nyckelord: Ansökan Avgift

title: Skatteverket kritiseras för att det inte är möjligt att betala en ansökningsavgift med kontanter

sammanfattning: Skatteverket tar inte emot kontant betalning av ansökningsavgiften vid ansökan om byte av förnamn. Enligt chefsJO är huvudregeln i 4 kap. 12 § riksbankslagen tillämplig när det gäller betalning av ansökningsavgiften. Det innebär att Skatteverket har en skyldighet att ta emot kontanter vid betalning av en sådan avgift. Skatteverket får kritik för att det saknas möjlighet att betala avgiften kontant.

text: Bakgrund till JO:s initiativ

text: I en anmälan till JO (dnr 2483-2022) framfördes klagomål mot Skatteverket. Klagomålen avsåg i huvudsak att allmänheten, vid ansökan om byte av förnamn, hänvisas till att betala ansökningsavgiften via Swish eller bankgiro enligt information på myndighetens webbplats. Enligt anmälaren stred informationen mot regleringen i 5 kap. 1 § i den dåvarande lagen (

text: ) om Sveriges riksbank eftersom det inte var möjligt att betala avgiften med kontanter.

text: Jag fattade beslut i ärendet den 28 mars 2022. Jag fann inte tillräcklig anledning att vidta någon annan åtgärd än att påminna om nämnda bestämmelse i den dåvarande riksbankslagen och om mina uttalanden i JO 2022/23 s. 510 där jag kritiserade Bolagsverket för dess vägran att ta emot kontant betalning vid utlämnande av kopior av allmänna handlingar. Jag skickade en kopia av anmälan och beslutet till Skatteverket för kännedom.

text: Vid kontroll av Skatteverkets webbplats den 21 oktober 2022 framgick att informationen om hur nämnda avgift ska betalas var oförändrad. Med anledning av detta beslutade jag att i ett särskilt ärende granska hur Skatteverkets information förhåller sig till regleringen i riksbankslagen och möjligheten att betala den aktuella avgiften kontant. Initiativet har handlagts i detta ärende.

text: Utredning

text: JO begärde att Skatteverket skulle yttra sig över vissa frågeställningar. I sitt remissvar anförde Skatteverket i huvudsak följande.

text: JO:s beslut den 28 mars 2022 behandlades på Skatteverkets folk- och fastighetsavdelnings ledningsmöte. Det har inte kommit fram hur frågan vidare skulle behandlas. Sedan våren 2022 arbetar Skatteverkets administrativa avdelning med en rutin för betalning av kopior av allmänna handlingar för den som vill vara anonym. Det är inte möjligt att betala ansökningsavgiften vid byte av förnamn kontant, varken till Skatteverket eller till Statens servicecenter. På Skatteverkets webbplats anges att ansökningsavgiften för byte av förnamn kan betalas via Swish eller bankgiro. Någon information som rör kontant betalning finns inte. Enligt Skatteverket strider inte den aktuella informationen på webbplatsen direkt mot regleringen i riksbankslagen, men det är önskvärt att uppdatera informationen om vad som gäller om kontant betalning.

text: Skatteverket anförde vidare att myndigheten, tillsammans med andra myndigheter, har börjat se över möjligheterna till kontant betalning.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Namnändring Enligt

text: 3 § förordningen (2017:120)

text: om personnamn ska sökanden betala en ansökningsavgift om 250 kronor till Skatteverket för prövning av en ansökan om förvärv eller ändring av förnamn.

text: Skyldigheten att ta emot kontanter som betalning Under handläggningen av detta ärende har en ny lag (

text: ) om Sveriges riksbank trätt i kraft. Enligt

text: 4 kap. 12 §

text: är kontanter (dvs. sedlar och mynt) och beredskapspengar lagliga betalningsmedel. Bestämmelsen motsvarar

text: 5 kap. 1 § andra stycket

text: i 1988 års riksbankslag med den enda skillnaden att numera är även beredskapspengar lagliga betalningsmedel. Av förarbetena till den äldre bestämmelsen framgår att innebörden av att sedlar och mynt är lagliga betalningsmedel är att var och en är skyldig att ta emot sedlar och mynt som betalning (se

text: prop. 1986/87:143 s. 64

text: ). Bestämmelsen i

text: 4 kap. 12 §

text: i den nya riksbankslagen innebär ingen förändring i det avseendet (se

text: prop. 2021/22:41 s. 122

text: En borgenär är följaktligen i princip skyldig att ta emot betalning i kontanter. Undantag från denna skyldighet kan finnas i någon annan lag (se t.ex.

text: 62 kap. 2 § skatteförfarandelagen

text: [2011:1244]). Vidare kan skyldigheten avtalas bort i civilrättsliga förhållanden.

text: I rättspraxis har dessutom i vissa fall rättsförhållanden, eller en del av rättsförhållanden, även på offentligrättsligt reglerade områden ansetts ha sådan civilrättslig karaktär att de har bedömts enligt civilrättsliga regler (jfr RÅ 1982 2:62,

text: NJA 1998 s. 656

text: I och

text: NJA 2008 s. 642

text: I

text: HFD 2015 ref. 49

text: behandlade Högsta förvaltningsdomstolen frågan om ett landstings skyldighet att ta emot kontanter vid betalning av patientavgifter. Enligt domstolen var det aktuella rättsförhållandet mellan landstinget, i dess egenskap av vårdgivare, och vårdtagaren inte ett offentligrättsligt förhållande av civilrättslig karaktär. Vidare konstaterades att frågan om hur och var vårdavgifter ska betalas inte har reglerats särskilt i lag. Riksbankslagen var således tillämplig i målet, vilket innebar att landstinget hade en skyldighet att ta emot kontanter. Enligt domstolen var landstingsstyrelsens beslut, som innebar att vårdtagare var hänvisade till två av landstingets vårdinrättningar vid kontant betalning, inte förenligt med riksbankslagens krav.

text: Kammarrätten i Stockholm har i ett senare avgörande ansett att kommuners uttag av avgift för parkering på gatumark har sådana civilrättsliga inslag att det utgör ett undantag från den skyldighet att ta emot kontanter som följer av riksbankslagen (se Kammarrätten i Stockholms dom den 13 april 2017 i mål nr 4350-16). Domstolens ställningstagande motiverades med att kommuners uttag av parkeringsavgifter, till skillnad från exempelvis hälso- och sjukvård, till sin natur är en utpräglat frivillig avtalsrelation och därmed av helt annat slag än det rättsförhållande som prövades i

text: HFD 2015 ref. 49

text: I JO 2022/23 s. 510, som handlade om Bolagsverkets vägran att ta emot kontant betalning vid utlämnande av kopior av allmänna handlingar, bedömde jag att rättsförhållandet mellan en utlämnande myndighet och en enskild som önskar betala en avgift för kopior av allmänna handlingar inte är av sådan karaktär att det bör bedömas enligt civilrättsliga regler.

text: JO har tidigare gjort vissa uttalanden om en regions information om kontant betalning av patientavgifter (se

text: JO 2016/17 s. 102

text: ). JO uttalade bl.a. att det inte finns något hinder mot att ett landsting informerar om att det är ett önskemål att patientavgiften betalas på något annat sätt än kontant. Informationen måste dock formuleras på ett sådant sätt att det inte råder några tvivel om att det är möjligt att betala även med kontanter.

text: Betalningsutredningen m.m.

text: Den parlamentariska Riksbankskommittén föreslog i sitt slutbetänkande En ny riksbankslag (

text: SOU 2019:46

text: ) att innebörden av begreppet lagligt betalningsmedel skulle regleras i lag. Kommittén föreslog att det i lagen skulle tas in en bestämmelse om att var och en har rätt att med befriande verkan betala med sedlar och mynt som getts ut av Riksbanken, om inte något annat följer av annan författning eller avtalsvillkor. Framför allt rättighetsskäl och beredskapsskäl ansågs motivera förslaget. Kommittén betonade att alla i samhället behöver kunna göra betalningar och att vissa personer har stora svårigheter att betala på annat sätt än med kontanter. Vidare påpekades att det bör finnas ett betalningsmedel som fungerar trots omfattande störningar i elförsörjningen eller elektroniska system (s. 1581).

text: Kommittén anförde att det i offentligrättsliga förhållanden bör vara möjligt att betala med kontanter om det inte finns särskilda skäl emot det (s. 1582). Vidare framhöll den följande (s. 1583 f.):

text: Kommittén vill dock betona offentliga aktörers ansvar för att kontanter inte försvinner som betalningsmedel i närtid. Riksdagen har, i enlighet med inriktningen i kommitténs delbetänkande och regeringens proposition 2019/20:23 ansett att utvecklingen för kontanter behöver ske mer kontrollerat än i dagsläget. Därför har en enig kommitté, och även regeringen, föreslagit lagstiftningsåtgärder för att trygga tillgången till kontanter. I det läget är det problematiskt om statliga och kommunala aktörer som erbjuder offentligt finansierade tjänster och tar emot offentligrättsliga avgifter å sin sida bidrar till att påskynda utvecklingen genom att vägra ta emot kontanta betalningar. Kommittén vill därför betona att det i offentligrättsliga rättsförhållanden som utgångspunkt bör vara möjligt att betala kontant. Kommittén vill sända en signal till centrala samhällsaktörer att inte ytterligare driva på utvecklingen där kontant betalning accepteras i allt lägre grad. Uppmaningen riktar sig huvudsakligen till offentliga aktörer, men även till privata aktörer som bedriver offentligfinansierad verksamhet och lyder under ett offentligrättsligt regelverk, som exempelvis privata vårdcentraler m.m. Stat, landsting och kommuner bör göra det möjligt att de olika tjänster de erbjuder och avgifter som de tar ut av allmänheten kan betalas kontant av de personer som fortsatt har behov av det om inte särskilda skäl talar emot det. Kommittén anser att det är rimligt att offentliga aktörer generellt sett har ett bredare samhällsperspektiv på betalningsfrågan än att enbart fokusera på kostnaderna i den egna verksamheten. Ett sådant bredare perspektiv omfattar såväl de individer som vill och behöver kunna betala kontant som samhällets behov av att kontantinfrastrukturen finns kvar till dess att ett beslut fattas om kontanters roll i ett längre tidsperspektiv.

