title: Betänkandet Rättssäkerhetens pris (SOU 2025:111)

text: ( Departementets diarienummer Ju2025/02525 )

text: Inledning

text: Betänkandet innehåller ett stort antal förslag och överväganden. Justitiekanslern har begränsat remissvaret till de frågor som direkt berör myndighetens verksamhet.

text: En del av Justitiekanslerns uppdrag består i att utöva tillsyn över domstolars och myndigheters beslut i frågor om rättshjälp. Justitiekanslern utövar också tillsyn över Sveriges advokatsamfunds disciplinverksamhet. Justitiekanslern kommer därför att beröra utredningens överväganden i dessa delar särskilt.

text: Justitiekanslerns uppdrag består också i att hantera anspråk från enskilda inom ramen för statens frivilliga skadereglering samt företräda staten i rättegångar. Sedan Högsta förvaltningsdomstolens dom i rättsfallet

text: HFD 2022 ref. 10

text: har Justitiekanslern mottagit allt fler krav från enskilda om skadestånd för rättegångskostnader i förvaltningsdomstol. Det pågår också ett flertal domstolsprocesser som avser sådana krav. Justitiekanslern har därför haft anledning att noga utreda under vilka förutsättningar skadestånd måste utgå för att tillgodose de krav som ställs enligt rätten till en rättvis rättegång. Mot den bakgrunden finner Justitiekanslern även skäl att särskilt yttra sig över utredningens överväganden som gäller rätten till ersättning för rättegångskostnader i förvaltningsprocessen och i domstolsärenden.

text: Justitiekanslerns tillsyn på rättshjälpsområdet

text: Tillsyn

text: Justitiekanslern har getts en särskild roll när det gäller kontrollen av utgifter för rättsliga biträden. Myndigheten utövar den uppgiften bland annat genom sin möjlighet att överklaga beslut om ersättning av allmänna medel till rättsliga biträden men även andra beslut, exempelvis förordnanden och byten av biträden (lagen, 2005:73, om rätt för Justitiekanslern att överklaga vissa beslut,

text: 45 § rättshjälpslagen

text: , 1996:1619, och 8 § lagen, 1996:1620 om offentligt biträde). Under 2025 granskade Justitiekanslern 3 000 beslut som omfattas av domstolarnas underrättelseskyldighet enligt 22–24 §§ Domstolsverkets föreskrifter om rättshjälp och underrättelser till Justitiekanslern (

text: DVFS 2022:2

text: ). Granskningen utmynnade i 130 överklaganden.

text: Utredningens förslag

text: Justitiekanslerns ställer sig bakom och välkomnar flera av utredningens förslag. Detta gäller förslagen om att begreppet tidsspillan ska definieras i lag (avsnitt 6.3), att det ska införas en differentierad timkostnadsnorm för advokat och biträdande jurist på advokatbyrå eller annan person som inte är advokat (avsnitt 6.4), att brottmålstaxans tillämpningsområde ska utökas såvitt avser antalet parter och biträden (avsnitt 6.5), att det ska införas skärpta krav för kostnadsräkningar (avsnitt 6.7), att Justitiekanslern ska få rätt att överklaga en domstols beslut i frågor om entledigande eller avvisning av målsägandebiträde (avsnitt 6.13) samt att det ska införas ett skyndsamhetskrav vid högre rätts prövning av positiva förhandsbesked (avsnitt 6.14).

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning finns det även, på ett principiellt plan, anledning att ställa sig bakom förslaget om att rättsliga biträden ska vara skyldiga att använda sig av en elektronisk tjänst för inlämnande av kostnadsräkning till domstol, eller i förekommande fall till Rättshjälpsmyndigheten (avsnitt 6.6). Det finns påtagliga fördelar med ett sådant förslag. En sådan lösning skulle bidra till enhetlighet och säkerställa att kostnadsräkningarna innehåller alla nödvändiga uppgifter, vilket underlättar för såväl domstolens som Justitiekanslerns bedömning av ersättningsanspråken. Även möjligheterna att upptäcka eventuella dubbeldebiteringar skulle öka.

text: För att ytterligare förstärka utredningens bedömning av att den nuvarande beloppsgränsen för domstolars underrättelseskyldighet till Justitiekanslern inte ska höjas (avsnitt 6.10) kan nämnas att myndighetens ärendeinflöde på rättshjälpsområdet har ökat under 2025 jämfört med 2024 (3 000 ärenden att jämföra med 2 800 ärenden). Med en lägre beloppsgräns än den nuvarande skulle alltså ärendeinflödet öka ytterligare och det skulle i sin tur försvåra en ändamålsenlig utövning av talerätten.

text: Justitiekanslern har inga synpunkter på utredningens förslag avseende en högre inkomstgräns vid rättshjälp (avsnitt 13.8.1) och de förslag som föreslås som en konsekvens av den höjningen (avsnitt 13.8.2–13.8.4). Det förtjänar däremot att påtalas att även regleringen i

text: DVFS 2022:2

text: bör ses över med anledning av förslagen. Detta gäller till exempel beräkningen av förmögenhet och skulder.

text: Särskilt om Justitiekanslerns talerätt

text: Sedan betänkandet skickades ut på remiss har Justitiekanslern fått flera anmaningar från åklagare om att överklaga beslut om förordnande av juridiska biträden enligt lag (

text: ) om förfarandet vid förverkande av egendom och åläggande av företagsbot. Justitiekanslern har vid dessa anmaningar instämt i åklagarens bedömningar av att förutsättningarna för att förordna ett juridiskt biträde inte varit uppfyllda, men samtidigt kunnat konstatera att myndigheten saknar möjlighet att överklaga sådana beslut (jfr

text: 6 kap. 1 § nämnda lag

text: och lag, 2005:73 om rätt för Justitiekanslern att överklaga vissa beslut). Ett beslut om att förordna ett juridiskt biträde kan i vid bemärkelse anses vara en del av ersättningssystemet eftersom det är förordnandebeslutet som ger upphov till utgifter för staten. Det är vore därför konsekvent att Justitiekanslern ges möjlighet att överklaga även sådana beslut. Som ett utflöde av detta bör även förslaget vad avser förundersökningsledarens skyldighet att redogöra för de skäl som talar för eller emot ett förordnande (avsnitt 6.11.2) och förslaget avseende Justitiekanslerns rätt att överklaga ett domstols beslut i vissa särskilda frågor (avsnitt 6.13) ses över i förhållande till juridiskt biträde.

text: Det kan i detta sammanhang påtalas att regleringen avseende Justitiekanslerns talerätt är fragmentiserad och kan framstå som inkonsekvent. Frågan kan ställas om det inte vore mer ändamålsenligt med en generell reglering som omfattar samtliga rättsliga biträden oavsett måltyp. De överväganden som ligger till grund för Justitiekanslerns talerätt gör sig nämligen gällande oberoende av vilket biträde som avses eller i vilket mål det uppträder.

text: Justitiekanslerns tillsyn över Sveriges advokatsamfunds disciplinverksamhet

text: Tillsyn

text: Justitiekanslerns tillsyn över advokatväsendet utövas genom bevakning av advokatsamfundets disciplinverksamhet. Justitiekanslern kan bland annat påkalla åtgärder hos disciplinnämnden eller överklaga beslut av disciplinnämnden (se

text: 8 kap.

text: och

text: 8 §§

text: rättegångsbalken

text: Utredningens förslag

text: Utredningen har övervägt om det bör införas en handlingsdirigerande regel som anger att disciplinnämnden i sin helhet ska pröva en begäran från Justitiekanslern eller en anmälan av domstol. Utifrån Justitiekanslerns perspektiv finns ingen farhåga om att advokatsamfundet inte skulle ta en anmälan från myndigheten på allvar eller på annat sätt brista i hanteringen av en sådan. Justitiekanslern instämmer alltså i utredningens bedömning av att det inte finns tillräckliga skäl för att införa en sådan regel. Justitiekanslern delar även utredningens bild att advokatsamfundet tar förtroendefrågan på allvar. Likt utredningen anser Justitiekanslern att åtgärder för att upprätthålla förtroendet för advokatkåren i första hand bör vidtas av advokatsamfundet. De principiella övervägandena som ligger till grund för sådan ordning väger mycket tungt. (Se avsnitt 8.5.2.)

text: I utredningen föreslås att det ska krävas att en advokat har varit ledamot i advokatsamfundet i minst fem år för att komma i fråga för ett förordnande i ett mål om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra år (avsnitt 8.5.1). Justitiekanslern har utifrån nuvarande lagstiftning inga synpunkter på ett sådant krav. Det finns dock ett lagförslag på långtgående förändringar av påföljdssystemet (

text: SOU 2025:66

text: ). Om dessa förslag genomförs kommer det att innebära ett flertal höjningar av straffminimum.

text: De praktiska effekterna av det nu aktuella förslaget kan därmed behöva beaktas ytterligare i den fortsatta beredningen.

text: Rättegångskostnader i förvaltningsprocessen

text: Övergripande synpunkter

text: Enligt

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: , artikel 6 Europakonventionen och

text: artikel 47 EU-stadgan

text: ska enskilda tillförsäkras rättvisa rättegångar. I denna rätt till rättvisa rättegångar ligger, som framgår av Högsta förvaltningsdomstolens avgörande

text: HFD 2022 ref. 10

text: , att enskilda undantagsvis måste kunna få ersättning för sådana befogade rättegångskostnader som kan ha uppstått med anledning av att en talan framgångsrikt har förts mot det allmänna i förvaltningsdomstol. 1

text: Justitiekanslern ser positivt på att frågan om enskildas ersättningsrätt nu föreslås bli föremål för lagreglering. Som utredningen framhåller är den gällande ordningen – där enskilda är hänvisade till att föra en ny talan mot staten för att kunna få den ersättning som de eventuellt har rätt till – otillfredsställande (se s. 561f). Att i stället, så som utredningen föreslår, införa regler som möjliggör frågans hantering direkt i den förvaltningsdomstol där kostnaderna har uppstått skulle innebära en väsentlig förenkling och en förstärkning av enskildas rättsskydd generellt.

text: 1 Se

text: HFD 2022 ref. 10

text: punkt 29 och 31.

text: Den föreslagna ersättningsregeln

text: Enligt den ersättningsregel som föreslås bli införd i förvaltningsprocess-lagen ska ersättning utgå om det är oskäligt att den enskilde själv ska stå för kostnaden. Vid bedömningen ska särskilt beaktas om kostnaden har varit befogad med hänsyn till utgången i målet, sakens beskaffenhet och målets betydelse för den enskilde. (Se avsnitt 12.7.3)

text: I utredningen framhålls att den föreslagna regeln i vissa hänseenden är tänkt att gå längre än vad som enligt rådande praxis krävs för att rätten till en rättvis rättegång ska tillgodoses (se s. 573f). Som Justitiekanslern uppfattar saken är det i egentlig mening endast i två avseenden som det förhåller sig på det sättet.

text: För det första framgår att uttrycket ”enskild part” även ska omfatta juridiska personer, trots att det i dagsläget inte finns någon praxis till stöd för att rätten till en rättvis rättegång kräver att rättegångskostnadsersättning även ska utges i sådana fall (se s. 559 och 694). Justitiekanslern instämmer i och för sig i utredningens bedömning att det är lämpligt att låta den tilltänkta regleringen ta höjd för en eventuell utveckling av Europadomstolens praxis på området i fråga om juridiska personer. I avsaknad av tydlig praxis om motsatsen kan det dock finnas skäl att i såväl övervägandena som i författningskommentaren vara ännu tydligare med att det endast är i mycket särpräglade undantagsfall som det kan bli aktuellt att tillerkänna juridiska personer – som ju vanligtvis har resurser för att bevaka sina intressen – ersättning för sina rättegångskostnader.

