsrådet CC, anförde i huvudsak följande.

text: En anonym anmälan från allmänheten inkom till länsstyrelsen den 22 oktober 2009. Anmälaren uppgav att ca 20–30 katter fanns i och kring AA:s bostad, och att djuren levde under mycket dåliga förhållanden. Djurskyddshandläggare BB beskriver händelseförloppet enligt följande: Uppgifterna i anmälan föranledde oanmäld kontroll den 19 november 2009 hos AA. När djurskyddshandläggaren anlände till djurhållarens adress, kunde konstateras att belysningen var tänd i bostaden. Djurskyddshandläggaren knackade på dörren, och kunde i samband med detta se att dörren var olåst, och uppfattade det som att djurhållare var hemma, men inte hörde att det knackade på dörren. Djurskyddshandläggaren öppnade därför dörren och ropade in i bostaden för att få kontakt med djurhållaren. Ingen gav sig till känna, varvid handläggaren gick in i bostaden, alltjämt ropandes för att få kontakt. En dörr öppnades och djurhållaren

text: kom ut från ett angränsande rum, och handläggaren angav sitt ärende. Djurskyddshandläggaren förnekar att hon skulle ha ryckt upp en dörr och därefter smällt igen densamma. Hon kan heller inte se att något i hennes agerande kan ha orsakat skada på egendom, vilket djurhållaren hävdar.

text: Bedömning

text: Skydd för den enskildes bostad Enligt

text: 1 kap. 2 § regeringsformen

text: gäller att den offentliga makten ska utövas med respekt för den enskilda människans värdighet och att det allmänna ska värna den enskildes privatliv. Bestämmelsen utgör ett målsättningsstadgande och kan inte direkt läggas till grund för att påkalla en domstols ingripande, men den innebär att det allmänna ska verka för att de rättigheter som omnämns i stadgandet skyddas, främjas och i största möjliga utsträckning förverkligas (se Holmberg m.fl., Grundlagarna, 2:a upplagan, 2006, s. 55 f.). Bestämmelsen torde få ges bl.a. den betydelsen att om olika, annars likvärdiga åtgärder står till buds bör den väljas som är minst ägnad att inkräkta på skyddet för den enskildes privatliv.

text: En enskilds bostad åtnjuter grundlagsskydd (

text: 2 kap. 6 §

text: RF). Skyddet är inte absolut; det kan under vissa förutsättningar begränsas genom lag (

text: 2 kap. 12 §

text: RF). Till de förutsättningar som ska vara uppfyllda hör att en sådan begränsning endast får göras för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Den får inte heller gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den.

text: Skyddet för den enskildes hem fullföljs genom bestämmelser i allmän lag, framför allt

text: 4 kap. 6 § brottsbalken

text: , som gäller hemfridsbrott. För detta brott straffas den som olovligen intränger eller kvarstannar där annan har sin bostad.

text: Enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: om mänskliga rättigheter, vilken gäller som lag i Sverige, ska var och en ha rätt till respekt för sitt hem. En offentlig myndighet får inte inskränka denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Artikel 8 kan läggas till grund för prövning i domstol och innefattar således ett konkret, rättsligt skydd för den enskilde (se närmare Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e upplagan, 2007, s. 301 ff.). – Bestämmelsen ger, tillsammans med Europadomstolens praxis, ett rättsligt konkret innehåll åt samma allmänna värdegrund som kommer till uttryck i

text: 1 kap. 2 § regeringsformen

text: En kontrollmyndighets befogenheter enligt

text: djurskyddslagen

text: Enligt

text: 27 § första stycket 2 djurskyddslagen (1988:534)

text: har en kontrollmyndighet i den utsträckning som behövs för kontrollen rätt att få tillträde till områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen där djur hålls eller som berör djurhållningen och där besiktiga djuren, göra undersökningar och ta prover. Det ligger i sakens natur att bestämmelsen tar sikte på områden och byggnader som

text: till sin funktion är avsedda för djurhållning, t.ex. stall, ladugårdar och beteshagar. Djur kan dock även hållas i en bostad.

text: Djurskyddslagen

text: omnämner inte bostäder särskilt. Den konflikt som kan uppkomma mellan intresset av djurskyddskontroll och skyddet för den enskildes bostad är inte heller berörd under lagens förarbeten, och den synes inte närmare diskuterad i andra rättskällor.

text: Djurskyddslagen

text: ger inte kontrollmyndigheten befogenhet att bruka våld eller tvång för att bereda sig tillträde till lokaler där djur hålls. Vid behov ska polismyndigheten lämna den hjälp som behövs (handräckning), se

text: 27 a § djurskyddslagen

text: . Innebörden av detta är att om kontrollen förutsätter våld eller tvång ska detta ske genom polisens försorg. Begäran om handräckning bör dock ske först sedan andra möjligheter att genomföra kontrollen är uttömda. Det är därför naturligt att kontrollmyndigheten, innan begäran om handräckning görs, på ett korrekt sätt upplyser den som motsätter sig kontroll att denna kan komma att genomföras med polishjälp.

text: Med tanke på det starka skydd bostaden ges i grundlagen,

text: brottsbalken

text: och Europakonventionen, kan det hävdas att frånvaron av ett uttryckligt lagstöd för kontrollmyndigheten att bereda sig tillträde till en djurhållares bostad, innebär att myndigheten saknar rätt till sådant tillträde. Av

text: 27 § djurskyddslagen

text: måste emellertid anses framgå att en sådan rätt i och för sig föreligger, men det innebär inte att kontrollmyndigheten kan bereda sig tillträde till bostäder på samma sätt som till typiska djurhållningslokaler. De restriktioner myndigheten här måste ålägga sig sträcker sig väsentligt längre. I praktiken torde lagstiftningen inte ge kontrollmyndigheten någon befogenhet att utan handräckning från polisen bereda sig tillträde till en bostad, när den kontrollerade inte samtycker till detta.

text: Nöd I

text: brottsbalken

text: finns bestämmelser om nöd. Enligt

text: 24 kap. 4 §

text: kan en annars brottslig gärning vara straffri om den begås när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. Syftet med bestämmelsen är inte att ge en myndighet andra befogenheter än sådana den redan har, men var och en, även företrädare för en kontrollmyndighet, har ett visst utrymme att i en nödsituation bereda sig tillträde till en bostad. Att djur utsätts för svårt lidande kan vara att betrakta som en sådan situation (jfr Holmqvist m.fl.,

text: Brottsbalken

text: . En kommentar, s. 24:44).

text: Bedömning i detta ärende I det nu aktuella ärendet har handläggaren sökt upp anmälaren genom att knacka på hemma hos denna. Hon har därefter konstaterat att bostaden var olåst, varvid hon öppnat dörren och ropat in i bostaden. När ingen gav sig till känna gick hon in ”alltjämt ropandes för att få kontakt”. En innerdörr öppnades då, och en person, som visade sig vara djurhållaren, gav sig till känna.

text: Även om anmälarens beskrivning av händelseförloppet är mer dramatisk är huvuddragen av det som inträffat ostridiga: länsstyrelsens handläggare har på egen

text: hand och utan samtycke gått in i anmälarens bostad och ropat efter henne. För detta har hon saknat befogenhet. Hon har självfallet haft rätt att knacka på och att på andra sätt försöka påkalla uppmärksamhet, men hon har inte haft rätt att gå in i bostaden.

text: Det har från länsstyrelsens sida inte gjorts gällande att någonting liknande en nödsituation i

text: brottsbalkens

text: mening förelåg. Jag noterar i det sammanhanget att det gick närmare en månad från det att länsstyrelsen fick in anmälan i ärendet till det att den nu aktuella inspektionen genomfördes, och att inga handläggningsåtgärder synes ha blivit vidtagna under mellantiden.

text: Länsstyrelsen och djurskyddshandläggaren BB ska mot denna bakgrund kritiseras för att olovligen ha berett sig tillträde till anmälarens hem och för att därigenom ha kränkt hennes privatliv.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

title: Möjligheterna att besluta om besöksförbud när den som förbudet avser inte tidigare gjort sig skyldig till brott mot skyddspersonen eller annan person m.m.