text: I den efterföljande propositionen uttalade regeringen att det för närvarande inte finns skäl att gå vidare med förslaget om att klargöra innebörden av lagliga betalningsmedel. Skälen för detta var att en särskild utredare hade fått i uppdrag att ta ställning till innebörden av att vissa betalningsmedel har ställning som lagliga betalningsmedel, om det fortfarande finns behov av att vissa betalningsmedel har ställning som lagliga betalningsmedel och om innebörden av uttrycket lagliga betalningsmedel i så fall bör förändras i förhållande till i dag (se

text: prop. 2021/22:41 s. 122

text: f. och

text: dir. 2020:133

text: ). Utredningen har antagit namnet Betalningsutredningen (Fi 2020:12).

text: I september 2022 beslutade regeringen om ett tilläggsdirektiv till utredningen (

text: dir. 2022:131

text: ) och uttalade följande:

text: Den 1 september 2022 upphörde ClearOn AB med sin tjänst Kassagirot. ClearOn AB var den enda aktören på marknaden som erbjöd betaltjänster som gjorde det möjligt att betala räkningar med kontanter. I och med detta går det inte längre att betala räkningar med kontanter hos betalningsombud. Det riskerar att drabba t.ex. personer som lever i digitalt utanförskap, boende i glesbygd, personer som har bristande kunskaper i svenska språket, äldre och personer med funktionsnedsättning. Sedan direktiven beslutades har dessutom Europeiska kommissionen aviserat förslag om en digital euro och omedelbara betalningar. Denna händelseutveckling behöver beaktas av utredningen för att den ska kunna fullgöra sitt uppdrag att ta ställning till vilka krav som behöver ställas i syfte att säkerställa att alla i samhället kan genomföra sina betalningar samt för att utreda betalningsmarknadens funktionssätt och behovet av digitala centralbankspengar.

text: Utredningstiden förlängdes, och uppdraget ska redovisas senast den 31 mars 2023.

text: Bedömning

text: Skatteverket har en skyldighet att ta emot kontanter vid betalning av ansökningsavgiften Bestämmelsen i 4 kap. 12 § riksbankslagen innebär att en borgenär i princip är skyldig att ta emot betalning i kontanter.

text: Som jag redogjort för finns det vissa undantag från denna skyldighet. Det gäller t.ex. när rättsförhållanden på offentligrättsligt reglerade områden kan anses ha sådan civilrättslig karaktär att de bör bedömas enligt civilrättsliga regler. I JO 2022/23 s. 510 uttalade jag att när det gäller offentligrättsliga avgifter torde det sällan vara fallet att rättsförhållandet har sådan civilrättslig karaktär att det bör bedömas enligt civilrättsliga regler. Vidare gjorde jag bedömningen att rättsförhållandet mellan en utlämnande myndighet och en enskild som önskar betala en avgift för kopior av allmänna handlingar inte är av sådan karaktär att det bör bedömas enligt civilrättsliga regler. I det aktuella fallet som gäller rättsförhållandet mellan Skatteverket, i egenskap av beslutande myndighet, och en enskild som vill ansöka om byte av förnamn är detta undantag inte tillämpligt.

text: Det kan även finnas undantag från bestämmelsen i riksbankslagen i någon annan lag. Som jag tidigare nämnt finns ett sådant undantag i

text: 62 kap. 2 § skatteförfarandelagen

text: . Där framgår det att skatter och avgifter ska betalas in till Skatteverkets särskilda konto för skattebetalningar. Av

text: 2 kap. 2 § samma lag

text: framgår vilka avgifter som lagen gäller för. Ansökningsavgift vid byte av förnamn räknas inte upp i den bestämmelsen. Frågan om hur och var en sådan avgift ska betalas har inte heller reglerats särskilt i någon annan författning.

text: Det står således klart att huvudregeln i 4 kap. 12 § riksbankslagen är tillämplig när det gäller betalning av ansökningsavgift vid ansökan om byte av förnamn. Det innebär att Skatteverket har en skyldighet att ta emot betalning av en sådan avgift i kontanter.

text: Skatteverket har anfört att det inte är möjligt att betala ansökningsavgiften med kontanter, varken till Skatteverket eller Statens servicecenter.

text: Det är anmärkningsvärt att möjligheten till kontant betalning av denna offentligrättsliga avgift saknas trots den sedan länge gällande regleringen i riksbankslagen och den praxis som utvecklats kring den. Det måste senast i samband med Högsta förvaltningsdomstolens dom 2015 ha stått klart för Skatteverket vilka skyldigheter verket har att ta emot kontant betalning. Jag kan också konstatera att Skatteverket inte tycks ha vidtagit några konkreta åtgärder som rör möjligheten till kontant betalning av ansökningsavgiften vid ansökan om namnbyte med anledning av mitt beslut den 28 mars 2022.

text: Skatteverket ska kritiseras för att det inte är möjligt att betala den aktuella ansökningsavgiften med kontanter. Som framgår närmare nedan är det t.ex. möjligt att uppsöka en bank och betala ansökningsavgiften med kontanter där genom en bankgiroinbetalning. Att denna möjlighet finns innebär dock inte att Skatteverket har levt upp till sin skyldighet enligt riksbankslagen. Avslutande synpunkter På Skatteverkets webbplats anges som nämnts att ansökningsavgiften för byte av förnamn kan betalas via Swish eller bankgiro. En betalning via bankgiro gör man vanligtvis genom att använda en internetbank även om det i och för sig är möjligt att uppsöka ett bankkontor för att göra en betalning där. För den som vill betala med kontanter är det dock en förutsättning att bankkontoret i fråga tar emot kontanter, vilket långt ifrån alla bankkontor gör i dag. Vidare tar många banker ut en avgift för att utföra den tjänsten, och en avgift om 150 kronor är inte ovanlig. Som jag redogjort för ovan har dessutom möjligheten till kontant betalning via ClearOn AB:s tjänst Kassagirot nu avvecklats. En enskild som önskar använda kontanter för att betala ansökningsavgiften möter således betydande svårigheter och i regel också kostnader.

text: Frågan om bristande möjligheter till kontant betalning av offentligrättsliga avgifter var en av flera aspekter på myndigheters digitalisering som uppmärksammades i JO:s senaste ämbetsberättelse. Detta noterades också av konstitutionsutskottet som i sitt betänkande över ämbetsberättelsen påminde regeringen om sitt tidigare uttalande att regeringen bör säkerställa att myndigheterna är tillgängliga och erbjuder fullgoda alternativ till digital service, så att också de som inte kan eller vill vara digitala kan ta till vara sina intressen i kontakter med myndigheter. Utskottet framhöll att frågan är viktig för att upprätthålla medborgarnas förtroende för de statliga myndigheterna (se 2022/23:KU11 s. 19).

text: Som jag har redogjort för ovan har en enig parlamentarisk kommitté uttryckt oro för den kraftigt minskade möjligheten till kontant betalning under senare tid. Kommittén har ansett det problematiskt om statliga och kommunala aktörer som erbjuder offentligt finansierade tjänster och tar emot offentligrättsliga avgifter bidrar till att påskynda utvecklingen genom att inte ta emot kontant betalning. Det initiativ som jag har tagit i detta ärende är ett exempel på denna problematik. Som kommittén påpekat behöver alla i samhället kunna göra betalningar.

text: Jag vill avslutningsvis framhålla att mina uttalanden i detta ärende naturligtvis är relevanta även för andra typer av offentligrättsliga avgifter.

text: Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte skäl till några uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord: Barn/ungdom Behörighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: Barn- och lärandenämnden i Söderhamns kommun får kritik för att ha beslutat om och genomfört en uppföljning och två förhandsbedömningar utan att vara behörig att göra det

org: jo

sammanfattning: Barn- och lärandenämnden i Söderhamns kommun beslutade om och genomförde en uppföljning enligt 11 kap. 4 a § socialtjänstlagen (2001:453) i fråga om ett barn som hade flyttat till en annan kommun. JO anser att bestämmelsens utformning innebär att en kommun måste vara behörig att besluta om insatser för att kunna besluta om och genomföra en uppföljning. Sådana insatser kan enbart beslutas efter att en ny utredning har inletts, och en sådan kan i de flesta fall inte inledas efter att barnet har bytt bosättningskommun. Om ett barn flyttar under en barnutredning kan nämnden alltså inte besluta om uppföljning när utredningen avslutas. Nämnden kan inte undgå kritik för att ha beslutat om och genomfört uppföljningen. Under uppföljningstiden kom det även in två orosanmälningar avseende barnet. JO uttalar att vistelsekommunens ansvar är begränsat till akuta situationer när en annan kommun ansvarar för stöd och hjälp. Att göra en bedömning av om ett barn som vistas i kommunen är i behov av omedelbart skydd får anses innefattas i det ansvaret. Det kan däremot inte innefattas i ansvaret att därefter göra en förhandsbedömning för att bedöma om en utredning ska inledas eller inte. Nämnden får kritik för att ha gjort två förhandsbedömningar utan att vara behörig att göra det. Slutligen erinrar JO om tidigare uttalanden om förutsättningarna för att samtala med ett barn utan vårdnadshavarnas samtycke under en förhandsbedömning respektive en uppföljning.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO den 1 november 2022 klagade AA på Arbetsmarknads- och socialnämnden (numera Barn- och lärandenämnden) i Söderhamns kommun och framförde bl.a. att en socialsekreterare hade hållit ett samtal med hans son BB utan att han hade gett tillåtelse till det. Sonen bor på heltid med honom i en annan kommun men vistades i Söderhamn över höstlovet.

type: stycke

text: Utredning

text: JO hämtade in handlingar i ärendet. Därefter begärde JO att nämnden skulle yttra sig över det som framfördes i anmälan. Nämnden skulle i sitt yttrande särskilt beröra frågorna om kommunens behörighet att handlägga ärendet och nämndens möjlighet att hålla samtal med pojken utan båda vårdnadshavarnas samtycke.

text: I sitt yttrande uppgav nämnden att en utredning enligt

text: 11 kap.

text: och

text: 2 §§

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, pågick mellan maj och september 2022 efter att orosanmälningar kommit in. Efter att ha fått information om anmälningarna beslutade AA, som bor i en annan kommun, att hämta BB hem till sig. Nämnden avslutade utredningen den 19 september 2022 och beslutade samtidigt om uppföljning för att följa upp BB:s situation. Under tiden för uppföljning kom det in två orosanmälningar. BB var vid tiden för den första anmälan hos sin syster i Söderhamn. Genom en överenskommelse med mamman hölls ett samtal med BB där den 31 oktober 2022. AA kontaktades inte inför samtalet eftersom det fanns en oro för att han skulle hämta sonen och inte tillåta att ett enskilt samtal hölls. Den 18 november 2022 avslutades uppföljningen utan åtgärd.

