avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Dokumentation
Frihetsberövande
Förhandling/ sammanträde
Information
Proportionalitetsprincipen

title: En misstänkt har varit belagd med fängsel vid en häktningsförhandling. Uttalanden om Polismyndighetens respektive tingsrättens hantering och ansvar samt om en misstänkts närvaro

sammanfattning: Vid en häktningsförhandling var den misstänkte fängslad i armstöden på sin stol. Han närvarade via videolänk från ett polishus och hade kort dessförinnan skrivits ut från en psykiatrisk akutmottagning. JO framhåller i beslutet att en sådan fängselanvändning i de allra flesta fall får anses oförenlig med kravet på en human behandling av frihetsberövade och endast i absoluta undantagsfall kan anses vara förenlig med proportionalitetsprincipen. Hon bedömer att tvångsåtgärden i detta fall inte har varit motiverad och att det saknades rättsligt stöd för den. Dessutom är JO kritisk till att det tog flera månader innan beslutet om handfängsel protokollfördes och till att den dokumentationen var klart bristfällig. Polismyndigheten får också kritik bl.a. för att den inte tillräckligt tydligt hade informerat tingsrätten om den misstänktes hälsotillstånd. När häktningsförhandlingen inleddes såg ordföranden att den misstänkte var fastlåst vid stolen. Rådmannen vidtog emellertid inga åtgärder och fattade inte något eget beslut i fråga om fängsel. Omständigheterna dokumenterades inte heller i protokollet från förhandlingen. JO kritiserar rådmannen för detta. I beslutet gör JO uttalanden om ordförandens ansvar för handfängsel i rättssalen och för ordning och säkerhet vid videokonferenser. Slutligen resonerar JO kring frågan om synnerligt hinder för den misstänktes närvaro vid en häktningsförhandling och understryker att ordföranden måste pröva en sådan fråga när omständigheterna ger skäl för det.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 12 april 2021 (JO:s dnr 3043-2021) framförde AA klagomål mot Polismyndigheten och Kriminalvården och uppgav i huvudsak följande.

text: Han var förordnad som offentlig försvarare för den anhållne NN och hade kallats till häktningsförhandling vid Uppsala tingsrätt den 4 april 2021 genom deltagande via videolänk från polishuset Blanka i Uppsala. När han kom in i videolänksrummet satt klienten fastlåst med handfängsel i den golvfasta stolen. Det framkom att personal hade fått släpa NN med tvång till lokalen och därefter

text: låst fast honom för att få honom att delta vid förhandlingen. Under delar av anhållningstiden hade NN vistats på psykiatrisk mottagning, vilket såväl Polismyndigheten som Kriminalvården kände till. Personal från båda myndigheterna närvarade vid förhandlingen. Det kan ifrågasättas om en person kan tvingas att inställa sig till en häktningsförhandling.

text: JO:s utredning och tillkommande initiativ

text: Inledande åtgärder Inledningsvis hämtade JO in och granskade bl.a. förundersökningsprotokoll och händelserapporter från Polismyndigheten. Muntliga upplysningar togs in från Kriminalvården.

text: Därefter begärde JO från Polismyndigheten att få ta del av all dokumentation om användningen av handfängsel i samband med den aktuella förhandlingen. Polismyndigheten översände ett fängselprotokoll av vilket framgick att fängsel belades av säkerhetsskäl vid förflyttning eller transport.

text: Jag övertog ansvaret för ärendet i december 2021. Med anledning av de uppgifter som kommit fram beslutade jag senare samma månad att ta ett initiativ och inom ramen för ett särskilt ärende (JO:s dnr 10207-2021) granska bl.a. hur Uppsala tingsrätt hade genomfört den aktuella häktningsförhandlingen. Båda ärendena omfattas av detta beslut. Jag har avstått från att inleda någon fullständig utredning mot Kriminalvården.

text: Remiss till Polismyndigheten (dnr 3043-2021) Efter de inledande utredningsåtgärderna remitterades anmälan till Polismyndigheten som uppmanades att lämna upplysningar om och yttra sig över det som fördes fram i anmälan. I samband med det skulle myndigheten även besvara följande frågor:

text: 1. Vilka omständigheter låg till grund för åtgärden att fängsla den misstänkte vid den golvfasta stolen och vad var det rättsliga stödet för detta? 2. Tog Polismyndigheten kontakt med tingsrätten före häktningsförhandlingen med anledning av den misstänktes tillstånd? 3. Upplystes tingsrätten vid förhandlingen om den misstänktes tillstånd och om användningen av fängsel? 4. Vad är det som i anmälan benämns videolänksrummet för utrymme och hur ser det ut? 5. Hur är ansvarsfördelningen mellan Polismyndigheten och Kriminalvården i en situation som den förevarande? 6. Var går gränsen mellan Polismyndighetens ansvar för bevakningen av en frihetsberövad person och rättens ansvar för ordningen vid en häktningsförhandling?

text: Polismyndighetens remissvar Polismyndigheten inkom den 19 april 2022 genom juristen BB med i huvudsak följande remissvar. Till yttrandet fogades flera bilagor, som här är utelämnande men finns att tillgå hos JO.

text: Bakgrund och redovisning av dokumentationen

text: […] NN, som var anhållen i sin frånvaro, påträffades av ordningsvakter den 1 april 2021. […] NN frihetsberövades av polis och togs i förvar i polisarresten i Uppsala. Den 3 april fattade stationsbefäl … beslut om att NN skulle föras till Akademiska sjukhusets psykiatriska akutmottagning för bedömning. Beslutet fattades efter att polis hade gjort ett försök att hålla förhör med NN. Av ett läkarutlåtande, bilaga 2, den 4 april framgår att NN vid utskrivningstillfället från den psykiatriska mottagningen bedömdes vara i förbättrat tillstånd och inte psykotisk, dock inte helt samarbetsvillig. Vidare framgår att NN bör tas till sjukhuset för en förnyad läkarbedömning om hans psykiatriska tillstånd skulle försämras eller några neurologiska symtom observeras, … NN skrevs ut den 4 april kl. 11.18 och återfördes enligt beslut … till polisarresten i Uppsala. – – –

text: Ett fängselprotokoll finns upprättat över händelsen. Vid handläggningen av denna remiss har dock framkommit att protokollet, som är daterat den 4 april 2021, har upprättats först i augusti eller september 2021, sedan dokumentation av händelsen efterfrågades av JO med anledning av AA:s anmälan. […]

text: Synpunkter från berörda befattningshavare

text: Poliskommissarie CC och polisassistent DD arbetade vid tillfället på krimjouren och var ansvariga för transporten av NN till häktningsförhandlingen. Till häktningsförhandlingen kallades även polisassistenterna […]. De poliser som beordrades till jourhäktningslokalen med anledning av NN:s agerande har uppgett att de inte var delaktiga i beslutet att sätta fängsel på NN, utan kom till jourhäktningslokalen när NN redan var belagd med fängsel. […] – – – DD har uppgett i huvudsak följande. […] NN ville inte följa med till videolänksrummet och gjorde passivt motstånd genom att lägga sig på golvet och kränga med kroppen. I cirka tio minuter försökte de få NN att självständigt ta sig till förhandlingen. [– – –] – – –

text: När hon kom upp till arresten igen belades NN med handfängsel av CC och två från arrestpersonalen. […] NN bars sedan ut av CC och två från arrestpersonalen genom en cirka fem meter lång korridor mellan arresten och videolänksrummet, in i videolänksrummet. […]

text: I videolänksrummet placerades NN av arrestpersonalen i en stol som satt ihop med försvararens stol. Stolarna, som inte var golvfasta, stod bakom ett bord som var placerat framför skärmen med videolänksuppkoppling. NN var då belagd med handfängsel bakom ryggen. Handfängslet flyttades och NN belades istället med två handfängsel – ett handfängsel på höger hand som satt fast i höger armstöd och ett på vänster hand som satt fast i vänster armstöd. […] Hon kan inte svara på vem det var som belade NN med handfängsel eftersom det var rörigt i rummet. Det var arrestpersonalens handfängsel som användes när han belades med handfängsel i arresten och när han belades med handfängsel i videolänksrummet. Ingen av de närvarande poliserna hade handfängsel med sig. – – –

text: Hon minns inte om det påtalades att NN hade handfängsel när förhandlingen började. NN påvisade både muntligen och fysiskt att han inte ville vara kvar i lokalen, bl.a. genom att försöka ta sig från stolen och dra i sina handfängsel. NN satte flertalet gånger upp händerna för att hålla för öronen då han inte ville lyssna på förhandlingen. Beträffande upprättandet av fängselprotokollet har DD sammanfattningsvis anfört följande. Hon och övriga närvarande poliser tillfrågades om dokumentation angående händelsen. CC hade frånsagt sig ansvar kring fängselbeläggningen och dokumentationen varpå hon upprättade protokollet, någon gång i augusti eller september, då hon förstod att någon måste göra det. Hon hade då inte någon längre tid i tjänst och hade svårt att bolla tillbaka protokollförandet till CC. Det blev ett missförstånd kring angivandet av datum för upprättande. Hon har inte försökt dölja att det upprättades i efterhand. […]

text: CC har sammanfattningsvis uppgett följande. NN gjorde passivt motstånd och fick bäras i armar och ben den korta sträckan från arresten till videolänksrummet. Enligt vad hon kommer ihåg var NN då inte belagd med handfängsel. […] Hon vet inte vem det var som fattade beslut om att belägga NN med handfängsel. Hon tror inte att det uttalades något direkt beslut utan ”det löstes liksom omgående under situationens gång”. Hon vet inte vems fängsel som användes men det var inte hennes eftersom hon inte hade med sig något vid tillfället. Hon var äldst i tjänst och någon slags förman över de övriga poliserna på plats varför det rent teoretiskt borde ha varit hon som fattat beslut om användande av handfängsel. Varken rätten, som var uppkopplad via videolänk, eller försvararen kan ha undgått att uppfatta att NN krånglade, att han försökte resa sig och lämna platsen och att han blev fängslad i stolen. Hennes minnesbild är att ingen närvarande, varken försvararen eller tingsrätten, reagerade på fängslingen. Försvararen och åklagaren visste hur sjuk NN var vid tillfället och att han hade vårdats för psykiska besvär. Utifrån NN:s agerande under förhandlingen då han mumlade, försökte hålla för öronen och kränga för att försöka lämna stolen, torde det ha stått klart för samtliga närvarande att NN hade psykiska problem. – – –

text: Svar på JO:s frågor och Polismyndighetens bedömning

text: NN förefaller ha belagts med handfängsel utan att någon myndighet hade beslutat om det Det som kommit fram genom utredningen ger ingen klar bild av händelsen. Samstämmiga uppgifter från DD och CC visar dock att NN gjorde motstånd och att han inte ville medverka vid transporten till häktningsförhandlingen. Enligt DD belades NN med handfängsel och han bars sedan en kort sträcka från arresten till jourhäktningslokalen. Två handfängsel användes för att låsa fast NN:s händer i armstöden på den stol i jourhäktningslokalen som han blev placerad i. Av … och DD:s uppgifter framgår att fängslandet skedde före häktningsförhandlingens start. Utredningen ger inte stöd för att någon av poliserna fattade ett beslut om att NN skulle beläggas med handfängsel. Det finns inte heller något som visar att någon tjänsteman vid Kriminalvården gjort det. Det innebär att NN belades med handfängsel utan att någon myndighet hade beslutat om det. Det är förstås inte alls acceptabelt.

text: Fängselprotokoll har upprättats i efterhand Polismyndigheten konstaterar att ett fängselprotokoll upprättades i samband med JO:s remiss. Detta trots att det alltså förefaller som att något sådant beslut inte hade fattats. Datum för protokollet och dess underskrift har angivits till dagen för händelsen. I protokollet anges vidare att DD var den befattningshavare som beslutat åtgärden. Det är förstås inte alls acceptabelt att protokoll över tvångsåtgärder upprättas cirka fem månader efter händelsen och att uppgifterna i

text: protokollet inte stämmer överens med de verkliga förhållandena. Polismyndigheten har informerat berörd befattningshavare om vikten av korrekt dokumentation.