text: Initiativet

text: I november 2008 genomförde jag en inspektion vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Norrköping. Under denna uppmärksammades några ärenden om besöksförbud i vilka såväl beslutet att meddela besöksförbud som handläggningen i visst avseende kunde ifrågasättas och jag beslutade därför att utreda saken i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: Handlingar i ärendena AM-22935-08, AM-42549-08, AM-51813-08, AM-159728- 08, som hade samband med AM-167529-08, och AM-169219-08 tillfördes JO:s akt och ytterligare handlingar infordrades.

text: Av handlingarna framkom att i de aktuella ärendena hade besöksförbud meddelats personer som, såvitt framgick, inte tidigare dömts för brott mot skyddspersonen eller annan person. Personerna som meddelades besöksförbud var, förutom i ett ärende, frihetsberövade och frihetsberövandet hävdes kort tid efter beslut om besöksförbud. I ett av ärendena framgick att ansökan om besöksförbud inte hade kommunicerats med den berörde innan beslutet meddelats, utan detta skedde först i samband med delgivning av beslutet. I ett annat ärende framgick inte om de som förbudet avsågs gälla hade beretts tillfälle att yttra sig innan beslut meddelades.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande, bl.a. om vilka rättsliga överväganden som gjordes inför besluten i ärendena.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande tillförordnade vice riksåklagaren AA) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från chefsåklagaren BB, vice chefsåklagaren CC, i handläggande åklagare kammaråklagaren DD:s ställe, samt kammaråklagarna EE och FF.

text: Nedanstående sammanfattningar grundar sig på uppgifter som framgår av inhämtade handlingar i ärendena samt på de upplysningar som handläggande åklagare eller i ett fall vice chefsåklagaren lämnat.

text: I ärende AM-22935-08 var en person misstänkt för misshandel och olaga hot vid två olika tillfällen. Av uppgifter i den första anmälan framgick att den misstänkte i början av september 2008 skulle ha hotat en person som bodde i en fastighet på samma gata som den misstänkte och även ha gjort sig skyldig till skadegörelse. Ett par dagar senare ska den misstänkte också ha misshandlat målsäganden. Denne uppgav i förhör i oktober att han var mycket rädd för den misstänkte och begärde besöksförbud. Han kände sig begränsad i sin rörelsefrihet i bostadsområdet på grund av rädslan. Han hade dock inte träffat eller konfronterats med den misstänkte efter händelsen i september. Sedan den misstänkte hörts om förbudet och uppgett att han inte hade några invändningar mot det, eftersom han inte ville eller tänkte söka upp målsäganden, meddelades han den 22 oktober besöksförbud. Av uppgifter i den andra anmälan framgick att den misstänkte i början av november 2008 skulle ha misshandlat en kvinnlig bekant som han hade lånat ut pengar till. I förhör med målsäganden uppgav hon att han även ett par månader tidigare hade skickat sms till henne med innebörden att hon skulle skadas eller dödas. Den misstänkte hördes om gärningen den 18 november och beslut om besöksförbud fattades samma dag. – Det framkom att den misstänkte dömts för brotten efter JO:s inspektion. Ärende AM-42549-08 gällde försök till utpressning. Målsäganden, som var bosatt i Norrköping, arbetade för ett företag som administrerar ett spel på Internet. Hon kontrollerade bl.a. att spelarna inte fuskade. Sedan den misstänkte, som vid anmälningstillfället inte var identifierad, blivit avstängd från vidare spel framförde han via Internet ett underförstått hot för att återfå de pengar som han ansåg sig ha förlorat på grund av avstängningen. Han hade då tagit reda på vissa uppgifter om målsäganden och dennes familj. Den misstänkte identifierades, han var bosatt i Stockholm, och hämtades till förhör den 12 mars 2008 och anhölls samma dag. FF uppgav att han redan då förutsåg att förundersökningen skulle bli omfattande och svårutredd och ansåg att det skulle vara omöjligt att ha den misstänkte frihetsberövad under den tid som skulle behövas för att färdigställa förundersökningen. Denne var också en mycket speciell person som i stort sett levde via Internet och det aktuella spelet. Det framstod då enligt FF som ett bra alternativ att meddela den misstänkte besöksförbud för att få slut på hans trakasserande av målsäganden. Den misstänkte hördes i frågan och i samband med att anhållandet hävdes den 14 mars delgavs denne ett besöksförbud. – FF uppgav också att förundersökningen hade lagts ned i november 2008 då uppsåtligt brott inte gick att styrka. I AM-51813-08 gällde brottsmisstanken försök till grov misshandel. Den misstänkte skulle ha attackerat målsäganden på ett kafé med bl.a. kniv. Den misstänkte greps och anhölls. I ett kompletterande målsägandeförhör ett par dagar senare framkom att den aktuella händelsen var den senaste av tre händelser mellan de inblandade. Målsäganden uppgav att han och den misstänkte hade gemensamma bekanta och att den misstänkte vid två tidigare tillfällen de senaste 14 dagarna hade kommit fram till målsäganden när denne besökte det aktuella kaféet. Det hade då förekommit ordväxlingar. Målsäganden begärde att den misstänkte skulle åläggas ett besöksförbud eftersom han var rädd att denne skulle begå fler brottsliga handlingar mot honom. – Den misstänkte hördes inte om sin inställning till besöksförbud innan detta meddelades. EE uppgav att anledningen var att ett sådant förhör framstod som obehövligt eftersom hon kunde förutse att den misstänkte inte skulle framföra någon synpunkt som skulle ändra hennes uppfattning att besöksförbud skulle utfärdas. Ett besöksförbud innebar vidare, enligt EE, att det fanns förutsättningar att häva anhållningsbeslutet. För att förkorta tiden till ett frigivande beslutade hon om besöksförbud och skickade ärendet till polisen med direktiv att den misstänkte skulle höras om besöksförbud och delges detta. När förhöret var hållet och den misstänktes inställning redovisad skulle en omprövning av beslutet ske. Ärendet överlämnades sedan till jouråklagaren med informationen att ett besöksförbud skulle delges och att det enligt handläggande åklagares bedömning därefter saknades skäl för frihetsberövande. EE omprövade beslutet när hon fick del av förhöret med den misstänkte, men detta dokumenterades inte. Den misstänkte hade heller ingen erinran mot besöksförbudet.

text: I AM-159728-08 avsåg brottsmisstanken övergrepp i rättssak. Brottsmisstanken uppkom i samband med en huvudförhandling i ett brottmål i vilket fem personer var åtalade för utpressning. De åtalade hade koppling till grovt kriminella kretsar. Den misstänkte var bekant med minst en av de åtalade i brottmålet och närvarade vid huvudförhandlingen som åhörare. BB uppgav att det var den misstänktes agerande under och i anslutning till huvudförhandlingen samt målsägandenas uppgifter om att den misstänkte sökt kontakt med en av målsägandena i samband med dennes sjukhusbesök som låg till grund för bedömningen att den misstänkte utövade påtryckningar på målsägandena i syfte att hjälpa de åtalade i utpressningsmålet. Den misstänkte bodde i Stockholmsområdet och målsägandena i Norrköping. En av målsägandena hade emellertid uppfattat saken så att den misstänkte hade kartlagt honom och kände stor oro för att denne skulle ta kontakt med honom. – Den misstänkte greps och anhölls den 14 oktober 2008. Den 17 oktober hävdes anhållningsbeslutet då det inte kunde bekräftas att det var den misstänkte som sökt kontakt med en av målsägandena i samband med dennes sjukhusbesök. Ytterligare utredningsåtgärder skulle vidtas men bedömdes kunna dra ut på tiden. Det fanns inte skäl att begära den misstänkte häktad. I samband med att anhållningsbeslutet hävdes, ålades den misstänkte besöksförbud till skydd för målsägandena i utpressningsmålet. Rättegången var inte avslutad och BB fann vid en samlad bedömning att det fanns risk för att den misstänkte skulle ta kontakt med målsägandena. Den misstänkte hördes innan beslutet meddelades om sin inställning till ett eventuellt besöksförbud och hade inte någon erinran mot ett sådant förbud. – Det framkom även av upplysningarna att förundersökningen efter JO:s inspektion lagts ned då brott inte kunde styrkas samt att besöksförbudet då upphävts. Ärende AM-169219-08 avsåg misstanke om utpressning. Två män, GG och HH, anhölls den 29 oktober 2008, HH dock i sin utevaro, på sannolika skäl misstänkta för utpressning av en kvinnlig bekant. GG häktades. De misstänkta ska ha hotat att döda målsäganden om inte hon lämnade tillbaka en summa pengar som de påstod att hon stulit, vilket hon förnekade. Målsäganden befann sig, på grund av rädsla för de misstänkta, tillfälligt på annan för dem okänd ort. BB bedömde emellertid att den dag som målsäganden återvände till Norrköping skulle risken bli överhängande för att de misstänkta skulle ta kontakt med henne. De misstänkta kände till målsägandens adress och telefonnummer. – Den 5 november förelåg inte förutsättningar för ett fortsatt frihetsberövande av GG och BB hävde därför häktningsbeslutet. Dessförinnan meddelade han samma dag GG ett besöksförbud. HH greps den 5 november och anhållningsbeslutet kvarstod. Den 7 november hävdes beslutet efter att BB hade meddelat ett besöksförbud. Både GG och HH hördes innan besöksförbuden meddelades och hade inte någon erinran mot förbuden. BB uppgav att han uppfattade att detta dokumenterats av polisen. Han kontrollerade emellertid inte att information om detta också överfördes till åklagarakten.