text: För det andra anges att ersättning i vissa undantagsfall även ska kunna utgå i situationer där den enskilde inte har vunnit framgång med sin talan (se s. 577f och 695). Inte heller en sådan ersättningsrätt har stöd i gällande praxis rörande rätten till en rättvis rättegång (se s. 564–566). Förutom s.k. prejudikatmål, för vilka utredningen anger att det ska vara tillräckligt att målet har ett ”visst allmänt intresse”, talas det om att ersättning även ska kunna bli aktuellt dels i fall där myndighetens beslut har grundats på en ”oriktig uppfattning om rättsordningen”, dels i situationer där den tillämpliga lagstiftningen har varit ”särskilt oklar”. Var gränsen för de här avsedda ersättnings-gilla situationerna är tänkt att gå utvecklas dock inte närmare.

text: Eftersom tidigare oprövade rättsfrågor uppstår relativt frekvent i allmän förvaltningsdomstol – inte minst på grund av den stora bredd av måltyper och rättsområden som handläggs där och som inte sällan innehåller unionsrättsliga och rättighetsanknutna dimensioner – hade det varit önskvärt med ytterligare klargöranden i fråga om gränsen för det ersättningsgilla området. Justitiekanslern har för övrigt svårt att se i vilka situationer ett myndighetsbeslut skulle kunna anses vara grundat på en så pass oriktig uppfattning om rättsordningen att den bör medföra en ersättningsrätt utan att den enskilde i så fall också vinner målet. Justitiekanslern ställer sig med andra ord frågande till förslaget i dessa delar. Det riskerar att med sin nuvarande oklara utformning leda till att ombud regelmässigt argumenterar för kostnadsersättning även vid förlust i domstolsprocessen, något som kommer att vara tids- och kostnadsdrivande både för enskilda och för det allmänna.

text: Utöver de två nu nämnda delarna av förslaget uppfattar Justitiekanslern att ersättningsregeln är avsedd att ligga i linje med vad som redan nu följer av Europadomstolens överlag restriktiva praxis rörande en rätt till ersättning för rättegångskostnader. Det framhålls nämligen att regleringen är av undantagskaraktär där utgångspunkten alltjämt är att förvaltningsprocessen får anses vara utformad på ett sätt som gör att enskilda regelmässigt kan förväntas föra sin talan på egen hand. Avsikten synes också vara att ersättningsrätten ska var begränsad till situationer där det, precis som följer av Europadomstolens praxis, efter en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet vore oskäligt utifrån rätten till en rättvis rättegång att neka den enskilde kostnadsersättning. (Se s. 568–569, 576– 578, 694 och 662). Om avsikten i stället är att låta den föreslagna regleringen innefatta en mer långtgående ersättningsrätt än vad som nu har sagts, bör det noga anges i vilka avseenden. Justitiekanslern ser annars en risk att enskilda i ett oklart rättsläge ådrar sig onödiga ombudskostnader i hopp om att de senare kommer att ersättas.

text: Ersättningsgilla kostnader

text: Enligt förslaget ska endast vissa kostnader vara ersättningsgilla, nämligen kostnader för ombud, biträde eller utredning. I en bedömning av vad som utgör en ersättningsgill kostnad ligger rimligen även att ta ställning till dess beloppsmässiga skälighet. Justitiekanslern anser att förslaget i denna kan behöva utvecklas mer i den fortsatta beredningen. Att en skälighetsbedömning av detta slag ska göras framgår inte tydligt i betänkandet (jfr s. 571 och 579). Inte heller anges hur bedömningen i så fall ska göras eller vilka underlag som den enskilde behöver prestera till stöd för sitt yrkande.

text: Om avsikten är att en i och för sig ersättningsgill kostnad även ska vara skälig för att ersättas anser Justitiekanslern att det bör framgå direkt av ordalydelsen i den föreslagna

text: 40 c § förvaltningsprocesslagen

text: . Den första meningen i bestämmelsen skulle i så fall kunna justeras till ”Ersättning för rättegångskostnader får avse skälig kostnad för ombud, biträde eller utredning”.

text: I sammanhanget noteras att det i författningskommentaren anges att bestämmelserna i

text: 43 kap.

text: skatteförfarandelagen

text: kan tjäna som vägledning vid tillämpning av bestämmelsen i

text: 40 c § förvaltningsprocesslagen

text: (se s. 698f). Vad som mer exakt avses med detta är dock oklart. En ersättningsregel motsvarande den som återfinns i

text: 43 kap.

text: skatteförfarandelagen

text: har uttryckligen förkastats av utredningen och det aktuella kapitlet i

text: skatteförfarandelagen

text: innehåller dessutom ett flertal bestämmelser som saknar motsvarigheter i den reglering som nu föreslås tas in i

text: förvaltningsprocesslagen

text: . Om avsikten är att någon eller några särskilda bestämmelser i

text: 43 kap.

text: skatteförfarandelagen

text: , liksom förarbeten och praxis kopplade till dessa (t.ex.

text: HFD 2019 ref. 16

text: ), ska vara vägledande även vid bestämmandet av ersättning för rättegångskostnader enligt

text: förvaltningsprocesslagen

text: så bör det preciseras.

text: Konsekvenser av förslaget

text: Justitiekanslern delar utredningens bedömning att förslaget om en ny kostnadsreglering i

text: förvaltningsprocesslagen

text: kommer att innebära kostnadsökningar för det allmänna (se avsnitt 15.4.4).

text: Justitiekanslern ställer sig i viss mån tveksam till den betydelse utredningen fäster vid det hittills förhållandevis låga antal skadeståndsanspråk som har riktats mot staten avseende kostnader i förvaltningsdomstol. Den föreslagna kostnadsregleringens effekt på enskildas benägenhet att både anlita ombud och begära ersättning för detta ska inte underskattas. Detsamma gäller de kostnader som regleringen kan förutspås generera för det allmänna. Det nu sagda gäller särskilt som den nya regleringen är tänkt att bli tillämplig på i princip alla mål i allmän förvaltningsdomstol (se s. 568f och 662) och dessutom i vissa avseenden är tänkt att gå längre än vad som i dagsläget krävs enligt domstolspraxis.

text: Utredningen uppskattar antalet mål där ersättning kommer att begäras till maximalt 1 000 per år med en genomsnittskostnad för det allmänna om 20 000 kr per mål. Den sammanlagda kostnadsökningen för det allmänna uppskattas vidare till 15 miljoner kr på årsbasis (se s. 663).

text: Justitiekanslern konstaterar att det i majoriteten av de ärenden och mål rörande kompensation för rättegångskostnader i förvaltningsdomstol som myndigheten har haft att hantera har varit fråga om kostnader som vida överstigit 20 000 kr. I fråga om ersättning till fysiska personer har yrkandena ofta legat på flera hundratusen kronor och för juridiska personer har det handlat om mångmiljonbelopp. Utredningens uppskattning av det antal mål som berörs bör också ställas i relation till det totala antalet avgjorda mål i landets förvaltningsrätter respektive kammarrätter som för år 2024 uppgick till 73 375 respektive 14 871 mål (undantag har då gjorts dels för skattemål där ersättningsrätten är specialreglerad i 43 kap. skatteförfarandelagen, dels för tvångsvårdsmål och migrationsmål där offentligt biträde ofta förordnas). 2 Att bara en dryg procent av de avgjorda målen i förvaltningsdomstol skulle innefatta ersättningskrav för rättegångskostnader framstår som en väl återhållsam bedömning.

text: Mot denna bakgrund kan konstateras att även om lagförslaget begränsades till att avse i strikt mening skäliga kostnader för enskilda fysiska personer som vunnit sin talan mot det allmänna så finns en påtaglig risk för att den av utredningen uppskattade kostnadsökningen är alltför lågt räknad. De mål där en faktisk ersättningsrätt är tänkt att finnas är ju dessutom sådana som kan förväntas vara särskilt kostnadsdrivande på grund av den faktiska och/eller rättsliga komplexiteten i kombination med enskildas bristande förutsättningar att föra sin talan på egen hand.

text: 2 Uppgift hämtad ur tabell 2.1 och tabell 2.5 Domstolsverkets rapport ”Domstolsstatistik 2024”.

text: Rättegångskostnader i domstolsärenden

text: Den föreslagna regleringen

text: Den ersättningsregel som föreslås i

text: ärendelagen

text: är likalydande med den som föreslås i

text: förvaltningsprocesslagen

text: . Som skäl för denna ordning framhåller utredningen att det är en fördel att det allmännas kostnadsansvar regleras på ett enhetligt sätt (se s. 588).

text: Utredningen anger dock också, i samma avsnitt, att avsikten inte är att den föreslagna ersättningsregeln ska leda till att en enskild part får en mindre förmånlig ställning i fråga om när rätt till ersättning ska föreligga än vad som följer av den rättsregel som Högsta domstolen har formulerat i sin praxis. Vid tillämpningen av bestämmelsen i

text: ärendelagen

text: anges därför att utgångspunkten bör vara att det alltid är oskäligt att den enskilde står sin egen kostnad om han eller hon har vunnit ett ärende mot staten och haft kostnader som varit befogade med hänsyn till sakens beskaffenhet. I författningskommentaren (s. 714) anges vidare att Högsta domstolens praxis ska vara vägledande vid skälighetsbedömningen.

text: Några motsvarande skrivningar om förhållandet till Högsta domstolens praxis finns inte när det gäller den föreslagna ersättningsregeln i förvaltningsprocesslagen, vilket väcker frågan om den prövning som ska göras utifrån regeln i

text: ärendelagen

text: verkligen är densamma som enligt regeln i

text: förvaltningsprocesslagen

text: Det sätt som utredningen har formulerat sig på tyder också på att utredningen bedömer att den av Högsta domstolen uppställda rättsregeln kan anses mer förmånlig för enskilda än den föreslagna ersättningsregeln i förvaltningsprocesslagen, trots att grunden i båda fall är Europadomstolens praxis och att Högsta domstolens uttalanden har gjorts i specifika sammanhang i förhållande till kostnadsregler som medfört en obalans mellan enskilda och de allmänna. En sådan läsning av Högsta domstolens ”rättsregel” förefaller också överensstämma mindre väl med utredningens uttalanden på s. 567 om att de omständigheter som Europadomstolen särskilt har beaktat vid bedömningen av ersättningsrätten kan ”sammanfattas” i den formulering av ersättningsrätten som Högsta domstolen har använt sig av. Och oavsett vilken läsning av Högsta domstolens avgöranden som görs måste lagstiftaren ha ett visst utrymme att tillskapa en ny och enhetlig reglering, vilket gör att låsningar vid vad som är rättsläget för tillfället bör undvikas.

text: Om avsikten är att nu skapa en enhetlig reglering, bör alltså de skrivningar rörande regleringen i

text: ärendelagen

text: som Justitiekanslern här lyft fram ses över. Av samma skäl bör övervägas om förslagen gällande juridiska personer och ”prejudikatmål” m.m. i förvaltningsmål inte också ska gälla i mål enligt

text: ärendelagen

text: , alternativt att de inte ska gälla för något av målslagen.

text: Utöver själva ersättningsregeln föreslår utredningen även att en särskild regel om solidariskt kostnadsansvar ska införas i syfte att kodifiera den ordning som Högsta domstolen har slagit fast i Bilen i Borås

text: NJA 2020 s. 908

text: . I övrigt anser utredningen att några detaljerade särregleringar av motsvarande slag som föreslås för förvaltningsmålens del inte behövs. Justitiekanslern noterar i det sammanhanget att en analog tillämpning av

text: 18 kap. 8 § rättegångsbalken

text: , på grund av avsaknaden av särreglering i ärendelagen av frågan om ersättningsgilla kostnader, skulle innebära att även parts eget arbete och tidsspillan ersätts. Förutom att en sådan ordning går utöver vad som enligt gällande rätt krävs för att tillgodose rätten till en rättvis rättegång, så framstår den som svår att förena med grundtanken om en enhetlig reglering av ersättningsfrågan. Även i denna del kan alltså ytterligare analys fordras.

text: Konsekvenser av förslaget

text: Justitiekanslern noterar att det saknas en analys av eventuella kostnadsökningar som den förändrade kostnadsregeln i

text: ärendelagen

text: kan förväntas föra med sig för det allmänna (jfr avsnitt 15.4). Om detta beror på att ingen ändring i ersättningsrätten är avsedd i förhållande till rådande rättsläge så borde detta klargöras.

