title: Skadeståndsanspråk mot staten angående svenska mediegrundlagars förenlighet med Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 11 december 2013 publicerade Expressen, Expressen/Kvällsposten och Expressen/GT i sina pappersutgåvor och i sina databaser på internet (alla dessa olika upplagor av tidningarna benämns hädanefter sammanfattningsvis Expressen) artiklar som innehöll uppgifter om AA.

text: Under åren 2013–2015 anmälde AA flera gånger Expressens ansvarige utgivare Thomas Mattsson för tryck- och yttrandefrihetsbrottet förtal med anledning av de aktuella publiceringarna. Justitiekanslern fattade två beslut om att inte inleda förundersökning (Justitiekanslerns beslut den 11 februari 2014, dnr

text: , och den 9 april 2014, dnr

text: ). Enligt Justitiekanslerns beslut fanns det inga särskilda skäl som från allmän synpunkt motiverade ett ingripande genom allmänt åtal. I ett tredje ärende fann Justitiekanslern inte skäl att inleda förundersökning och avslutade ärendet med ett brevsvar (dnr

text: AA anmälde också de aktuella publiceringarna till Allmänhetens Pressombudsman, som i ett beslut den 5 september 2014 inte fann skäl att kritisera Expressen. Pressens Opinionsnämnd gjorde i ett beslut den 10 februari 2015 samma bedömning som Allmänhetens Pressombudsman.

text: Med anledning av publiceringarna väckte AA den 16 oktober 2015 enskilt åtal mot Thomas Mattsson för tryckfrihetsbrottet grovt förtal alternativt förtal och yttrandefrihetsbrottet grovt förtal alternativt förtal (Stockholms tingsrätts mål B 13227-15). AA begärde också att Thomas Mattson och AB Kvällstidningen Expressen solidariskt med varandra skulle betala skadestånd till honom med 150 000 kr.

text: Jury utsågs för att pröva frågan om brott hade begåtts. Huvudförhandling i målet pågick den 8–9 februari 2017. När huvudförhandlingen hade avslutats tillfrågades juryn av rätten om de uppgifter som omfattades av åtalet utgjorde grovt förtal alternativt förtal. Frågorna skulle besvaras med ja eller nej. Juryn besvarade samtliga frågor med nej. Genom dom den 9 februari 2017 ogillade tingsrätten åtalet och AA:s skadeståndsanspråk. I domskälen skrev tingsrätten bl.a.: ”Juryn har besvarat samtliga frågor med nej. Det innebär att åtalet ska lämnas utan bifall. Detsamma gäller AA:s skadeståndstalan.”

text: AA förpliktades i domen att betala Thomas Mattsons och AB Kvällstidningen Expressens rättegångskostnader med totalt 650 000 kr.

text: Tingsrättens dom överklagades av AA i fråga om rättegångskostnaderna. Hovrätten avslog överklagandet. Högsta domstolen meddelade inte prövningstillstånd. Tingsrättens dom i sin helhet vann därmed laga kraft.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med hänvisning till att hans rättigheter enligt artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen för de mänskliga rättigheterna har kränkts. AA har inte angett något bestämt belopp eller vilken skada som avses. Han har anfört i huvudsak följande.

text: De publiceringar som låg till grund för åtalet kränkte hans rätt till privatliv. Trots detta väckte Justitiekanslern inte något allmänt åtal. Dessutom ogillades hans enskilda åtal och skadeståndsanspråk. Han har därmed inte haft tillgång till något effektivt rättsmedel för att tillvarata sin rätt till ett skydd för privatlivet.

text: Staten har en mycket begränsad bedömningsmarginal när det gäller att skydda viktiga aspekter av en individs privatliv. Han är inte en offentlig person, och därför särskilt skyddsvärd. Den avvägning som staten har gjort mellan förpliktelserna enligt artikel 10 i förhållande till mediebolag och de positiva förpliktelserna enligt artikel 8 i förhållande till enskilda har inte varit rättvis. Staten har inte vidtagit tillräckliga åtgärder för att skydda hans privatliv.

text: De aktuella publiceringarna har syftat till att tysta en person som kommenterat tidningsartiklar med sikte på politiska åsikter. Staten har inte tillhandahållit lagstiftning som kan stävja sådana publiceringar, utan i stället skyddat mediebolagen. Det innebär att staten inte har uppfyllt sin positiva förpliktelse att skydda hans rätt till yttrandefrihet enligt artikel 10.

text: Det svenska systemet med dels Justitiekanslern som ensam åklagare i tryck- och yttrandefrihetsmål, dels kravet på att allmänt åtal för förtal endast ska förekomma när det är påkallat från allmän synpunkt, är alltför snävt för att kunna anses tillgodose den enskildes rättigheter enligt Europakonventionen. Begränsningarna innebär att målsäganden i praktiken inte är skyddad av staten, utan måste föra talan på egen hand. Följden av detta är att den enskilde måste finansiera sin talan och även riskerar att få betala motpartens rättegångskostnader. I praktiken har detta omöjliggjort för den enskilde att hävda sin rätt mot stora mediebolag, vilket strider mot principen om parternas likställdhet.

text: Det finns anledning att ifrågasätta om det svenska jurysystemet är förenligt med Europakonventionen över huvud taget. Att målsäganden måste vinna åtalsfrågan med kvalificerad majoritet strider klart mot konventionen. Det går inte heller att utesluta att en politiskt tillsatt jury fattar politiskt motiverade beslut.

text: Det finns inga domskäl i Stockholm tingsrätts dom som förklarar varför hans talan ogillades. Han kan inte överklaga tingsrättens dom i ansvars- och skadeståndsfrågorna. Avsaknaden av möjlighet till överprövning innebär att den ena parten har en fördel i förhållande till den andre som inte är förenlig med Europakonventionen.

text: Hans rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 har av dessa skäl kränkts. Rätten till effektiva rättsmedel enligt artikel 13 har inte heller respekterats.

text: AA har också framfört klagomål mot att Allmänhetens Pressombudsman och Pressens Opinionsnämnd för brister i opartiskhet och att de har en olämplig de facto-roll i svensk rättstillämpning i tryck- och yttrandefrihetsmål. Som Justitiekanslern uppfattar det menar han även i denna del att Sverige inte lever upp till sina förpliktelser enligt artikel 6.

text: Justitiekanslern har hämtat in dagboksblad och protokoll från sammanträdena i Stockholms tingsrätts mål B 13227-15, Svea hovrätts beslut den 20 december 2017 i mål Ö 2304-17 samt dagboksblad och Högsta domstolens beslut den 14 maj 2018 i mål Ö 379-18.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffat efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Justitiekanslerns åklagarroll och åtalsprövningen i förtalsmål

text: Enligt

text: 9 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och 7 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) är Justitiekanslern ensam åklagare i mål om tryck- och yttrandefrihetsbrott. Det är endast justitiekanslern som får inleda förundersökning om sådana brott.

