avgjordAv: Kerstin André

title: Socialnämnds handläggning av ärenden angående vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Socialnämnden i Tyresö kommun

text: Bakgrund

text: Den 20 juni 2006 kom AA, född 1987, till Maria Ungdom i Stockholm där det bedömdes att hon var påverkad av amfetamin och kokain. Ordföranden i Socialnämnden i Tyresö kommun beslutade kl. 23.30 samma dag att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Samtidigt beslutades att AA skulle placeras vid Lundens ungdomshem, som är ett sådant särskilt ungdomshem som avses i

text: 12 §

text: LVU. AA avvek emellertid från Maria Ungdom och polishandräckning enligt

text: 43 §

text: LVU begärdes. Beslutet om omedelbart omhändertagande verkställdes den 23 juni 2006 och AA fördes till ungdomshemmet.

text: Beslutet om omedelbart omhändertagande underställdes den 28 juni 2006 Länsrätten i Stockholms län, som i beslut den 29 juni 2006 konstaterade att beslutet skulle ha underställts länsrätten senast den 27 juni 2006 och att det omedelbara omhändertagandet därmed hade upphört.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 16 augusti 2006, framförde BB och CC klagomål mot Socialnämnden i Tyresö kommun angående handläggningen av ärendet rörande vård av AA enligt LVU. Klagomålen rörde i huvudsak att beslutet om omedelbart omhändertagande hade underställts för sent vilket fick till följd att vården för AA avbröts samt att nämnden därefter förhållit sig alltför passiv och att AA inte fått adekvat hjälp.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades bl.a. journalanteckningar rörande AA från socialförvaltningen i Tyresö kommun samt Länsrättens i Stockholms län beslut den 29 juni 2006 i mål nr 13999-06 E och den 30 juni 2006 i mål nr 14139-06 E. Därefter remitterades anmälan till Socialnämnden i Tyresö kommun för utredning och yttrande över vad som anförts i anmälan. Nämnden antog som sitt yttrande en

text: skrivelse undertecknad av förvaltningschefen DD och avdelningschefen EE. I yttrandet anfördes följande.

text: Handläggning av ärendet under perioden 060621 och fortfarande

text: Natten till 060621 beslutade ordföranden i socialnämnden, Tyresö, att omedelbart omhänderta AA jml § 6 LVU. Samma dag inleddes utredning jml

text: 1 kap. 1 §

text: SoL. Detta efter att AA 060620 inkommit till Maria Ungdom, påverkad av amfetamin och kokain, men senare avvikit från akutmottagningen. Plats ordnades för AA på Lundens ungdomshem jml § 12 LVU, dit hon kom 060623. 060629 beslutade länsrätten att ej fastställa socialnämndens underställan. Det visade sig att underställan, på grund av ett administrativt misstag, inkommit en dag för sent. Socialnämnden gjorde ett nytt omedelbart omhändertagande 060629, vilket underställdes länsrätten 060630. I sitt beslut samma dag upphävde länsrätten åter igen det underställda beslutet, denna gång med motiveringen att inga nya omständigheter framkommit. AA blev utskriven från Lundens ungdomshem och plats ordnades på Katarina HVB som en frivillig placering. Under perioden efter att AA kommit tillbaka till Stockholmstrakten har ett flertal kontakter tagits för att slutföra utredningen: med AA själv och hennes föräldrar, genom besök och telefonsamtal. Med frivården, övervakare, andra inblandade kommuner, LSS-handläggare, Maria Ungdom, Försörjningsstöd i Tyresö samt länsstyrelsen. Fokus i utredningen har varit att bedöma AA:s vårdbehov och om detta kan tillgodoses på frivillig väg eller ej. Här blir det särskilt viktigt att bedöma hur AA:s drogmissbruk ser ut i förhållande till hennes handikapp. AA har efter utskrivningen från Lunden till viss del medverkat i utredningen och i övrigt har grunder för ett nytt tvångsingripande hittills saknats. Det enda klart dokumenterade missbruket är genom ett urinprov som AA lämnade 060817 på Mini- Maria i Tyresö, vilket var positivt på amfetamin. Fakta är också att AA blev dömd i Sollentuna tingsrätt 060925 för narkotikabrott, samt att hon anhölls av Södertörnspolisen 061003, dels misstänkt för narkotikabrott, häleri och olovlig körning, dels för att ha misskött sin frivårdskontakt. I föräldrarnas JO-anmälan nämns fyra punkter under rubriken ”På vilket sätt anser Ni att myndigheten har agerat felaktigt”. Utöver vad som framförts ovan vill vi komplettera med följande svar punktvis: 1. Socialnämnden tar på sig ansvaret för att den första underställan till länsrätten ej kom in i tid. Länsrätten avslog sedan en ny underställan, då man menade att inga nya omständigheter framkommit. Som en följd av detta har vi inte fått något svar från länsrätten om vad den ansåg om grunderna för underställan, nämligen AA:s vårdbehov med stöd av LVU. 2. Ett omedelbart LVU-omhändertagande kan behövas för att akut hindra en ungdom att utsätta sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas. Om vården inleds på ett § 12-hem, vilket skedde i AA:s fall, finns det möjlighet att hålla kvar den unge för att få en bedömning och fortsätta en utredning. När länsrätten upphävde underställan, lämnade AA Lunden och återvände till Stockholm. Socialjouren mötte henne och en dygnetruntplacering var ordnad på Katarina HVB genom Tyresö kommun. AA avbröt placeringen efter tre dagar. Hon medverkade till viss del i den fortsatta utredningen fram till mitten av augusti, och som beskrivits ovan fanns inte grunder för ett nytt tvångsingripande. 3. Vår utredning påbörjades inte efter länsrättens upphävande, utan i samband med omhändertagandet 060621. En utredning ska visserligen genomföras skyndsamt, men i AA:s fall har det dröjt, då hon hållit sig undan från mitten av augusti och fortfarande. Utredningen blir dock klar inom fyra månader.

text: 4. Tyresö kommun har en pågående utredning, där en bedömning av AA:s vårdbehov kommer att göras. Vi har inhämtat uppgifter, dels om AA:s sociala situation, missbruk och kriminalitet, dels om hennes handikapp. Ett beslut kommer att fattas om eventuella insatser, deras art och omfattning. CC yttrade sig över remissvaret.

text: I en förnyad remiss begärde JO kompletterande upplysningar från socialförvaltningen avseende vem som hade ansvaret för att det aktuella beslutet underställdes länsrätten samt vad som i remissvaret avsågs med ett ”administrativt misstag”. I ett kompletterande remissvar anförde avdelningschefen EE följande (bilagorna har här utelämnats; JO:s anm.). Den person som hade det formella ansvaret för att beslutet underställdes till länsrätten var enhetschef FF. Ansvarig handläggare av ärendet var GG, socialsekreterare och HH, socialsekreterare. Förklaringen till det ”administrativa misstaget” är att handläggarna på grund av ouppmärksamhet misstog beslutsdatum, då det fanns två datum på den socialjoursrapport som inkom den 21 juni 2006. Ordförandebeslutet fattades 23.30 den 20 juni 2006, men socialjoursrapporten upprättades den 21juni 2006, se bilaga 1. Likaså fattades beslut om handräckningsbegäran den 21 juni 2006, se bilaga 2. Detta var anledningen till att underställelsen till länsrätten kom en dag för sent. BB och CC bereddes tillfälle att yttra sig över de kompletterande upplysningarna.

text: I ett beslut den 26 april 2007 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: Bedömning

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt de regler för förfarandet som gäller för dem, dvs. om myndigheterna har handlat korrekt i formellt hänseende. JO brukar däremot inte uttala sig om de bedömningar som myndigheterna gör i ett enskilt ärende. Vad som har kommit fram i ärendet ger mig inte skäl att frångå denna princip.

text: Underlåtenhet att underställa ett beslut om ett omedelbart omhändertagande Det har från rättssäkerhetssynpunkt ansetts erforderligt att ett beslut om ett omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU även prövas av domstol. I

text: 7 § första stycket

text: LVU anges att ett beslut om omhändertagande skall underställas länsrätten inom en vecka från den dag då beslutet fattades.

text: Nämnden skall efter omhändertagandet fortsätta utredningen rörande barnet för att skapa klarhet i frågan om vårdbehovet och om erforderliga åtgärder kan komma till stånd på frivillig grund. Detta bör dock inte föranleda något dröjsmål med insändandet av handlingarna till länsrätten. Grunden för omhändertagandet skall

text: vara utredd redan före omhändertagandebeslutet. Det är inte avsett att nämnden under tidsfristen skall bedöma om det finns skäl för ett underställande eller om omhändertagandet skall upphävas. Själva beslutet kan således i allmänhet ges in till länsrätten samma dag som beslutet fattas eller påföljande dag. Som motivering till den i lagen angivna tidsfristen anfördes i förarbetena till lagstiftningen bl.a. att det kan vara nödvändigt att vid beslutet foga även annan utredning som finns tillgänglig hos nämnden. Vid helger kan det vara svårt att få tag på sådan utredning. Också den försening av postbefordran som mellankommande helgdagar kan innebära måste beaktas (

text: prop. 1979/80:1 s. 591

text: Ordföranden i socialnämnden beslutade den 20 juni 2006 att omedelbart omhänderta AA med stöd av

text: 6 §

text: LVU. Det dröjde till den 28 juni 2006 innan beslutet underställdes länsrätten. Det omedelbara omhändertagandet hade då upphört eftersom beslutet inte hade kommit in till länsrätten senast den 27 juni 2006. AA var därefter således intagen på Lundens ungdomshem fram till dess att nämnden fattade ett nytt beslut om omedelbart omhändertagande den 29 juni 2006 utan att det fanns någon rättslig grund för placeringen. Detta är allvarligt.

text: Av remissvaret och de kompletterande upplysningarna framgår att anledningen till att beslutet underställdes för sent var att handläggarna tog fel på beslutsdatum. Även om detta självfallet är oacceptabelt framstår det inträffade som ett enstaka misstag och jag finner därför inte skäl att vidta någon ytterligare åtgärd i denna del.

text: Beslut om ett nytt omedelbart omhändertagande Sedan nämnden, genom länsrättens beslut den 29 juni 2006, uppmärksammats på att det omedelbara omhändertagandet hade upphört fattade nämndens ordförande samma dag ett nytt beslut om omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU. Detta beslut underställdes länsrätten den 30 juni 2006. Länsrätten upphävde det underställda beslutet samma dag eftersom det inte hade framkommit några nya omständigheter som motiverat beslutet. Socialtjänsten anordnade därefter boende åt AA vid HVB-hemmet Katarina där hon stannade till den 3 juli 2006.

text: När ett omedelbart omhändertagande har upphört i enlighet med bestämmelsen i

text: 7 § tredje stycket

text: LVU, dvs. på grund av att beslutet inte har underställts länsrätten inom tidsfristen, har socialnämnden i och för sig möjlighet att fatta ett nytt beslut om omhändertagande. Detta förutsätter emellertid att det har kommit fram nya omständigheter som kan läggas till grund för bedömningen. Det räcker således inte med att de tidigare vårdmotiverande förhållandena alltjämt står kvar. I så fall hade den stipulerade tidsfristen i

text: 7 § första stycket

text: LVU saknat betydelse.

text: Handläggningen i denna del kan ifrågasättas i formellt hänseende. Jag vill peka på den möjlighet som nämnden hade att omgående ge in en ansökan om vård enligt LVU till länsrätten och i samband därmed, enligt

text: 6 § tredje stycket

text: LVU, göra en framställning om att AA skulle omedelbart omhändertas. Ett sådant handlingssätt hade svarat bättre mot lagstiftarens intentioner att ett av socialnämnden fattat beslut

text: om omedelbart omhändertagande till följd av sin provisoriska karaktär endast skall kunna gälla under begränsad tid. Jag vill i sammanhanget påpeka att jag inte har tagit ställning till hur länsrätten lämpligen skulle förfara i den här uppkomna situationen. Övrigt Vad som har framkommit om nämndens handläggning av ärendet efter det att det omedelbara omhändertagandet upphörde, och fram till dess anmälan gjordes, ger inte anledning till något uttalande från min sida.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Beslag
Förundersökning
Långsam handläggning
Underrättelse

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Polismyndigheten Dalarna för långsam handläggning av en förundersökning m.m.