text: AA fick möjlighet att kommentera yttrandet.

text: Rättslig reglering

text: Kommunens behörighet Av

text: 2 kap. 1 §

text: SoL framgår att varje kommun svarar för socialtjänsten inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver. Av

text: 2 a kap. 1 §

text: SoL framgår att det är den kommun där den enskilde vistas som ansvarar för stöd och hjälp enligt 2 kap. 1 §, om inte annat följer av bl.a. 3 §. I den bestämmelsen anges att om den enskilde är bosatt i en annan kommun än vistelsekommunen, ansvarar bosättningskommunen för det stöd och den hjälp som den enskilde behöver. Med bosättningskommun avses i normalfallet den kommun där den enskilde är stadigvarande bosatt.

text: Om det står klart att en annan kommun än vistelsekommunen ansvarar för stöd och hjälp åt en enskild, är vistelsekommunens ansvar begränsat till akuta situationer (

text: 2 a kap. 2 §

text: SoL).

text: Vid utredningar av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd är nämnden skyldig att slutföra en sådan utredning och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun (

text: 11 kap. 4 §

text: SoL). Utredning och uppföljning Socialnämnden ska utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan, anmälan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd från nämnden (

text: 11 kap. 1 §

text: SoL). När en anmälan rör barn eller unga ska socialnämnden genast göra en bedömning av om barnet eller den unge är i behov av omedelbart skydd (

text: 11 kap. 1 a §

text: SoL).

text: Vid en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, ta de kontakter som behövs. Utredningen ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Utredningen ska inte göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet (

text: 11 kap. 2 §

text: SoL).

text: När en sådan utredning avslutas utan beslut om insats, får nämnden besluta om uppföljning av barnets situation. En sådan uppföljning får göras om nämnden anser att barnet, utan att det finns sådana förhållanden som motiverar tvångsvård, har ett särskilt behov av stöd eller skydd från socialnämndens sida men samtycke till en sådan åtgärd saknas (

text: 11 kap. 4 a §

text: SoL). Vid uppföljningen får nämnden ta de kontakter som behövs och samtala med barnet utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande (

text: 11 kap. 4 c §

text: SoL).

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att nämnden genomförde en barnutredning avseende BB mellan maj och september 2022. Nämnden anger i sin utredning att BB under utredningstiden blev stadigvarande bosatt hos sin pappa i en annan kommun och började skolan där. När utredningen avslutades beslutade nämnden om uppföljning för att kunna följa upp BB:s situation.

text: Som angetts ovan ska en kommun slutföra en barnutredning och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun. Syftet med bestämmelsen är att förhindra oklarheter om den fortsatta handläggningen när ett barn flyttar ifrån kommunen under utredningstiden (se

text: prop. 1996/97:124 s. 111

text: och

text: JO 2015/16 s. 382

text: ). En kommun får alltså slutföra en redan inledd utredning efter att barnet flyttat. För att kommunen därefter ska vara behörig att inleda en ny utredning krävs det dock att en akut situation uppstått medan barnet vistas i kommunen. I andra fall vilar ansvaret att inleda en utredning på den nya bosättningskommunen.

text: Reglerna om uppföljning infördes 2013. I förarbetena anges att socialtjänsten, oberoende av samtycke från föräldrarna eller barnet, ska kunna informera sig om ett barns situation ytterligare en tid efter en avslutad utredning, om det finns en berättigad misstanke om att barnet kan fara illa. Syftet är att socialtjänsten ska kunna motivera vårdnadshavarna att ta emot en föreslagen insats utan att det behöver inledas en ny utredning. Möjligheten till uppföljning ska tillämpas restriktivt (se

text: prop. 2012/13:10 s. 64

text: f.). Frågan om kommunens behörighet att besluta om eller genomföra en uppföljning om ett barn har flyttat till en annan kommun behandlades inte under lagstiftningsarbetet.

text: Socialnämndens rätt att besluta om en uppföljning utan vårdnadshavarnas samtycke är en ingripande åtgärd. Det är därför viktigt att det finns ett tydligt rättsligt stöd för en sådan åtgärd.

text: I

text: 11 kap. 4 a §

text: SoL anges att uppföljning får ske om barnet bedöms vara i särskilt behov av nämndens stöd eller skydd. Enligt min mening innebär denna formulering att kommunen måste vara behörig att besluta om insatser för att kunna besluta om och genomföra en uppföljning. Sådana insatser kan enbart beslutas efter att en ny utredning inletts, och en sådan kan i de flesta fall inte inledas efter att barnet har bytt bosättningskommun. Om ett barn flyttar under en barnutredning kan nämnden alltså inte besluta om uppföljning när utredningen avslutas. Nämnden får i stället ta kontakt med den nya bosättningskommunen för att uppmärksamma den på barnets behov av stöd och hjälp.

text: Nämnden fick under utredningen kännedom om att BB hade flyttat och bedömde att han var stadigvarande bosatt i en annan kommun. Utifrån omständigheterna i ärendet får BB därmed anses ha bytt bosättningskommun. Nämnden hade därefter behörighet att slutföra den aktuella utredningen, men inte att besluta om och genomföra en uppföljning. Nämnden kan inte undgå kritik för att så ändå skedde.

text: Under uppföljningstiden kom det in två orosanmälningar avseende BB till nämnden medan han tillfälligt vistades i Söderhamns kommun. Nämnden gjorde akuta skyddsbedömningar och bedömde vid båda tillfällena att BB inte var i behov av omedelbart skydd. Därefter vidtog nämnden, inom ramen för förhandsbedömningar, flera åtgärder under dagarna som följde; bl.a. hölls ett samtal med BB den 31 oktober 2022. Förhandsbedömningarna mynnade båda ut i att nämnden inte inledde någon utredning.

text: När en annan kommun ansvarar för stöd och hjälp är vistelsekommunens ansvar begränsat till akuta situationer (se

text: 2 a kap. 2 §

text: SoL). Att efter en orosanmälan göra en bedömning av om ett barn som vistas i kommunen är i behov av omedelbart skydd får enligt min uppfattning anses innefattas i det ansvaret. Det kan däremot inte innefattas i ansvaret att därefter göra en förhandsbedömning för att bedöma om en utredning ska inledas eller inte. Vid tidpunkten för de aktuella förhandsbedömningarna hade BB bytt bosättningskommun, vilket nämnden hade kännedom om. Därmed var nämnden inte behörig att handlägga det aktuella ärendet. Nämnden tycks dock inte ha gjort några överväganden alls om sin behörighet, vilket är bekymmersamt. Nämnden förtjänar kritik för att ha gjort de två aktuella förhandsbedömningarna utan att vara behörig att göra det.

text: Nämnden var alltså inte behörig alls att hålla samtalet med BB den 31 oktober 2022, vare sig inom ramen för en uppföljning eller inom ramen för en förhandsbedömning. Av utredningen framgår vidare att vårdnadshavaren AA inte tillfrågades om sin inställning till samtalet innan det ägde rum. Det finns därför skäl att erinra om att JO tidigare har uttalat att en socialnämnd inte har möjlighet att samtala med ett barn under en förhandsbedömning utan vårdnadshavarnas samtycke, om barnet inte har en sådan ålder eller mognad att han eller hon själv kan bestämma om sin medverkan (se

text: JO 2016/17 s. 519

text: ). JO har även

text: uttalat att ett barnsamtal under en uppföljning kan hållas under samma förutsättningar som inom en barnutredning enligt

text: 11 kap. 2 §

text: SoL. Det innebär att utgångspunkten innan samtalet genomförs bör vara att vårdnadshavarna både ska informeras om samtalet och få tillfälle att klargöra sin inställning till åtgärden (se JO:s beslut den 8 juni 2022, dnr

text: ). Med detta sagt finner jag inte skäl att uppehålla mig ytterligare vid den saken.

text: Det som i övrigt framkommit i ärendet ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Detta ärende visar på att det kan finnas vissa oklarheter om en kommuns behörighet att besluta om och genomföra en uppföljning. För närvarande pågår ett lagstiftningsarbete som syftar till att införa en ny socialtjänstlag. Jag finner därför anledning att skicka en kopia av beslutet till regeringen för kännedom.

text: Ärendet avslutas.

text: Thomas Norling

text: Ärendet har föredragits av rättssakkunniga Sara Uhrbom.

text: Byråchefen Anna Flodin har deltagit i beredningen.

type: avgorande


nyckelord:
Dröjsmålstalan
Långsam handläggning
Personlig assistans
Väsentlig försening

title: Kommunstyrelsen i Munkfors kommun får kritik för långsam handläggning av ett ärende om utökning av personlig assistans enligt LSS och för bristande tillämpning av 11 och 12 §§ FL

sammanfattning: En person ansökte hos en kommun om utökning av personlig assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Ett beslut i ärendet meddelades först efter ca nio månader. I det här beslutet konstaterar JO att handläggningstiden i ärendet varit för lång och att den aktuella kommunstyrelsen förtjänar kritik för sin långsamma handläggning. JO konstaterar vidare att kommunstyrelsen under handläggningen av ärendet brustit vid tillämpningen av både 11 och 12 §§ förvaltningslagen (2017:900). Detta eftersom den inte gjort någon närmare bedömning av vare sig om avgörandet i ärendet skulle komma att väsentligt försenas eller om det fanns skäl att underrätta den enskilde om möjligheten att väcka en s.k. dröjsmålstalan. Även för detta kritiseras kommunstyrelsen.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Munkfors kommun och framförde bl.a. följande.

text: Som ombud för BB skickade hon hösten/vintern 2021 in en ansökan om utökning av personlig assistans enligt lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, till kommunen. Ett beslut med anledning av den ansökan fattades dock först i september 2022.

text: Utredning

text: JO tog inledningsvis del av vissa handlingar från Munkfors kommun. Därefter begärde JO att Kommunstyrelsen i Munkfors kommun skulle yttra sig över anmälan och då särskilt över handläggningstiden i ärendet samt vilka överväganden som myndigheten gjort angående underrättelse om väsentlig försening enligt

text: 11 § förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL. Yttrandet skulle även innehålla en redogörelse för när och på vilket sätt som myndigheten informerar enskilda om möjligheten att väcka dröjsmålstalan enligt

text: 12 §

text: FL.