text: Förtal är ett tryck- och yttrandefrihetsbrott (

text: 7 kap. 4 § första stycket 14

text: TF respektive

text: 5 kap. 1 § första stycket

text: YGL tillsammans med

text: 5 kap.

text: och

text: 2 §§

text: brottsbalken

text: ). Åtal för förtal ska enligt 5 kap. 5 § brottsbalken normalt väckas av den som har utsatts för brottet (enskilt åtal). Endast om det är påkallat från allmän synpunkt får åklagare väcka åtal (allmänt åtal). Förarbetenas uttalanden om att allmänt åtal är avsett att förekomma endast i undantagsfall, har kommit till tydligt uttryck i Justitiekanslerns praxis. Det är ovanligt att Justitiekanslern väcker åtal för tryck- eller yttrandefrihetsbrottet förtal.

text: Rättegången i tryck- och yttrandefrihetsmål

text: Grundläggande bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål finns i

text: 12 kap.

text: TF. Av

text: 9 kap. 1 §

text: YGL framgår att dessa bestämmelser även gäller för rättegången i yttrandefrihetsmål. Redogörelsen för rättegångsbestämmelserna görs därför i det följande med hänvisning till TF. I lagen (

text: ) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden (tillämpningslagen) finns närmare bestämmelser om rättegången i tryck- och yttrandefrihetsmål.

text: Till tryck- och yttrandefrihetsmål hör bl.a. mål om ansvar och enskilt anspråk på grund av tryck- och yttrandefrihetsbrott. Handläggningen av sådana mål skiljer sig i flera avseenden från vad som vanligen gäller i fråga om brottmål och tvistemål, främst genom jurysystemet.

text: I mål om ansvar för tryck- eller yttrandefrihetsbrott har en part alltid rätt till juryprövning. Endast om båda parter är ense om det prövas målet utan jury (

text: 12 kap. 2 § första stycket

text: TF). I ett sådant fall handläggs målet enligt vad som gäller i allmänhet för brottmål, dvs. oftast med en lagfaren domare och nämnd (8 kap. 7 § tillämpningslagen).

text: Jurymän utses genom val, som förrättas av landstingsfullmäktige. Till jurymän ska utses svenska medborgare, kända för omdömesgillhet, självständighet och rättrådighet. Skilda samhällsgrupper och meningsriktningar samt olika delar av det aktuella länet ska vara företrädda. I Stockholms län ska det finnas en jurygrupp som omfattar 24 jurymän, och en grupp som omfattar tolv jurymän. Jurymännen i den andra gruppen ska vara eller ha varit nämndemän. Grupperna ska föras upp på en jurymannalista. (12 kap. 3–5 §§ och 9 § TF.)

text: När juryn ska bildas för ett specifikt mål, sker detta enligt särskilda regler vid ett sammanträde inför rätten. Rätten ska föredra jurymannalistan och fråga parterna om det föreligger jäv mot någon som är upptagen på listan. Sedan ska juryn bildas av de ojäviga jurymännen efter att vardera parten fått rätt att utesluta jurymän från listan. I Stockholms län får parterna utesluta fem jurymän inom den första gruppen och två inom den andra. Efter att uteslutning skett, ska rätten genom lottning från den kvarvarande listan ta ut så många suppleanter att sex kvarstår i den första gruppen och tre i den andra. (

text: 12 kap. 10 §

text: TF och 8 kap. 6 § andra stycket tillämpningslagen.)

text: Juryn består alltså av nio medlemmar. Den har till uppgift att avgöra om brott har begåtts enligt de bestämmelser som åklagaren eller målsäganden har funnit tillämpliga. Juryn lämnar sin bedömning genom att besvara skriftliga frågor från rätten avseende varje påstått brott. Innan frågorna avfattas slutligt, ska de parter som är närvarande vid förhandlingen få tillfälle att yttra sig över frågorna (9 kap. 7 § tillämpningslagen).

text: Om juryn finner att brott inte har begåtts ska rätten – bestående av tre lagfarna domare – frikänna den tilltalade. Om däremot juryn finner att brott har begåtts – för vilket det krävs sex röster av nio – ska även rätten pröva den frågan. Rätten kan i så fall frikänna den tilltalade eller hänföra brottet under en mildare straffbestämmelse än den som juryn har tillämpat (

text: 12 kap. 2 § andra stycket

text: TF). Juryns beslut motiveras inte. Det är alltid rätten som avgör frågor om påföljd eller skadestånd.

text: En part har samma rätt till juryprövning även om talan inte förs om straffrättsligt ansvar utan endast gäller skadestånd (

text: 12 kap. 14 § andra stycket

text: TF). För att ett enskilt anspråk med anledning av missbruk av tryckfriheten eller yttrandefriheten ska kunna bifallas krävs det att ett tryck- eller yttrandefrihetsbrott har begåtts (

text: 11 kap. 1 § första stycket

text: TF respektive

text: 8 kap. 1 § första stycket

text: YGL).

text: Rättens dom i ett tryck- eller yttrandefrihetsmål kan överklagas i vanlig ordning. Prövningen begränsas dock av att högre rätt, där ingen jurymedverkan förekommer, på samma sätt som tingsrätten är bunden av juryns utlåtande (

text: 12 kap. 2 § andra stycket

text: TF). Om juryn i alla delar funnit att brott inte föreligger, går det alltså inte att få någon ändring i högre rätt av tingsrättens dom.

text: Enligt den s.k. instruktionen som återfinns i grundlagarna åligger det bl.a. den som ska döma över missbruk av tryck- eller yttrandefriheten att ha i åtanke att tryck- och yttrandefriheten är en grundval för ett fritt samhällsskick, alltid uppmärksamma syftet mera än framställningssättet och hellre fria än fälla (

text: 1 kap. 4 §

text: TF och

text: 1 kap. 5 §

text: YGL).

text: Påstådda överträdelser av artikel 6.1 i konventionen

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: ska var och en, vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom eller henne för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol.

text: En målsägandetalan som syftar till både att få den tilltalade straffad och att få skadestånd faller inom tillämpningsområdet för artikel 6.1 (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte upplagan, s. 168). AAs talan avser alltså en sådan civil rättighet som omfattas av skydd enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: AA har framhållit att kravet på kvalificerad majoritet i juryn för en fällande dom (och därmed även för att ett skadeståndsyrkande ska bifallas) samt att juryn är politiskt tillsatt och kan befaras vara partisk innebär ett åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång. Han har också pekat på avsaknaden av domskäl, att domen inte går att överklaga och att principen om parternas likställdhet inte har upprätthållits.