text: En stärkt rätt till rättshjälp i förvaltningsmål

text: Enskildas rätt till en rättvis rättegång i form av tillgång till domstolsprövning tillgodoses i många avseenden bättre genom att rättshjälp beviljas innan en domstolsprocess inleds än genom en möjlighet för enskilda att i efterhand eventuellt få ersättning för uppkomna rättegångskostnader. Ett rättsskydd i form av rättshjälp ger också en bättre förutsebarhet för den enskilde och ökad kostnadskontroll för det allmänna.

text: Redan idag finns det praxis från Högsta förvaltningsdomstolen som anger att sådana eventuella särskilda krav som kan följa av rätten till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 Europakonventionen

text: kan beaktas vid prövningen av om en rättshjälpsansökan ska beviljas eller inte (se

text: RÅ 2003 ref. 56

text: ). Europadomstolen har också uttalat att beviljandet av rättshjälp till enskilda kan utgöra ett sätt för stater att garantera enskilda den rätt att få tillgång till ett domstolsförfarande som följer av artikel 6 (se rättsfallet Steel och

text: Morris mot Storbritannien

text: , no. 68416/01, dom den 15 februari 2005). Trots det nu sagda präglas svenska förvaltningsdomstolars prövning av ansökningar om rättshjälp, precis som utredningen konstaterar, av en betydande restriktivitet.

text: Mot den här bakgrunden ser Justitiekanslern mycket positivt på att utredningen nu föreslår en uppmjukning av behovsprövningen vid beviljande av rättshjälp i förvaltningsmål (se avsnitt 13.8.7). Justitiekanslern bedömer också att en sådan uppmjukning på ett mer kostnadseffektivt sätt kommer att ta hand om många av de situationer som den nya ersättningsregleringen i

text: förvaltningsprocesslagen

text: avser att omfatta.


publisher: Justitiekanslern

title: Ifrågasatt tryck- eller yttrandefrihetsbrott (förtal)

org: jk

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Justitiekanslern har tagit emot en anmälan om förtal. Anmälan gäller ett avsnitt av TV-programmet Gränsbevakarna Sverige som sänts av Kanal 5 samt tillgängliggjorts på webbplatsen www.discoveryplus.com.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Justitiekanslern är ensam åklagare när det gäller tryck- och yttrandefrihetsbrott. För att ett ingripande från Justitiekanslerns sida ska kunna ske i detta fall krävs att

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) är tillämplig. I annat fall är det polis och allmän åklagare som ska pröva om något brott har begåtts.

text: Sändning av program i Kanal 5

text: YGL är tillämplig på bl.a. sändningar av tv-program som är riktade till allmänheten och är avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Det som föreskrivs i lagen om program gäller även satellitsändningar av program som utgår från Sverige samt satellitsändningar av program från utlandet, om programmen huvudsakligen är avsedda för svensk publik (

text: 1 kap. 3 §

text: YGL).

text: Vid en helhetsbedömning anser Justitiekanslern att det aktuella programmet har sådan tydlig och väsentlig koppling till Sverige att YGL är tillämplig. Justitiekanslern är därför behörig att pröva förtalsanmälan avseende sändningen av programmet i Kanal 5.

text: Såvitt framkommit sändes programmet under år 2024. Allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott i program ska väckas inom sex månader från det att programmet sändes (

text: 7 kap. 3 § första stycket 1

text: YGL). Av utredningen i ärendet framgår inte något annat än att mer än sex månader har förflutit sedan programmet sändes. Det innebär att allmänt åtal inte längre kan väckas. Någon förundersökning ska därför inte inledas.

text: Tillhandahållande på webbplatsen www.discoveryplus.com

text: Innehållet på internet faller i princip utanför YGL:s tillämpningsområde. Om det finns ett utgivningsbevis för en webbplats eller om den tillhandahålls av ett medieföretag eller liknande kan den dock omfattas av grundlagsskydd enligt den s.k. databasregeln (

text: 1 kap. 4 §

text: YGL).

text: Justitiekanslern har hos Mediemyndigheten kontrollerat att det inte finns något utgivningsbevis för webbplatsen. Av de uppgifter Justitiekanslern har tillgång till framgår att webbplatsen tillhandahålls av ett företag som ingår i en koncern som tillhandahåller medietjänster, bl.a. Kanal 5 via satellitsändning. Det anmälda innehållet på webbplatsen är såvitt framkommit av utredningen i ärendet detsamma som sänts i Kanal 5 och omfattas, som konstaterats ovan, av YGL:s regler. Redan det förhållandet får anses utgöra en sådan tillräcklig anknytning till Sverige som är en förutsättning för att YGL ska vara tillämplig även på tillhandahållandet av programmet på den aktuella databasen.

text: Det sagda får, anses innebära att automatiskt grundlagsskydd enligt databasregeln gäller för det anmälda innehållet. Justitiekanslern är därmed behörig att pröva förtalsanmälan i denna del.

text: Den anmälda dokumentärserien förefaller alltjämt vara tillgänglig för uppspelning på webbplatsen. Preskription har därmed inte inträtt (

text: 7 kap. 3 § första stycket 2

text: YGL).

text: Åtal för förtal ska, enligt

text: 5 kap. 5 § brottsbalken

text: , normalt väckas av den som har utsatts för brottet (enskilt åtal). Endast i undantagsfall, om det anses påkallat från allmän synpunkt, får åklagare väcka åtal för förtal (allmänt åtal).

text: Uppgifterna i anmälan ger inte underlag för bedömningen att åtal är påkallat från allmän synpunkt. Förundersökning ska därför inte inledas.

text: Detta beslut innebär inte något ställningstagande i frågan om ett förtalsbrott har begåtts och påverkar inte anmälarens möjlighet att själv väcka enskilt åtal.

type: avgorande


title: Justitiekanslern uttalar kritik mot Lunds universitet för brister i diarieföringen av vissa ärenden m.m.

text: Justitiekanslerns beslut

text: Ärendet

text: Tidigare års ärendeförteckningar

text: Vid granskningen av de ärendeförteckningar som Lunds universitet har lämnat under de senaste åren har Justitiekanslern gjort iakttagelser som tyder på att diarieföringen av olika ärenden inte skötts tillfredsställande.

text: I beslut år 2013 uttalade Justitiekanslern kritik mot Lunds universitet för sådana brister (JK:s dnr

text: I samband med granskningarna år 2014 och 2015 fann Justitiekanslern att brister kvarstod, bestående främst i att ärenden inte avslutats trots att så borde kunnat ske och att vidtagna åtgärder inte i ärendena ofta inte har registrerats. Ett relativt omfattande arbete pågick dock hos universitetet för att åtgärda brister vid diarieföringen, bl.a. i form av utbildning och informationsspridning inom organisationen. Därtill planerade universitetet att genomföra ett kvalitetssäkringsarbete innefattande bl.a. periodiska avstämningar som skulle koordineras på central nivå. Mot bakgrund av det pågående förbättringsarbetet fann Justitiekanslern, trots bristerna, inte skäl att uttala kritik mot universitetet vid granskningarna 2014 och 2015. Justitiekanslern framhöll dock att en utgångspunkt var att universitetet skulle fullfölja och följa upp de pågående och planerade insatserna.

text: I ett beslut år 2016 uttalade Justitiekanslern åter kritik mot universitetet (JK:s dnr

text: ). Vid sin inledande granskning det året noterade Justitiekanslern bl.a. att ett relativt stort antal ärenden avseende omprövning av betyg stod öppna och att ingen åtgärd hade registrerats i dem. Efter förfrågan lämnade universitetet upplysningar av innebörden att de aktuella ärendena på grund av bristande rutiner, sjukskrivningar och tidsbrist inte hade registrerats på ett korrekt sätt. I samtliga fall hade beslut redan fattats och ärendena pärmsatts utan att detta registrerats. Rutinerna på institutionen hade dock ändrats så att hanteringsbristerna inte skulle upprepas. Det pågick alltjämt ett arbete hos universitetet som innefattande periodiska avstämningar utförda av den centrala registraturen samt ett informations och utbildningsarbete.

text: Justitiekanslern konstaterade i skälen för sitt kritikbeslut att det under flera år förekommit brister i Lunds universitets diarieföring, bestående bland annat i att ärenden inte har avslutats trots att så borde kunnat ske och att vidtagna åtgärder i ärendena ofta inte har registrerats. Eftersom brister även nu hade upptäckts i det nämnda avseendet, och detta berott bl.a. på otillräckliga rutiner, kunde universitetet trots sitt förbättringsarbete inte undgå kritik.

text: Granskningen av årets ärendeförteckning

text: Lunds universitet har under våren 2017 kommit in med en förteckning över de ärenden som har kommit in till myndigheten före den 1 juli 2016 men som inte hade avgjorts vid 2016 års utgång.

text: I samband med att ärendeförteckningen gavs in till Justitiekanslern lämnade universitet följande upplysningar. Myndighetens dokumenthanteringsplan har uppdaterats två gånger under 2016 varvid ett antal nya ärende- och handlingstyper kartlagts och införlivats i den. Universitetets centrala registratur har utfört regelbundna kontroller i diariet, främst under hösten 2016. Universitetet har under 2016 genomfört fyra obligatoriska utbildningstillfällen för registratorer med totalt 49 deltagare. Därtill har 159 personer genomgått webbaserad utbildning for att få bli handläggare i diariet. Handläggarutbildningen är for närvarande under uppdatering och vidareutveckling. Ett tidigare vilande internt nätverk för sektions- och fakultetsregistratorer har åter aktiverats, med regelbundna informations- och diskussionsträffar som följd.

text: Efter en första granskning av årets ärendeförteckning begärde Justitiekanslern kompletterande upplysningar beträffande ett urval av ärenden. De efterfrågade ärendena hade det gemensamt att de avsåg förhållanden mellan universitetet och enskilda, samt (utom i ett fall) att den senaste åtgärd/inkomna handling som angetts i förteckningen hänförde sig till år 2015 eller tidigare. Enligt Justitiekanslerns begäran skulle upplysningarna ge en allmän förståelse för vad de olika ärendena avsåg och hur de handlagts, samt innefatta uppgift om varför ärendena alltjämt pågick vid 2016 års utgång. Lunds universitet gav följande svar.

text: ” P 2014/237 Förlängning av anställning som forskare Felregistrering i diariet, ärendet är nu makulerat.

text: P 2014/375 Anställning som adjungerad professur i klinisk genetik Anhållan återtogs 2014-03-12 och ärendet avslutades på pappret men man glömde att avsluta ärendet i diariet. Ärendet är nu avslutat.

text: P 2014/2743 Anhållan om att utses till docent i kemi, inriktning fysikalisk kemi Handläggningen av detta ärende omfattar sakkunniggranskningar, provföreläsningar samt docenturnämndens egna överväganden. Nämnden fann att ansökan inte skulle skickas för extern granskning förrän en vetenskaplig artikel hade blivit publicerad. Sökanden gick därefter på lång föräldraledighet och har, trots påminnelser, inte inkommit med något nytt material till nämnden så att docentprövningen kunnat gå vidare.

text: P 2014/3640 Anhållan om befordran till professor vi Institutionen för experimentell medicinsk vetenskap Anhållan om befordran inkom 2015-11-13 och beslut togs 2016-04-07. Ärendet har inte avslutats i tid på grund av tidsbrist. Ärendet är nu avslutat.

text: P 2015/338 Begäran om entledigande som forskningsingenjör vid fysiska institutionen – [Viss anställds namn] Ärendet avser ansökan om entledigande inför ålderspension. Ytterligare ett ärende har öppnats innehållande ett avtal mellan universitetet och den anställde. Det ärendet är avslutat men man har missat att stänga detta ärende. Ärendet är nu avslutat.

text: P 2015/621, -1490, -2560 och -3303 Ansökan om statlig pensionsförmån, ålderspension Ärendena har inte avslutats då man inväntat beslut från SPV, ärendena är idag avslutade personerna har gått i pension.

text: P 2015/2350, P 2015/3172 Ansökan om statlig pensionsförmån, ålderspension Dessa var felregistreringar från början. De är nu makulerade.