text: Av kommunstyrelsens yttrande framgår sammanfattningsvis följande om handläggningen av ärendet.

text: BB kom den 6 december 2021 in med en ansökan om utökning av personlig assistans. Den 13 december 2021 bekräftade den ansvariga handläggaren att ansökan var mottagen och att ett utredningssamtal skulle bokas in. Ett sådant planerades sedan till den 11 februari 2022 men ställdes in på grund av sjukdom och hölls i stället den 10 mars 2022. Eftersom den ansvariga handläggaren därefter avslutade sin tjänst saknades en ordinarie sådan i ärendet från och med april 2022 till och med den 7 juni 2022. Under den tiden övertog verksamhetschefen tillfälligt uppdraget som LSS-handläggare. I slutet av april 2022 genomfördes ett hembesök hos BB.

text: För att påskynda utredningsprocessen i ärendet anlitade kommunen en konsult som påbörjade sitt uppdrag den 7 juni 2022. Konsulten fick instruktion om att ärendet skulle prioriteras. Den 14 juni 2022 genomförde konsulten ett nytt hembesök hos BB. Utredningen kommunicerades därefter med rekommenderat brev den 13 juli 2022. Eftersom brevet inte hämtades ut kom det i retur till kommunen. Handlingarna skickades därefter ytterligare en gång och kom även då i retur. Först den tredje gången som handlingarna skickades hämtade AA ut dem vilket skedde den 9 augusti 2022.

text: Kommunstyrelsen redovisade bl.a. följande bedömning.

text: Munkfors kommun vidgår att handläggning av ärendet har tagit orimligt lång tid och att kommunen har brustit i att underrätta den enskilde om väsentlig försening enligt

text: 11 §

text: FL. Munkfors kommun har även brustit i att informera den enskilde om möjlighet till att väcka dröjsmålstalan enligt

text: 12 §

text: FL. Munkfors kommun vidgår att kommunen kunde ha fattat beslut helt/delvis på befintligt underlag för att förkorta handläggningstiden. – – – Brister i handläggningen kan delvis förklaras genom personalomsättning och svårigheter i rekrytering. Under tiden mellan ansökan och beslut har chefsbyte och handläggarbyte påverkat handläggningstiden. Detta då nyanställd personal behöver få möjlighet att sätta sig in i ärendet för att kunna handlägga ärendet på bästa sätt. Dessutom gjorde rekryteringssvårigheter att förvaltningen under denna tidsperiod stod utan LSS-handläggare. Under ca två månaders tid hade verksamhetschefen uppdraget som LSS-handläggare innan ny personal var på plats. Hög arbetsbelastning för verksamhetschefen under den här perioden har också påverkat handläggningstiden. För att lösa den svåra situationen rekryterade kommunen en konsult med lång erfarenhet av handläggning av LSS-ärenden. Ny personal behöver dock alltid en introduktion för att få möjlighet att göra ett så bra arbete som möjligt. Detta är också en faktor som har påverkat utredningstiden. Utöver detta har kommunen identifierat brister i rutiner och i implementeringen av förvaltningens riktlinjer för handläggning inom LSS. I riktlinjerna saknas instruktioner om underrättelseskyldighet vid väsentlig försening av beslut

text: 11 §

text: FL samt instruktioner om underrättelse om möjlighet att väcka dröjsmålstalan enligt

text: 12 §

text: FL.

text: Kommunstyrelsen angav avslutningsvis i sitt yttrande att kommunens handläggningsrutiner avseende 11 och 12 §§ FL skulle uppdateras utifrån de brister som identifierats.

text: AA fick möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Handläggningen av LSS-ärenden

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Det finns inte någon särskild bestämmelse som reglerar handläggningstiden i ett LSS-ärende, dvs. inom vilken tid ett beslut ska fattas med anledning av en ansökan om en insats. De generella bestämmelserna om ärendehandläggning i

text: förvaltningslagen

text: är dock tillämpliga. Ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts (

text: 9 §

text: FL).

text: Den som omfattas av personkretsen i LSS har rätt till vissa insatser som han eller hon behöver för sin livsföring och som inte kan tillgodoses på något annat sätt. Det ligger i sakens natur att beslut i ärenden enligt LSS är av stor betydelse för den enskilde. Det är därför angeläget att nämndens handläggning av sådana ärenden sker snabbt, effektivt och rättssäkert i enlighet med bestämmelserna i

text: förvaltningslagen

text: Under åren 2017–2018 undersökte JO några kommuners handläggning av LSSärenden om personlig assistans med inriktning på handläggningstider (se JO 2019/20 s. 588, dnr

text: ). Granskningen resulterade i ett beslut där jag uttalade bl.a. följande. En handläggningstid om tre till fyra månader är ett rimligt riktmärke för ett ärende som rör personlig assistans. Alla ärenden kommer dock inte att kunna avgöras inom en sådan tidsperiod. För att en längre handläggningstid ska anses godtagbar krävs att det föreligger omständigheter som kan motivera det. Är det t.ex. fråga om ett komplext ärende där en rad utredningsåtgärder varit nödvändiga kan en utredningstid om sju till åtta månader vara nödvändig. För att en handläggningstid som överstiger sju till åtta månader ska kunna godtas krävs typiskt sett att det varit fråga om ett ärende där en mer omfattande utredning varit nödvändig. Det krävs också att nämnden hela tiden har bedrivit ett aktivt utredningsarbete. Den enskilde ska inte behöva vänta så länge på ett beslut i sitt ärende annat än i mycket speciella undantagsfall.

text: Handläggningstiden i BB:s ärende

text: Av utredningen i ärendet framgår att BB den 6 december 2021 ansökte om utökning av personlig assistans. I slutet av januari 2022 kontaktade socialtjänsten BB för att boka tid för ett möte avseende ansökan. Mötet med BB skulle hållas den 11 februari 2022 men kom på grund av sjukdom att bokas om till den 10 mars 2022.

text: Den 28 april 2022 genomfördes ett hembesök hos BB. I slutet av april 2022 avslutade den handläggare som var ansvarig för ärendet sin tjänst och den 7 juni 2022 tog en ny handläggare över ärendet. Den nya handläggaren kontaktade den 8 juni 2022 BB för att boka tid för ett nytt hembesök som sedan genomfördes den 14 juni 2022. Efter att ytterligare några handläggningsåtgärder hade vidtagits kommunicerades utredningen den 13 juli 2022. Det rekommenderade brev som utredningen skickades med kom i retur till kommunen och utredningen skickades på nytt den 25 juli 2022. På BB:s begäran förlängdes därefter tiden för att kommentera utredningen till den 19 augusti 2022. Ett beslut i ärendet fattades den 8 september 2022.

text: Handläggningstiden från det att ansökan kom in till kommunen till dess att ett beslut fattades uppgick alltså till ca nio månader. Som jag redogjort för ovan är det betydligt längre än vad som i normalfallet kan anses godtagbart. Det har inte framkommit något som tyder på att ärendet skulle ha varit särskilt komplicerat eller krävt några omfattande utredningsåtgärder. Särskilt anmärkningsvärt är att det från det att ansökan kom in till dess att den första åtgärden i ärendet vidtogs dröjde sju veckor. Vidare konstaterar jag att det mellan slutet av april 2022 och början av juni 2022 inte heller vidtogs några egentliga handläggningsåtgärder i ärendet.

text: Jag vill understryka att kommunstyrelsen har ett ansvar för att driva ett ärende framåt och se till att ett beslut kan fattas inom rimlig tid. Detta har myndigheten inte gjort. Handläggningen av ärendet har också i ett antal omgångar präglats av viss passivitet från kommunstyrelsens sida. Det kommunstyrelsen har fört fram i sitt yttrande till JO om problem med att rekrytera en LSS-handläggare utgör inget godtagbart skäl till den aktuella handläggningstiden om ca nio månader, och myndigheten förtjänar kritik för sin långsamma handläggning. Åtgärder om handläggningen försenas

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Om en myndighet bedömer att avgörandet i ett ärende som har inletts av en enskild part kommer att bli väsentligt försenat, ska myndigheten underrätta parten om detta. I en sådan underrättelse ska myndigheten redovisa anledningen till förseningen. (

text: 11 §

text: FL)

text: Jag har tidigare uttalat att en underrättelse om väsentlig försening ska lämnas när det kan bedömas att den faktiska handläggningstiden kommer att markant överstiga den förväntade handläggningstiden och detta främst beror på att myndighetens handläggning varit passiv en längre period. De överväganden som en myndighet gör i fråga om huruvida den ska underrätta den enskilde bör dokumenteras. (Se t.ex. mitt beslut den 19 juni 2023, dnr 3232-2023, med vidare hänvisningar.)

text: I

text: 12 §

text: FL finns regler om s.k. dröjsmålstalan. Av första stycket framgår att om ett ärende som har inletts av en enskild part inte har avgjorts i första instans

text: senast inom sex månader, får parten skriftligen begära att myndigheten ska avgöra ärendet. Myndigheten ska inom fyra veckor från den dag då en sådan begäran kom in antingen avgöra ärendet eller i ett särskilt beslut avslå begäran.

text: Jag har tidigare, se t.ex. det ovan hänvisade beslutet, uttalat att det inte är nödvändigt att den enskilde i sin skrivelse anger

text: 12 §

text: FL eller uttrycker att det är frågan om en dröjsmålstalan för att myndigheten ska hantera den som en sådan. Det är tillräckligt att det tydligt framgår att den enskilde begär att myndigheten ska avgöra hans eller hennes ärende. Myndigheten bör dokumentera även de överväganden som görs när det gäller frågan om en inkommen framställan utgör en dröjsmålstalan.

text: I samma beslut har jag uttalat att om den enskilde kontaktar myndigheten med frågor om handläggningen av ett ärende där handläggningstiden närmar sig eller redan har överskridit sex månader, är det lämpligt att myndigheten informerar om möjligheten att väcka en dröjsmålstalan. Detta gäller i synnerhet när ett ärende är färdigutrett.

