title: En polis har förmedlat en felaktig uppfattning om att det inte var tillåtet att fotografera en polis i tjänst i en viss situation och förmått en person att radera de fotografier som tagits på polisen

sammanfattning: Efter att en polispatrull hade pratat med några ungdomar och skulle lämna platsen fotograferade en av ungdomarna, som var 17 år, poliserna med sin mobiltelefon. I anslutning till det uppgav den ena polisen att det kunde vara ett brott att fotografera en tjänstgörande polis och bad 17-åringen att radera fotografierna, vilket han gjorde. Det finns inget generellt förbud mot att fotografera någon utan samtycke. JO uttalar att en enskild som utgångspunkt därför inte får hindras att fotografera en polis i tjänst. Ur ett rättssäkerhetsperspektiv och för allmänhetens insyn i polisens arbete är det också viktigt att enskilda har möjlighet att fotografera en polis, under förutsättning att det inte hindrar polisens arbete eller t.ex. innebär en säkerhetsrisk. JO konstaterar att 17-åringen inte hindrade poliserna i deras tjänsteutövning eller utgjorde en säkerhetsrisk. Den som ett polisingripande riktar sig mot uppfattar ofta förhållandena som att han eller hon är tvungen att följa en uppmaning från polisen. Det är därför viktigt att en polis inte uttrycker sig eller agerar på ett sådant sätt att en enskild uppfattar det som ett tvång att agera på ett visst sätt eller att avstå från att göra något. JO framhåller att detta gör sig gällande med än större styrka om den som ett ingripande riktar sig mot är en ung person. Enligt JO kunde polisen inte uppfattas på något annat sätt än att han menade att 17-åringens fotograferande kunde vara brottsligt. JO konstaterar dock att det var uppenbart att 17-åringen inte begick något brott genom att fotografera polisen i detta fall och att polisens uttalande, sett i sitt sammanhang, var felaktigt. JO konstaterar också att det inte fanns någon skyldighet att radera fotografierna, men att polisen rimligen inte kunde uppfattas på något annat sätt av 17-åringen än att han var tvungen att göra det. Det var därför fel av polisen att uttala sig på det sätt som han gjorde. Polisens uttalande och agerande stämmer inte överens med kraven på att en polis ska agera sakligt och korrekt och på ett sådant sätt som inger förtroende. Polismyndigheten kritiseras för detta.

text: Anmälan

text: En polispatrull blev beordrad till en plats efter att ett gäng ungdomar hade setts klättra på en ställning för vägmärken. När de två poliserna hade pratat med ungdomarna – däribland AA – om deras agerande och skulle lämna platsen fotograferade AA poliserna med sin mobiltelefon.

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot poliserna och anförde bl.a. följande. En av poliserna – BB – skrek åt honom att han inte skulle fotografera honom men ville inte svara på AA:s fråga om han gjorde sig skyldig till ett brott. BB sa åt AA att visa bilderna för honom och tvingade sedan AA att radera fotografierna, vilket han gjorde.

text: Utredning

text: JO begärde att Polismyndigheten skulle yttra sig över AA:s klagomål att polisen hade tvingat honom att radera fotografierna och redogöra för den rättsliga grunden för att ingripa när AA fotograferade och för att be honom radera fotografierna.

text: Polismyndigheten (CC) yttrade sig efter att ha gett berörda befattningshavare tillfälle att lämna upplysningar.

text: Polismyndigheten redovisade följande synpunkter från polisassistenten DD.

text: När han satte sig i bilen efter samtalet upptäckte han att AA satt och fotograferade kollegan BB, vilket han uppmärksammade honom på. BB vände sig då mot AA och bad honom att inte fotografera dem samt att han även gärna såg att AA tog bort bilderna från sin telefon. BB förklarade för AA att han kände obehag inför att AA efter sitt agerande vid det föregående samtalet skulle ha bilder på honom i sin telefon. Efter en stund höll AA upp sin mobiltelefon mot BB och visade att han raderade de fotografier som han hade tagit på honom.

text: Till sitt yttrande bifogade Polismyndigheten en tjänsterapport från polisassistenten BB av vilken det framgår följande.

text: När polisassistenten BB skulle sätta sig i polisbilen såg polisassistenten DD att [AA] tog ett kort med sin mobil på BB. BB förklarade då för [AA] att det kan vara ett brott att ta kort på en polisman som utför sin tjänsteutövning. [AA:s] dåliga attityd fortsatte och han ifrågasatte att det kan vara ett brott. BB bad då [AA] att radera kortet vilket AA gjorde. BB ringde då [AA:s] mamma … och förklarade vad som hänt. […] BB berättade att [AA] hade mycket dålig attityd mot polisen … BB berättade även att [AA] hade tagit ett kort på polisen och att det kan vara ett brott då det kan läggas upp på sociala medier då polisen utövar sin tjänsteutövning. […]

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Utgångspunkter En polisman har i sin tjänsteutövning självfallet samma rätt som alla andra att uttrycka sin inställning till att bli fotograferad och även uttrycka eventuella önskemål om att bilder ska raderas. Samtidigt är det viktigt att en polisman inte uppträder på ett sådant sätt att den enskilde får uppfattningen att han eller hon är rättsligt skyldig att medverka till en åtgärd när så inte är fallet. Polismyndigheten kan således inte se att det finns något hinder för att en polis ber eller frågar en enskild om han eller hon kan acceptera att upphöra med sin

text: fotografering av en polis eller att radera en bild av en polis i sin telefon. Det måste dock stå klart för den som fotograferar att det är upp till denne själv att på frivillig väg besluta huruvida han eller hon vill tillmötesgå polismannens begäran eller inte. Det är därför viktigt att förhållandena inte är sådana att den enskilde befinner sig i ett sådant underläge att det inte rör sig om någon egentlig frivillighet. Till saken hör också att det i efterhand kan vara svårt att kontrollera om ett samtycke till åtgärden verkligen har lämnats frivilligt …

text: Bedömningen i detta fall Av utredningen framgår att BB har ingripit mot AA när denne fotograferade poliserna. Även om utredningen inte ger stöd för att det förekommit något tvång i samband med ingripandet, står det klart att AA upphörde med att fotografera poliserna och att ingripandet också ledde till att AA raderade bilder i sin telefon. Polismännen var vid tillfället på väg att sätta sig i sitt tjänstefordon för att lämna platsen, vilket talar för att AA:s fotografering inte störde poliserna under någon pågående tjänsteåtgärd. I övrigt har inget framkommit som ger anledning att tro att AA på något konkret sätt skulle ha hindrat polisernas arbete genom att fotografera dem. Enbart den omständigheten att AA uppträdde provokativt eller att han hade en negativ attityd har inte utgjort skäl för att ingripa mot honom för att han fotograferade poliserna. Att BB upplevde obehag inför att fotograferas i sin tjänsteutövning är inte heller ett sådant skäl …

text: Ord står mot ord när det gäller vad som förevarit i samband med BBs ingripande mot AA. Polismyndigheten anser dock att utredningen inte ger stöd för att BB vid ingripandet tvingade eller uppmanade AA att radera fotografier från sin telefon. Myndigheten utgår därför i den fortsatta bedömningen från att det snarare rörde sig om en begäran från BB:s sida. Fråga uppkommer om AA, som var 17 år vid ingripandet, frivilligt kan anses ha samtyckt till att tillmötesgå BB:s begäran i den meningen att man kan tala om en reell frivillighet. Som anförts ovan är det svårt att göra en sådan bedömning i efterhand, varför viss försiktighet är påkallad. I detta fall finns det emellertid omständigheter som med viss styrka talar för att det kan ifrågasättas om AA uttryckligen och frivilligt har samtyckt till att upphöra med sin fotografering eller att radera bilderna i sin telefon. BB har fört fram att han, innan han bad AA att radera kortet på honom, upplyste AA om att det kunde vara ett brott att ta kort på en polisman som utför sin tjänsteutövning. Med hänvisning till de uppgifter som BB lämnat om vad som sades i telefonsamtalet med AA:s mamma, synes BB i den delen ha åsyftat brottet förtal, som kan aktualiseras när uppgifter som är ägnade att utsätta någon för andras missaktning publiceras på sociala medier. Att publicera bilder på poliser i sociala medier är dock inte en gärning som är straffbar i sig. Inget som kommit fram i utredningen tyder på att AA:s fotografering av poliserna var brottslig eller att den skulle ha hindrat polisernas arbete. BB:s uttalanden i denna del har således gett en felaktig bild av förutsättningarna att fotografera polispersonal i tjänst och att publicera bilder av poliser på sociala medier. Den bild som framträder i utredningen är att AA genom BB:s uttalanden rimligen inte kan ha fått en annan uppfattning än att han hade en skyldighet att radera aktuella bilder i sin telefon, trots att så inte var fallet. Även om BB:s avsikt inte var att genom tvång förmå AA att radera fotografier i sin telefon borde han ha insett risken för att AA skulle komma att uppfatta uttalandena som att han inte hade något annat val än att tillmötesgå önskemålet. En polisman ska lämna sakligt korrekta uppgifter samt med beaktande av omständigheterna och situationen agera så hänsynsfullt som möjligt, visa behärskning och uppträda på ett sätt som inger förtroende (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: och 10 § polisförordningen). Det är av naturliga skäl särskilt viktigt i samband med att en polisman ingriper mot en person som fotograferar polispersonal i tjänst. Enligt Polismyndigheten kan BB:s tillvägagångssätt och

text: uttalanden enligt ovan inte anses förenliga med nyss nämnda allmänna krav på polisanställda. Även vid en försiktig bedömning i efterhand anser Polismyndigheten sammanfattningsvis att det som kommit fram i utredningen, särskilt BB:s felaktiga beskrivningar om förutsättningarna att fotografera polispersonal i tjänst, ger anledning att ifrågasätta huruvida AA har tillmötesgått BB:s begäran frivilligt. Vid den bedömningen har även beaktats att AA var 17 år vid ingripandet och att han med hänsyn till omständigheterna i ärendet kan anses ha befunnit sig i ett sådant underläge i den aktuella situationen att det är svårt att tala om någon egentlig frivillighet. Att det inte är visat genom utredningen att BB:s ingripande skett med tvång utan snarare genom en begäran till AA ändrar inte den bedömningen. Vid ovan angivna förhållanden saknades rättsligt stöd för att ingripa mot AA:s fotografering på det sätt som skett. Polismyndigheten beklagar det inträffade och konstaterar att det finns anledning att fortsätta informera och utbilda polispersonal i den ingripande verksamheten för att förbättra kunskapen om när fotografering av polispersonal i tjänst kan äga rum.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: En enskild får som utgångspunkt inte hindras att fotografera en polis i tjänst Det finns inget generellt förbud mot att fotografera någon utan samtycke (se

text: NJA 2017 s. 393

text: ). JO har i tidigare beslut framhållit att det ur ett rättssäkerhetsperspektiv är viktigt att den som upplever att polisen t.ex. använder våld på ett felaktigt sätt har möjlighet att dokumentera det. Att enskilda kan filma polisens ingripanden innebär också att allmänheten får möjlighet till insyn i polisens arbete. Samtidigt måste en polis självklart få vidta åtgärder om någon som filmar agerar på ett sätt som hindrar polisens arbete eller t.ex. innebär en säkerhetsrisk. Normalt finns det ett visst utrymme för olika bedömningar av om ett visst agerande hindrar polisens arbete. Endast den omständigheten att den som filmar beter sig provokativt eller har en negativ attityd är dock inte skäl för att hindra honom eller henne från att filma. Att en polis känner obehag inför att filmas i sin tjänsteutövning är inte heller ett sådant skäl. (Se JO 2019/20 s. 298 och

text: JO 2019/20 s. 358

text: Dessa uttalanden är givetvis även tillämpliga när det gäller fotografering. En enskild får alltså som utgångspunkt inte hindras att filma eller fotografera en polis i tjänst.