text: AA hänvisade beträffande handläggningen till respektive åklagares redogörelse med några tillägg. Därefter gjorde hon, efter en redogörelse för den rättsliga regleringen, bl.a. följande bedömning.

text: I samtliga nu aktuella fall har åklagarna redogjort för vilka misstankar som förelegat mot de personer som de meddelade besluten avsåg gälla. Huruvida det funnits skäl att meddela besöksförbud är en utpräglad bedömningsfråga. I sådana frågor finns det utrymme för olika uppfattningar utan att någon av dem behöver vara felaktig. I sammanhanget vill jag peka på att enligt förarbetena (a. prop. s. 18 f.) är det fullt möjligt att besluta om besöksförbud även om den mot vilken förbudet avses gälla inte tidigare har begått brott mot den andra personen, men att restriktivitet ska iakttas i sådana fall. I samtliga nu aktuella fall har det också, som tidigare nämnts, förelegat misstanke om att den som meddelats besöksförbud begått brott mot skyddspersonen. I förarbetena uttalas det vidare (a. prop. s. 19) att vid riskbedömningen krävs det större försiktighet om gärningsmannen bara har gjort sig skyldig till ett enda brott. Det förtjänar också att framhållas att även om en person är frihetsberövad kan det finnas skäl för besöksförbud. En häktad person som är belagd med restriktioner kan inte förhindras alla kontakter med hänvisning till kollusionsfara. Samma sak gäller naturligtvis den som bara är häktad på grund av

text: risk för fortsatt brottslighet. Även i de fall en åklagare inte längre anser att det finns skäl för ett fortsatt frihetsberövande kan det finnas anledning att meddela ett besöksförbud. Som bl.a. framgår av förarbetena ska således ett flertal faktorer beaktas vid bedömningen av om det föreligger en sådan risk att det finns skäl att meddela besöksförbud. – – – Jag vill avslutningsvis framhålla att Åklagarmyndigheten, Utvecklingscentrum Göteborg, för närvarande arbetar med ett besöksförbudsprojekt. Syftet med projektet är dels att kartlägga åklagares hantering av besöksförbudsärenden och anmälda överträdelser av besöksförbud, dels att skapa ett operativt stöd för besöksförbudshandläggningen. Under kartläggningen har cirka 500 ärenden granskats i samband med besök vid sex åklagarkammare. Kartläggningen har redovisats i juni 2008 genom en rapport med synpunkter på handläggningen (– – –). Vid det fortsatta arbetet ska en rättspromemoria med rekommendationer för handläggningen av besöksförbudsärenden till stöd för åklagare tas fram. På detta sätt kan förutsättningar skapas för en höjd kvalitet i handläggningen av ärenden om besöksförbud.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser om besöksförbud finns i lagen (

text: ) om besöksförbud.

text: Frågor om besöksförbud prövas av allmän åklagare och tas upp på begäran av den som förbudet avses skydda eller när det annars finns anledning till det (7 §).

text: Innebörden av ett besöksförbud är enligt 1 § att en person kan förbjudas att besöka eller på annat sätt kontakta en annan person eller att följa efter denna person. Av bestämmelsen framgår vidare att besöksförbud får meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid bedömningen av om sådan risk föreligger ska särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot den andra personens liv, hälsa, frihet eller frid. Kan syftet med ett besöksförbud tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd, får förbud inte meddelas.

text: I de förarbetsuttalanden som gjordes när besöksförbud infördes i svensk rätt (

text: prop. 1987/88:137

text: ) uttalades inledningsvis att många av de beteenden som innebär att någon utsätter en annan person för allvarliga trakasserier redan var belagda med straff men att det skyddet inte var heltäckande, bl.a. genom att vissa fall av personförföljelse inte kunde hänföras till det straffbara området (s. 12). Meningen med ett besöksförbud var att förebygga hotfulla och farliga situationer. Den grupp som framför andra stod i blickpunkten för lagstiftningen var kvinnor som tidigare utsatts för misshandel av make eller sambo. Departementschefen uttalade vidare att bestämmelser om besöksförbud säkerligen skulle komma att få störst betydelse för kvinnor som fruktar trakasserier eller hämndaktioner från män som de tidigare har haft en parrelation med. En lagstiftning borde emellertid inte begränsas enbart till den gruppen utan ges en generell utformning. Motsvarande problem kan uppkomma t.ex. i relationen föräldrar–barn eller i ett homosexuellt förhållande. Undantagsvis kan ett besöksförbud vara påkallat också när det inte finns någon tidigare förbindelse mellan parterna (s. 13).

text: När det gäller förutsättningarna för ett sådant förbud angavs att den grundläggande förutsättningen för ett besöksförbud borde vara att det finns en klar risk för att den som förbudet ska skydda kommer att utsättas för brott eller för förföljelser eller andra former av allvarliga trakasserier. Vid den bedömningen borde det vara en särskilt viktigt omständighet om den som förbudet avses gälla tidigare har begått brott mot den andra personen. Eftersom besöksförbudet ska tjäna ett förebyggande syfte borde det emellertid inte i alla situationer krävas att det kan styrkas att denne begått brott mot den andra personen. Detta kan gälla t.ex. om den som förbudet avses gälla är misstänkt för ett brott som ännu inte hunnit utredas, eller om denne tidigare har gjort sig skyldig till allvarliga våldsbrott mot andra personer t.ex. tidigare sambor, eller att begäran om besöksförbud föregåtts av omfattande trakasserier som dock inte överskridit gränsen för det straffbara. Som gemensam förutsättning borde uppställas att det på grund av särskilda omständigheter finns risk för trakasseri. Samtidigt betonades att möjligheten att använda besöksförbud utan att den mot vilken förbudet avses gälla tidigare hade begått brott mot den andra personen borde användas mycket restriktivt. [– – –] Departementschefen uttalade vidare att även om hon således ansåg att tidigare brott inte bör vara någon absolut förutsättning för besöksförbud, torde tidigare brottslighet mot den som förbudet avser att skydda bli den utan tvekan viktigaste omständigheten vid bedömningen av om besöksförbud ska meddelas. Därvid borde särskild hänsyn tas till vissa typer av brott, i första hand sådana som har riktat sig mot den andra personens liv, hälsa, frihet och frid (s. 18).