text: Vilka omständigheter låg till grund för åtgärden att fängsla den misstänkte vid den golvfasta stolen och vad var det rättsliga stödet för detta? Enligt DD:s och CC:s uppgifter var syftet med att låsa fast NN i stolen att hindra NN från hans försök att lämna stolen och förhandlingen. Stolen var inte golvfast men förbunden med ett skrivbord genom en stålvajer, se svar på fråga nedan. Enligt Polismyndighetens bedömning innefattar 4 kap. 10 § häkteslagen första stycket punkten 1 jämfört med

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: i och för sig stöd för att belägga NN med handfängsel. Rätten att använda fängsel inbegriper inte utan vidare en rätt att låsa fast en intagen vid ett yttre objekt, vilket utgör en större grad av rörelseinskränkning än om enbart händerna binds samman och därtill kan upplevas som mer förödmjukande för den fängslade. […] Av utredningen framgår inte att NN:s agerande var av sådan karaktär eller att det i övrigt var motiverat att vidta en sådan ingripande tvångsåtgärd. Det har därför enligt Polismyndighetens bedömning utifrån befintlig utredning saknats rättsligt stöd för åtgärden att belägga NN med fängsel på det sätt som skedde.

text: Tog Polismyndigheten kontakt med tingsrätten före häktningsförhandlingen med anledning av den misstänktes tillstånd? Enligt DD:s och CC:s uppgifter kan tingsrätten ha fått information om att NN inte ville medverka vid transporten och att de därför var försenade till förhandlingen. Det finns emellertid ingenting som tyder på att tingsrätten inför förhandlingen fick information från Polismyndigheten om NN:s tillstånd. Av utredningen framgår att NN hade skrivits ut från en psykiatrisk akutmottagning vid sjukhus några timmar före förhandlingen. Enligt ett läkarutlåtande skulle NN föras åter till sjukhuset för en förnyad läkarbedömning om hans psykiatriska hälsotillstånd försämrades, eller om några neurologiska symtom observerades. Enligt Polismyndigheten borde tingsrätten ha informerats om detta för att möjliggöra överväganden av åtgärder (jfr bl.a. bestämmelsen om att hålla en häktningsförhandling i den anhållnes utevaro).

text: Upplystes tingsrätten vid förhandlingen om den misstänktes tillstånd och om användningen av fängsel? Det finns inga uppgifter som tyder på att polis informerade tingsrätten om den misstänktes tillstånd eller användningen av fängsel. Se svar på föregående fråga angående information om NN:s tillstånd. Polismyndigheten anser att det hade varit lämpligt att informera rättens ordförande om att NN hade belagts med fängsel, eftersom det är rättens ordförande som har den exklusiva bestämmanderätten för användande av fängsel under förhandlingen.

text: Vad är det som i anmälan benämns videolänksrummet för utrymme och hur ser det ut? […] Videolänksrummet är ett cirka 10–15 kvadratmeter stort rum utan fönster. Rummet används vid uppkopplingar via länk. I rummet finns två stolar som sitter ihop med varandra, avsedda för den intagne och dennes försvarare. En stålvajer förbinder stolarna med ett skrivbord som står framför stolarna. Framför skrivbordet finns en skärm med möjlighet till uppkoppling via videolänk. […] Ingen av stolarna är golvfasta.

text: Hur är ansvarsfördelningen mellan Polismyndigheten och Kriminalvården i en situation som den förevarande? … Polismyndigheten ansvarar för behandlingen och efterföljande transport av en person som tagits i förvar i polisarrest. Att Kriminalvården enligt avtal med Polismyndigheten sköter den faktiska tillsynen för arresten i Uppsala fråntar inte

text: Polismyndigheten dess författningsreglerade ansvar i denna del. I en situation som den förevarande bär stationsbefäl med jouransvar det yttersta ansvaret för tillsynen av intagna i arresten, enligt PRM 2020:06. Det har därmed ålegat stationsbefäl med jouransvar att fortlöpande kontrollera och överväga NN:s eventuella behov av läkarvård. Det finns dock inte några uppgifter i dokumentationen om vilka bedömningar som gjordes av NN:s hälsotillstånd i den uppkomna situationen och de omständigheter som lades till grund för dem. Att NN gjorde motstånd behöver i och för sig inte ha varit ett tecken på att hans hälsotillstånd hade försämrats i den mening som läkaren anvisat i det intyg som utfärdats efter det att NN skrivits ut från sjukhuset några timmar före förhandlingen. Med tanke på att polisanställda inte bör göra egna medicinska bedömningar (se ovan angivna JO-beslut [JO 2018/19 s. 352, JO:s anm.]) hade det varit lämpligt med fortlöpande kontakter med stationsbefälet angående NN:s tillstånd i den uppkomna situationen. […] Polismyndigheten anser dock att det på den föreliggande utredningen inte går att slå fast att det var fel att sjukvården inte kontaktades. Det är dock en brist att det inte finns några dokumenterade uppgifter om vilka bedömningar som gjordes av NN:s hälsotillstånd i den uppkomna situationen. Var går gränsen mellan Polismyndighetens ansvar för bevakningen av en frihetsberövad person och rättens ansvar för ordningen vid en häktningsförhandling? Polismyndighetens ansvar för en intagen i polisarrest innebär att myndigheten även under en häktningsförhandling bär ansvar för tillsynen av denne i en situation som den nu aktuella. Ansvaret för att ordningen vid en förhandling upprätthålls åvilar däremot domstolen enligt

text: rättegångsbalkens

text: regler. Sedan förhandlingen har påbörjats äger rättens ordförande den exklusiva bestämmanderätten för användande av fängsel under förhandlingen. […] När en frihetsberövad, liksom i detta fall, belagts med fängsel före förhandlingen anser Polismyndigheten att rättens ordförande bör upplysas om detta redan i samband med inledningen av förhandlingen för att ge möjlighet att ta ställning till åtgärder.

text: Remiss till Uppsala tingsrätt (dnr 10207-2021) Även Uppsala tingsrätt uppmanades att lämna upplysningar om och yttra sig över det som fördes fram i anmälan i JO:s ärende med dnr 3043-2021. I samband med det skulle tingsrätten besvara följande frågor:

text: 1. Hur ser tingsrätten på sitt ansvar för ordningen vid en förhandling i en situation som den förevarande, där den anhållne befinner sig på annan plats än i domstolens lokaler (se

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: )? 2. Fick tingsrätten någon information före eller under förhandlingen om den misstänktes tillstånd? Gjordes i så fall några överväganden i fråga om möjligheten enligt

text: 24 kap. 14 § första stycket rättegångsbalken

text: att hålla förhandlingen i den anhållnes utevaro? 3. Fick tingsrätten någon upplysning före förhandlingen om användning av fängsel på den anhållne eller uppmärksammade ordföranden detta under sammanträdet? Om det var fallet, vilka åtgärder vidtog ordföranden och har någon dokumentation ägt rum? 4. Var går enligt tingsrätten gränsen mellan ordförandens ansvar för ordningen vid ett sammanträde och Polismyndighetens eller Kriminalvårdens ansvar för bevakningen av en frihetsberövad?

text: Uppsala tingsrätts remissvar Tingsrätten inkom den 22 februari 2022 genom lagmannen EE med i huvudsak följande remissvar utifrån JO:s frågor:

text: 1. [– – –] Utöver sidosal används ofta medhörningsrum, videorum på andra domstolar och, som i nu aktuellt fall, videorum på myndigheter utanför Sveriges domstolar. Numera förekommer det också att aktörer deltar via Web-rtc, vilket kan ske från vilket utrymme som helst. I dessa olika rum och utrymmen, som troligen inte något av dem kan anses falla under begreppet sidosal, är det än svårare för ordföranden att upprätthålla ordningen. Någon uttalad reglering om vad som gäller för dessa utrymmen har jag inte kunnat finna. Eftersom det inte förkommer några åhörare i dessa utrymmen torde det oftast vara fråga om att se till att det inte sitter personer ”utanför bild” som inte bör närvara och som i nu aktuellt fall att inte fängsel används utan att det kommer till ordförandens kännedom. Enligt min mening fråntar det dock inte ordföranden från ansvaret för frågan om en vid sammanträde i tingsrätt närvarande frihetsberövad person ska vara belagd med fängsel eller med något annat påtvingat ingrepp (till exempel användningen av så kallad spotthuva). Se Ordning och säkerhet i domstol, En handbok, Peter Krikström och Lennart Johansson, sid. 72 ff. 2 och 3. För svar på dessa frågor hänvisar jag primärt till FF:s yttrande. Som framgår av hans yttrande hade inte någon från polisen kontaktat honom innan förhandlingen och upplyst om att den misstänkte enligt deras bedömning behövde vara fängslad under förhandlingen. En sådan kontakt borde givetvis tagits och underlag för bedömningen lämnats till ordföranden redan innan förhandlingen så att ordföranden hade haft utrymme för att, efter hörande av den offentliga försvararen, fatta ett eget beslut i frågan. Se Ordning och säkerhet i domstol, sid. 73 f. Beslutet borde då ha framgått av protokollet. 4. Vid ett sammanträde där en frihetsberövad person inställs i tingsrätten ansvarar den myndighet som utför transporten fram till dess att personen tar plats i rättssalen. Väl i rättssalen är det ordföranden som har ansvaret (Ordning och säkerhet i domstol, sid. 73). När en frihetsberövad person närvarar via videolänk från, som i detta fall, polishuset, har ofta den frihetsberövade tagit plats i rummet redan innan förhandlingen ropas på och videolänken kopplas upp. I ett sådant fall kan rimligen inte ordförandens ansvar inträda förrän uppkoppling etablerats och förhandlingen inletts. […]

text: I ett underyttrande till tingsrättens remissvar lämnade den ansvarige domaren rådmannen FF följande uppgifter:

text: Jag hade häktningsjour den 4 april 2021. När jag kom till tingsrätten för att hålla en häktningsförhandling blev jag upplyst av jourkansliet att den misstänkte varit intagen på den psykiatriska akutvårdsmottagningen på Akademiska sjukhuset, men att han den 4 april 2021 skrivits ut från sjukhuset. Jag fick också information av kansliet om att polisen hade mycket svårt att hantera den misstänkte. När jag kommit ner i huvudförhandlingssalen kopplade jag upp en videolänk till den lokal på polishuset i Uppsala där den misstänkte skulle befinna sig. Jag såg då att den misstänkte satt på en stol och att hans armar var fängslade vid stolen. Polisen lämnade inga upplysningar till mig angående fängslandet före förhandlingen eller när förhandlingen skulle påbörjas. Jag antog med utgångspunkt från de uppgifter jag erhållit från jourkansliet att polisen bedömde att fängslandet var nödvändigt för att förhandlingen skulle kunna genomföras. Jag antecknade inte i protokollet från förhandlingen eller någon annan stans att den misstänkte varit fängslad. Försvararen dröjde och när han kom på plats i polishuset genomförde jag häktningsförhandlingen. Den misstänkte var lugn under förhandlingen och han sa inte många ord.

text: Kommunicering av remissvar AA kommenterade Polismyndighetens remissvar och fick ta del av Uppsala tingsrätts remissvar.

text: Ytterligare utredningsåtgärder JO begärde därefter in daganteckningar och klientsammandrag från Kriminalvårdens huvudkontor avseende NN under perioden den 1–5 april 2021. Det fanns inte några dokumenterade uppgifter i fråga om fängsel för NN. Som framgått har Kriminalvården därutöver inte hörts inom ramen för dessa ärenden.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Om användning av fängsel på intagna i bl.a. polisarrest

text: Häkteslagen (2010:611)

text: innehåller bestämmelser om verkställighet av beslut om häktning och vissa andra tillfälliga frihetsberövanden, såsom anhållande, i häkten eller annan förvaringslokal. En kontroll- eller tvångsåtgärd enligt

text: häkteslagen

text: får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. (Se

text: 1 kap. 6 § andra stycket häkteslagen

text: En intagen får beläggas med fängsel t.ex. vid förflyttning inom förvaringslokalen om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, eller om han eller hon uppträder våldsamt och det är absolut nödvändigt med hänsyn till den intagnes egen eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa (se

text: 4 kap. 10 § första stycket häkteslagen

text: Fängselanvändning ska dokumenteras. Enligt

text: 14 § häktesförordningen (2010:2011)

text: ska det framgå av dokumentationen vilka skälen för åtgärden är, fängslets art, när den intagne belades med fängsel, när fängslet avlägsnades och om den intagne undersökts av läkare. Av

text: 28 § polislagen (1984:387)

text: följer att protokoll ska föras över ingripanden som bl.a. innebär användning av fängsel. Ett sådant protokoll ska innehålla uppgift om skälen för åtgärden, och det är den som fattade beslutet om fängsel som är ansvarig för att protokoll upprättas.