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 16 augusti 2006, klagomål mot Polismyndigheten Dalarna för långsam handläggning av en förundersökning. Av anmälan framgick bl.a. följande.

type: stycke

text: I maj 2005 köpte AA en begagnad moped till sin son. Efter en tid kom en pojke i skolan fram till sonen och sade att han kände igen mopeden. Pojken ringde därefter till polisen som kom och tog mopeden i beslag. Vid tidpunkten för anmälan till JO var polisens ärende ännu inte avgjort.

text: Utredning

text: Polismyndighetens handlingar i ärendet K16963-04 infordrades och granskades. Muntliga upplysningar inhämtades från polisassistenten BB. Av utredningen framgick i huvudsak följande.

text: Den 10 juli 2004 gjorde CC en polisanmälan om tillgrepp av fortskaffningsmedel; någon hade stulit sonens moped. Redan påföljande dag beslutade polismyndigheten att förundersökning inte skulle inledas eftersom brottet uppenbart inte gick att utreda och det saknades spaningsuppslag. I slutet av maj 2005 inleddes dock förundersökning eftersom mopeden hade påträffats. Mopeden togs i beslag och vissa förhör hölls i maj 2005.

text: BB tilldelades ärendet den 10 juni 2005 och var därefter i kontakt med Larmtjänst för att få hjälp med att identifiera mopeden. Handläggningen vid Larmtjänst drog emellertid ut på tiden. Den 20 juli 2006 beslutade utredningschefen, inspektören DD, att beslaget av mopeden skulle hävas och att den skulle lämnas ut till målsäganden, dvs. CC:s son. Beslutet verkställdes samma dag. BB underrättade inte AA:s son om att beslaget var hävt och utlämnat till CC:s son. Inte heller synes handläggarna vid polisens beslagsliggare ha underrättats om detta beslut. BB kände inte till varför så var fallet. I augusti 2006 hölls vissa förhör.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av det aktuella ärendet.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren EE) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från DD.

text: DD anförde i huvudsak följande. Att handläggningen av ärendet drog ut på tiden berodde dels på att BBs kontakter med tekniska roteln och Larmtjänst inte fick önskad effekt, dels på att BB arbetar skift. Handläggningstiden, drygt ett år från beslagsdatum till hävande av beslaget, kan dock anses något lång. – Inför beslutet att häva beslaget tog DD kontakt med BB, som var av den bestämda uppfattningen att mopeden tillhörde CC:s son varför mopeden hävdes till denne. Att mopeden hävdes utan att AA:s son underrättades var en brist från DD:s sida. Rutinerna skall förbättras. Den aktuella förundersökningen lades ned i oktober 2006.

text: Polismyndigheten anförde att den långa handläggningstiden var otillfredsställande och att det var beklagligt att polisen inte hade underrättat AA om att mopeden skulle återlämnas till CC:s son. Vidare uppgavs att en översyn av beslagshanteringen inom polismyndigheten skulle utföras.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: , RB).

text: I

text: 27 kap.

text: RB finns regler om beslag. Enligt 1 § första stycket får ett föremål som skäligen kan antas ha betydelse för en brottsutredning (bevisbeslag) eller vara någon avhänt genom brott (återställandebeslag) eller på grund av brott förverkat (förverkandebeslag) tas i beslag. Om det inte längre finns skäl för beslaget skall det omedelbart hävas (8 § första stycket). Sedan ett beslag hävts skall det beslagtagna föremålet lämnas tillbaka. Enligt huvudregeln skall det lämnas till den från vilken det har tagits i beslag, utom i de fall där det finns ett verkställbart beslut om att egendomen skall lämnas till någon annan (Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, s. 429).

text: Ett exempel på fall i vilka godset kan lämnas till någon annan är s.k. förtida utlämnande enligt

text: 27 kap. 4 a §

text: RB. Enligt bestämmelsens första stycke kan åklagaren eller undersökningsledaren innan åtal väckts besluta att egendomen skall lämnas till någon som uppenbart har bättre rätt till det beslagtagna och som framställt anspråk på det. För att den som egendomen har tagits ifrån skall ha möjlighet att ta tillvara sin rätt är det nödvändigt att denne underrättas om ett sådant beslut. I andra stycket finns bestämmelser om en sådan underrättelseskyldighet. Den som drabbats av beslaget har därefter möjlighet att begära rättens prövning av beslutet (

text: 27 kap. 6 § andra stycket

text: RB). Beslaget får vidare hävas först tre veckor efter det att underrättelsen om beslutet har sänts till den hos vilken beslaget har gjorts (

text: 27 kap. 8 § andra stycket

text: RB).

text: Som framgår av utredningen inleddes förundersökning i ärendet i maj 2005, varvid även mopeden togs i beslag. Först ett drygt år senare hävdes beslaget utan att

text: någon underrättelse skickades till den hos vilken beslaget hade gjorts, dvs. AA:s son, och inte förrän i slutet av oktober 2006 lades förundersökningen ned. Som förklaring till den utdragna handläggningstiden har hänvisats till problem med att få mopeden ”identifierad” och till att handläggaren arbetar skift.

text: Den aktuella förundersökningen var tämligen okomplicerad och borde bl.a. därför ha slutförts långt tidigare än vad som nu blev fallet – inte minst med tanke på att det fanns ett öppet beslag i utredningen. Vidare kan framhållas att det åligger en förundersökningsledare att under en utredning fortlöpande pröva om ett beslag skall bestå. Det kan sammantaget konstateras att ärendet inte har handlagts i enlighet med det skyndsamhetskrav som läggs fast i

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB.

text: Beslutet att lämna ut mopeden till CC:s son föranleder inte något uttalande från min sida. Polismyndigheten har dock inte hanterat beslagsfrågan enligt gällande regelverk eftersom en underrättelse inte skickades till AA:s son på föreskrivet sätt. Denne betogs därför möjlighet att hävda sin eventuella rätt till egendomen och att få saken rättsligt prövad. Vidare borde även beslagsliggaren ha underrättats om DDs beslut i saken.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Långsam handläggning
Återkrav

title: Försäkringskassan kritiseras för långsam handläggning av ett ärende om återkrav av underhållsstöd och för bristfällig hantering av en tvistig fordran

sammanfattning: I beslutet görs vissa uttalanden om hur Försäkringskassan markerar ärenden som ska hanteras med förtur och om myndighetens automatiserade prövning av om det finns särskilda skäl att inte överlämna en fordran till Kronofogdemyndigheten för indrivning. I det aktuella ärendet hade det kommit fram att den enskildes son hade avbrutit sina studier och myndigheten bedömde därför att det var sannolikt att barnet inte längre hade rätt till förlängt underhållsstöd. En utredning om återbetalning av underhållsstöd som betalats ut till barnet inleddes. Den bidragsskyldige föräldern skulle trots det betala underhållsstöd för den kommande månaden. Han motsatte sig betalningskravet och begärde vid upprepade tillfällen att Försäkringskassan skulle påskynda handläggningen av återbetalningsärendet. Handläggningen drog emellertid ut på tiden. Efter fem månader hade handläggningen av återkravsärendet inte påbörjats. Fordran mot den bidragsskyldige föräldern överlämnades då till Kronofogdemyndigheten via ett automatiserat förfarande. Innan överlämnandet gjordes en prövning av om det förelåg särskilda skäl att inte begära indrivning. Prövningen gjordes genom att systemet helt automatiserat undersökte om någon av de fyra situationer som anges i Försäkringskassans rättsliga ställningstagande om särskilda skäl enligt indrivningsförordningen förelåg, vilket inte var fallet. Åtta och en halv månader efter den enskildes anmälan om att sonens studier upphört, när Kronofogdemyndigheten hade drivit in fordran och den enskilde gjort en anmälan till JO, beslutade Försäkringskassan att underhållsstödet hade betalats ut felaktigt och skulle återbetalas. JO är kritisk till den långa handläggningstiden och till att Försäkringskassan överlämnade fordran till Kronofogdemyndigheten under rådande omständigheter. JO belyser även det olämpliga i att myndigheten på eget initiativ skapat en uttömmande lista över vilka situationer som ska anses utgöra särskilda skäl att inte begära indrivning.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 8 april 2025 klagade AA på Försäkringskassans handläggningstid i ett ärende om återkrav av förlängt underhållsstöd som felaktigt betalats ut till hans son. Han klagade även på att myndigheten hade

text: begärt indrivning av en fordran gällande det förlängda underhållstödet trots att sonen sedan flera månader tillbaka slutat studera och därför saknade rätt till stödet. AA ansåg att Försäkringskassan skulle återbetala underhållsstödet och övriga kostnader till honom.

text: Utredning

text: JO hämtade in handlingarna i AA:s ärende om underhållsstöd samt i sonen BB:s återkravsärende, och begärde därefter att Försäkringskassan skulle yttra sig. I yttrandet medgav Försäkringskassan att handläggningstiden i återkravsärendet varit för lång och att ärendet borde ha prioriterats. Eftersom ingen av de undantagssituationer som anges i Försäkringskassans rättsliga ställningstagande Särskilda skäl enligt indrivningsförordningen (FKRS 2022:07) förelåg menade Försäkringskassan dock att det var korrekt att begära indrivning av fordran hos Kronofogdemyndigheten.

text: AA kommenterade Försäkringskassans yttrande.

text: Omständigheter i ärendet

text: BB hade beviljats förlängt underhållsstöd på grund av studier för perioden maj 2023–juni 2025 som AA var betalningsskyldig för. AA betalade löpande för underhållsstödet i förskott varje månad. Sedan Försäkringskassan hade skickat en faktura på 2 223 kr avseende underhållsstödet för oktober 2024 meddelade AA den 20 september 2024 att BB:s studier hade upphört i juni 2024 och att AA därför inte ansåg sig betalningsskyldig för oktober månad. Den 24 september 2024 hämtade Försäkringskassan in uppgifter från bl.a. Centrala studiestödsnämnden som bekräftade att BB sedan den 14 juni 2024 inte längre studerade. Försäkringskassan fattade då omgående ett interimistiskt beslut om att fr.o.m. november 2024 inte längre betala ut underhållsstöd till BB Samma dag underrättades AA om att han alltjämt var betalningsskyldig för underhållsstöd för oktober och att han var tvungen att betala fakturan. Tre veckor senare beslutade Försäkringskassan slutligt att BB inte hade rätt till förlängt underhållsstöd fr.o.m. november 2024. I samband med beslutet konstaterade Försäkringskassan att det var sannolikt att underhållsstöd hade betalats ut felaktigt för perioden juli–oktober 2024. Underlag för bedömning av frågan om återkrav överlämnades därför till den avdelning inom myndigheten som handlägger sådana frågor.

text: AA betalade inte fakturan avseende underhållsstödet för oktober. I stället kontaktade han på nytt Försäkringskassan den 16 december 2024 och den 19 februari 2025 med frågor om återkravet. Vid det senare samtalet begärde AA att det ärendet skulle handläggas skyndsamt. Försäkringskassan uppgav att han var tvungen att betala fakturan för oktober trots att myndigheten utredde om BB hade fått underhållsstöd som han inte hade rätt till. Försäkringskassan informerade även om att myndigheten lämnar över fordringar till Kronofogdemyndigheten efter fem månader. Eftersom AA inte betalade inom

text: den gällande tidsfristen lämnade Försäkringskassan över fordran till Kronofogdemyndigheten som beslutade om indrivning.