text: P 2015/2763 Ansökan om befordran till professor i kardiologi med särskild inriktning mot kärlforskning Handläggaren är inte längre anställd på Lunds universitet och på grund av bristande överlämning blev ärendet inte avslutat. Ärendet inleddes 2015-09-11 och resulterade i ett anställningsbeslut daterat 2016-05-26. Dessvärre har handläggaren inte registrerat de senare handlingarna och heller inte avslutat. Ärendet är nu komplett och avslutat.

text: P 2015/2851 Angående material på återlämnad dator En före detta anställd hävdar upphovsrätt till allt material på den dator hon lämnade ifrån sig då anställningen upphörde. Skrivelsen kräver inget svar, den meddelar bara ett ställningstagande. Efter genomgång av innehållet i datorn konstaterades det att universitetet inte skulle använda något av det som fanns i den. Handläggaren betraktar ärendet som avslutat vid årsskiftet 2015/2016 men på grund av hög arbetsbelastning blev det inte avslutat. Ärendet är nu avslutat.

text: P 2015/3229 Ansökan om statlig pensionsförmån, ålderspension Beslut har inkommit från SPV men handläggaren har glömt att avsluta. Ärendet är nu avslutat.

text: P 2015/3346 Ansökan om entledigande Anställd ansöker om att få bli entledigad från sin tjänst för att gå i pension. Beslut togs om entledigande men den anställde valde senare att skjuta upp sitt pensionsuttag. Ärendet är nu avslutat.

text: P 2015/3457 överklagande av universitetets beslut om anställning Ärendet gick till Överklagandenämnden och drog ut på tiden, ej avslutat vid 2016 års utgång på grund av tidsbrist. Ärendet är nu avslutat.

text: V 2015/2199 Inkommen skrivelse Ärendet initierades utifrån en skrivelse från en dåvarande professor vid universitetet och samlar de fortlöpande skrivelser som inkommit samt svar på dessa. Professorn har sedermera stämt universitetet och dom inväntas.

text: STUD 2015/6339, -6341, -6342, -6343, -6344 och -6345 Tillgodoräknanden, doktorand Ärenden avser tillgodoräknanden som fortlöpande kommer in under utbildningens gång. Ärendena kommer att stängas när kurserna för doktorandexamen är klara.

text: PEPA 2013/537 Begäran om utlämnande av allmänna handlingar avseende PEPA 2013/194, PEPA 2013/181, PEPA 2013/145, PEPA 2013/139, PEPA 2013/124, PEPA 2013/66, PEPA 2013/20 Detta ärende avser begäran om handlingar i rekryteringsärenden. Handlingen i ärendet är makulerad samma dag som den inkom pga registrering i fel serie men ärendet har inte makulerats. Nytt ärende har öppnats samma dag, 2013-06-25, i korrekt serie, begäran har handlagts och ärendet avslutats 2013-06-26. Hela denna serie är för övrigt avslutad per 2013-12-31.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: (OSL) ska allmänna handlingar som huvudregel registreras så snart de har kommit in till eller upprättats hos en myndighet. Brister i det avseendet kan innebära att offentlighetsprincipen motverkas, eftersom allmänheten inte får kännedom om vilka handlingar som finns i ärendena och om ärendena har avslutats eller inte.

text: En god diarieföring är en förutsättning för en fungerande intern kontroll av verksamheten. Genom att löpande kontrollera vilka ärenden som är öppna i diariet kan både ledningen och enskilda handläggare se om något ärende inte har avslutats trots att så borde ha skett.

text: Ett universitet är en myndighet i den mening som avses i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och OSL. Det ankommer på universitetet som myndighet att svara för att allmänna handlingar diarieförs. Det finns inget som hindrar att universitetet delegerar till interna organ inom detsamma, t.ex. enskilda institutioner, att föra egna diarier över sådana allmänna handlingar som kommit in till institutionen eller som upprättats där. Ytterst är det dock en fråga för den centrala ledningen att se till att det finns rutiner för att säkerställa en korrekt diarieföring.

text: Som framgått har det under flera år förekommit brister i Lunds universitets diarieföring, bestående bland annat i att ärenden inte har avslutats trots att så borde kunnat ske och att vidtagna åtgärder i ärendena ofta inte har registrerats. Universitetet har bedrivit – och bedriver – ett arbete för att komma tillrätta med detta. I sitt beslut avseende förra årets granskning konstaterade Justitiekanslern att universitetets förbättringsarbete verkade ha lett både till att flera öppna ärenden har kunnat avslutas och att åtgärder nu registreras i högre utsträckning än tidigare, vilket var positivt.

text: Vid granskningen av årets ärendeförteckning har det dock åter upptäckts väsentliga brister beträffande registrering av åtgärder och avslut av ärenden. I det urval som Justitiekanslern valt att ställa frågor om, har sådana brister förelegat i nästan samtliga ärenden. Således har avslut av ärenden i flera fall underlåtits på grund av glömska eller ”tidsbrist” och ursprungligen felregistrerade ärenden i vissa fall funnits kvar i diariet under lång tid. I flertalet av de efterfrågade ärendena framstår det också som att handlingar kommit in eller åtgärder vidtagits som inte registrerats.

text: Att brister förekommit med en sådan hög frekvens i de ärenden som Justitiekanslern ställt frågor om framstår som i viss mån överraskande mot bakgrund av de förbättringsåtgärder som universitetet beskrivit att det vidtagit, innefattande bl.a. regelbundna kontroller av diariet utförda från universitetets centrala registratur. Universitetet kan inte undgå kritik för bristerna.

text: Det som kommit fram vid granskningen ger således vid handen att de åtgärder som universitetet vidtagit inte har varit tillräckliga för komma till rätta med de brister i diarieföringen som Justitiekanslern vid flera tillfällen påtalat. Justitiekanslern utgår från att universitetet kommer att fortsätta – och anpassa – sitt arbete för att förbättra diarieföringen. Universitetet bör i samband med att ärendeförteckningen överlämnas hit nästa år redogöra för det arbetet.

text: Med detta beslut avslutas granskningen av årets ärendeförteckning.


title: Rättssäkerheten i brottmål

text: Justitiekanslern startar ett tillsynsprojekt om rättssäkerheten i brottmål. Syftet är att undersöka om rättssäkerheten är tillräckligt väl tillgodosedd i brottmålsprocessen hos polis, åklagare och domstolar. Det skall undersökas om förfarandet i verkligheten fungerar som lagstiftaren har avsett eller om det finns brister. Undersökningen skall i huvudsak ta sin utgångspunkt i ett antal avslutade brottmål där personer har frikänts efter att först ha dömts för det brott som de har misstänkts för. Visar genomgången att det finns påtagliga brister, skall det diskuteras hur dessa kan åtgärdas.

text: För genomförandet tillsätts en projektgrupp under ledning av professor Hans-Gunnar Axberger.

text: Undersökningen skall redovisas till Justitiekanslern senast den 31 december 2005.

text: Kostnaderna för projektet beräknas till 1 500 000 kr och skall belasta Justitiekanslern.


title: Remissyttrande över promemorian Effektivare regler om förverkande av fordon vid trafikbrottslighet (Ds 2004:24)

text: Inledning

text: I promemorian finns förslag till ändringar i lagen (

text: ) om straff för vissa trafikbrott. Förslagen gäller reglerna om förverkande av fordon som har använts vid brott enligt lagen. Vid sidan av den nuvarande fakultativa bestämmelsen i

text: 7 §

text: föreslås föreskrifter om att förverkande skall ske om vissa förutsättningar är uppfyllda, bl.a. att fordonet vid tidpunkten för brottet hade ett värde av högst en fjärdedel av då gällande prisbasbelopp. Förverkande skall kunna ske även om fordonet inte tillhör den person som har använt fordonet vid brottet. Vid beslag med anledning av att fråga uppkommit om förverkande enligt de nya reglerna skall det finnas en möjlighet att förstöra eller sälja fordonet om vården av detta är alltför kostsam. Om i ett sådant fall beslaget hävs sedan fordonet har förstörts eller sålts, skall ersättning av allmänna medel utgå till den drabbade.

text: Obligatoriskt förverkande

text: Som angetts innebär förslaget att förverkande av ett fordon skall ske i vissa fall där fordonet har använts vid ett trafikbrott. Det är således fråga om ett obligatorium, låt vara att det skall ske en prövning av om förverkandet skulle vara uppenbart oskäligt.

text: En väsentlig fråga i samband med att man överväger ett införande av sådana regler som nu föreslås är - som framgår av promemorian - hur egendomsskyddet enligt den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande rättigheterna och enligt

text: regeringsformen

text: är att förstå i sammanhanget. I ärendet måste givetvis denna fråga analyseras i grund, men jag avstår från att gå in på denna. Mina synpunkter i det följande skall således läsas mot denna bakgrund.

text: De föreslagna nya reglerna har en annan utgångspunkt än den nuvarande regeln: Den bestämmelse som nu finns i 7 § trafikbrottslagen är sålunda tillämplig under förutsättning bl.a. att förverkandet behövs för att förebygga fortsatt trafikbrottslighet (om det brottsförebyggande syftet, se prop. 1986-87:81 s. 4 f. och 11 samt prop. 1993-94:44 s. 50 f.). De föreslagna nya reglerna däremot avser fall där fordonet har icke ringa brister från trafiksäkerhetssynpunkt och har ett relativt lågt värde samt har använts vid brott enligt lagen. Men någon bedömning av om förverkandet behövs av brottsförebyggande skäl skall inte göras.

text: Som kommer att framgå i det följande menar jag att den föreslagna nyordningen är alltför långtgående och inte bör genomföras.

text: Trafiksäkerheten m.m.

text: Enligt promemorian talar trafiksäkerhetsskäl för - med den i promemorian använda terminologin - effektivare regler om förverkande (s. 48 f.).

text: Det framstår naturligtvis som angeläget att på olika sätt förbättra trafiksäkerheten. Mot bakgrund av de upplysningar som åklagarväsendet och polisväsendet har lämnat i ärendet kan det inte heller betvivlas att de fordon som används vid brott enligt trafikbrottslagen ofta är i ett mindre tillfredsställande skick från trafiksäkerhetssynpunkt.

text: Enligt min mening kan det dock allmänt sett göras gällande att problemet med användningen av mer eller mindre trafikfarliga fordon inte bör leda till utökade möjligheter till förverkande utan bör mötas med andra åtgärder t.ex. inom ramen för lagstiftningen om fordons skick. Förverkande bör sålunda användas endast för att förebygga brott eller förhindra vinning av brott. Syftet med förverkandepåföljden bör inte blandas samman med trafiksäkerhetsaspekter på det sätt som skett i förslaget.

text: Om utgångspunkten likväl skulle vara att förverkande skall användas för att förhindra fortsatt användning av trafikfarliga fordon kan man undra varför åtgärden skulle begränsas till fordon med lägre värden. Även om ett fordon har ett högt värde talar nämligen trafiksäkerhetsskäl ofta för ett förverkande. Från denna synpunkt ter det sig godtyckligt och inte sakligt motiverat att underlåta förverkande av trafikfarliga fordon vars värde överstiger den föreslagna gränsen om ett fjärdedels basbelopp.

text: Vidare kan man inte komma ifrån att en bestämmelse som den föreslagna slår på ett något godtyckligt sätt mot personer som inte har råd att skaffa sig en fin bil.

text: Förverkande hos annan än ägaren

text: I promemorian framförs uppfattningen att de nuvarande reglerna om förverkande enligt trafikbrottslagen inte är tillräckligt effektiva. Det handlar särskilt om fall där det enligt vad som anförs finns ett uppenbart behov av förverkande men förutsättningen att den som har begått trafikbrottet äger fordonet inte är uppfylld (s. 47). Frågan om vem som äger fordonet vållar sålunda ofta praktiska problem. Svårigheten att vid trafikbrott utreda vem ett fordon tillhör skulle enligt promemorian kunna minska om de föreslagna reglerna infördes. De nya reglerna torde, anges det, försvåra för personer att återfalla i trafikbrottslighet, vartill kommer att det kan antas att reglerna skulle ha en viss avhållande effekt. Mot bl.a. den bakgrunden borde förverkande kunna ske i vissa fall oavsett vem fordonet tillhör (s. 48 f.).

