avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord:
Anstånd
Normgivning, gränsen för

title: Pensionsmyndigheten kritiseras för att ha utfärdat anvisningar om hanteringen av återkrav som inte gett utrymme för någon egentlig individuell bedömning och som myndigheten insett skulle leda till felaktiga beslut

sammanfattning: Pensionsmyndigheten har utfärdat anvisningar om hur handläggarna av ärenden om återkrav av bostadstillägg ska hantera frågan om god tro. Myndigheten har även utfärdat anvisningar om förkortad kommuniceringstid i återkravsärenden. I beslutet uttalas bl.a. att anvisningar som ytterligare förtydligar vad som i t.ex. förarbeten eller allmänna råd har uttalats om tillämpningen av en författning är av godo och att det självfallet uppstår situationer som innebär att anvisningarna måste ändras. Ändringarna får emellertid inte resultera i att anvisningarna strider mot författning, förarbetsuttalanden eller centralt utformade allmänna råd (jfr JO 1998/99 s. 381). I förevarande fall innebär det bl.a. att kravet på en individuell bedömning i varje enskilt ärende inte får åsidosättas. Enligt JO:s uppfattning är de aktuella anvisningarna alltför generaliserade och kategoriska för att ge utrymme för någon egentlig individuell bedömning. Anvisningarna innehåller dessutom moment som Pensionsmyndigheten redan hade insett skulle leda till oriktiga beslut. JO är mycket kritisk till Pensionsmyndighetens anvisningar i denna del. Beträffande det som har framkommit om anvisningarna om förkortad kommuniceringstid nöjer sig JO med att erinra om vad som tidigare uttalats angående begäran om anstånd med att inkomma med yttrande, nämligen att myndigheten bör tillmötesgå en sådan så länge den ligger inom det rimligas gräns (se t.ex. JO 1996/97 s. 319).

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom till JO den 14 september 2012, klagade AA på Pensionsmyndigheten och anförde bl.a. följande. Pensionsmyndigheten bryter mot

text: förvaltningslagens

text: regler i samband med sin handläggning av ärenden om återkrav av bostadstillägg. Detta sker genom att myndigheten underlåter att göra enskilda bedömningar i frågan om huruvida god tro förelegat och i stället sätter upp riktlinjer som alltid ska gälla. Under en period innebar dessa riktlinjer att god tro aldrig skulle anses föreligga då Pensionsmyndigheten orsakat felutbetalningen. Under annan period gällde, med vissa i riktlinjerna angivna undantag, motsatsen. Vidare har enhetschefen BB och gruppchefen CC beslutat om en kommuniceringstid som innebär att den enskilde inte ges skälig tid att inkomma med synpunkter. Kommuniceringsbreven sänds med B-post och i dessa anges att mottagaren har tio dagar på sig att svara. Till detta läggs sedan fyra dagar för

text: postgång. Likväl uppstår i praktiken situationer då den enskilde tar emot brevet på fredagen och då den sista dag för svar anges till följande måndag. Handläggarna har dessutom fått direktiv om att anstånd ska ges endast om det föreligger väldigt speciella skäl. AA anförde vidare att hennes chef hade hotat med att lämna dåliga referenser om henne om hon inte följde de lagstridiga riktlinjerna.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Pensionsmyndigheten som anmodades att yttra sig över det som AA anfört. I ett remissvar den 14 januari 2013 anförde Pensionsmyndigheten följande.

text: Anmälan

text: AA har anmält Pensionsmyndigheten samt enhetschefen BB och gruppchefen CC till JO. I sin anmälan anger AA att Pensionsmyndigheten samt tjänstemännen BB och CC med insikt om lagstridighet har ignorerat gällande förvaltningslagar och gällande praxis i sina direktiv till handläggarna av återkrav. CC har dessutom under hot tvingat AA att följa lagstridiga direktiv.

text: Bakgrund

text: Pensionsmyndigheten administrerar och handlägger bland annat ärenden om bostadstillägg till personer som uppbär ålderspension. Bostadstillägg är en komplex förmån som kräver en hel del information och underlag från sökanden för att ett korrekt beslut ska kunna fattas. Mer än hälften av samtliga ansökningar är ofullständiga och kräver komplettering. Bostadstillägg söks dessutom ofta av äldre pensionärer som har svårt att förstå hur beräkningen görs. Besluten om bostadstillägg uppfyller inte våra krav på hur vi skulle vilja att de såg ut. Till viss del samarbetar vi med Försäkringskassan i vår ärendehantering. Till följd av den databas Försäkringskassan använder är våra beslut inte i enlighet med vår beslutsmodell. Uppgifterna sparas inte på ett tillfredsställande sätt vilket gör att informationen i besluten kan vara förvirrande. Det kan bland annat vara svårt att utläsa vilka belopp som ligger till grund för beslutet. Logiken av texten kan dessutom vara svår att förstå. Om ett bostadstillägg har betalats ut med ett felaktigt belopp prövar Pensionsmyndigheten enligt

text: 108 kap. 2 § socialförsäkringsbalken

text: om det finns skyldighet för den enskilde att återbetala vad som betalats ut felaktigt. Om den felaktiga ersättningen lämnats till följd av annan än den enskilde, ska en prövning göras om den enskilde insett eller borde ha insett att det utbetalda beloppet var felaktigt. Om vi kommer fram till att det föreligger en skyldighet till återbetalning, ska vi även pröva om det finns särskilda skäl för att helt eller delvis efterge kravet. BB är enhetschef för Pensionsmyndighetens enhet i Karlstad. Han är dessutom processägare för vår process för återkrav. CC är gruppchef i Halmstad och var mellan april och december 2012 AA:s närmaste chef. AA har varit tillfälligt anställd på Pensionsmyndigheten mellan den 4 juli 2011 och den 31 december 2012. Hon arbetade som handläggare av återkrav rörande ärenden om bostadstillägg vid Pensionsmyndighetens kontor i Halmstad.

text: Utredning

text: Individuell prövning av återkrav I Pensionsmyndighetens arbete med att förenkla och effektivisera vår handläggning av återkrav, tittade vi i början av 2012 på frågan om tillämpningen av kriteriet för när en pensionär kan sägas ha insett eller skäligen borde ha insett att en utbetalning

text: varit felaktig. I den tidigare bedömningen ansågs ett felaktigt utbetalt belopp i princip alltid föranleda återkrav. Den nya tolkningen blev i stället att vi i normalfallet skulle förutsätta att den enskilde inte är återbetalningsskyldig för en felutbetalning som orsakats av Pensionsmyndigheten. Återbetalningsskyldighet i de fallen förelåg endast när det med hänsyn till omständigheterna i ärendet med en hög grad av säkerhet kunde antas att den enskilde varit i ond tro angående utbetalningen. I några situationer ansågs den enskilde aldrig ha varit i god tro. Det gällde precis som AA angett i sin anmälan när bostadstillägget varit högre än själva hyran, när bostadstillägget hade betalats ut två gånger för en och samma månad samt när rätten till bostadstillägg hade upphört. I samband med vår interna kontinuerliga kvalitetskontroll av ärenden underkändes besluten i en del av de ärenden där den nya bedömningen av ond respektive god tro ansågs ha blivit alltför generös. Det gällde till exempel de fall där den enskilde själv anmält en förändring och Pensionsmyndigheten trots det fortsatt att betala ut ersättningen med för högt belopp. BB beslutade därför att det från den 1 juni 2012 inte längre skulle vara självklart att den enskilde skulle anses vara i god tro när han eller hon själv anmält en förändring, men Pensionsmyndigheten ändå fortsätter att betala ut ersättningen med ett för högt belopp. Han beslutade också att ingen ny åtgärd skulle vidtas för ärenden som påbörjats före den 1 juni vad gäller beräkning av återkravstid och återkravsbelopp. Anledningen var att det skulle innebära en orimligt stor arbetsinsats samtidigt som ingen pensionär skulle komma till skada med anledning av beslutet.

text: Kommuniceringstid För att snabbare komma till beslut i ett ärende om återkrav har BB under sommaren 2012 beslutat om en kortare tid för den enskilde att komma in med synpunkter på vår avsikt att senare besluta om återkrav. Tidigare hade Pensionsmyndigheten i våra ärenden om återkrav haft en kommuniceringstid på tre veckor. BB beslutade i stället en kommuniceringstid på 14 dagar (10+4) vilket han ansåg skulle ge den enskilde en skälig tid för att komma in med eventuella synpunkter. Tiden ska börja räknas från dagen efter att kommuniceringsskriften är daterad. Den enskilde handläggaren har haft möjlighet att själv besluta om en längre kommuniceringstid om den enskilde hört av sig och tyckt att kommuniceringstiden varit för kort.

text: Utvecklingssamtal Under tiden april – september 2012 hade CC i egenskap av närmaste chef ett flertal samtal med AA angående hennes skyldigheter som anställd på Pensionsmyndigheten när det gäller myndighetens arbetstidsavtal, flextidspolicy och övertidsuttag. CC har vid ett möte uttalat ”att AA:s agerande inte gör henne rättvisa och ställer eventuell fortsatt anställning samt referenser på spel”. Samtalen mellan CC och AA utmynnade i en disciplinär åtgärd i form av en erinran till AA. Erinran utdelades i samråd med personalenheten. Syftet med mötena var att diskutera AA:s skyldigheter som anställd vid Pensionsmyndigheten. Vid samtalen fördes dock även en dialog om de beslut som tidigare förmedlats till medarbetarna och som avsåg bedömning av ond och god tro samt ändrad längd på kommuniceringstiden. Den erinran som AA tilldelades hade dock inget med detta att göra.