text: Anskaffarfrihet Vid en bedömning av om enskilda har rätt att filma polisen bör också följande beaktas. I

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) finns särskilda bestämmelser om anskaffarfrihet. Anskaffarfriheten innebär att var och en har rätt att straffritt anskaffa uppgifter för publicering i ett massmedium som omfattas av TF eller YGL, om inte något annat anges i dessa grundlagar (se

text: 1 kap. 7 §

text: TF och

text: 1 kap. 10 §

text: YGL). Sådana uppgifter kan anskaffas genom t.ex. fotografering eller filmning av ett polisingripande. Anskaffarfriheten gäller dock inte om anskaffandet sker på ett sätt som i sig utgör ett brott (se

text: 1 kap. 12 §

text: TF och

text: 1 kap. 18 §

text: YGL).

text: Hur en polis ska uppträda En polis ska vara saklig och opartisk när han eller hon utför sina arbetsuppgifter (se

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ) och i sina kontakter med allmänheten agera så hänsynsfullt som möjligt, visa behärskning och uppträda på ett sätt som inger förtroende (se 10 § polisförordningen).

text: Bedömning

text: Det är klarlagt att AA fotograferade polisen BB i dennes tjänsteutövning. Det är inte ovanligt att poliser fotograferas när de är i tjänst. Som tidigare nämnts är det ur rättssäkerhetssynpunkt och för allmänhetens insyn i polisens arbete viktigt att enskilda har möjlighet att fotografera en tjänstgörande polis under förutsättning att det inte på något konkret sätt hindrar polisens arbete eller medför t.ex. en säkerhetsrisk. I detta fall var poliserna på väg att lämna platsen i sin tjänstebil när AA fotograferade BB. Att AA under dessa omständigheter inte hindrade polisen i deras tjänsteutövning eller utgjorde en säkerhetsrisk är uppenbart.

text: En polis som ingriper i myndighetsutövning ger rent faktiskt uttryck för samhällets maktbefogenheter, oavsett om han eller hon använder tvång eller inte. En polis har därför anledning att räkna med att den som ett ingripande riktar sig mot ofta uppfattar förhållandena som att han eller hon är tvungen att följa polisens uppmaning. Den enskilde befinner sig typiskt sett i ett sådant underläge att man inte kan tala om någon egentlig frivillighet i en sådan situation. Det är därför viktigt att en polis inte uttrycker sig eller agerar på ett sådant sätt att en enskild uppfattar det som ett tvång att agera på ett visst sätt eller att avstå från att göra något. (Se bl.a.

text: SOU 1995:47 s. 145

text: och JO 2019/20 s. 306.) Det sagda gör sig gällande med än större styrka om den som ingripandet riktar sig mot är en ung person.

text: AA, som vid tillfället endast var 17 år, har gjort gällande att BB skrek att han inte skulle fotografera honom och att BB tvingade honom att radera fotografierna. Uppgifterna om hur BB har uttalat sig går dock isär och AA:s uppgifter får inte stöd av någon annan utredning. Jag lägger därför de uppgifter till grund för min bedömning som BB själv lämnat i tjänsterapporten. Där har han antecknat att han förklarade för AA att det kunde vara ett brott att fotografera en polis i tjänst och att han bad AA att radera fotografierna.

text: Givetvis måste en polis få informera om att det kan vara brottsligt att fotografera en polis om personen i samband med det faktiskt utsätter polisen för ett brott, t.ex. ett ofredande (se

text: 4 kap. 7 § brottsbalken

text: ). I den här situationen kan uttalandet emellertid inte uppfattas på något annat sätt än att BB menade att AA:s fotograferande av polisen kunde vara brottsligt. Det är dock uppenbart att AA inte gjorde sig skyldig till något brott genom att fotografera polisen i detta fall. BB:s uttalande var således, sett i sitt sammanhang, felaktigt.

text: Jag delar Polismyndighetens bedömning att när BB bad AA att radera fotografierna, AA rimligen inte kunde uppfatta BB på något annat sätt än att han var tvungen att göra det. Någon skyldighet för AA att radera fotografierna fanns dock inte. Det var därför fel av BB att uttala sig på det sätt som han gjorde.

text: Sammanfattningsvis har BB:s uttalande och agerande varit felaktiga och stämmer inte överens med kraven på att en polis ska agera sakligt och korrekt och på ett sådant sätt som inger förtroende. Polismyndigheten ska kritiseras för detta.

text: Avslutningsvis vill jag säga att jag, till skillnad från Polismyndigheten, anser att utrymmet är mycket litet för en polis att i sin tjänsteutövning ge uttryck för rent personliga uppfattningar eller önskemål om att en person ska upphöra med ett visst beteende eller agera på ett visst sätt, t.ex. att sluta fotografera och att radera bilder. Omständigheterna i det här ärendet är en bra illustration på det. Försiktighet måste också iakttas så att polisens agerande inte kommer i strid med den grundlagsskyddade anskaffarfriheten.

text: Jag noterar att Polismyndigheten avser att fortsätta att utbilda och informera polispersonal i den ingripande verksamheten för att förbättra kunskapen om när poliser i tjänst får fotograferas. Jag är givetvis positiv till detta.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Allmänna handlingar
Anonymitet
Fullmakt
Långsam handläggning
Serviceskyldighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Arbetsförmedlingen för handläggningen av en begäran om utlämnande av allmänna handlingar m.m.

org: jo

sammanfattning: En man ringde till Arbetsförmedlingen och ville diskutera sin sons ärende. Mannen pratade med en arbetsförmedlare och uppgav att han hade fullmakt att företräda sonen. Arbetsförmedlaren bekräftade att sonen var inskriven vid Arbetsförmedlingen men diskuterade inte ärendet eftersom hon ansåg att det saknades samtycke till detta från sonen. Därefter skickade arbetsförmedlaren ett e-postmeddelande till sonen och berättade att mannen hade ringt till henne. Hon berättade också att hon inte kunde se att sonen samtyckt till att uppgifter om honom lämnas ut av Arbetsförmedlingen. Sonen svarade genom e-postmeddelande och gav sitt samtycke till henne att prata med mannen. Arbetsförmedlaren gjorde dock bedömningen att e-postmeddelandet inte var tillräckligt för att ett samtycke skulle anses föreligga. Arbetsförmedlaren informerade inte sonen om sin bedömning. Senare begärde mannen vid flera tillfällen att få ta del av handlingar i sonens akt. Av begäran framgick inte vilka handlingar mannen ville ta del av. Arbetsförmedlingen begärde först efter drygt två månader att mannen skulle precisera sin begäran, och först efter cirka tre månader fick mannen ett beslut i frågan. Arbetsförmedlingen kritiseras för att, under telefonsamtalet med mannen, ha bekräftat att sonen var inskriven vid myndigheten. Dessutom får Arbetsförmedlingen kritik för att inte ha informerat sonen om bedömningen av det samtycke som han gett uttryck för via e-post. Arbetsförmedlingen får även kritik för att inte skyndsamt ha bett mannen precisera sin begäran om att få ta del av handlingar, för att inte ha informerat om rätten att få ett skriftligt avslagsbeslut och för den långa handläggningstiden i utlämnandefrågan.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO klagade AA på Arbetsförmedlingen och uppgav bl.a. följande. Den 3 april 2017 ringde han till Arbetsförmedlingen och ville prata om sin son BB. Han talade in ett meddelande på arbetsförmedlaren CC:s telefonsvarare och bad henne kontakta honom, men hon hörde inte av sig. Han ringde på nytt, och den 6 april 2017 lyckades han komma i kontakt med arbetsförmedlaren. Hon vägrade prata om BB och påstod att AA inte hade någon fullmakt från BB. Han påtalade att det fanns en fullmakt sedan tidigare men trots det vägrade arbetsförmedlaren att uttala sig om BB. Därefter skickade BB

type: stycke

text: in en ny fullmakt, men likväl hörde inte arbetsförmedlaren av sig. Den 10 april

text: 2017 kontaktade han arbetsförmedlaren, och då framkom att hon hade ignorerat BB:s funktionsnedsättning vid inskrivningen på Arbetsförmedlingen. Samma dag begärde han att få ta del av handlingarna i BB:s akt. Den 4 maj 2017 ringde han till arbetsförmedlaren och talade in ett meddelande på hennes telefonsvarare där han påminde om sin begäran. Den 8 maj 2017 tog han ny kontakt med arbetsförmedlaren. Hon vägrade att diskutera ärendet och uppgav att hon hade lämnat över ärendet till en ny handläggare. Han påminde arbetsförmedlaren om att det hade gått fyra veckor sedan han begärde att få ta del av BB:s handlingar men hon hänvisade honom till den nya handläggaren.

text: Utredning

text: JO begärde in muntliga upplysningar från Arbetsförmedlingen. Därefter begärde JO att Arbetsförmedlingen skulle yttra sig över det som AA hade uppgett i sin anmälan.

text: Av remissvaret framgår bl.a. följande (bilagor här utelämnade).