text: Kommunstyrelsens hantering av frågan

text: I sitt yttrande har kommunstyrelsen uppgett att den brustit i handläggningen av ärendet vad gäller såväl 11 som 12 §§ FL. Kommunstyrelsen har inte närmare redogjort för vare sig vid vilken tidpunkt den anser att en underrättelse om väsentlig försening skulle ha lämnats eller när skyldigheten att informera om möjligheten att väcka en dröjsmålstalan uppstått. Jag kan dock inte uppfatta det på något annat sätt än att kommunstyrelsen anser att den borde ha underrättat respektive informerat den enskilde om dessa saker vid någon tidpunkt under handläggningen av ärendet. Det saknas anledning för mig att avgöra vid vilken tidpunkt i just det här ärendet som dessa skyldigheter inträdde. Jag nöjer mig i stället med att konstatera att jag är av samma uppfattning som myndigheten. Utifrån detta förtjänar kommunstyrelsen kritik för att den under handläggningen av ärendet inte gjorde någon närmare bedömning av vare sig om avgörandet i ärendet skulle komma att väsentligt försenas eller om det fanns skäl att underrätta om möjligheten att väcka en s.k. dröjsmålstalan. Avslutande anmärkningar Det som har kommit fram i övrigt i ärendet ger inte anledning till ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling.

text: Rättssakkunniga Anna Överby har föredragit ärendet och tf. byråchefen Eric Wahlberg har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: En jouråklagare har beslutat om personell husrannsakan utan att det fanns något beslut om frihetsberövande av den eftersökta personen

sammanfattning: I en förundersökning kontaktade en utredare från Tullverket en jouråklagare för ett beslut om husrannsakan i en lägenhet för att söka efter en person som var misstänkt för brott. Efter en muntlig föredragning fattade åklagaren ett beslut om s.k. personell husrannsakan. Det fanns dock inte något beslut om frihetsberövande av den eftersökta personen, vilket var en förutsättning för beslutet om husrannsakan i det här fallet. Det visade sig senare också att den som enligt beslutet skulle eftersökas redan var gripen när åklagaren fattade sitt beslut. Åklagaren kritiseras för att hon beslutade om personell husrannsakan utan att det fanns rättslig grund för det och för att hon inte gjorde tillräckliga ansträngningar för att reda ut vem som skulle eftersökas genom husrannsakan. Åklagaren kritiseras också för brister i dokumentationen av beslutet.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 2 februari 2019 förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten och Tullverket för att tjänstemän från myndigheterna trängt in i hans lägenhet när han var hemma, trots att han inte har det minsta med kriminell verksamhet att göra. Han var bl.a. kritisk till hur husrannsakan genomfördes och att tjänstemännen inte på ett tydligt sätt visade att de var myndighetsanställda, vilket helt i onödan orsakade honom stor rädsla och olägenhet.

text: Utredning

text: Inledningsvis framgår följande av utredningen hos JO.

text: Den 29 januari 2019 inleddes en förundersökning om grov narkotikasmuggling efter att Tullverket i samband med en tullkontroll vid svensk gräns påträffat narkotika gömd i en bil. En åklagare beslutade att byta ut narkotikan och att bilen skulle fortsätta sin färd under övervakning. I bilen fanns fyra personer, bl.a. BB.

text: Bilfärden gick mot Göteborg dit bilen kom fram sent på kvällen den 29 januari. Bilen parkerades på en gata i ett bostadsområde och två okända män

text: observerades när de kontaktade personerna i bilen. Man bedömde att de okända männen kunde vara mottagare av narkotikan och ingrep. Personerna i bilen greps misstänkta för grov narkotikasmuggling, men de två okända männen flydde från platsen. Med hjälp av bl.a. spaningsmaterial från en polishelikopter drog utredare vid Tullverket slutsatsen att männen hade flytt in i en trappuppgång i närheten av platsen för ingripandet.

text: Vid tidpunkten för ingripandet hade den ordinarie förundersökningsledaren lämnat över ärendet till en jouråklagare, kammaråklagaren CC.

text: För att söka efter männen som flytt in i trappuppgången tog Tullverkets ansvariga utredare kontakt med CC och bad om ett beslut om husrannsakan i en lägenhet i trappuppgången. CC fattade kl. 00.06 den 30 januari 2019 ett beslut om husrannsakan i en viss angiven lägenhet för att eftersöka person. I beslutet angavs BB som utpekad person.

text: I den aktuella lägenheten hade AA sin bostad. Polismyndigheten biträdde Tullverket med att genomföra husrannsakan och de grep AA. Det visade sig dock att AA inte hade någonting med saken att göra och att BB redan var gripen vid tidpunkten för åklagarens beslut. Det visade sig också att det lägenhetsnummer som angavs i beslutet om husrannsakan var ett annat än vad som framgick av Tullverkets handlingar.

text: JO beslutade att inleda en utredning om åklagarens handläggning av ärendet och uppmanade Åklagarmyndigheten att yttra sig över anmälan.

text: Åklagarmyndigheten (riksåklagaren DD), som hämtat in upplysningar från den ordinarie förundersökningsledaren och CC samt kammarledningen vid åklagarkammaren i Borås, yttrade sig den 21 maj 2019. Även områdeschefen för åklagarområde Väst hade beretts tillfälle att yttra sig.

text: Av yttrandet framgår bl.a. att CC muntligen hade informerats kort om ärendet av den ordinarie förundersökningsledaren i samband med att han lämnade över det till henne om det skulle bli aktuellt med ett ingripande under natten. Det framgår också att Tullverket informerats om att vidare kontakter i ärendet skulle ske med CC. Den första kontakten mellan Tullverket och CC togs vid midnatt, då behovet av en husrannsakan uppkommit.

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande uppgifter från CC när det gäller beslutet om husrannsakan. Från tullen fick jag under natten information om att de misstänkta haft ett möte i Jonsered, men att tullen skulle slå till mot de misstänkta eftersom de misstänkta förstått att leveransen bytts ut, avbrutit mötet och försökt fly. Det aktuella beslutet fattades vid ett telefonsamtal med …, som ombad mig att fatta det aktuella beslutet eftersom två av de misstänkta setts fly in i den aktuella bostaden. För att söka fram aktuellt ärende i Cåbra och kunna fatta beslut i ärendet frågade jag dels om aktuellt ärendenummer i Cåbra, vilket tullen inte hade, dels om namnen på de misstänkta, men även detta var oklart. Dock lyckades tullen få fram ett namn på en person som beslutet kunde avse (som jag

text: uppfattade det en av dem som flytt in i bostaden) och med hjälp av detta försökte jag få fram aktuellt diarienummer i Cåbra. Jag sökte även på tullens ärendenummer, men kunde inte få fram något ärende i Cåbra. Jag förstod att tullen tyckte att mina sökningar i Cåbra tog alldeles för lång tid, att piketen väntade på att få gå in i bostaden och att beslutet om en personell husrannsakan brådskade. I detta läge fanns inte tid för några ytterligare överväganden och för att inte riskera att man tappade de misstänkta bestämde jag mig för att fatta det efterfrågade beslutet. Jag vet att jag också frågat om det fanns behov av personella tvångsmedel från min sida, men då fått beskedet att det inte fanns. Grunden för mitt beslut var de som anges i

text: 28 kap. 2 § rättegångsbalken

text: . Synnerliga skäl ansågs föreligga, eftersom den misstänkte som jag hade uppfattat det hade setts fly in i bostaden tillsammans med en medmisstänkt.

text: Av CC:s uppgifter framgår att hon i den tvångsmedelsblankett som upprättades i ärendet har antecknat bl.a. följande.

text: Två stycken är emellertid alltjämt på fri fot och nu behöver man beslut om husrannsakan för att komma in på aktuell adress, där de lär befinna sig.

text: Av yttrandet framgår vidare följande.

text: Senare under natten, kl. 01:46, anmälde samma utredare gripandet av bl.a. BB till jouråklagaren. Av tvångsmedelsblanketten framgår att gripandet skett kl. 23:02, dvs. innan beslutet om husrannsakan fattades. Jouråklagaren fattade beslut om att 24:8-förhör skulle hållas med de misstänkta och sedermera att dessa skulle anhållas.

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande uppgifter från CC i den här delen.

text: Senare under natten, efter att gripandet av den person som husrannsakan avsett, anmälts till mig insåg jag att det inte kunde vara denna person som flytt in till bostaden, eftersom han redan var gripen då beslutet fattades. Vid telefonsamtal frågade jag … kring detta och fick information om att det var en mottagare av försändelsen som skulle ha flytt in till den aktuella bostaden, se anteckning gjord i tvångsmedelsblanketten för husrannsakan klockan 02.42. Samtidigt fick jag information om att husrannsakan var genomförd och att det då hade visat sig att personen i fråga inte hade något med saken att göra. Under dessa förhållanden är det klart att beslutet om husrannsakan är felaktigt, men beslutet är fattat på den information som lämnats till mig. I sammanhanget bör det beaktas att jag inte hade tillgång till någon information i Cåbra (jag trodde under natten att det skulle finnas ett ärende, men fick på morgonen vid kontakt med [den ordinarie förundersökningsledaren] veta att något Cåbra-ärende inte fanns). Mot denna bakgrund var jag, då beslutet skulle fattas, helt hänvisad till tullens information, som i flera avseenden var bristfällig och fördröjd. Adressen är angiven såsom jag fått den från tullen och någon möjlighet för mig har inte funnits att kontrollera den.

text: Det framgår av CC:s uppgifter att hon upplevde att ärendet över lag hade varit mycket rörigt.

text: Åklagarmyndigheten angav också att det av promemorior i förundersökningsprotokollet, upprättade av utredaren i ärendet och en av de ingripande poliserna, även framgår följande.

text: Vid ingripandet … lyckades de två okända män som tagit kontakt med personerna i bilen undkomma och de flydde in i porten till … Misstanke uppstod att en av männen bodde i uppgången, varvid dörrknackning genomfördes. På grund av vissa iakttagelser kontaktades jouråklagaren för beslut om

text: husrannsakan i lägenhet 1002 på ... De aktuella omständigheterna som grundade kontakt med jouråklagaren för ett beslut om husrannsakan i lägenheten var att ingripande personal hade ringt på under 20 minuter och försökt få kontakt med en man i bostaden som inte ville öppna.