text: Ordförandens ansvar för ordning och säkerhet i rättssalen Enligt

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: , RB, ska rättens ordförande upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och besluta de ordningsregler som behövs. Det innebär att han eller hon har exklusiv bestämmanderätt i fråga om fängsel vid ett sammanträde. Om en frihetsberövad person förs in i rättssalen med handfängsel ska ordföranden ex officio ta ställning till om det ska tas av och kan alltså inte förlita sig på den bedömning som har gjorts av myndigheten som ansvarar för transporten till domstolen. Följaktligen måste ordföranden skaffa sig ett tillräckligt beslutsunderlag för att kunna ta ställning till frågan. (Se bl.a. JK:s beslut den 19 februari 2008, dnr

text: , JO 1973 s. 200 och JO 1994/95 s. 172.) Ordförandens ansvar gäller från det att den frihetsberövade kommer in i salen (se Thornefors, Rättegångsbalk [1942:740] 5 kap. 9 §, Lexino 2019-12-01 [JUNO]).

text: Den allmänna ordningsregeln i

text: 5 kap. 9 §

text: RB liksom de särskilda bestämmelserna som framgår av 9 a–9 d §§ samma kapitel gäller även i fråga om en sidosal, dvs. när åhörare följer ett sammanträde genom ljud- och bildupptagning från en annan sal (

text: 5 kap. 14 §

text: RB).

text: Om det finns skäl för det, får rätten enligt

text: 5 kap. 10 § andra stycket

text: RB besluta att den som ska delta i ett sammanträde ska delta genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring (videolänk). Att den som deltar i ett sammanträde på det sättet ska anses ha inställt sig inför rätten framgår av femte stycket samma bestämmelse. Häktningsförhandling i den anhållnes utevaro Vid en häktningsförhandling ska den anhållne närvara. Undantag kan göras om inställelsen möter synnerligt hinder. Detta framgår av

text: 24 kap. 14 § första stycket

text: RB. Exempel på vad som kan utgöra sådant hinder är att den frihetsberövade vårdas på sjukhus (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: [9 dec. 2022, JUNO], kommentaren till

text: 24 kap. 14 §

text: ). Så snart hindret har upphört ska anmälan göras till rätten som utan dröjsmål – och aldrig senare än fyra dygn efter det att hindret för närvaron har upphört – ska hålla förhandling i häktningsfrågan (

text: 24 kap. 17 §

text: RB). Dokumentation I

text: 6 kap. 3 § första stycket

text: RB anges vad som ska antecknas vid ett sammanträde. Vid sammanträdet ska bl.a. antecknas det som i övrigt förekommer, i den mån det kan ha betydelse för parterna eller för högre rätt (punkten 9). Det gäller framförallt sådant som avviker från den vanliga gången vid ett sammanträde enligt den rättegångsordning som förutses i

text: rättegångsbalken

text: och syftar bl.a. till att tillgodose det behov som kan finnas vid en granskning i efterhand av det som skett i målet (

text: prop. 1999/00:26 s. 77

text: ). Anteckningarna ska göras i ett protokoll över sammanträdet, om inte uppgifterna framgår av en dom eller ett särskilt uppsatt beslut eller antecknas i målregistret eller på någon handling i akten (

text: 15 §

text: förordningen [1996:271] om mål och ärenden i allmän domstol).

text: Bedömning

text: Klagomålen mot Polismyndigheten Användningen av fängsel och bristande dokumentation av beslutet Polismyndigheten ansvarade för förflyttningen av NN till videolänksrummet och för bevakningen vid dennes deltagande i häktningsförhandlingen. Även om personal från Kriminalvården i någon mån tycks ha varit behjälplig och möjligen varit närvarande under förhandlingen går jag inte närmare in på den myndighetens åtgärder.

text: Av utredningen framgår att NN när häktningsförhandlingen påbörjades var fastlåst med två handfängsel, ett i vardera armen, i armstöden på den stol som han satt i. Även om mycket tyder på att handfängslet sattes på i samband med

text: förflyttningen till videolänksrummet har det inte gått att klarlägga att det faktiskt gjordes före fastlåsningen vid stolen. Att det i något skede måste ha fattats ett beslut om användning av handfängsel står dock klart, även om beslutet tog sig uttryck i åtgärden att belägga NN med fängsel.

text: Ett beslut om fängsel ska dokumenteras. Enligt remissvaret upprättades ett protokoll över fängselanvändningen i efterhand, närmare bestämt efter det att JO i mitten av augusti 2021 begärde att få dokumentation av den. Att det inte gjordes i omedelbar anslutning till händelsen är anmärkningsvärt, särskilt då åtgärden var synnerligen ingripande och ovanlig. Av det protokoll som till slut upprättades av Polismyndigheten framgick inte att NN också hade låsts fast vid stolen i videorummet. Inte heller tycks noteringen om ansvarig befattningshavare vara korrekt. De uppgifter som poliskommissarien CC har lämnat i denna del väcker frågor. Under alla förhållanden är jag kritisk till att det tog flera månader innan beslutet om handfängsel protokollfördes och till att den dokumentationen likväl var klart bristfällig.

text: En fängselanvändning som innebär att en person låses vid ett fast föremål får i de allra flesta fall anses oförenlig med kravet på en human behandling av frihetsberövade. I vart fall kan den endast i absoluta undantagsfall anses vara förenlig med proportionalitetsprincipen. (Jfr JO 1979/80 s. 129, som rörde en händelse där en brottsmisstänkt person hade blivit fängslad i nackstödet i en polisbil medan de ingripande poliserna letade efter en annan misstänkt.) Det är visserligen som utgångspunkt inte JO:s uppgift att bedöma om en viss åtgärd är nödvändig och proportionerlig, men jag noterar att syftet med att belägga NN med fängsel endast tycks ha varit att förmå honom att närvara vid förhandlingen. Jag delar Polismyndighetens bedömning att tvångsåtgärden inte har varit motiverad och att det saknades rättsligt stöd för den. Polismyndigheten förtjänar därför kritik även för fastlåsningen av NN vid stolen.

text: Tingsrätten borde ha fått tydligare information om NN:s tillstånd och

text: användningen av handfängsel

text: Utifrån vad som framkommit om NN:s psykiska mående och beteende måste det ha framstått som uppenbart för arrestvakter och bevakande polispersonal att han inte ville delta vid häktningsförhandlingen. Redan det faktum att NN endast några timmar tidigare hade skrivits ut från en psykiatrisk akutvårdsavdelning borde ha medfört extra vaksamhet i fråga om hans mående och möjlighet att medverka vid förhandlingen. Det fanns därtill ett läkarutlåtande om att han skulle föras åter om hans psykiatriska hälsotillstånd försämrades.

text: Av Polismyndighetens remissvar framgår att en av poliserna tog kontakt med tingsrätten för att meddela att de var försenade till häktningsförhandlingen. Det överensstämmer med vad som anges i tingsrättens yttrande om att jourkansliet fått information om att polisen hade svårigheter att hantera NN. Vidare har framkommit att tingsrätten hade kännedom om att NN dagen före förhandlingen hade varit intagen på en psykiatrisk akutmottagning. Det finns emellertid enligt

text: Polismyndigheten inget som tyder på att tingsrätten inför förhandlingen fick någon ytterligare uppgift om NN:s tillstånd, t.ex. att NN enligt ett läkarutlåtande skulle föras åter till sjukhus om hans tillstånd förvärrades. Inte heller vid förhandlingen tycks de närvarande poliserna ha informerat ordföranden, rådmannen FF, om hur NN uppträtt före förhandlingen.

text: Som Polismyndigheten har konstaterat borde tingsrätten på förhand ha fått tydligare information om NN:s hälsotillstånd. Eftersom det är rättens ordförande som ansvarar för ordningen vid ett sammanträde och som avgör om en häktningsförhandling ska hållas i den misstänktes utevaro är det han eller hon som i första hand bör kontaktas i en situation som den nu aktuella. Jag återkommer mer till detta. Visserligen har jag svårt att se annat än att det har varit uppenbart att NN var föremål för tvångsåtgärder, men den bevakande polispersonalen borde på eget initiativ omedelbart när förhandlingen ropades på ha uppmärksammat ordföranden på att NN bar fängsel och dessutom hade låsts fast i sin stol. Jag är följaktligen kritisk till att Polismyndigheten har underlåtit att informera tingsrätten om NN:s hälsotillstånd och om användningen av fängsel. Initiativet mot Uppsala tingsrätt

text: Ordförandens ansvar för handfängsel i rättssalen

text: Som redovisats under Rättsliga utgångspunkter är det rättens ordförande som ska upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och som därmed har en exklusiv bestämmanderätt i frågan om fängsel. Enligt min mening får ett sammanträde anses påbörjat vid den tidpunkt parter och åhörare har rätt att närvara i rättssalen, dvs. när sammanträdet ropas på. Det innebär att ansvaret för handfängsel då också övergår till ordföranden. Handfängsel som har bedömts som nödvändigt under transporten bör därmed som utgångspunkt tas av i och med att den frihetsberövade kliver in i rättssalen. I vart fall måste ordföranden då självmant pröva om ett fängsel ska tas av.

text: I praktiken torde emellertid inte sällan förekomma att bevakande personal tar av handfängsel först när den frihetsberövade har intagit sin plats i salen. Jag noterar att detta, när det gäller Polismyndigheten, är vad som rekommenderas i den myndighetens handbok för arrestverksamheten (PM 2017:63). Jag har förståelse för att säkerhetsskäl kan tala för att en anhållen eller häktad person bör behålla fängslet fram till dess att denne intagit sin plats i salen. Om den myndighet som ansvarar för bevakningen bedömer att det är nödvändigt med fängsel under förhandlingen bör dock som jag tidigare har varit inne på en kontakt tas med ordföranden på förhand.

text: Det kan uppmärksammas att bevakande personal kan ha anvisningar som den egna myndigheten har bestämt i det enskilda fallet. För Kriminalvården beslutar t.ex. som utgångspunkt en transportplanerare i häktet vad som gäller i fråga om fängsel för en frihetsberövad, och personalen på plats i domstol har inte mandat att ompröva det (se mitt beslut idag i ärendet med dnr 8643-2021, som rör

text: frågor om den myndighetens behandling av häktade och användande av fängsel i domstolslokaler). Det förhållandet att transportpersonalen har sådana anvisningar påverkar dock inte ansvarsfördelningen under en förhandling i domstol. Som framgått har inte Kriminalvården fått tillfälle att yttra sig inom ramen för de två nu behandlade ärendena. Jag kommer därför inte att utveckla dessa frågor närmare men kan få anledning att återkomma i saken.

text: Jag vill avslutningsvis i detta sammanhang lyfta fram att JO tidigare har uttalat att det är högst otillfredsställande om den ene av i processuellt hänseende jämställda parter i en rättegång hålls fängslad. Enligt JO bör därför ett sådant förhållande få förekomma endast undantagsvis när andra lösningar av säkerhetsfrågan inte har gått att finna och fängsel bedöms oundgängligen nödvändigt. (Se JO 1973 s. 200.) Jag är givetvis av samma uppfattning. Således måste det inte minst med hänsyn till den s.k. oskuldspresumtionen råda stor restriktivitet när det gäller användning av fängsel i rättssalen. (Se också artikel 5 EU-direktivet [

text: ] om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen m.m. och

text: SOU 2017:17

text: Om oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången.)