text: Den 12 maj 2025 påbörjade Försäkringskassan handläggningen av återkravsärendet och den 9 juni 2025 beslutade myndigheten att BB skulle betala tillbaka underhållsstödet för perioden juli–oktober 2024. Dagen därpå beslutade Försäkringskassan att AA inte var betalningsskyldig för motsvarande period. Den 18 juni betalade Försäkringskassan tillbaka 1 196 kr till AA.

text: Bedömning

text: Handläggningen av återkravsärendet Av

text: 9 § förvaltningslagen (2027:900)

text: framgår att ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts.

text: Av Försäkringskassans remissyttrande framgår att ärenden om återkrav fördelas till handläggarna genom ett automatiserat kösystem som plockar ut ärendena i kronologisk ordning. Om återkravet, som i det här fallet, kan innebära att en enskild har rätt till återbetalning ska ärendet prioriteras. För att det ska framgå att det är fråga om ett sådant ärende ska den som handlägger ärendet om underhållsstöd markera beslutsunderlag till återkravsärendet på ett sätt som gör att ärendehanteringssystemet plockar ut återkravsärendet med förtur. Markeringen görs genom att handläggaren anger ”Ja” vid påståendet ”Den försäkrade har hört av sig”. Någon sådan markering hade dock inte gjorts i AA:s ärende. Att AA senare kontaktade Försäkringskassan vid flera tillfällen och bad om skyndsam handläggning av återkravsärendet ledde inte heller till att frågan om prioritering och förtur väcktes.

text: När Försäkringskassan har krävt att en enskild ska betala underhållsstöd och det senare framstår som sannolikt att betalningsskyldighet saknas, eftersom mottagaren inte hade rätt till underhållsstöd, bör myndigheten snarast utreda den saken och återbetala det belopp som eventuellt krävts felaktigt. Att låta sådana ärenden blir liggande kan uppfattas som att myndigheten håller inne medel som tillhör en enskild, vilket skadar förtroendet för myndigheten. BB:s återkravsärende borde därför ha prioriterats. Att det inte gjordes ens när AA förklarade situationen med sonens avbrutna studier tyder på en bristande förståelse för vad som utgör god förvaltning.

text: Försäkringskassans system att handläggaren ska ange ”Ja” vid påståendet ”Den försäkrade har hört av sig”, för att ärendet ska plockas ut med förtur framstår vidare som både ologiskt och olämpligt eftersom frågan om huruvida den enskilde hört av sig saknar betydelse för om ärendet ska prioriteras eller inte. Det är därför förståeligt att åtgärden ibland förbises när den enskilde inte har hört av sig men ärendet likväl ska prioriteras.

text: I det aktuella fallet dröjde det åtta och en halv månader innan myndigheten fattade beslut om återkrav i BB:s ärende och om återbetalning till AA. Handläggningen har präglats av en uppenbar passivitet. Det var först när JO började utreda ärendet sju och en halv månad efter att det inletts hos Försäkringskassan som handläggningen påbörjades. Det är naturligtvis oacceptabelt och strider mot kravet på skyndsam handläggning. Det är särskilt anmärkningsvärt att Försäkringskassan inte reagerade och prioriterade ärendet vid något av de tillfällen som AA kontaktade myndigheten och förklarade situationen. Försäkringskassan förtjänar kritik för den långsamma handläggningen.

text: Fordringshanteringen Underhållsstöd betalas enligt

text: 18 kap. 32 § socialförsäkringsbalken

text: (SFB) ut månadsvis i förskott och den bidragsskyldige föräldern ska enligt

text: 19 kap. 2 §

text: SFB betala motsvarande eller delvis motsvarande belopp i förskott varje månad till Försäkringskassan.

text: Enligt

text: 4 § tredje stycket indrivningsförordningen (1993:1229)

text: ska indrivning av fordringar som avser betalningsskyldighet för underhållsstöd enligt

text: 19 kap.

text: SFB begäras senast fem månader efter det att den äldsta fordringen skulle ha betalats, om inte särskilda skäl talar emot det.

text: Vad som utgör särskilda skäl specificeras inte närmare i förordningen, men av förarbetena till bestämmelsen framgår att undantaget bör tillämpas restriktivt. Ett exempel på särskilda skäl som ges, är när en bidragsskyldig ansökt om anstånd men ansökan inte har hunnit behandlas (se

text: SOU 2003:42 s. 459

text: f.).

text: När Försäkringskassan den 24 september 2024 fick bekräftat att BB hade avslutat sina studier och det därmed fanns anledning att anta att han inte längre hade rätt till förlängt underhållsstöd, hade utbetalningen till BB för oktober och betalningskravet mot AA redan registrerats. Utbetalningen kunde därför inte stoppas. Eftersom det tidigare beslutet om att BB hade rätt till underhållsstöd gällde vid den tiden var det också formellt korrekt av Försäkringskassan att begära att AA betalade underhållsstöd för oktober 2024.

text: I samband med att Försäkringskassan den 16 oktober 2024 slutligt beslutade att BB inte längre hade rätt till förlängt underhållsstöd, konstaterade myndigheten att BB sannolikt hade fått underhållsstöd som han inte hade rätt till under perioden juli–oktober 2024. Trots att Försäkringskassan således bedömt att utbetalningen för oktober 2024 sannolikt var felaktig begärde myndigheten i februari 2025 att Kronofogdemyndigheten skulle driva in fordran mot AA för den utbetalningen.

text: Som framgår av

text: indrivningsförordningen

text: ska fordringar gällande underhållsstöd inte överlämnas om det finns särskilda skäl som talar mot det. Försäkringskassan har i ett rättsligt ställningstagande angett fyra situationer som myndigheten anser utgör särskilda skäl, nämligen att beslutet inte vunnit laga

text: kraft, att Försäkringskassan beslutat om kvittning, att det är troligt att Försäkringskassan kommer att efterge fordran eller att Försäkringskassan har beviljat anstånd med betalningen och kommit överens om en avbetalningsplan.

text: Försäkringskassan använder sig av ett automatiserat förfarande när fordringar överlämnas till Kronofogdemyndigheten, och det är i det systemet som det prövas om något av de förhållanden som anges i myndighetens rättsliga ställningstagande föreligger i det enskilda fallet. Eftersom inte något av de förhållanden som anges i ställningstagandet var aktuellt i AA:s fall, skickade det automatiserade systemet en begäran om indrivning till Kronofogdemyndigheten.

text: Lagstiftaren har valt att i

text: indrivningsförordningen

text: inte specificera vilka situationer som utgör särskilda skäl. En orsak till det kan vara att det är svårt att förutse alla situationer som kan innebära att det är olämpligt att överlämna en fordran för indrivning. Det är de specifika omständigheterna i ett enskilt fall som avgör om särskilda skäl föreligger. När det i lagtext medges undantag eller lindring från en betungande regel är det vanligt att det överlåts åt rättstillämpningen att närmare utveckla vilka fall det bör handla om. Det är då inte lämpligt att myndigheten på eget initiativ gör en uttömmande lista över de situationer som ska anses utgöra särskilda skäl.

text: Att Försäkringskassan har gjort bedömningen att en fordran sannolikt är felaktig och påbörjat en utredning om återkrav bör, enligt min uppfattning, också kunna vara en sådan omständighet som utgör särskilda skäl att inte begära indrivning av fordran. Detta överensstämmer väl med Försäkringskassans inställning att inte ansöka om verkställighet av återkrav som inte har vunnit laga kraft. Att överlämna en fordran som bedömts som sannolikt felaktig innebär att den enskilde i onödan utsätts för ett indrivningsförande med tillkommande avgifter men också för risken att få en betalningsanmärkning. I det aktuella ärendet har Försäkringskassan inte ens övervägt om de föreliggande omständigheterna kunde utgöra särskilda skäl för att inte överlämna ärendet för indrivning. Jag ser allvarligt på det och är kritisk till att Försäkringskassan överlämnade den aktuella fordran till Kronofogdemyndigheten.

text: Ytterligare synpunkter på det automatiserade överlämnandet av fordringar Utredningen i ärendet visar att Försäkringskassan har automatiserat sin fordringshantering på så sätt att ärendehanteringssystemet bl.a. skickar ut betalningspåminnelser, överlämnar fordringar till Kronofogdemyndigheten och prövar om det finns särskilda skäl att inte överlämna en fordran som förfallit till betalning och inte betalats inom de tidsfrister som specificeras i

text: indrivningsförordningen

text: . För prövningen av om det finns särskilda skäl har ärendehanteringssystemet programmerats till att undersöka om någon av de situationer som anges i Försäkringskassans rättsliga ställningstagande föreligger, och om så inte är fallet direkt överlämna fordran till

text: Kronofogdemyndigheten. Den lista med omständigheter som Försäkringskassan anger i sitt rättsliga ställningstagande blir alltså uttömmande. Därmed saknas utrymme för en bedömning av om specifika förhållanden i ett enskilt fall, som myndigheten inte hade i åtanke när ställningstagandet utformades, skulle kunna utgöra särskilda skäl. Den säkerhetsventil som bedömningen av särskilda skäl är avsedd att vara blir i så fall en chimär. Enligt min uppfattning bör Försäkringskassan mot den bakgrunden se över ställningstagandet om vad som utgör särskilda skäl.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Seniora rättssakkunniga Sofia Lönnberg har föredragit ärendet och byråchefen Anneli Svensson har deltagit i beredningen.


title: Initiativärende mot ett kommunalförbund angående fråga om inskränkning av offentliganställdas yttrande- och meddelarfrihet

text: I ett beslut den 19 februari 2003 anförde JO Berggren följande.

text: Initiativet

text: Av en artikel i Sundsvalls Tidning den 7 november 2002 framgick bl.a. följande.

text: Med anledning av att brandmannen AA fört debatt i medierna med förslag att Sundsvall-Timrå Räddningstjänstförbund skulle upphöra och ersättas av ett avtal mellan de två kommunernas räddningstjänster, formulerade ledningen för räddningstjänstförbundet den 30 augusti 2002 ett brev till de anställda inom räddningstjänsten med bl.a. följande innehåll: ”Interna frågor hanteras internt, inte i media eller i andra forum utanför våra väggar.” AA fråntogs sitt arbete med information och externa kontakter. Räddningschefen BB meddelade personalen i en skrivelse den 25 september 2002 bl.a. följande. ”Som en följd av olika debattinlägg under sommaren har förutsättningarna för AA:s roll som ambassadör dessvärre skadats i grunden. Ambassadörens behov av trovärdighet för de saker han för fram finns inte längre kvar. Efter samtal med varandra är AA och jag överens om att AA:s samtliga uppdrag i den utåtriktade verksamheten upphör med omedelbar verkan.”

text: Jag beslutade att i ett särskilt ärende utreda frågan om inskränkning av de anställdas yttrande- och meddelarfrihet.

text: Utredning

text: Sundsvall-Timrå Räddningstjänstförbund anmodades att göra en utredning och yttra sig med anledning av innehållet i tidningsartikeln. Remissvar avgavs av förbundsdirektionen tillika förbundsstyrelse. Svaret inleddes med en redogörelse för organisationen och en kort presentation av de personer som nämnts i tidningsartikeln. Det framgick bl.a. att BB hade varit räddningschef sedan slutet av år 2000 och att AA varit anställd som brandman sedan 1980 med olika brandmannauppgifter på i huvudsak stationen i Sundsvall samt att han sedan 2001 suttit i lokalstyrelsen för Svenska Kommunalarbetareförbundet.