text: Pensionsmyndighetens inställning

text: Anmälan avseende individuell prövning av återkrav För att stärka rättsäkerheten för den enskilde sätter Pensionsmyndigheten upp riktlinjer för hur handläggarna av våra ärendeslag ska besluta i olika situationer. Det kan till exempel handla om tolkning av en lagregel. Det kan också gälla förenklingar och effektiviseringar av ärendehandläggningen. Grunden är att den enskilde bättre ska kunna förstå hur hans eller hennes ärende behandlas, och att andra liknande

text: ärenden behandlas på samma eller liknande sätt. Det ska inte göra någon skillnad vilken handläggare som handlägger ärendet. Bostadstillägg är en komplex förmån. Vi har därför ansett det viktigt att samtliga handläggare av ärenden om bostadstillägg och ärenden kopplade till bostadstillägg får så mycket stöd och hjälp som möjligt i sitt arbete. Tanken är att all prövning ska vara individuell. Vi vill dock stödja handläggarna i deras arbete och se till att de gör en enhetlig bedömning. Pensionsmyndighetens beslut om tillämpningen av god eller ond tro vid återkrav är ett led i vårt arbete med tolkningen av gällande regler. I det nu aktuella fallet ser vi ingen anledning att kritisera de beslut som fattats. Oavsett hur vi över tiden sett på frågan om ond eller god tro, har samtliga ärenden behandlats individuellt. Vi hade annars över huvud taget inte kunnat ta ställning till om den felaktigt utbetalade ersättningen varit orsakad av Pensionsmyndigheten, den enskilde eller båda. Besluten strider inte heller mot

text: socialförsäkringsbalkens

text: bestämmelser. Anmälan avseende kommuniceringstid Det finns inget reglerat i

text: förvaltningslagen

text: om hur lång kommuniceringstiden i ett ärende måste vara. I stället anges endast att den enskilde har rätt att ta del av uppgifter som tillförts ärendet. För att snabbare komma till beslut i återkravsärenden beslutade processägaren under sommaren 2012 att förkorta kommuniceringstiden till 14 dagar, varav fyra dagar anses det antal dagar posten behöver för att ta sig fram. Handläggarna har dessutom getts frihet att besluta om en längre kommuniceringstid om den enskilde hört av sig och hävdat att de fått för kort kommuniceringstid. En kommuniceringstid i normalfallet på tio dagar, med rätt att själv begära längre tid, måste anses tillräckligt. Anmälan om vad som sagts under ett utvecklingssamtal AA:s anmälan går ut på att CC hotat henne med att lämna dåliga referenser om AA utan att ifrågasätta gällande direktiv följer desamma, även om de stred mot lag. I ett av de samtal CC hade med AA, uttalade CC att ”att AA:s agerande inte gör henne rättvisa och ställer eventuell fortsatt anställning samt referenser på spel”. Samtalet rörde AA:s inställning till Pensionsmyndighetens arbetstidsavtal och flextidspolicy och har inget med hennes faktiska arbete som handläggare att göra. Uttalandet från CC var inget hot, och inte heller avsett som ett hot. Det var i stället en upplysning om vilka risker det för med sig för en person att inte följa de regler en arbetsgivare satt upp.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Om författningar och allmänna råd Inom socialförsäkringsområdet förekommer, förutom lagar och förordningar beslutade av riksdagen respektive regeringen, även föreskrifter som med stöd av bemyndigande från regeringen meddelats av myndigheten. Lagar, förordningar och föreskrifter kallas med en gemensam benämning för författningar. Författningar är bindande vilket innebär att de måste följas, både av myndigheter och enskilda.

text: För att ge stöd och råd vid tillämpningen av gällande författningar kan myndigheten utfärda centrala riktlinjer och andra former av allmänna råd. Dessa är inte formellt bindande utan endast vägledande. Försäkringskassan och Pensions-

text: myndigheten har tagit fram särskilda vägledningar med samlade råd om sina olika verksamhetsområden, exempel på sådana är Pensionsmyndighetens Vägledning 2010:5 om bostadstillägg och äldreförsörjning samt Försäkringskassans Vägledning 2005:3 om återkrav.

text: Utöver sådana centralt utfärdade allmänna råd som beskrivs ovan kan myndigheterna utfärda egna anvisningar om mer begränsade frågor, t.ex. i form av instruktioner från enhetschefer till medarbetare.

text: Frågan i ärendet är om Pensionsmyndighetens anvisningar om hur ärenden om återkrav ska hanteras strider mot författning eller på annat sätt kan anses olämpliga. Prövningen av återbetalningsskyldigheten I

text: 108 kap. 2 § socialförsäkringsbalken

text: (SFB) stadgas följande.

text: Försäkringskassan eller Pensionsmyndigheten ska besluta om återbetalning av ersättning som den har beslutat enligt denna balk, om den försäkrade eller, i förekommande fall, den som annars har fått ersättningen har orsakat att denna har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp genom att

text: 1. lämna oriktiga uppgifter, eller

text: 2. underlåta att fullgöra en uppgifts- eller anmälningsskyldighet.

text: Detsamma gäller om ersättning i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den som fått ersättningen har insett eller skäligen borde ha insett detta.

text: I andra stycket regleras den situationen att någon felaktigt eller med för högt belopp har uppburit ersättning och denne har insett eller skäligen bort inse detta. I det fallet krävs alltså inte att någon mottagare orsakat den felaktiga utbetalningen. Det kan t.ex. vara fråga om att Pensionsmyndigheten av misstag betalat ut ett för stort belopp. Den avgörande frågan är i stället om mottagaren varit i god tro. Om så är fallet undgår denne återbetalningsskyldighet. God tro torde i många fall inte kunna anses föreligga när dubbla ersättningar betalats ut för samma period, när ersättning för lönebortfall har utgått samtidigt som lön utbetalades eller när det skett en felräkning så att det belopp som utbetalats har blivit mycket för högt. God tro torde inte heller föreligga om en grundläggande och självklar förutsättning för rätten till ersättning har upphört, särskilt inte om den har angetts i beslutet om ersättningen (jfr

text: SOU 2009:6 s. 110

text: I sin Vägledning (

text: ) om bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd hänvisar Pensionsmyndigheten till Försäkringskassans Vägledning (

text: ) om återkrav där det bl.a. uttalas att myndigheten, för att kunna ta ställning till om den enskilde borde ha insett att utbetalningen var felaktig, måste väga in skäl för och emot att den enskilde varit i god tro. Bedömningen måste göras i varje enskilt fall. En sådan bedömning kan vara komplicerad och kräva en hel del utredning och överväganden. Att den försäkrade är medveten om att de förhållanden som ligger till grund för ersättningen från myndigheten har ändrats, innebär inte automatiskt

text: att den försäkrade skäligen borde ha insett att det påverkar rätten till ersättning. Om den försäkrade till exempel har anmält att han eller hon blivit sambo eller börjat arbeta i en högre utsträckning måste myndigheten bedöma om den försäkrade också borde ha insett att de ändrade förhållandena påverkade hans eller hennes rätt till ersättning (Vägledning 2005:3, Version 7, s. 31 f.).

text: AA har anfört att hon och övriga återkravshandläggare har fått anvisningar om hur frågan om god tro ska hanteras. AA har bifogat en sådan anvisning till sin anmälan. Den återges här.

text: Skäligen bort inse bedömningen (ond och god tro)

text: *Ärenden som är beräknade före juni 2012 där har processledningen Återkrav tagit beslut om följande:

text: Ärenden som är beräknade före juni 2012 ska vi INTE räkna om. Ska kommuniceras och beslutas utefter beräknarens bedömning trots att bort inse bedömningen (ond/god tro) ställningstagande saknas.

text: I journalen under Motivering skriver ni följande i ärendena som är beräknade före juni 2012:

text: *Pensionsmyndigheten har orsakat felaktig/felaktiga utbetalning/-ar av bostadstillägg för perioden…..till och med….Pensionären bedöms inte återbetalningsskyldig för perioden….

text: Enligt praxis då ärendet beräknades.

text: Vi kommer få fel från omprövningen i dessa ärenden med de felen kommer inte falla på handläggaren och kommer inte återkopplas till handläggaren. Felet kommer ledningsgruppen Återkrav att ta på sig!

text: Ärenden som är beräknade from juni 2012 och framåt där ska skäligen bort inse (ond/god tro) bedömningen finnas med i beräknadelen.

text: I sitt remissvar anför Pensionsmyndigheten att myndigheten tidigare hade uppfattningen att ett felaktigt utbetalt belopp ”i princip alltid” skulle föranleda återkrav men att man i början av 2012, som det får förstås i syfte att effektivisera handläggningen, bestämde sig för att återbetalningsskyldighet ”i normalfallet” inte skulle anses föreligga om felutbetalningen hade orsakats av Pensionsmyndigheten. Den nya ordningen ledde emellertid till att besluten underkändes vid myndighetens interna kvalitetskontroll och det beslutades därför att det, fr.o.m. den 1 juni 2012, ”inte längre skulle vara självklart” att den enskilde ansågs vara i god tro i fall då hon eller han själv anmält en förändring men Pensionsmyndigheten fortsatt att betala ut ett felaktigt belopp.

text: Anvisningar som ytterligare förtydligar vad som i t.ex. förarbeten eller allmänna råd har uttalats om tillämpningen av en författning, är enligt min uppfattning av godo och ökar, som Pensionsmyndigheten anför, förutsättningarna för att liknande ärenden behandlas på ett likartat sätt. Självfallet uppstår situationer som innebär att

text: myndigheten måste ändra sina anvisningar. Ändringarna får emellertid inte resultera i att anvisningarna strider mot författning, förarbetsuttalanden eller centralt utformade allmänna råd (jfr JO 1998/99 s. 381). I förevarande fall innebär det bl.a. att kravet på att frågan om god tro måste bedömas i varje enskilt fall, inte får åsidosättas. Enligt min uppfattning är Pensionsmyndighetens anvisningar, så som de uttryckts till medarbetarna och som framgår av remissvaret, alltför generaliserade och kategoriska för att ge utrymme för någon egentlig individuell bedömning. Anvisningarna strider därmed mot vad som indirekt framgår av författningstexten och direkt uttalas i Försäkringskassans Vägledning 2005:3, Version 7, s. 31. Jag anser inte heller att det är acceptabelt att en myndighet, som i förevarande fall, utfärdar anvisningar med insikten om att de kommer att leda till felaktiga beslut. Jag är mycket kritisk till det sätt på vilket Pensionsmyndighetens anvisningar har utformats. Kommuniceringstiden Av

text: 17 § förvaltningslagen (1986:233)

text: , FL, följer att ett ärende inte får avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom eller henne själv och han eller hon har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten får dock i särskilt angivna undantagsfall avgöra ärendet utan att så har skett t.ex. om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga.

text: Kommunikationsplikten i

text: 17 §

text: FL innebär inte endast att den enskilde har rätt att ta del av det tillförda utredningsmaterialet utan också, i ett andra led, att myndigheten är skyldig att bereda honom eller henne möjlighet att yttra sig över detsamma.

text: Kommuniceringstidens längd är inte författningsreglerad utan får bestämmas med hänsyn till ärendets art och utredningsmaterialets omfattning. Givetvis måste kommuniceringstiden vara så väl tilltagen att den enskilde har praktisk möjlighet att yttra sig om hon eller han så önskar. I detta ligger att mellankommande helgdagar måste beaktas. Kommuniceringstiden och det eventuella anståndets längd måste också vägas mot

text: förvaltningslagens

text: allmänna krav på en enkel och snabb handläggning.

text: I vägledningen Försäkringskassan och

text: förvaltningslagen

text: , som bör kunna vara rådgivande även för Pensionsmyndigheten, anges bl.a. att den försäkrade normalt bör få 14 dagar på sig att yttra sig efter det att hon eller han har fått del av handlingarna. Det anges vidare att myndigheten för att den ”normala tiden”, 14 dagar, ska kunna uppnås behöver beakta postgången (Vägledning 2004:7, Version 9, s. 53).