text: Ordförandens ansvar för ordning och säkerhet vid videokonferenser Som tingsrätten har anfört i sitt remissvar finns det inte någon uttrycklig reglering om ansvaret för upprätthållande av ordningen i ett utrymme som används vid videokonferens, på motsvarande sätt som det gör vid användning av en sidosal (se

text: 5 kap. 14 §

text: RB). Eftersom den som deltar i ett sammanträde via videolänk ska anses ha inställt sig inför rätten måste dock samma regler anses gälla för ordningen i videolänksrummet som i rättssalen (se

text: 5 kap. 10 § femte stycket

text: RB). Ansvaret för att upprätthålla ordningen inklusive frågan om en vid ett sammanträde närvarande frihetsberövad person ska vara belagd med fängsel ligger alltså fortfarande på ordföranden när t.ex. en frihetsberövad person närvarar via videolänk från ett polishus eller häkte. Till skillnad från vad som är fallet vid en förhandling där samtliga parter är närvarande i rättssalen kan dock ordförandens ansvar för ordningen när en part närvarar på det sättet rimligen inte inträda förrän uppkopplingen skett, och det oavsett om sammanträdet har ropats på dessförinnan.

text: Med stöd av

text: 5 kap. 15 §

text: RB kan en ordförande ge en ordningsvakt eller en polis i uppdrag att upprätthålla ordningen om han eller hon, på grund av rättssalens utformning eller när en sidosal används, inte själv kan göra det. Det kan vara fallet när en del av åhörarplatserna är placerade bakom en glasvägg (se

text: prop. 2018/19:81 s. 92

text: ). För sådana salar har det alltså funnits ett direkt behov av att kunna tillämpa ordningsreglerna i 5 kap. 9 a–d §§ RB, t.ex. i fråga om att ha möjlighet att utvisa den som stör sammanträdet. Det kan noteras att en skillnad mellan sidosalar och sådana utrymmen som används vid en videokonferens är att det i de förstnämnda finns åhörare.

text: Det kan dock vara praktiskt svårt för en ordförande att utöva sitt ansvar för ordningen och säkerheten även beträffande det som pågår i ett utrymme som används för en videokonferens. Det är inte sällan fråga om rum som den enskilde domaren saknar kännedom om och som inte alltid är enkla att kontrollera eller överblicka. Hela utrymmet kanske inte heller ryms i bilden från videoöverföringen. Vidare kan ordföranden ha ett behov av att se till att inte någon filmar från skärmen eller att en obehörig person inte befinner sig i rummet under en förhandling som hålls inom stängda dörrar. Sådana frågor togs upp i betänkandet Stärkt ordning och säkerhet i domstol,

text: SOU 2017:46

text: , och motiverade utredaren att föreslå att möjligheten till delegation enligt

text: 5 kap. 15 §

text: RB även skulle omfatta fall då någon deltar i sammanträdet genom videokonferens från en annan domstol. Förslaget i den delen ledde dock inte till lagstiftning och kommenterades inte i förarbetena (se

text: prop. 2018/19:81

text: Tingsrättens hantering av frågan om fängsel i detta fall

text: Som jag nyss har varit inne på kan det uppstå vissa svårigheter att utöva ansvaret för ordning och säkerhet om ordföranden t.ex. inte har möjlighet att få en tydlig överblick över en sidosal eller ett videolänksrum eller om han eller hon inte närmare kan se alla som befinner sig där. Av tingsrättens remissvar framgår emellertid att rådmannen FF, som alltså var ordförande vid den aktuella häktningsförhandlingen, uppmärksammade att den anhållne NN var fängslad till stolen med sina armar när videokonferensen inleddes. FF efterfrågade inte några upplysningar kring detta utan antog, utifrån de uppgifter han fått från jourkansliet i anslutning till förhandlingen, att polisen bedömde att fängslandet var nödvändigt för att förhandlingen skulle kunna genomföras.

text: Som jag uppfattar tingsrätten var en bidragande orsak till att FF inte fattade något beslut att ingen från polisen hade kontaktat domstolen i förväg och upplyst om att den anhållne behövde vara fängslad under förhandlingen. Jag har tidigare varit inne på att polisen i ett fall som detta lämpligen borde lämna tydligare information till tingsrätten, men jag vill understryka att det är ordförandens skyldighet att ex officio ta ställning till frågan om fängsel. FF borde följaktligen ha gjort det redan när videolänken hade kopplat upp och han fick se att NN var belagd med fängsel. I detta fall var omständigheterna därtill sådana att den frihetsberövade var fängslad vid ett föremål. Genom att enbart anta att en så ingripande och integritetskränkande åtgärd var nödvändig har FF brustit i sitt ansvar som ordförande. I stället borde han ha ställt frågor till framför allt den bevakande personalen om varför NN var fängslad samt därefter gjort ett eget ställningstagande i frågan och fattat ett formellt beslut. Redan det förhållandet att han hade fått viss förhandsinformation om svårigheterna att hantera NN under förflyttningen borde för övrigt ha gett FF anledning att ställa frågor kring dennes tillstånd och behovet av handfängsel när förhandlingen påbörjades.

text: Ett beslut om handfängsel ska enligt min mening dokumenteras och alltså framgå av tingsrättens protokoll eller anteckningar från den aktuella

text: förhandlingen. I det här fallet fattade dock FF inte något beslut. Men redan den omständigheten att en frihetsberövad part är belagd med handfängsel bör som jag bedömer saken noteras i ett protokoll eller motsvarande (se

text: 6 kap. 3 § första stycket 9

text: RB). NN hade dessutom sin frihet ytterligare inskränkt genom att också vara fäst vid ett föremål. Det är därmed uppenbart att förhållandena vid häktningsförhandlingen avvek från det vanliga. Det kan vidare antas att den enskilde i ett sådant här fall har ett intresse av att det integritetsintrång han utsatts för registreras, och dokumentationen skulle också kunna vara värdefull vid en prövning i överinstans.

text: FF förtjänar sammanfattningsvis kritik för sin underlåtenhet att agera utifrån förhållandena och ta ställning till frågan om fängsel, liksom för att han inte dokumenterade att och på vilket sätt NN var belagd med fängsel.

text: Den misstänktes närvaro vid en häktningsförhandling

text: Enligt regleringen i

text: 24 kap. 14 §

text: RB ska den anhållne vara närvarande vid en häktningsförhandling. Med det avses uppenbarligen hans eller hennes personliga närvaro (N. Gärde m.fl., Nya

text: rättegångsbalken

text: , 1949, s. 332). Något eget val för den enskilde föreligger alltså inte och i praktiken förordnar domstolen om inställelse av den misstänkte. I motiven till bestämmelsen uttalas endast att den anhållne ska närvara för att häktningsfrågan ska få en såvitt möjligt allsidig belysning inför rätten (NJA II 1943 s. 334). Som jag ser på saken är bestämmelsen betydelsefull ur rättssäkerhetssynpunkt. Det kan konstateras att häktning utgör ett mycket ingripande straffprocessuellt tvångsmedel. Förundersökningen är vanligen i sin linda, och den misstänkte har ännu inte konfronterats med åklagarens bevisning i en huvudförhandling.

text: Undantag från grundregeln om personlig närvaro föreligger om det finns synnerligt hinder, t.ex. när den anhållne vårdas på sjukhus. Enligt min mening skulle detsamma kunna gälla om den enskildes psykiska mående tillfälligt är så påverkat att han eller hon inte alls förmår tillgodogöra sig vad som läggs fram vid förhandlingen eller om ett alltför omfattande tvång krävs för att förmå den misstänkte att närvara. Hindret ska dock vara synnerligt. Det är rätten som i det enskilda fallet avgör om omständigheterna utgör sådant hinder. Innan ordföranden prövar frågan får det anses självklart att den lyfts med åklagaren och den offentliga försvararen. Om förhållandena ger anledning till det kan det finnas skäl att rätten också hör med företrädare för aktuellt häkte eller annan förvaringslokal som ansvarar för verkställigheten av t.ex. ett anhållande.

text: NN hade återkommit från den psykiatriska tvångsvården endast några timmar före häktningsförhandlingen. Detta i förening med vad som har framkommit om hans agerande i nära anslutning till och under förhandlingen medför att det kan diskuteras om hans tillstånd utgjorde synnerligt hinder mot hans närvaro. Såvitt framgått lyftes inte den frågan av vare sig ordföranden eller åklagaren, som är de som i första hand bör göra det. Inte heller den offentliga försvararen, som har i uppdrag att tillvarata den misstänktes rätt, tycks ha fäst rättens uppmärksamhet

text: på detta. Som jag nyss har framhållit är vad som utgör synnerligt hinder i ett enskilt fall en bedömningsfråga för den enskilde domaren, varför jag inte kommenterar saken ytterligare. Jag vill dock understryka vikten av att ordföranden prövar frågan när omständigheterna ger skäl för det.

text: Ärendena avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

publisher: Justitieombudsmannen

title: Krav på opartiskhet när en myndighet anlitar en konsult, som kan vara att betrakta som jävig

org: jo

sammanfattning: Naturvårdsverket använde en konsult för att göra bedömningar i ärenden som gällde godkännande av vapen för jakt. Konsulten bedrev samtidigt handel med vapen. Naturvårdsverket kritiseras dels för att konsulten medverkat i myndighetens beslutsfattande utan att det gjorts klart vilken ställning och vilket ansvar denne hade, dels för att ha brutit mot grundlagens objektivitetskrav (1 kap. 9 § regeringsformen) genom att ge en person med kommersiella intressen i handel med vapen avgörande inflytande över beslut gällande godkännande av vapen.

text: Bakgrund och utredning

type: rubrik

text: AA uppgav i en anmälan bl.a. följande. Ansökan om vapenlicens för ett halvautomatiskt jaktvapen görs hos den lokala polismyndigheten, vilken bl.a. har att pröva om vapnet är godkänt för jakt eller ej. Finns det någon tvekan ska polismyndigheten vända sig till Naturvårdsverket, som då avger ett yttrande i ärendet. Naturvårdsverket i sin tur vänder sig till en vapenexpert, BB. BB:s ja eller nej till ett vapen ligger sedan till grund för verkets bedömning. BB äger en vapenaffär och är genom denna generalagent i Sverige för skjutvapenfabriken Ruger.

type: stycke

text: AA gjorde i sin anmälan gällande att BB genom sitt inflytande kunnat påverka att Rugers halvautomatiska vapen Ruger Mini-14 blev godkänt samt att BB genom sitt uppdrag för Naturvårdsverket har avslagit en licensansökan för jakt med en vapenmodell som heter Springfield M1A, trots att detta vapen i konstruktion och funktion är mycket likt Ruger Mini-14.

text: Naturvårdsverket anmodades att yttra sig och anförde därvid bl.a. följande.

text: Naturvårdsverket är sedan 1967 ansvarig myndighet för jakt och dess utövning, de senaste 10 åren med s.k. sektoransvar för jakt. En omfattande del av uppdraget är att utfärda föreskrifter avseende skjutvapen och vilken ammunition som får användas vid jakt. Dessa föreskrifter är mycket detaljrika och inte alltid enkla att tillämpa. En av många bestämmelser gäller vilka halvautomatiska hagel- och kulgevär som är tillåtna och hur många patroner dessa får vara laddade med. Enligt Naturvårdsverket krävs omfattande sakkunskap och en stor arbetsinsats för att kunna ta fram underlag för beslut avseende nya halvautomatiska kulgevär.

text: Verkets tjänstemän har inte utrymme att göra detta själva. Verket fortsatte i sitt yttrande:

text: BB har varit Naturvårdsverkets konsult i dessa frågor sedan mer än 30 år tillbaka. Huvudskälet till att han fått uppdraget är att han hela tiden varit/är en av landets främsta vapenexperter, sannolikt den främste. [– – –] Naturvårdsverkets uppfattning är att BB fullgjort sina uppdrag att ta fram ett korrekt och användbart underlag inför verkets beslut. Han har gjort detta under drygt 30 år med mycket stor noggrannhet och kompetens samt helt utan kritik under alla dessa år. En fråga som måste ställas här är om BB i dessa uppdrag inte är korrekt och opartisk skulle han då kunna vara ordförande i Sveriges Vapenhandlareförening, vilket han varit de senaste 10 åren. Knappast då andra vapenhandlare direkt skulle bli ekonomiskt drabbade om BB tillät sig förorda i första hand vapen av fabrikat och modell som fanns i hans handel.