text: Beträffande det aktuella ärendet uttalade direktionen följande (bilagorna utelämnade här).

text: AA har med start under försommaren 2002 skrivit ett antal insändare, enligt egen förklaring till räddningschefen BB, med ett politiskt syfte att få till stånd en utredning om en sammanslagning av kommunerna Sundsvall och Timrå, se bl.a. bilagorna 1–3. I en insändare den 21 augusti 2002 beskrev AA den tidigare räddningstjänsten i Timrå som finansierad av Sundsvalls kommun eftersom Timråkåren vid sammanslagningen 1990 var i sådant skick att den annars inte hade kunnat bevaras på den nivå som den hade, bilaga 15. Andra uttalanden i insändaren pekade ut dåvarande Räddningstjänsten i Timrå kommun som ”monument” över en felaktigt förd politik. Personalen på brandstationen i Timrå kände sig mycket illa berörd av insändaren. Resultatet av AA:s insändare kan skildras som att det klöstes i gamla sår och att gamla motsättningar mellan de två heltidsstationerna åter kom i dagen. I början av september månad 2002 hade räddningschefen BB två samtal med AA om reaktionerna på insändarna. Räddningschefen påpekade det olyckliga i att så split mellan stationerna och att argumentationen i artiklarna inte var till nytta för räddningstjänsten inför de stundande besluten om övningsfältets finansiering. Räddningschefen uppmuntrade AA att på olika sätt vara aktiv som medborgare i samhällsdebatten, men bad honom att inte använda räddningstjänstförbundet som verktyg i debatten. Räddningschefen ville också att AA skulle klargöra att han förde argumentationen som medborgare och att han inte skulle använda sin tjänstetitel i artiklarna. Räddningschefen påtalade även att AA borde överväga om det är lämpligt att agera på det sätt han gjort med tanke på att han i sin fackliga roll företräder medlemmarna på de båda heltidsstationerna. AA förklarade för räddningschefen att han skrev sina inlägg under valrörelsen, att hans motiv var politiska och att han skrev insändarna som privatperson. Han uttryckte förståelse för räddningschefens synpunkter och sade att han respekterade chefens argument. Även chefen för räddningsavdelningen, den avdelning som AA organisatoriskt tillhör, förklarade vid flera tillfällen för AA att hans artiklar väckte split mellan de två stationernas personal och påverkade samarbetet dem emellan negativt. I en skrivelse till personalen den 30 augusti 2002 beskrev direktionens ordförande CC, vice ordförande DD och räddningschefen BB sin syn på tillkomsten av räddningstjänstförbundet och utvecklingen fram till i dag, bilaga 17. Deras syfte var att reda ut de oklarheter och ifrågasättanden som insändaren givit upphov till. I skrivelsen uppmanades alla medarbetare inom räddningstjänstförbundet att tala med varandra i stället för att föra diskussionen i media. I efterföljande samtal under september månad mellan AA och räddningschefen BB har räddningschefen frågat hur AA själv bedömt sina möjligheter att i framtiden ta på sig nya utåtriktade uppdrag för räddningstjänstens räkning efter det att han i olika medier så tydligt tagit ställning mot förbundet som organisationsform. AA svarade då att han inte bedömde det som möjligt att åta sig sådana uppdrag under en tid framöver. Räddningschefen delade den uppfattningen och en skrivelse som bekräftade denna överenskommelse skickades av räddningschefen till organisationen, bilaga 22. Efter att Sundsvalls Tidning publicerat artiklar den 7 och 8 november 2002, bilaga 25 och 26, medverkade AA och BB tillsammans med en reporter i programmet Pulsen i lokalradion (Radio Västernorrland) för att diskutera det inträffade. De fick var och en möjlighet att redovisa sin syn på vad som skett. BB bad om ursäkt för att han formulerat sig på ett sådant sätt att det har gett möjlighet till den tolkning som gjorts av eller redovisats i media, bilaga 47. En ursäkt med likartat innehåll har också framförts i ett pressmeddelande av BB, vilket skickades ut den 8 november 2002, bilaga 44, samt i en artikel i Sundsvalls Tidning den 9 november 2002, bilaga 28.

text: Direktionens ordförande och vice ordförande framförde också en ursäkt via pressmeddelande den 10 november 2002, bilaga 45. Ursäkter internt i organisationen har framförts både muntligt och skriftligt, bilaga 46. AA har i en skrift den 29 november 2002 ställd till personalen bett om ursäkt för att det i hans artiklar funnits syftningar som av personal i Timrå uppfattats som kränkande och sårande, bilaga 42. AA och BB har efter det inträffade fört flera samtal. De båda anser att de rett ut sakfrågan och betraktar ärendet som avslutat. AA har varit behjälplig i arbetet med denna utredning genom att svara för urvalet och sammanställa kopior på insändare, debattartiklar m.m. från Sundsvalls Tidning och Dagbladet som bilägges denna utredning.

text: Yttrande

text: Artikelurvalet visar att det i media under år 2002 förts diskussioner i skilda frågor men som i olika avseenden indirekt eller direkt kan sägas beröra Sundsvall-Timrå Räddningstjänstförbund. En läsning i dag av de samlade artiklarna ger vid handen att såväl den politiska ledningen som tjänstemannaledningen har många angelägna och komplicerade frågeställningar att arbeta med. Frågorna spänner över många områden, alltifrån behov av att arbeta med policies och organisationens kultur till att finansiera och bygga ett övningsfält. Vad gäller det aktuella ärendet kan i korthet sägas att räddningschefen BB uppfattade situationen enligt följande. En chef skall ingripa när anställda på grund av uttalanden av en medarbetare blir ledsna. Om det uppfattas som att en medarbetare väljer delar av sanningen och utesluter andra för att förstärka sina syften, har arbetsgivaren en skyldighet att för verksamhetens bästa korrigera sakförhållanden och visa på helheten. För att en verksamhet skall fungera måste samtliga medarbetare efter en demokratisk beslutsprocess acceptera fattade beslut och, i enlighet med gällande arbetsrätt, lojalt verka för att de fattade besluten skall följas. Att fortlöpande så split mellan olika personalgrupper påverkar arbetsmiljön på ett negativt sätt och kan, om det inte korrigeras, leda till omfattande arbetsmiljöproblem. Chefen har ett ansvar för att genom sitt arbete medverka till att aktivt skapa en bra arbetsmiljö. BB har därtill uppgett att det under sommaren 2002 vid flera olika tillfällen förekommit att s.k. arbetsmaterial nått olika lokala media som sedan skrivit om förvaltningen ur olika perspektiv. Det har handlat bl.a. om hanteringen av investeringsmedel, ackumulerade övertidsskulder och medborgarnas säkerhet till följd av den nya organisationen. AA har inte haft någon inblandning i någon av artiklarna. I dessa situationer har förvaltningsledningen tydligt markerat att den som vill lämna uppgifter vidare till medierna har en grundlagsskyddad rättighet att göra det. Ledningen har dock bett personalen tänka igenom vilka konsekvenser ett sådant agerande kan leda till för räddningstjänsten som organisation och för medarbetare. – – –

text: Som framgått återstår en hel del arbete för att skapa en räddningstjänst av de båda tidigare två räddningstjänsterna. Den gemensamma räddningstjänsten har regelbundet ifrågasatts sedan förbundet bildades 1990. Vad som skall göras i det hänseendet kan diskuteras och naturligtvis finns det flera vägar att pröva. Det är dock tydligt att förvaltningsledningen i den uppkomna situationen under hösten 2002 fokuserat såväl på problemet att räddningstjänsten ännu inte blivit en enhet som på AA:s insändare och därvid förb isett att anlägga ett bredare angreppssätt på problemet och att tänka på den grundlagsfästa yttrandefriheten. Förvaltningsledningen har med sina skrivningar inte i något avseende velat beskära någon medarbetare rättigheten att uttrycka sin mening vare sig inom eller utanför organisationen. Formuleringarna i det diskuterade brevet är emellertid av det slaget att en sådan tolkning lätt låter sig göras. Även förvaltningsledningen har insett att formuleringarna kan tolkas på ett sätt som ger intrycket av att ledningen förbjuder medarbetare att uttrycka sin mening. Förvaltningsledningen har beklagat sin

text: otydlighet i brevet och förklarat sitt agerande med att den i sin tro och i sitt syfte att ha organisationens bästa för ögonen haft ett för smalt synfält. Att förvaltningsledningen har intresse av att åsikter bryts mot varandra understryks av det ovan redovisade arbetet som bedrivits under 2001–2002; att tysta en anställd är en helt främmande tanke för ledningen. Efter de aktuella tidningsartiklarna har ett flertal beslut av JO lästs och studerats, bland dem i första hand två mycket tydliga beslut av JO i ärendena 3690-1993 (1994-03-25) och 4365-2000 (2002-10-17) men även JO:s beslut i ärendet 968-2002 (2002-06-04). Av besluten följer att det för en chef gentemot en offentligt anställd saknas spelrum, i vart fall är utrymmet mycket begränsat, när det gäller att genom samtal eller på något annat sätt avhandla frågor som har en koppling till vad denne har framfört i media. Det kan anses tveksamt om BB m.fl. i de samtal med AA som redovisats ovan, har klarat den svåra balansgång som krävs. När det aktuella ärendet var som mest i fokus i media den 7–9 november 2002 var räddningschefen BB i Bryssel på studiebesök m.m. tillsammans med Sundsvalls kommuns förvaltningschefer, bolagschefer, kommundirektör och stadsjurist. Självfallet avsattes tid för att under olika former diskutera ärendet och ärendet fanns även på agendan vid det avslutande chefsmötet lördag förmiddag den 9 november 2002. Det tidigare nämnda JO-beslutet från 1994 fanns med som underlag vid de diskussioner som fördes. Den 13 november 2002 höll EE, stadsjurist vid Sundsvalls kommun, ett inledande anförande vid ett sammanträde med deltagande bl.a. av nämndsordföranden och förvaltningschefer vid Sundsvalls kommun samt av de kommunala bolagens ordförande och verkställande direktörer. Hans anförande hade det aktuella ärendet som grund och var indelat i tre avsnitt. I det första avsnittet redogjorde han för bestämmelserna om yttrandefrihet, meddelarfrihet och förbud att efterforska. I det andra avsnittet berördes arbetsrätten och de två begreppen lojalitetskrav och kritikrätt. Han förklarade i den avslutande delen att han för sin del såg arbetsplatsträffar och utvecklingssamtal som grundläggande instrument för en ledare att diskutera såväl rättighetslagstiftningen som organisationens policy, men betonade att en sådan diskussion bör förberedas och att tidpunkten för diskussionen inte skall styras utifrån vad som rapporterats i media. Avslutningsvis önskar förbundsdirektionen framföra sitt beklagande till att brevet, som i och för sig skrevs i ett pressat arbetsläge, fick ett innehåll som kunnat tolkas på det sätt som presenterats i media. Förbundsdirektionen vill dock att JO uppmärksammar den skyndsamhet som präglade BB:s och den politiska ledningens agerande att ta avstånd från den kränkning av de medborgerliga rättigheterna som med visst fog hävdades ha skett.

text: Bedömning

text: I

text: 2 kap. 1 § första stycket 1 regeringsformen

text: föreskrivs att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet, varmed avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Begränsning av denna rättighet får enligt

text: 2 kap. 12 § regeringsformen

text: ske endast genom lag eller, i vissa fall, genom annan författning. Yttrandefriheten utgör en förutsättning för en fri debatt om lämpligheten och riktigheten av myndigheternas handlande och möjliggör därmed också en granskning av hur offentliga tjänstemän sköter sina åligganden.