text: Arbetsförmedlingens bedömning

text: AA:s begäran om utlämnande av uppgifter

text: a. Bekräftelse av att en enskild är inskriven som arbetssö kande hos Arbetsförmedlingen Av sekretessbestämmelsen i

text: 28 kap. 11 §

text: OSL framgår att sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men och uppgiften förekommer i ärende om arbetsförmedling, yrkesvägledning, arbetsvård, antagning till arbetsmarknadsutbildning, hjälp och stöd vid arbetslöshet eller andra åtgärder i anställningsfrämjande syfte eller för att främja en enskilds anpassning till arbetslivet. Det gäller alltså en presumtion för sekretess. Sekretessen gäller inte beslut i ärendet. Av den sekretessbrytande bestämmelsen i

text: 10 kap. 1 §

text: OSL följer att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en annan enskild eller till en myndighet om den enskilde samtycker till det. Arbetsförmedlaren CC har uppgett att hon den 3 april 2017 kontaktades per telefon av AA, som meddelade att han önskade diskutera sin son BB:s ärende samt att hon då förklarade för AA att hon inte kunde diskutera sonens ärende med AA då sonens samtycke till detta saknades. CC förefaller genom sitt svar ha indirekt bekräftat för AA att sonen är inskriven som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen, vilket är en uppgift som i vart fall vid den tidpunkten omfattades av sekretess i förhållande till AA, jfr

text: 28 kap. 11 §

text: OSL. Bekräftelsen att sonen är inskriven som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen har dock lämnats till en person som är närstående till den enskilde, där den närstående, såvitt framkommit, redan haft kännedom om den sekretessbelagda uppgiften. Arbetsförmedlingen bedömer med hänsyn härtill att agerandet till viss del varit ursäktligt. b. Åsidosättande av anonymitetsskyddet i TF Arbetsförmedlaren CC har uppgett att hon den 4 april 2017 på eget initiativ, utan att AA begärt eller godkänt detta, skickade ett e-postmeddelande till BB i vilket hon berättade om att hans far hade begärt ut uppgifter om honom, se daganteckning i AIS från samma dag, Bilaga 1.

text: I

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF föreskrivs att en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling får efterforska vem hen är eller vilket syfte personen har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut. Anonymitetsskyddet i TF innebär att den som begär att få ta del av allmänna handlingar som huvudregel har rätt att vara anonym. Grundtanken bakom anonymitetsskyddet är att en myndighet, om identiteten hos den som begär ut en allmän handling är känd, inte utan vidare bör föra den uppgiften vidare. En handläggare vid Arbetsförmedlingen bör alltså som utgångspunkt inte på eget initiativ kontakta t.ex. en arbetssökande för att upplysa om att någon begärt att få ta del av allmänna handlingar som hör till dennes ärende. Ett sådant förfarande kan antas strida mot grundtanken bakom anonymitetsskyddet. Att myndigheten lämnat sådan information i ett visst fall men inte i andra fall kan dessutom strida mot principen om allas likhet inför lagen och den s.k. objektivitetsprincipen i l kap.

text: 9 §

text: RF. Arbetsförmedlingen anser emellertid, med hänsyn till att AA är närstående till den enskilde och såvitt framkommit redan visste om att sonen var inskriven hos Arbetsförmedlingen, att uppgiften om AA:s identitet inte kan anses ha förts vidare "utan vidare" utan att agerandet till viss del varit ursäktligt.

text: c. Bristande vägledning till enskild Av den sekretessbrytande bestämmelsen i 10 kap. l § OSL följer att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en annan enskild om den enskilde samtycker till det. Utredningen har visat att BB återkom till CC i e-post den 5 april 2017 och angav att hon hade hans samtycke till att ”prata med” AA samt till att planera med AA kring modernt beredskapsarbete om sådant skulle bli aktuellt, se daganteckning i AIS gjord den 11 april 2017, Bilaga l. CC har uppgett att hon gjorde bedömningen att e-post enligt Arbetsförmedlingens riktlinjer inte utgjorde tillräckligt underlag för att samtycke skulle anses föreligga. CC har vidare uppgett att hon inte meddelade BB att samtycke per e-post enligt hennes bedömning inte kunde godtas. Arbetsförmedlingen menar att det ligger inom en myndighets serviceskyldighet att meddela en enskild om en ingiven handling måste ges in i annan form för att kunna godtas. CC borde enligt Arbetsförmedlingens bedömning ha meddelat BB sin bedömning.

text: d. Begäran om precisering i den mån begäran är oklar AA:s begäran om handlingar har, såsom de sammanfattats i yttranden från berörda befattningshavare, avsett "registerutdrag", "daganteckningar" respektive "akter" rörande sonen BB. CC har uppgett att det vid begäran inte framkom under vilken tidsperiod dokumentationen efterfrågades. Arbetsförmedlingen uppfattar det som att AA:s begäran av berörda befattningshavare i vart fall delvis uppfattats som oklar med avseende på vilken eller vilka uppgifter som begärdes ut. Av Arbetsförmedlingens handläggarstöd Offentlighet och sekretess AFHS 19/2013 framgår att den som begär att få ta del av allmänna handlingar måste kunna precisera sin begäran så att myndigheten får klart för sig vilken eller vilka handlingar det rör sig om. Eftersom myndigheter enligt

text: 4 § förvaltningslagen

text: har en serviceskyldighet bör den sökande vid behov få viss hjälp med att förklara vilka handlingar eller vilken information som efterfrågas. Om den sökande trots myndighetens hjälp inte kan precisera sin begäran tillräckligt kan det leda till att begäran avslås.

text: Berörda befattningshavare har såvitt framkommit inte vid något av de tillfällen som AA begärt ut uppgifter bett om att AA ska precisera sin begäran eller informerat om vad följden kan bli om han inte gör detta. CC har uppgett att hon inte bad AA precisera sin förfrågan av den anledningen att hon upplevde att AA var för upprörd för att föra en sådan dialog. Arbetsförmedlingen bedömer att myndigheten, genom att inte försöka förklara detta i telefonsamtalet alternativt skriftligen efter att telefonsamtalet avslutats, härigenom brustit i sin serviceskyldighet.

text: e. Skyndsamhetskravet I

text: 2 kap. 13 §

text: TF anges att begäran att få avskrift eller kopia av allmän handling ska behandlas skyndsamt, vilket normalt sett innebär att besked i en utlämnandefråga bör lämnas samma dag som begäran gjorts alternativt någon eller några dagar senare, om det är nödvändigt för att ta ställning till om utlämnande får ske. Om framställningen kräver genomgång av ett omfattande material kan ytterligare dröjsmål vara ofrånkomligt. I sådana fall är det många gånger lämpligt att successivt lämna besked om vad som kan lämnas ut. Av utredningen framgår att AA begärt ut uppgifter rörande BB vid i vart fall fem tillfällen, nämligen från arbetsförmedlaren CC den 3 april 2017, den 6 april 2017, den 10 april 2017 och den 8 maj 2017 samt via kundtjänst den 9 maj 2017, där förfrågan vidarebefordrats till sektionschefen DD och därefter till arbetsförmedlaren EE. Förfrågningarna förefaller ha formulerats något olika vid de olika tillfällena varför det är oklart om de ska ses som en eller flera förfrågningar. Arbetsförmedlingen finner även att det är oklart i vad mån besked i utlämnandefrågan över huvud taget lämnats till AA. Ett nekande besked förefaller i vart fall enligt CC:s uppgifter ha lämnats den 3 respektive 6 april 2017. Förfrågningarna som skedde den 10 april 2017 respektive den 8 och 9 maj 2017 förefaller ha lämnats obesvarade. Den 27 juni 2017 kontaktade sektionschefen FF AA för att kontrollera om begäran kvarstod, vilket den gjorde, och bad honom att klargöra vilka uppgifter/handlingar som begärdes ut, varpå de överenskom att AA skulle återkomma med en skriftlig precisering av sin begäran. Preciseringen inkom den 28 juni 2017, Bilaga 3. FF genomförde sekretessprövning och fattade ett skriftligt beslut den 12 juli 2017, Bilaga 4. Det kan konstateras att det i aktuellt fall dröjt mer än tre månader för Arbetsförmedlingen Lund att be om en precisering av begäran, att göra en prövning av om handlingarna kunde lämnas ut och att återkomma med ett besked till AA. Arbetsförmedlingen bedömer att handläggningstiden i aktuellt fall varit oacceptabelt lång. Det har av utredningen inte framkommit någon särskild omständighet som förklarar eller berättigar dröjsmålet.

text: f. Skriftligt avslagsbeslut Om en anställd vid en myndighet har ansvar för vården av en handling, är det enligt

text: 6 kap. 3 §

text: OSL i första hand denne som ska pröva om handlingen ska lämnas ut. I tveksamma fall ska myndigheten göra prövningen, om det kan ske utan onödigt dröjsmål. Om den anställde bedömer att handlingen eller uppgift däri inte får lämnas ut, ska den som begär att få ta del av handlingen informeras om möjligheten att begära att myndigheten prövar frågan. Det ska framgå av informationen att sökanden måste begära och få ett skriftligt beslut från myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas. Det ovan nämnda framgår även av Arbetsförmedlingens handläggarstöd Offentlighet och sekretess, AFHS19/2013. Som tidigare nämnts är det i viss mån oklart i vad mån besked i utlämnandefrågan över huvud taget lämnats till AA, men att nekande besked, som Arbetsförmedlingen tolkar det, förefaller ha lämnats den 3 respektive 6 april

text: 2017. Arbetsförmedlingen har såvitt framkommit inte vid något av nämnda tillfällen informerat AA att han har rätt att få ett skriftligt avslagsbeslut och att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas i enlighet med kravet i

text: 6 kap. 3 §

text: OSL. Arbetsförmedlingen vill avslutningsvis framhålla att myndigheten hela tiden eftersträvar såväl tydliga handläggarstöd och riktlinjer som utbildning av handläggare inom relevanta områden, inklusive offentlighet och sekretess samt förvaltningsrätt, i syfte att åstadkomma en korrekt och skyndsam rättstillämpning. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Inledning Jag har valt att begränsa mina uttalanden till att endast omfatta AA:s begäran om att få diskutera BB:s ärende och hans begäran om att få ta del av handlingar i BB:s akt.

text: Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet och utlämnande av sådana handlingar finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF. I ärendet aktualiseras även regler som återfinns i offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. Vissa språkliga och redaktionella ändringar infördes i TF och OSL den 1 januari 2019, och flera bestämmelser fick ett nytt paragrafnummer (se SFS 2018:1801 och SFS 2018:2093). Nedan hänvisas till de lydelser och paragrafnummer som numera gäller.

text: Arbetsförmedlarens bekräftelse av att BB var inskriven som arbetssökande Enligt

text: 28 kap. 11 §

text: OSL gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men och uppgiften förekommer i bl.a. ett ärende om arbetsförmedling. Sekretess hindrar dock inte att en uppgift lämnas till en annan enskild eller till en myndighet om den enskilde samtycker till det (

text: 10 kap. 1 §

text: OSL).

text: Av ärendet framgår att AA i början av april 2017 kontaktade Arbetsförmedlingen och ville diskutera BB:s ärende. Arbetsförmedlaren CC svarade att hon inte kunde diskutera ärendet eftersom det saknades samtycke till det från BB. AA har uppgett att han redan vid den inledande kontakten med Arbetsförmedlingen hade fullmakt att företräda sin son BB. Jag kan dock konstatera att den uppgiften inte vinner stöd av den övriga utredningen.

text: I sitt remissvar har Arbetsförmedlingen anfört att arbetsförmedlaren, genom sitt svar till AA, verkar ha bekräftat att sonen var inskriven som arbetssökande trots att uppgiften omfattades av sekretess. Arbetsförmedlingen har dock bedömt agerandet som till viss del ursäktligt och anfört att uppgiften lämnades till en närstående som redan verkade ha kännedom om den sekretessbelagda uppgiften.

text: Jag instämmer i Arbetsförmedlingens bedömning att uppgiften att BB var aktuell hos myndigheten är en sådan uppgift som omfattas av sekretess enligt

text: 28 kap. 11 §

text: OSL. Eftersom det råder en presumtion för sekretess för denna typ av uppgift kan den lämnas ut först när det står klart att den enskilde (eller någon närstående) inte lider men av utlämnandet, eller när det finns ett samtycke från den enskilde. Om samtycke saknas finns det all anledning för en handläggare att vara mycket försiktig med att via telefon bekräfta att en viss person är aktuell hos myndigheten. Detta gäller även om den uppringande personen säger sig ha kännedom om detta förhållande.

text: Såvitt framgår har arbetsförmedlaren vid det aktuella telefonsamtalet bekräftat att BB var inskriven vid myndigheten. Hon synes inte i samband med detta ha övervägt huruvida denna uppgift, i avsaknad av samtycke, kunde lämnas ut till AA. Hon har alltså inte vidtagit den noggranna sekretessprövning som ska göras innan uppgifter lämnas ut. För detta förtjänar Arbetsförmedlingen kritik.

text: Anonymitetsskydd I

text: 2 kap. 18 §

text: TF anges att en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling får efterforska vem denne är eller vilket syfte han eller hon har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om det finns något hinder mot att handlingen lämnas ut. Bestämmelsen innebär att var och en har rätt att ta del av alla offentliga handlingar hos en myndighet utan att uppge vem han eller hon är eller vad handlingen ska användas till, det s.k. anonymitetsskyddet.

text: JO har i tidigare beslut uttalat att grundtanken bakom anonymitetsskyddet innebär att myndigheten, även om identiteten på personen som begär att få ta del av allmänna handlingar är känd, inte utan vidare bör föra den uppgiften vidare (se t.ex. JO:s beslut den 11 april 2011, dnr

text: Justitiekanslern ansåg i ett beslut den 2 februari 2004, dnr

text: , att det som gäller enligt TF i fråga om en enskilds rätt att vara anonym bör vara vägledande också i de fall då någon begär uppgifter med stöd av

text: 6 kap. 4 §

text: OSL. I

text: 6 kap. 4 §

text: OSL anges att en myndighet, på begäran av en enskild, ska lämna uppgift ur en allmän handling som förvaras hos myndigheten, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång.

text: Som tidigare har redovisats ringde AA till Arbetsförmedlingen och ville diskutera BB:s ärende. Under samtalet uppgav han till arbetsförmedlaren att han hade fullmakt att företräda BB. Därefter skickade arbetsförmedlaren den 4 april ett e-postmeddelande till BB där hon bl.a. informerade om att AA hade kontaktat henne. Frågan är om arbetsförmedlaren därmed åsidosatt den rätt att vara anonym som följer av TF.

text: Det kan inledningsvis konstateras att AA, vid denna tidpunkt, inte begärde att få ta del av handlingar i BB:s akt. Han ville endast diskutera BB:s ärende. Hans begäran om att få diskutera ärendet kan möjligen uppfattas som en begäran om

text: att få ta del av uppgifter ur allmänna handlingar. Han har då rätt att vara anonym, och myndigheten får inte föra uppgifterna om hans identitet vidare.

text: Arbetsförmedlaren synes dock ha informerat BB om AA:s identitet enbart på grund av AA:s egen uppgift om att han hade fullmakt att företräda BB. Även om en myndighet i en situation som denna som huvudregel endast bör informera den person som begär ut sekretessbelagda uppgifter att en fullmakt behövs, och alltså inte kontakta den påstådda huvudmannen, kan det inte anses felaktigt att kontakta huvudmannen för att kontrollera om det finns någon fullmakt. Jag uppfattar det e-postmeddelande som arbetsförmedlaren skickade till BB som information om att han behövde komma in med en fullmakt för AA:s räkning, för att uppgifter om honom skulle kunna lämnas ut till AA. Arbetsförmedlarens agerande kan inte anses strida mot anonymitetsskyddet, och myndigheten ska således inte kritiseras för handläggningen i denna del. Bristande vägledning och underlåtenhet att begära precisering Den 1 juli 2018 trädde en ny förvaltningslag (

text: ) i kraft. Vid tidpunkten för Arbetsförmedlingens handläggning gällde dock den numera upphävda

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, varför mina uttalanden görs mot bakgrund av bestämmelserna i den lagen.

text: Enligt

text: 4 §

text: FL ska varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda ska besvaras så snart som möjligt. Om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet, bör myndigheten hjälpa honom till rätta.

text: Av utredningen i ärendet framgår att BB den 5 april 2017 skickade ett e-postmeddelande till arbetsförmedlaren CC och uppgav att hon fick hans samtycke till att prata med AA. Arbetsförmedlaren gjorde dock bedömningen att meddelandet inte var tillräckligt för att samtycke skulle anses föreligga, men informerade inte BB om sin bedömning. Av utredningen framgår även att det av AA:s begäran om att få ta del av handlingar inte framgick vilka handlingar som han avsåg. Trots detta blev han inte inom rimlig tid ombedd att precisera sin begäran. Han fick följaktligen inte heller någon information om att hans begäran kunde komma att avslås om han inte var tydligare med vad det var för handlingar som han ville få ut.

text: I sitt remissvar har Arbetsförmedlingen uppgett att arbetsförmedlaren borde ha meddelat BB vilken bedömning som hon hade gjort av hans e-postmeddelande. Dessutom har Arbetsförmedlingen anfört att myndigheten brustit i sin serviceskyldighet genom att inte, i samband med att AA begärde att få ta del av sonens akt, be honom att precisera sin begäran. Jag instämmer i Arbetsförmedlingens bedömningar. Myndigheten kan därför inte undgå kritik för den bristande handläggningen.

text: Skyndsamhetskravet och rätten att få ett skriftligt avslagsbeslut En allmän handling som får lämnas ut, ska genast eller så snart det är möjligt tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Det ska ske på stället och utan avgift (

text: 2 kap. 15 §

text: TF). Den som önskar ta del av en allmän handling har även rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av handlingen (

text: 2 kap. 16 §

text: TF). En sådan begäran ska behandlas skyndsamt.

text: För det fall en begäran om att få ta del av en handling helt eller delvis inte kan tillmötesgås ska den som har gjort framställningen underrättas om detta. Den enskilde ska då också informeras om möjligheten att begära myndighetens prövning och att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas (

text: 6 kap. 3 §

text: OSL). Myndighetens avslagsbeslut får överklagas till kammarrätt (

text: 2 kap. 19 § första stycket

text: TF och 6 kap. 7 och 8 §§ OSL).

text: JO har i ett flertal beslut uttalat att ett besked i en utlämnandefråga normalt bör lämnas samma dag som framställningen har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om en handling får lämnas ut. Ett visst ytterligare dröjsmål kan vara ofrånkomligt om framställningen avser eller kräver genomgång av ett omfattande material.

text: I ärendet har det förekommit olika uppgifter om när AA för första gången begärde att få ta del av handlingar i BB:s akt. AA har i sin anmälan uppgett att han begärde ut handlingarna första gången den 10 april 2017. I utredningen finns dock en e-postkonversation mellan AA och Arbetsförmedlingen där han hänvisar till en begäran som är daterad den 6 april 2017. Arbetsförmedlingen har uppgett att AA begärde att få handlingarna redan den 3 april 2017, men har även anfört att en begäran dessutom kom in den 6 april 2017. Enligt min mening talar den sammantagna utredningen för att den första gången som AA begärde att få ta del av handlingarna var den 6 april 2017.

text: I sitt remissvar har Arbetsförmedlingen bl.a. uppgett att AA synes ha fått ett nekande besked på sin begäran den 6 april 2017 utan att samtidigt ha fått information om bl.a. rätten att få ett skriftligt avslagsbeslut. Han skulle naturligtvis ha upplysts om denna rätt. Myndigheten förtjänar kritik för detta.

text: AA har efter denna tidpunkt, vid flera tillfällen med början den 10 april, begärt ut handlingar ur sonens akt. Arbetsförmedlingen prövade AA:s begäran genom ett beslut som meddelades först den 12 juli 2017. AA:s begäran har således inte handlagts tillräckligt skyndsamt, och Arbetsförmedlingen har medgett att handläggningstiden varit oacceptabelt lång. Myndigheten ska kritiseras även för detta.

text: Avslutande synpunkter Arbetsförmedlingens hantering av frågor om offentlighet, sekretess och utlämnande av allmänna handlingar framstår som problematisk. Det är tydligt att de handläggare och chefer som hanterar frågorna ofta saknar grundläggande

text: kunskaper om både regelverket och de interna rutinerna. Jag förutsätter att Arbetsförmedlingen vidtar nödvändiga åtgärder för att snarast komma till rätta med detta. Ärendet avslutas med den kritik som har uttalats.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Brevgranskning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 3 augusti 2004, klagade AA, som var intagen i anstalten Norrtälje, på att ett brev till honom från Rikspolisstyrelsen hade granskats. Han anförde vidare kritiska synpunkter på kriminalvårdsmyndighetens rutiner vid brevgranskning.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till kriminalvårdsmyndigheten. I remissvaret anförde myndigheten, genom kriminalvårdschefen BB, bl.a. följande.