text: Till sitt yttrande hade Naturvårdsverket fogat sina avtal med BB från 1990 och framåt. Avtalen är likartade. I det senaste anges uppdraget under rubriken ”Leverantören ska enligt direktiv från Naturvårdsverket utföra följande uppdrag”:

text: Fungera som konsult i frågor rörande klassificering av kulvapen, ändringar av halvautomatiska och pumprepeterande jaktvapen, kaliber- och vapenidentifieringar, ammunition, ballistik, ljuddämpare m.m. Genomföra tekniska undersökningar av vapen.

text: Det framgår vidare att arbetet skulle redovisas löpande och att uppdragstagaren skulle erhålla ett fast årligt arvode. Avtalen var t.o.m. december 2005 ingångna med BB personligen och för tiden härefter med hans aktiebolag. I det senare avtalet anges att BB är den som ska arbeta med uppdraget.

text: Till sitt yttrande hade Naturvårdsverket även fogat ett yttrande från BB, i vilket denne i huvudsak redogjorde för sin bedömning vad gäller de två aktuella vapnen. Han uppgav även följande.

text: Beslut i kontroversiella frågor, liksom denna, har alltid fattats efter samråd med Naturvårdsverkets tjänstemän. Det är kränkande av anmälaren att anklaga mig för att ha fattat beslut som skulle vara ekonomiskt gynnsamt för mig. – – – Jag vill påpeka att jag aldrig, vare sig i mitt uppdrag som vapenkonsult för Naturvårdsverket eller andra organisationer, har eller ens försökt att utnyttja det förtroende jag har haft och har för egen ekonomisk vinning. Om det vapen, som AA bråkar om, skulle ha godkänts som jaktvapen av någon annan myndighet, hade jag med största sannolikhet själv sedan många, många år sålt sådana samt andra liknande typer.

text: JO infordrade Naturvårdsverkets handlingar i det aktuella ärendet avseende Springfield M1A och inhämtade upplysningar från vapentillverkaren Rugers webbplats.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ska förvaltningsmyndigheter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (objektivitetsprincipen).

text: I avsikt att skapa garantier för att den grundlagsfästa objektivitetsprincipen efterlevs av förvaltningsmyndigheterna har det i

text: och

text: 12 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, införts generella jävsbestämmelser. I bestämmelsernas förarbeten uppgavs bl.a. att ”ett tillfredsställande skydd mot att myndigheterna låter sig påverkas av ovidkommande hänsyn kan […] ytterst uppnås bara genom regler som klargör i vad mån en myndighetsperson, vars opartiskhet i ett ärende kan sättas i fråga, skall vara skyldig att frånträda handläggningen av ärendet” (

text: prop. 1971:30 s. 351

text: Enligt 11 § första stycket punkt 1 FL är den som ska handlägga ett ärende jävig bl.a. om ärendets utgång kan väntas medföra synnerlig nytta eller skada för honom själv (s.k. intressejäv). Detta gäller enligt punkten 2 även då denne är ställföreträdare för någon som kan vänta synnerlig nytta eller skada av ärendets utgång (s.k. ställföreträdarjäv). Enligt punkten 5 föreligger jäv hos den som ska handlägga ett ärende även om det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet i ärendet (den s.k. generalklausulen). Enligt andra stycket bortses från jäv när frågan om opartiskhet uppenbarligen saknar betydelse. Enligt

text: 12 §

text: FL får den som är jävig inte handlägga ärendet. Den som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom eller henne, ska självmant ge det till känna.

text: Bedömning

text: Bakgrund Enligt 2 § i JO-instruktionen (lagen [1986:765] med instruktion för Riksdagens ombudsmän) står, såvitt här är av intresse, statliga myndigheter samt tjänstemän och andra befattningshavare där under JO:s tillsyn. Detsamma gäller annan som innehar tjänst eller uppdrag, och därvid utövar myndighet. BB är inte tjänsteman eller befattningshavare vid Naturvårdsverket och han har inte haft i uppdrag att utöva myndighet. BB står därför inte under JO:s tillsyn. Det som bedöms i det följande är Naturvårdsverkets ansvar. Bedömningen sker med utgångspunkt från 3 § i JO-instruktionen, där det anges att JO särskilt ska tillse att myndigheterna i sin verksamhet iakttar

text: regeringsformens

text: bud om saklighet och opartiskhet.

text: Enligt

text: 2 kap. 2 § vapenlagen (1996:67)

text: prövar polismyndigheten bl.a. frågor om tillstånd att inneha vapen (vapenlicensärenden). Enligt de allmänna råden i 4 kap. Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om vapenlagstiftningen (

text: RPSFS 2009:13

text: ) kan polismyndigheten i frågor av teknisk eller principiell natur inhämta yttrande från Naturvårdsverket.

text: Naturvårdsverket har sedan länge haft uppdragsavtal med BB, sedermera via dennes bolag. BB är expert på vapen samt arbetar som vapenkonsult och vapenhandlare. Av avtalen framgår bl.a. att BB i frågor som rör klassificering av kulvapen löpande ska redovisa sitt arbete till Naturvårdsverket. Detta har inneburit att han, då frågan huruvida vissa halvautomatiska vapen är tillåtna för jakt eller ej har remitterats från polismyndigheten till Naturvårdsverket, har inkommit med yttranden till verket om detta.

text: Av utredningen framgår att BB varit den enda konsult som anlitas i dessa frågor. I det här aktuella ärendet avseende vapnet Springfield M1A har BB:s yttrande varit det enda underlaget för Naturvårdsverkets yttrande. I yttrandet har han berört hela den fråga som har remitterats till verket. Det var således inte begränsat till viss teknisk redovisning eller dylikt utan innehöll en bedömning av om vapnet var tillåtet för jakt eller inte. Av dokumentationen i ärendet och av vad som i övrigt framkommit framgår att verket utan egen prövning i sak följt BB:s bedömning.

text: Anmälaren har ifrågasatt lämpligheten av att Naturvårdsverket på detta sätt engagerar en person som handlar med vapen och därvid kan ha egna kommersiella intressen att beakta vid de bedömningar han anlitas för att göra. Han har därvid särskilt pekat på att BB är återförsäljare för ett visst vapenfabrikat och kan ha intresse av att gynna detta i sin roll som konsult åt verket.

text: Jag kommer mot den bakgrunden att ta upp

text: förvaltningslagens

text: regler om jäv, formerna för BB:s uppdrag och det övergripande objektivitetskravet i grundlagen.

text: Är

text: förvaltningslagens

text: regler om jäv tillämpliga?

text: Förvaltningslagens

text: regler om jäv gäller den som ska handlägga ett ärende. Enligt förarbetena avses här alla som tar befattning med ett förvaltningsärende på sådant sätt att de kan tänkas inverka på ärendets utgång. Detta omfattar självfallet den som har att fatta beslut. Också den som har ställning av föredragande eller som i annan egenskap deltar i ärendets slutliga handläggning omfattas, liksom den som hos beslutsmyndigheten har att medverka i utredningen, framföra synpunkter eller upprätta förslag till beslut. (Se

text: prop. 1971:30 s. 339

text: De återgivna uttalandena tar sikte på vilka slags förvaltningsåtgärder som kräver iakttagande av jävsreglerna. Frågan om vilken krets av personer som kan komma i fråga för en jävsbedömning synes inte ha diskuterats. Det torde bero på att det förutsatts som självklart att reglerna gäller befattningshavare vid myndigheter och andra organ som utför myndighetsuppgifter. Fristående uppdragstagare anses generellt sett inte omfattade av

text: förvaltningslagen

text: , även om de fått uppdrag från en myndighet (Hellners och Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 2:a upplagan, 2007, s. 53). I JO 1990/91 s. 224 uttrycktes tvekan om huruvida

text: förvaltningslagens

text: jävsbestämmelser var tilllämpliga beträffande en av Socialstyrelsen anlitad medicinskt sakkunnig. JO uttalade bl.a.: Med hänsyn till det innehåll man normalt ger begreppet handläggare – en person som deltar i myndighetens beredning av ärendet i sin egenskap av befattningshavare vid myndigheten – är jag närmast benägen att inte anse att

text: förvaltningslagens

text: jävsregler är tillämpliga på utifrån hämtade sakkunniga. För att

text: förvaltningslagens

text: jävsbestämmelser ska vara tillämpliga på en uppdragstagare måste enligt min mening krävas inte bara att vederbörande har någon form av faktiskt inflytande över ett ärende utan också att han eller hon har en formell ställning som handläggare eller beslutsfattare. Naturvårdsverkets avtal med BB avsåg emellertid varken handläggningsåtgärder eller beslut utan BB var

text: engagerad som fristående konsult. Han kan därför inte anses ha varit omfattad av

text: förvaltningslagens

text: jävsbestämmelser.

text: Bedömningen innebär att det för frågan om tillämpligheten av

text: förvaltningslagens

text: regler om jäv inte spelar någon roll om en uppdragstagare de facto haft ett inflytande motsvarande en beslutsfattares eller föredragandes, så länge han eller hon inte formellt varit knuten till myndigheten på ett med en befattningshavare vid denna jämförbart sätt. De former under vilka BB anlitats och använts Avtalet mellan Naturvårdsverket och BB gällde konsultationer och undersökningar av vapen. Han har dock använts som ett slags föredragande och getts ett avgörande inflytande över Naturvårdsverkets beslut om yttranden i vapenärenden. Avtalet återspeglar inte detta på ett rättvisande sätt.

text: När en enskild uppdragstagare anlitas i en myndighets verksamhet är det givetvis viktigt att det avtal som ligger till grund för uppdraget formuleras så att det framgår vad uppdragstagaren ska göra och vilka förpliktelser som följer med detta. Form och innehåll måste följas åt. Det har det inte gjort i detta fall och Naturvårdsverket ska kritiseras för att en utomstående person utan tydligt mandat medverkat i myndighetens beslutsfattande. Grundlagens objektivitetskrav Av utredningen framgår att Naturvårdsverket gett BB ett avgörande inflytande över innehållet i de yttranden verket avgett till polisen. Det kan starkt ifrågasättas om en fristående uppdragstagare över huvud taget bör användas på det sättet, utan att det sker under sådana former att han eller hon underkastas de skyldigheter myndigheters befattningshavare har enligt exempelvis

text: förvaltningslagens

text: jävsregler.

text: Om det likväl sker måste myndigheten för att leva upp till objektivitetskravet i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: säkerställa såväl att de bedömningar som görs är sakliga och opartiska, som att det inte beträffande uppdragstagaren finns omständigheter som är ägnade att negativt påverka tilltron till det tilllämpade förfarandets objektivitet. De överväganden som myndigheten därvid har att göra är i praktiken av samma slag som när en handläggares eller beslutsfattares opartiskhet ska bedömas.

text: I detta fall har Naturvårdsverket valt att mer eller mindre överlåta verkets bedömande av vilka vapen som bör godkännas för jaktändamål till en person som har kommersiella intressen i vapenhandeln. Det är uppenbart olämpligt och i strid med objektivitetskravet. Det är därvid ovidkommande om den som anlitas personligen uppfyller högt ställda krav på integritet och vederhäftighet. Tilltron till förfarandets objektivitet påverkas negativt redan av arrangemanget som sådant. Naturvårdsverket ska därför kritiseras även på denna punkt.

text: Avslutning För att undvika missförstånd bör det avslutningsvis tillfogas att en myndighet i och för sig torde kunna anlita en konsult utan närmare prövning av vederbörandes objektivitet. Det kan exempelvis gälla när viss expertkompetens är svår att få tillgång till. En förutsättning är dock att konsultens medverkan i så fall begränsas till sakfrågor och hålls åtskild från myndighetens slutliga beslutsfattande, som alltså måste vila på självständig grund.

text: I de här aktuella ärendena har Naturvårdsverket uppgett sig sakna egen kompetens på området och därmed – som det får förstås – ansett sig inte kunna göra några självständiga bedömningar. Det har inneburit att bedömningsfrågor som ankommer på verket lagts ut på en enskild uppdragstagare. Under sådana förhållanden måste uppdragstagaren uppfylla formella krav på opartiskhet i samma utsträckning som gäller för befattningshavare vid myndigheten.