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Inledningsvis kan konstateras att åklagaren fattade beslutet om personell husrannsakan utan ett föregående beslut om ett frihetsberövande och att det således saknades rättslig grund för beslutet. Beslutet fattades under jourtid. När ett ärende överlämnas till jouren övertar jouråklagaren tillfälligt förundersökningsledarskapet och har det fulla ansvaret för förundersökningens bedrivande och de beslut som fattas. Det åligger därför jouråklagaren att bilda sig en helhetsuppfattning om utredningsläget och självständigt pröva förutsättningarna för besluten som denne fattar. Den som tillfälligt tar över som förundersökningsledare kan heller inte begränsa sitt ansvar till sådant som den ordinarie förundersökningsledaren lyft fram vid överlämnandet. I detta ärende tog jouråklagaren över förundersökningen i inledningsskedet efter att vissa beslut om tvångsmedel fattats av den ordinarie förundersökningsledaren. Ärendet överlämnades genom en muntlig kontakt. Det framgår dock inte i detalj vilken information som lämnades över och vilka omständigheter som var kända för åklagaren vid överlämnandet. I vart fall står det klart att BB som förde bilen var identifierad som misstänkt när överlämningen skedde. Vid jouråklagarens första kontakt med utredaren från Tullverket fanns inte något ärende registrerat i Cåbra. Det fanns därför inte heller några misstänkta personer eller brottsmisstankar inlagda i systemet sedan tidigare och jouråklagaren var tvungen att registrera ärendet manuellt utifrån de uppgifter som lämnades av föredragande utredare. Enligt jouråklagaren fick hon uppgift om att en av personerna som eftersöktes på aktuell adress var den misstänkte BB, vilket också stämmer med vad åklagaren registrerade i tvångsmedelsblanketten. Något beslut om anhållande i frånvaro fattades dock inte. Uppgiften att BB redan var gripen anmäldes till henne först senare och hon antecknade då i tvångsmedelsblanketten avseende beslutet om husrannsakan att personen i bostaden istället var trolig mottagare av narkotikan och inte var en av dem som satt i bilen. Vid den tidpunkten var husrannsakan dock redan genomförd. Det finns emellertid ingen anledning att ifrågasätta att åklagaren fick fel lägenhetsnummer av utredaren, vilket verkar vara anledningen till diskrepansen mellan vad som anges i Tullverkets och Åklagarmyndighetens dokumentation. Under jourtid är en åklagare hänvisad till de uppgifter som lämnas vid den muntliga föredragningen av utredaren och åklagaren ska kunna lita på att dessa uppgifter stämmer om de inte framstår som uppenbart felaktiga för åklagaren. Att föredragande utredare till synes lämnat felaktiga uppgifter om adressen kan därför inte jouråklagaren lastas för. Det kan konstateras att det finns vissa brister i hur jouråklagaren dokumenterade beslutet. Det borde framgå att husrannsakan företogs hos annan än den misstänkte och anledningen till att hon bedömde att det förelåg synnerlig anledning att anta att en eller flera eftersökta personer befann sig i AA:s bostad. Sammanfattningsvis kan konstateras att aktuellt beslut saknade rättslig grund. Jouråklagaren befann sig i en pressad situation, vilket i vart fall delvis kan förklara de brister som uppstod i ärendet. Jag bedömer dock att det i och för sig fanns grund för att företa en husrannsakan hos AA för att eftersöka misstänkta personer. Polisen hade haft möjlighet att själv, om det var fara i dröjsmål, besluta om husrannsakan för att gripa misstänkta gärningsmän. Åklagaren hade kunnat fatta ett beslut om husrannsakan om det hade föregåtts av beslut om anhållande i frånvaro avseende de misstänkta personerna.

text: Upplysningsvis kan nämnas att frågan om rutiner kring överlämnande till jouren av ärenden av särskilt kvalificerad karaktär såsom ärenden med kontrollerade leveranser och pågående hemlig avlyssning kommer att uppmärksammas inom Åklagarmyndigheten framöver.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: För att söka efter bl.a. någon som ska gripas, anhållas eller häktas eller hämtas till förhör får husrannsakan genomföras hos honom eller henne, eller hos någon annan om det finns synnerlig anledning att anta att den sökte uppehåller sig där (se

text: 28 kap. 2 § rättegångsbalken

text: , RB).

text: En förutsättning för att en husrannsakan ska få genomföras för att söka efter den som ska anhållas eller häktas som misstänkt för brott är att det redan finns ett beslut om anhållande eller häktning av den misstänkte som ska verkställas. Ett sådant beslut har då fattats i den misstänktes frånvaro. Ett beslut om gripande kan dock aldrig fattas i den misstänktes frånvaro. En åklagare kan inte heller besluta om gripande utan är hänvisad till att använda sig av bestämmelserna om anhållande om han eller hon vill fatta beslut om att frihetsberöva någon som inte är närvarande. Det är således inte möjligt för en åklagare att besluta om en husrannsakan för att söka efter en person som senare eventuellt kan bli anhållen eller häktad. (Se JO 1993/94 s. 66,

text: JO 2001/02 s. 113

text: SOU 1995:47 s. 227

text: f. och Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 4 upplagan, s. 652.)

text: Det ska föras protokoll över en husrannsakan där bl.a. skälen för åtgärden och syftet med den anges (se

text: 28 kap. 9 §

text: RB). Det är av stor vikt från rättssäkerhetsoch kontrollsynpunkt att beslut om tvångsmedel dokumenteras klart och noggrant. Av protokollet ska det bl.a. tydligt framgå vilka brottsmisstankar som föranlett husrannsakan och vilka omständigheter som legat till grund för beslutet (se t.ex. JO 2009/10 s. 72).

text: Bedömning

text: Inriktningen av min granskning Jag har riktat in min granskning på framför allt de rättsliga förutsättningarna för husrannsakan. Jag går därför inte in på frågor om hur den genomfördes, men jag kan konstatera att inbrytningen i lägenheten måste ha varit både skrämmande och integritetskränkande för AA. Beslutet om husrannsakan saknade rättslig grund Av utredningen framgår att CC den 30 januari 2019 kl. 00.06 fattade ett beslut om husrannsakan för eftersökande av BB i en viss angiven lägenhet. Beslutet om husrannsakan hade föregåtts av en muntlig överlämning av ärendet från den ordinarie förundersökningsledaren tidigare på kvällen och en föredragning på telefon av den ansvariga utredaren vid Tullverket, i direkt anslutning till beslutet. Något ärende i Åklagarmyndighetens ärendehanteringssystem fanns inte.

text: Av utredningen framgår också att det inte fanns något beslut om frihetsberövande av BB av relevans för beslutet om husrannsakan. CC har uppgett att hon frågade utredaren vid Tullverket om det fanns behov av personella tvångsmedel från hennes sida men fick beskedet att det inte fanns.

text: I likhet med Åklagarmyndigheten kan jag konstatera att beslutet om husrannsakan saknade rättslig grund.

text: Åklagaren utredde inte tillräckligt vem som skulle eftersökas genom husrannsakan Som Åklagarmyndigheten har anfört tar en jouråklagare tillfälligt över förundersökningsledarskapet när ett ärende lämnas över till jouren och har det fulla ansvaret för förundersökningens bedrivande och de beslut som fattas.

text: När det gäller de omständigheter som föregick beslutet om husrannsakan framgår följande av utredningen.

text: I samband med ingripandet mot de personer som befann sig vid den parkerade bilen greps de fyra personer som färdats i bilen samtidigt som de två okända männen flydde från platsen. Utredarna kunde bl.a. med hjälp av filmmaterial från en polishelikopter se att de två männen flydde in i en trappuppgång i närheten av platsen för ingripandet. Det var för att undersöka om männen tagit sin tillflykt till någon av lägenheterna i trappuppgången som Tullverkets utredare kontaktade CC för ett beslut om husrannsakan.

text: Som utgångspunkt bör en åklagare kunna förlita sig på att de uppgifter som t.ex. en utredare vid Tullverket lämnar vid en muntlig föredragning är korrekta och fullständiga och kan läggas till grund för åklagarens bedömning. Den som har att fatta beslut om ett tvångsmedel ansvarar emellertid för att beslutet är korrekt och måste alltid göra en självständig bedömning av om förutsättningarna för en tvångsåtgärd är uppfyllda. En beslutsfattare måste därför vara observant på eventuella brister som kan finnas i ett underlag. (Se

text: JO 2020/21 s. 342

text: Av CC:s uppgifter i utredningen hos JO framgår att hon vid telefonsamtalet frågade Tullverkets utredare om namnen på de misstänkta men fick beskedet att det var oklart vilka de misstänkta var. CC har i utredningen också uppgett att Tullverket dock ”lyckades … få fram ett namn på en person som beslutet kunde avse” och som hon uppfattade var en av dem som flytt in i bostaden.

text: Uppenbarligen har BB nämnts vid telefonsamtalet även om han vid den tidpunkten redan var gripen. Enligt vad jag har kunnat förstå var dock BB inte tidigare känd för CC, och hon hade således inte anledning att reagera på det namnet i och för sig.

text: Däremot anser jag att CC, mot bakgrund av hur hon har återgett samtalet, hade anledning att ställa kompletterande frågor om varför den person som skulle eftersökas i lägenheten var just BB. Hon skulle givetvis också ha kontrollerat om det fanns ett beslut om frihetsberövande i fråga om BB.

text: Jag anser sammanfattningsvis att CC inte gjorde tillräckliga ansträngningar för att reda ut vem som skulle eftersökas genom husrannsakan. Att det i beslutet angavs ett annat lägenhetsnummer än vad som framgick av Tullverkets handlingar berodde sannolikt på att CC fick en felaktig uppgift om lägenhetsnumret. Den felaktigheten låg utanför hennes kontroll.

text: Jag kan inte förstå utredningen hos JO på annat sätt än att Tullverkets ansvariga utredare kände till att BB var en av de personer som färdats i bilen till Göteborg och alltså inte var någon av de två okända män som flydde från platsen när ingripandet gjordes. Det är därför svårt att förstå att BB kom att anges som den person som skulle eftersökas med husrannsakan. Min utredning har dock inte avsett åtgärder som vidtagits av tjänstemän vid Tullverket, och jag får därför konstatera att utredningen om vad som sades vid telefonsamtalet inte är fullständig. Brister i dokumentationen Jag delar Åklagarmyndighetens uppfattning att det borde ha framgått av dokumentationen att husrannsakan företogs hos någon annan än den misstänkte. Som myndigheten anfört borde det också ha framgått varför CC bedömde att det fanns synnerlig anledning att anta att en eller flera eftersökta personer befann sig i den aktuella lägenheten.