text: AA har till sin anmälan även bifogat den anvisning om kommuniceringstider som hon refererar till. Av anvisningen framgår bl.a. att pensionstagarna ska informeras

text: om att kommuniceringstiden är tio dagar och att myndigheten ska lägga till fyra dagar för beräknad postgång.

text: En rekommenderad kommuniceringstid om 14 dagar hindrar inte myndigheten att i vissa situationer förkorta tiden om det kan ske utan att kraven i

text: 17 §

text: FL åsidosätts. Jag finner inte skäl för att uttala någon kritik i denna del utan nöjer mig med att erinra om det som JO tidigare uttalat beträffande begäran om anstånd, nämligen att myndigheten bör tillmötesgå en sådan så länge den ligger inom det rimligas gräns (se t.ex. JO 1996/97 s. 319).

text: Det som i övrigt har framkommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Fullföljdshänvisning
Ombud/biträde/försvarare

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot en lagman för att tingsrätten formlöst avstår från att förordna en viss advokat som offentlig försvarare

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: Advokaten AA framförde i en anmälan klagomål mot Västmanlands tingsrätt m.fl. Han anförde bl.a. att han från en domstolssekreterare vid tingsrätten fått information om ”att lagmannen meddelat att [AA] inte skall förordnas av domstolen”.

type: stycke

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar inhämtades. Handlingar från tingsrätten infordrades också, bl.a. ett internt e-postmeddelande skickat i maj 2004 från chefsadministratören BB till tingsrättens kanslister. I meddelandet angavs att lagmannen haft ett samtal med AA, vid vilket AA blivit informerad om att ”han inte kommer att få uppdrag av tingsrätten i annat fall än där han begärs”. Av meddelandet framgick vidare att AA hade framfört att han gärna ville ha uppdrag och att han efter samtalet hade sökt kontakt med en rådman i Sala och bett om uppdrag. Meddelandet avslutades med beskedet att lagmannen ”hälsar att om [AA] är påstridig skall ni hänvisa till honom”.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att lämna upplysningar och yttrande om handläggningen av förordnanden av AA som offentlig försvarare m.m.

text: Tingsrätten (lagmannen CC) anförde i ett remissvar bl.a. följande.

text: Tingsrätten har sedan en tid förändrat beredningen av brottmål på det sättet att dessa inte längre lottas på varje domare, utan alla brottmål, med undantag för notariemål, lottas in på en enhet som undertecknad har tillsyn över. Beredningen av brottmålen sker därefter på ett kansli med fem sekreterare och en beredningsjurist. Målen utsättes därefter på allmänna ting och extra ting och fördelas av kansliet på domarna så att en så långt möjligt jämn arbetsfördelning mellan domarna föreligger. Den nu i all korthet redovisade ordningen för beredning av brottmålen har pågått under drygt ett och ett halvt år och en utvärdering med hjälp av Domstolsverkets utvecklingsenhet har precis påbörjats och beräknas vara klar till försommaren. Grunden för att utses till offentlig försvarare finns som bekant i

text: 21 kap. 5 § 1 st. rättegångsbalken

text: . Bestämmelsen föreskriver – såvitt nu är av intresse – att till offentlig försvarare skall förordnas advokat, som finnes lämplig därtill.

text: Om en namngiven advokat önskas förordnas i regel denne, i enlighet med vad som föreskrivs i

text: 21 kap. 5 § 2 st. rättegångsbalken

text: . Om den tilltalade eller misstänkte inte har några önskemål om namngivna försvarare använder sig sekreterarna på brottmålskansliet av en förteckning med advokater som åtar sig uppdrag som offentlig försvarare. På den förteckningen finns inte AA upptagen, liksom av olika skäl inte heller en del andra advokater med verksamhet i Västmanland. Redan innan förändringen av beredningsarbetet med brottmålen ägde rum i maj 2004 förekom inte AA på de förteckningar som sekreterarna hade. Bakgrunden var en diskussion inom tingsrätten angående AA:s lämplighet för uppdrag som offentlig försvarare. Ingen domare ansåg att han borde komma ifråga utan en särskild prövning i varje enskilt fall. När tillsynen över målen övergick till undertecknad fullföljde jag vad en enig domarkår hade övervägt. Jag har under många år underhand vid olika tillfällen diskuterat frågan om AA:s lämplighet för uppdrag som offentlig försvarare med en mängd advokater i Västerås, även advokater med förtroendeuppdrag i Advokatsamfundet, och jag har hittills inte kommit i kontakt med någon som haft annan uppfattning. Jag föreslår att yttrande inhämtas från samfundets mellersta avdelning, som bör kunna lämna uppgifter av betydelse för bedömningen av AA:s lämplighet för uppdrag som offentlig försvarare. Enligt uppgift tillämpar Länsrätten i Västmanlands län i fråga om förordnande som offentligt biträde samma principer som tingsrätten. Mina instruktioner till brottmålskansliet har varit och är alltjämt att AA ska förordnas när någon begär honom, men att det inte skall ske i andra fall utan att en prövning görs i varje enskilt fall. Instruktionen finns inte skriftligen dokumenterad. Det arbetspapper i form av ett mejl som kommit JO tillhanda, och som jag tidigare inte sett, uttrycker kanske saken mindre väl nyanserat, men mejlet har inte heller varit avsett att bli allmän handling. Mejlet återger korrekt mitt möte med AA och bakgrunden till informationen var att denne av kanslipersonalen upplevdes påstridig och besvärlig, och att de kunde hänvisa honom till mig.

text: CC uppgav därefter muntligen, till förtydligande av uppgiften i remissvaret, att det fanns andra advokater som inte var upptagna på tingsrättens förteckning, att det var fråga om advokater som ägnar sig åt annat än brottmål och som därför inte önskar vara med på förteckningen.

text: AA kommenterade remissvaret, lämnade såväl muntliga som skriftliga upplysningar samt ingav handlingar, bl.a. ett brev ställt till CC. I brevet hänvisade AA till CC:s yttrande i detta ärende och uppgav att om omprövning av beslutet att inte tilldela honom mål/ärenden från tingsrätten inte skedde önskade han ”besvärshänvisning” för att få möjlighet att ”överklaga beslutet”.

text: Därefter inkom från tingsrätten för kännedom ett beslut den 12 juni 2006 i ett administrativt ärende i vilket CC lämnade AA:s begäran om ”besvärshänvisning samt överklagande” utan åtgärd med motiveringen att det inte fanns något överklagbart beslut.

text: I ett beslut den 30 augusti 2007 anförde chefsJO Melin följande.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 21 kap. 4 § rättegångsbalken

text: (RB) förordnas offentlig försvarare av rätten. En fråga om förordnande av offentlig försvarare skall upptas då framställning därom görs eller rätten annars finner anledning till det. Till offentlig försvarare skall, enligt

text: 21 kap. 5 § första stycket

text: RB, förordnas advokat som finnes lämplig

text: därtill. Om det föreligger särskilda skäl, får till sådan försvarare utses annan lämplig person, som avlagt för behörighet till domarämbetet föreskrivna kunskapsprov. Företrädesvis bör anlitas någon, som vid rätten brukas som rättegångsombud. Har den misstänkte själv föreslagit någon som är behörig därtill, skall, enligt

text: 21 kap. 5 § andra stycket

text: RB, han förordnas, om inte det skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller annars särskilda skäl föranleder annat.

text: Av

text: 21 kap. 6 §

text: RB framgår att ett förordnande av offentlig försvarare får återkallas av rätten, om behovet av offentlig försvarare upphör eller något annat giltigt skäl föreligger. Annat giltigt skäl för återkallelse kan föreligga t.ex. om försvararen inte utför försvaret med tillräcklig omsorg eller på annat sätt åsidosätter sina plikter som försvarare. Vidare bör vid bedömande av om skäl till återkallelse föreligger samma omständigheter beaktas som kan föranleda rätten att vid utseende av offentlig försvarare frångå den tilltalades förslag (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 21:27).

text: I

text: 21 kap. 7 §

text: RB anges att försvarare med nit och omsorg skall tillvarata den misstänktes rätt och i detta syfte verka för sakens riktiga belysning. En advokat skall dessutom, enligt

text: 8 kap. 4 §

text: RB, i sin verksamhet redbart och nitiskt utföra de uppdrag som anförtrotts honom och iaktta god advokatsed.

text: Genom en hänvisning i

text: 21 kap. 3 § tredje stycket

text: RB gäller bestämmelserna i 12 kap. 2–5 §§ samt 6 § andra stycket RB om rättegångsombud också försvarare. Sålunda får som försvarare inte brukas annan än den som rätten med hänsyn till redbarhet, insikter och tidigare verksamhet finner lämplig att vara försvarare i målet (

text: 12 kap. 2 §

text: RB). Behörighetsreglerna skall beaktas självmant av rätten och i förekommande fall föranleda avvisande utan invändning av part (NJA II 1943 s. 136 och

text: NJA 1987 s. 879

text: ). Rätten skall, om en försvarare visar oredlighet, oskicklighet eller oförstånd eller annars finnes olämplig, avvisa honom som försvarare i målet. Rätten äger också, om det finns skäl till det, förklara honom obehörig, antingen för viss tid eller tills vidare, att brukas som försvarare vid den rätten (

text: 12 kap. 5 §

text: RB). Om den som avvisas eller förklaras obehörig är advokat skall anmälan om åtgärden göras hos advokatsamfundets styrelse (

text: 12 kap. 6 § andra stycket

text: RB).

text: Rättens beslut att avslå en begäran om offentlig försvarare eller att förordna någon annan än den som föreslagits av den misstänkte kan överklagas (

text: 49 kap. 5 § 7

text: RB). Vidare kan beslut om att avvisa en redan förordnad försvarare överklagas (

text: 49 kap. 5 § 1

text: RB).

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att advokaten AA, som är verksam i Västerås, önskar uppdrag som offentlig försvarare m.m. vid domstolen. I ett e-postmeddelande till samtliga kanslister i maj 2004 informerades om att CC gett AA besked om att denne inte skulle förordnas som offentlig försvarare i andra fall än då den misstänkte önskade att så skedde. AA begärde senare att få en

text: överklagandehänvisning. I ett beslut den 12 juni 2006 avvisade CC hans begäran med motiveringen att det inte fanns något överklagbart beslut.

text: När fråga om att utse en offentlig försvarare uppkommer och den misstänkte inte föreslagit någon särskild person för uppdraget, använder sig sekreterarna på brottmålskansliet vid tingsrätten av en förteckning över advokater som åtar sig sådana uppdrag. I förteckningen finns inte alla advokater med verksamhet i Västmanland upptagna. De advokater som saknas på listan är i första hand sådana som ägnar sig åt annat än brottmål och som därför inte önskar finnas med i förteckningen. Men inte heller AA, som förvisso ägnar sig åt bl.a. brottmål, finns med på listan. Anledningen till detta är att hans lämplighet enligt tingsrätten kan ifrågasättas. Enligt odokumenterade instruktioner från lagmannen skall AA förordnas när någon begär honom men inte i övrigt ”utan att en prövning görs i varje enskilt fall”.