text: Det kan inledningsvis konstateras att Europakonventionen inte uppställer något hinder mot rättsordningar med jurysystem. Ett flertal av Europarådets medlemsstater har olika former av jurysystem. Staterna har en bred bedömningsmarginal vid utformningen av processordningen för olika typer av mål. Det bör i detta sammanhang också påpekas att de bestämmelser om juryprövning som AA vänt sig mot återfinns i svenska grundlagar. Den aktuella regleringen befinner sig alltså på en högre nivå i den svenska normhierarkin än Europakonventionen (som har status av vanlig svensk lag genom lagen [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Reglerna är ett uttryck för en grundläggande svensk konstitutionell tradition av att ha särskilda bestämmelser för rättegången när det gäller ansvar och skadestånd pga. yttranden i grundlagsskyddade medier.

text: Av Europadomstolens praxis framgår att det inte står i strid med

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: att ett brottmål prövas av en lekmannajury utan att domskäl anges för avgörandet (se

text: Saric mot Danmark

text: , no. 31913/96, dom den 2 februari 1999). För att kravet på en rättvis rättegång ska vara uppfyllt krävs dock att det går att förstå på vilka grunder som domen har meddelats (jfr Taxquet mot Belgien, no. 926/05, dom [stor kammare] den 16 november 2010 och Judge mot Storbritannien, no. 35863/10, delbeslut den 8 februari 2011). Det har i vissa fall ansetts framgå av åtalets utformning, det meningsutbyte om åtalet som har förekommit under rättegången eller de frågor som ställts till juryn (se bl.a. Legillon mot Frankrike, no. 53406/10, dom den 10 januari 2013).

text: Av Europadomstolens praxis framgår vidare, i fråga om civilrättsliga mål, att det måste finnas domskäl som gör det klart för parterna att domstolen tagit ställning till deras yrkanden och invändningar och att detta är av särskild betydelse i fråga om domar som kan överklagas (se Danelius, a.a., s. 313 med där gjorda hänvisningar). Rätten till domstolsprövning enligt konventionen innebär dock inte en rätt till domstolsprövning i mer än en instans (se t.ex. Tolstoy Miloslavsky mot Förenade kungariket, no. 18139/91, dom den 13 juli 1995).

text: Något krav på att omröstningsreglerna för en jury ska vara utformade på ett visst sätt uppställs inte i Europakonventionen. I fallet

text: Holm mot Sverige

text: (no. 14191/88, dom den 25 november 1993) har Europadomstolen uttalat sig om det svenska kravet på två tredjedelars majoritet av rösterna i juryn för fällande dom och skadestånd, och konstaterat att denna regel inte i sig utgör någon överträdelse av rätten till en rättvis rättegång (p. 32). Domstolen fann också att de drag som karakteriserade rättegången i svenska tryckfrihetsmål till största delen var typiska för en brottmålsrättegång med jury, att de var utformade för att stärka pressfriheten, och att dessa drag inte som sådana utgjorde något legitimt skäl att befara partiskhet eller bristande oberoende hos juryn.

text: Justitiekanslern konstaterar att tingsrättens prövning av brottmålet och AAs skadeståndstalan har skett i enlighet med grundlagarnas bestämmelser för prövning av tryck- och yttrandefrihetsmål. Rättens frågor till juryn var utformade på ett sådant sätt att ramen för dess prövning var helt klar. Frågorna pekade således ut vilka uppgifter juryn skulle bedöma och vilka straffbestämmelser som i åtalet påståtts vara tillämpliga. Det var tydligt att prövningen skulle avse frågan om respektive uppgift – ensam eller tillsammans med de övriga uppgifter som åtalet avsåg – utgjorde grovt förtal alternativt förtal eller inte något brott alls. Parterna gavs också tillfälle att lämna synpunkter på frågorna.

text: Även om tingsrättens dom inte innehöll några egentliga domskäl i brottmålsdelen så framgår det följaktligen av rättens frågor till juryn och hur de besvarades att åtalet, och därmed även skadeståndstalan, ogillades därför att juryn bedömde att de uppgifter som åtalet gällde inte utgjorde brott. Vidare hade parterna vid huvudförhandlingen tillfälle att argumentera för sina ståndpunkter i frågan om publiceringen av uppgifterna utgjorde förtal eller inte. Kravet att det ska gå att förstå på vilka grunder åtalet ogillades får därför anses uppfyllt. När ett åtal avseende tryck- eller yttrandefrihetsbrott ogillas följer det direkt av grundlagen att skadeståndet inte kan bifallas. Det kan därför inte ställas upp högre krav på domskälen i skadeståndsdelen än att dessa lämnar besked om att skadeståndsanspråket ogillas till följd av att juryn funnit att något tryck- eller yttrandefrihetsbrott inte föreligger.

text: Som anförts innebär rätten till domstolsprövning inte en rätt till prövning i mer än en instans. Att det i detta fall inte varit möjligt för AA att få den friande domen ändrad av högre instans, innebär därför inte heller någon överträdelse av artikel 6.1.

text: AA har gjort gällande att han befunnit sig i ett orimligt underläge i målet vid tingsrätten, bl.a. med anledning av att han varit tvungen att själv bekosta ombud och att han riskerat att behöva betala motpartens rättegångskostnader.

text: När förhållandet mellan parterna är sådant att en part utan rättshjälp kommer i ett svårt underläge i processen, kan det innebära en överträdelse av artikel 6 om parten inte ges en möjlighet att få rättshjälp så att en rimlig balans mellan parterna uppnås (se Danelius, a.a., s. 263). I de fall där Europadomstolen konstaterat en överträdelse av konventionen, har det dock handlat om personer som i komplicerade mål inte haft möjlighet att få någon juridisk hjälp som svarat mot deras behov, vilket lett till att parterna haft helt olika förutsättningar att föra sin talan. (Se t.ex. P., C. och S. mot Förenade kungariket, no. 56547/00, dom den 16 juli 2002, och Steel och

text: Morris mot Förenade kungariket

text: , no. 68416/01, dom den 15 februari 2005.) I detta fall står det klart att AA haft möjlighet att anlita ett ombud och även gjort det. Hans situation uppvisar ingen likhet med de fällande avgörandena från Europadomstolen. Den omständigheten att den ena parten har större ekonomiska resurser än den andra och att processande generellt innebär en risk att behöva betala motpartens rättegångskostnader i händelse av en förlust, innebär inte i sig att principen om parternas likställdhet åsidosätts.