text: I frågan om vad som borde krävas för att anse att en risk för brott eller förföljelse eller allvarliga trakasserier föreligger angavs att riskbedömningar generellt sett är vanskliga att göra. En grundläggande förutsättning måste till en början vara att det rör sig om en konkret risk för brott, förföljelse eller trakasserier med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Ibland är det uppenbart att det finns en risk för upprepning av ett visst beteende på grund av parternas speciella relation och i betraktande av vad som tidigare hänt. Om det står klart att den misstänkte vid flera tillfällen har förgripit sig mot den andra personen, bör förutsättningarna för ett besöksförbud normalt sett vara för handen, under förutsättning att inte andra omständigheter talar för att risken för nya övergrepp har upphört. Om gärningsmannen bara har gjort sig skyldig till ett enda brott, kan det däremot krävas större försiktighet vid bedömningen. En viktig faktor bör då vara om gärningsmannen efter brottet har uttalat sig eller uppträtt på ett sådant sätt att brottsoffret känner ängslan och denna ängslan på objektiva grunder ter sig befogad. Förföljelse bör anses vara för handen om någon vid upprepade tillfällen på ett mycket påträngande eller eljest besvärande sätt söker kontakt med en person mot dennes vilja. Vissa slag av trakasserier som är lindrigare och inte direkt kan betecknas som förföljelse bör också falla inom tillämpningsområdet. Det gäller t.ex. upprepade mycket aggressiva uttalanden – som dock inte är av den karaktären att de är straffbara – eller ett beteende som allmänt sätt är ägnat att skrämma den som utsätts för det. Risk för trakasserier som inte är av allvarligt slag bör dock inte kunna läggas till grund för ett besöksförbud (s. 19 f.).

text: I förarbetena angavs även att besöksförbud tar sikte på de relativt få fall där det fordras ett individuellt förbud mot kontakter för att ge ett tillräckligt skydd mot övergrepp och trakasserier, dvs. i fall där det generella straffhotet inte är tillräckligt. Besöksförbud är givetvis inte heller avsett att ersätta eller komplettera de straffprocessuella tvångsmedlen i brottmål utan fyller ett helt annat syfte (s. 20).

text: Att det bakom en begäran om besöksförbud kan ligga en konflikt mellan parterna som i första hand bör lösas på annat sätt än genom besöksförbud framhålls också i förarbetena. I ett avgörande i Högsta domstolen beaktade domstolen bl.a. detta när ett beslut om besökförbud upphävdes (

text: NJA 2007 s. 272

text: ). En kvinna begärde att hennes f.d. man skulle få besöksförbud. Domstolen motiverade beslutet att upphäva förbudet med att den som ålagts förbudet inte hade dömts för något brott mot skyddspersonen eller annan och att anklagelser om brott, två fall av olaga hot, som riktats mot den ena parten under en pågående vårdnadsprocess måste bedömas med särskild försiktighet samt att de två förundersökningarna hade lagts ned.

text: Bedömning

text: Förelåg förutsättningar att meddela besöksförbud i de aktuella ärendena? Som framgått ovan angavs i förarbetena att besöksförbud i första hand var tänkt att komma till användning när det behövs för att förebygga och motverka farliga situationer för parter i nära relationer eller tidigare nära relationer. Lagstiftarens förutsägelse att lagen skulle få störst betydelse för kvinnor i förhållande till män som de har eller har haft en parrelation med har också bekräftats bl.a. vid en kartläggning av tillämpningen av lagen som Åklagarmyndigheten redovisat i en rapport i juni 2008 (Besöksförbud – en kartläggning över tillämpningen med synpunkter). I denna kunde bl.a. konstateras att den absolut vanligast förekommande relationen mellan parterna (mer än 75 % av fallen) har varit pågående eller avslutad kärleksrelation (s. 13). Övriga relationer i ansökningar var närstående på annat sätt, bekant eller att parterna hade kontakt via arbete eller skola. Endast i 5 av de då 369 granskade fallen, vilket motsvarar en dryg procent, fanns ingen relation mellan den som förbudet avsåg och den som förbudet skulle skydda. Åklagarmyndigheten angav också i rapporten att i fyra ärenden kunde relationen överhuvudtaget inte utläsas vilket man fann anmärkningsvärt även om det i och för sig rörde sig om ett fåtal ärenden.

text: Under min inspektion vid åklagarkammaren i Norrköping noterade jag de ovan angivna ärendena i vilka besöksförbud hade meddelats. Inte i något av dessa var det emellertid fråga om våld i nära relationer. I hälften av fallen kände inte de inblandade varandra och ingen tidigare kontakt hade förekommit. I den andra hälften synes skyddspersonen och den misstänkte ha varit bekanta med varandra, utan att det var fråga om tidigare parrelationer. De misstänkta hade inte i något fall tidigare dömts för brott mot skyddspersonen. Såvitt framgick av handlingarna var de misstänkta inte heller tidigare dömda för liknande brottslighet mot annan och ingen av de handläggande åklagarna har i sina upplysningar angett att så skulle vara fallet. Däremot hade de misstänkta i alla fall utom ett varit anhållna eller häktade och ålades besöksförbud i samband med att detta beslut hävdes.

text: De handläggande åklagarna har redovisat vad som legat till grund för deras beslut. Åklagarmyndigheten har i sitt remissvar inte uttryckligen tagit ställning till om det funnits skäl att meddela besöksförbud i de aktuella ärendena utan angett att det är en utpräglad bedömningsfråga.

text: För egen del vill jag anföra följande.

text: Lagen om besöksförbud tillkom i syfte att ge ett bättre skydd för dem som hotas, förföljs eller trakasseras. För att besöksförbud ska kunna meddelas fordras således att det i det enskilda fallet föreligger sådana särskilda omständigheter som gör att det finns grund att befara vad jag väljer att sammanfattande beteckna som förföljelse från en persons sida gentemot en annan. Det är således inte tillräckligt att den som utsatts för ett brott känner obehag inför att eventuellt konfronteras med en gärningsman på fri fot.

text: Det är givet att risken för förföljelse av det slag som ett besöksförbud är avsett att bereda skydd emot är störst i de fall då parterna har eller har haft en nära relation. En sådan risk kan emellertid undantagsvis finnas även utan att parterna haft en förbindelse av det slaget.

text: Vidare gäller att restriktivitet med att meddela besöksförbud bör iakttas när personen som förbudet avser att gälla inte tidigare begått brott mot skyddspersonen. De undantagssituationer som nämns i förarbetena är om den som förbudet avses gälla är misstänkt för ett brott som ännu inte hunnit utredas, eller om denne tidigare har gjort sig skyldig till allvarliga våldsbrott mot andra personer, t.ex. tidigare sambor, eller att begäran om besöksförbud föregåtts av omfattande trakasserier som dock inte överskridit gränsen för det straffbara.

text: Inte i något av de aktuella ärendena har det varit fråga om att parterna haft en nära relation. I ett par ärenden (del av AM-22935-08 och AM-169219-08) tycks det visserligen ha funnits en bekantskap mellan en man och en kvinna, men inga uppgifter tyder på att det varit fråga om något slag av parrelation. I ett fall (AM- 51813-08) var det fråga om män som tillhörde samma bekantskapskrets, medan parterna i övriga fall synes ha varit okända för varandra innan brottsmisstanke uppstod.

text: Ingen av de misstänkta hade dömts för brott vare sig mot skyddspersonerna eller, såvitt framkommit, mot annan person. Det har inte heller framkommit att några omfattande trakasserier föregått de situationer som aktualiserat besöksförbuden. Däremot har det i samtliga fall, när frågan om besöksförbud aktualiserades, funnits misstanke om brott som ännu inte hunnit utredas.

text: Det har således i samtliga fall varit fråga om situationer som avvikit från vad som antagits vara besöksförbuds huvudsakliga tillämpningsområde, såväl vad gäller relationen mellan parterna som i fråga om styrkt tidigare brottslighet. Det fordras då, enligt min mening, att de särskilda omständigheter som ska ligga till grund för en riskbedömning på ett i det närmaste lika tydligt sätt som vid redan begångna brott i nära relationer ger anledning att frukta förföljelse från en persons sida mot en annan.

text: I ärende AM-22935-08 hade, i det ena fallet, den misstänkte hotat skyddspersonen och ett par dagar senare misshandlat denne och, i det andra fallet, skickat sms med hotfull innebörd till skyddspersonen och ett par månader senare misshandlat henne. Även om det således endast varit fråga om misstänkta brott begångna vid två tillfällen kan möjligen hot som senare följs av fysiskt våld – och det finns eller har uppstått en slags relation mellan gärningsman och offer – sägas åtminstone närma sig en sådan risk för förföljelse som lagen avser att bereda skydd emot.