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Det är i princip bara myndigheter och deras anställda som står under JO:s tillsyn. Jag har därför inte någon synpunkt på om AA i och för sig kan anses lämplig att anförtros uppdrag som offentlig försvarare.

text: Min granskning avser i stället uteslutande frågan om en domstol, så som skett i detta fall, kan avstå från att ta upp en viss advokat i sin förteckning över advokater som är tillgängliga för att ta emot förordnande som offentlig försvarare, vilket i praktiken torde innebära att denne inte kommer i fråga för sådant uppdrag i andra fall än då den misstänkte eller tilltalade begärt att han skall förordnas.

text: Det är givetvis så, att en misstänkt eller tilltalad har ett befogat intresse av att den offentlige försvarare som förordnas för honom eller henne är lämplig och kan ta tillvara hans eller hennes rätt i processen. Det är också det övergripande krav som

text: rättegångsbalken

text: ställer när fråga om att förordna en försvarare uppkommer.

text: Justitiekanslern (JK) har i samband med inspektioner vid tingsrätter ägnat frågan om fördelningen av offentliga försvararuppdrag särskild uppmärksamhet (se t.ex. beslut den 7 februari 2003, dnr

text: och den 26 juni 2003, dnr

text: ). Han har anfört bl.a. följande. Uppdragen från rätten är av stor ekonomisk betydelse för många advokater. Inte minst därför är det angeläget att tingsrätterna tillämpar någorlunda fasta principer för hur offentliga försvarare skall utses. Detta har betydelse för förtroendet för domstolens saklighet och oavhängighet. Det är vidare viktigt att systemet för utseende av offentlig försvarare är utformat så att det inte kan misstänkas att någon advokat på ett osakligt sätt gynnas eller missgynnas. De principer som tillämpas bör ha som utgångspunkt att det sker en jämn spridning av uppdragen över tiden mellan de advokater på orten som utan särskilda inskränkningar vill ha förordnanden som offentlig försvarare. Principen om en jämn spridning över tiden innebär emellertid inte att en helt rättvis eller slumpmässig fördelning av uppdragen måste upprätthållas. Rätten måste också ha ett visst utrymme att beakta en advokats särskilda erfarenhet och skicklighet inom

text: ett visst område. Även advokaters tillgänglighet måste kunna inverka på domstolens val.

text: Jag har ingen annan uppfattning än den JK gett uttryck för. Det nu sagda kan också uttryckas så, att det ankommer på domstolen att sakligt och opartiskt tillse, såväl att en misstänkt eller tilltalad biträds av en person som kan tillhandahålla ett fullgott försvar, som att en någorlunda rättvis fördelning av förordnanden som offentlig försvarare bland advokater som åtar sig sådana uppdrag eftersträvas.

text: Det kan redan här framhållas att vad tingsrätten anfört om att AA förordnas när någon begär honom som försvarare men inte i andra fall framstår som inkonsekvent och felaktigt. Det förhållandet att en misstänkt begär viss advokat kan inte annat än möjligen helt undantagsvis påverka bedömningen av dennes lämplighet för uppdraget. Den misstänktes önskemål blir av betydelse först vid val mellan personer som i det enskilda fallet kan komma i fråga som offentlig försvarare (jfr

text: NJA 1976 s. 312

text: Som tidigare nämnts äger rätten med stöd av 21 kap. 3 § tredje stycket, sista meningen och

text: 12 kap. 5 §

text: RB förklara en offentlig försvarare, som visar oredlighet, oskicklighet eller oförstånd eller eljest finnes olämplig, obehörig att för viss tid eller tills vidare brukas vid domstolen. Bestämmelserna tar enligt motiven sikte på fall då vederbörande först under rättegången befinns vara olämplig (NJA II 1943 s. 136). Högsta domstolen tillämpade också bestämmelsen på detta sätt i rättsfallet

text: NJA 1950 s. 359

text: och fann att, då det inte under den ifrågavarande rättegången förekommit förhållande av beskaffenhet att kunna föranleda tillämpning av bestämmelsen, det saknades laga grund att förklara ombudet obehörig att tills vidare brukas som ombud eller rättegångsbiträde vid domstolen. En tillämpning i enlighet med det anförda har kritiserats som opraktisk (Ekelöf,

text: Rättegångsbalken

text: II, 8:e uppl., s. 83 och Welamsson i SvJT 1953 s. 691).

text: Högsta domstolen har i rättsfallet

text: NJA 1987 s. 879

text: anslutit sig till ställningstagandet i 1950 års rättsfall. Högsta domstolen anförde bl.a. att dylika generella förbud kan få förödande verkningar för en person som ägnar sig åt detta slag av juridisk verksamhet. Vidare uttalade domstolen att det, när bestämmelserna kom till, kan ha ansetts motiverat att reservera sådana mera vittgående förklaringar för fall där beslutet kunnat grundas på en egen erfarenhet hos rätten. Det borde därför i vart fall inte komma i fråga att besluta om åtgärder av detta slag utan klart lagstöd. Högsta domstolen anmärkte slutligen att den kritik som riktats mot bestämmelsens tillämpning fick övervägas i lagstiftningsarbetet.

text: Såvitt gäller den här aktuella frågan innebär de nämnda rättsfallen att den möjlighet som finns att med stöd av lag avvisa en advokat och för viss tid eller tills vidare förklara denne obehörig att uppträda som offentlig försvarare vid tingsrätten förutsätter att advokaten blivit förordnad i visst mål och fordrar att iakttagelser under den rättegången läggs till grund för beslutet. Den som drabbas av en sådan obehörighetsförklaring har möjlighet att få saken prövad i högre instans.

text: Det får, av bl.a. de skäl som låg till grund för Högsta domstolens avgörande år 1987, inte förekomma att en domstol formlöst förklarar en advokat obehörig att ta emot uppdrag som offentlig försvarare. Ett sådant ställningstagande måste grundas på sakliga skäl som låter sig anges i ett beslut som kan bli föremål för överprövning.

text: Rättegångsbalken

text: tillhandahåller också, som framgått, genom bestämmelsen i

text: 12 kap. 5 §

text: en sådan möjlighet att genom ett överklagbart beslut förklara en person obehörig att tills vidare brukas som offentlig försvarare vid domstolen.

text: Domstolens tillvägagångssätt i detta ärende är väsentligen att likställa med en formlös obehörighetsförklaring mot vilken den drabbade saknar möjlighet att värja sig. Även om CC:s åtgärder får antas ha varit motiverade av omsorg om de misstänktas rätt till ett effektivt försvar, förtjänar han kritik för sitt handlande.

text: En annan sak är att den möjlighet att förklara någon obehörig att brukas som ombud eller offentlig försvarare vid domstolen som den nyss nämnda bestämmelsen ger förefaller alltför snäv. En sådan förklaring kan, som framgått, uteslutande grundas på oredlighet, oskicklighet eller oförstånd som någon visat i ett visst anhängigt mål. Jag anser att det borde vara möjligt att lägga de samlade erfarenheter av en viss persons processföring som kan finnas vid domstolen till grund för ett sådant beslut. Det avgörande för en rättssäker handläggning bör, som jag nyss uttalat, vara att prövningen grundas på sakliga skäl och resulterar i ett formligt beslut mot vilket talan kan föras.

text: Någon översyn av bestämmelsen i

text: 12 kap. 5 §

text: RB har mig veterligen inte kommit till stånd med anledning av Högsta domstolens uttalande i 1987 års rättsfall. Jag överlämnar därför en kopia av mitt beslut till Justitiedepartementet.

text: Med anledning av att CC uppgett att Länsrätten i Västmanlands län tillämpar samma principer som tingsrätten i fråga om förordnande av AA som offentligt biträde översänder jag en kopia av detta beslut dit för kännedom.

type: avgorande


title: Kritik mot Polismyndigheten i Västernorrlands län, för åsidosättande av kravet på att en förundersökning ska bedrivas skyndsamt, och mot en åklagare, för handläggningen av en begäran om målsägandebiträde

text: Anmälan

text: I en anmälan som inkom till JO den 6 oktober 2011 framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Västernorrlands län. Hon anförde i huvudsak följande.

text: Den 18 januari 2010 gjorde hon en polisanmälan mot sin före detta sambo för bl.a. våldtäkt och grov kvinnofridskränkning. Ärendet överflyttades den 20 januari 2010 till polisen i Sundsvall. Först i maj 2011, efter flera påstötningar, fick hon förordnat ett målsägandebiträde för sig. Utöver det inledande målsägandeförhör som hölls med henne i samband med upprättandet av anmälan har polisen inte vidtagit några åtgärder i ärendet. Hon har vid upprepade tillfällen hört av sig till polisen för att höra vad som händer med hennes anmälan.

text: Utredning

text: Handlingar inhämtades. Polismyndigheten i Västernorrlands län och Åklagarmyndigheten anmodades därefter att yttra sig.

text: Polismyndigheten i Västernorrlands län yttrade sig genom länspolismästaren BB. Till polismyndighetens yttrande hade bifogats ett yttrande från CC, biträdande avdelningschef för Länskriminalavdelningen och rotelchef för Utredningsroteln, som handlade det aktuella ärendet.

text: Av CC:s yttrande framgick huvudsakligen följande. Det aktuella ärendet var ett s.k. prioriterat ärende eftersom det avsåg ett sexuellt övergrepp i ett förhållande. Vid anmälningstillfället var dock förhållandet avslutat och AA hade flyttat till en annan ort. Under första halvåret 2010 var roteln hårt belastad till följd av fem mord och två mordförsök som krävde stora personalresurser. Därutöver var polisen inblandad i en utredning av Europas största dopningstillslag. Vid denna tidpunkt var polismyndigheten en av de mindre i Sverige och roteln bestod av åtta utredare. I det mest akuta läget fick roteln hjälp från närpolisområdena och ett antal ärenden lämnades över dit, dock inte detta. Vid urvalet av vilka ärenden som skulle lämnas över prioriterades bl.a. ärenden med frihetsberövade samt ärenden med unga

text: målsägande och misstänkta. Sammanfattningsvis var det aktuella ärendet prioriterat men inte lika prioriterat som nyss nämnda ärendegrupper. Handläggningen av det aktuella ärendet hade dragit ut alldeles för långt på tiden och målsäganden hade drabbats på ett olyckligt sätt.