text: Genom

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om meddelarfrihet ges yttrandefriheten till viss del ett särskilt skydd. Meddelarfriheten enligt

text: 1 kap. 1 § andra stycket tryckfrihetsförordningen

text: innebär att det står varje medborgare fritt att – med iakttagande av de bestämmelser som är meddelade i

text: tryckfrihetsförordningen

text: till skydd för enskild rätt och allmän säkerhet – i tryckt

text: skrift yttra sina tankar och åsikter, offentliggöra allmänna handlingar samt meddela uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst.

text: Lagregleringen ger offentligt anställda samma skydd som alla andra medborgare. En offentligt anställd kan således fritt ge uttryck för sin uppfattning, även rörande den egna myndighetens verksamhet. I

text: sekretesslagen (1980:100)

text: finns emellertid regler som begränsar den offentligt anställdes rätt att yttra sig om vad han fått veta i samband med sin tjänst.

text: Det skydd för yttrandefriheten som

text: regeringsformen

text: anger är ett skydd gentemot ”det allmänna”. Det allmänna omfattar t.ex. kommunens valda församlingar och förvaltningsorgan. Skyddet innebär att en myndighet inte får ingripa mot någon för att han eller hon har använt sig av sin grundlagsstadgade rätt att yttra sig i massmedier eller på annat sätt ge uttryck för sin uppfattning. En myndighet får inte heller försöka motarbeta att den anställde använder sig av sina rättigheter. En arbetsgivare får således inte genom generella uttalanden eller genom kritik i enskilda fall söka påverka arbetstagaren i fråga om det sätt på vilket denne utnyttjar sin yttrandefrihet. Detta gäller även i de fall en myndighet anser att arbetstagaren lämnat felaktiga uppgifter. Detta hindrar emellertid inte en myndighet från att bemöta sådana påståenden som myndigheten anser vara felaktiga eller vilseledande. Ett sådant bemötande kan t.ex. ske i samma forum som den anställde har använt.

text: Den som är anställd vid en myndighet har således rätt att, utan repressalier från myndighetens sida, offentligt framföra från arbetsgivarens uppfattning avvikande synpunkter på myndighetens organisation och verksamhet. Detta gäller givetvis såväl före som efter det ett beslut fattats hos myndigheten. Reglerna till skydd för yttrandefriheten fritar självfallet inte den anställde från skyldigheten att i sin verksamhet lojalt rätta sig efter arbetsgivarens beslut och direktiv angående hur verksamheten skall bedrivas, oavsett vilken uppfattning han eller hon kan ha om dessa.

text: För undvikande av missförstånd vill jag här uttala följande. Enligt

text: 2 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän omfattar JO:s tillsyn inte ledamöter av beslutande kommunala församlingar. Sundsvall-Timrå Räddningstjänstförbunds förbundsdirektion som beslutande församling står således inte under min tillsyn. Direktionen utgör dock även förbundsstyrelse (jfr

text: 3 kap. 25 § kommunallagen

text: , 1991:900) och står i denna egenskap under tillsyn. Mina uttalanden i det följande avser direktionen som förbundsstyrelse.

text: Vad som kommit fram i ärendet om räddningschefens och den politiska ledningens befattning med frågan kring AA:s mediekontakter ger anledning att diskutera huruvida framför allt hans men även övriga anställdas rättigheter enligt det nyss sagda har trätts för när.

text: Skrivelsen till personalen den 30 augusti 2002 innehåller, förutom förtydliganden m.m. avseende motiven för bildandet av räddningstjänsten Sundsvall-Timrå, ett uttalande att ”interna frågor hanteras internt inte i media eller i andra forum utanför

text: våra väggar”. Ett sådant besked till de anställda står självfallet i klar strid med den grundlagsskyddade yttrandefriheten.

text: När det gäller de samtal räddningschefen hade med AA i början av september månad 2002 kan de enligt min mening inte uppfattas på annat sätt än som påtryckningar för att förmå AA att upphöra med att skriva insändare eller att i vart fall ändra innehållet i dem. Vidare har AA, enligt meddelandet den 25 september 2002, som en direkt följd av sina debattinlägg fråntagits sitt arbete med information och externa kontakter av olika slag.

text: I remissvaret har räddningstjänstförbundet uppgett att andra anställda känt sig mycket illa berörda av innehållet i AA:s uttalanden i tidningen och att hans artiklar påverkade samarbetet mellan de två brandstationernas personal negativt. Räddningschefen hade i den situationen, enligt remissvaret, sett som sin uppgift att ingripa för att aktivt medverka till att skapa en bra arbetsmiljö. Vidare sägs att förvaltningsledningen med sina skrivningar inte i något avseende velat beskära någon medarbetares rätt att uttrycka sin mening vare sig inom eller utanför organisationen, och att förvaltningsledningen har insett att formuleringarna i skrivelsen till personalen kan tolkas på detta sätt.

text: Oberoende av syftet med samtalen med AA och den påtalade formuleringen i brevet har detta enligt min mening på ett anmärkningsvärt sätt utgjort allvarliga kränkningar av de anställdas grundlagsfästa rättigheter. Jag är mycket kritisk till det inträffade. Jag konstaterar emellertid att förbundet numera kommit till insikt om vad som gäller och lämnar därmed frågan.

text: Tilläggas kan att det självfallet inte är något som hindrar att en myndighet utser en särskild person, exempelvis en informationschef, att svara gentemot medierna och allmänheten för myndighetens officiella policy. Det kan inte heller anses fel att myndigheten upplyser sina anställda om den policy som utarbetats av myndigheten och meddelar de anställda att de alltid har möjlighet att hänvisa medierna till den utsedde informatören. Som framgått ovan kan det emellertid aldrig godtas att myndigheten, som nu skett genom den påtalade formuleringen i brevet, mer eller mindre direkt förbjuder de anställda att dryfta interna frågor i medierna eller i andra sammanhang utanför myndigheten.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Information
Inhibition
Långsam handläggning

title: Kritik mot Västmanlands tingsrätt med anledning av handläggningen av ett inhibitionsyrkande

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot bl.a. Västmanlands tingsrätt med anledning av handläggningen av två ärenden. Han var bl.a. missnöjd med hur tingsrätten hade behandlat hans yrkande om inhibition av verkställigheten av ett beslut meddelat av kronofogdemyndigheten.

text: Utredningen

text: Handlingar i Västmanlands tingsrätts ärenden Ä 5401-07 och Ä 183-08 infordrades och granskades. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från rådmannen BB och tingsnotarien CC.

text: Följande framkom. Den 15 november 2007 biföll kronofogdemyndigheten en ansökan om verkställighet av ett utslag mot AA. AA begärde i en skrivelse, som kom in till tingsrätten den 22 november 2007 och som lades upp som ärende Ä 5401-07, inhibition av verkställighet av kronofogdemyndighetens beslut. AA kontaktades påföljande dag av en notarie vid tingsrätten och gavs beskedet att inhibition inte var möjlig. Han uppgav då att hans skrivelse skulle ses som ett överklagande och att han inom fem dagar skulle komma in med en komplettering.

text: AA yrkade därefter åter, i början av januari, att tingsrätten skulle besluta om inhibition. Han fick då på nytt beskedet av en notarie om att inhibition inte kunde ske. Därefter inkom skrivelser från AA den 15 och 16 januari i vilka han efterfrågade respektive begärde ett skriftligt beslut i inhibitionsfrågan. AA blev ånyo kontaktad av tingsrätten och fick samma information som tidigare, dvs. att inhibition med anledning av det överklagade beslutet i ärende Ä 5401-07 inte var möjlig. Han upplystes vidare om att ett senare överklagande från hans sida av kronofogdemyndighetens beslut den 21 december 2007 om utmätning av lön hade lagts upp som ett eget ärende, Ä 183-08. AA begärde muntligen inhibition av verkställigheten av kronofogdemyndighetens beslut i det senare ärendet. Tingsrätten lämnade dagen därpå inhibitionsyrkandet i det ärendet utan bifall.

text: I en skrivelse som kom in till tingsrätten den 19 mars 2008 yrkade AA åter inhibition i båda ärendena. Följande dag beslutade tingsrätten att avvisa hans inhibitionsyrkande i ärende Ä 5401-07. Sedan AA överklagat beslutet undanröjde Svea hovrätt den 15 april 2008 tingsrättens beslut och återförvisade inhibitionsyrkandet till tingsrätten för erforderlig behandling. Dagen därpå prövades yrkandet av tingsrätten.

text: Ärendet remitterades till Västmanlands tingsrätt för upplysningar och yttrande över handläggningen av AA:s inhibitionsyrkanden i ärende Ä 5401-07.

text: Tingsrätten (lagmannen DD) inkom med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från tingsnotarien CC och rådmannen BB.

text: Av CC:s upplysningar framgick att hon och en notariekollega vid de tillfällen som redogjorts för ovan, på uppdrag av BB, ringt upp AA och meddelat att tingsrättens uppfattning var att det inte var lagligen möjligt att förordna om inhibition med anledning av kronofogdemyndighetens beslut.

text: BB uppgav bl.a. följande.

text: Notarierna är inte behöriga att fatta inhibitionsbeslut i denna typ av ärenden utan hanterar enbart handläggningsåtgärder, oftast efter samråd med rådmannen. – – – [Jag] har utgått från att AA under lång tid lät sig nöja med de besked han erhöll per telefon och därför inte påkallade något beslut angående inhibition i ärende Ä 5401- 07. I sammanhanget vill jag framhålla att det inte är ovanligt att en domstol, om den anser att en part på grund av okunskap eller liknande framställer ett ur processuell synvinkel tveksamt yrkande, ringer upp parten och i såväl domstolens som partens intresse försöker reda ut eventuella missuppfattningar och, om möjligt, förenkla handläggningen. Om parten vid samtalet förklarar sig vidhålla sitt yrkande erhåller han naturligtvis tingsrättens skriftliga prövning av yrkandet. Min uppfattning – korrekt eller ej – har hela tiden varit att ett beslut varigenom kronofogdemyndigheten ogillat en invändning om hinder mot verkställighet inte bör kunna bli föremål för inhibition. Efter att Svea hovrätt intagit motsatt ståndpunkt vid prövningen av AA:s överklagande av det beslut i vilket inhibitionsyrkandet i ärende Ä 5401-07 avvisades har jag dock rättat mig efter hovrättens bedömning. Beslut varigenom ett inhibitionsyrkande bifalles eller lämnas utan bifall av domstol motiveras – såvitt jag har mig bekant – i princip aldrig. Jag har inte funnit skäl att motivera de avslagsbeslut jag meddelat. Däremot motiverade jag det beslut i vilket jag avvisade AA:s inhibitionsyrkande. – – – Jag har svårt att se att några egentliga felaktigheter förekommit vid handläggningen av ärende Ä 5401-07.

text: DD

text: Jag ansluter mig till den bedömning som redovisats av BB. I efter-hand går det att säga att ett omedelbart skriftligt beslut i ”inhibitionsärendet” skulle ha varit korrekt, men under de förhållanden som redovisats kan jag inte se att de handläggningsåtgärder som vidtagits, och som rör bedömningsfrågor, kan kritiseras.

text: AA yttrade sig.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår till att börja med att en borgenär hos kronofogdemyndigheten ansökte om verkställighet av ett utslag, att AA invände att det förelåg hinder mot verkställigheten och att kronofogdemyndigheten den 15 november 2007 beslutade att lämna invändningen utan avseende och att utslaget således skulle verkställas.