type: avgorande


nyckelord:
Allmänna handlingar
Serviceskyldighet

title: Kritik mot en kommun som inte ansett sig skyldig att på begäran skicka kopior av allmänna handlingar. Även fråga om en myndighets skyldighet att besvara frågor

text: Anmälan

text: Genom en anmälan den 20 augusti 2001 till JO framförde AA bl.a. följande. Han hade i brev till Sotenäs kommun begärt att få ta del av handlingar samt ställt frågor angående kommunens handläggning av ärenden. Eftersom han inte fick svar på breven tog han kontakt med kommunchefen BB som uppgav att han skulle se till att AA skyndsamt fick svar på breven. En tid senare fick han emellertid en skrivelse från BB, daterad den 18 juli 2001, vars innehåll helt avvek från den inställning denne uttalat tidigare. Innehållet i skrivelsen stred enligt AA mot

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: förvaltningslagen

text: I BB:s skrivelse, som bifogades anmälan, anfördes i huvudsak följande. Kommunen skickar inte kopior av handlingar till dem som begär att få ta del av ärenden, utan den enskilde hänvisas till personligt besök vid kommunledningskontoret. Kommunen skickar inte heller kopior av protokoll till dem som begär att få ta del av beslut av nämnder m.fl. Den enskilde hänvisas i stället till personligt besök vid kommunledningskontoret eller till kommunens hemsida, där protokollen finns tillgängliga. Några redogörelser för diskussioner kring ärenden och handläggning av ärenden lämnas inte, utan intresserade hänvisas till de offentliga debatterna i kommunen samt till den information som finns att tillgå på kommunens hemsida.

text: Utredning

text: Kommunstyrelsen i Sotenäs kommun anmodades att göra en utredning och yttra sig beträffande vad som anförts i BB:s skrivelse den 18 juli 2001.

text: Kommunstyrelsen avgav yttrande i enlighet med ett av BB upprättat tjänsteutlåtande, vari anfördes bl.a. följande.

text: I kommunens skrivelse enligt ovan framgår att ingen inskränkning görs i rätten att ta del av de handlingar som är allmänna. Kommunen är följsam mot det som kampanjen Öppna Sverige anger om öppenhet gentemot allmänheten. Kommunen har under året vidtagit åtgärder som skall underlätta för allmänheten att få tillgång

text: till de allmänna handlingarna. Bland annat hålls protokoll tillgängliga i kommunkontorets reception för snabbare expediering. Arbetet med kommunens hemsida pågår med målet att allmänheten där skall ha full tillgång till diarier och protokoll m.m. Detta arbete är inte avslutat ännu. I de fall som handlingar sänds till den som så begär tillämpas taxa enligt kommunfullmäktiges beslut. I

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) stadgas att ”allmän handling som får lämnas ut skall på begäran genast eller så snart som möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den, som önskar ta del därav, så att handlingen kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas ...” I 15 kap. 11 § sekretesslagen (SekrL) stadgas att ”varje myndighet skall för allmänheten hålla tillgänglig beskrivning av register, förteckningar eller andra anteckningar hos myndigheten som förs med hjälp av automatisk databehandling ...” ”beskrivning som avses i första stycket skall ge upplysningar om ... vilka terminaler eller andra tekniska hjälpmedel som enskild själv kan få utnyttja hos myndigheten ...”

text: Vad som i TF sägs om att utlämna allmän handling på stället samt vad som i SekrL sägs om terminaler eller andra hjälpmedel hos myndigheten har tolkats som att handlingen hålls tillgänglig på kommunledningskontoret i den anda som TF och SekrL anger. Vad som i kommunens skrivelse anförs beträffande redogörelser för handläggning av ärenden tar utgångspunkt i en specifik begäran att dels få en särskild redogörelse för hur till kommunen insända och överlämnade ärenden i allmänhet hanteras, dels redogörelse för hur ett enskilt ärende handlagts. I det första fallet lämnas i kommunens skrivelse en principiell redogörelse för hur allmänhetens synpunkter tas till vara: Alla kontakter med allmänheten i frågor som berör allmän verksamhet är ett viktigt inslag i utvecklingen av kommunen dels som samhälle, dels som företag. När det gäller felanmälningar finns särskilda rutiner för att avgöra om ärendet är akut eller om åtgärder kan anstå till senare. Det kan gälla påpekanden av exempelvis trafikfarliga situationer. De förslag som kommer till kommunledningskontoret tas emot och fördelas till den förvaltning eller avdelning som ansvarar för den verksamhet förslaget berör. Förslagen tas in som en del i underlaget för utveckling av den fortsatta verksamheten. Det finns tillfällen då förslagen redan är tillgodosedda genom den fortlöpande planeringsverksamheten. Därmed lämnas förslagen utan åtgärd. I andra fall kommer förslagen att värderas som en del av ett större underlag för utveckling av verksamheten på sikt. Förslag mottas tacksamt, men det är inte säkert att förslagen leder till omedelbara åtgärder. I det andra fallet är begäran kommen från en kommuninvånare som inte är sakägare i, utan blott allmänt intresserad av ett specifikt ärende. I kommunens skrivelse framgår att det material som finns rörande ärendet och som har status av allmän handling finns att tillgå på kommunledningskontoret i enlighet med vad som ovan anförts beträffande tillgången till allmänna handlingar. Vidare framgår det av kommunens skrivelse att det vore en alltför tung arbetsbörda om kommunen i varje enskilt ärende på begäran av gemene man skulle redogöra för de interna arbetsrutinerna och hantering av ärenden. Kommunen har inget emot att medborgarna får insyn i detaljarbetet, men det är i praktiken omöjligt att ha sådana rutiner, varför hänvisning har lämnats till de offentliga debatterna i de politiska partierna samt i kommunfullmäktige.

text: AA kommenterade remissyttrandet samt gav in en ytterligare skrivelse.

text: I beslut den 12 augusti 2002 anförde JO Berggren bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Angående rätt att få kopior av allmänna handlingar I skrivelsen den 18 juli 2001 gör BB gällande att kommunen inte har någon skyldighet att skicka kopior av allmänna handlingar, utgörande handlingar i ärenden samt beslut av nämnder m.fl., till den som begär det. Kommunstyrelsen har inte redovisat någon annan uppfattning i saken utan hänvisat till rätten att på plats hos myndigheten ta del av allmänna handlingar.

text: Av de grundläggande bestämmelserna om handlingsutlämnande framgår emellertid följande. Enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) skall en allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran ”genast eller så snart det är möjligt” på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF framgår vidare att den som önskar ta del av en allmän handling också har rätt att mot fastställd avgift få en avskrift eller en kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt. Besked i en utlämnandefråga bör normalt lämnas redan samma dag som en begäran har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten skall kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material.

text: Kommunen är således skyldig att på begäran lämna ut kopior av sådana allmänna handlingar som inte omfattas av sekretess, exempelvis handlingar i ärenden samt beslut av olika organ inom kommunen. En begäran om att få kopior av allmänna handlingar kan göras per telefon och i brev e.d. varvid myndigheten även är skyldig att skicka handlingarna till den som begärt dem, om detta efterfrågas (se Bohlin, Offentlighetsprincipen, 6 u. 2000, s. 126). Kommunens skyldigheter i dessa hänseenden går sålunda längre än vad som anges i skrivelsen den 18 juli 2001 och i kommunstyrelsens yttrande. Angående skyldighet att besvara frågor Enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: skall varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras så snart som möjligt. – Av bestämmelsen framgår att det är myndigheten och inte den enskilde befattningshavaren som åläggs att ge den enskilde service. Serviceskyldigheten är inte heller obegränsad; myndigheten avgör själv i vilken utsträckning det kan vara lämpligt att ge hjälp, i vilken form svar på frågor skall ges etc. Någon form av svar bör dock normalt utgå.

text: Sålunda ankommer det på myndigheten att från fall till fall avgöra i vilken omfattning och på vilket sätt frågor från enskilda skall besvaras. I den mån det är möjligt och lämpligt bör myndigheten givetvis lämna svar på de frågor som har ställts och som rör myndighetens verksamhetsområde. För min del framstår det som självklart att en myndighet på begäran skall lämna upplysningar om sina handläggningsrutiner. Lika uppenbart är enligt min mening att en myndighet skall

text: ge information om handläggningen av ett hos myndigheten befintligt ärende, om det inte finns något sakligt motiverat hinder mot detta, t.ex. av sekretesskäl. Att besvara frågor av detta slag genom att hänvisa frågeställaren till att ta del av information på kommunens hemsida på Internet är normalt inte tillfyllest, bl.a. med hänsyn till att alla inte har tillgång till Internet.

text: Avslutning Vad som framkommit i ärendet tyder på brister i kommunens handläggning av frågor kring offentlighet och serviceskyldighet. Jag ser allvarligt på detta och förutsätter att kommunstyrelsen ser över rutinerna i dessa hänseenden.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Grundläggande fri- och rättigheter
Tryck- och yttrandefrihet

title: Uttalande om huruvida framförande av ett budskap kan vara att anse som förargelseväckande beteende i brottsbalkens mening - kritik mot ett polisingripande under en demonstration

text: brottsbalkens

text: mening – kritik mot ett polisingripande under en demonstration

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län med anledning av en polismans ingripande under en demonstration. Han uppgav bl.a. följande.

text: Den 2 juli 2005 hölls en demonstration anordnad av föreningen MBR, Människorättsorganisationen för Bioetisk Reform, på Sergels Torg i Stockholm. Polismyndigheten hade lämnat följande tillstånd för demonstrationen: ”Demonstration mot

text: abortlagen

text: med banderoller/bilder och högtalare. Ca 50-500 demonstranter.” I demonstrationen deltog dock endast ett tiotal personer, bl.a. föreningens ordförande AA. Demonstranterna bar fyra banderoller med text och bilder. Bilderna, som föreställde aborterade foster, var cirka en meter höga och 70– 100 cm breda. I anslutning till bilderna fanns texter som bl.a. ”Vi tyckte inte vi hade tid med dig – förlåt”, ”Jag tvingade din mamma att abortera dig – förlåt” och ”Mer än en miljon ofödda dödade i Sverige sedan 1975”.

text: Eftersom AA m.fl. inför demonstrationen hade varit oroliga för eventuella motdemonstranter hade en polisman lovat att se till att en polispatrull skulle möta dem på platsen. Men då ingen polis kom påbörjades manifestationen i alla fall. Det uppstod vid ett tillfälle en livlig diskussion med en förbipasserande kvinna. Det uppstod en mindre folksamling och AA ringde för säkerhets skull till polisen. En polispatrull med bl.a. kommissarien BB anlände och därefter kunde demonstrationen fortgå utan störningar.

text: Efter det att manifestationen pågått i ungefär två timmar uppgav BB att bilderna måste tas ned eftersom han då gjorde bedömningen att dessa ”väcker anstöt”. Om så inte skedde skulle bilderna tas i beslag. BB, som motiverade sitt beslut utifrån ”lagen om förargelseväckande beteende”, uppgav dock att demonstrationen kunde fortsätta utan bilder. Demonstranterna lydde och tog ned bilderna men avslutade demonstrationen, eftersom de inte såg någon ”poäng” med att fortsätta eftersom bilderna utgjorde deras främsta budskap.

text: Enligt AA hade föreningen fått tillstånd att visa bilderna, och han ifrågasatte därför om inte BB:s beslut innebar en faktisk inskränkning i de demokratiska fri- och rättigheterna.

text: Utredningen

text: Tillståndsbeviset för demonstrationen samt en händelserapport rörande demonstrationen infordrades och granskades.

text: Av tillståndsbeviset framgick att AA var ansvarig anordnare för en demonstration ”mot

text: abortlagen

text: ” med banderoller/bilder och högtalare som skulle hållas i Sergelarkaden den 2 juli 2005 kl. 14.00–18.00.

text: I polisens händelserapport var antecknat bl.a. att det kl. 15.43 var ”lugnt” och att AA senare fick anvisning att ”ta ner bilderna men kan i övrigt fortsätta med demonstrationen”. Det var vidare antecknat att bilderna var ca 100 cm x 120 cm och visade aborterade och sönderklippta foster.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i anmälan.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren CC) kom in med ett remissvar till vilket var fogat upplysningar från tf. polismästaren DD (här utelämnat) och polismästaren EE samt en promemoria undertecknad av polisinsatschefen, kommissarien BB.