text: Såväl ärende AM-42549-08 som AM-169219-08 rörde misstanke om utpressning eller försök till sådant brott. Det är givet att brott av det slaget kan innefatta hot, och eventuellt upprepade hot, för att förmå någon att handla på visst sätt och att offret kan känna välgrundad fruktan för att hotet eller hoten ska sättas i verket. I en sådan situation kan det finnas grund för att tillgripa straffprocessuella tvångsmedel, men det har knappast varit avsett att besöksförbud ska användas för att bereda den utpressade skydd.

text: Såvitt gäller ärende AM-51813-08 kan jag konstatera att den misstänkte och skyddspersonen hade gemensamma bekanta. Vid två tillfällen hade det förekommit ordväxling mellan de två vid besök på ett kafé och därefter hade den misstänkte på samma kafé attackerat skyddspersonen med kniv. – De inblandade tillhörde således samma bekantskapskrets, vilket möjligen kan ha medfört att skyddspersonen upplevt en större risk för att åter konfronteras med den misstänkte. Det var likväl fråga om ett misstänkt brottsligt angrepp vid endast ett tillfälle. Att angreppet föregåtts av vissa meningsskiljaktigheter kan inte karakteriseras som sådan förföljelse som berättigat till att besluta om besöksförbud.

text: När det slutligen gäller ärende AM-159728-08 fanns misstanke om att en person, som var bekant med en av de åtalade i en rättegång mot personer med anknytning till grovt kriminella kretsar, utövade påtryckningar mot målsägandena. En av målsägandena kände stor oro för att den misstänkte skulle ta kontakt med honom.

text: Det var således fråga om misstanke rörande övergrepp i rättssak. Utöver misstanke om att sådant brott eventuellt kunde komma att begås fanns, såvitt jag kunnat se, ingen misstanke om förföljelse.

text: Jag har i och för sig inte anledning att tro annat än att målsägandena i de aktuella ärendena känt oro för att den eller de misstänkta skulle utsätta honom eller henne för nya brott. Enligt min uppfattning har i de aktuella ärendena emellertid inte, mot bakgrund av den mycket restriktiva hållning som ska tillämpas när den som förbudet ska avse inte tidigare begått brott mot skyddspersonen eller annan, någon på objektiva grunder klar och konkret risk för brott, förföljelse eller trakasserier på det sätt som lagstiftningen kräver framkommit.

text: Som framhållits i förarbetena är besöksförbud inte avsett att ersätta eller komplettera de straffprocessuella tvångsmedlen under en pågående förundersökning. Besöksförbud fyller ett annat syfte. Det finns visserligen, som Åklagarmyndigheten också anfört, i och för sig inget hinder mot att besluta om besöksförbud för vare sig en frihetsberövad person eller en person som försätts på

text: fri fot efter ett frihetsberövande. Ett besöksförbud kan vara ett särskilt betydelsefullt inslag i samhällets stöd åt målsäganden under förundersökning och brottmålsprocess, liksom i anslutning till att någon som har dömts friges från straff (

text: a. prop. s. 18

text: ). Det måste emellertid vara fråga om en sådan kvalificerad risk för ytterligare brott eller förföljelse som angetts ovan. Ett besöksförbud är inte avsett att vara ett substitut till ett anhållnings- eller häktningsbeslut i fall då tillräckliga skäl för att begära den misstänkte häktad på grund av risk för fortsatt brottslighet inte föreligger.

text: FF:s uppfattning att besöksförbud i ärende AM-42549-08 framstod som ”ett bra alternativ” och EE:s uppgift att besöksförbudet i ärende AM-51813-08 innebar att det fanns förutsättningar att häva anhållningsbeslutet skulle kunna tyda på att besöksförbud i dessa ärenden kommit att användas som en ersättning för frihetsberövanden. Jag anser mig emellertid inte ha underlag för att påstå att åklagarna använt besöksförbud som en mildare variant av ett straffprocessuellt tvångsmedel.

text: Med anledning av att BB, av det förhållandet att de misstänkta inte haft något att erinra mot besluten och att ingen begärt tingsrättens prövning av dessa, drar slutsatsen att rättssäkerhetsaspekten beaktats och de syften som lagstiftaren velat uppnå tillgodosetts vill jag slutligen framhålla följande. I situationer som de aktuella, där ett anhållnings- eller häktningsbeslut hävts i samband med att besöksförbudet meddelats, kan den misstänkte sakna intresse av att få den i hans eller hennes ögon betydligt mildare åtgärden att åläggas ett besöksförbud prövad. I flera av de granskade ärendena har också framgått att den som ålagts förbudet framfört att han inte hade några invändningar mot ett sådant beslut och inte heller avsåg att kontakta målsäganden. Även om ett besöksförbud begränsar en persons rörelsefrihet kan det givetvis variera hur ingripande olika personer upplever åtgärden vara. Enbart den omständigheten att ingen klagat på ett beslut berättigar därför inte till någon slutsats om dess rättsenlighet.

text: Jag är således sammanfattningsvis kritisk till hur de ovan angivna ärendena hanterats.


nyckelord:
Beslag
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Norrköping, för handläggningen av förundersökningar angående brott mot lotterilagen m.m.

text: Initiativet

text: I november 2008 genomförde jag en inspektion vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Norrköping, under vilken bl.a. de tio äldsta ärendena på varje rotel gicks igenom. Vid granskningen uppmärksammades åtta ärenden om brott enligt

text: lotterilagen

text: m.m. (AM-18416-07, AM-97327-07, AM-97336-07, AM- 122323-07, AM-122326-07, AM-122345-07, AM-122347-07 och AM-122353-07) i vilka handläggningen kunde ifrågasättas och jag beslutade att ta upp dessa ärenden till utredning.

text: Utredningen

text: Under inspektionen framkom att förundersökningsprotokoll hade inkommit till åklagarkammaren mellan september 2007 och april 2008 och att beslut i åtalsfrågan vid tidpunkten för inspektionen inte hade fattats. I samtliga ärenden hade egendom tagits i beslag och redan i september 2007 hade det hos polisen begärts att beslagen i två av ärendena (AM-97327-07 och AM-97336-07) skulle hävas. Uppgifter om detta fanns i förundersökningsprotokollen i de aktuella ärendena vilka kom in till kammaren i november 2007. Såvitt framkom hade inte framställningarna föranlett någon åtgärd.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande om handläggningen av ärendena i ovan nämnda avseenden.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande vice riksåklagaren AA) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från chefsåklagaren BB och kammaråklagaren CC.

text: CC uppgav bl.a. följande.

text: Jag har fram till sommaren 2009 tjänstgjort som åklagare i 31 år. Arbetssituationen har fram till åklagarväsendets omorganisation 1996 varit relativt rimlig. Därefter har arbetsbördan ökat år från år. Hösten 2000 började jag att tjänstgöra vid åklagarkammaren i Örebro. Där fick jag en specialisttjänst som Eko-åklagare. Den tjänsten lämnade jag 2003 och har därefter tjänstgjort i Norrköping. Till att börja med som