text: Brevgranskningen på anstalten Norrtälje sköts av säkerhetsavdelningen, som har sina lokaler i administrationsbyggnaden. Granskningen av försändelser regleras i

text: 28 §§

text: lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt (KvaL) samt i 72–77 §§ Kriminalvårdsstyrelsens anstaltsföreskrifter,

text: KVVFS 1998:8

text: (fr.o.m. 2004-09-15 i Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt,

text: KVVFS 2004:13

text: 4 kap. 1 §). Av 72 §

text: KVVFS 1998:8

text: samt 4 kap. 1 §

text: KVVFS 2004:13

text: framgår att granskningen skall utföras av minst två tjänstemän, om den intagne inte är närvarande vid granskningen. Detta efterföljs på denna anstalt. När brevgranskning skett, stämplas försändelsen. I stämpeln finns tre alternativa granskningssätt angivna: genomlysning i oöppnat skick, öppnande utan genomläsning samt öppnande och genomläsning av innehåll. Granskarna kryssar för den granskningsmetod som använts. Därefter stämplar de ordinarie tjänstemännen med sin namnstämpel. Vikarier skriver sin signatur. F.n. finns några relativt nya vikarier, som ännu inte hunnit få namnstämpel. Detta var fallet vid den aktuella granskningen. Så snart alla vikarier hunnit få namnstämplar, kommer det manuella signerandet att försvinna. Vid oklarheter är det lätt att spåra vilka tjänstemän, som deltagit i granskningen, eftersom gruppen är liten. När posten granskats, läggs den i respektive avdelnings postfack för hämtning. Av 27 §, andra stycket, KvaL framgår att den intagne bör vara närvarande vid öppning av brev eller andra försändelser om det lämpligen kan ske. De intagnas bostadspaviljonger (7 st) på denna anstalt är med undantag för två normalavdelningar helt differentierade från varandra, vilket kräver noggrann planering av hur de intagna skall röra sig t.ex. mellan den egna avdelningen och administrationsbyggnaden, för att inte möta intagna från andra avdelningar. Säkerhetsavdelningen utför brevgranskningen i administrationsbyggnaden. De intagna på anstalten får dagligen mellan 50 och 100 postförsändelser. Vi bedömer det som praktiskt mycket svårarbetat att genomföra en rutin enligt vilken de intagna,

text: vilkas post öppnas, skulle kallas från sina respektive avdelningar alternativt från sina arbetsplatser för att närvara vid brevgranskningen. Öppning av posten sker om det vid genomlysning av denna inte kan säkerställas att posten inte innehåller något otillåtet föremål. Antalet öppnade postförsändelser är därför vanligen inte ringa. Posten kommer till anstalten på morgonen och man eftersträvar att de intagna skall få sin post helst vid lunchtid men senast efter arbetstidens slut på eftermiddagen. Skulle intagna kallas till administrationsbyggnaden för att närvara vid granskningen, även om detta givetvis inte skulle behöva ske vid alla försändelser eftersom alla inte öppnas, innebär detta att deras deltagande i programverksamhet (förutom i verkstadsarbete även i olika behandlingsprogram) skulle påverkas, förutom att dessa förflyttningar vore ytterst personalmässigt krävande. Den nuvarande ordningen grundar sig på att vi eftersträvat en liten grupp av särskilt utvalda tjänstemän, som arbetar med granskningen, vilket skall göra systemet mer rättssäkert och även godtagbart ur säkerhetssynpunkt. Trots detta förekommer som framgår av aktuell anmälan brister i hanteringen. Under den tid de intagna vistas på sin bostadsavdelning är bemanningen efter neddragningar av antalet vårdare på avdelningarna nere på säkerhetsbemanning under en stor del av tiden. Man skulle ha svårt att hinna med brevgranskning och även kunna hamna i svåra situationer. Sedan nuvarande kriminalvårdslag trädde i kraft 1974 har mycket hänt på anstalterna, inte minst avseende intagnas narkotikamissbruk. De intagnas uppfinningsrikedom när det gäller att försöka få in narkotika på anstalten är stor. Det förekommer t.ex. att vykort preparerats med heroin genom att de doppats i vätska och fått torka, att frimärken manipulerats, att man klistrat ihop kort och lagt narkotika mellan dessa o.s.v. För att hitta det som man försöker smuggla in krävs ett erfaret öga. En annan rutin, med avdelningspersonal ansvarig helt eller delvis för granskningen, skulle enligt vår bedömning helt klart försämra kvaliteten på granskningen. Av 26 § andra stycket KvaL framgår följande: ”Beträffande den som är intagen på en specialavdelning skall granskningen av brev och andra försändelser även syfta till att undersöka om de innehåller något meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller något annat liknande förfarande. Granskning i detta syfte får också göras beträffande andra intagna, när det finns anledning att anta att en försändelse innehåller ett sådant meddelande. Beträffande den som är intagen i en sluten anstalt får sådan granskning även göras stickprovsvis samt om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden.” Som en följd av incidenterna under sommaren 2004, bl.a. fritagningen från denna anstalt, har säkerhetshöjande åtgärder genomförts i många avseenden. Vi har av Kriminalvårdsstyrelsen uppmanats vara mer observanta även när det gäller posten till intagna, där hög risk för misskötsamhet föreligger, t.ex. i form av rymning eller avvikande vid eventuella utevistelser och möjligheten att läsa post till dessa intagna utnyttjas. I ett JO-beslut 1997-03-26, dnr 2927-1996, anser justitieombudsmannen Jan Pennlöv bl.a. följande angående brevgranskning (anmälaren gjorde gällande att den aktuella anstalten öppnade och granskade all inkommen personlig post till de intagna utan att berörd intagen fick vara närvarande): ”Det kan enligt min mening diskuteras om ett långt avstånd mellan granskningsställe och de intagnas bostadsrum generellt skulle kunna utgöra ett skäl för att inte låta den intagne vara närvarande vid granskningen. Å andra sidan är 27 § andra stycket KvaL formulerad på ett sätt som i stor utsträckning lämnar till anstalten att bedöma frågan. Anstalten menar dessutom att postutdelningen till de intagna skulle fördröjas om varje intagen tilläts närvara vid granskningen. Jag kan sammantaget inte finna att anstaltens granskningsrutiner i nu berörda avseenden strider mot vad som föreskrivs i nyssnämnt lagrum.”

text: När det gäller det granskade myndighetsbrevet har samtal skett med ansvarig tjänsteman, som öppnat brevet. Denne medger att han gjort fel. Han uppmärksammade inte avsändaren förrän han redan öppnat brevet. Granskningsstämpeln innehåller hans signatur för att han vikarierat på tjänsten och ännu ej fått egen namnstämpel. Att den andre tjänstemannens namnstämpel är

text: oläslig är olyckligt. Beror sannolikt på att man stämplat på ojämnt underlag. Ett stort antal försändelser stämplas dagligen, ofta under tidspress.

text: Myndighetens bedömning

text: Beträffande det öppnade myndighetsbrevet, har hanteringen brutit mot 25 § KvaL, vilket den ansvarige har fullt klart för sig. Brevet öppnades av misstag, för vilket myndigheten inte kan undgå kritik. Vidare borde namnstämpeln ha varit läslig. Om så varit fallet, anser vi att det räcker med en stämpel och en signatur. På sikt skall dock endast stämplar användas. I vad som avser brevgranskningsrutinerna på myndigheten i övrigt kan vi inte se annat än att vi agerar enligt gällande bestämmelser. De ökade säker hetskraven måste även enligt vår mening beaktas i sammanhanget. Intagens närvaro vid brevgranskning utgör således en svårlöst praktisk fråga. Vi upplever att JO i sitt ovan citerade beslut gett viss acceptans för de rutiner vi tillämpar. AA yttrade sig över remissvaret.

text: I beslut den 21 november 2005 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 25 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall brev mellan intagen och svensk myndighet, internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda eller advokat vidarebefordras utan granskning. Anges brev vara avsänt från svensk myndighet, sådant internationellt organ eller advokat och kan det skäligen misstänkas att uppgiften är oriktig, får dock brevet granskas, om förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt. Andra försändelser till eller från en intagen i sluten anstalt får, enligt 26 § KvaL, granskas för undersökning av om de innehåller något otillåtet föremål.

text: Om granskning sker får den, enligt 27 § KvaL, inte vara mer ingående än som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Om det lämpligen kan ske bör den intagne vara närvarande vid öppning av brev eller andra försändelser.

text: Det skydd för förtrolig kommunikation som regleras i 25 § KvaL kan ses som en för intagna i kriminalvårdsanstalt anpassad form av det skydd som gäller varje medborgare enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: . Det är därför av synnerlig vikt att den som har att bedöma om ett brev från t.ex. en myndighet skall granskas gör en seriös bedömning av möjligheterna att klarlägga vem som är avsändare av brevet utan att öppna detsamma.

text: Såvitt gäller det i ärendet aktuella brevet har det inte ens att hävdats att det fanns någon misstanke om att uppgiften om avsändaren var oriktig. Myndigheten gjorde följaktligen fel när man granskade brevet och förtjänar kritik för detta, även om brevgranskningen i och för sig synes ha gjorts av misstag.

text: Med anledning av det som AA har anfört om kriminalvårdsmyndighetens brevgranskningsrutiner vill jag anföra följande.

text: AA har påtalat att brevgranskning i alltför stor utsträckning sker utan att den intagne får närvara. Som kriminalvårdsmyndigheten påpekat i sitt remissvar har JO

text: tidigare uttalat att bestämmelsen i 27 § KvaL är formulerad på ett sätt som i stor utsträckning lämnar till anstalten att bedöma om en intagen skall få närvara vid brevgranskning. Vad som förekommit i detta ärende ger mig inte anledning att rikta någon kritik mot anstalten i aktuellt avseende. Det bör emellertid noteras att om det finns skäl att granska ett brev, där en myndighet eller ett internationellt organ anges som avsändare, är möjligheten för den intagne att närvara särskilt viktig (se bl.a. JO 1981/82 s. 111 och

text: SOU 2005:54 s. 504

text: AA har även klagat på att det är svårt att utläsa vem eller vilka det är som har utfört granskningen. Av 4 kap. 1 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (

text: KVVFS 2005:2

text: ) framgår att efter undersökningen skall försändelsen förseglas och den intagne underrättas om åtgärden genom att det på försändelsen anges anledningen till undersökningen, datum samt vem eller vilka som utfört den. Motsvarande bestämmelser fanns tidigare i

text: KVVFS 2004:13

text: Det är viktigt att den intagne får veta vem eller vilka som har utfört granskningen av ett brev. Enbart en signatur är enligt min mening otillräckligt; det bör också finnas någon form av namnförtydligande, t.ex. genom en namnstämpel. Det i ärendet aktuella brevet har försetts med en oläslig namnstämpel och en svårtydd signatur. Det kan antas att AA inte därav fick reda på vilka som utfört granskningen. Jag utgår från att myndigheten kommer att se till att brevgranskningen fortsättningsvis utförs i enlighet med gällande regler.


avgjordAv: Kerstin André

title: Handläggningen av ett ärende rörande en elev som varit i behov av särskilt stöd. Kritik mot en kommundelsnämnd för dröjsmål med att fatta beslut när eleven fullgjort sin skolgång utanför ordinarie undervisning

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO riktade AA, genom ombudet jur.kand. BB, kritik i olika avseenden mot Hyllie stadsdelsfullmäktige i Malmö kommun och rektor CC vid Lindeborgsskolan i Malmö. Hon klagade bl.a. på att kommunen inte hade efterkommit hennes begäran att få ett skriftligt beslut enligt

text: 5 kap. 5 § grundskoleförordningen (1994:1194)

text: om att hennes son DD, född 1987, skulle placeras i särskild undervisningsgrupp. Hon anförde även i övrigt synpunkter på hur stadsdelsfullmäktige respektive skolledningen agerat vad gällde hennes sons skolgång och därmed sammanhängande frågor.