text: Sammanfattning och avslutande synpunkter CC kritiseras för att hon beslutade om personell husrannsakan utan att det fanns rättslig grund för det och för att hon inte gjorde tillräckliga ansträngningar för att reda ut vem som skulle eftersökas genom husrannsakan. CC kritiseras också för brister i dokumentationen.

text: Av CC:s uppgifter framgår att hon kände sig pressad av att utredaren var angelägen om ett snabbt beslut och att hon ansåg att ärendet var rörigt. Jag har förståelse för att det kan uppstå situationer som upplevs som pressande för en beslutsfattare, särskilt när omständigheterna i ärendet inte är kända för honom eller henne sedan tidigare. Den som är ansvarig för ett beslut om tvångsmedel måste dock även i sådana lägen försäkra sig om att beslutet har stöd i lag och att de omständigheter som läggs till grund för det är tillräckligt klarlagda.

text: Jag ser positivt på att Åklagarmyndigheten kommer att uppmärksamma frågan om rutiner kring överlämnande av ärenden av särskilt kvalificerad karaktär till jouråklagare.

text: Mot bakgrund av omständigheterna i ärendet finner jag anledning att skicka en kopia av beslutet till Tullverket för kännedom.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Beslut Omhändertagande Verkställighet

title: Frågan om när ett beslut om omedelbart omhändertagande enligt 13 § LVM ska anses verkställt

sammanfattning: Om ett beslut om omedelbart omhändertagande enligt 13 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, inte är verkställt när det underställs förvaltningsrätten, ska fristen för rättens prövning enligt 17 § LVM räknas från det att beslutet verkställdes. I LVM finns det inte någon bestämmelse som uttryckligen anger när ett beslut om omedelbart omhändertagande blir verkställt men enligt JO ligger det nära till hands att utgå från den tidpunkt som vården enligt 20 § LVM ska anses påbörjad. JO uttalar dock att det är otillfredsställande att frågan inte är tydligt reglerad i LVM. Avsaknaden av en tydlig reglering öppnar upp för att frågan inte bedöms på ett likformigt sätt och för att det görs felaktiga bedömningar med följden att ett omhändertagande inte prövas inom den tid som anges i 17 § LVM. Den 6 april 2019 fattade ordföranden i Socialnämnden i Norrköpings kommun beslut om att omedelbart omhänderta AA. Vården av AA påbörjades den 18 april 2019 när han anlände till ett sjukhus. Givet den ovan redovisade tolkningen, blev också beslutet om omedelbart omhändertagande verkställt vid den tidpunkten. Det här är dock något som nämnden över huvud taget inte synes ha reflekterat över. Det var i stället först sedan AA hade förts till ett LVM-hem som nämnden underrättade förvaltningsrätten om att beslutet var verkställt. Följden blev att omhändertagandet inte prövades inom den tid som anges i 17 § LVM. Även om det finns vissa frågetecken kring nämndens hantering av ärendet kan det enligt JO inte uteslutas att nämnden, om frågan om verkställighet varit tydligt reglerad, hade gjort en annan bedömning. JO finner därför inte tillräcklig anledning att rikta någon annan kritik mot nämnden än de synpunkter som redovisas i beslutet. I beslutet framhåller JO att lagstiftaren i 17 § LVM har tydliggjort vikten av att ett omedelbart omhändertagande prövas av förvaltningsrätten inom en viss angiven tid. Det är fråga om en rättssäkerhetsgaranti och det får helt enkelt inte förekomma att en socialnämnd gör en felaktig bedömning av frågan om verkställighet med följden att ett omhändertagande inte prövas inom den tid som anges i 17 § LVM. Det är allvarligt och enligt JO finns det skäl att överväga om den nuvarande regleringen uppfyller det krav på tydlighet som krävs för att undvika felbedömningar av det slag som nämnden gjort i det här fallet. Mot den bakgrunden väcker JO, enligt 4 § lagen (1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän, frågan om en översyn av LVM i nu berört avseende.

text: Bakgrund

text: 13 § lagen (1988:870)

text: om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. Den 6 maj 2019 beslutade Förvaltningsrätten i Linköping att omhändertagandet skulle bestå.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på hanteringen av hans ärende och uppgav bl.a. att han hade varit felaktigt frihetsberövad.

text: Utredning

text: Sedan JO tagit del av anmälan med bilagor uppkom frågan om när beslutet om omedelbart omhändertagande av AA hade verkställts och om omhändertagandet hade prövats inom den tid som anges i

text: 17 §

text: LVM. JO hämtade in handlingar i ärendet. JO tog också del av Förvaltningsrätten i Linköpings akt i mål nr 2924- 19, Kammarrätten i Jönköpings akt i mål nr 1916-19 och Högsta förvaltningsdomstolens akt i mål nr 4992-19.

text: Anmälan med bilagor remitterades till Socialnämnden i Norrköpings kommun och JO begärde bl.a. att nämnden skulle yttra sig över frågan om när den ansåg att beslutet om omedelbart omhändertagande hade verkställts samt vilken information som nämnden hade lämnat till förvaltningsrätten.

text: Nämnden lämnade, genom verksamhetschef BB, in ett remissvar och uppgav bl.a. följande:

text: — — — Dagen efter, den 6 april, får socialjouren information om att AA avvikit från beroendekliniken efter att polisen lämnat sjukhuset. Socialnämndens ordförande fattar beslut om att omedelbart omhänderta AA. Socialjouren faxar underställande om omedelbart omhändertagande till förvaltningsrätten. Vidare skrivs en begäran om polishandräckning för eftersökning och transport till beroendekliniken på Vrinnevisjukhuset för transportbedömning. Förvaltningsrätten informeras den 10 april av socialsekreterare att beslutet om omedelbart omhändertagande inte är verkställt. — — — Under påskhelgen på kvällen den 18 april kontaktas socialjouren av beroendekliniken som informerar om att polisen fört AA till beroendekliniken på Vrinnevisjukhuset. Socialjouren träffar AA på sjukhuset och delger honom information om att han är omedelbart omhändertagen. Det framgår av journalanteckningarna att AA vid detta tillfälle är kraftigt påverkad och att det är svårt att föra ett konstruktivt samtal med honom. Socialjouren har samtal med personalen på avdelningen angående kvarhållandebeslut, personalen meddelar då att LVM inte gäller på den avdelningen och att de kommer låta AA lämna avdelningen om han är aggressiv. Socialjouren föreslår att personalen ringer polisen i så fall. Strax efter midnatt den 19 april kontaktas socialjouren av personalen på beroendekliniken som meddelar att AA slagit sönder en fönsterruta och avvikit från avdelningen. Socialjouren skriver en handräckningsbegäran där det framgår att polismyndigheten ska efterforska AA och föra honom till beroendekliniken på Vrinnevisjukhuset för en transportbedömning samt därefter föra honom till SiS LVM-hem Rällsögården.

text: Senare under samma dag får socialjouren information om att polisen kommit med AA, som var kraftigt påverkad, till beroendekliniken på förmiddagen. Läkaren genomförde en undersökning enligt

text: 9 §

text: LVM, läkaren konstaterade att AA var kraftigt påverkad men bedömdes klara av en transport till SiS LVM-hem då han inte behövde avgiftning. AA avvek från sjukhuset innan transporten hann ske. — — — Det är den l maj som socialnämndens behandlingsutskott fattar beslut om placering avseende AA på SiS LVM-hem Rällsögården och polisen transporterar honom dit. Socialsekreterare underrättar förvaltningsrätten den 2 maj om att beslutet om omedelbart omhändertagande är verkställt. Förvaltningsrätten fastställer det omedelbara omhändertagande den 6 maj. — — — AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Avgränsning AA har i sin anmälan till JO klagat på flera myndigheter och hur dessa i olika avseenden hanterat hans ärende. Jag har dock valt att avgränsa min granskning till frågan om när beslutet om omedelbart omhändertagande av AA blev verkställt.

text: Rättslig reglering Socialnämnden får enligt

text: 13 §

text: LVM besluta att en missbrukare omedelbart ska omhändertas, om det är sannolikt att missbrukaren kan beredas vård med stöd av LVM, och rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukaren kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han eller hon inte får omedelbar vård, eller på grund av att det finns en överhängande risk för att missbrukaren till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

text: Har socialnämnden beslutat om ett omedelbart omhändertagande, ska beslutet enligt

text: 15 §

text: LVM utan dröjsmål och senast dagen efter beslutet underställas förvaltningsrätten eller, om beslutet har fattats efter det att nämnden har ansökt om tvångsvård, den rätt som prövar frågan om vård. Därefter ska rätten enligt

text: 17 §

text: LVM så snart det kan ske och senast inom fyra dagar från det att beslutet underställdes rätten eller, om beslutet inte är verkställt när det underställs, från det att beslutet verkställdes, pröva om omhändertagandet ska bestå. Tiden får förlängas till en vecka, om det på grund av någon särskild omständighet är nödvändigt. Om det inte finns skäl för omhändertagande, ska rätten genast upphäva beslutet.

text: Av

text: 12 §

text: LVM framgår att det är socialnämnden som ska se till att rättens beslut om tvångsvård verkställs genom att missbrukaren bereds vård i ett LVM-hem eller, i förekommande fall, på ett sjukhus. Av

text: 19 §

text: LVM framgår att nämnden, även efter ett beslut om omedelbart omhändertagande, ska se till att den som är omhändertagen utan dröjsmål bereds vård i ett LVM-hem eller, i förekommande fall, på ett sjukhus.

text: Tvångsvården ska enligt

text: 20 §

text: LVM upphöra så snart syftet med vården är uppnått och senast när vården har pågått i sex månader (vårdtid). Vården ska anses påbörjad när missbrukaren på grund av beslut om omedelbart omhändertagande eller tvångsvård inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller ett sjukhus. Vården upphör genom beslut om utskrivning enligt

text: 25 §

text: LVM.

text: Polismyndigheten eller, om det gäller transport av någon som är frihetsberövad, Kriminalvården ska enligt

text: 45 §

text: LVM lämna hjälp för att bl.a. på begäran av socialnämnden föra den som ska beredas vård eller som är omedelbart omhändertagen enligt LVM till ett LVM-hem eller sjukhus. Missbrukaren får enligt

text: 45 c §

text: LVM tas i förvar, om det är nödvändigt för att en transport enligt

text: 45 §

text: LVM ska kunna genomföras. När ska ett beslut om omedelbart omhändertagande enligt

text: 13 §

text: LVM anses verkställt? Om ett beslut om omedelbart omhändertagande inte är verkställt när beslutet underställs förvaltningsrätten, ska fristen för rättens prövning enligt

text: 17 §

text: LVM räknas från det att beslutet verkställdes. Något besked om när beslutet ska anses verkställt ges inte i bestämmelsen och någon annan bestämmelse som uttryckligen reglerar den frågan finns inte i LVM.