text: ”vanlig” åklagare men med lön motsvarande en specialisttjänst. För ca två år sedan fick jag en tjänst som relationsåklagare med inriktning på brott mot kvinnor och barn. Därutöver har jag handlagt både enkla och mer komplicerade brottmål. I och med att jag fick tjänsten som relationsåklagare ökade arbetsbördan, ibland på gränsen till det orimliga. Tjänsten innebar att det nästan dagligen satt personer frihetsberövade för olika typer av relationsbrott. En hel del av de brotten medförde att de misstänkta satt häktade i avvaktan på åtal och rättegång. Många av de målen var halv- eller heldagsmål i tingsrätt och i vissa fall hovrätt. Under 2007 fick jag i uppdrag att hålla i lotteriärendena. En del av dem härrör från ”Las Vegasprojektet”. Med för stor arbetsbörda hamnade jag i den situation att jag blev tvungen att prioritera vilka ärenden som var viktigast och vilka som inte var lika viktiga. Relationsbrotten var de som jag var tvungen att hantera i första hand. Därutöver var jag förundersökningsledare i ett antal omfattande utredningar rörande bedrägerier. Konsekvenserna blev att lotteriärendena lades på hög i avvaktan på att det skulle bli tid över för att handlägga dem. Flera gånger försökte jag ta tag i dessa men relationsbrotten förblev viktigare att handlägga. Frustrationen ökade hela tiden över att inte få möjlighet att ta tag i lotteriärendena. Våren 2008 var det på förslag att en extraåklagare, som då hjälpte flera av oss åklagare på kammaren, skulle hjälpa mig med lotteriärendena. Emellertid beslutade Riksåklagaren på grund av myndighetens ekonomiska problem att extra åklagarna inte fick fortsätta att tjänstgöra. Efter JO:s inspektion har en extra åklagare ansvar för handläggningen av dessa ärenden. Jag för dock talan i domstol. Det är naturligtvis olyckligt att lotteriärendena, som jag formellt haft ansvaret för, blivit liggande. På grund av att jag inte tittade igenom ärendena, såg jag inte att det fanns krav från ägarna till spelautomaterna att de ville ha tillbaka dem. Enligt min uppfattning har de emellertid inte gjort någon rättsförlust då apparaterna var illegala och i vilket fall som helst skulle förverkas. Vidare var ägarna, de illegala spelföretagen, inte nya i branschen och visste mycket väl att de kunde begära beslagsförhandling vid Norrköpings tingsrätt.

text: Slutligen upplyste CC att åtal hade väckts i alla ärenden utom två, i vilka komplettering erhållits från polisen.

text: BB lämnade en ingående redogörelse och uppgav under rubriken sammanfattning samt vidtagna åtgärder följande.

text: CC har en mycket hög arbetskapacitet och tar som jag tidigare nämnt ett mycket stort ansvar för såväl hela kammarens verksamhet och hjälper alltid de kollegor som akut behöver hjälp och stöd. Det som nu inträffat är därför inte på något sätt ett uttryck för bristande arbetsvilja eller nonchalans. Det handlar helt enkelt om att det finns en gräns för hur mycket även en högpresterande och ytterst lojal och kompetent medarbetare orkar med under en mycket lång tid av oacceptabelt högt arbetstryck. Detta förhållande måste beaktas vid en bedömning av vilka krav som rimligen kan ställas på CC i hans egenskap av förundersökningsledare och handläggare av aktuella lotteriärenden. Jag anser därutöver att jag i min egenskap av chef vidtagit de åtgärder som jag kunnat göra för att kammaren som helhet skall kunna handlägga så många ärenden som möjligt och för att skapa förutsättningar för åklagarna att få en rimlig arbetssituation. Jag har också försökt att tillföra kammaren mer åklagarresurser genom att aktivt verka för detta i en dialog med Åklagarmyndighetens centrala ledning. Till följd av anställningsstopp och bristande åklagarresurser inom hela Åklagarmyndigheten så kunde vi först under våren 2008 tillföras mer resurser. Inledningsvis så avdelades dessa resurser uteslutande för handläggning av förtursärenden och senare även för vissa större äldre ärenden som kunde förväntas medföra en frihetsberövande påföljd. Det tog drygt sex månader att helt avarbeta samtliga äldre ärenden och för att få en rimlig ärendebalans på hela kammaren. Jag anser att jag i min egenskap av chef och arbetsledare vidtagit de åtgärder som jag kunnat göra för att verksamheten skall fungera och för att denna skall bedrivas

text: inom ramen för en acceptabel arbetsmiljö. I allt väsentligt så klarade kammaren av att handlägga ärendena på ett bra sätt. Nu aktuella ärenden är tyvärr ett undantag. Jag hade inte kännedom om att de blivit liggande i väntan på att beslut fattats i åtalsfrågan och att åtgärder behövde vidtagits rörande begäran om att beslag skulle hävas. Jag har därför inte kunnat vidta någon åtgärd för att omgående se till att beslut fattades. Jag beklagar därför att beslut i åtalsfrågan respektive beslagsfrågan i nu aktuella ärenden inte fattades tidigare än vad som nu blev fallet. Jag anser att man bör beakta att det inte varit fråga om annat än brott som inte kan förväntas medföra någon annan påföljd än ett bötesstraff. Det är självfallet aldrig tillfredsställande att en misstänkt får vänta för länge på att åklagaren fattar ett beslut i åtalsfrågan. Någon målsägande har dock inte blivit lidande i dessa fall. När det gäller frågan om beslag så har samtliga berörda kunnat begära rättens prövning. Beslagsprotokollen innehåller upplysning om detta förfarande. Man bör också beakta att det spelbolag som tillhandahållit aktuella spelautomater anlitar juridiska experter som har en nationell överblick över spelbranschen och den rättspraxis som råder. Dessa jurister har en god kunskap även om förfarandet rörande prövning av beslag och synes ha avstått från att driva frågan vidare till prövning i domstol. Tiden mellan det att förundersökningsprotokoll kom in för beslut och beslut i åtalsfrågan alternativt begäran om komplettering har objektivt sett varit för lång. Detta förhållande har enligt min uppfattning emellertid inte medfört att något av ärendena blivit preskriberade. När förhållandet om den utdragna handläggningstiden uppmärksammades i samband med Justitieombudsmannens inspektion så erhöll kammaren omgående tillstånd att åter anlita extraåklagare Selhammar för att överta handläggningen av lotteriärendena. Ärendena har nu handlagts med skyndsamhet. Vi har således försökt att reparera det inträffade så mycket som detta varit möjligt. Vi har också sett över rutinerna för bevakning av äldre ärenden och hur rotelvården ytterligare skall kunna förbättras. En striktare tillämpning av Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: ) har påtalats. Jag anser därför att kammaren vidtagit åtgärder för att det nu inträffade inte skall upprepas.

text: AA hänvisade beträffande handläggningen till CC:s redogörelse med följande tillägg.

text: Åtal har väckts i ärendena AM-122326-07 och AM-122347-07 den 27 februari 2009. Således har åtal väckts i alla åtta ärenden. I samtliga ärenden har i beslag tagna spelautomater m.m. yrkats förverkade i domstol. I två av ärendena har det i förundersökningsprotokollet antecknats att en företrädare för det bolag som påstår sig äga spelautomaterna gjort anspråk på dessa. Det framgår vidare att företrädaren fått ett exemplar av beslagsprotokollet där det framgår att beslutet om beslag kunde överklagas till Norrköpings tingsrätt. I förundersökningsprotokollet har även intagits en skrivelse från en annan person som begärt att beslagen skulle hävas omgående. Denna skrivelse har i förundersökningsprotokollens innehållsförteckningar upptagits under rubrikerna Förhör med annan – Bilaga – inlaga avseende beslag.

text: AA redogjorde sedan för den rättsliga regleringen och anförde därefter följande under rubriken bedömning.

text: I de aktuella ärendena har förundersökningsprotokoll avseende brott mot

text: lotterilagen

text: alternativt automatspelslagen redovisats till åklagarkammaren mellan september 2007 och april 2008. Beslut i åtalsfrågan har fattats mellan november 2008 och februari 2009. I samtliga ärenden har beslag varit verkställda. En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. När väl förundersökningen är klar är det naturligtvis önskvärt att beslut i åtalsfrågan fattas så snart som möjligt efter att förundersökningsprotokoll har inkommit. Att preskription kan vara nära förestående är givetvis en omständighet som medför att ett ärende bör ges särskild prioritet.