text: Det kan i detta sammanhang också konstateras att rättshjälp faktiskt kan – om än med restriktivitet – beviljas i angelägenheter som rör enskilt åtal eller skadestånd på grund av förtal. Att det rör sig om förtal i ett grundlagsskyddat medium som har fått påtagligt negativa konsekvenser för den enskilde har ansetts tala för en mindre restriktiv tillämpning (se Renfors m.fl.,

text: Rättshjälpslagen

text: [1 jan. 2017, Zeteo], kommentaren till

text: 8 §

text: AA:s påståenden om att det svenska regelverket och tillämpningen i hans fall skulle strida mot principen om parternas likställdhet saknar mot denna bakgrund stöd i konventionen och Europadomstolens praxis.

text: Enligt AA strider vidare det svenska jurysystemet mot Europakonventionen därför att jurymedlemmarna tillsätts politiskt och kan riskera att fatta politiskt motiverade beslut. Justitiekanslern noterar att frågan om svenska jurymäns opartiskhet har berörts i det tidigare nämnda Europadomstolsavgörandet

text: Holm mot Sverige

text: . Fråga var då om ett förtalsmål där juryn innefattade fem jurymän vilka tillhörde ett parti som den tilltalade hade nära kopplingar till. Europadomstolen ansåg att denna sammansättning gjorde att det fanns legitima skäl att ifrågasätta juryns oavhängighet och opartiskhet och att artikel 6.1 därför hade åsidosatts.

text: Även om den talan AA förde delvis kan sägas ha haft ideologisk anknytning, har det inte framkommit att det fanns någon sådan sammansättning av juryn som motsvarande den i fallet Holm. Av protokollet från den förberedande förhandlingen framgår att AA gjorde jävsinvändning mot två jurymän och att dessa invändningar bifölls av rätten. Av protokollet framgår också att han fullt ut utnyttjade sin rätt att utesluta sju jurymän utan att behöva ange något skäl. Utredningen ger i denna del därför inte underlag för slutsatsen att någon överträdelse av artikel 6.1 har förekommit.

text: Utredningen visar inte heller att de från staten fristående organen Allmänhetens Pressombudsman och Pressens Opinionsnämnd brister i opartiskhet eller att de har en sådan påverkan på svenska domstolar i tryck- och yttrandefrihetsmål att dessa dömer partiskt till förmån för åtalade publicister i tryck- och yttrandefrihetsmål. AAs klagomål i denna del innebär inte att hans rätt till en rättvis rättegång har åsidosatts.

text: Sammanfattningsvis är det Justitiekanslerns bedömning att varken de svenska reglerna rörande rättegången i tryck- och yttrandefrihetsmål eller deras tillämpning i AA:s fall har inneburit en överträdelse av rätten till en rättvis rättegång i artikel 6.1 i Europakonventionen (jfr Justitiekanslerns beslut den 22 november 2017 i ärende nr 985-17-4.3).

text: Den påstådda överträdelsen av

text: artikel 10 i Europakonventionen

text: Enligt

text: artikel 10.1 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till yttrandefrihet. Denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning. Artikeln innebär i första hand en negativ förpliktelse för staten, men kräver också att staten genom positiva åtgärder ser till att rätten att sprida tankar och idéer skyddas mot ingrepp från enskilda som staten inte bär ett direkt ansvar för. Som ett exempel bör staten säkerställa att spridning av åsikter i samhällsfrågor inte hindras av politiska motståndare (se Danelius, a.a., s. 459).

text: Av artikel 10.2 framgår att rättigheten inte är absolut. Staten har möjlighet att inskränka rättigheten, bl.a. med hänsyn till andra personers fri- och rättigheter, men inskränkningen måste vara proportionerlig.

text: Det kan ifrågasättas om statens positiva förpliktelser enligt

text: artikel 10.1 i Europakonventionen

text: alls aktualiseras i AA:s fall. Utredningen visar inte tydligt att Expressens publiceringar har hindrat honom från att utöva sin yttrandefrihet. Även om så skulle vara fallet, har det dock varit fråga om att väga två enskildas rätt till yttrandefrihet mot varandra. Statens negativa förpliktelse att inte ingripa i Expressens yttrandefrihet har således stått mot statens positiva förpliktelse att skydda AA:s yttrandefrihet. Den avvägning som gjorts genom den svenska lagstiftningen och dess tillämpning i det aktuella fallet är proportionerlig. I vart fall har avvägningen legat väl inom staternas bedömningsmarginal. Någon överträdelse av artikel 10 i konventionen har därför inte förekommit.

text: Påstådda överträdelser av artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen

text: Av

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: framgår bl.a. att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Denna rättighet omfattar en rätt till skydd av personens rykte, inklusive ett skydd mot förtal. Rättigheten medför inte bara en negativ förpliktelse för staterna att avhålla sig från ingrepp i privat- och familjelivet, utan även i viss mån en skyldighet att vidta positiva åtgärder för att skydda enskilda från sådana ingrepp av andra enskilda (se Danelius, a.a., s. 366 ff. med där gjorda hänvisningar).

text: Av artikel 8.2 följer att rättigheten inte är absolut. Staten har möjlighet att inskränka rättigheten, bl.a. med hänsyn till andra personers fri- och rättigheter. Således kan en persons rätt till respekt för privat- och familjelivet inskränkas med hänsyn till t.ex. rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10 i konventionen. Vad som krävs är att staterna genom sin lagstiftning har funnit en balans mellan dessa två rättigheter. I fråga om hur avvägningen mellan dessa två rättigheter ska göras finns en bred bedömningsmarginal till förmån för staten. (Se t.ex.

text: A. mot Norge

text: , no. 28070/06, dom den 9 april 2009, p. 66 och von Hannover mot Tyskland [nr 2], no. 40660/08 och 60641/08, dom [stor kammare] den 7 februari 2012, pp. 104–107.)

text: De svenska yttrandefrihetsgrundlagarna, bl.a. i de delar som AA har vänt sig mot, är utformade för att i första hand säkerställa ett långtgående skydd för yttrandefriheten (jfr här även den s.k. instruktionen som nämnts i det föregående). Det finns i Sverige en bred politisk enighet om att grundlagarna ska ha en sådan utformning. Den avvägning som genom de svenska reglerna gjorts mellan rättigheterna i artikel 10 (skyddet för yttrandefriheten) och artikel 8 (rätten till respekt för privatlivet) kan inte i sig anses orimlig. Både de svenska grundlagarna på tryck- och yttrandefrihetens område och deras tillämpning i detta fall ligger således väl inom staternas bedömningsmarginal.

text: Som Justitiekanslern uppfattar AA menar han att Justitiekanslerns roll som ensam åklagare och åtalsprövningsregeln gällande förtal innebär att Sverige inte tillhandahåller effektiva rättsmedel för att skydda en enskild från sådana intrång i rätten till privat- och familjelivet som sker genom förtal i grundlagsskyddade medier.