text: CC uppgav vidare följande. AA var den 15 februari 2010 i kontakt med honom och uppgav att hon önskade få ett målsägandebiträde förordnat för sig. I anledning av detta upprättades en promemoria med uppgift om namnet på den person som AA önskade få förordnad. Denna skickades över till åklagaren den 17 februari 2010. AA hörde den 6 april 2010 av sig till honom och frågade hur det gick med hennes begäran och han skickade i anslutning till detta en ny promemoria till åklagaren. Ett målsägandebiträde kom dock att förordnas först i april 2011.

text: Polismyndigheten beklagade den långa utredningstiden och uppgav att det bedrevs ett aktivt arbete inom myndigheten för att komma till rätta med problemet.

text: Åklagarmyndigheten yttrade sig genom vice riksåklagaren DD. Inför upprättandet av yttrandet hade upplysningar inhämtats från kammaråklagaren EE som var handläggande åklagare och chefsåklagaren FF som var kammarchef vid åklagarkammaren i Sundsvall.

text: Av EE:s uppgifter framgick i huvudsak följande. Ärendet kom in till åklagarkammaren den 22 januari 2010. Eftersom det målsägandeförhör som hade hållits i samband med anmälningsupptagningen saknade nödvändiga detaljer rörande de påstådda övergreppen gav han den 26 januari 2010 direktiv om ett kompletterande målsägandeförhör. Samma dag upprättades en polisanmälan om olovligt förfogande rörande samma parter. Den inkom till kammaren den 18 februari 2010. Han gav omedelbart direktiv om att höra målsäganden även i denna del. Härefter förekom fortlöpande muntliga kontakter med polisen i syfte att få begärt målsägandeförhör till stånd. Kontakterna kom till följd av hög arbetsbelastning inte att diarieföras. Utöver de muntligen framförda påminnelserna skickades skriftliga påminnelser den 20 augusti 2010, den 28 mars 2011, den 8 juli 2011 och den 26 september 2011, allt i enlighet med den överenskommelse, som utarbetats av åklagarkammaren i Sundsvall och Polismyndigheten i Västernorrlands län, om rutiner för bevakning och uppföljning av förundersökningar som leds av åklagare. Att handläggningen dragit ut på tiden berodde på att polisen inte efterkommit de direktiv som givits.

text: När det gällde frågan om förordnande av målsägandebiträde uppgav EE att hans avsikt var att lämna in en framställan till tingsrätten så snart en polisiär utredare fått ärendet och föranstaltat om förhör med målsäganden. Eftersom detta inte kom att ske frångick han den ursprungliga avsikten och lämnade i april 2011 in en framställan till tingsrätten.

text: FF uppgav bl.a. följande. Det skickades, utöver de påminnelser som EE redogjort för, ytterligare en påminnelse den 21 november 2011. Vidare skickades den 30 november 2011 en påminnelse till polismyndighetens operative chef. Trots att

text: kammarens arbetsläge under innevarande tid i långa perioder varit ansträngt hade EE varit aktiv i ärendet. Den långa handläggningstiden berodde främst på att polisen inte bistått åklagaren med utredningsåtgärder. Han hade för avsikt att se över rotelvårdsfrågorna för att se om något mer kunde göras för att utveckla rotelvården i mer formell mening.

text: Åklagarmyndigheten redovisade därefter följande bedömning. Eftersom EE inte dokumenterat samtliga kontakter som han haft med polisen i ärendet var det svårt att i efterhand bedöma om han varit tillräckligt aktiv i sitt förundersökningsledarskap. Iakttagelserna i detta ärende gav dock anledning att understryka vikten av att alla åtgärder under en förundersökning dokumenteras och diarieförs så att ärendets gång i efterhand kan följas. Eftersom åklagarens kontakter med polisen inte haft avsedd effekt hade det varit önskvärt att EE tidigare hade uppmärksammat åklagarkammarens chef på att förundersökningen, trots påminnelser, inte drevs framåt av polisen. Vidare borde kammarchefen ha agerat snabbare gentemot polisen när han fick information om ärendet. Avslutningsvis angavs att EE inte skulle ha avvaktat med att vidarebefordra begäran om målsägandebiträde till tingsrätten utan det ankom på rätten att pröva när och om behov fanns. Områdesansvarig överåklagare och kammarledningen hade i september 2010 och april 2011 vid särskilda möten med högsta ledningen för polismyndigheten tydligt framfört uppfattningen att genomströmningstiderna var för långa och att polisens utredningsresurser behövde förstärkas.

text: Bedömning

text: Handläggningstiden Av

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: framgår att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt omständigheterna medger. Förundersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet, och ska bl.a. se till att utredningen bedrivs effektivt samt ge den som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen). Att anmälda brott utreds på ett kompetent sätt inom rimlig tid är bl.a. en förutsättning för att målsägandens intressen ska kunna tillvaratas och givetvis även för att en målsägande inte ska behöva leva med den osäkerhet och det obehag som det innebär när en utredning drar ut alltför länge på tiden.

text: När förundersökningen leds av en åklagare är polismyndigheten, under förutsättning att den har erforderliga resurser, skyldig att biträda vid utredningen. Åklagaren styr därvid arbetet genom direktiv till polismyndigheten, jfr

text: 23 kap. 3 § andra stycket rättegångsbalken

text: . Polismyndigheten ska se till att de utredningsdirektiv som åklagaren ger leder till adekvata åtgärder. Ansvaret för att polismyndigheten fullgör dessa skyldigheter åvilar myndigheten som sådan, ytterst dess ledning (jfr JO:s beslut 2011-08-24, dnr 4217-2010).

text: Åklagaren gav i slutet av januari 2010 polismyndigheten direktiv för den fortsatta utredningen. Trots upprepade påminnelser hade, fram till att remissvaret upprättades i december 2011, polisen inte vidtagit någon utredningsåtgärd i

text: ärendet. Detta trots att åklagarkammaren agerat i enlighet med den utarbetade rutin för påminnelser som överenskommits mellan åklagarkammaren och polismyndigheten. En sådan utdragen handläggningstid är inte acceptabel. Handläggningen har alltså inte varit förenlig med det i

text: rättegångsbalken

text: fastlagda skyndsamhetskravet.

text: Huvudansvaret för att det anmälda brottet inte utreddes i enlighet med

text: rättegångsbalkens

text: skyndsamhetskrav faller på polismyndigheten. Genom utredningen har framkommit att arbetssituationen vid polismyndigheten har varit mycket ansträngd under den aktuella perioden. Jag noterar att polismyndighetens ledning har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med dessa problem. Oaktat detta ska Polismyndigheten i Västernorrlands län kritiseras för den långsamma handläggningen.

text: Målsägandebiträde Av

text: 1 § lagen (1988:609)

text: om målsägandebiträde följer att sådant biträde ska förordnas för målsäganden, om förundersökning har inletts i mål om brott enligt

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: – dvs. bl.a. våldtäkt – om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde. Av

text: 7 § samma lag

text: framgår att målsägandebiträde förordnas av rätten. I

text: 23 kap. 5 § rättegångsbalken

text: föreskrivs att undersökningsledaren ska göra anmälan hos rätten, om målsäganden begär att få ett målsägandebiträde eller om det annars finns anledning att förordna ett sådant biträde.

text: I det nu aktuella fallet framställde målsäganden i mitten av februari 2010 en begäran om målsägandebiträde till polisen som vidarebefordrade dessa uppgifter till åklagaren. Trots det anmälde EE inte detta önskemål till rätten förrän i april 2011. Som JO uttalat i tidigare ärende ankommer det på åklagare att omgående vidarebefordra målsägandes begäran till rätten utan att själv pröva om behov av biträde finns (se bl.a.

text: JO 2004/05 s. 90

text: ). Den föreskrivna skyldigheten för undersökningsledaren att göra en anmälan hos rätten är undantagslös. Av det sagda följer att åklagaren inte kan avvakta med att vidarebefordra en framställan om målsägandebiträde till rätten av det skälet att utredningen är i ett initialt skede. Mot denna bakgrund ska EE kritiseras för sin underlåtenhet att fullgöra vad som ålegat honom.

text: Vad som i övrigt förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

title: Kritik mot rektorn för Gullviveskolan i Gislaveds kommun för att ha hindrat en elevs spridning av flygblad

sammanfattning: En elev tilläts inte dela ut flygblad med politiskt innehåll på sin skola. Flygbladet var undertecknat av ett politiskt parti och rektorn motiverade sitt beslut med att han hade rätt att neka utomstående tillträde till skolan för att där kunna sprida tryckta skrifter. Rektorn uttalade även att all information som elever ville dela ut på skolan skulle godkännas av honom. Ledningen för en skola får hindra att tryckta skrifter sprids där, men bara om det sker av ordningsskäl. Då det i detta fall gällde en elevs spridning av flygblad på skolan saknade det betydelse att skolan inte är att anse som allmän plats. Den omständigheten att flygbladet innehöll politisk information var avgörande för rektorns beslut att inte tillåta att det delades ut. Rektorns uttalande om förhandsgranskning kunde enligt JO i det sammanhanget inte uppfattas på annat sätt än som en begränsning av den grundlagsskyddade tryckfriheten. Rektorns agerande stod enligt JO alltså i strid med det förbud mot spridningshinder som ställs upp i 1 kap. 2 § andra stycket TF. För detta får rektorn kritik.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på rektorn BB, Gullviveskolan i Gislaveds kommun, för att han hade hindrat en elev att sprida flygblad. Han uppgav bl.a. följande: Den 31 augusti 2015 delade hans son CC ut flygblad på skolgården. Flygbladen hade rubriken ”Bojkotta Israel” och delades ut till skolpersonal och klasskompisar. Klassföreståndaren skrev med anledning av detta, efter att ha varit i kontakt med rektorn, ett mejl till AA:s fru där han uppgav bl.a. att han hade förklarat för CC att han inte fick ta med sig flygblad till skolan fler gånger. Några ordningsskäl angavs inte, utan man refererade till det politiska innehållet i den tryckta skriften. Sedan beslutade rektorn att all information som eleverna ville dela ut på skolan först skulle godkännas av honom.

text: AA bifogade det aktuella flygbladet samt korrespondens per post och mejl från perioden den 31 augusti–9 september 2015 mellan honom och företrädare för skolan.