text: I ärendena har spelautomater tagits i beslag. I två av ärendena har det i förundersökningsprotokollet antecknats att det har framställs anspråk på automaterna samt att en person begärt att beslagen skulle hävas omgående. Den handläggande åklagaren har uppgett att han inte sett att det framställts anspråk på beslagen eftersom han inte tittade igenom ärendena när förundersökningsprotokollen inkom. Vid lagföring ska spelautomater vanligen förverkas. Enligt min mening har det i de aktuella fallen varit naturligt att fatta beslut om beslagen i samband med att beslut i åtalsfrågan fattades, eftersom det först då har funnits möjlighet att ta ställning till förverkandefrågan. I likhet med kammarchefen anser jag att någon begäran om rättens prövning av beslaget inte kan anses ha framställts. Det faktum att beslag har gjorts i ett ärende påverkar självfallet också med vilken grad av skyndsamhet beslut i åtalsfrågan bör fattas. Handläggningstiden för beslut i åtalsfrågan har i de aktuella ärendena uppgått till omkring ett år. Som kammarchefen har framhållit är en sådan handläggningstid för lång. Kammarchefen har också utförligt redogjort för att arbetssituationen vid åklagarkammaren har varit oerhört ansträngd under våren 2007 till sommaren 2008. Som bekant har myndigheten som helhet haft ett mycket ansträngt arbetsläge, särskilt under denna tid. Tyvärr har resurserna inte varit tillräckliga för att möta alla de olika behov som funnits. Det står också klart att åklagaren har haft en mycket ansträngd arbetssituation och att han bl.a. har tagit ett väldigt stort ansvar för kammarens verksamhet. Jag har heller inte någon anledning att betvivla att handläggningen av de aktuella ärendena dragit ut på tiden till följd av den besvärliga arbetssituationen. När arbetsläget är ansträngt är det särskilt viktigt att åklagare har en god överblick över de ärenden som han eller hon har ansvar för och regelbundet följer upp behovet av åtgärder i de olika ärendena. Åklagaren synes inte ha påtalat för kammarchefen att han inte hann med de aktuella ärendena. Det är viktigt att chefen uppmärksammas när det uppkommer svårigheter av aktuellt slag så att han eller hon ges möjlighet att vidta de åtgärder som är möjliga. Vid åklagarkamrarna måste det således finnas rutiner för uppföljning och kontroll av ärendena. Det övergripande ansvaret för att etablera sådana rutiner samt kontrollera att dessa efterlevs har givetvis åklagarkammarens ledning. Jag noterar därför med tillfredsställelse att Åklagarkammaren i Norrköping har sett över sina rutiner för bevakning av äldre ärenden och vidtagit andra åtgärder för att det nu inträffade inte ska upprepas.

text: Efter att remissvaren inkommit infordrades handlingar från Polismyndigheten i Östergötlands län i ärenden K17789-06 (AM-97327-07) och K17790-06 (AM- 97336-07) samt domar i tre mål från Norrköpings tingsrätt.

text: Bedömning

text: Dröjsmål med beslut i åtalsfrågan Under min inspektion vid åklagarkammaren i Norrköping uppmärksammades åtta ärenden som gällde brott mot

text: lotterilagen

text: m.m. i vilka förundersökningsprotokoll inkommit till kammaren mellan 7 och 14 månader tidigare och i vilka beslut i förundersökningsfrågan inte hade fattats. Åklagarmyndigheten har i remissvaret angett att åtal numera väckts i samtliga ärenden och att handläggningstiden för beslut i åtalsfrågan i de aktuella ärendena således har kommit att uppgå till omkring ett år.

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger och finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: [RB]). Det är självfallet angeläget att beslut

text: i åtalsfrågan meddelas så snart som möjligt efter det att utredningen slutförts. I vissa ärenden gäller också särskilda tidfrister inom vilka sådant beslut ska föreligga. I ärenden där frister saknas är det inte möjligt att generellt säga hur lång tid som rimligen kan få förflyta från det att utredningen redovisas tills ett beslut i åtalsfrågan fattas utan detta är beroende bl.a. av vad saken gäller och hur omfattande förundersökningen är. Det nämnda skyndsamhetskravet gäller emellertid till dess beslut i åtalsfrågan fattas, varför ett uppehåll i handläggningen på detta stadium kan medföra att nyss nämnda bestämmelse åsidosätts.

text: CC, som var förundersökningsledare, har som förklaring till dröjsmålet uppgett att hans arbetsbörda varit synnerligen stor och att han varit tvungen att prioritera andra ärenden. BB har bekräftat att arbetsläget var mycket ansträngt och angett att CC, som är en erfaren befordrad åklagare, haft kammarens största tilldelning av ärenden. Jag har ingen anledning att betvivla detta.

text: Att det dröjde omkring ett år innan beslut i åtalsfrågan fattades är givetvis likväl oacceptabelt och innebär att handläggningen står i strid med nyss nämnda bestämmelse i

text: rättegångsbalken

text: . Som Åklagarmyndigheten framhållit är det, särskilt när arbetsläget är ansträngt, viktigt att en åklagare har en god överblick över de ärenden denne ansvarar för. När CC:s arbetssituation var sådan att han inte hann med de aktuella ärendena borde han därför givetvis ha påtalat detta för BB.

text: En chefsåklagare har det övergripande ansvaret för verksamheten och uppgiften att planera, leda och fördela arbetet vid kammaren. I en sådan ansträngd situation som rått vid åklagarkammaren är det viktigt att kammarchefen inte endast är väl informerad om arbetsläget i stort, utan också att denne får kännedom om de enskilda ärenden som åklagare inte har möjlighet att prioritera i den utsträckning som fordras. Endast med sådan kunskap kan kammarchefen som ytterst ansvarig vidta åtgärder och göra nödvändiga prioriteringar. BB har uppgett att han inte fått kännedom om att de aktuella ärendena legat utan åtgärd innan saken uppmärksammades vid inspektionen. Som nyss sagts ankom det i första hand på CC att informera BB om svårigheten att hinna med de aktuella ärendena. Det ankommer emellertid även på en chefsåklagare att följa upp äldre oavslutade ärenden. Det förtjänar att understrykas att det just i tider när arbetssituationen är mycket pressad är av särskild vikt att sådana kontroller genomförs.

text: Jag noterar att kammarens rutiner för uppföljning av gamla ärenden numera har reviderats. Hanteringen av skrivelserna med begäran om ”omgående” hävande av beslag Föremål som bl.a. skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara förverkat på grund av brott får tas i beslag (

text: 27 kap. 1 §

text: RB). Om det inte längre finns skäl för beslaget ska det omedelbart hävas. Ett beslag hävs av rätten, eller, om beslaget inte meddelats eller fastställts av rätten, av undersökningsledaren eller åklagaren (

text: 27 kap. 8 §

text: RB). Den som drabbats av ett beslag, som verkställts utan rättens förordnande, får begära rättens prövning av beslaget och rätten ska då som huvudregel inom fyra dagar hålla en särskild förhandling (

text: 27 kap. 6 §

text: RB).

text: I två av ärendena (AM-97327-07 och AM-97336-07) hade företrädare för ägaren till spelautomaterna i september 2007 i likalydande brev till polisen hemställt att respektive beslag ”omgående” skulle hävas. Någon dag efter det att skrivelserna kom in till polisen lottades ärendena in vid åklagarkammaren. Skrivelserna bifogades sedermera förundersökningsprotokollet, men såvitt framgår av protokollen och inhämtad ärendehistorik från polisens datasystem har skrivelserna inte föranlett någon åtgärd från polisens sida. Jag har emellertid inte funnit det meningsfullt att ytterligare försöka utreda polisens hantering av framställningarna, men jag vill ändå framhålla att en sådan begäran naturligtvis omgående ska underställas förundersökningsledaren för ställningstagande. Det är i vart fall viktigt, för det fall skrivelserna som i det aktuella fallet endast förts till protokollet, att polisen särskilt markerar eller tydliggör för åklagaren när ärendet lämnas dit att en sådan begäran har framställts.

text: Av CC:s upplysningar framgår att han inte gick igenom protokollen när de kom in till kammaren och därför inte uppmärksammade de aktuella skrivelserna. Även vid en ansträngd arbetssituation är det givetvis viktigt att nya ärenden eller redovisade förundersökningsprotokoll granskas översiktligt i anslutning till att de kommer in för att nödvändiga prioriteringar ska kunna göras och för att brådskande frågor ska kunna hanteras.