text: BB uppgav följande. Den aktuella dagen tjänstgjorde jag som yttre kommissarie och fick i uppdrag av vakthavande befäl att ha tillsyn av demonstrationen. Syftet med tillsynen var att hindra våld från eventuella motdemonstranter. När jag anlände till platsen (kl. 15.31) fanns det ett tiotal motdemonstranter som lämnade platsen efter en stund. Jag stannade kvar på platsen. Demonstrationen genomfördes som en stillastående demonstration nästan mitt på det som kallas för Plattan. Demonstranterna stod i en tät cirkel och höll upp fyra fem plakat med färgbilder på aborterade foster. Bilderna var ca 120 centimeter breda och 100 centimeter höga. På marken fanns nejlikor och sorgband som någon form av begravningssymbol. Bilderna var mycket tydliga, fostrens kropp med huvud, armar, ben, fingrar syntes väl. På bilderna kunde även ses hur fostrets kropp (buken) klippts upp. Bilderna var tagna i sjukhusmiljö. Tillståndsinnehavaren AA hade en monofon och höll olika tal. Med tanke på att demonstrationen genomfördes på ett sådant sätt att förbipasserande inte kunde undvika att se bilderna uppfattade jag det som att bilderna kunde väcka anstöt och vara obehagliga för exempelvis barn eller kvinnor som genomfört abort eller haft missfall. Efter att ha rådgjort med jourhavande polischef EE anmanades AA av mig att ta ned bilderna. Jag förklarade för AA att sättet som bilderna exponerades på kunde väcka anstöt vilket AA höll med om, han förklarade att det var syftet. Jag förklarade vidare för AA att demonstrationen inte var avbruten utan att de kunde fortsätta sin demonstration om de så önskade. Jag föreslog att han kunde ha bilderna liggande på ett bord eller på motsvarande sätt och att han kunde uppmana förbipasserande att

text: komma och titta på bilderna. Men AA valde att packa ihop och avbryta demonstrationen. Stora delar av mitt resonemang med AA filmades av en dokumentärfilmare som AA hade med sig. EE upplyste bl.a. följande. Den 2 juli 2005 hade jag, EE, myndighetsberedskapen i Stockholms län. Vid ca kl.16.10 aktuell dag blev jag uppringd, i min funktion som beredskapshavande polischef, av yttre kommissarien BB. BB redogjorde omständigheterna för mig kring en tillståndsgiven demonstration mot aborter som pågick vid Sergels torg. Av redogörelsen framgick att demonstranterna visade stora plakat med fotomontage över aborterade foster. Ett av plakaten visade ett foster som var avklippt på mitten. Det framgick vidare att flera personer som passerat demonstrationen hade tagit väldigt stor anstöt av fotografierna. Demonstrationen bestod av ca tio personer och av tillståndet framgick att banderoller/bilder bl.a. skulle användas. Med stöd av de uppgifter BB lämnat beslutade jag att BB skulle ta kontakt med arrangören av demonstrationen. Detta i syfte att förklara det olämpliga med att visa bilder på aborterade foster samt att informera om att ett flertal personer vållats anstöt. Något hinder mot fullföljande av demonstrationen förelåg dock inte. Eventuell rapportering om förargelseväckande beteende var upp till BB att besluta om. Av händelserapporten framgår att BB klockan 17.02 gav anvisningar till demonstrationen om att ta ned sina plakat. Yttrande I rollen som beredskapshavande polischef har man sällan att fatta beslut i straffrättsliga frågor. De beslut som tas är oftast administrativa gällande bl.a.

text: utlänningslagen

text: , lagen om vård av unga och förstärkningsvapen. I detta ärende fick jag en föredragning av yttre kommissarien BB. Mitt beslut var att BB skulle ta kontakt med arrangören och informera denne om det olämpliga med uppvisade bilder. Jag informerade även BB om att något hinder mot fullföljandet av demonstrationen inte förelåg. Något beslut om att ta ned bilder eller upplösande av demonstrationen togs inte. Detta framgår även av min dokumentation över kontakten med BB. Eventuell rapportering för brott var upp till BB att besluta om. Vidare hantering av ärendet beslutades av BB varför jag inte kan yttra mig över skälen för dessa beslut. Det framgår dock av händelserapporten att BB aldrig beslutat om att demonstrationen skulle upplösas. Det beslut som BB tog var att bilderna på aborterade foster skulle tas ned. Ett skäl till detta kan vara att han informerat dem om att plakaten stör ordningen på platsen och att ett fortsatt visande kunde innebära rapport för brottet förargelseväckande beteende. Av demonstrationstillståndet framgår att banderoller/bilder skulle användas under demonstrationen. Det framgår dock inte av tillståndet att bilderna skulle utgöras av förstorade bilder på aborterade foster. Polismyndigheten gjorde följande bedömning. AA är av uppfattningen att han hade fått polistillstånd för att visa bilder på aborterade foster. Polismyndigheten kan konstatera att tillståndet gäller själva sammankomsten, inte innehållet i det som visas eller framförs vid sammankomsten. Tillståndskravet grundar sig på behovet av ordning och säkerhet på platsen och i dess närhet samt av hänsyn till trafiken eller för att motverka epidemi. Någon prövning av innehållet i det budskap som arrangören vill framföra får enligt

text: 2 kap. 9 § ordningslagen

text: inte ske. Tillståndssektionen vid City polismästardistrikt har därför inte heller tagit ställning till det budskap som arrangören ville framföra.

text: AA uppger i sin anmälan att yttre kommissarien BB sade att bilderna måste tas ned eftersom han bedömde att de väckte anstöt och att han motiverade sitt beslut utifrån lagen om förargelseväckande beteende. AA är av uppfattningen att BB:s beslut innebär en faktisk inskränkning i de demokratiska fri- och rättigheterna. Det framgår av händelserapporten och utredningen i ärendet att det inte fattades något beslut om att upplösa demonstrationen. Även av AA:s anmälan framgår att BB poängterade att demonstrationen kunde fortsätta. Därmed kan polismyndigheten konstatera att demonstrationen inte har upplösts efter beslut av polisen. Däremot beslöt polismästare EE att kommissarie BB skulle ta kontakt med arrangören och informera honom om det olämpliga i att visa bilderna och att flera personer hade vållats anstöt. EE informerade BB om att det inte förelåg något hinder mot fullföljande av demonstrationen och att eventuell rapportering för brottet förargelseväckande beteende fick BB själv besluta om. BB:s åtgärd innebar att han tog kontakt med AA och anmodade denne att ta ned bilderna. BB förklarade att demonstrationen inte var avbruten och föreslog att bilderna kunde vara liggande och att förbipasserande kunde uppmanas att komma och titta. Därefter tog AA och de övriga demonstranterna ned bilderna och valde själva att avbryta demonstrationen. I och med att demonstranterna själva avbröt demonstrationen valde BB att inte rapportera något brott och därför tog han heller aldrig slutlig ställning till frågan om sättet att förevisa bilderna innebar ett förargelseväckande beteende i den mening som avses i

text: 16 kap. 16 §

text: BrB. AA yttrade sig över remissvaret. Som komplettering till sin anmälan lämnade han också in en film inspelad under demonstrationen. Under den inspelade sekvensen samtalar BB med AA angående demonstrationen. Av filmen framgår att BB uppmanade AA att ta ned bilderna som användes under demonstrationen med hänvisning till att dessa kunde väcka anstöt, att han annars skulle rapportera AA för förargelseväckande beteende och ta bilderna i beslag samt att demonstrationen kunde fortsätta sedan bilderna tagits ned. AA förklarade att bilderna utgjorde den vitala delen i själva demonstrationen. BB sa då att AA kunde låta bilderna ligga på ett bord så att förbipasserande som var intresserade på så sätt kunde ta del av bilderna.

text: I ett beslut den 20 juni 2007 anförde chefsJO Melin följande.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: (RF) finns bestämmelser om medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 1, 3 och 4 RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, mötesfrihet och demonstrationsfrihet. Dessa friheter innebär bl.a. att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor samt att anordna och bevista sammankomster och att anordna och delta i demonstrationer på allmän plats.

text: Dessa fri- och rättigheter får inom vissa ramar begränsas genom lag (2 kap.

text: 12–14 §§ RF). Sådan begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Den får vidare aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett begränsningen och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. En begränsning får inte göras enbart på

text: grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (

text: 2 kap. 12 § andra stycket

text: RF).

text: Likaså gäller enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna att var och en har rätt till yttrandefrihet och att denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser (artikel 10). Rätten att demonstrera och anordna opinionsmöten behandlas i artikel 11 i vilken det bl.a. slås fast att var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster. Dessa friheter får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till vissa särskilt uppräknade intressen, bland dem allmän säkerhet och förebyggande av oordning eller brott.

text: Begränsningar av mötes- och demonstrationsfriheterna av det slag som åsyftas i

text: 2 kap. 14 §

text: RF finns i

text: 2 kap.

text: ordningslagen (1993:1617)

text: Allmänna sammankomster, varmed avses bl.a. sammankomster som utgör demonstrationer (1 § första stycket 1), får enligt huvudregeln inte anordnas på offentliga platser utan tillstånd (4 § första stycket). Frågor om tillstånd till en allmän sammankomst prövas av polismyndigheten (8 § första stycket). Polismyndigheten får meddela de villkor som behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet vid en allmän sammankomst (16 § andra stycket). Den som inte följer de ordningsregler som gäller enligt ett sådant villkor är skyldig att på tillsägelse lämna sammankomsten (17 §). Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet i egenskap av anordnare bryter mot kravet på tillstånd eller mot ett villkor som har meddelats enligt 16 § andra stycket kan dömas till böter eller fängelse i högst sex månader (29 § första stycket 1).

text: Polismyndigheten får förbjuda att det hålls en allmän sammankomst bl.a. om det vid en tidigare sammankomst av samma slag har uppkommit svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten visat sig ha medfört avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (25 § första stycket 1).

text: De grunder på vilka en polismyndighet får inställa eller upplösa en allmän sammankomst anges i 22 och 23 §§. Enligt 22 § får så ske om sammankomsten hålls i strid med ett beslut om avslag på en ansökan om tillstånd eller i strid med ett förbud enligt 25 §. Polismyndigheten får vidare upplösa en allmän sammankomst om det uppkommer svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten medför avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (23 § första stycket 1). En allmän sammankomst får således inte – till skillnad mot en offentlig tillställning – upplösas på den grunden att det vid den förekommer något som strider mot lag. Vidare gäller att en allmän sammankomst får upplösas enligt 22 eller 23 § endast om mindre ingripande åtgärder har visat sig vara otillräckliga för

text: att återställa ordningen, skydda de närvarande eller begränsa störningar av trafiken (24 §).

text: I

text: ordningslagen

text: anges således under vilka förutsättningar polisen får upplösa en demonstration. Bestämmelserna i

text: ordningslagen

text: reglerar endast polisens möjlighet att ingripa mot demonstrationen som sådan och berör inte polisens möjlighet att under en pågående demonstration ingripa mot en enskild demonstrant. I

text: polislagen

text: och

text: rättegångsbalkens

text: regler om straffprocessuella tvångsmedel finns bestämmelser om polisens möjlighet att ingripa mot enskilda deltagare i en demonstration som stör ordningen eller begår brott, se t.ex.

text: 13 § polislagen (1984:387)

text: Åtskilliga straffbestämmelser sätter gränser för vad som får förekomma vid en allmän sammankomst, t.ex. bestämmelserna om misshandel och skadegörelse. Vidare sätter exempelvis straffbestämmelsen om hets mot folkgrupp (

text: 16 kap. 8 § brottsbalken

text: , BrB) gränser för yttrandefriheten. När det gäller brottet förargelseväckande beteende (

text: 16 kap. 16 §

text: BrB) intar lagen den ståndpunkten att bestämmelsen inte får fattas som en åsiktsförbrytelse. Straffbestämmelsen kan således inte tolkas så att den fungerar som en yttrandefrihetsbegränsning (se Brottsbalkskommentaren, Holmqvist m.fl., s. 16:100 ff. och

text: prop. 1975/76:209 s. 142

text: ). I Fri- och rättighetsutredningens betänkande Medborgerliga frioch rättigheter uttalas att bestämmelsen åtminstone enligt nutida uppfattning anses inte få tillämpas så att den inkräktar på åsikts- eller yttrandefriheten samt att gränsdragningen i praxis emellertid har visat sig vansklig, särskilt när det gäller uttalanden på plakat och dylikt vid demonstrationer (

text: SOU 1975:75 s. 286

text: f., se även s. 309).