text: Enligt artikel 13 i konventionen ska den vars rättigheter enligt konventionen har kränkts ha tillgång till ett effektivt rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. Med ett effektivt rättsmedel i Europakonventionens mening avses ett rättsmedel som medger en tillfredsställande prövning av ett klagomål. För att prövningen ska uppfylla kraven i artikel 13 krävs att möjligheten att nå framgång inte bara är teoretisk eller illusorisk; det måste finnas en praktisk möjlighet att nå framgång (se t.ex. Prins Hans-Adam II av Liechtenstein mot Tyskland, no. 42527/98, dom [stor kammare] den 12 juli 2001). Den omständigheten att klagandens yrkande har avslagits innebär dock inte att rättsmedlet har varit ineffektivt (se t.ex.

text: Swedish Engine Drivers’ Union mot Sverige

text: , no. 5614/72, dom den 6 februari 1976).

text: Rätten till ett effektivt rättsmedel innebär inte att staten har en generell skyldighet att genom ett allmänt åtal uppfylla sin positiva förpliktelse att skydda enskilda från handlande av andra enskilda som inkräktar på en konventionsrättighet. Det är tillräckligt att staten på något sätt tillhandahåller lagstiftning som gör att den enskilde kan få upprättelse för konventionsöverträdelsen. Justitiekanslerns roll som ensam åklagare i mål om tryck- och yttrandefrihetsbrott och bestämmelsen om att allmänt åtal för förtalsbrott endast ska väckas när det är påkallat från allmän synpunkt, står mot denna bakgrund inte i strid med Europakonventionen.

text: AA:s möjlighet att nå framgång med sin talan kan inte sägas ha varit utsiktslös. Han har också fått sitt skadeståndsanspråk prövat genom detta beslut. Det faktum att de bestämmelser han menar är konventionsstridiga finns på grundlagsnivå har inte utgjort hinder för Justitiekanslern att pröva hans anspråk. Hans rättigheter enligt artikel 13 har därför inte åsidosatts.

text: Sammanfattningsvis är Justitiekanslerns slutsats i denna del att staten inte har åsidosatt sin positiva förpliktelse att skydda AA:s rätt till privatliv enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . Han har vidare haft tillgång till ett effektivt rättsmedel för att få sina påståenden om överträdelser av hans rätt till yttrandefrihet och respekt för privat- och familjelivet prövade.

text: Slutsats

text: Det har inte förekommit någon överträdelse av AA:s rättigheter enligt Europakonventionen. Hans begäran om skadestånd kan därför inte bifallas.


publisher: Justitiekanslern

title: Överklagande av en hovrätts dom angående ifrågasatt brott mot bestämmelserna om förbud mot efterforskning av meddelare

org: jk

text: Justitiekanslern får härmed överklaga Svea hovrätts dom och framställa följande

type: stycke

text: Justitiekanslern yrkar att Högsta domstolen med ändring av hovrättens dom och med bifall till åtalet fäller AA till ansvar för brott mot bestämmelserna om förbud mot efterforskning av meddelare i

text: 3 kap.

text: och

text: 5 §§

text: tryckfrihetsförordningen

text: Jag vill i Högsta domstolen göra den inskränkningen i åtalet att det som läggs AA till last är att han agerat som han gjort i egenskap av ledamot av kommunstyrelsen men däremot inte som ledamot i kommunfullmäktige.

text: Gärningsbeskrivningen justeras i enlighet härmed så att orden "kommunfullmäktige och" i andra meningen tas bort.

text: Grunder för Justitiekanslerns inställning

type: rubrik

text: Inledning

text: Som en allmän bakgrund till åtalet i detta mål vill jag här inledningsvis erinra om vad jag anfört i mitt överklagande till Svea hovrätt (den 17 mars 2000) rörande offentlighetsprincipen och meddelarskyddets viktiga roll inom det konstitutionella systemet (avsnitt 1 s. 2-4). Jag vill också påminna om vad jag där anfört rörande tolkningen av lokutionen "myndighet och annat allmänt organ" i

text: 3 kap. 4 § Tryckfrihetsförordningen

text: (TF) vilken är av central betydelse i målet (avsnitt 2 s. 4-8). Det saknas enligt min mening skäl att här upprepa den redogörelsen och jag nöjer mig därför med att nu peka på de argument som redan framförts.

text: Meddelarskyddet, innefattande efterforskningsförbud och anonymitetsskydd, har sammanfattningsvis ansetts vara en av de hörnpelare på vilka det svenska statsskicket vilar och utgör vid sidan av reglerna om domstolsoffentlighet och om allmänna handlingars offentlighet ett av de instrument som bär upp offentlighetsprincipen.

text: Mot den här i korthet angivna bakgrunden har jag på grund av sakens utomordentligt stora principiella vikt ansett det försvarligt att underställa saken Högsta domstolens prövning oaktat att åtalet inte vunnit bifall varken i Mora tingsrätt eller i Svea hovrätt, jfr

text: 54 kap. 9 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB).

text: Jag övergår härefter till att närmare granska hovrättens avgörande och ange i vilka avseenden jag menar att det är befogat att göra en annan bedömning än den som hovrätten har kommit fram till.

text: Närmare om hovrättens dom

text: Såväl Mora tingsrätt som Svea hovrätt har funnit styrkt att efterforskning skett i enlighet med vad Justitiekanslern har angett i gärningsbeskrivningen. Det får alltså anses utrett i målet att AA uppsåtligen har försökt utröna vem som lämnat de aktuella uppgifterna för publicering. Efterforskning i den mening som avses i

text: 3 kap. 4 §

text: TF har därmed enligt vad underdomstolarna funnit ägt rum.

text: I frågan om AA omfattas av

text: tryckfrihetsförordningens

text: efterforskningsförbud har denne i tingsrätten invänt att han agerat som privatperson och i hovrätten att endast den som i formell mening varit ställföreträdare för kommunen och som haft rättslig möjlighet att handla på kommunstyrelsens vägnar kan göras straffrättsligt ansvarig, något som inte är fallet med en enskild ledamot av kommunstyrelsen (och fullmäktige).

text: Hovrätten har lämnat en uttömmande redovisning av doktrin och rättspraxis till belysning av frågan om vilken personkrets som kan anses omfattad av efterforskningsförbudet. Hovrätten har därvid uttryckligen frångått tingsrättens bedömning att förbudet skulle gälla endast den som i rättslig mening företräder en myndighet. Förbudet tar enligt hovrätten sikte på alla som kan sägas representera en myndighet. Ett annat synsätt skulle enligt hovrätten inte vara förenligt med ett av huvudsyftena bakom förbudet nämligen att motverka repressalier för dem som lämnat meddelanden för publicering i tryckt skrift. (hovrättens dom s. 6). Endast den omständigheten att AA inte varit formell ställföreträdare för kommunen utesluter därför inte bifall till åtalet. Denna bedömning ligger i linje med den uppfattning som jag redovisat som min egen i målet och hovrättens resonemang så långt föranleder därför inte någon gensaga från min sida.