text: I

text: 36 kap. 5 § brottsbalken

text: finns bestämmelser om hos vem ett förverkande kan ske. Bestämmelserna är tillämpliga även utanför balkens område, såvida inte annat är föreskrivet. Det innebär att bestämmelserna gäller också när fråga väcks om ett fordon skall förverkas enligt 7 § trafikbrottslagen i dess nuvarande lydelse.

text: Ett förverkande med stöd av de nya reglerna skall kunna ske även om fordonet inte ägs av gärningsmannen eller någon av de andra personkategorier som omfattas av bestämmelserna i

text: 36 kap. 5 § brottsbalken

text: , se 8 § första stycket trafikbrottslagen i den föreslagna lydelsen. Förslaget innebär sålunda ett avsteg från nu gällande ordning både på trafikbrottslagens område och på de flesta andra fält. Redan ur den synvinkeln kan förslaget te sig diskutabelt.

text: Eftersom de nya reglerna skulle innebära att frågan om vem som äger fordonet inte skulle vara av avgörande betydelse kan förslaget framstå som en förenkling, även om det förutsätts att äganderättsfrågan skall vägas in vid bedömningen av om ett förverkande är uppenbart oskäligt (jfr s. 55 f. i promemorian). På vilket sätt äganderätten skall vägas in framstår dock som något oklart, se nedan.

text: Enligt min mening finns det inte skäl att betvivla att äganderättsfrågan kan leda till svårigheter vid tillämpningen av de nuvarande reglerna. Sålunda kan det - t.ex. vid s.k. korsvist ägande, vid påståenden om att det är någon annan än användaren som äger fordonet eller i andra fall där det är oklart vem som äger fordonet - vara vanskligt att med rimliga ansträngningar reda ut att det faktiskt finns förutsättningar för ett förverkande. Det framstår såtillvida som angeläget att finna en ordning som inte alltför mycket begränsar möjligheten att förklara ett fordon förverkat när detta verkligen behövs för att förebygga fortsatt trafikbrottslighet. Jag ansluter mig alltså i princip till det grundläggande synsätt som har kommit till uttryck i promemorian, nämligen att det finns ett behov av en reform på detta område. Jag anser dock att förslaget är alltför långtgående och bl.a. av rättssäkerhetsskäl inte bör accepteras.

text: Frågan om vem som äger det fordon som har använts vid ett trafikbrott har behandlats i förarbetena till den förverkandebestämmelse som nu finns i trafikbrottslagen (se prop. 1986-87:81 s. 11 f. och prop. 1993-94:44 s. 51 f. och 71). Där framgår att lagstiftaren har avsett att frågan skall inverka vid bedömningen av om fordonet skall förverkas eller inte. Vem som är ägare till ett fordon som förverkas har betydelse även när domstolen mäter ut straff och väljer påföljd (

text: 29 kap. 5 § första stycket 8

text: och

text: 30 kap. 4 § första stycket

text: brottsbalken

text: Också inom ramen för Justitiekanslerns verksamhet har äganderättsfrågan tagits upp, se besluten av den 27 januari 1999 i ärendena med dnr

text: respektive dnr

text: . Justitiekanslern har i de besluten bl.a. framhållit att en allsidig bedömning av förverkandefrågan förutsätter att äganderättsfrågan är klarlagd. Även rättssäkerhetsaspekter gör sig gällande; som Justitiekanslern har anfört är det närmast självklart att egendom inte skall kunna förverkas utan att egendomens ägare har blivit hörd i saken och fått framföra sina synpunkter (jfr härtill rättsfallet

text: NJA 2002 s. 310

text: I promemorian föreslås vissa bestämmelser som har till syfte att, i de fall som avses med de nya reglerna, skydda ägarens rätt. Så t.ex. skall, när fråga uppkommer om förverkande av ett fordon som har använts av någon annan än den som det tillhörde vid tidpunkten för brottet, det dels kungöras att fordonet begärts förverkat, dels skickas en underrättelse om förverkandetalan till den som i vägtrafikregistret anges som fordonsägare "eller enligt vad som annars är känt äger fordonet" (se 8 § andra stycket i förslaget; jfr även 10 § om ersättning i fall där ett beslag hävs men fordonet då har förstörts eller sålts). Jag noterar att promemorian inte innehåller några närmare resonemang om i vilka fall underrättelsen skall skickas till den som i vägtrafikregistret anges som ägare och i vilka fall underrättelsen skall skickas (även) till någon annan (se s. 57 f.). Enligt min mening är denna oklarhet inte tillfredsställande.

text: Enligt förslaget skall som redan sagts den omständigheten att fordonet ägs av någon annan än den som använde det vid brottet beaktas inom ramen för frågan om ett förverkande är uppenbart oskäligt. Men det är endast i undantagsfall - när "fordonsägaren över huvud taget inte kan lastas för att hans eller hennes trafikfarliga fordon använts vid trafikbrottet" - som ett förverkande skall underlåtas på grund av att det är någon annan än ägaren som har använt fordonet vid brottet (se närmare s. 55 f. i promemorian).

text: Den i förslaget gjorda avvägningen mellan å ena sidan skyddet av ägarens intresse och å andra sidan intresset av att förverka fordon är som jag ser det inte rimlig. Dessutom framstår det som vanskligt att i enskilda fall göra bedömningen av om ett förverkande är uppenbart oskäligt eller ej. Det kan t.ex. handla om fall där ägaren har lånat ut sitt fordon till någon anhörig som därefter har gjort sig skyldig till trafiknykterhetsbrott eller s.k. smitning vid något enstaka tillfälle - är det då uppenbart oskäligt att förverka fordonet?

text: Vidare är det oklart vilka efterforskningar i ägandefrågan som polisen och åklagaren samt - sist och slutligen - domstolen förutsätts göra. Vad som sägs i promemorian ger intrycket att frågan inte skulle behöva studeras mer ingående från polisens sida i varje fall. En allsidig bedömning av själva förverkandefrågan förutsätter dock - som Justitiekanslern har uttalat i andra ärenden (se ovan) - att äganderättsfrågan är klarlagd, något som skulle gälla även vid en tillämpning av de nu föreslagna reglerna.

text: I promemorian behandlas inte heller vad följden skulle bli om äganderättsfrågan inte har klarats ut under förundersökningen eller i domstolsprocessen. Skall i ett sådant fall beslaget hävas och förverkande inte ske, eller skall tvärtom utgångspunkten vara att fordonet skall förverkas? Och om ett förverkande sker, vad skall det ha för betydelse t.ex. vid straffmätningen om man inte vet att den tilltalade äger fordonet?

text: Det bör även framhållas att det föreslagna systemet med kungörelse och underrättelse inte innebär någon garanti för att äganderättsfrågan blir klarlagd eller ens att den som civilrättsligt sett är ägare av fordonet faktiskt blir underrättad eller på annat sätt får kännedom om att förverkandefrågan har aktualiserats. En randanmärkning i sammanhanget är att uppgifterna i vägtrafikregistret om vem som är ägare av ett fordon inte har någon avgörande betydelse i civilrättsligt hänseende.

text: Åklagarmyndigheten i Göteborg har angett (s. 83 i promemorian) att det finns en bestämmelse i

text: 6 § tredje stycket narkotikastrafflagen (1968:64)

text: som i starkt sammandrag innebär att det är möjligt att förverka injektionssprutor och andra föremål som har anknytning till narkotikamissbruk oavsett vem föremålen tillhör. Denna särbestämmelse är dock enligt min mening inte något starkt argument för att införa en regel om förverkande av fordon oavsett vem detta tillhör. De föremål som avses med bestämmelsen i

text: narkotikastrafflagen

text: har knappast något legalt användningsområde medan detsamma inte kan sägas gälla beträffande ett fordon som i och för sig har använts vid brott enligt trafikbrottslagen.

text: Rätt att förstöra eller sälja fordonet

text: Ett genomförande av förslaget skulle enligt promemorian leda till den positiva effekten att polismyndigheternas kostnader för förvaring av i beslag tagna fordon skulle kunna minskas. Kostnaderna i dag står, sägs det, inte i proportion till värdet på de fordon som har tagits i beslag. I enlighet med detta föreslås en ny bestämmelse - 9 § andra stycket trafikbrottslagen - om att i beslag tagna fordon får förstöras, om vården av fordonet med hänsyn till dess värde är förenat med alltför stora kostnader. Om det finns skäl för det, får fordonet i stället säljas.

text: Enligt min bedömning är det möjligen så att kostnadsaspekten har spelat en större roll vid utformningen av förslaget än vad som framgår vid ett ytligt betraktande. Men bortsett härifrån kan den närmare innebörden av bestämmelsen i 9 § andra stycket inte anses vara klar. Vad som skall anses utgöra "alltför stora kostnader" i den föreslagna bestämmelsens mening kan sålunda diskuteras även sedan lagmotiven har studerats (s. 69 f. i promemorian). En tolkning skulle utgå från något slags abstrakt synpunkt: vad är allmänt sett en rimlig kostnad för förvaring m.m. av ett i beslag taget fordon? En annan tolkning, som möjligen är mer näraliggande, vore att bedöma kostnadsfrågan med hänsyn till polismyndighetens eller hela polisväsendets ekonomiska ställning vid den tid när bedömningen i det enskilda fallet görs. Kostnadsfrågan skulle då besvaras utifrån bl.a. vad polismyndigheten eller polisväsendet över huvud taget anses ha råd med mot bakgrund av de ekonomiska förhållandena t.ex. under det aktuella budgetåret. Om en tolkning av det senare slaget är åsyftad finns det dock risk att bedömningarna varierar över tid och kanske även mellan polismyndigheter inbördes på ett sätt som inte är tillfredsställande från rättslikhetssynpunkt.

text: Statens skadeståndsansvar

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: har staten ett ansvar för skador som har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Detta ansvar kan som bekant inträda även när det är fråga om en bedömning från en myndighets sida. Skadeståndsansvaret kan således aktualiseras t.ex. vid en tillämpning av sådana regler som föreslås i promemorian, låt vara att en bedömning av rätts- eller bevisfrågor måste vara uppenbart oriktig för att leda till ansvar (se t.ex. rättsfallet

text: NJA 1994 s. 654

text: Sammanfattande synpunkter

text: Det kan enligt min mening sättas i fråga om det finns tillräckligt underlag för slutsatsen att de föreslagna nya reglerna är den metod som bör användas om man vill komma till rätta med de svårigheter som nuvarande bestämmelser - framför allt äganderättsfrågan - ger upphov till. Enligt min uppfattning bör därför först analyseras om inte mindre ingripande åtgärder, t.ex. ökade utbildningsinsatser inom polisväsendet samt ökad samordning inom polisen och mellan polis och åklagare, är en lämpligare väg i första rummet (jfr vad Åklagarmyndigheten i Malmö och Åklagarmyndigheten i Umeå har anfört, s. 84 f. respektive s. 90 f. i promemorian). Någon analys av sådana alternativa vägar har inte presenterats i ärendet.

text: De förslag som finns i promemorian bör inte läggas till grund för en reform. Jag avstyrker således att de genomförs.


title: Sökandes rätt till religionsfrihet enligt artikel 9 i Europakonventionen har åsidosatts genom att rätten, på grund av att de bar niqab, nekade dem tillträde till de offentliga delarna av en häktningsförhandling

text: Justitiekanslern, som bedömer att diskrimineringsförbudet enligt 2 kap. 17 § disk

text: rimineringslagen (2008:567)

text: inte är tillämpligt på rättens beslut att enligt

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: neka åhörare tillträde till offentlig förhandling, avslår KA, FB och NMY anspråk på diskrimineringsersättning enligt

text: diskrimineringslagen

text: Justitiekanslern avslår KA, FB och NMY anspråk på kränkningsersättning på grund av brott.

text: Justitiekanslern konstaterar att KA, FB och NMY rätt till religionsfrihet enligt artikel 9 i Europakonventionen har åsidosatts genom att rätten, på grund av att de bar niqab, nekade dem tillträde till de offentliga delarna av en häktningsförhandling vid Göteborgs tingsrätt den 28 oktober 2011.