text: Bestämmelsen i

text: 17 §

text: LVM skiljer sig från motsvarande bestämmelse i

text: 7 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Av den bestämmelsen framgår att fristen för rättens prövning räknas från den dag då beslutet om omedelbart omhändertagande och handlingarna kom in till rätten och det gäller oavsett om beslutet vid den tidpunkten har verkställts eller inte.

text: När det gäller anledningen till att fristen i

text: 17 §

text: LVM ska räknas från det att beslutet verkställdes och inte från det att beslutet underställdes, anges det i förarbetena att om det rör sig om ett för socialtjänsten mindre känt fall är det ofta inte meningsfullt för rätten att pröva det omedelbara omhändertagandet innan det är verkställt. Det framhålls att det i de fallen kan vara svårt att få fram nödvändigt underlag, t.ex. läkarutlåtanden, med följden att omhändertagandet hävs trots att missbrukaren, när han eller hon väl påträffas, är i stort behov av ett omhändertagande. För att i de fallen undvika nya omgångar av beslut om omedelbart omhändertagande och underställande anges det i förarbetena att fristen bör räknas från det att beslutet verkställdes. (Se

text: prop. 1987/88:147 s. 67

text: f).

text: Av

text: 19 §

text: LVM framgår att socialnämnden, efter ett beslut om omedelbart omhändertagande, ska se till att den som är omhändertagen utan dröjsmål bereds vård på ett LVM-hem eller, i förekommande fall, på ett sjukhus. Det ligger därför nära till hands att för frågan om verkställighet utgå från den tidpunkt som vården enligt

text: 20 §

text: LVM ska anses påbörjad (jfr

text: prop. 1987/88:147 s. 74

text: f). I vart fall vid den tidpunkten får nämnden anses ha uppfyllt sin skyldighet att enligt

text: 19 §

text: LVM bereda missbrukaren vård. Det skulle innebära att ett beslut om omedelbart omhändertagande ska anses verkställt först när

text: missbrukaren har inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller, i förekommande fall, ett sjukhus (se

text: 20 §

text: LVM). Det borde därefter också vara möjligt att komplettera utredningen med t.ex. nödvändiga läkarutlåtanden, vilket skulle minska risken för att omhändertagandet, på det sätt som beskrivs i förarbetena, hävs på grund av ett ofullständigt underlag.

text: Även om det genom en tolkning av bestämmelserna är möjligt att komma fram till ett svar om när ett beslut om omedelbart omhändertagande ska anses verkställt, är det enligt min mening otillfredsställande att det inte finns någon bestämmelse i LVM som uttryckligen reglerar den frågan.

text: Lagstiftaren har i

text: 17 §

text: LVM tydliggjort vikten av att ett omhändertagande enligt

text: 13 §

text: LVM prövas av förvaltningsrätten inom en viss angiven tid. Det är fråga om en rättssäkerhetsgaranti och det får helt enkelt inte förekomma att omhändertagandet inte prövas inom den angivna tiden. För att undvika det är det av helt avgörande betydelse att det görs en korrekt bedömning i fråga om när beslutet blev verkställt. Det ställer krav på att regelverket är tydligt och att det inte finns något utrymme för felbedömningar.

text: Det är dessutom först sedan förvaltningsrätten meddelat att ett omhändertagande ska bestå som fristen för nämndens ansökan om vård enligt

text: 18 §

text: LVM börjar att löpa. Det innebär att om ett omhändertagande, som en följd av en felaktig bedömning i fråga om när beslutet blev verkställt, prövas först efter utgången av den tid som anges i

text: 17 §

text: LVM, förskjuts på motsvarande sätt också tidpunkten för när fristen i

text: 18 §

text: LVM börjar att löpa. Den slutliga prövningen av ansökan om vård drar därmed ut på tiden, vilket är något som till sist drabbar den enskilde som har rätt att få en skyndsam prövning av om förutsättningarna för vård med stöd av LVM är uppfyllda.

text: Det kan visserligen antas att det i många fall, t.ex. när en missbrukare inom loppet av och en samma dag förs till ett LVM-hem eller ett sjukhus, inte är förenat med några större svårigheter att bedöma när beslutet om omedelbart omhändertagande blev verkställt och därmed också när fristen för rättens prövning enligt

text: 17 §

text: LVM började att löpa. Det är dock långt ifrån alla fall som är lika självklara som i det exemplet och det är inte minst det nu aktuella ärendet, där AA vid upprepade tillfällen avvek sedan han hade förts till ett sjukhus, ett exempel på.

text: Det ska också beaktas att en missbrukare redan innan det att vården enligt

text: 20 §

text: LVM ska anses påbörjad, kan ha varit utsatt för tvångsåtgärder med anledning av beslutet. Missbrukaren kan t.ex. ha tagits om hand av polisen för transport efter en begäran om handräckning enligt

text: 45 §

text: LVM och han eller hon kan i vissa fall ha tagits i förvar med stöd av

text: 45 c §

text: LVM. Något svar på hur man ska se på den här tiden vid bedömningen av frågan om när ett beslut om omedelbart omhändertagande blir verkställt och när fristen för rättens prövning enligt

text: 17 §

text: LVM börjar att löpa, ges inte i LVM. Frågan synes inte heller ha berörts i förarbetena.

text: Sammanfattningsvis kan jag konstatera att det för frågan om när ett beslut om omedelbart omhändertagande ska anses verkställt ligger nära till hands att utgå från den tidpunkt som vården enligt

text: 20 §

text: LVM ska anses påbörjad. Avsaknaden av en tydlig reglering öppnar dock upp för att frågan inte bedöms på ett likformigt sätt och för att det görs felaktiga bedömningar med följden att omhändertagandet inte prövas inom den tid som anges i

text: 17 §

text: LVM. Det är inte minst detta ärende ett exempel på. Bedömning av nämndens hantering av AA:s ärende Den 6 april 2019 fattade ordföranden i Socialnämnden i Norrköpings kommun beslut om att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: 13 §

text: LVM. Samma dag underställdes beslutet Förvaltningsrätten i Linköping och det gjordes också en begäran om handräckning för transport av AA till beroendekliniken på Vrinnevisjukhuset.

text: Den 18 april 2019 fördes AA av polis till beroendekliniken på Vrinnevisjukhuset. Av journalanteckningarna framgår att socialjouren besökte AA på sjukhuset och att AA delgavs beslutet om omedelbart omhändertagande. Under natten avvek AA från sjukhuset. Han påträffades på förmiddagen dagen efter, dvs. den 19 april 2019, och fördes därefter återigen av polisen till sjukhuset. Han avvek senare samma dag efter det att han hade genomgått en läkarundersökning.

text: JO har tidigare uttalat att vården enligt LVM, i de fall missbrukaren förs till ett sjukhus, ska anses påbörjad redan när missbrukaren kommer till sjukhuset och att det saknar betydelse om missbrukaren skrivs in eller inte (se

text: 20 §

text: LVM och JO 2016/17 s. 125). Det innebär att vården av AA påbörjades redan när han den 18 april 2019 kom till beroendekliniken på Vrinnevisjukhuset. Det saknar för den bedömningen betydelse att han senare avvek.

text: Som jag har redogjort för finns det inte någon bestämmelse i LVM som uttryckligen anger när ett beslut om omedelbart omhändertagande blir verkställt. Det ligger dock nära till hands att för frågan om verkställighet utgå från den tidpunkt som vården enligt

text: 20 §

text: LVM ska anses påbörjad. Det skulle i det här fallet innebära att beslutet om omedelbart omhändertagande av AA blev verkställt den 18 april 2019 när vården av honom påbörjades, med följden att också fristen för rättens prövning enligt

text: 17 §

text: LVM då började att löpa.

text: Så som det framgår av remissvaret och av journalanteckningarna i ärendet, har nämnden varken reflekterat över att vården av AA påbörjades redan den 18 april 2019 eller över vilken betydelse det hade för frågan om verkställighet. Det dröjde i stället nästan två veckor innan nämnden den 2 maj 2019, sedan AA hade förts till ett LVM-hem, underrättade förvaltningsrätten om att beslutet var verkställt, med följden att omhändertagandet inte prövades inom den tid som anges i

text: 17 §

text: LVM.

text: Det är naturligtvis allvarligt att ett omedelbart omhändertagande inte prövas inom den tid som anges i

text: 17 §

text: LVM. Det är också förvånande att nämnden i det här fallet inte ens verkar ha övervägt att beslutet skulle kunna ha blivit verkställt vid en annan tidpunkt än den då AA förts till ett LVM-hem. Nämndens hantering visar dock på problemet med att det i LVM inte finns någon bestämmelse som uttryckligen anger när ett beslut om omedelbart omhändertagande blir verkställt och det kan, enligt min mening, inte uteslutas att nämnden, om frågan varit tydligt reglerad, hade gjort en annan bedömning. Jag finner därför inte tillräcklig anledning att rikta någon annan kritik mot nämnden än den som ligger i det nu anförda.

text: Behovet av en översyn av LVM i nu berört avseende Lagstiftaren har i

text: 17 §

text: 13 §

text: LVM prövas av förvaltningsrätten inom en viss angiven tid. Som jag har angett ovan är det fråga om en rättssäkerhetsgaranti och det får helt enkelt inte förekomma att en socialnämnd, såsom i det här fallet, gör en felaktig bedömning av frågan om verkställighet med följden att omhändertagandet inte prövas inom den tid som anges i

text: 17 §

text: LVM. Det är allvarligt och enligt min mening finns det skäl att överväga om den nuvarande regleringen uppfyller det krav på tydlighet som krävs för att undvika felbedömningar av det slag som nämnden gjort i det här fallet. Mot den bakgrunden väcker jag härmed, enligt

text: 4 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän, frågan om en översyn av LVM i nu berört avseende. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till regeringen.

text: Vad AA i övrigt har uppgett ger inte anledning till något yttrande eller någon åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.