text: Bedömning

text: Den 14 april 2005 lämnade polismyndigheten tillstånd för en demonstration som skulle hållas den 2 juli 2005 på Sergels torg i Stockholm. Enligt tillståndet var det fråga om en demonstration ”mot

text: abortlagen

text: ” med banderoller/bilder och högtalare. AA antecknades som ansvarig samordnare, och av angivna särskilda villkor följde bl.a. att han ansvarade för att god ordning skulle råda under hela demonstrationen.

text: Vid demonstrationen visades banderoller med stora bilder föreställande aborterade foster. AA har i sin JO-anmälan upplyst att det vid ett tillfälle uppstod en livlig diskussion och därefter en folksamling med anledning av bilderna samt att detta inträffade innan polis kom till platsen. Såvitt framgår av polisens händelserapport uppstod inte, under den tid polisen var närvarande, någon oordning. Tvärtom noterades att det var lugnt och att det var tillräckligt att tillsyn utövades. Utredningen ger emellertid vid handen att BB, trots detta, efter en stund uppmanade AA att ta ned bilderna med motiveringen att dessa kunde väcka anstöt. BB angav att han i annat fall skulle rapportera AA för förargelseväckande beteende och ta bilderna i beslag. Följden blev att demonstranterna i stället valde att avsluta demonstrationen eftersom de inte ansåg det meningsfullt att fullfölja den utan att ha möjlighet att på ett tydligt sätt visa bilderna.

text: Frågan är således om BB:s handlande rent faktiskt medförde en inskränkning av AA:s och övriga demonstranters grundläggande fri- och rättigheter.

text: Som en allmän utgångspunkt vid bedömningen i det följande är det lämpligt att ta vissa principiella uttalanden av Europadomstolen rörande yttrandefriheten. I avgörandet den 7 december 1976 i målet

text: Handyside mot Förenade Konungariket

text: och i en rad senare domar har domstolen uttryckt saken på följande sätt. ”Yttrandefriheten utgör en av de väsentliga grundvalarna för ett (demokratiskt) samhälle, en av de grundläggande förutsättningarna för dess framsteg och för varje människas utveckling. – – – den omfattar inte endast ’information’ och ’idéer’ som mottas positivt eller kan anses ofarliga utan också dem som kränker, chockerar eller stör staten eller någon del av befolkningen. Detta är de krav som ställs av den pluralism, den tolerans och den vidsynthet utan vilka inget ’demokratiskt samhälle’ kan existera” (efter Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2007, s. 366).

text: Det är alltså, kort uttryckt, så att den demokratiska rättsstaten har en plikt att värna medborgarnas rätt att föra fram även sådana åsikter och ståndpunkter som kan väcka förargelse. Plikten gäller, noga taget, alldeles särskilt sådana kontroversiella budskap, eftersom mera ”ofarliga” sådana vanligen inte har samma behov av skydd.

text: Jag vill också understryka att det i förarbetena till regleringen i

text: 2 kap.

text: RF framhålls att det demokratiska styrelsesättet inte kan bli annat än en tom form, om de enskilda medborgarna inte har en vidsträckt frihet att ta del i opinionsbildningen i samhället genom att uttrycka sina åsikter, bilda föreningar, delta i demonstrationer etc. (

text: SOU 1975:75 s. 89

text: ). Lagstiftaren har därför eftersträvat att ge den enskildes grundläggande fri- och rättigheter ett starkt skydd. Reglerna om skydd för mötesoch demonstrationsfriheterna har i enlighet härmed utformats på ett sådant sätt att skyddet gäller oavsett vem som anordnar ett möte eller en demonstration och oavsett vilka åsikter som därvid förs fram.

text: För att regelsystemet skall fungera på avsett sätt krävs att polismyndigheten, särskilt när demonstrationstillstånd har beviljats, avdelar de resurser och vidtar de åtgärder i övrigt som krävs för att demonstrationen skall kunna genomföras i enlighet med det fattade beslutet. Polismyndigheten får inte låta sig påverkas av den uppfattning som beslutsfattarna eller den allmänna opinionen kan ha om det budskap som är avsett att förmedlas genom demonstrationen. En annan sak är att polismyndigheten självfallet vid sin planering inför en demonstration måste beakta den omständigheten att framförandet av ett kontroversiellt budskap kan komma att medföra risker för allvarliga ordningsstörningar. – I detta sammanhang kan nämnas att Europadomstolen i ett liknande fall, som avsåg demonstrationer organiserade av en förening av läkare som var motståndare till abort, har framhållit att en demonstration måste kunna genomföras utan att demonstranterna riskerar att utsättas för våld från meningsmotståndare. Om det finns en sådan risk, kan detta

text: avhålla individer eller grupper från att öppet utrycka sina åsikter i kontroversiella frågor. Rätten att anordna en motdemonstration innefattar därför inte en rätt att hindra att huvuddemonstrationen genomförs. Europadomstolen konstaterade vidare bl.a. att staten visserligen är skyldig att vidta åtgärder för att säkerställa att en demonstration kan genomföras men att detta inte kan innebära en fullständig garanti för att så kan ske (se avgörandet den 21 juni 1988 i målet Plattform ”Ärtze für das Leben” mot Österrike, se även Danelius, a.a. s. 412).

text: Som framgått förutsätter ett ingripande mot en demonstration som sådan tydligt stöd i de till grundlagsreglerna om skydd för demonstrationsfriheten anknytande reglerna i

text: ordningslagen

text: . Ett ingripande kan ske genom att demonstrationen upplöses eller, och i första hand, genom en mindre ingripande åtgärd (se

text: 2 kap.

text: 24 §§

text: ordningslagen

text: ). En annan sak är, som jag tidigare påpekat, att bestämmelserna i

text: polislagen

text: och de regler om straffprocessuella tvångsmedel som finns i

text: rättegångsbalken

text: ger polisen möjlighet att ingripa mot enskilda deltagare i en demonstration som stör ordningen eller begår brott (se JO 1996/97 s. 89).

text: Det har i ärendet inte ens antytts att situationen i det nu diskuterade fallet var sådan att polismyndigheten kunnat upplösa demonstrationen, dvs. det var inte fråga om att svårare oordning uppkommit eller att avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken förelegat (

text: 2 kap. 23 § första stycket 1 ordningslagen

text: ). Det finns också skäl att framhålla att JO tidigare har uttalat att den närmare avvägningen mellan de motstående intressen som kan föreligga vid en demonstration har gjorts av lagstiftaren genom reglerna i

text: ordningslagen

text: . Denna reglering är i princip uttömmande, och det finns således inte utrymme för några lämplighetsöverväganden från en polismyndighets sida vare sig vid tillståndsgivningen eller i själva demonstrationssituationen vid sidan av vad som följer av

text: ordningslagens

text: regler (

text: JO 2000/01 s. 75

text: , särskilt s. 89).

text: BB:s ingripande vid demonstrationen synes i stället ha motiverats av att han ansåg att brott begicks. Polismyndigheten har visserligen anfört att BB aldrig tog slutlig ställning till frågan om sättet att förevisa bilderna innebar förargelseväckande beteende, eftersom demonstrationen avbröts. Uttalandet är anmärkningsvärt. Enligt min mening kan BB:s handlande inte förstås på annat sätt än att han uppenbarligen ansåg att brottet förargelseväckande beteende var för handen.

text: I brottsbalkskommentaren anges, som tidigare redovisats, att brottet förargelseväckande beteende inte får fattas som en åsiktsförbrytelse. Vidare uttalas, beträffande brottets förhållande till tryckfriheten, att ”en förutsättning för tillämpning av 16:16 på spridning av tryckt skrift är att spridandet på grund av det sätt varpå det sker är ägnat att väcka förargelse hos allmänheten och att alltså för ansvar inte kommer an på om skriftens innehåll är förargelseväckande” samt att brottet inte skall ”fungera som en yttrandefrihetsbegränsning” (s. 16:102 f.).

text: Jag anser att samma synsätt bör gälla i förhållande till övriga opinionsfriheter. Att offentligen uttrycka en åsikt eller framföra ett budskap bör aldrig i sig kunna vara

text: att betrakta som förargelseväckande beteende. Ansvar för sådant brott bör endast kunna komma i fråga om åsikten eller budskapet framförs genom ett handlande som kan väcka anstöt eller, med de ord som används i bestämmelsen, genom ett beteende som är ägnat att väcka förargelse hos allmänheten. En mera vidsträckt tolkning av bestämmelsens räckvidd skulle, enligt min uppfattning, innebära ett avsteg från kravet på att begränsningar av grundläggande fri- och rättigheter måste ske genom tydlig lag.

text: Jag är visserligen medveten om att bestämmelsen ibland tillämpats på ett sätt som skulle kunna tyda på att framförandet av en åsikt bestraffats, främst i äldre rättsfall från tiden före tillkomsten av 1974 års regeringsform (se t.ex. Stockholms rådhusrätts dom i SvJT 1964 ref. s. 19). I brottsbalkskommentaren lämnas också det inte helt entydiga beskedet att den som tillkännager en åsikt inte drabbas av straffansvar, hur förargelseväckande än tillkännagivandet må vara, ”med mindre den omständigheten att tillkännagivandet sker offentligen är ägnad att väcka förargelse” (s. 16:101). Jag utgår emellertid från att en domstol numera, när det gäller fall av konstitutionellt skyddade opinionsyttringar, skulle tillämpa straffbestämmelsen om förargelseväckande beteende på det restriktiva sätt som jag nyss förordat. (För en kritisk genomgång av rättsfall och doktrin i frågan se Bull, Mötes- och demonstrationsfriheten, s. 613 ff. och SvJT 1999 s. 568).

text: Jag har tagit del av bilder liknande dem som visades vid demonstrationen och kan i och för sig förstå att de kan väcka anstöt. Det kan också antas att ett syfte med att visa bilderna var just att dessa skulle chockera och upplevas som obehagliga. Jag har antagit att demonstranternas avsikt var att vinna anhängare till sin ståndpunkt genom att med bilderna bl.a. visa den grad av utveckling mot färdig människa som aborterade foster kan ha uppnått.

text: Det kan således knappast ha rått något tvivel om att bilderna utgjorde en bärande del av det budskap som demonstranterna ville förmedla. Det måste likaledes ha stått klart att det var bildinnehållet som sådant – och inte hur demonstranterna betedde sig då bilderna förevisades – som kunde uppfattas som stötande. Jag är därför av den bestämda uppfattningen att ett uppvisande av bilderna i den aktuella situationen på intet sätt kunde betecknas som förargelseväckande beteende i

text: brottsbalkens

text: mening. Jag anser således att det var fel av BB att påstå att AA gjorde sig skyldig till brott och att bilderna därför skulle kunna tas i beslag.

text: Slutligen, eftersom syftet med demonstrationen var att väcka opinion mot ”

text: abortlagen

text: ”, och med hänsyn till den centrala roll som bilderna spelade för att förmedla detta budskap, är det lätt att förstå att ingripandet fick till följd att demonstranterna inte ansåg det meningsfullt att fortsätta sin opinionsbildning. Även om det givetvis är så, som polismyndigheten betonat, att demonstrationen formellt sett inte upplöstes, resulterade BB:s handlande likväl i att demonstranterna betogs möjligheten att framställa sitt budskap på det sätt de avsett. Hans åtgärd fick därför i praktiken samma effekt som om polismyndigheten beslutat att upplösa demonstrationen.

text: Sammanfattningsvis saknade ingripandet under den aktuella demonstrationen enligt min mening stöd i lag och måste, med hänsyn till dess effekt, sägas ha medfört en kränkning av AA:s och övriga deltagares yttrande- och demonstrationsfrihet. Även om det, som framgått, inte är helt självklart hur brottet förargelseväckande beteende skall avgränsas, förtjänar BB kritik för sitt handlande. Det är emellertid på sitt sätt mera anmärkningsvärt att polismyndigheten i sitt yttrande väsentligen nöjt sig med att konstatera det uppenbara, nämligen att demonstrationen formellt inte upplöstes och att BB inte rapporterat något brott. Det inträffade borde ha föranlett myndigheten att själv reflektera över ingripandets förenlighet med grundläggande fri- och rättigheter.