text: Justitiekanslern avslår KA, FB och NMY anspråk på ekonomisk ersättning för ideell skada på grund av konventionsöverträdelsen.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 28 oktober 2011 höll Göteborgs tingsrätt, före detta chefsrådmannen SW, omhäktningsförhandling mot en person som var misstänkt för förberedelse till mord. Saken var förhållandevis uppmärksammad i media men någon särskild hotbild förelåg inte och något beslut om säkerhetskontroll vid förhandlingen var inte aktuellt. Till förhandlingen inställde sig KA, FB och NMY som åhörare. Samtliga tre bar niqab. Innan förhandlingen ropades på gick expeditionsvakten O.R. in i salen för att höra om ordföranden hade några särskilda önskemål vad gällde ordningen. O.R. upplyste om att tre kvinnor som var klädda helt i svart väntade utanför och på ordförandens fråga om deras ansikten var täckta svara han ja. Ordföranden sa då att de tre kvinnorna inte fick komma in i salen. O.R. upplyste KA, FB och NMY om att ordföranden sagt att de inte fick närvara. När målet ropades på gick kvinnorna inte in i salen utan väntade utanför. Efter att åklagaren framställt sina yrkanden och den misstänkte angivit sin inställning förordnade rätten om stängda dörrar. Åklagaren utvecklade sin talan, den misstänkte hördes och parterna slutförde sin talan. Rätten förordnade därefter att förhandlingen åter var offentlig. I samband därmed gick KA, FB och NMY in i salen. Ordföranden bad dem lämna salen och när så skett avkunnades beslut och förhandlingen avslutades.

text: KA, FB och NMY gjorde en polisanmälan och anmälde också det inträffade till Diskrimineringsombudsmannen (DO). Med anledning av artiklar angående händelsen i bl.a. Göteborgs-Posten och Dagens Nyheter beslutade Riksdagens ombudsmän (JO) att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Vice riksåklagaren KS beslutade den 18 november 2011 att inleda förundersökning mot SW angående tjänstefel. Den 20 mars 2012 beslutade hon att lägga ner förundersökningen med hänvisning till att det inte längre fanns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats. (Åklagarmyndighetens ärende ÅM 2011/7130).

text: Efter att ha inhämtat yttrande från Göteborgs tingsrätt beslutade DO den 14 juni 2012 att avsluta ärendena där (DO:s ärenden ANM 2011/1760, 1761 och 1763). DO angav följande skäl.

text: Bestämmelser som beslutet grundar sig på

text: Diskrimineringslagen (2008:567)

text: , DL, förbjuder diskriminering som har samband med kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning och ålder.

text: Domstolsväsendet omfattas av diskrimineringsförbudet endast när dess företrädare bistår allmänheten med upplysningar, vägledning, råd eller annan sådan hjälp, eller på annat sätt i anställningen har kontakter med allmänheten. Detta framgår av 2 kap. 17 § DL.

text: DO:s bedömning

text: DO:s prövning av din anmälan mot Göteborgs tingsrätt är begränsad till om domstolens agerande i något avseende brutit mot

text: diskrimineringslagen

text: . Frågan om domstolens agerande har varit förenligt med de regler som i övrigt gäller för verksamheten är föremål för prövning hos Justitieombudsmannen.

text: Av ordalydelsen och förarbetena till det aktuella diskrimineringsförbudet i 2 kap. 17 § DL framgår att förbudets räckvidd är begränsat. Avsikten är att förbudet ska gälla den anställdes uppträdande och språkbruk men inte sådant som hur hon eller han tolkar och tillämpar en bestämmelse eller över huvud taget bedömningar som görs eller åtgärder som hon eller han vidtar för att fullgöra åligganden som följer av anställningen (proposition 2007/2008:95 s. 285 f).

text: Lagen skiljer alltså mellan bedömningar som den anställde gör och uppträdande vid hanteringen av ett ärende. Enligt DO:s bedömning är det därför tveksamt om förbudet mot diskriminering är tillämpligt på domares bedömning och beslut att neka er tillträde på grund av er klädsel.

text: Du har också anmält att du och dina vänner fick ett dåligt bemötande i övrigt av domstolens företrädare. Berörda personer vid tingsrätten har uppgett att ni har fått ett neutralt bemötande. De övriga personer som var närvarande och som DO har talat med har inte kunnat styrka att domstolens företrädare har uppträtt otrevligt.

text: Sammantaget ger utredningen inte tillräckligt stöd för att domstolens företrädare har brutit mot

text: diskrimineringslagen

text: . Ditt ärende avslutas därför.

text: Detta beslut går inte att överklaga. Om du själv vill driva ditt ärende vidare till domstol kan du väcka talan i tingsrätt.

text: JO granskade handlingarna i Åklagarmyndighetens och DO:s ärenden och inhämtade ett kompletterande yttrande från rättens ordförande. SW anförde hos DO respektive JO sammanfattningsvis följande angående det inträffade.

text: Händelsen

text: Jag blev sent på em den 27 oktober ombedd att morgonen därpå ta en omhäktningsförhandling. Jag ögnade igenom akten. Det hade inte förordnats om säkerhetskontroll men stängda dörrar verkade bli aktuellt.

text: Strax före påropet kl. 09.00 fick jag av expeditionsvakten O.R. veta att det fanns åhörare utanför och att några av dem var maskerade så att inget annat än deras ögon syntes. Jag förklarade då för O.R. att inga helt maskerade personer skulle släppas in. För det beslutet är jag ensam ansvarig även om O.R. fick framföra saken till de berörda. Målet ropades på och ett antal personer kom in, dock inga maskerade. Förhandlingen var till en början offentlig. Därefter följde en ca 45 minuter lång del bakom stängda dörrar. Avkunnandet av häktningsbeslutet skulle sedan ske offentligt. När den häktade och ett antal åhörare kommit in kom även tre helt maskerade personer in i salen för att sätta sig på första bänk. Jag vet inte om det var samma personer som en timme tidigare varit utanför salen. Jag förklarade två gånger att helmaskerade personer inte tilläts inne i salen. Ingen av besökarna reagerade. Jag försökte då med en gest visa att de skulle gå ut. Då inte heller detta resulterade bad jag notarien ringa efter en expeditionsvakt. Försvararen yttrade något varefter även den häktade – trots sina restriktioner – sade något till åhörarna. Detta löste saken och de tre maskerade personerna gick ut. Beslutet om omhäktning avkunnades.

text: Kommentar

text: Jag eftersträvar alltid största möjliga öppenhet vid offentliga förhandlingar. Att en förhandling är offentlig är dock inte samma sak som att alla har rätt att närvara.

text: Många personer tvingas att infinna sig vid rättegångar, ofta mot sin vilja. Vissa måste dessutom medverka i processen. Resultatet av en domstolsförhandling kan för parter bli mycket ingripande. Det rättsliga förfarandet är omgärdat av en mängd regler. En rättssal är därför inte vilken samlingslokal som helst. Ordning och säkerhet har prioritet.

text: Enligt

text: 5 kap. 9 §

text: RB ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och meddela de ordningsregler som behövs. Bestämmelsen innehåller således inga andra begränsningar än behovet. Mycket kan inträffa under en förhandling. Regler som jag med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB i praktiken tillämpar kan vara följande. Kaffe lämnas utanför, hamburgare likaså, mobiler avstängda, gärna mössa av (efter JO:s uttalande 2006 dock ej huvudbonader med religiös innebörd), inget störande prat, inga högljudda kommentarer, ingen kommunikation mellan åhörare och den som kanske är häktad med restriktioner, jackor och väskor tas med ut vid pauser och under rättens överläggning, åhörare ska sitta kvar till den häktade förts ut (önskemål från transporttjänsten). Listan kan göras längre. Allt detta är givetvis inte lika viktigt men det genomgående syftet med sådana ordningsregler är att respekten för domstolen och domstolsprocessen ska upprätthållas men också – och framför allt – att en förhandling ska kunna genomföras på ett lugnt och rättssäkert sätt. Jag har aldrig stött på större problem i dessa frågor.

text: Jag godtar valfri klädsel i rättssalen men steget därifrån till att tillåta hel maskering av ansiktet anser jag vara för långt. Häri ligger en avgörande skillnad och där vill jag dra gränsen.

text: Varför det då?

text: Som flera andra domare tillämpar jag med stöd av

text: 5 kap. 2 §

text: RB en femtonårsgräns för tillträde till förhandlingen. Det skulle vara omöjligt att göra en bedömning av en åhörares ålder om inte ansiktet syntes. Vidare är det ganska vanligt med störande inslag från åhörare. I regel räcker det med en tillsägelse eller två men ibland blir man tvungen att visa ut den som stör. Vid svårigheter att identifiera den störande kan resultatet bli att fel person ombeds lämna salen. Alternativet att alla får gå ut är naturligtvis oacceptabelt. Det förekommer också att den som utvisats försöker att åter ta sig in i salen och då gärna i samband med någon paus. Rättens ordförande måste därvid ha i vart fall en chans att känna igen den aktuella personen. Annars blir utvisningen ett skämt. Detta är några exempel där ordningen i rättssalen kräver att man kan se åhörarens ansikte.

text: Andra situationer är de som regleras i 36 kap. 18 § och 37 kap. 3 § RB (vittnes, parts eller målsägandes rädsla för en närvarande person.). Sådana situationer har på senare tid blivit allt vanligare. Om vittnet, parten eller målsäganden fråntas möjligheten att se och känna igen de närvarande begränsas förhörspersonens rättigheter, vilket också kan gå ut över själva förhöret. Då är det inte bara en fråga om ordning utan en fråga om rättssäkerhet.

text: Jag anser således att såväl ordningen som rättssäkerheten gagnas av att hel maskering inte tillåts. Ordningsregeln behövs.

text: Anmälarna för in religiösa dimensioner i denna fråga och menar sannolikt att jag diskriminerat dem på grund av deras religion. Jag bestrider bestämt att så är fallet. Jag visste inte vilka de aktuella personerna var. Jag visste inget om deras kön, ålder, etnicitet, religion eller kultur. Enligt O.R. uppgav de som enda förklaring att de själva valt att gå klädda som de gjorde och framförde detta på felfri svenska. Utrymmet för missförstånd bör därför ha varit minimalt. Om religiös tillhörighet trots det skulle tillmätas betydelse så åberopade de aktuella personerna själva inte något i den delen och om religion och kultur får man från det allmännas sida inte fråga (

text: 2 kap. 2 § regeringsformen

text: och JO 2007/08 sid. 30). Då skulle det för rätten återstå att gissa, vilket är en bräcklig grund för ett beslut.

text: Min tillämpning av

text: 5 kap. 9 §

text: RB tog enbart sikte på en enda och mycket konkret omständighet – den faktiska, fysiska maskeringen. De ordningsregler jag tillämpar är generella och lika för alla. Hade åhörare täckt sitt ansikte med skidglasögon, MC-hjälmar eller – med den aktuella tidpunkten i åtanke – halloweenmasker hade mitt beslut blivit detsamma. Jag tror ingen betvivlar detta och ingen hade invänt. Att ordningsregeln nu träffade personer som dolt sitt ansikte med tyg betyder inte att dessa diskriminerats. Om jag gjort undantag för den formen av maskering hade jag tydligt ägnat mig åt särbehandling. Lika behandling kan knappast vara diskriminering.

text: Visst, jag kunde ha gjort det bekvämt för mig och låtsats som att jag inte såg maskeringarna men så arbetar inte en seriös domare. Därför kunde jag inte underlåta att fatta ett beslut i denna eldfängda fråga. Vad jag efteråt funderat på är om jag själv borde ha gått utanför skalskyddet och förklarat min ståndpunkt för de berörda. Dock var jag i det första läget strängt upptagen med att försöka få kontakt med åklagaren via en krånglande videolänk. I det andra läget var målet redan påropat och parterna på plats i salen.

text: Anmälarna påpekar att de tidigare varit närvarande vid häktningsförhandlingar utan problem. Jag betvivlar inte detta. Domare kan hantera vida bestämmelser olika, vilket för en utomstående kan förefalla märkligt. Det vore bra om DO, JO eller annan gjorde rättsläget glasklart.