text: Utredning

text: JO begärde att Barn- och utbildningsnämnden i Gislaveds kommun skulle yttra sig över det som AA hade framfört i sin anmälan. Som sitt remissvar gav nämnden in ett yttrande som var undertecknat av skolchefen DD. I yttrandet anfördes följande:

text: Gullviveskolan är en F-6 skola belägen i Gislaveds tätort. Skolan har cirka 300 elever med en mångkulturell bakgrund och drygt 70 % av eleverna eller deras vårdnadshavare är födda utomlands. Skolan präglas av ett omfattande värdegrundsarbete. Respekt och tolerans är viktiga hörnstenar i skolans arbete. Gislaveds kommun och rektor på Gullviveskolan kan bekräfta att anmälarens beskrivning av händelseförlopp och vidtagna åtgärder i allt väsentligt överensstämmer. Bakgrunden till rektors agerande har ingen grund i vilket budskap som har spridits. Rektor har i sammanhanget gjort en bedömning utifrån Skolverkets material om Politisk information i skolan, utgiven juni 2012. I denna uttalas "En skola är inte en allmän plats. Yttrandefriheten innebär inte någon rätt för enskild eller en grupp personer att få tillträde till en skola för att där sprida ett budskap. Det är skolan som bestämmer vem som får vistas i skolan. En rektor kan besluta att politiska partier inte ska få vistas på skolan eller sprida tryckta skrifter." JO:s ämbetsberättelse 2008/09 s 396. Orsaken till rektors beslut var att det utdelade flygbladet var undertecknat av ett politiskt parti och därför tolkningen enligt ovan. I ett avseende medger Gislaveds kommun och rektor att tolkningen ovan kan vara motstridig då personen som delade ut flygbladen var en på skolan inskriven mellanstadieelev. Grunden för att rektor skulle kunna besluta att inte vilken person som helst har rätt att vistas på skolan kan sannolikt inte åberopas i detta fall. Kopplingen till flygbladet och organisationen som var utgivare är därför i sammanhanget mindre relevant. Rektors ambition att ha ett likvärdigt förhållningssätt till alla eventuella organisationer, i enlighet med ovanstående uttalande från JO, kanske inte är applicerbart på en inskriven elev om inte aktiviteten i sig är påtagligt störande av ordningen. Gislaveds kommun konstaterar att såväl

text: regeringsformens

text: 2 kap

text: l § och

text: tryckfrihetsförordningens

text: l kap.

text: 2 §

text: ska respekteras.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Varje medborgare är gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet (

text: 2 kap. 1 § första stycket 1 regeringsformen

text: , RF). Med yttrandefrihet avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Det skydd för yttrandefriheten som RF garanterar innebär att en myndighet inte får ingripa vare sig formellt eller informellt mot någon för att han eller hon har använt sig av sin grundlagsskyddade rätt att ge uttryck för sin uppfattning. Yttrandefriheten får endast begränsas genom lag (

text: 2 kap. 20 §

text: RF).

text: Genom

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) ges yttrandefriheten ett särskilt skydd. Av

text: 1 kap. 2 §

text: TF framgår bl.a. att en myndighet, eller annat allmänt organ, inte på grund av en skrifts innehåll får hindra skriftens spridning bland allmänheten

text: genom en åtgärd som saknar stöd i TF. Spridning av en tryckt skrift inom en skola anses enligt praxis utgöra spridning bland allmänheten. Begränsningar i denna spridningsrätt får alltså inte utan stöd i TF ställas upp på grund av skriftens innehåll. Däremot är det enligt praxis tillåtet med sådana ingripanden mot spridning med hänvisning till ordningsskäl.

text: JO har tidigare uttalat sig i frågan om skolors möjlighet att begränsa spridning av flygblad (se bl.a. JO 2004/05 s. 401, dnr

text: Såvitt framgår av ingivna handlingar är flygbladet i detta fall en sådan tryckt skrift som omfattas av bestämmelserna i TF. Den fråga som jag har att pröva är om rektorn genom sina åtgärder har agerat i strid med det förbud mot spridningshinder som ställs upp i

text: 1 kap. 2 § andra stycket

text: TF.

text: Av utredningen framgår följande: Med anledning av att AA:s son CC, som var elev på skolan, hade delat ut flygblad med politiskt innehåll på skolgården förklarade klassföreståndaren för CC att han inte fick ta med sig flygblad till skolan igen. Klassföreståndaren, som först hade stämt av saken med rektorn och får anses ha agerat på hans uppdrag, skrev även ett mejl till AA:s fru och informerade om händelsen. I mejlet uppgav han bl.a. att skolan måste se till att upprätthålla en neutral ståndpunkt och att man inte kunde tillåta att ”politiska blad” spreds där. I det sammanhanget uttalade rektorn även själv att all information som utomstående och elever ville dela ut på skolan skulle godkännas av honom.

text: Som jag ovan har redogjort för får ledningen för en skola hindra att tryckta skrifter sprids där, men bara om det sker av ordningsskäl. Jag vill framhålla att en sådan begränsning av spridningsrätten blir förenlig med TF:s förbud mot spridningshinder endast om det sker enligt kriterier som inte har något som helst, vare sig indirekt eller direkt, samband med det tryckta materialets innehåll.

text: I remissvaret har nämnden inte ens påstått att det var av ordningsskäl som rektorn vidtog åtgärder. Nämnden har anfört att flygbladet var undertecknat av ett politiskt parti och att rektorn därför utgick från sin rätt att neka utomstående tillträde till skolan för att där kunna sprida tryckta skrifter. Den händelse som tas upp i anmälan gäller dock rektorns agerande för att hindra en elevs spridning av flygblad på skolan, vilket rektorn också var medveten om. Det förhållandet att skolan inte är att anse som allmän plats saknar därför betydelse i detta fall.

text: Nämnden har i sitt remissvar uppgett att rektorns agerande inte hade någon grund i vilket budskap som spreds med det aktuella flygbladet. Av den ingivna korrespondensen mellan AA och företrädare för skolan framgår dock att den omständigheten att flygbladet innehöll politisk information var avgörande för rektorns beslut att inte tillåta att det delades ut. Rektorns uttalande om förhandsgranskning av allt material som elever vill dela ut på skolan menar jag i det sammanhanget inte kan uppfattas på annat sätt än som en begränsning av

text: den grundlagsskyddade tryckfriheten. Jag anser alltså att rektorns agerande har stått i strid med det förbud mot spridningshinder som ställs upp i

text: 1 kap. 2 § andra stycket

text: TF. För det förtjänar rektorn kritik. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Dokumentation
Långsam handläggning

title: Kritik mot Vård- och omsorgsnämnden i Norrköpings kommun för bl.a. lång handläggningstid i ett ärende om personlig assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS)

sammanfattning: Sedan en kvinna i september 2011 ansökt om personlig assistans enligt LSS hos vård- och omsorgsnämnden dröjde det cirka tre månader till dess att nämnden inledde en utredning. När utredningen inleddes anmälde nämnden till Försäkringskassan att kvinnan kunde antas ha rätt till assistansersättning enligt socialförsäkringsbalken (SFB). Vid ett hembesök hos kvinnan i februari 2012, där även en handläggare från Försäkringskassan deltog, kom man överens om att nämnden skulle avvakta med sin utredning till dess att kassan fattat sitt beslut. JO uttalar att det är tveksamt om det över huvud taget är möjligt att komma överens om att kommunens utredning ska ”vila” i avvaktan på Försäkringskassans utredning och bedömning. Om så sker är det under alla omständigheter viktigt att den enskilde blir informerad om eventuella konsekvenser av detta. Att det träffas en sådan överenskommelse innebär inte heller att kommunen kan vara helt passiv under den tid kassans utredning pågår. Nämnden får kritik för att handläggningstiden, bl.a. till följd av den passivitet som präglade handläggningen hos nämnden under den tid Försäkringskassans utredning pågick, blev avsevärt längre än vad som får betraktas som godtagbart i ett ärende av detta slag. Nämnden kritiseras också för att överenskommelsen om ”vilandeförklaring” inte dokumenterades.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA, Assistans STHLM AB, klagomål mot vård- och omsorgskontoret i Norrköpings kommun angående handläggningen av ett ärende om personlig assistans enligt LSS. Hon anförde bl.a. följande. Den 30 september

text: 2011 skickade bolaget en ansökan om personlig assistans för BB till Norrköpings kommun. Vid kontakt med vård- och omsorgskontoret i april 2012 framkom att man väntade med att vidta ytterligare utredningsåtgärder i avvaktan på Försäkringskassans beslut om assistansersättning. Den 13 september 2012 hade kommunen ännu inte fattat något beslut. Genom att kommunen överlåtit sin utredningsplikt till Försäkringskassan och har för avsikt att fatta beslut utifrån vad Försäkringskassan kommit fram till riskerar kommunens utredning och beslut att brista i såväl objektivitet som opartiskhet. Förfarandet från kommunens sida har

text: också inneburit att handläggningstiden blivit avsevärt längre än vad en utredning av detta slag kräver.

text: Utredning

text: JO begärde att Vård- och omsorgsnämnden i Norrköpings kommun skulle yttra sig över vad som hade framförts i anmälan till JO.

text: I remissvaret anförde vård- och omsorgsnämnden bl.a. följande:

text: Sammanfattning

text: Vård- och omsorgskontoret har gått igenom handläggningen och de omständigheter som finns kring ärendet. De handläggare och den enhetschef för myndighetsutövningen som anges i anmälan har tillfrågats i ärendet. Vård- och omsorgsnämnden anser att det fanns en överenskommelse om att avvakta med en eventuell utredning av personlig assistans enligt LSS. Ansökan överskred klart 20 tim och Försäkringskassan inledde sin utredning vid det gemensamma hembesöket som genomfördes 2011-02-10. Försäkringskassan tog heller inget interimistiskt beslut. I avvaktan på Försäkringskassans beslut har kontakter skett kontinuerligt mellan handläggare och BB:s olika företrädare. BB har under tiden erbjudits andra insatser. Det har varit vissa frågetecken kring vem som är legal företrädare för BB vid olika tidpunkter. Det har också bytts företrädare inom assistansbolaget.