text: Såvitt gäller handläggningen vid tingsrätten framgår att AA första gången framställde ett yrkande om inhibition av verkställigheten av det ovan nämnda beslutet (tingsrättens ärende Ä 5401-07) den 22 november 2007, att han vid ytterligare tre tillfällen antingen på nytt begärde inhibition eller begärde ett skriftligt beslut angående att inhibition inte var möjlig samt att tingsrätten den 20 mars 2008 beslutade att avvisa hans yrkande om inhibition sedan han dagen innan ännu en gång hade framställt ett inhibitionsyrkande. Vidare har framgått att anledningen till att ett beslut inte kom att meddelas tidigare var att tingsrätten var av den uppfattningen att det inte var lagligen möjligt att ta upp AA:s yrkande till prövning, att AA i anslutning till varje framställning kontaktades av tingsrätten och fick besked om detta samt slutligen att tingsrätten fick uppfattningen att AA lät nöja sig med beskedet.

text: Jag har naturligtvis i princip ingen invändning mot att en domstol kontaktar en part t.ex. i syfte att bereda parten tillfälle att förtydliga vad som angetts skriftligen eller för att reda ut eventuella missuppfattningar. En sådan åtgärd kan i vissa fall spara tid och förenkla handläggningen av ett mål eller ärende och därmed – för alla parter – vara att föredra framför ett skriftligt föreläggande från domstolen.

text: I förevarande fall hade AA emellertid framställt vad som måste anses vara ett klart och tydligt yrkande om att verkställigheten av ett beslut meddelat av kronofogdemyndigheten skulle inhiberas. Den första kontakt som tingsrätten tog med AA synes delvis ha skett för att få besked om hans skrivelse även skulle uppfattas som ett överklagande. Syftet med tingsrättens följande kontakter med honom kan emellertid inte till någon del sägas ha varit att få ett förtydligande eller att reda ut en missuppfattning, utan i stället att informera honom om att hans yrkande inte, enligt tingsrättens uppfattning, lagligen kunde prövas i sak.

text: Enligt

text: 3 kap. 1 § utsökningsbalken

text: (UB) får verkställighet under vissa förutsättningar ske på grund av bl.a. kronofogdemyndighetens utslag. Om en gäldenärs invändning om hinder mot verkställighet lämnas utan bifall av kronofogdemyndigheten och denne överklagar beslutet gäller, enligt

text: 2 kap. 19 § andra stycket

text: UB, att verkställigheten fortgår om inte något annat förordnas av domstol. Av

text: 18 kap. 12 §

text: UB följer att tingsrätten, i samband med att talan förs mot kronofogdemyndighetens beslut, får förordna att någon åtgärd för verkställighet tills vidare inte ska vidtas, s.k. inhibition. Det ligger i sakens natur att ett yrkande om inhibition ska prövas skyndsamt.

text: Det kan således först konstateras att AA fick felaktig information i frågan om hans yrkande kunde prövas i sak eller inte. En part som blir kontaktad av en domstol måste självfallet kunna förlita sig på att domstolen lämnar korrekt information. I

text: förevarande fall har den felaktiga informationen dessutom, när AA återkommit med sitt yrkande, upprepats vid ett flertal tillfällen.

text: Jag vill därefter betona att det inte bör förekomma att en tingsrätt endast genom ett muntligt besked tar ställning till ett av part framställt yrkande. Detta gäller oavsett om ställningstagandet avser en prövbarhetsfråga eller en prövning i sak och oavsett om det lämnade beskedet är riktigt eller inte. En sådan informell handläggning som här har förekommit medför bl.a. att part saknar möjlighet att, när så kan ske, föra särskild talan mot domstolens avgörande och eventuellt få saken prövad i högre instans. I förevarande fall kom det ju också – på grund av att tingsrätten med anledning av AA:s vid fyra tillfällen framställda yrkande endast muntligen kontaktade honom i stället för att meddela ett beslut – att dröja nästan fyra månader innan domstolen meddelade beslut i inhibitionsfrågan. Detta är naturligt-vis helt oacceptabelt. BB förtjänar därför, i egenskap av ansvarig domare för ärendet och den som gett instruktioner till notarierna, kritik för det sätt på vilket ärendet handlagts.

text: AA:s övriga klagomål och vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Överklagande

title: Handläggningen vid prövning av behandlingsförslag enligt 10 § tandvårdsförordningen (1998:1338). Bl.a. fråga om beslut i sådana ärenden kan överklagas

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Tandvårdsnämnden, Region Skåne, angående handläggningen vid prövning av behandlingsförslag enligt 10 § tandvårdsförordningen. Klagomålen rör att tandvårdsnämnden inte har fattat beslut som kan överklagas. AA klagade vidare på att nämnden inte gjort en omprövning av sin bedömning efter det att komplettering skett i hans ärende. Han fogade till anmälan ett antal handlingar.

text: AA utvidgade senare sin anmälan till att omfatta handläggningen av hans begäran om att få ta del av handlingar. Han riktade också kritik mot tandvårdsnämnden bl.a. för att den inte besvarade hans begäran om att nämnden, och inte tandvårdsdirektören, skulle pröva hans ärende.

text: Utredning

text: Inledningsvis infordrades de handlingar som fanns vid tandvårdsnämndens kansli angående AA. Vidare infordrades en av Region Skåne upprättad promemoria – som nämnden hänvisat till i AA:s ärende – rörande enskilds möjlighet att överklaga landstingets prövning av behandlingsförslag enligt 10 § tandvårdsförordningen.

text: Upplysningar inhämtades per telefon från tandvårdsdirektören BB vid tandvårdsnämndens kansli.

text: Därefter anmodades tandvårdsnämnden att inkomma med utredning och yttrande över vad som framförts i anmälningarna.

text: Tandvårdsnämnden anförde i sitt remissvar följande.

text: Rättsläget

text: Inledningsvis vill nämnden redovisa sin syn på hur den uppfattat rättsläget beträffande ifrågavarande förhandsprövningar. Den s k tandvårdsreformen trädde i kraft från 1 januari 1999. Genom införandet av

text: 8 a § tandvårdslagen (1985:125)

text: fick landstingen bl a ett ansvar att se till att tandvård kan erbjudas dem som har behov av särskilda tandvårdsinsatser som ett led i en

text: sjukdomsbehandling under en begränsad tid. Enligt

text: 15 a § tredje stycket samma lag

text: gäller för sådan vård bestämmelserna om vårdavgifter i den öppna vården enligt hälso- och

text: sjukvårdslagen (1982:763)

text: . Särskilda bestämmelser om sådan tandvård som avses i 15 a

text: tredje stycket

text: tandvårdslagen

text: återfinns i

text: tandvårdsförordningen (1998:1338)

text: . I

text: 3 §

text: sistnämnda förordning finns föreskrifter om tandvård som ett led i sjukdomsbehandling. I

text: 10 § samma förordning

text: anges att innan en vårdgivare inleder en behandling enligt

text: 3 §

text: skall behandlingsförslaget prövas av det landsting inom vars område patienten är bosatt. Några särskilda bestämmelser om överklagande finns inte beträffande denna typ av förhandsprövningar. Före reformen gjordes förhandsprövning av denna typ av behandlingsförslag av försäkringskassan. Kassans beslut kunde då överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Även i nuvarande förordning (

text: ) om tandvårdstaxa finns särskilda överklagandebestämmelser beträffande försäkringskassans beslut i ärende om förhandsprövning. I förarbetena till tandvårdsreformen (1997/98:112 s 58) framgår av regeringens bedömning under rubriken ”8.1 Genomförande” bl a följande: ”Förhandlingar bör inledas med företrädare för landstingen vad gäller överförandet till landstingen av viss tandvård och kostnadsansvaret för den. Det bör bli Socialstyrelsens uppgift att utarbeta de allmänna råd och föreskrifter som kan behövas”.

text: Någon allmän bestämmelse om förvaltningsbesluts överklagbarhet finns inte i

text: förvaltningslagen

text: . Överklagbarheten regleras vanligtvis genom besvärsbestämmelser i specialförfattningar eller i författningar som mera allmänt gäller en viss myndighets verksamhet. När det gäller beslutsfattande i kommunal verksamhet skiljer man på formella beslut i

text: kommunallagens

text: (KL:s) mening och på ren verkställighet. Kommunala beslut går att överklaga genom laglighetsprövning (

text: 10 kap

text: KL). Ren verkställighet kan inte angripas genom någon form av besvär. Frågan är vilken typ av beslut landstingens prövningar av behandlingsförslag utgör. Ärendena har otvivelaktigt karaktären av förvaltningsärenden med inslag av myndighetsutövning mot enskild. Några särskilda besvärsbestämmelser saknas emellertid varför det inte går att angripa ett landstings avgörande genom förvaltningsbesvär. Återstår hur ärendena skall ses ur ett kommunalrättsligt perspektiv. Enligt tandvårdsnämndens mening är det inte troligt att lagstiftarens intentioner varit att ärendena skall avgöras genom kommunala beslut. Att anföra kommunalbesvär i den här typen av ärenden synes inte vara ändamålsenligt eftersom någon lämplighetsprövning inte kan göras och något nytt beslut inte kan sättas i ett upphävt besluts ställe. Därtill är ärendena starkt knutna till enskilda individer vilket också gör dem olämpliga att hanteras som kommunala beslut. Kommunala beslut kan som bekant överklagas inte enbart av den beslutet angår utan av samtliga kommuneller landstingsmedlemmar. I den till JO tidigare ingivna promemorian 1999-03-25 har regionkontoret särskilt belyst reformens konsekvenser beträffande möjligheten att överklaga förhandsprövningar. Vid regionkontorets kontakter med Landstingsförbundet har besked lämnats att Landstingsförbundet betraktar förfarandet som verkställighet. Socialstyrelsen har såvitt tandvårdsnämnden känner till inte utarbetat några föreskrifter eller allmänna råd om hur man skall lösa den aktuella problematiken. Mot bakgrund härav anser tandvårdsnämnden att den haft fog för att betrakta förhandsprövningarna som ren verkställighet. I detta sammanhang bör också särskilt kommenteras vad anmälaren framfört om besvärshänvisning. Besvärshänvisning lämnas i överklagningsbara förvaltningsärenden. Saknas författningsreglerade besvärsregler kan besvärshänvisning inte göras. När det gäller kommunala beslut lämnas aldrig besvärshänvisning. Generella bestämmelser om laglighetsprövning finns i

text: kommunallagen

text: Allmänt om handläggningen hos tandvårdsnämndens kansli

text: Förhandsprövningarna görs av tandvårdsdirektören som biträds av för ändamålet kontrakterad sakkunnig expertis. För närvarande finns en bedömningstandläkare. Dessutom finna fyra bedömningskonsulter att tillgå om bedömningarna kräver

text: ytterligare sakkunskap. Tandvårdsdirektören har i egenskap av högste tjänsteman också varit den som gentemot sökandena ansvarat för prövningarna. Tandvårdsnämnden tar inte upp enskilda ärenden av denna karaktär, utan de handläggs på tjänstemannanivå. De till ansökningarna bifogade medicinska utredningarna prövas mot de i

text: 3 § tandvårdsförordningen

text: uppställda villkoren. Förordningen gör en tydlig uppräkning av vilken typ av tandvårdsbehandling som berättigar till lägre avgift. Till följd härav är merparten av ansökningarna rutinärenden i vilka bedömningarna är förhållandevis enkla. Behov av särskilda interna föreskrifter har därför inte ansetts föreligga. Tandvårdsnämnden är som ovan nämnts medveten om de begränsade besvärsmöjligheter som reformen fört med sig. Nämnden har därför på eget initiativ utarbetat en praxis för hanteringen av de ärenden i vilka sökandena varit missnöjda med beslutet. Denna praxis är mycket enkel och innebär att samtliga som begär en ny bedömning får en sådan. I vissa fall har sökandena kommit in med kompletterande utredning vilket lett till att det ursprungliga negativa beskedet har ändrats till ett positivt. Under år 2000 har ca 2 500 förhandsprövningar handlagts av tandvårdsnämnden. Ca 10 % av dem har resulterat i ett negativt besked till sökanden. Detta är enligt nämndens uppfattning en rimlig bifallsfrekvens som är i nivå med andra landsting. Eftersom utgången av ärendena har ekonomisk betydelse för de sökande ligger det dock i sakens natur att merparten av de som inte fått bifall är missnöjda. AA har begärt att få ta del av de bedömningar som inte bifallits och dessa har avidentifierats. Arbetet med detta har varit omfattande med hänsyn till sekretessen för personerna i denna grupp. Originalen har först kopierats och sedan har en omsorgsfull överstrykning gjorts för att inga personuppgifter ska lämnas ut. Erbjudande till AA om att komma till nämndens kansli har lämnats i brev 2000-12-05. Något svar på erbjudandet har ej kommit.

text: AA:s ärende

text: 1. Ansökan om förhandsbesked inkom till tandvårdskansliet 1999-12-06. Ansökan och bifogade utredning visade vid en första bedömning att förutsättningar för bifall inte fanns. Behandlande tandläkare lämnades skriftligt besked om bedömningen 1999-12-19. 2. Tandläkaren kompletterade sin ursprungliga ansökan angående AA med nytt medicinskt underlag 2000-02-23. 3. Vid en ny prövning av AA:s ansökan gjordes bedömningen att inte heller det nya underlaget visade att han uppfyllde kraven för att bestämmelserna om vårdavgifter i den öppna hälso- och sjukvården skulle tillämpas. Tandläkaren lämnades därefter både ett muntligt och 2000-03-07 ett skriftligt besked om bedömningens utgång. Sammanfattningsvis kan konstateras följande. Nämnden medger att tandvårdsreformen inneburit begränsningar i enskildas rätt att föra talan mot vissa kategorier av förhandsprövningar. Detta faktum kan dock inte läggas tandvårdsnämnden till last. Innebär begränsningen ett reellt problem är det enligt nämndens mening lagstiftarens sak att finna en lösning på det. Nämnden anser sig ha gjort vad den har kunnat för att tillgodose de enskildas rätt i dessa frågor. Beträffande handläggningen av AAs ärende kan sägas att det prövats utifrån samma förutsättningar som andra ärendet och att han, i motsats till vad han själv uppger, fått en andra bedömning efter att han begärt det.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I beslut den 31 maj 2002 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Den rättsliga regleringen angående förutsättningarna att få tandvård enligt de avgiftsbestämmelser som gäller för öppen hälso- och sjukvård har redovisats i

text: tandvårdsnämndens yttrande till JO. Nämnden har även redogjort för tandvårdsreformens konsekvenser vad gäller rätten att genom s.k. förvaltningsbesvär överklaga sådana s.k. förhandsbesked som det här är fråga om. Beträffande dessa frågor nöjer jag mig med att hänvisa till nämndens framställning. Möjligheten att överklaga för laglighetsprövning Som framgått saknas rätt för en part att hos högre instans genom s.k. förvaltningsbesvär föra talan mot ett negativt besked efter en prövning av ett behandlingsförslag enligt

text: 10 § tandvårdsförordningen

text: . Detta innebär att en fullständig överprövning av tandvårdsnämndens avgörande inte kan ske. Frågan är då om prövningen av behandlingsförslaget utmynnar i ett sådant beslut som varje medlem av landstinget kan överklaga enligt bestämmelserna om laglighetsprövning i

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: . En grundläggande förutsättning för att denna väg skall stå öppen är att det föreligger ett kommunalt beslut. Beslutet skall i föreskriven ordning ha dokumenterats i ett protokoll och justerats. Möjligheten till laglighetsprövning har begränsats genom att talan mot beslut av rent förberedande eller rent verkställande art som fattas av en nämnd (eller på nämnds vägnar av en delegat) inte är tillåten (

text: 10 kap. 2 § 2 kommunallagen

text: Behandlande tandläkares begäran om bedömning av behandlingsförslaget synes ske på ett av Region Skåne upprättat formulär. Formuläret innehåller avsnitt om planerad behandling, bedömningstandläkarens utlåtande och beslut. Beslutsavsnittet består av tre rutor, ”Faktura avseende ovan specificerade åtgärder och pris kommer ej att godkännas”, ”Faktura avseende ovan specificerade åtgärder och pris kommer att godkännas” samt ”Faktura avseende ovan specificerade åtgärder och pris kommer att godkännas med begränsningar”. I den av Region Skåne upprättade promemorian anges att det inte är fråga om några formella beslut utan endast besked om under vilka förutsättningar en faktura kommer att attesteras. Ett sådant besked är enligt promemorian inte att betrakta som ett beslut i

text: kommunallagens

text: mening och går inte att överklaga. Promemorian synes ha upprättats efter det att Landstingsförbundets inställning i frågan efterhörts.

text: Enligt vad som inhämtats av tandvårdsnämnden tar nämnden inte upp enskilda ärenden såvitt här är i fråga, utan de handläggs på tjänstemannanivå. Det är tandvårdsdirektören som ombesörjer prövningarna. Tandvårdsdirektörens beslut har inte upptagits i protokoll vid något nämndssammanträde och inte heller fattats i enlighet med delegation. Konsekvensen av denna handläggning är att det således blir fråga om ett sådant tjänstemannabeslut som inte kan bli föremål för laglighetsprövning. Tandvårdsnämnden har i remisssvaret upplyst att den betraktat förhandsprövningarna som ren verkställighet.

text: Att ett ställningstagande enligt

text: 10 § tandvårdsförordningen

text: inte skulle gå att överklaga vare sig genom förvaltningsbesvär eller för laglighetsprövning är i och för sig i linje med vad som i övrigt gäller på hälso- och sjukvårdens område. Det torde emellertid stå klart att genom den behandlande tandläkarens begäran om en prövning av ett behandlingsförslag uppkommer ett ärende hos nämnden, något som också direkt framgår av

text: 11 § tandvårdsförordningen

text: . Det är också utan tvekan så

text: att tandvårdsdirektörens ställningstagande – efter eventuell begäran om komplettering eller liknande – är ett beslut enligt vilket ärendet avgörs och avslutas hos nämnden.

text: Av remissvaret framgår att tandvårdsdirektören vid sin prövning biträds av en bedömningstandläkare. Därutöver finns sakkunnig expertis att tillgå om bedömningarna skulle kräva ytterligare sakkunskap. Detta innebär att prövningen innefattar ett sådant tydligt inslag av självständigt ställningstagande att den i princip inte kan anses vara av rent verkställande art.

text: Det är mot den bakgrunden mycket som talar för att landstingen, i enlighet med

text: kommunallagens

text: bestämmelser, har att meddela formliga beslut efter prövningar av behandlingsförslag.

text: Huruvida ett sådant beslut kan överklagas för laglighetsprövning är ytterst en fråga för domstol att pröva. Jag kan bara konstatera att den laglighetsprövning av beslut som kan ske enligt

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: endast kan leda till att beslutet i fråga upphävs. Jag delar därmed tandvårdsnämndens uppfattning att laglighetsprövning i den här typen av individanknutna ärenden framstår som mindre ändamålsenlig.

text: Jag kan sammanfattningsvis konstatera att det måste anses råda oklarhet om hur prövningarna enligt

text: 10 § tandvårdsförordningen

text: skall behandlas i formellt hänseende. Jag finner därför inte anledning att rikta någon kritik mot Tandvårdsnämnden, Region Skåne, för det sätt på vilket nämnden har valt att tillämpa de i ärendet aktuella bestämmelserna.

text: Jag vill i denna del avslutningsvis nämna att Socialstyrelsen på uppdrag av regeringen gjort en uppföljning av landstingens tandvård enligt tandvårdslag och tandvårdsförordning. Uppföljningen publicerades i en rapport i oktober 2001 (”Uppföljning av landstingens tandvård enligt tandvårdslag och tandvårdsförordning”). Regeringen tillkallade under år 2000 en särskild utredare med uppdrag att göra en samlad utvärdering av det reformerade tandvårdsstödet och vid behov föreslå förändringar (

text: Dir. 2000:65

text: ). Av direktiven framgår att utredaren skall se över bl.a. bestämmelserna om tandvård som ett led i en sjukdomsbehandling och hur de tillämpas samt vid behov föreslå förändringar. Utredningen beräknas avsluta sitt arbete den 15 juni 2002. Jag finner skäl att sända en kopia av detta beslut till Socialdepartementet för kännedom. Omprövning av förhandsbedömningen AA har gjort gällande att nämnden inte omprövar sina beslut enligt de rutiner som nämnden själv fastställt. Han har i denna del särskilt hänvisat till en skrivelse av tandvårdsnämndens ordförande den 20 augusti 1998 i vilken tandvårdsnämnden föreslås besluta att en eventuell omprövning av behandlingsförslag skall ske i en utökad krets av tjänstemän kring tandvårdsdirektören. Tandvårdsnämnden beslutade enligt protokollsutdrag den 3 september 1999 i enlighet med förslaget.

text: Tandvårdsnämnden har enligt remissvaret också utarbetat en praxis för hanteringen av de ärenden i vilka sökandena varit missnöjda med beslutet. Samtliga som begär

text: en ny bedömning får enligt nämnden en sådan. Nämnden har angett att AA:s tandläkare den 7 mars 2000 lämnats ett skriftligt besked om utgången av omprövningen.

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Huruvida nämnden i förevarande fall följt sina egna rutiner är således inte en fråga för JO.

text: Jag vill i denna del något kommentera den språkliga utformningen av skrivelsen/beslutet den 7 mars 2000.

text: I skrivelsen finner tandvårdsdirektören att det insända underlaget är otillräckligt för en bedömning. Detta uttryckssätt ger anledning till vissa frågetecken, nämligen om nämnden därmed ansåg att AA:s ärende var avslutat eller om det var fråga om en begäran/upplysning om att komplettering måste ske innan en omprövning över huvud taget kunde göras. Jag vill därför framhålla att det är väsentligt att en myndighet i möjligaste mån uttrycker sig på ett sätt som inte ger utrymme för missförstånd.

text: Handläggningen av framställningen om utlämnande av handlingar Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF), vilket även primärt reglerar frågan om utlämnande av allmän handling. En handling är enligt 3 § allmän, om den förvaras hos myndighet och enligt 6 eller 7 § är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndighet. Enligt 12 § skall en allmän handling, som får lämnas ut, på begäran ”genast eller så snart det är möjligt” på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av den. Av 13 § framgår vidare att den som önskar ta del av en allmän handling även har rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt. JO har i ett flertal beslut uttalat att innebörden härav är att besked i en utlämnandefråga normalt bör lämnas redan samma dag som begäran gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten skall kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material. Om en framställning om att få ta del av en handling inte kan tillmötesgås fullt ut, skall den som begär handlingen underrättas härom.

text: AA begärde i en skrivelse som inkom till tandvårdsnämnden den 25 oktober 2000 att erhålla kopior av samtliga förhandsbesked som innefattade avslag under år 2000. Den 27 oktober besvarade tandvårdsdirektören AA:s framställan på så sätt att upplysning gavs om att hans begäran omfattade 230 ärenden samt att handlingarna måste avidentifieras på grund av sekretess och att handläggningen därför skulle komma att ta tid. Han ombads kontakta nämndens kansli för det fall han vidhöll sin begäran. AA begärde i ett brev som inkom till nämnden den 2 november 2000 att han skulle få ta del av handlingarna på plats. I en skrivelse den 7 november 2000 upplyste tandvårdsdirektören på nytt om att handlingarna måste avidentifieras och AA ombads därför att kontakta kansliet för överenskommelse om tid och plats för

text: tillhandahållande av handlingarna. AA framförde i en skrivelse som inkom till nämnden den 13 november 2000 att han önskade att all kommunikation skulle ske skriftligt och att han därför avvaktade skriftligt besked om när handlingarna var tillgängliga.