text: Jag hänvisar till mitt yttrande till lagmannen och DO daterat 2011-11-09. När det denna gång är JO som begär upplysningar kan jag tillägga följande. JO uttalar i ärendet om den stickade kalotten (2007/08 s. 30) att det är rättens ordförande som i varje enskilt fall ska bedöma om ett ingripande bör ske men att det inte är möjligt att med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB meddela vilka föreskrifter som helst. Jag håller med om detta. Nu är dock maskeringsfrågan inte en detalj vilken som helst. Frågan om maskering i allmänna sammanhang har, till skillnad från regler om klädsel, sådan dignitet att den t o m har blivit föremål för särskild lagstiftning (maskeringsförbudslagen). Föreskrifter om maskering inne i en rättssal bör mot den bakgrunden höra till de frågor som kan regleras med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB.

text: Sedan mitt beslut den 28 oktober 2011 väckt uppmärksamhet har jag kontaktats av flera åklagare och advokater. Av dessa har samtliga uttalat att de ansåg mitt beslut riktigt. Även ett stort antal domare har hållit med mig. När nu åsikterna bland domare tycks gå isär kan jag bara konstatera att det inte är ovanligt att domare har olika uppfattning i rättsliga frågor.

text: Låt mig till sist ge ett exempel ur verkligheten. För ett par veckor sedan hade jag huvudförhandling i ett mål som rörde mycket grov brottslighet. Två av aktörerna uttalade rädsla och vägrade yttra sig om vissa andra personer fanns i salen. Eftersom de hade svårt att peka ut de aktuella personerna begärde de att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar, vilket jag inte ville bifalla. Så småningom lyckades aktörerna dock identifiera tre män på åhörarplats och saken löstes genom att dessa tre accepterade att lämna rättssalen under förhören med de två aktörerna. Förhandlingen och förhören kunde då genomföras så offentligt och rättssäkert som möjligt. Detta hade inte blivit fallet om åhörarna varit maskerade.

text: I beslut den 22 oktober 2012 uttalade JO kritik mot SW (JO:s dnr 5483-2011). JO anförde bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att de kvinnor som inte fick vara åhörare vid förhandlingen bar en traditionell dräkt som täckte kroppen och större delen av ansiktet, dock inte ögonen.

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) ska domstolsförhandlingar som huvudregel vara offentliga. Denna princip är grundlagsskyddad i 2 kap. 11 § andra stycket

text: regeringsformen

text: (RF). Vid tillkomsten av den bestämmelsen förklarade föredragande departementschefen att regeln utgör en värdefull komplettering av den allmänna informationsfriheten. Enligt vad han angav fungerar den insyn i domstolarnas verksamhet som möjliggörs genom förhandlingsoffentligheten indirekt som en garanti för att också övriga principer som kännetecknar en rättsstat efterlevs av domstolarna (se

text: prop. 1975/76:209 s. 127

text: ). Offentlighetsprincipen innebär bl.a. rätt för var och en att vara åhörare vid domstolsförhandlingar utan att behöva uppge sitt namn (JO 1976/77 s. 27). Enligt

text: 2 kap. 20 §

text: RF får offentligheten vid en domstolsförhandling begränsas genom lag.

text: Enligt

text: 5 kap. 9 §

text: RB ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de ordningsregler som behövs. Ordföranden får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Bestämmelsen kan alltså användas för att begränsa offentligheten vid domstolsförhandlingar.

text: Det går inte att ställa upp några allmängiltiga regler för i vilka fall rätten kan ingripa med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Vad som ska anses ordningsstörande eller innebära ett otillbörligt beteende i rättssalen måste i stället bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , 1 april 2012, Zeteo, kommentar till

text: 5 kap. 9 §

text: ). Det vilar således ytterst på rättens ordförande att i varje enskilt fall bedöma om ett ingripande av ordningsskäl bör ske.

text: Även en persons klädsel kan i och för sig aktualisera en tillämpning av

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Den tidigare chefsjustitieombudsmannen CE har dock i ett beslut uttalat att i förhandlingsoffentligheten ligger bl.a. att åhörare självfallet i princip kan vara klädda som de själva önskar. Han konstaterade emellertid vidare att bestämmelsen bör kunna tillämpas även i sådana fall där en åhörare är klädd – eller oklädd – på sådant sätt att det med fog kan göras gällande att han eller hon därigenom stör ordningen i rättssalen, men framhöll att det här inte kan vara fråga om annat än fall av ren undantagskaraktär. Det kan exempelvis bli aktuellt att visa ut en åhörare ur rättssalen om hans eller hennes klädsel är av sådant slag att den skulle kunna medföra ansvar för förargelseväckande beteende eller hets mot folkgrupp (JO 1998/99 s. 53).

text: Beslutet visar att det inte är möjligt att med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB meddela vilka föreskrifter avseende klädsel som helst. Rätten att meddela föreskrifter inskränker sig till situationer där det är fråga om mer konkreta eller tydliga hot mot ordningen i rättssalen såsom att rätten t.ex. förbjuder klädsel vars bärande är straffbart (Henrik Edelstam, Offentlighet och sekretess i rättegång, s. 236).

text: SW har åberopat att det förhållandet att kvinnornas ansikten var täckta störde ordningen i rättssalen och att han därför med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB hade rätt att neka dem tillträde och sedermera visa ut dem från rättssalen. SW har i yttrande till DO och kompletterande yttrande till JO redogjort för sin syn på olika situationer då det förhållandet att en person bär t.ex. niqab kan innebära att ordningen i en rättssal störs. Det är klart att det går att tänka sig olika situationer när rätten kan bli tvungen att ingripa. Men risken för eventuella framtida svårigheter kan naturligtvis inte åberopas till stöd för vilka förebyggande åtgärder som helst.

text: Enligt min mening fanns det alltså inte stöd i

text: 5 kap. 9 §

text: RB för SW:s beslut att förbjuda kvinnorna att åhöra de offentliga delarna av häktningsförhandlingen. SW förtjänar därför kritik för sitt agerande. SW:s handlande kan diskuteras även från en annan utgångspunkt. Mitt hittillsvarande resonemang har utgått från bestämmelser som skyddar rättegångens offentlighet. De fyra kvinnornas anmälan till DO tar i stället sikte på att de själva ansett sig diskriminerade och kränkta genom SW:s åtgärder.

text: Diskrimineringslagen (

text: ) innehåller regler som syftar till att motverka diskriminering och på andra sätt främja lika rättigheter och möjligheter oavsett bl.a. religion eller annan trosuppfattning. Enligt lagens

text: 2 kap. 17 §

text: är diskriminering förbjuden när den som helt eller delvis omfattas av lagen (

text: ) om offentlig anställning i sin anställning har kontakter med allmänheten. Frågan om denna bestämmelses tillämplighet är föremål för handläggning hos DO på grund av den anmälan som de fyra kvinnorna har gjort. Det finns därför inte tillräckliga skäl för mig att ta upp den frågan till behandling.

text: Anspråket

text: I en gemensam skrivelse i mars 2013 till Justitiekanslern har KA, FB och NMY, med anledning av att de nekades tillträde till och utvisades från förhandlingssalen, vardera begärt dels diskrimineringsersättning enligt

text: diskrimineringslagen

text: med 50 000 kr, dels kränkningsersättning på grund av brott med 10 000 kr och dels skadestånd för – som det får förstås ideell skada – med 50 000 kr.

text: Såvitt gäller tillämpligheten av bestämmelsen i 2 kap. 17 § diskrimineringslagen har sökandena anfört sammanfattningsvis följande. En domares agerande utifrån bestämmelsen i

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: innefattar inte ett beslut i traditionell mening. För detta talar att det inte finns några formkrav, krav på motivering eller nedteckning i protokoll samt att det inte är möjligt att överklaga den typen av beslut. Åtgärden avser inte heller någon sakfråga för domstolen och berör inte någon part utan allmänheten. Åtgärden i fråga får direkt återverkan på bemötandet av allmänheten. Domarens åtgärd hade i detta fall inte stöd i lag; rättsläget såvitt avser tillämpningen av 5 kap. 9 § rättegångsbalken var inte oklart i den aktuella situationen.

text: När det gäller kränkningsersättning på grund av brott och skadestånd för ideell skada har sökandena sammanfattningsvis anfört följanden. Religionsfriheten utgör en grundläggande frihet enligt 2 kap. 1 § första stycket 6 regeringsformen liksom enligt

text: artikel 9 i Europakonventionen

text: . Principen att domstolsförhandlingar som huvudregel ska vara offentliga är också grundlagsskyddad (

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: ) och enligt artikel 6.1 i Europakonventionen ska bl.a. den som anklagas för brott tillförsäkras en rättvis och offentlig rättegång. Sökandena bar niqab av religiösa skäl. De nekades tillträde till en offentlig förhandling med hänvisning till denna klädsel. Något konkret eller tydligt hot mot ordningen i rättsalen förelåg inte och bestämmelsen i

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: gav inte stöd för att åtgärden som inskränkte sökandenas religionsfrihet och deras rätt att närvara vid de offentliga delarna av förhandlingen. Åtgärden utgjorde tjänstefel. Tjänstefelet var karaktären att det kan föranleda rätt till ersättning för kränkning enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat handlingarna i JO:s ärende och har tagit del av bl.a. åklagarmyndighetens och DO:s beslut.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta person-skada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller för-summelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt praxis endast under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Enligt Högsta domstolens praxis på senare tid (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdel-ser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en för-pliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skade-ståndslagen. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestäm-melsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begräns-ningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: reg-ler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen.

text: Regeringsformens

text: reglering – inklusive regleringen av de grundläggande fri- och rättigheterna i

text: 2 kap.

text: – präglas till stor del av synsättet att grundlagen ger riktlinjer för normgivande och verkställande organ. Regeringsformen innehåller inte någon bestämmelse som ger den enskilde rätt till ersättning vid överträdelser av

text: regeringsformens

text: rättighetsregler. Någon motsvarande princip om rätt till ersättning med stöd av

text: regeringsformen

text: på grund av överträdelse av de där angivna fri- och rättigheterna har inte etablerats i svensk rätt.

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: är den lagen tillämplig om inte annat är särskilt föreskrivet.

text: I

text: diskrimineringslagen

text: finns särskilda föreskrifter om rätt till ersättning bl.a. vid diskriminering som har samband med religion. Diskrimineringsersättning enligt

text: 5 kap. 1 § diskrimineringslagen

text: syftar till att ersätta den diskriminerade för kränkning – dvs. den skada av ideell karaktär som uppkommer för den diskriminerade. När ersättningen bestäms ska särskilt syftet att motverka sådana överträdelser av lagen beaktas. Det innebär att diskrimineringsersättningen i regel bestäms till ett högre belopp än vad som i andra sammanhang utgår för liknande kränkningar.

text: I det sagda ligger att det inte blir aktuellt att utge skadestånd för kränkning enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: eller för ideell skada i övrigt ”utan stöd i lag” enligt Högsta domstolens praxis med mindre än att det står klart att den enskilde inte har rätt till diskrimineringsersättning enligt diskrimineringslagen. (Jämför

text: prop. 2007/08:95 s. 288

text: f.)

text: Diskrimineringsersättning enligt

text: diskrimineringslagen

text: Som anges i DO:s beslut är

text: 2 kap. 17 § diskrimineringslagen

text: enligt sin lydelse tillämplig på domstolsväsendet endast när dess företrädare bistår allmänheten med upplysningar, vägledning, råd eller annan sådan hjälp eller på annat sätt i anställningen har kontakter med allmänheten. Diskrimineringslagens bestämmelse är således inte tillämplig i domstolarnas rent rättsskipande verksamhet. I förarbetena till bestämmelsen framhålls vikten av att skilja mellan beslut och bemötande. Innehållet i domar, beslut, utslag eller liknande som en domstol fattar som ett utflöde av sin verksamhet omfattas inte av diskrimineringsförbudet. Härvid anges bl.a. att om ett beslut är felaktigt i betydelsen att en författning har tillämpats i strid med sitt innehåll eller liknande, beslutet kan ändras efter överklagande. Om ett beslut har tillkommit under diskriminerande omständigheter kan t.ex. kränkande kommentarer eller trakasserier som har förekommit under själva handläggningen utgöra diskriminering i strid med förbudet. (Se

text: prop. 2007/08:95 s. 286

text: Som sökandena har framhållit meddelas ordningsföreskrifter enligt

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: formlöst och någon möjlighet till överklagande för en åhörare som inte tillåts delta vid en förhandling föreligger inte. Åhörare är inte heller part i själva rättegången och berörs inte av den direkt rättsskipande verksamheten. Detta kan visserligen tala för att 2 kap. 17 § diskrimineringslagen skulle kunna vara tillämplig på en ordningsföreskrift som meddelas i förhållande till en åhörare. Enligt Justitiekanslerns bedömning skulle ett sådant synsätt emellertid föra alltför långt. Det ankommer på rätten att upprätthålla ordningen vid rättegången och beslut som fattas inom ramen för detta åliggande är oupplösligen förbundna med varandra. Ytterst syftar ordningsföreskrifter riktade mot åthörare till att tillförsäkra parterna en rättvis rättegång. Det är således Justitiekanslerns ställningstagande att 2 kap. 17 § diskrimineringslagen inte var tillämplig på rättens beslut att neka sökandena tillträde till och utvisa dem från den aktuella häktningsförhandlingen.

text: Förutsättningar för att tillerkänna sökandena diskrimineringsersättning enligt

text: diskrimineringslagen

text: för åsidosättande av förbudet i

text: 2 kap. 17 §

text: diskrimineringslagen genom beslutet att neka dem tillträde till och utvisa dem från häktningsförhandlingen föreligger därför inte.

text: Justitiekanslern har uppfattat att yrkandet om diskrimineringsersättning inte grundas på annat än rättens beslut. Om yrkandet ska uppfattas så att det även grundas på att sökandena skulle ha blivit bemötta på ett sätt som innefattar diskriminering konstaterar dock Justitiekanslern att utredningen inte ger tillräckligt stöd för att tingsrättens personal har brutit mot diskrimineringslagen.

text: Sökandenas anspråk på diskrimineringsersättning ska således avslås.

text: För det fall sökandena är missnöjda med denna bedömning erinrar Justitiekanslern om bestämmelsen i

text: 6 kap. 6 § diskrimineringslagen

text: enligt vilken talan om ersättning i ett fall som det aktuella ska väckas inom två år från det att den påtalade handlingen företogs eller en skyldighet senast skulle ha fullgjorts.

text: Skadestånd på grund av brott på eller på grund av överträdelse av fri- och rättigheter

text: Sökandena har, som de får uppfattas, yrkat skadestånd enligt 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen på den grunden att beslutet att neka dem att närvara vid häktningsförhandlingen enligt deras bedömning innefattade tjänstefel.

text: Tjänstefel kan – som har angivits tidigare – endast under vissa särskild omständigheter anses utgöra ett sådant typiskt sett integritetskränkande brott som kan föranleda en rätt till ersättning enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: . Även om det i detta fall hade förekommit ett tjänstefelsbrott skulle det emellertid, enligt Justitiekanslerns bedömning, inte ge rätt till ersättning enligt skadeståndslagen. Det aktuella beslutet syftade till att upprätthålla ordningen i rättssalen och att en åhörare nekas att delta vid en förhandling av ordningsskäl kan inte i sig anses integritetskränkande. Förutsättningar för att utge ersättning för kränkning till sökandena med stöd av 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen föreligger därmed inte.

text: Ersättning för skada av ideell karaktär kan emellertid utgå utan särskilt stöd i lag om beslutet har innefattat en överträdelse av sökandenas rättigheter enligt Europakonventionen och det behövs för att upprätthålla Sveriges åtaganden enligt artikel 13 i konventionen att ekonomisk kompensation i vissa fall ska utges för att komma till rätta med en konventionsöverträdelse. Någon motsvarande rätt till ersättning direkt med stöd av

text: regeringsformens

text: bestämmelser finns inte enligt nu gällande rätt. När det gäller den grundlagsskyddade offentligheten vid domstolsförhandlingar, som utgör en del av den allmänna informationsfriheten, kan det därtill ifrågasättas om denna i och för sig viktiga rättsstatlig princip ger uttryck för individuella rättigheter. Vid den ersättningsrättsliga bedömningen är därför den centrala frågan om beslutet har innefattat ett åsidosättande av någon av sökandenas konventionsrättigheter och, om så är fallet, kravet att den enskilde på det nationella planet ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser medför att ekonomisk ersättning ska utgå.

text: Sökandena har, när det gäller Europakonventionen, hänfört sig till såväl rätten till en rättvis och offentlig rättegång enligt artikel 6.1 i Europakonventionen som religionsfriheten enligt artikel 9 i konventionen. Då sökandena endast önskade delta i rättegången som åhörare omfattas de emellertid inte av några rättigheter enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Denna bestämmelse gäller för den som är anklagad för brott eller är part i en tvist som rör civila rättigheter eller skyldigheter. Den konventionsrättighet som kan aktualiseras i detta fall är i stället religionsfriheten.

text: Religionsfriheten enligt

text: artikel 9.1 i Europakonventionen

text: innefattar rätt att bl.a. offentligt utöva sin religion genom sedvänjor och ritualer. Att bära religiösa symboler, t.ex. religiös klädsel, på offentlig plats och i offentliga byggnader är sådant utövande som enligt Europadomstolens praxis skyddas av artikel 9.1 i konventionen. För att anses som ett uttryck för en viss trosuppf attning enligt artikel 9.1 i konventionen krävs att manifestationen är direkt förbunden med trosuppfattningen i fråga; inte varje åtgärd som är inspirerad eller motiverad av en trosuppfattning anses omfattas av bestämmelsen. Att ett religiöst uttryck som utgör en allmänt accepterad form för att utöva en viss religion omfattas av bestämmelsen råder det dock ingen tvekan om.

text: Enligt artikel 9.2 i konventionen får religionsfriheten begränsas under förutsättning att detta förskrivs i lag och att begränsningarna är nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till den allmänna säkerheten eller till skydd för allmän ordning, hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter samt att de är proportionella. (Se särskilt Leyla Sahin v. Turkey, Application no. 44774/98, Ahmet Arslan et Autres c. Turquie, Requête nº 41135/98 och Eweida and Others v. The United Kingdom, Application nos. 48420/10, 59842/10, 51671/10 and 36516/10.)

text: Sökandena har uppgett att de bar niqab av religiösa skäl. Sådan klädsel får anses utgöra en allmänt accepterad form för att uttrycka en religiös övertygelse. De hade därför rätt att på detta sätt ge uttryck för sin religiösa uppfattning i det offentliga rummet enligt artikel 9.1 i Europakonventionen. Sökandena kunde därmed endast nekas tillträde till de offentliga delarna av förhandlingen under förutsättning att det i lag fanns stöd för ett sådant beslut och beslutet syftade till att upprätthålla något av de intressen som anges i artikel 9.2 i konventionen. Sökandena har gjort gällande att beslutet fattades utan stöd i lag. Justitiekanslern delar inte den bedömningen. Bestämmelsen i 5 kap. 9 § rättegångsbalken kan ligga till grund för ett beslut att begränsa religionsfriheten genom att neka en person med religiös klädsel av aktuellt slag tillträde till en förhandling i syfte att skydda allmän ordning i rättssalen och de i rättegången deltagande parternas rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i konventionen. Att beslutet i detta fall inte utgjorde en korrekt tillämpning av bestämmelsen bör enligt Justitiekanslern mening inte föranleda slutsatsen att det fattades utan stöd i lag i den mening som avses i konventionen. Oavsett hur det förhåller sig med den saken förutsätts dock att beslutet kan bedömas ha varit proportionerligt för att det ska utgöra en tillåten inskränkning i sökandenas religionsfrihet. Enligt Justitiekanslerns bedömning står det klart att så inte har varit fallet. SW har i yttrandena till DO och JO lämnat en rad exempel på situationer där det skulle kunna uppstå problem om åhörarna inte kan identifieras på grund av de döljer ansiktet på det ena eller andra sättet. Ingen sådan situation förelåg dock i detta fall. Ingenting har heller framkommit som ger vid handen att det funnits några sådana mer konkreta eller tydliga hot mot ordningen som var en förutsättning för att neka sökandena tillträde till den offentliga delen av förhandlingen. Religiösa symboler och religiös klädsel har en särställning med hänsyn till skyddet enligt artikel 9 i konventionen och den omständigheten att åtgärden enligt SW endast har vidtagits i syfte att ”alla ska behandlas lika” kan inte förändra det faktum att den har innefattat en begränsning av sökandenas konventionsrättigheter.

text: Beslutet att inte tillåta sökandena att närvara vid de offentliga delarna av häktningsförhandlingen har därför innefattat en i vart fall oproportionerlig inskränkning av deras rätt att fritt utöva sin religion offentligt. KA, FB och NMY rätt till religionsfrihet enligt artikel 9 i Europakonventionen har således åsidosatts.

text: Frågan är därvid om sökandena bör tillerkännas ekonomisk ersättning på grund av åsidosättandet av deras rätt enligt

text: artikel 9 i Europakonventionen

text: för att upprätthålla Sverige åtaganden enligt artikel 13 i konventionen.

text: Artikel 13 i Europakonventionen

text: ställer inte upp några specifika krav på formerna för rättelse eller gottgörelse och det ankommer därmed i första hand på respektive konventionsstat att fastställa de närmare villkoren i detta hänseende. Kravet på ett effektivt rättsmedel kan också uppfyllas genom en kombination av olika åtgärder. Skadestånd kan utgöra ett effektivt rättsmedel men något uttryckligt krav på att skadestånd ska utgå i vissa situationer följer inte av artikel 13. Däremot kan frånvaron av andra rättsmedel eller den omständigheten att ett beslut som syftar till att ge rättelse av olika skäl inte har någon praktisk effekt medföra att den återstående möjligheten för att uppfylla kraven enligt artikel 13 är att utge ekonomisk kompensation.

text: Vid vissa typer av överträdelser, t.ex. åsidosättande av rätten till rättegång inom skälig tid, föreligger det enligt Europadomstolens praxis en presumtion för att överträdelsen medför en ideell skada för den enskilde i form av känslor av oro och maktlöshet etc. Europadomstolens praxis hänförlig till artikel 9 kan dock inte sägas ge stöd för att varje överträdelse av religionsfriheten ska medföra en rätt till ekonomisk gottgörelse för ideell skada (se särskilt målet

text: Arslan mot Turkiet

text: Sökandena har nekats tillträde till en offentlig förhandling vid ett enskilt tillfälle. Den del av sammanträdet som de borde ha beretts möjlighet att närvara vid utgjorde endast en mindre del då huvuddelen av förhandlingen inte var offentlig. Inget i utredningen ger stöd för att beslutet att neka dem tillträde grundades på en särbehandling av sökandena just på grund av deras religiösa övertygelse. Utredningen ger inte heller stöd för att tingsrättens bemötande av sökandena var klandervärt. I sitt yttrande till DO har domstolschefen vid Göteborgs tingsrätt, i nära anslutning till det inträffade, förklarat att det aktuella beslutet inte gav uttryck för någon vid tingsrätten allmänt godtagen eller allmänt tillämpad praxis. JO har på eget initiativ tagit upp ärendet till granskning och har på ett tydligt sätt kritiserat beslutet samt förklarat att detta inte kunde ses som ett uttryck för det allmännas inställning. Justitiekanslern har i detta beslut konstaterat att sökandenas konventionsrättigheter har åsidosatts och att staten bär ansvaret härför. Sammantaget anser Justitiekanslern att dessa uttalanden och beslut utgör tillräcklig kompensation och upprättelse för den kränkning som sökandena utsatts för. Mot den bakgrunden är det i detta fall inte är nödvändigt att även utge ekonomisk ersättning till dem. KA, FB och NMY yrkande om ersättning för ideell skada ska därför avslås.