text: Om CC gått igenom protokollen och uppmärksammat skrivelserna kunde han i första hand ha hört efter med polisen om någon åtgärd vidtagits med anledning av skrivelserna. Om så inte var fallet hade det krävts att han, i egenskap av förundersökningsledare, vidtog åtgärder. Åklagarmyndigheten har angett att skrivelserna inte kan uppfattas som en begäran om rättens prövning av beslaget. Jag har inga synpunkter på den bedömningen. Om en åklagare däremot gör bedömningen, när anspråk framställs på att ett beslag omgående ska hävas, att det inte finns skäl för detta och att framställningen inte heller kan uppfattas som en begäran om rättens prövning, måste den som framställt anspråket informeras om åklagarens ställningstagande. – – – – –

text: Min sammanfattande bedömning är att det finns anledning att kritisera CC för att han inte informerat kammarchefen om de svårigheter han hade att handlägga de aktuella ärendena på ett godtagbart sätt och för att han underlåtit att översiktligt granska innehållet i förundersökningsprotokollen allteftersom de kom in till kammaren. BB kan inte undgå kritik för de brister som funnits vad gäller bevakning av äldre ärenden.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Jämtlands län för långsam handläggning av en förundersökning om misshandel

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 19 december 2008, klagomål mot Polismyndigheten i Jämtlands län m.fl. med anledning av bl.a. att en förundersökning i vilken han var misstänkt för misshandel hade dragit ut på tiden.

text: Utredning

text: Från Polismyndigheten i Jämtlands län infordrades vissa handlingar och registerutdrag i det aktuella ärendet (K12086-06), varvid framkom att anmälan i ärendet upprättades i oktober 2006 och att ärendet slutredovisades i december 2008.

text: Muntliga upplysningar lämnades av kommissarien BB, chef vid närpolisområde ÖST, som bl.a. uppgav att det endast funnits en utredare på den aktuella enheten under långa perioder samt att andra ärenden hade prioriterats.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren CC) kom in med ett remissvar i vilket inledningsvis redogjordes för bakgrunden enligt följande. En anmälan om misshandel upprättas den 17 oktober 2006 med anledning av att målsägande kommit till akutmottagningen vid Östersunds sjukhus. Förundersökning inleds samma dag och AA antecknas i RAR som skäligen misstänkt. Förundersökningsledaren DD lämnar direktiv om att målsäganden ska förhöras ytterligare en gång och att journalanteckningar ska inhämtas. Därefter ska fu-ledaren kontaktas för ytterligare direktiv. Förhör med målsäganden hålls den 19 april 2007. Enligt en anteckning i ärendet den 4 maj 2007 har handläggaren EE i ärendet inte kunnat beställa journalanteckningarna på grund av något dataproblem. Enligt anteckningen ska hon ordna detta när hon återkommer till arbetet efter hennes sjukskrivning. Journalanteckningar inkommer till myndigheten den 8 oktober 2007. Ärendet läggs i balans under tiden 7 maj - 21 juli 2008. Förundersökningsledaren FF ger därefter direktiv om att ärendet ska handläggas skyndsamt, eftersom den misstänkte sökt vapenlicens. Under tiden 21 juli - 9 september 2008 hålls förhör med fyra vittnen och den misstänkte (den sistnämnde

text: den 2 september). Ärendet lottas på åklagare den 9 september 2008 eftersom målsäganden önskar målsägandebiträde. Kammaråklagare GG övertar förundersökningsledarskapet den 10 september 2008. För-undersökningsledarskapet lämnas åter till polismyndigheten den 15 september 2008. Förundersökningsledaren FF lämnar direktiv om att ersättnings-anspråk ska inhämtas, därefter ska slutdelgivning ske. Den 15 december 2008 slutredovisas ärendet till åklagare. Ärendet återupptas den 27 februari 2009 då den misstänkte begärt att ett kompletterande vittnesförhör ska ske. Ärendet slutredovisas den 4 mars 2009.

text: Efter en redogörelse för den rättsliga regleringen gjorde polismyndigheten därefter följande bedömning.

text: Polismyndigheten vill inledningsvis beklaga den långa handläggningstiden i aktuellt ärende. Myndigheten kan enbart konstatera att handläggningen av detta ärende påvisat vissa brister i myndighetens utrednings- och uppföljningsrutiner. Det är naturligtvis inte acceptabelt att en brottsutredning blir liggande i princip outredd från den 4 maj 2007 till 21 juli 2008 och att ett så förhållandevis enkelt ärende som det nu aktuella tar 2 år och 2 månader innan det slutredovisas till åklagaren. Det är förundersökningsledaren som – – – ytterst ansvarar för utredningen i sin helhet. Det innebär bl.a. att undersökningsledaren ska ha kännedom om och kontroll över vilka utredningsåtgärder som vidtas i varje enskilt ärende. Vidare har undersökningsledaren en skyldighet att se till att utredningarna bedrivs effektivt. Att handläggaren i ärendet under viss del av perioden varit del- och heltidssjukskriven kan i och för sig vara en del av förklaringen att ärendet dragit ut på tiden men fråntar inte förundersökningsledaren ansvaret för att vidta åtgärder så att ärendet aktivt drivs vidare. Varje polisiär förundersökningsledare ansvarar för ett mycket stort antal ärenden och myndigheten har förståelse för att det ibland inte är helt enkelt att ha en sådan total inblick i varje förundersökning som lagtexten ger uttryck för. Samtidigt måste kontakten mellan handläggaren och förundersökningsledaren alltid vara sådan att ärendena följs upp och omständigheter som gör att ett ärende blir liggande uppmärksammas. En reflektion som polismyndigheten gör av den ovan gjorda sammanfattningen över de vidtagna åtgärderna är vikten av att hålla fullständiga förhör, framförallt med målsäganden, för att undvika behovet av kompletteringar i efterhand. Ett fullständigt förhör med målsäganden direkt eller i nära anslutning till händelsen, med angivande av behov av målsägandebiträde och ett preciserat ersättningsyrkande är självfallet det önskvärda. Polismyndigheten har också vid två tidigare tillfällen utbildat yttre personal för att förbättra förstahandsåtgärderna, vilket även inbegriper att hålla förhör med målsäganden. Ytterligare utbildning planeras under hösten 2009. Vidare vill polismyndigheten betona att vissa ärenden måste prioriteras före andra med följd att de oprioriterade tar längre tid att utreda. Verkligheten är också sådan att det oftast inte finns mer än en utredare att lägga ärendena på. Detta innebär således en risk för att ärendena förblir outredda om utredaren blir frånvarande på grund av sjukdom eller annan ledighet. Att tillskapa rutiner för att motverka detta är något som polismyndigheten har tagit fasta på. Polismyndigheten vill därför avslutningsvis – – – lyfta fram några av de åtgärder som myndigheten vidtagit för att så långt det är möjligt kunna säkerställa en mer effektiv utredningsverksamhet. Bland annat pågår inom kriminalenheten ett utvecklingsarbete med tydligare polisiär arbetsledning med klart definierade utredningsgrupper. Arbetsledningen kommer bl.a. att ha i uppdrag att bevaka gruppmedlemmarnas ärenden och påminna om olika tidsfrister. Frågor som rör behov av omfördelning av resurser och ärenden kan kanaliseras via arbetsledaren, och därmed åtgärdas på ett effektivare sätt. Det kan mer samordnat planeras för att vissa ärenden i god tid ska hanteras av andra och/eller flera utredare, vid t.ex. akut hög arbetsbelastning, eller vid personalens frånvaro på grund av sjukdomsfall, ledigheter etc.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över polismyndighetens remissvar.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre anledning att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned (

text: Den totala handläggningstiden i ärendet – en relativt okomplicerad förundersökning om misshandel – uppgick till drygt två år och utredningen avstannade i princip helt under ett par perioder: vid ett tillfälle under cirka sex månader och vid ett annat under drygt ett år. Även med beaktande av vad som upplysts om arbetssituationen är, enligt min mening, en så utdragen handläggningstid i ett ärende av det här aktuella slaget oacceptabel. Polismyndigheten förtjänar därför kritik för den långsamma handläggningen av ärendet.

text: Jag noterar att polismyndigheten anfört att den vidtagit åtgärder för att säkerställa en mer effektiv utredningsverksamhet, och jag utgår från att myndighetsledningen framdeles följer upp dessa för att ta reda på om de fått avsedd effekt.

text: Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.