text: Hovrätten har därefter övergått till en prövning av frågan huruvida AA i sin egenskap av ledamot av kommunfullmäktige och kommunstyrelsens kan sägas ha representerat kommunen. Hovrätten har därvid funnit att en enskild ledamots ställning i kommunfullmäktige som regel inte kan anses vara sådan att vederbörande i denna egenskap kan sägas representera kommunen och ha en sådan maktfunktion som efterforskningsförbudet tar sikte på. Åtalet i denna del har därför underkänts (domen s. 7). Som jag inledningsvis har framhållit godtar jag hovrättens bedömning i detta avseende och har därför inskränkt åtalet till att avse endast AA handlande som ledamot av kommunstyrelsen.

text: Hovrätten har därvid funnit att en enskild ledamot i kommunstyrelsen har en sådan funktion och ställning att han kan anses representera kommunen som myndighet och att därmed

text: tryckfrihetsförordningens

text: efterforskningsförbud kan slå till om ledamoten vidtar åtgärder mot en person som liksom BB i det nu aktuella målet är anställd på en enhet underställd kommunstyrelsen (domen s. 9).

text: Den av hovrätten anförda meningen överensstämmer också den med min egen uppfattning. Kommen så långt i argumenteringen har åklagaren enligt min mening fullgjort vad på honom ankommer för att en visa att en överträdelse av efterforskningsförbudet i strid mot

text: tryckfrihetsförordningen

text: har förekommit. Att det inte varit någon fråga inom den rent privata sfären som avhandlats vid samtalen med BB har ju klarlagts genom den tidigare prövningen av frågan i domstolarna.

text: Kan en kommunalpolitiker samtidigt uppträda i olika roller?

text: AA har i hovrätten också invänt mot åtalet att han handlat inte som kommunstyrelseledamot utan som kristdemokratisk politiker och att han därför inte skulle omfattas av efterforskningsförbudet.

text: Hovrätten har för sin del också hållit med om att det måste finnas ett visst utrymme för en kommunstyrelseledamot att uppträda i skilda roller. På motsvarande sätt som andra förtroendevalda måste, enligt hovrättens mening, en nämndledamot vid sidan av de funktioner som ankommer på en sådan ledamot också kunna verka allmänt politiskt i egenskap av företrädare för ett visst parti, låt vara att utrymmet härför vid tillämpningen av efterforskningsförbudet måste vara begränsat.

text: För egen del får jag tillstå att jag har svårt att se hur en sådan distinktion skulle kunna upprätthållas inom det kommunalpolitiska området utan att efterforskningsförbudets funktion och effektivitet samtidigt allvarligt urholkas eller omöjliggörs. Häri ligger också den rättsfråga som enligt min mening gör det försvarligt att underställa målet Högsta domstolens prövning.

text: En kommunstyrelse har en ledande roll i den kommunala förvaltningen. Det är också den enda nämnd som är obligatorisk. Kommunstyrelsen har det övergripande ansvaret för förvaltningen av kommunens angelägenheter och kan göra framställningar i olika frågor till fullmäktige, övriga nämnder och andra myndigheter och dessutom begära in yttranden och andra upplysningar från bl.a. övriga nämnder och anställda. Ledningen av den kommunala förvaltningen utövas ytterst av kommunstyrelsen och tjänstemännen förväntas lojalt följa de beslut som fattas av detta politiskt sammansatta organ. Inom den kommunala förvaltningen får alltså varje ledamot i kommunstyrelsen, oavsett de politiska styrkeförhållandena där, anses inneha en central position som ger ledamoten en särskild tyngd och möjligheter att utöva makt och ta olika initiativ.

text: Om man tillämpar detta synsätt på det konkreta fallet kan konstateras att AA har ingått som ledamot i kommunstyrelsen låt vara som en företrädare för ett oppositionsparti. Han har varit verksam som en ledande företrädare för sitt parti inom kommunen. I sammanhanget kan man inte heller bortse från att efterforskningen skett vid en tidpunkt då samarbetet mellan de partier som bildat majoritet i kommunstyrelsen precis upphört och rört personalens förhållande till den ledande företrädaren för ett av dessa partier. I en sådan situation kan nya koalitioner bildas och partier som tidigare varit i opposition kan komma att utgöra kommunstyrelsens majoritet.

text: I detta fall har efterforskningen riktat sig mot en anställd i den kommunala förvaltningen som dessutom arbetat vid en enhet direkt underställd kommunstyrelsen. Att tänka sig att AA i förhållandet till de anställda vid sidan av de uppgifter som tillkom honom som kommunstyrelseledamot skulle kunna uppträda enbart som partipolitiker utan någon koppling till sina kommunala uppdrag är enligt min mening inte möjligt.

text: Om jag återför resonemanget till det generella planet får, när det gäller just den kommunala verksamheten, alla frågor anses så intimt sammankopplade att allt ytterst rör sig om politik eller om man så vill utövning av politisk makt eller politiskt inflytande. Till skillnad från hovrätten anser jag att det i ett sådant sammanhang inte kan finnas ens ett begränsat utrymme för en kommunstyrelseledamot att uppträda under skilda hattar eller i olika skepnader, såvitt angår tillämpningsområdet för TF:s efterforskningsförbud.

text: För att få avsedd effekt inom det kommunalpolitiska området måste efterforskningsförbudets adressat rimligtvis vara alla de som inom t.ex. en kommunstyrelse har en sådan ställning att underordnade inom kommunen skulle dra sig för att fritt meddela sig med pressen om de visste att denne företrädare skulle straffritt kunna efterforska den som i anonymitetens hägn skulle vilja lämna uppgifter, och detta särskilt om denne också har en sådan position att risken för repressalier inte kan anses utesluten.

text: I detta speciella fall visar också BB:s reaktioner med önskvärd tydlighet att AA intagit en sådan central ställning inom kommunen att han utan tvekan får anses tillhöra den krets som bör omfattas av förbudet. BB har funnit hans påringningar mycket obehagliga och AA har tydligen kunnat förmås avsluta sina efterforskningsförsök först sedan en chef på ekonomienheten framhållit det olämpliga i hans beteende. Att saken rört kommunala angelägenheter har klarlagts i målet. Att liksom hovrätten tänka sig att AA förfarande skulle vara tillåtet med hänvisning till att det tillämpats inte av en kommunalpolitiker utan av en partipolitiker menar jag måste vara uteslutet. Ett godtagande av hovrättens synsätt skulle nämligen enligt min mening leda till att efterforskningsförbudet på det kommunalpolitiska området sattes ur spel. Det skulle få långtgående återverkningar för pressens möjligheter att med bibehållet källskydd fylla sin roll att kritiskt granska samhällsförhållandena inom detta för medborgarna viktiga område.