text: Av anmälan jämte bifogade handlingar framgick bl.a. följande. DD var under vårterminen 1998 placerad i särskild undervisningsgrupp men återgick till sin ordinarie klass senare under terminen. Inför höstterminen 1998 önskade AA få besked från skolan hur undervisningen skulle ordnas för DD. I slutet av september begärde AA att hon skulle få ett skriftligt beslut på att DD på nytt skulle placeras i särskild undervisningsgrupp. Något sådant beslut erhöll hon emellertid inte. AA hade dessförinnan vänt sig till Skolverket och klagat på handläggningen av ärendet. Skolverket hade i ett beslut den 3 juli 1998 (dnr 98:1821) redogjort för gällande regler och hur dessa lämpligen borde tillämpas i ett fall som det förevarande samt överlämnat ärendet till kommunen för handläggning i enlighet med i beslutet gjorda uttalanden. Först den 19 januari 1999, efter det att AA på nytt begärt att få ett skriftligt beslut i frågan om särskild undervisningsgrupp och återigen vänt sig till Skolverket, fattades ett sådant beslut.

text: Utredning

text: AA klagomål remitterades till Hyllie stadsdelsfullmäktige för utredning och yttrande över vad som däri anförts i fråga om dröjsmålet med att fatta beslut i enlighet med

text: 5 kap. 5 § grundskoleförordningen

text: beträffande . Stadsdelsfullmäktiges myndighetsutskott anförde i ett yttrande av ordföranden EE bl.a. följande.

text: Hyllie stadsdelsfullmäktiges myndighetsutskott bestrider att det har förelegat något onödigt dröjsmål i samband med det nämnda beslutet. Den akuta situation som erfordrade beslut enligt 5 kap. 5 § (

text: grundskoleförordningen

text: ; JO:s anm.) uppkom i slutet av december 1998. Det formella beslutet fattades den 19 januari 1999. – – –

text: Sammanfattning

text: Hyllie stadsdelsfullmäktiges myndighetsutskott vill inledningsvis klargöra att skolledningen på Lindeborg under DD:s hela skolgång varit starkt involverad för att på bästa sätt hjälpa honom till en bra skolgång. Detta är en grundläggande utgångspunkt som vi vill tydliggöra. Under långa perioder har dialogen mellan DD:s mor och skolledningen och övrig skolpersonal varit mycket förtroendefull. Samarbete har byggt på täta kontakter där DD:s mamma uttryckt sin glädje över skolans stora engagemang. Skolan har även haft nära samarbete med barn- och ungdomshabiliteringen samt barn- och ungdomspsykiatriska kliniken. Vid en återblick på det arbete som skolan lagt ner kan man se tillbaka på ett otal antal händelser som har ställt stora krav på skolans förmåga att finna lösningar. Situationen kring DD är ytterst ovanlig och svårhanterlig. Hans handikapp är mycket svårt att hantera, men skolan har hela tiden insett sitt stora ansvar för att DD skall ha en så god skolsituation som möjligt. Trots alla ansträngningar att tillgodose DD:s behov och mammans önskemål på Lindeborgsskolan måste man konstatera att förutsättningarna är begränsade. Teoretiskt sett kan DD erbjudas skolgång på Lindeborgsskolan med elevassistent, men elevassistentens arbetssituation har hittills varit sådan att skolan inte har kunnat motivera ens den mest utbildade personal att stanna vid sin uppgift. När alla resurser var uttömda och situationen i det närmaste ohållbar fattade rektorn beslutet att DD skall fullgöra sin skolgång vid Hyllie stadsdels resursskola Svansjön med hänvisning till

text: grundskoleförordningen

text: 5 § 5.

text: Det är i Svansjöns resursstarka miljö stadsdelen kan ge honom en värdig skolgång med respekt för hans stora behov. Det är där miljön är anpassad, personalen specialutbildad och barngruppen sådan att DD kan ha en chans att utvecklas rätt.

text: Kort bakgrund

text: DD erbjöds plats på stadsdelens resursskola, Svansjön, vårterminen 1998. DD:s elevassistent var med vid inskolningen för att ge DD trygghet och för att visa den nya personalen hur DD skulle handledas vid undervisningssituationer. Detta skulle fortgå så länge behov fanns. Efter ett par månader kontaktade DD:s mor Lindeborgsskolan och hade bestämt sig för att DD skulle börja i sin gamla klass igen. Detta skulle ske med omedelbar verkan. Svårigheterna och problemen ansågs både från skolans elevvårdsteam och barn- och ungdomshabiliteringen vara av den arten att skolgång i vanlig klass var en orimlig tanke. Under några veckors tid hade DD ingen skolgång alls. DD återkom till sin vanliga klass med hjälp av skolans specialpedagog. Lindeborgsskolan erbjöd dessutom stöd av en elevassistent, men DD:s mor ansåg att personen inte var lämplig för DD. De resterande veckorna av vårterminen gick DD:s mor in som assistent i skolarbetet. Höstterminen 1998 fick DD en ny elevassistent som DD kände sedan tidigare. DD:s mor hade önskat att få just henne som elevassistent till DD. DD fick dessutom ”timmar” i matematikverkstaden och ordverkstaden i syfte att ge honom möjlighet att arbeta i en liten grupp och delvis enskilt. En lärare från barn- och ungdomspsykiatriska kliniken (BUP) skulle dessutom komma till skolan en eftermiddag i veckan. Ett nytt åtgärdsprogram utarbetades tillsammans med BUPläraren. DD:s mor önskade dessutom att DD skulle frigöras från idrotten, vilket också skedde. Trots alla insatser blev DD:s skolgång mycket komplicerad. DD började få aggressiva utbrott och använde i ökande grad grovt språk. Han blev också mer och mer hänsynslös mot sina skolkamrater och mot vuxna i skolan. DD började slå sin

text: elevassistent så att hon fick blåmärken på sina armar. Efter detta vägrade hon att fortsätta som elevassistent till DD. DD:s mor tog DD från skolan och var mycket svår att ha en dialog med. Barn- och ungdomspsykiatriska skolan tog över undervisningen terminen ut. I december månad 1998 tar lärarna på BUP kontakt med Lindeborgsskolan för att meddela att DD ej kan fortsätta i deras verksamhet. DD:s mor vill att DD skall återuppta sin skolgång på Lindeborgsskolan från och med vårterminens start 1999. Med de erfarenheter som förelåg erbjuder Lindeborgsskolan i första hand resursskolan Svansjön. DD:s mor avböjer vilket föranleder rektorns beslut med hänvisning till

text: grundskoleförordningen

text: kapitel

text: 5 § 5

text: att DD skall fullgöra sin skolgång vid Hyllie stadsdels resursskola, Svansjön. DD: mor överklagade beslutet till Skolverkets överklagandenämnd (rätteligen Skolväsendets överklagandenämnd; JO:s anm.), som dock avslog överklagandet. Från och med vårterminen 1999 har DD haft sin skolgång i sin gamla klass med hjälp av sin mor. Samtidigt föreslår Lindeborgsskolan mamman att ansöka om en plats på Bunkeflo skoldaghem med start höstterminen 1999. DD:s mor gör ett besök på skoldaghemmet och ställer sig positiv till denna skolform. Under vårterminen görs en formell ansökan till Bunkeflo skoldaghem av Lindeborgsskolan. Höstterminen 1999 började DD på Bunkeflo skoldaghem.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: JO tog del av det beslut som Skolväsendets överklagandenämnd meddelade den 19 maj 1999, dnr 24/99.

text: Föredraganden inhämtade den 26 januari 2001 från rektor CC följande muntliga upplysningar.

text: Efter det att DD vid höstterminens start 1998 återkommit till sin gamla klass fick han viss hjälp via lärarna vid BUP:s skolverksamhet. Därefter beslutade DD:s mor AA i samråd med lärarna vid BUP:s skolverksamhet att DD skulle erhålla all undervisning där under resterande del av terminen. Under den tiden erhöll således DD all undervisning utanför skolan och vistades inte alls i sin klass. Han var dock fortfarande inskriven som elev i skolan. Från skolans sida fattades inte något beslut beträffande det förhållandet att DD under denna tid fullgjorde sin skolgång på annat sätt än i skolan.

text: I beslut den 15 februari 2001 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: Barn som är bosatta i landet har skolplikt. Denna plikt motsvaras av rätten att få utbildning inom det offentliga skolväsendet. Detta framgår av

text: 3 kap. 1 § skollagen (1985:1100)

text: . Enligt

text: 4 kap. 5 § skollagen

text: skall hemkommunen sörja för att utbildning kommer till stånd och enligt

text: 3 kap. 13 § samma lag

text: se till att skolpliktiga elever i dess grundskola fullgör sin skolplikt.

text: I

text: skollagen

text: regleras på vilka sätt skolplikten får fullgöras. I allmänhet sker detta genom skolgång i grundskolan eller i godkänd fristående skola. Hur grundskoleutbildningen skall utformas följer bl.a. av

text: 4 kap.

text: och

text: 3 a §§

text: skollagen

text: (gemensam studiegång) och grundskolans timplan (utbildningens omfattning).

text: I

text: 10 kap. 3 § skollagen

text: anges att särskild undervisning får anordnas för elever i grundskolan som på grund av sjukdom eller liknande skäl under längre tid inte kan delta i vanligt skolarbete.

text: Skollagen

text: innehåller vidare i

text: 10 kap. 4 §

text: en bestämmelse som möjliggör att andra former av undervisning i vissa fall kan godkännas. Det bör påpekas att det i dessa fall krävs ett godkännande för det enskilda barnets del och inte ett allmängiltigt godkännande av anordningen som sådan,

text: prop. 1985/86:10 s. 50

text: f. Frågor enligt

text: 4 §

text: prövas av styrelsen för den skola där barnet annars skulle ha fullgjort sin skolplikt, och beslut i sådana ärenden får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (

text: 10 kap.

text: och

text: 6 §§

text: skollagen

text: I

text: 5 kap. 5 § grundskoleförordningen

text: anges att särskilt stöd skall ges till elever med behov av specialpedagogiska insatser. Sådant stöd skall i första hand ges inom den klass eller grupp som eleven tillhör. Om det finns särskilda skäl får stödet i stället ges i en särskild undervisningsgrupp. Styrelsen för skolan skall besluta om placering i särskild undervisningsgrupp efter samråd med eleven och elevens vårdnadshavare. Av allmänna kommunalrättsliga regler följer att behörigheten att fatta sådant beslut kan delegeras till rektor. I

text: 8 kap. 1 § grundskoleförordningen

text: anges att beslut om att en elev skall undervisas i särskild undervisningsgrupp får överklagas hos Skolväsendets överklagandenämnd.

text: Bedömning

text: Jag vill inledningsvis framhålla att det inte ankommer på mig att överpröva skolans beslut att låta DD fullgöra sin skolgång i en särskild undervisningsgrupp. Den prövningen har i stället ankommit på Skolväsendets överklagandenämnd, som efter överklagande av AA fastställt skolans beslut.

text: Min granskning av ärendet har inriktats på om skolans hantering av DD skolgång i övrigt skett i överensstämmelse med gällande regelsystem.

text: Den utredning som företagits visar att DD redan under en kortare period under vårterminen 1998 fullgjorde sin skolgång i resursskolan Svansjön.

text: Något formellt beslut enligt

text: 5 kap. 5 § grundskoleförordningen

text: fattades emellertid aldrig vid det tillfället. Efter det att DD återgått till sin gamla klass på Lindeborgsskolan gick han där resterande del av vårterminen 1998. DD började också höstterminen 1998 i den klassen och hade inledningsvis även tillgång till en assistent.

text: Undervisningen och den totala skolsituationen synes för DD del inte ha fungerat alls fr.o.m. mitten av september 1998. Detta ledde till att DD från denna tidpunkt och under resterande del av höstterminen kom att undervisas utanför sin egen klass. DD erhöll därvid undervisning genom BUP:s försorg 2–5 gånger per vecka och 80 minuter åt gången.

text: Som framgår av de författningsbestämmelser som redovisats i det föregående avsnittet har elevens hemkommun ett långtgående ansvar att sörja för att eleven får någon form av undervisning då denne inte kan delta i den ordinarie undervisningen. Den undervisningsinsats som kommit till stånd genom BUP:s skolverksamhet om 80 minuter 2–5 gånger per vecka under en så lång tid som tre

text: månader kan inte anses vara tillräcklig. DD har således under ifrågavarande tidsperiod inte erhållit den undervisning som han enligt

text: skollagen

text: har rätt till.

text: Såvitt har framkommit kom lösningen att DD skulle undervisas genom BUP:s skolverksamhet till stånd efter överenskommelse mellan AA och lärarna där. Skolledningen har enligt uppgift från CC endast informerats om överenskommelsen och har inte själv vidtagit några åtgärder.

text: Det kan således konstateras att det från skolans sida inte fattades något beslut i fråga om DD:s skolgång beträffande den period under höstterminen 1998 som han undervisades utanför sin ordinarie klass. Som framgår av de uppgifter som inhämtats från rektor synes skolan inte ens ha övervägt huruvida något sådant beslut borde ha fattats. Jag har inte kunnat dra andra slutsatser av den företagna utredningen än att skolan förhållit sig passiv under den period som DD undervisades genom BUP:s försorg. Först när det i början av vårterminen 1999 stod klart för skolan att DD inte längre skulle kunna erhålla undervisning genom BUP:s skolverksamhet fattade rektor den 19 januari 1999 beslut enligt

text: 5 kap. 5 § grundskoleförordningen

text: att DD fr.o.m. den 25 januari samma år skulle placeras vid resursskolan Svansjön.

text: Det har inte med säkerhet kunnat fastställas vilka kontakter som förevarit mellan företrädare för skolan och AA under höstterminen 1998 och vilka besked hon har erhållit beträffande DD:s fortsatta skolgång. Hon har i det avseendet själv gjort gällande att hon redan vid höstterminens början begärde att få ett beslut beträffande DD placering i särskild undervisningsgrupp. Hon har vidare påstått att hon, efter det att DD i september 1998 slutat att gå i sin ordinarie klass, vid flera tillfällen tog kontakt med berörda tjänstemän för att få ett skriftligt besked rörande DD:s fortsatta skolgång. Det finns inte anledning att anta att ytterligare utredningsåtgärder skulle kunna bringa mera klarhet i detta avseende.

text: Självfallet har kommunen ställts inför svåra ställningstaganden i fråga om hur DD skolgång skulle lösas, särskilt när skolsituationen för hans del blev ohållbar kort tid efter skolstarten höstterminen 1998. Som jag har förstått remissvaret har skolan så långt det varit möjligt försökt att tillmötesgå AA önskemål att DD inte skulle placeras på resursskolan Svansjön. Jag har naturligtvis förståelse för skolans strävanden att försöka uppnå en samförståndslösning med DD och hans vårdnadshavare. Det är emellertid inte tillfredsställande att skolan underlåter att fatta erforderliga beslut när eleven tas från den ordinarie undervisningen. Skolan kan inte undgå att kritiseras för de brister som har konstaterats i detta avseende.

text: Syftet med bestämmelsen att skolan i varje enskilt fall skall medge att en elev skall beredas undervisning utanför den ordinarie undervisningen har tillkommit för att garantera att det därvid sker en ordentlig prövning av att den undervisningen utgör ett fullgott alternativ. Om en elev, såsom har skett här, bereds undervisning utanför den ordinarie undervisningen utan att erforderliga beslut härom har fattats innebär detta att den berörda skolmyndigheten har undandragit sig att göra den prövning som den enligt gällande reglering är skyldig att göra. När det gäller DD:s skolgång har jag ovan konstaterat att den undervisning som han erhöll genom BUP:s

text: skolverksamhet inte kan anses ha varit tillräcklig. Detta borde rimligen ha upptäckts av skolledningen om frågan hade prövats i vederbörlig ordning.

text: Enligt min mening borde skolan på ett tidigare stadium under höstterminen 1998, redan i anslutning till att DD:s situation på Lindeborgsskolan blivit ohållbar, övervägt och tagit ställning i sak till hur hans fortsatta skolgång skulle utformas. Detta borde ha gjorts även om ett sådant agerande skulle ha inneburit att en samförståndslösning med DD och hans vårdnadshavare inte hade gått att uppnå. Skolans underlåtenhet i nu angivna avseenden har inneburit att ansvaret för att tillhandahålla DD:s skolgång under den ifrågavarande perioden de facto flyttades över på hans vårdnadshavare. Detta är självfallet inte tillfredsställande. ––––––––––––

text: Vad AA anfört i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller uttalande från min sida.

text: Med den kritik som ligger i det anförda avslutas ärendet.


nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)

title: Initiativärende om placeringen av intagna i avskildhet

text: Initiativet

text: I samband med att jag inspekterade anstalten Hall den 16 maj 2006 begärde jag in och granskade behandlingsjournalen avseende en av de intagna på anstaltens isoleringsavdelning. Med hänsyn till vad som därvid framkom och till uppgifter som intagna lämnade under inspektionen om långa tider i avskildhet, beslutade jag att ta upp frågan om tiderna i avskildhet till utredning i ett särskilt upplagt initiativärende.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 17 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) följer att en intagen under tid då han är skyldig att ha sysselsättning normalt skall vistas tillsammans med andra intagna. Inskränkningar i denna rättighet får göras om ett större antal intagna vid en sluten anstalt samtidigt vägrar att ha den sysselsättning som har ålagts dem. Av samma bestämmelse följer att den intagne på sin fritid får vistas tillsammans med andra intagna i den utsträckning han önskar det. I sluten anstalt får dock gemensamheten mellan intagna på fritiden inskränkas, om det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållandena på anstalten.

text: De intagnas rätt till gemenskap får vidare inskränkas genom bestämmelserna i 18, 20, 20 a och 23 §§ kriminalvårdslagen. Dessa bestämmelser gör det möjligt att bl.a. av ordnings- och säkerhetsskäl begränsa gemensamheten mellan intagna i vissa situationer. Intagna kan också placeras i avskildhet under utredningen av disciplinärenden (50 § kriminalvårdslagen). Möjligheten att placera någon i avskildhet får inte användas som bestraffning (se

text: prop. 1975/76:165

text: Enligt 20 § kriminalvårdslagen får en intagen hållas avskild från andra intagna, om det är nödvändigt

text: 1. med hänsyn till rikets säkerhet eller föreliggande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom,

text: 2. för att hindra att den intagne påverkar någon annan intagen att allvarligt störa ordningen inom anstalten,

text: 3. för att hindra att den intagne medverkar till att en annan intagen får tillgång till berusningsmedel,

text: 4. för att hindra att den intagne allvarligt ofredar en annan intagen,

text: 5. för att verkställa beslut om kroppsbesiktning.

text: Intagen som har dömts till fängelse i lägst två år och är placerad i sluten anstalt får hållas avskild från andra intagna, om det kan befaras att han planlägger rymning eller att annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för att hindra att sådan plan sätts i verket samt det med hänsyn till den intagnes brottslighet eller annars kan befaras att han är särskilt benägen att fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig karaktär.

text: Det finns inte någon begränsning av hur länge en intagen får vara placerad i avskildhet. Beslutet skall däremot omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst var tionde dag (20 § kriminalvårdslagen).

text: En intagen som hålls avskild från andra intagna enligt 20 § kriminalvårdslagen skall få den lättnad i avskildheten som är möjlig (21 § kriminalvårdslagen). Den intagne skall också undersökas av läkare så snart det behövs med hänsyn till den intagnes tillstånd, dock minst en gång per månad (22 § kriminalvårdslagen).

text: Utredning

text: Jag begärde den 29 juni 2006 in en lista över samtliga intagna som var placerade på isoleringsavdelningen i anstalten Hall den 16 maj 2006 samt kopior av besluten om placering i avskildhet. I listan anges när respektive intagen hade placerats i avskildhet, skälet till detta samt när – om så hade skett – avskildheten upphörde och anledningen till detta.

text: Den 12 september 2006 begärde jag in listor över samtliga intagna som var placerade på isoleringsavdelningarna i anstalterna Kumla, Norrtälje och Tidaholm den 16 maj 2006 samt kopior av besluten om placering i avskildhet. I listorna anges när respektive intagen hade placerats i avskildhet, skälet till detta samt när – om så hade skett – avskildheten upphörde och anledningen till detta. Vidare framgår i vissa fall när begäran om förflyttning gavs in till Kriminalvårdens placeringsenhet och vad denna begäran resulterat i samt vilka försök som gjorts till omplacering av den intagne inom anstalten. Kompletteringar begärdes in från anstalten Norrtälje i fråga om övriga intagna i anstalten som den 16 maj 2006 var placerade i avskildhet med stöd av

text: 20 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen).

text: Därmed omfattade utredningsmaterialet samtliga intagna som var placerade i avskildhet den 16 maj 2006 vid kriminalvårdsanstalterna Hall, Kumla, Tidaholm och Norrtälje, dvs. samtliga anstalter i de två högsta säkerhetsklasserna. Materialet omfattade dock inte intagna som var placerade på säkerhetsavdelning.

text: Jag begärde vidare in och granskade behandlingsjournalerna avseende sex intagna i anstalterna Hall och Norrtälje som var eller hade varit placerade i avskildhet till skydd för sin säkerhet till liv eller hälsa.

text: Vid genomgång av de ingivna handlingarna kunde jag konstatera bl.a. följande.

text: Den 16 maj 2006 fanns det på isoleringsavdelningarna i anstalterna Hall, Kumla, Norrtälje och Tidaholm sammanlagt 50 intagna. Av dessa intagna var en person placerad i avskildhet med stöd av 50 § kriminalvårdslagen (denna placering övergick den 20 maj 2006 till en avskildhetsplacering jämlikt

text: 20 § samma lag

text: ), 12 personer placerade i avskildhet med stöd av 18 § kriminalvårdslagen och 37 personer placerade i avskildhet med stöd av 20 § kriminalvårdslagen. Därutöver fanns i anstalten Norrtälje – på andra avdelningar än isoleringsavdelningen – 5 personer som var placerade i avskildhet med stöd av 20 § kriminalvårdslagen.

text: Beträffande de totalt 43 intagna som var placerade i avskildhet med stöd av 20 § kriminalvårdslagen var grunden för placeringen i ungefär hälften av fallen att det förelåg fara för annans säkerhet eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom. Orsaken till placeringen var t.ex. att den intagne hade utövat våld mot en medintagen eller uttalat hot mot personal i anstalten. I något fall hade den intagne försökt smuggla in narkotika. I ungefär hälften av fallen var grunden för avskildhetsplaceringen i stället att det förelåg fara för den intagnes egen säkerhet. Orsaken till denna bedömning kunde vara att den intagne hade blivit misshandlad av medintagna eller att det av konstellationsskäl var olämpligt att ha honom kvar på aktuell avdelning. I något fall förelåg en stark hotbild i förhållande till den enskilde från kriminella organisationer. Bland de intagna som hade placerats i avskildhet för sin egen säkerhet förekom också något fall där den intagne hade blivit hotad efter det att hans brottslighet tagits upp i TV-programmet Efterlyst. Bland de intagna som var placerade i avskildhet med stöd av 20 § kriminalvårdslagen fanns vidare några enstaka fall där avskildhetsplaceringen hade beslutats på annan grund, t.ex. för att hindra att den intagne allvarligt ofredade en annan intagen.

text: Den tid som dessa 43 intagna hade varit placerade i avskildhet varierade kraftigt; 13 stycken hade varit placerade i avskildhet mindre än en månad, 9 stycken i 1–2 månader, 13 stycken i 2–6 månader och 8 stycken i mer än 6 månader. I ungefär hälften av fallen hade avskildheten upphört genom att den intagne förflyttades till annan anstalt, i en fjärdedel av fallen hade den intagne återgått till sin avdelning alternativt placerats på en annan avdelning i anstalten, i några fall bestod avskildhetsplaceringen på grund av problem att omplacera den intagne och i ett par fall hade den intagne blivit villkorligt frigiven. I de fall de intagna tvingades vara placerade i avskildhet längre tid än två månader synes orsaken oftast ha varit att det inte funnits möjlighet att anvisa den intagne plats i en annan anstalt vid en tidigare tidpunkt, eller att klientsammansättningen på den intagnes avdelning måste förändras innan han kunde återgå till avdelningen. I några fall synes den långa tiden i avskildhet ha berott på långa handläggningstider hos placeringsenheten eller

text: att placeringsenheten avslagit anstaltens begäran om omplacering, trots att anstalten hade bedömt att det inte var möjligt att göra en omplacering inom anstalten.

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Mot den bakgrunden avstår jag från att uttala mig i fråga om anstalternas respektive placeringsenhetens beslut i de enskilda fallen.

text: Jag kommer inte heller att uttala mig i fråga om de intagna som är eller var placerade på någon av anstalternas isoleringsavdelningar med stöd av 18 § kriminalvårdslagen, då dessa själva begärt att bli placerade i avskildhet och när som helst kan begära att åter bli placerade i gemensamhet. Sannolikheten är dock stor för att det i denna grupp finns personer som valt isolering på grund av hot och våld från medintagna.

text: Frågan om möjligheterna och lämpligheten av att hålla en intagen i kriminalvårdsanstalt avskild från andra intagna har länge varit ett inslag i den kriminalpolitiska debatten. År 1976 avskaffades möjligheten att använda placering i avskildhet som disciplinär bestraffning. Samtidigt begränsades möjligheterna att hålla en intagen i enrum under utredning av disciplinärenden. I motiven till dessa lagändringar anförde departementschefen bl.a. följande (

text: prop. 1975/76:165 s. 13

text: f.).

text: Strävandena att låta intagna i kriminalvårdsanstalt vistas tillsammans i så stor utsträckning som möjligt bärs upp av starka skäl. Frihetsberövandet i sig innebär att den intagne i betydande mån isoleras från en naturlig gemenskap med andra människor. De ogynnsamma effekter av anstaltsvistelsen som härigenom kan uppstå förstärks i den mån intagna även hålls avskilda från varandra. Man kan anta att en åtgärd av detta slag, i varje fall om den pågår under någon längre tid, kan vara ägnad att direkt försvåra den intagnes anpassning i samhället. Därtill kommer att det är helt omöjligt att bedriva arbetsträning, om inte den intagne vistas i gemenskap. Detsamma gäller ofta också utbildning och fritidsverksamhet. Det är emellertid inte bara behandlingsskäl som talar mot att en intagen hålls avskild från andra intagna. Det framstår även från humanitär synpunkt som stötande att under längre tid avskilja de intagna från gemenskap med andra. – – – Även om isoleringsåtgärder kan ha negativa effekter kan det inte undvikas att det av olika skäl ibland ändå är nödvändigt att tvångsvis hålla en intagen i avskildhet från andra intagna. De undantag från principen om gemenskap mellan de intagna som måste finnas bör dock under alla förhållanden vara så snäva som möjligt och utformas på ett sätt som tar tillbörlig hänsyn till alla de skäl som talar emot en sådan åtgärd. I de fall då en enrumsplacering inte kan undvikas, bör all möjlig lättnad i avskildheten eftersträvas. År 1980 gjordes ett flertal förändringar i regleringen av en anstalts möjligheter att begränsa de intagnas gemensamhet. Denna reglering överensstämmer i sak i stora delar med nuvarande reglering. I motiven till dessa lagändringar framhöll departementschefen bl.a. följande (

text: prop. 1980/81:1 s. 10

text: f.).

text: Utredningen har framhållit att de särskilda förhållanden som råder på kriminalvårdsanstalter får till följd att det relativt lätt kan uppstå ordnings- och disciplinproblem och att de inom samhället i övrigt förekommande medlen för att upprätthålla social kontroll många gånger har visat sig otillräckliga. Dessa omständigheter i förening med personalens berättigade krav på goda arbetsförhållanden medför att särskilda kontrollmöjligheter måste stå till buds. Det är enligt utredningen svårt att utifrån den forskning som har förekommit dra några säkra slutsatser beträffande eventuella skadliga effekter av isoleringsåtgärder, särskilt som de individuella variationerna är betydande. Enligt utredningens bedömning är det inte möjligt att helt avskaffa åtgärder av denna typ. I första hand bör emellertid behovet av sådana åtgärder förebyggas. I andra hand gäller det att finna alternativ till dem. För egen del har jag redan i

text: prop. 1979/80:100

text: (bil. 5 s. 79) uttalat att jag i likhet med utredningen och remissinstanserna anser det klarlagt att förutsättningar f.n. saknas för att helt avvara isoleringsåtgärder inom kriminalvården. Med den ökning av den allvarliga brottsligheten och det hårdnande klimat på kriminalvårdsanstalterna som vi har upplevt under senare tid framstår det som en nödvändighet att kriminalvården även i fortsättningen tillförsäkras de medel som behövs för att tillfredsställande förhållanden skall kunna upprätthållas på anstalterna. Klart är samtidigt att isolering är en från humanitär synpunkt ingripande åtgärd. I den nämnda propositionen uttalade jag min anslutning till utredningens uppfattning att det är angeläget att användningen av sådana åtgärder begränsas i all möjlig utsträckning. Också Kriminalvårdskommittén behandlade frågan om behovet av avskildhetsåtgärder och de konsekvenser sådana åtgärder har för den enskilde. Kommittén framhöll därvid att huvudregeln även fortsättningsvis bör vara att intagna skall få vistas i gemensamhet med andra intagna under programtid och fritid. De speciella förhållanden som gäller i anstalt innebär dock att det är nödvändigt att ha regler som gör det möjligt att avskilja intagna från varandra när ordningen och säkerheten kräver det. Enligt kommittén borde därför nuvarande regler om avskiljande av en intagen från gemensamheten i stort behållas. Kommittén föreslog också att vissa utvidgningar skulle göras, bl.a. när det gäller möjligheterna att avskilja en intagen som vägrar att delta i anvisad sysselsättning (se

text: SOU 2005:54 s. 447

text: f.).

text: Som framgår ovan är utgångspunkten att intagna i kriminalvårdsanstalt skall ges tillfälle att i så stor utsträckning som möjligt vistas tillsammans. Att placera någon i avskildhet är en från humanitär synpunkt ingripande åtgärd. Även behandlingsskäl kan tala emot en avskildhetsplacering. Mot den bakgrunden anser jag att användningen av sådana åtgärder måste begränsas. Samtidigt är det givet att det inom kriminalvården kan uppstå situationer där det med hänsyn till ordningen och säkerheten i en anstalt är omöjligt att lösa situationen på något annat sätt än att placera en eller flera intagna i avskildhet. I dessa fall måste man sträva efter att den intagnes placering i avskildhet blir så kortvarig som möjligt.

text: Jag har vid min granskning kunnat konstatera att ett relativt stort antal intagna varit placerade i avskildhet under långa tider; ett par månader eller längre. I ett par fall har avskildhetsplaceringen till och med varat mer än ett år. Detta är enligt min mening mycket otillfredsställande, i synnerhet då ett inte obetydligt antal av de intagna är placerade i avskildhet till skydd för sin egen säkerhet.

text: Av de handlingar som har granskats framgår att den främsta orsaken till de långa avskildhetsplaceringarna är svårigheter att placera den intagne i annan anstalt eller att finna en ny plats åt den intagne i den anstalt där han vistas. Detta beror av allt att döma i hög grad på den ansträngda platssituation som råder inom kriminalvården (jfr

text: JO 2004/05 s. 134

text: Det är enligt min mening synnerligen allvarligt om platssituationen inom kriminalvården medför konsekvenser av det slag som kan noteras i detta ärende. Från humanitär synpunkt är det inte acceptabelt att hålla en intagen placerad i avskildhet i månader på grund av att man inte kan finna en ny placering för honom. Jag har också i många andra ärenden kunnat konstatera att den höga beläggningen i anstaltssystemet bidragit till de förhållanden som klagomålen avser. Jag har därför för avsikt att i ett särskilt ärende uppmärksamma beläggningssituationen inom landets anstalter och häkten.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.

text: Jag överlämnar en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet och riksdagens justitieutskott för kännedom.