text: Beskrivning av ärendet

text: Kommunens handläggning sker inte enbart efter standardiserade mallar, utan även i överenskommelse med den enskilde utifrån dennes behov och ansökans karaktär. I detta enskilda fall så kom man överens om att inleda utredningen med ett gemensamt hembesök hos den sökande tillsammans med Försäkringskassans handläggare. Detta då det framkom i ansökan att sökta timmarna överskred de 20 som är kommunens ansvar att fatta beslut om. Oturligt i detta ärende är att Försäkringskassans handläggning drog ut på tiden. Ansökan inkom i september 2011, gemensamt hembesök genomfördes i januari 2012, Försäkringskassan fattade beslut i juli 2012. Efter Försäkringskassans avslagsbeslut tog kommunens handläggare vid och fortsatte sin utredning. Det visade sig att det saknades vissa bedömningsunderlag, samt att ett nytt hembesök behövde planeras in då kommunen hade bytt handläggare under tiden. Den nya LSS handläggaren fattar sedan sitt beslut om avslag på ansökan om personlig assistans i oktober 2012. Det är olyckligt för den enskilde att behöva vänta så länge på besked i ett ärende. Kommunen vill dock förtydliga att kontakten med den enskilde har varit kontinuerlig under handläggningstiden. Handläggaren har med den enskilde och dennes företrädare diskuterat olika insatser för att underlätta och stötta. Bland annat har insatsen daglig verksamhet enligt LSS § 9 p 10 erbjudits men avböjts. Vi kan inte se att det skulle vara fel att inte inleda utredning av personlig assistans enligt LSS, i BB:s fall. Försäkringskassan påbörjade sin utredning enligt

text: socialförsäkringsbalken

text: vid det gemensamma hembesöket. I förarbeten till både

text: socialförsäkringsbalken

text: och LSS framhåller man Försäkringskassans skyldigheter att utreda ärenden när de kan antas överstiga 20 timmar i grundläggande behov. Även i själva paragrafen för personlig assistans,

text: 9 § 2 p

text: LSS, står det att kommunens ansvar gäller till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistanstimmar, enligt

text: socialförsäkringsbalken

text: . Kommunen har skyldighet att lämna över ansökan om personlig assistans till Försäkringskassan i de fall det kan antas att det grundläggande behovet överstiger 20 tim. Det står även i förarbetena att kommunen

text: har det yttersta ansvaret för att assistansen kommer till men då beskriver man mer utifrån tillfällig utökning eller sjukdom hos assistenten. I det här fallet saknas det ett grundläggande beslut utifrån

text: socialförsäkringsbalken

text: . Försäkringskassan ska också ta interimistiska beslut om det inte utan dröjsmål kan avgöras om någon har rätt till assistansersättning men där det finns sannolika skäl för att sådan rätt finns, se Försäkringskassans vägledning 2003:6 version 10. I BB:s fall så var det ingen tveksamhet i att ansökan var på mer än 20 timmar för grundläggande behov. Av detta skäl genomförde vi också ett gemensamt hembesök med Försäkringskassan och överenskommelsen blev att Försäkringskassan skulle utreda frågan om personlig assistans. När Försäkringskassan sen hade gett avslag utreddes även frågan om personlig assistans enligt LSS och även i den utredningen blev det ett avslag. AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: JO hämtade in journalanteckningar från vård- och omsorgskontoret beträffande hembesöket hos BB den 10 februari 2012.

text: Bedömning

text: I LSS finns bestämmelser om insatser för särskilt stöd och service åt vissa personer med funktionsnedsättning. Den som omfattas av lagens s.k. personkrets har rätt till insatser enligt lagen om han eller hon behöver sådan hjälp i sin livsföring och behovet inte tillgodoses på något annat sätt. En av insatserna enligt LSS är biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistanstimmar enligt

text: 51 kap.

text: SFB (

text: 9 § 2

text: LSS).

text: Den som omfattas av personkretsen enligt LSS kan under vissa förutsättningar få assistansersättning från Försäkringskassan för kostnader för sådan personlig assistans som avses i

text: 9 a §

text: LSS (

text: 51 kap. 2 § första stycket

text: SFB). För rätt till assistansersättning krävs att den enskilde behöver personlig assistans i genomsnitt mer än 20 timmar i veckan för sådana grundläggande behov som avses i

text: 9 a §

text: LSS (

text: 51 kap. 3 §

text: SFB). Det statliga stödet syftar till att ge kommunerna avlastning för höga kostnader som kan uppstå när behovet av personlig assistans är omfattande. Ansökan om assistansersättning prövas av Försäkringskassan.

text: I

text: 15 § 8

text: LSS anges att kommunen ska anmäla till Försäkringskassan när någon som har ansökt om personlig assistans kan antas ha rätt till assistansersättning enligt SFB. I 51 kap. 21−23 §§ SFB finns bestämmelser om Försäkringskassans samverkan med kommunen. Kommunen ska som regel höras i Försäkringskassans ärende om assistansersättning och kassans beslut ska skickas till kommunen.

text: Ansvaret för personlig assistans är således delat mellan kommunerna och staten. Kommunerna ansvarar för och beslutar om personlig assistans för de personer som har mindre behov (upp till 20 timmar per vecka). Staten, här genom Försäkringskassan, fattar beslut om rätten till personlig assistans vid mer omfattande behov (mer än 20 timmar per vecka) och betalar ut ersättning för assistansen. I LSS-kommitténs slutbetänkande Möjlighet att leva som andra − Ny lag om stöd och service till vissa personer med funktionsnedsättning

text: SOU 2008:77

text: ) lyfts frågan om det delade huvudmannaskapet fram. I betänkandet konstateras att det främst är det dubbla huvudmannaskapet för personlig assistans som leder till mer omfattande organisatoriska problem eftersom både kommunerna och staten i regel utreder och beslutar i fråga om samma behov när en person ansöker om assistansersättning (s. 369).

text: Det förhållandet att ett ärende om assistansersättning har aktualiserats hos Försäkringskassan befriar inte kommunen från skyldigheten att pröva en begäran om en insats i form av personlig assistans. Fram till dess att Försäkringskassan har fattat beslut och börjat betala ut statlig assistansersättning har kommunen ansvar för att finansiera och tillgodose behovet av assistans. I detta sammanhang kan nämnas att Försäkringskassan enligt

text: 112 kap. 2 §

text: SFB kan besluta interimistiskt om assistansersättning.

text: I detta fall framgår att BB:s ansökan om personlig assistans kom in till nämnden i slutet av september 2011. Först i slutet av december inledde nämnden en utredning och den 10 februari 2012 genomfördes ett hembesök, vid vilket även en handläggare från Försäkringskassan deltog. Därefter vidtog nämnden inga aktiva utredningsåtgärder eftersom man väntade på att Försäkringskassans utredning skulle bli klar och beslut fattas av kassan. Nämnden återupptog sin utredning i början av juli 2012 sedan Försäkringskassan hade avslagit ansökan om assistansersättning. Den 3 oktober 2012, drygt tolv månader efter att ansökan om personlig assistans kom in, beslutade nämnden att avslå ansökan.

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, ska varje ärende där en enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Det går givetvis inte att ange en bestämd tid inom vilken en utredning ska vara klar eftersom utredningens omfattning är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Jag konstaterar inledningsvis att det tog cirka tre månader från det att ansökan kom in till dess att nämnden inledde en utredning. I remissvaret har nämnden inte angett några skäl till varför det tog så lång tid innan utredningen inleddes. Enligt min mening överstiger handläggningstiden i den delen vad som får anses godtagbart.

text: Det framgår inte av utredningen vid vilket datum Försäkringskassan beslutade att avslå BB:s ansökan om assistansersättning. Som jag har förstått det fattade kassan beslutet någon gång kring månadsskiftet juni/juli 2012. Efter hembesöket i februari fram till dess att Försäkringskassan fattade sitt beslut vidtog nämnden inte någon utredningsåtgärd. Nämnden har uppgett att detta berodde på att man vid hembesöket kom överens med BB om att avvakta Försäkringskassans utredning och bedömning. Med hänsyn till att det är fråga om två olika beslut, där ansvaret från Försäkringskassans och kommunens sida skiljer sig åt, är det tveksamt om det över huvud taget är möjligt att träffa en sådan överenskommelse. Det ligger dock i sakens natur att det i många fall finns skäl att ha en viss samordning av den utredning som Försäkringskassan respektive kommunen ska genomföra. Om

text: nämnden kommer överens med den enskilde om att avvakta Försäkringskassans utredning är det under alla förhållanden viktigt att den enskilde blir informerad om eventuella konsekvenser av detta. Den omständigheten att det träffas en överenskommelse mellan kommunen, Försäkringskassan och den enskilde som i praktiken innebär att kommunens utredning ska ”vila” i avvaktan på Försäkringskassans handläggning innebär inte heller att kommunen kan vara helt passiv. Nämnden bör givetvis hålla sig informerad om hur kassans ärende handläggs så att det inte uppstår något dröjsmål när nämnden ska fatta beslut i sitt ärende. Nämnden har det yttersta ansvaret för att den får ett fullgott underlag för det beslut som nämnden ska fatta och att handläggningstiden i det egna ärendet inte blir för lång. Nämnden kan i det avseendet inte freda sig med att Försäkringskassans utredning har dragit ut på tiden eller att kassans utredning är bristfällig. Detta är frågor som nämnden måste bevaka aktivt trots att utredningen är ”vilande”.

text: Nämnden har i sitt yttrande anfört att det vid hembesöket i februari träffades en överenskommelse med BB om att nämnden skulle avvakta med sin utredning i ärendet till dess att Försäkringskassan hade fattat sitt beslut. AA, som har gjort anmälan till JO, har fått möjlighet att yttra sig över nämndens remissvar men har inte hörts av. Det är inte sannolikt att jag kan skapa ytterligare klarhet i vad som förekom vid hembesöket. Jag får därför utgå från att uppgiften i nämndens remissvar om överenskommelsen är riktig. Med den utgångspunkten har jag inte underlag för att rikta någon kritik mot nämnden för att den lät ärendet ”vila” i avvaktan på att Försäkringskassans utredning blev klar.

text: Jag vill däremot peka på att nämnden, när Försäkringskassans utredning var klar, ansåg att utredningen behövde kompletteras innan nämnden kunde fatta sitt beslut. Om nämnden aktivt hade följt handläggningen av ärendet hos Försäkringskassan borde frågan om en komplettering ha kunnat aktualiseras i ett betydligt tidigare skede än vad som nu blev fallet. Konsekvensen blev att det efter Försäkringskassans beslut i juli dröjde tre månader innan nämnden för egen del fattade ett beslut om BB:s ansökan om assistans. Nämndens passivitet under den tid Försäkringskassans utredning pågick har således lett till en avsevärt längre handläggningstid än vad som får betraktas som godtagbart i ett ärende av detta slag.

text: Avslutningsvis noterar jag att överenskommelsen om att nämnden skulle avvakta med sin egen utredning tills Försäkringskassans utredning var klar inte har dokumenterats i journalanteckningarna, vilket givetvis borde ha skett (se

text: 21 a §

text: LSS). Jag kan i denna del även hänvisa till 5 kap. 1 § Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om dokumentation vid handläggning av ärenden och genomförande av insatser enligt SoL, LVU, LVM och LSS (

text: SOSFS 2006:5

text: ). Överenskommelsen tycks inte heller ha dokumenterats på något annat sätt. Detta är en brist i handläggningen.

text: Med den kritik som uttalats avslutas ärendet.


nyckelord:
Bemötande
Förhandling/ sammanträde

title: Uttalanden med anledning av en domares agerande i samband med att en person filmade in i en rättssal under en pågående huvudförhandling

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Västmanlands tingsrätt med anledning av bl.a. hur tingsrätten bemött henne i samband med att hon i egenskap av journalist bevakade en huvudförhandling vid tingsrätten. I anmälan uppgav AA sammanfattningsvis följande.