text: Jag får därför av här anförda skäl sammanfattningsvis hemställa att Högsta domstolen med ändring av hovrättens dom fäller AA till ansvar för brott mot

text: tryckfrihetsförordningens

text: efterforskningsförbud.

text: Målets handläggning i Högsta domstolen

text: Mot bakgrund av tingsrättens och hovrättens samstämmiga bevisvärdering när det gäller frågan huruvida någon efterforskning skett får Justitiekanslerns överklagande anses aktualisera en rättslig tolkningsfråga. Huvudförhandling torde därmed inte erfordras i Högsta domstolen.

text: Om AA vidhåller sin i tingsrätten och hovrätten vederlagda uppfattning att någon efterforskning inte ägt rum, tillförs målet dock ett inslag av bevisprövning som tycks göra muntlig förhandling nödvändig.

text: Bevisning

text: Justitiekanslern åberopar samma bevisning som i tingsrätten och i hovrätten.

text: Om muntlig förhandling skall hållas inskränker sig Justitiekanslern till att begära förhör med vittnet BB men avstår i Högsta domstolen från hörande av vittnet CC.

type: avgorande


title: Fråga om ersättning till en poliskommissarie som varit frihetsberövad under knappt ett år

text: Ersättning skall utgå till OL med 235 200 kr för förlorad arbetsförtjänst, 350 000 kr för lidande och 18 007 kr för ombudskostnader.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: OL var berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 22 mars 2004 – 15 februari 2005.

text: OL anhölls i sin frånvaro den 19 mars 2004 på grund av misstanke om medhjälp till grovt narkotikabrott och grovt vapenbrott. Han greps den 22 mars 2004 och häktades den 26 mars 2004 som på sannolika skäl misstänkt för grovt narkotikabrott i Stockholm under augusti 2003 – januari 2004 samt grovt vapenbrott i Stockholm under tiden januari 2003 – 22 mars 2004. Misstanken om grovt vapenbrott innefattade bl.a. ett överlämnade av ett kulsprutevapen till en person som inte hade rätt att inneha det. Den 28 maj häktades han även för grovt vapenbrott sommaren 2000 och grovt tjänstefel i december 2003. Den 16 juni 2004 häktades han också för grovt vapenbrott i november 2002, bestående i att han utan att ha rätt till det innehaft en kulsprutepistol av märket Cobray, en revolver av märket Colt och en pistol av märket Deringer.

text: OL åtalades tillsammans med ett antal andra personer vid Eskilstuna tingsrätt. Åtalet mot honom omfattade åtta åtalspunkter och innefattade bl.a. påståenden om dels grovt narkotikabrott alternativt medhjälp till grovt narkotikabrott och medhjälp till försök till grovt narkotikabrott alternativt grovt tjänstefel, dels grovt vapenbrott vid flera tillfällen, bl.a. genom a) att han den 13 november 2002 utan att ha rätt till det innehaft de ovan angivna vapnen (en Cobray, en Colt och en Deringer) (åtalspunkt 18) och b) att han i maj – juni 2003 utan att ha rätt till det överlåtit ett kulsprutevapen till en person som inte hade rätt att inneha det (åtalspunkt 20).

text: Han dömdes den 28 oktober av Stockholms tingsrätt för grovt tjänstefel, medhjälp till grovt narkotikabrott, medhjälp till försök till grovt narkotikabrott, grovt vapenbrott (bl.a. enligt åtalspunkterna 18 och 20) och grovt brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor till fängelse fyra år. I domen anförs att det vid straffmätningen har beaktats att OL kommer att skiljas från sin anställning som polisman om han fälls till ansvar enligt åtalet.

text: Domen överklagades till Svea hovrätt. Hovrätten försatte OL på fri fot den 15 februari 2005. I en dom den 23 mars 2005 ogillade hovrätten åtalet mot OL i dess helhet.

text: Riksåklagaren överklagade hovrättens dom i de delar som gällde vapenbrott (åtalspunkterna 16-18 och 20) till Högsta domstolen. Beträffande samtliga gärningar gjorde åklagaren alternativt gällande grovt tjänstefel. Högsta domstolen dömde OL för vapenbrott (åtalspunkt 18) och tjänstefel (åtalspunkt 20). Påföljden bestämdes, bl.a. med hänsyn till att det ansågs föreligga särskilda skäl, till villkorlig dom. Den omständigheten att OL hade varit frihetsberövad i målet under en avsevärd tid medförde att den villkorliga domen inte förenades med böter.

text: Anspråk

text: OL har begärt att Justitiekanslern förskottsvis skall besluta om en ersättning om 2 000 000 kr. Av den begärda ersättningen avser 369 600 kr förlorad inkomstförlust och resterande belopp lidande. OL har begärt att Justitiekanslern skall uppskatta en ersättning för utebliven semesterersättning ”enligt schablon”.

text: Som skäl för en förhöjd ersättning har OL anfört att han lidit mycket under frihetsberövandet. Han har också åberopat den omfattande publicitet som förekommit kring frihetsberövandet och gjort gällande att han senast den 2 april 2004 var till fullo identifierbar för den stora allmänheten.

text: OL har gett in bl.a. ett stort antal tidningsartiklar samt lönebesked under den aktuella perioden.

text: För ombudskostnader har han begärt ersättning med 18 007 kr för 14 timmars arbete.

text: Åklagarmyndighetens yttrande

text: Åklagarmyndigheten har i ett yttrande anfört bl.a. följande. OL har varit frihetsberövad för de brott som han sedan kom att dömas för av Högsta domstolen. Han var redan från början häktad för det vapenbrott som kom att betecknas som åtalspunken 20 i stämningsansökan. Högsta domstolen rubricerade visserligen den gärningen som tjänstefel, men OL har ändå varit häktad för denna gärning. Den 16 juni 2004 häktades OL även för det vapenbrott som kom att betecknas som åtalspunkt 18 i stämningsansökningen. Det är inte uppenbart att OL inte skulle ha frihetsberövats endast för den brottslighet som Högsta domstolen slutligen kom att döma honom för. Det är däremot svårt att säga hur lång häktningstiden i så fall hade blivit. Utredningen i den del som gällde grovt narkotikabrott tog ju relativt lång tid i anspråk. Under alla förhållanden måste det beaktas att frihetsberövandet har beaktas av Högsta domstolen vid fastställandet av påföljden.

text: OL har lämnat bl.a. följande synpunkter på åklagarens yttrande. Hans uppfattning är att han inte har varit frihetsberövad på grund av misstanke om de gärningar som Högsta domstolen senare dömde honom för. Under alla förhållanden var inget av det som han sedermera dömdes för häktningsgrundande, eftersom det inte fanns skäl för häktning.

text: OL har gett in handlingar som visar att en anmälan avseende den gärning som kom att betecknas som åtalspunkt 20 upprättades den 30 april 2004 och att en anmälan avseende den gärning som kom att betecknas som åtalspunkt 18 upprättades den 16 juni 2004.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättning för lidande

text: 1. Skall ersättning utgå för hela frihetsberövandetiden?

text: Enligt

text: 2 § första stycket 1 lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) utgår ersättning till den som på grund av misstanke om brott har varit häktad eller anhållen under minst 24 timmar i sträck bl.a. om det meddelas frikännande dom. Enligt 2 § första stycket 2 utgår ersättning också bl.a. om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats enbart för den övriga brottsligheten. I 2 § första stycket 3 stadgas vidare att ersättning utgår om något brott i domen hänförs till en mildare straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan bedömning inte skulle ha beslutats.

text: Åklagaren och OL har redovisat olika uppfattningar i frågan om OL har varit frihetsberövad för de gärningar som Högsta domstolen senare dömde honom för. Åklagaren har till stöd för sin ståndpunkt gett in protokoll från häktningsförhandlingarna. Av protokollet från den 26 mars 2004 framgår att gärningen som senare kom att betecknas som åtalspunkt 20 i stämningsansökningen behandlades vid förhandlingen genom att OL berättade om den, att han då sade att händelsen skulle ha ägt rum någon gång under våren – hösten 2003 och att han häktades som misstänkt för grovt vapenbrott i Stockholm januari 2003 – 22 mars 2004. Av protokollet från omhäktningsförhandlingen den 16 juni 2004 framgår att åklagaren då redovisade de misstankar som senare kom att betecknas som åtalspunkt 18. – Justitiekanslern finner att utredningen får anses ge vid handen att OL redan från början var frihetsberövad för den gärning som senare kom att betecknas som åtalspunkt 20 och att utredningen visar att han den 16 juni 2004 häktades även för den gärning som kom att betecknas som åtalspunkt 18. Därmed aktualiseras en tillämpning av 2 § första stycket 2 och 3 frihetsberövandelagen.

text: I förarbetena till frihetsberövandelagen anförs beträffande dessa bestämmelser bl.a. följande (

text: prop. 1997/98:105 s. 49

text: f.). Bestämmelsen innebär att det i efterhand måste göras en bedömning av om den återstående brottslighet som en skadelidande misstänks för är av sådan art och sådant allvar att den ensam skulle ha medfört frihetsinskränkningen. Det gäller med andra ord att sätta sig in i hur den myndighet som beslutade frihetsinskränkningen skulle ha ställt sig, om den brottslighet som senare fallit bort över huvud taget inte hade varit med i bilden när beslutet fattades. Ersättning skall lämnas endast om det är uppenbart att frihetsinskränkningen då inte skulle ha beslutats. Samma synsätt skall tillämpas när det gäller efterhandsbedömningen enligt 2 § första stycket 3 frihetsberövandelagen.

text: Justitiekanslern har alltså här att ta ställning till om det är uppenbart att OL inte skulle ha frihetsberövats om han hade varit misstänkt endast för dels tjänstefel bestående i att han utan rättsligt stöd lämnat ut ett kulsprutevapen till en person som saknade rätt att inneha det, dels vapenbrott bestående i olaga innehav av en kulsprutepistol Cobray, en revolver Colt och en pistol Deringer.

text: Skälen för häktning är visserligen inte lika tungt vägande när det rör sig om två isolerade händelser som när de är fråga om gärningar som misstänks utgöra led i en brottslig verksamhet. Dessutom var ett av häktningsskälen att det för grovt narkotikabrott inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år och att det inte var uppenbart att skäl för häktning saknades. Även den återstående brottsligheten sådan den rubricerats av Högsta domstolen är emellertid häktningsgrundande och dessutom relativt allvarlig. Justitiekanslern instämmer i åklagarens bedömning att det inte kan anses uppenbart att OL inte skulle ha frihetsberövats endast för dessa gärningar.

text: Däremot skulle ett frihetsberövande naturligtvis inte ha pågått under så lång tid om det hade varit endast dessa brottsmisstankar som utgjort grunden. Bedömningen av hur länge ett frihetsberövande i så fall skulle ha pågått försvåras av den omständigheten att OL frihetsberövades först den 16 juni 2004 för den gärning som av Högsta domstolen kom att rubriceras som vapenbrott. Enligt Justitiekanslerns bedömning får det emellertid anses rimligt att i detta sammanhang utgå från att frihetsberövandet skulle ha pågått under sammanlagt fyra månader.

text: Som åklagaren har anfört skall också beaktas att Högsta domstolen i sin dom har beaktat frihetsberövandet på så sätt att den villkorliga domen inte har förenats med dagsböter (jfr 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen). Med beaktande av de principer som har slagits fast av Högsta domstolen i rättsfallet

text: NJA 1989 s. 12

text: skall 10 dagsböter anses motsvara en dags frihetsberövande. Med hänsyn till den långa tid som OL var frihetsberövad får alltså denna omständighet, även utifrån ett antagande att OL annars skulle ha ådömts höga dagsböter, endast marginell betydelse för ersättningens omfattning.

text: Sammantaget får sålunda OL anses berättigad till ersättning för den del av frihetsberövandet som överstiger fyra månader.

text: 2. Ersättningens omfattning

text: OL var misstänkt för delvis allvarlig brottslighet, vilket bör påverka ersättningens storlek.

text: Det står klart att publiciteten kring frihetsberövandet av OL var mycket omfattande. I vart fall i samband med att åtal väcktes, den 30 juli 2004, namngavs OL i massmedierna och kunde därigenom identifieras av den breda allmänheten. En betydligt högre ersättning än vad som är normalt bör med hänsyn till detta utgå.

text: Även den omständigheten att OL dömdes av tingsrätten till ett relativt långt fängelsestraff bör i viss mån påverka ersättningens storlek i höjande riktning.

text: Även med beaktande av dessa omständigheter kan det inte komma i fråga att utge en så hög ersättning som OL har begärt. Justitiekanslern finner sammantaget att en skälig ersättning för lidande bör utgå med 350 000 kr.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst

text: OL har genom ingivna lönebesked visat att han hade en lön om 33 600 kr per månad. Han bör få ersättning för denna inkomstförlust under den ersättningsberättigade tiden, d.v.s. sju månader. Justitiekanslern har däremot ingen möjlighet att uppskatta utebliven semesterersättning ”enligt schablon”; bevisbördan för skadans storlek ligger på den skadelidande. Sammanlagt bör med hänsyn till vad som nu har sagts en ersättning om 235 200 kr utgå.

text: Ombudskostnader

text: Med hänsyn till ärendets omfattning godtas anspråket på ersättning för ombudskostnader.