text: Enligt remissvaret gavs AA i skrivelse den 5 december 2000 erbjudande om att komma till nämndens kansli.

text: Även med beaktande av att handläggningen av AA:s framställning var arbetskrävande, framstår den tid som förflöt från det att framställningen gjordes till det att handlingarna tillhandahölls som alltför lång. Med det påpekandet lämnar jag frågan. Handläggningen av begäran om att nämnden skulle pröva tandvårdsärendet Enligt

text: 4 § förvaltningslagen

text: skall varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Frågor från enskilda skall besvaras så snart som möjligt. Det är myndigheten, inte den enskilde befattningshavaren, som enligt den nämnda bestämmelsen åläggs skyldighet att ge den enskilde service. Serviceskyldigheten är inte obegränsad. Myndigheten avgör själv i vilken utsträckning som hjälp skall lämnas och på vilket sätt svar på frågor skall ges. Någon form av svar bör dock normalt utgå och svaret får inte dröja längre än nödvändigt.

text: Av utredningen här framgår att AA i en skrivelse som inkom till nämnden den 16 oktober 2000 begärde bl.a. att hans ärende skulle prövas av nämnden. Den 18 oktober besvarades hans skrivelse av tandvårdsdirektören. Det saknas således anledning att rikta någon kritik mot handläggningen i denna del.

text: Övriga frågor Vad AA i övrigt har anfört föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande av mig.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Behörighet Dokumentation Förhör Förundersökning

title: Frågor om protokollering vid förundersökningar, delgivning av brottsmisstanke per telefon och användandet av civilanställd personal för utredningar av butikstillgrepp

text: Bakgrund

text: I en anmälan till JO begärde AA att JO skulle granska hur befattningshavare vid Polismyndigheten i Jämtlands län handlagt ett ärende där han misstänktes för snatteri. Vid granskningen av infordrade handlingar och inhämtade muntliga upplysningar framkom bl.a. följande.

text: AA hade vid ett förhör som hölls per telefon av civilanställd personal vid Polismyndigheten i Jämtlands län delgetts misstanke om snatteri, och civilanställd personal vid myndigheten hade i ett flertal ärenden per telefon delgett personer misstanke om snatteri. Vidare fanns i flertalet anmälningar antecknat att utredningen skulle ske jämlikt

text: 23 kap. 21 § tredje stycket rättegångsbalken

text: (RB).

text: Ärendet remitterades till Polismyndigheten i Jämtlands län för upplysningar och yttrande över bl.a.följande frågeställningar.  Vad avses med anteckningen i anmälningarna - - - om ”utredn. jml.

text: RB 23:21

text: , 3 st ”?

text:  Lämpligheten av att den misstänkte i ärendena - - - delgavs misstanke om brott per telefon samt skälet till att förhöret genomfördes av civilanställd personal.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren BB) kom in med ett yttrande.

text: I ett beslut den 15 november 2000 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Protokollering med stöd av

text: och användandet av civilanställd personal för utredningar av butikstillgrepp Vid förundersökningar skall protokoll föras över vad som därvid förekommit av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 21 § första stycket

text: RB). Närmare föreskrifter om protokoll och anteckningar vid förundersökningar finns i 20–25§§ FUK.

text: I mindre mål får i stället för protokoll föras kortfattade anteckningar över det väsentliga, som förekommit i förundersökningen (

text: 23 kap. 21 § tredje stycket

text: RB). Sådana anteckningar får föras, om det brott, som förundersökningen avser, kan antas inte föranleda annan påföljd än böter samt förundersökningen är av mindre omfattning. Utsagor av personer som hörts under förundersökningen behöver härvid inte återges annorlunda än som en av förhörsledaren lämnad redogörelse för utsagans väsentliga innehåll. Vidare gäller att redogörelsen inte behöver vara granskad av den hörde (24 § FUK).

text: De nu granskade ärendena, i vilka polismyndigheten använt den dokumentationsmetod som anges i

text: 23 kap. 21 § tredje stycket

text: RB, avsåg alla snatteri. Det var således fråga om brott som i normalfallet kan antagas inte föranleda annan påföljd än böter. Som jag har utvecklat i ett beslut om den s.k. snattefonen (JO 2000/01 s. 137) ger emellertid utredningen av brottsbalksbrott ofta upphov till rättsliga problem av olika slag.

text: I det nyss nämnda beslutet uttalade jag bl.a. följande i denna fråga. Den omständigheten att ett stöldbrott är att bedöma som ringa och till följd därav betecknas som snatteri innebär inte att de rättsliga problem som man möter vid utredningen är mindre än vid ett brott som avser egendom av större värde eller av annat skäl är att bedöma som stöld. Utredningar av butikstillgrepp är i själva verket förenade med särskilda svårigheter såvitt avser bedömningen av såväl det objektiva som det subjektiva brottsrekvisitet. Man kan här särskilt peka på det förhållandet att det fysiska tillgripandet av en vara i en snabbköpsbutik eller ett varuhus inte bara är tillåtet utan i själva verket i de flesta fall är förutsatt som ett i praktiken nödvändigt led i inköpet av varan. Det är först när varan förs förbi en viss punkt – t.ex. kassan eller gränsen mellan skilda avdelningar i ett varuhus – som tillgreppet övergår till att bli olovligt. Såvitt gäller snatteribrottet tillkommer att försök till snatteri är straffritt. Detta förhållande ger upphov till särskilda svårigheter i rättsligt hänseende, eftersom gränsdragningen mellan stöld och snatteri inte bestäms enbart av det tillgripnas värde utan också av andra omständigheter av mångskiftande slag. De nu nämnda omständigheterna är ägnade att försvåra också bedömningen av om det subjektiva rekvisitet för straffansvar – tillägnelseuppsåt – är uppfyllt. Erfarenheterna från det praktiska rättslivet visar att det i fråga om butikstillgrepp inte är ovanligt att förundersökningar läggs ned och åtal ogillas på den grunden att det inte förelegat något fullbordat snatteribrott eller att tillägnelseuppsåt inte kunnat styrkas.

text: I det fall som avses i anmälan till JO hade AA förnekat brott. Det är inte heller ovanligt att en person, som enligt målsägandens polisanmälan har erkänt ett butikstillgrepp, sedan antingen förnekar brott när han hörs eller underlåter att godkänna ett utfärdat strafföreläggande. Åklagaren måste i sådana fall åberopa vittnesbevisning för att kunna styrka brott.

text: Av det sagda följer att man vid utredningen av butikstillgrepp inte kan nöja sig med ett enkelt erkännande av den misstänkte, oavsett om gärningen är att bedöma som stöld eller som snatteri. Händelseförloppet måste i stället klarläggas i alla de hänseenden som krävs för att åklagaren skall kunna göra ett välgrundat

text: ställningstagande i ansvarsfrågan. Det blir självfallet också lättare för den misstänkte att förbereda sitt försvar, om utredningen dokumenteras enligt vad som i allmänhet gäller för förundersökningar. Det är således enligt min mening inte tillfyllest att dokumentera snatteriutredningar på det enkla sätt som anges i

text: 23 kap. 21 § tredje stycket

text: RB.

text: I de nu granskade ärendena har utredningarna utförts av civilanställd personal vid polismyndigheten. Av vad som nyss har sagts om de problem i rättsligt hänseende som kan uppkomma under utredningen av ett butikstillgrepp följer att det är angeläget att sådana utredningar görs av erfaren utredningspersonal med goda kunskaper i straffrätt. Av detta skäl bör normalt polismän anlitas för uppgiften. Det har, såvitt gäller den utredning som avsåg AA, upplysts att den civilanställda utredare som verkställde denna tidigare under tio års tid hade tjänstgjort som polisman vid en annan polismyndighet och nu åter är anställd i en sådan befattning. Det finns därför inte anledning att tro annat än att hon hade den kompetens som uppgiften krävde.

text: Delgivning av brottsmisstanke per telefon Ärenden vid en polismyndighet som inte skall avgöras av polisstyrelsen eller polisnämnden avgörs av länspolismästaren. Om sådana ärenden inte behöver prövas av länspolismästaren, får de emellertid avgöras av någon annan anställd enligt vad som anges i arbetsordningen eller i särskilda beslut (3 kap.6 § polisförordningen [1998:1558]).

text: Av den arbetsordning som gällde för Polismyndigheten i Jämtlands län vid handläggningen av de här aktuella ärendena framgår att föredragning och beslut vad gällde förundersökningsledning beträffande brott av enkel beskaffenhet kunde handläggas av vissa inspektörer.

text: Jag utgår mot denna bakgrund från att en inspektör har varit förundersökningsledare i de olika ärendena och i denna egenskap beslutat om inledande av förundersökning och om vem som skulle delges misstanke om brott. Den civilanställda handläggaren har därefter per telefon hållit ett förhör med den misstänkte vid vilket denne delgetts misstanke om brott. Den ende som med anledning av brottsmisstanken haft någon direktkontakt med den misstänkte är således den person – exempelvis en butiksinnehavare eller en butikskontrollant – som ertappat denne med tillgreppet.

text: Det är uppenbart att det nu beskrivna förfarandet medför betydande risker vad gäller identifieringen av den misstänkte. Det får självfallet inte förekomma att någon felaktigt blir föremål för åtal eller tillställs ett strafföreläggande av det skälet att den person som har blivit ertappad med ett brottsligt handlande inte har blivit identifierad på ett godtagbart sätt. Det får med andra ord, när åklagaren beslutar i åtalsfrågan, inte finnas något utrymme för tvivel om vilken person beslutet rör.

text: Som jag närmare har utvecklat i det tidigare nämnda beslutet om snattefonen är identifieringen av den misstänkte en åtgärd som vidtas vid polisens myndighetsutövning. Uppgiften att fastställa den misstänktes identitet kan således

text: inte överlämnas till en butikskontrollant eller annan privatperson. Det ligger vidare i sakens natur att det för att en identitetskontroll skall uppfylla rättssäkerhetens krav fordras att den misstänkte konfronteras med den som gör kontrollen.

text: Det är således en uppgift för befattningshavare inom polisen att vid ett personligt sammanträffande med den misstänkte exempelvis ta ställning till om en legitimationshandling som företes av denne kan godtas som underlag för identifieringen. Det finns också andra metoder för att vid ett sådant sammanträffande fastställa den misstänktes identitet. Som jag har uttalat i mitt beslut i ärendet dnr 2540-1993 kan det emellertid inte godtas att en viss persons identitet anses fastställd enbart på grund av att han har lämnat korrekta svar på kontrollfrågor avseende uppgifter som finns i offentliga register eller annars är lättåtkomliga.

text: Jag har förståelse för att polismyndigheten av resursskäl måste höra personer per telefon. Det kan emellertid av nu angivna skäl normalt inte godtas att ett telefonförhör med den misstänkte utgör den enda kontakten mellan denne och polismyndigheten i ärendet. Om det inte har varit möjligt att höra den misstänkte på platsen i samband med ertappandet och därvid delge honom misstanke, måste han därför kallas till ett förhör för identifiering och misstankedelgivning. Ett sådant förfarande kan underlåtas endast om förhörsledaren har sådan personlig kännedom om den misstänkte att han vid ett telefonförhör med säkerhet kan utesluta risken att han förhör fel person.