text: Hon är reporter vid Sveriges Television, Tvärsnytt, och skulle den 21 november 2003 göra ett nyhetsinslag med anledning av en rättegång vid tingsrätten där en man stod åtalad för att ha vållat sitt spädbarns död. När hon och en fotograf kom till tingsrätten hade huvudförhandlingen redan påbörjats. Hon gick igenom de två dörrarna in till rättssalen. Samtidigt stod fotografen och filmade mot dörren. Hon höll inte upp dörrarna utan gick igenom ganska snabbt. På fotografens bilder, som finns bevarade, ser man knappt någonting från rättssalen.

text: I samband med att ett vittne skulle lämna rättssalen sade domaren att vittnet skulle få hjälp av någon i rätten, eftersom det stod en fotograf utanför dörren. Han sade vidare att om fotografen filmade in i rättssalen en gång till, skulle reportern åka ut. Domaren syftade på henne. Han ropade också ”Ut. Jag vill inte ha några hyenor i min rättssal” enligt en artikel i Vestmanlands läns tidning dagen därpå.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över vad som framfördes i anmälan.

text: Tingsrätten (lagmannen BB) gav in ett yttrande till vilket var fogat bl.a. upplysningar från rådmannen CC.

text: CC uppgav bl.a. följande.

text: Det har vid huvudförhandlingar där jag varit ordförande vid ett flertal tillfällen före det nu aktuella förekommit att det fotograferas in i salen i samband med att mål ropas på, vilket ju kan anses vara en överträdelse av

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: (jfr Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 2001/02 s. 46) med följd att straffbestämmelsen i 9 kap. 5 § samma balk är i sig tillämplig. Jag har aldrig ingripit

text: mot detta slags förfarande. Parterna är på väg att sätta sig och dörrarna stängs till innan själva saken hinner börja beröras; det har enligt mitt förmenande vid sådana tillfällen inte blivit en sådan ordningsstörning att det motiverat en tillrättavisning från ordförandens sida, än mindre något utdömande av böter. Skälet till att jag reagerade vid just detta tillfälle var den mycket påtagliga störning av förhandlingen och ett pågående vittnesförhör som de två personernas agerande innebar. Dessa kunde i och för sig inte veta just i vilket skede som huvud– förhandlingen befann sig men det finns utanför salen en stor ljustavla som upplyser att huvudförhandling pågår. Jag ångrade mig snabbt, inte ingripandet som sådant men väl ordvalet. Detta kom också till uttryck i en artikel i Vestmanlands läns tidning dagen efter, se bilaga 2 (här utelämnad – JO:s anmärkning). Det sagda blir ju inte osagt av detta och jag har full förståelse för att den som kände sig drabbad av uttrycket tog illa vid sig. Det exakta ordvalet är återgivet i rättens anteckningar. Som framgår avsåg orden den person som fotograferade. AA var uppenbarligen den åhörare som samtidigt ställde upp den yttre och den inre dörren. Jag har förståelse för om hon, ifall hon kände sig delaktig i det ordningsstörande uppträdandet, jag bedömde uppenbarligen så vara fallet, kände sig träffad av ordvalet och därigenom tog illa vid sig. Det efterföljande yttrandet från min sida var en sedvanlig erinran om innehållet i 5 kap. 9

text: rättegångsbalken

text: . Jag får här framhålla att det aldrig fanns anledning att gå vidare från denna erinran i förhållande till AA; hon visade enligt min minnesbild i fortsättningen samma förståelse för att huvudpersonerna, d v s parterna och vittnen, ostört skulle få sagt vad de hade att säga som de övriga åhörarna gjort under hela förhandlingen.

text: BB hänvisade beträffande vad som inträffat vid huvudförhandlingen till CC:s yttrande.

text: AA yttrade sig över remissvaret och gav in en dvd-skiva med en filmsekvens som hade fotograferats i samband med att hon gick in i rättssalen. Hon uppgav bl.a. följande. Hon var inte på något sätt störande när hon gick in i rättssalen eller när hon gick ut ur den. Om rådmannen ansåg att fotografen inte fick stå utanför och fotografera in i rättssalen borde han ha diskuterat det med henne eller fotografen. Hon anser inte att det står klart att fotografen inte får stå utanför rättssalen och filma. Ingen av dem har hållit upp dörren längre än nödvändigt, vilket framgår av bifogade bilder. Hon hade inte någon annan anledning att närma sig rätten än att begära att få ut handlingarna eller åtminstone åtalet. Hon fick dock inget svar på sin förfrågan utan blev utkörd av notarien.

text: I ett beslut den 23 april 2007 anförde chefsJO Melin bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Bestämmelser om offentlighet och ordning vid domstol finns i

text: 5 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB). I 9 § i nämnda kapitel föreskrivs bl.a. att det ankommer på ordföranden att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Han får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Det sägs vidare i paragrafen att fotografi inte får tas i rättssalen. Den som stör en förhandling eller fotograferar i rättssalen kan enligt

text: 9 kap. 5 §

text: RB ådömas penningböter.

text: I förarbetena till

text: 5 kap. 9 §

text: RB uttalas att fotografering i rättssalen i allmänhet verkar störande på förhandlingen och kan, då det gäller tilltalad i brottmål, vara ägnad att utsätta denne för ett onödigt lidande. Det uttalas vidare att stadgandet avser förbud mot fotografering endast under pågående förhandling (NJA II 1943 s. 63). Förbudet gäller även bildupptagning vid t.ex. inspelning för TV (

text: prop. 1979/80:87 s. 12

text: Förre chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh har i ett beslut uttalat sig om tillämpningen av bestämmelsen i ett ärende angående en domares åtgärd att uppmana en TV-fotograf – som befann sig utanför rättssalen och fotograferade in i salen genom en öppen dörr – att upphöra att fotografera in i salen (

text: JO 2001/02 s. 46

text: ). I beslutet konstateras att en förutsättning för att bestämmelsen om fotograferingsförbud skall vara tillämplig är att en förhandling har inletts. Vidare uttalas att det när en förhandling pågår givetvis är lika störande om fotograferingen sker inne i rättssalen som om den sker från en korridor utanför in genom en öppen dörr och att regeln om fotograferingsförbud därför rimligen måste tolkas så att den träffar även situationer av sistnämnda slag. 1999 års rättegångsutredning synes ha anslutit sig till JO:s uppfattning i nämnda beslut (se

text: SOU 2001:103 s. 104

text: och

text: ). Såvitt jag har kunnat se har den nu aktuella frågan emellertid inte berörts närmare i den proposition (

text: prop. 2004/05:131

text: ) som legat till grund för ändringar i bestämmelsen i

text: 5 kap. 9 §

text: RB, vilka ännu inte trätt i kraft.

text: Det är självfallet så, att fotografering av de personer som deltar i en rättegång kan störa förhandlingen även om den sker genom t.ex. en öppen dörr eller genom en fönsterruta. Det kan emellertid hävdas att bestämmelsen i

text: 5 kap. 9 §

text: RB om förbud mot fotografering ”i rättssalen” inte kan anses innefatta fotografering som sker på detta sätt (se t.ex. Henrik Edelstam, Offentlighet och sekretess i rättegång, s. 300). Enligt kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: synes bestämmelsen om fotograferingsförbudet behöva läsas även mot regeln i

text: 9 kap. 5 §

text: RB om att den som vid sammanträde inför rätten stör förhandlingen eller fotograferar i rättssalen eller bryter mot föreskrift eller förbud som har meddelats enligt

text: 5 kap. 9 §

text: RB kan dömas till böter (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 1, s. 5:18). Svea hovrätt har i ett beslut den 29 december 2006 i mål

text: Ö 2918-06

text: om förseelse enligt

text: 9 kap. 5 §

text: RB funnit att förbudet i

text: 5 kap. 9 §

text: RB inte omfattar den som utifrån fotograferar in i en rättssal. I kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: har uttalats att hovrättens avgörande förefaller riktigt inte minst med tanke på att en straffbestämmelse inte får tolkas extensivt (Fitger, a. st.).

text: I det nu aktuella fallet pågick huvudförhandlingen när fotograferingen ägde rum. Filmsekvensen som framgår av den dvd-skiva som AA gett in till JO ger inte vid handen att dörrarna har ”ställts upp” utan endast att en person öppnar två dörrar in till rättssalen, kliver in och sedan stänger den yttre dörren efter sig. CC har emellertid uppenbarligen uppfattat att det stod en fotograf utanför dörrarna och filmade in i rättssalen i samband med att AA öppnade dörrarna. Hans åtgärd att i den uppkomna situationen ingripa mot fotograferingen kan, med hänsyn till de

text: befogenheter som JO ansett rättens ordförande ha, inte bli föremål för kritik från min sida.

text: CC har uppgett att han först uttryckte sig på sätt som framgår av anteckningarna vid huvudförhandlingen, dvs. att han sade ”det står en hyena och filmar in i salen”. Jag finner inte anledning att ifrågasätta denna uppgift. Jag noterar därvid att AA – enligt vad hon uppgett i det e-postmeddelande hon skickade till lagmannen i anslutning till den aktuella händelsen – inte själv hörde uttalandet vid huvudförhandlingen utan att hon i efterhand fick uttalandet återgivet för sig.

text: Jag konstaterar att CC:s uttalande har varit olämpligt. Han har i yttrandet till JO uppgett att han snabbt ångrade sitt ordval och hänvisat till den artikel i Vestmanlands läns tidning – vilket även synes vara den artikel AA hänvisar till i sin anmälan beträffande vad som sades i denna del – enligt vilken han efter rättegången beklagade ordvalet och uppgav bl.a. att uttalandet var fällt i hastigt mod. Han kan likväl inte undgå kritik för sitt sätt uttrycka sig.

text: CC har uppgett att hans efterföljande yttrande var en ”sedvanlig erinran” om innehållet i

text: 5 kap. 9 §

text: RB. Enligt anteckningarna vid huvudförhandlingen sade CC till ”den tidigare” åhöraren att ytterligare medverkan till störning av ordningen kan leda till avvisning från salen. Jag finner inte skäl att ifrågasätta dessa uppgifter. CC har uppgett att han bedömde att AA var delaktig i det ”ordningsstörande uppträdandet”. Utredningen ger dock inte stöd för att AA ställde upp dörrarna. CC har emellertid uppgett att han gjorde bedömningen att hon hörde samman med den person som fotograferade in i salen i samband med att hon gick in i rättssalen under pågående förhandling. Mot denna bakgrund finns det enligt min mening inte skäl att kritisera CC för den erinran han uttalade.

text: Med anledning av att rättsläget när det gäller omfattningen av fotograferingsförbudet inte synes klart finner jag skäl att överlämna en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet.