avgjordAv: Kerstin André

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Initiativärende mot en psykiatrisk vårdinrättning i anledning av att en patient lagts i bälte under frivillig vård

text: Initiativet

text: Vid inspektion av Länsgemensam psykiatri Öjebyn, Piteå älvdals sjukhus, Norrbottens läns landsting, den 9–11 maj 2006 (JO:s dnr 2172-2006) uppmärksammades bl.a. följande som antecknades i inspektionsprotokollet.

text: I ett fall framgick det av journalen att en patient, AA, som var intagen för frivillig vård enligt hälso- och

text: sjukvårdslagen (1982:763)

text: , HSL, hade spänts fast med bälte den 24 oktober 2005 efter ordination per telefon av en överläkare vid Sunderbyns sjukhus. [Enhetschefen] BB och [biträdande verksamhetschefen] CC har uppgett bl.a. följande. Överläkaren som var bakjour uppgav efter händelsen att han hade utgått från att patienten vårdades enligt LPT eller LRV. Den personal på Öjebyn som handlade ärendet hävdade dock att bakjouren tydligt upplystes om att patienten vårdades enligt HSL.

text: JO beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (dnr 3237-2006). Landstingsstyrelsen i Norrbottens läns landsting anmodades att göra en utredning och yttra sig över den händelse som beskrevs i protokollet.

text: Utredning

text: Landstingsstyrelsen överlämnade som sitt svar ett yttrande av biträdande verksamhetschefen CC. I yttrandet anfördes bl.a. följande.

text: Vid intern utredning i aktuellt ärende framkom att ansvarig sjuksköterska vid Länspsykiatrisk Rehabilitering, (LPR) vid överflyttning till Rättspsykiatrisk vårdenhet (RPV) tror sig ha informerat ansvarig sjuksköterska vid RPV, att AA vårdades enligt HSL. Detta har ansvarig sjuksköterska på RPV inget minne av. När bakjour kontaktades tog ansvarig sjuksköterska för givet att patienten vårdades enligt LPT. Öl DD upplystes inte av ansvarig sjuksköterska på RPV om aktuell patients vårdform. Kommentar: Vid länsgemensam psykiatri har översyn av rutinerna vid överflyttning mellan avdelningarna genomförts och vid utvecklingsmöten poängterats: ”Att vid kontakt för tvångsåtgärd, medicinändring skall bakjour alltid upplysas om vårdform.” Det inträffade är självfallet inte acceptabelt och understryker vikten av att ytterligare tydliggöra dessa rutiner vid enheten. Vuxenpsykiatrins insatser ska vara evidensbaserade, tillgängliga, kvalitativt likvärdiga, effektiva och säkra. Patientsäkerhetsfrågor och utvecklande av tydliga

text: rutiner för avvikelsehantering är särskilda fokusområden där också kontinuerlig uppföljning kommer att företas. Från Länsgemensam psykiatri Öjebyn inhämtades journalhandlingarna avseende AA för den aktuella perioden.

text: I ett beslut den 19 september 2007 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: En patient som vårdas med stöd av lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, får, om det finns en omedelbar fara för att patienten allvarligt skadar sig själv eller någon annan, kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning (

text: 19 §

text: LPT).

text: Av

text: 8 § första stycket lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård framgår att

text: 19 §

text: LPT gäller i tillämpliga delar vid rättspsykiatrisk vård.

text: När det gäller en patient som är intagen på sjukvårdsinrättning för frivillig psykiatrisk vård får, enligt

text: 11 §

text: LPT, chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas under vissa förutsättningar fatta beslut om tvångsvård av patienten (s.k. konvertering). Ett sådant beslut får inte fattas utan att ett vårdintyg har utfärdats av en annan läkare än chefsöverläkaren. Ett beslut om vård skall fattas senast 24 timmar efter det att vårdintyg har utfärdats. En patient får, sedan vårdintyg har utfärdats, efter beslut av läkare hållas kvar på vårdinrättningen tills frågan om intagning avgjorts (

text: 6 §

text: LPT). En patient som hålls kvar på detta sätt får, i sådana fall som anges i 19 §, kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning (

text: 6 a §

text: LPT).

text: I

text: 24 kap.

text: och

text: 4 §§

text: brottsbalken

text: finns allmänna bestämmelser om ansvarsfrihet på grund av nöd och nödvärn.

text: Som framgår av redovisningen ovan finns det lagstöd för att spänna fast en person som är intagen för frivillig psykiatrisk vård endast när ett vårdintyg har utfärdats och ett kvarhållningsbeslut fattats. Om så inte är fallet finns det bara möjlighet att agera med stöd av bestämmelserna om nöd och nödvärn.

text: AA var intagen för frivillig psykiatrisk vård enligt hälso- och

text: sjukvårdslagen (1982:763)

text: , HSL, när han den 24 oktober 2005 spändes fast med bälte. Beslutet om fastspänning fattades av den s.k. bakjouren, en överläkare vid ett annat sjukhus, vid ett telefonsamtal med ansvarig sjuksköterska på den avdelning där AA vistades. Av journalanteckningen framgår att AA hade ”gjort utfall mot personal, spottat och slagit”. AA hade samma dag flyttats över från en annan avdelning vid Länsgemensam psykiatri Öjebyn. Det hade inte inletts något konverteringsförfarande. Inte heller har det påståtts att det var frågan om en nödvärns- eller nödsituation.

text: Det kan konstateras att de uppgifter som har lämnats i remissvaret rörande händelsen skiljer sig från de uppgifter som jag erhöll vid inspektionen. I remissvaret anges att den ansvariga sjuksköterskan som kontaktade bakjouren tog för givet att AA vårdades enligt LPT och att bakjouren, dvs. den beslutande läkaren, inte upplystes om AA:s vårdform. Utredningen har inte gett svar på vad som var skälet till att den ansvariga sjuksköterskan hade uppfattningen att patienten vårdades med stöd av LPT.

text: Det är naturligtvis helt oacceptabelt att en patient som vårdades enligt HSL har spänts fast med bälte trots att det inte fanns lagliga förutsättningar för åtgärden. Att tillgripa en tvångsåtgärd utan stöd i lag innebär en kränkning av patientens grundläggande fri- och rättigheter enligt

text: regeringsformen

text: och Europakonventionen. Jag har övervägt om ytterligare utredningsåtgärder borde vidtas för att närmare undersöka om det inträffade beror på sådan oaktsamhet som bör föranleda straffrättsligt eller disciplinärt ansvar för någon enskild befattningshavare. Då det i detta fall av allt att döma handlar om ett rent misstag, har jag dock stannat för att inte gå vidare i saken.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Älvsjö stadsdelsnämnd i Stockholms kommun för att ha underlåtit att göra en polisanmälan angående misstanke om att anställda hos privata hemtjänstutförare begått brott mot en person som erhöll hemtjänstinsatsen genom nämndens försorg

org: jo

sammanfattning: En anställd på ett privat hemtjänstföretag, AA, arbetade under en tid som vårdbiträde hos bl.a. BB. AA dömdes sedermera för bl.a. tagande av muta, grovt brott, till fängelse i tre år. I en anmälan till JO ifrågasatte BB:s målsägandebiträde varför socialförvaltningen inte hade gjort en polisanmälan, trots att det till förvaltningen hade lämnats uppgifter om att bl.a. AA hade gjort sig skyldig till oegentligheter mot BB. JO har i sitt beslut riktat in sig på frågan om socialförvaltningen borde ha gjort en polisanmälan. JO inleder med att bl.a. framhålla att alla insatser inom socialtjänsten ska vara av god kvalitet och att den beslutande nämndens ansvar för detta gäller oavsett om det är någon annan än nämnden som svarar för genomförandet av insatsen. Om det uppstår en misstanke om att en enskild har blivit utsatt för ett brott i samband med utförandet av en insats ligger det således i sakens natur att nämnden alltid bör överväga om det finns skäl och förutsättningar för att göra en polisanmälan. Nämndens agerande har, såvitt kommit fram, inte grundats på en tillräcklig analys av de rättsliga förutsättningarna för att göra en polisanmälan. Enligt JO har nämnden åsidosatt sina åligganden att agera för att skydda BB. JO anser att nämnden borde ha gjort en polisanmälan och kritiserar nämnden för underlåtenheten att göra detta.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: BB, född 1924, var under flera år beviljad hemtjänst av Älvsjö stadsdelsnämnd inom Stockholms kommun. BB valde inledningsvis företaget Attendo som hemtjänstutförare. Under åren 2011–2012 arbetade AA, som var anställd hos Attendo, som vårdbiträde hos bl.a. BB.

type: stycke

text: Den 11 februari 2016 dömde Svea hovrätt AA för ocker, grovt brott, och tagande av muta, grovt brott (

text: 20 kap. 2 § brottsbalken

text: i dess lydelse före 1 juli 2012) till fängelse i tre år (mål nr B 8022-15). Brotten var begångna mellan den

text: 29 juli 2011 och den 31 augusti 2014 och bestod bl.a. i att AA under den aktuella tidsperioden, genom att utnyttja BB:s beroendeställning och oförstånd, otillbörligen hade tillgodogjort sig eller någon annan ca 1 500 000 kr av BB:s

text: tillgångar samt tagit emot hennes hus i gåva för att senare sälja detsamma för

text: 5 000 000 kr.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 8 juni 2015 klagade BB:s målsägandebiträde, advokaten CC, på Älvsjö stadsdelsnämnd i Stockholms kommun. Hon ifrågasatte varför förvaltningen hade underlåtit att göra en polisanmälan trots att det till förvaltningen hade lämnats uppgifter om att bl.a. AA hade begått oegentligheter mot BB. Enligt CC hade BB inte behövt förlora alla sina tillgångar om socialtjänsten hade agerat och gjort en polisanmälan.

text: Till sin anmälan fogade CC vissa handlingar.

text: Utredning

text: Inledningsvis tog JO kontakt med Inspektionen för vård och omsorg, IVO, som uppgav att myndigheten hade tagit emot en liknande anmälan som den som hade gjorts till JO. Klagomålen var dock riktade mot de privata företag som utfört hemtjänstinsatser hos BB, inte mot socialtjänsten.

text: JO begärde därefter att Älvsjö stadsdelsnämnd i Stockholms kommun skulle yttra sig över det som CC hade anfört i sin anmälan.

text: Som sitt remissvar gav stadsdelsnämnden in ett tjänsteutlåtande som hade upprättats vid stadsdelsförvaltningen. I yttrandet anfördes i huvudsak följande (bilagor har här utelämnats):

text: Inledning

text: Ärendet gäller en kvinna född 1924, BB som har beviljats hemtjänst under ett antal år. BB har bott tillsammans med sin syster i en villa i Älvsjö. Systern avled för ett par år sedan och BB blev mycket ensam och orolig. Hemtjänsten utökades och BB hade inledningsvis, enligt eget val, Attendo som hemtjänstutförare. BB fick en mycket nära relation och kontakt med vårdbiträdet AA som arbetade hos henne. I juni 2012 bytte BB hemtjänstutförare. AA fortsatte att umgås nära med BB. Ett flertal orosanmälningar har inkommit till stadsdelsnämnden om BB:s situation och att AA och hans familj (fru och barn) synes ha flyttat in till BB. Stadsdelsförvaltningen har genomfört en antal oanmälda och anmälda hembesök för att förvissa sig om att BB inte far illa och att hon får de insatser hon beviljats med god kvalitet. AA har fått en generalfullmakt att företräda BB, vidare har han erhållit huset som en gåva. Vid hembesöken har BB uttryckt att hon är trygg med AA och att hon vill ha det på detta vis, vilket även vänner till BB intygat. BB:s hus i Älvsjö såldes för ett år sedan och de flyttade till Åkersberga tillsammans. Älvsjö stadsdelsnämnd har anmodats yttra sig över vad som framförts i målsägandebiträde CC:s anmälan till JO. Anmälan riktar sig till socialtjänsten i Älvsjö stadsdelsförvaltning och avser frågan om underlåtelse att göra polisanmälan. Yttrandet innehåller en redogörelse för handläggningen av ärendet och myndighetens bedömning rörande den aktuella anmälan.

text: Redogörelse för handläggningen av ärendet

text: Den 13 maj 2011 fick Älvsjö stadsdelsförvaltning information om att BB:s syster avlidit samt att ett eventuellt behov av godmanskap förelåg (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2011-05-13). Den 24 maj 2011 gjorde förvaltningen ett hembesök hos BB. BB bekräftade att behov av god man förelåg och ansökte om detta. Det framkom att AA, som arbetade för hemtjänstutföraren, var tilltänkt som god man (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2011-05-31). Den 29 september 2011 fick stadsdelsförvaltningen information från överförmyndarnämnden om att AA inte var lämplig som god man (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2011-09-29). BB uppgav att hon inte ville ha någon god man om inte AA blev utsedd till detta. Den 19 juni 2012 uppgav AA till stadsdelsförvaltningen att den konflikt som rådde med BB:s grannar hade blivit värre. Grannarna hade tillkallat polis då de misstänkte att AA hade odlat droger i BB:s växthus. Polisen hittade inget som tydde på att det hade odlats droger hos BB. AA uppgav vidare att BB önskade byta hemtjänstutförare och att AA:s hustru, DD, skulle bli anhöriganställd. BB bytte hemtjänstutförare den 25 juni 2012 (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2012-06-19). Den 4 juli 2012 blev stadsdelsförvaltningen kontaktad av äldreförvaltningen. Äldreförvaltningen hade fått information om att en tjänstebil tillhörig den tidigare hemtjänstutföraren ofta och under längre tid stått parkerad utanför BB:s hus samt att huset var välskött både in- och utvändigt. Äldreförvaltningen uppgav att den skulle återkomma med förslag på hur ärendet skulle hanteras (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2012-07-04). Stadsdelsförvaltningen bokade in ett hembesök hos BB den 9 juli 2012 i syfte att dels undersöka hur situationen var kring BB och AA, dels följa upp hemtjänstinsatserna. Den 9 juli 2012 uppgav verksamhetschefen vid den tidigare hemtjänstutföraren till stadsdelsförvaltningen att företaget hade varit i kontakt med AA, som fortfarande var anställd vid företaget, och upplyst honom om att det var olämpligt att han vistades med sin familj hos BB efter arbetstid. Samma dag kontaktades stadsdelsförvaltningen av en kvinna som uppgav att hon kände personer på den gata där BB bodde. Hon uppgav att en tjänstebil från den tidigare hemtjänstutföraren ofta setts parkerad utanför BB:s hus och att en studsmatta var uppställd på tomten. Kvinnan uppgav vidare att BB hade behov av en god man eller förvaltare (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2012-07- 09). Vid hembesök den 9 juli 2012 uttryckte BB flera gånger till stadsdelsförvaltningen hur nöjd hon var med hemtjänstinsatserna och med AA och DD samt att hon ville ha AA som god man. Det framkom att AA hade en general fullmakt för BB. AA bekräftade att han och hans arbetsgivare hade talat om att inte blanda privatliv med yrkesliv. Vid hembesöket observerades att en studsmatta var uppställd på BB:s tomt och att en bil och en motorcykel som verkade tillhöra AA stod parkerade utanför huset. Ingenting annat tydde på att AA och hans familj hade privata tillhörigheter i huset (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2012-07-09). Den 6 december 2012 inkom en orosanmälan till stadsdelsförvaltningen. Enligt anmälan var flera grannar till BB oroliga för henne då de sett att AA och hans familj hade flyttat in i hennes hus. Med anledning av anmälan gjorde stadsdelsförvaltningen den 11 december 2012 ett oanmält hembesök hos BB. Vid hembesöket uppgav BB att hon ville att AA och DD skulle vara mycket hos henne och att hon uppskattade att de sov över hos henne då det fick henne att känna sig trygg. Det framkom att AA och hans familj hade övernattat hos BB de senaste två månaderna och att de hade kvar sin lägenhet i Fruängen. Vid hembesöket hölls ett enskilt samtal med BB då hon informerades om den orosanmälan som inkommit. Hon tillfrågades om hon önskade en god man, men

text: uppgav att hon inte var intresserad av det (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2012-12-11). Den 11 april 2013 inkom en orosanmälan till stadsdelsförvaltningen från grannar till BB. Stadsdelsförvaltningen kontaktade BB som uppgav att hon kände sig trygg med den hjälp och det stöd AA och DD bistod med och att AA fortfarande hade en generalfullmakt. Under samtalet framkom att AA och hans familj bodde i en lägenhet i Fruängen men att de ibland övernattade hos BB, vilket BB uppskattade. Efter samtalet kontaktade förvaltningen verksamhetschefen på det utförande hemtjänstföretaget och informerade om BB:s situation. Verksamhetschefen uppgav att hon skulle informera DD om vilka regler som gällde för anställda inom företaget (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2013- 04-11). Den 17 april 2013 kontaktade stadsdelsförvaltningen verksamhetschefen vid det utförande hemtjänstföretaget som gjort ett hembesök hos BB den 11 april. Verksamhetschefen uppgav att hon hade talat med BB, AA och DD, att BB fick den hjälp hon var beviljad, att BB mådde bra och trivdes bra med AA och DD och att det inte fanns några indikationer på att BB inte skulle ha det bra. Verksamhetschefen hade observerat att det fanns övernattningsmöjligheter på övervåningen för AA och hans familj. Den 16 maj 2013 kontaktade stadsdelsförvaltningen juridiska avdelningen vid stadsledningskontoret för frågor kring socialtjänstens juridiska ansvar med anledning av orosanmälan gällande relationen mellan BB, AA och DD. Utöver de åtgärder som vidtagits så vilar inget ansvar på socialtjänsten att utreda vidare kring orosanmälan. Det underströks att det var viktigt att skilja mellan arbete och privat relation och mycket viktigt att hemtjänstutföraren informerade DD om reglerna om mutbrott och vad som gäller både under och efter anställning. Stadsdelsförvaltningen informerade hemtjänstutföraren om detta och fick beskedet att hemtjänstutföraren redan hade informerat DD om vilka regler som gäller (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2013-05-16). Den 23 maj 2014 inkom en orosanmälan till stadsdelsförvaltningen från en anonym BB granne till BB. Anmälaren riktade anklagelser mot AA avseende att BB:s hus var ute till försäljning. Med anledning av anmälan gjorde stadsdelsförvaltningen ett oanmält hembesök hos BB den 28 maj 2014. Vid hembesöket framkom att AA och hans familj bodde hemma hos BB och att huset var till salu. Det framkom också att AA hade fått huset av BB som gåva och att ett testamente fanns upprättat. Under hembesöket var en barndomsvän till BB närvarande på telefon. Barndomsvännen bekräftade BB:s vilja och att BB mådde bra av att umgås med AA och hans familj. Barndomsvännen hade även bevittnat testamentet (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2014-05-28). Den 28 maj 2014 kontaktade stadsdelsförvaltningen juridiska avdelningen vid Stadsledningskontoret angående de nya händelserna (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2014-05-28). Den 2 juni 2014 gjorde stadsdelsförvaltningen ett hembesök hos BB på grund av en ny orosanmälan. Vid hembesöket informerades BB om att hemtjänstpersonal inte får ta emot gåvor eller arv från sina kunder. BB bekräftade att hon ville att huset skulle säljas och att hon hade överlåtit huset till AA som gåva genom ett gåvobrev. Förvaltningen informerade BB om att AA kunde bli polisanmäld och dömd för att ha tagit emot huset som gåva eftersom han varit anställd som vårdbiträde hos det första hemtjänstföretaget under tid då BB hade det som sin hemtjänstutförare samt att det kunde innebära att AA inte skulle få behålla gåvan. BB uppgav att hon ville ha det som det var och att hon hade det bra med AA och hans familj. BB fick information om möjligheten att ansöka om god man. Hon såg dock inget behov av en god man då hon ansåg att AA skötte allt bra. BB uppgav att huset var i stort behov av renovering och att hon ville att det skulle säljas. Hon uppgav att hon ville köpa ett nytt hus i den ort där hon hade växt upp. Det framkom att AA och hans familj skulle följa med vid en eventuell flytt.

text: Efter hembesöket kontaktade stadsförvaltningen hemtjänstutföraren och upplyste om att DD hade flyttat in hos BB och att det inte var förenligt med anställning att flytta in till en kund. Vikarierande verksamhetschef vid hemtjänstutföraren uppgav att denne inte såg något fel i det som skett och hänvisade till att det var fråga om en anhöriganställning och att något brott inte hade begåtts. Samma dag kontaktade stadsdelsförvaltningen äldreförvaltningen som uppgav att det inte var tillåtet att en anställd flyttar in till kund vid en anhöriganställning. Äldreförvaltningen uppgav att den skulle kontakta utföraren för att få klarhet i frågan (se bilaga 2, journalanteckning daterad 2014-06-02). Den 17 juni 2014 informerade AA att BB och hans familj tillsammans skulle flytta till en villa i Åkersberga. Den 7 juni 2014 avslutas alla hemtjänstinsatser då BB flyttat.

text: Förvaltningens bedömning

text: Enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: ska verksamheten bygga på respekt för den enskildes rätt till självbestämmande och integritet. Självbestämmande och frivillighet ska vara vägledande inom socialtjänsten. Det finns ingen lagstadgad skyldighet för socialtjänsten att polisanmäla misstankar om brott (se t.ex. Socialstyrelsens handbok om handläggning och dokumentation inom socialtjänsten s. 275). På grund av sekretessen inom socialtjänstens område är också möjligheten att lämna uppgifter om misstanke om brott till brottsutredande myndigheter begränsad. Den eventuella brottslighet som varit aktuell i ärendet har inte varit av sådan karaktär att sekretessen har kunnat brytas enligt

text: 10 kap. 23 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. Det har vidare bedömts vara tveksamt om sekretessen kunnat brytas med stöd av

text: 10 kap. 2 §

text: OSL. De uppgifter som varit tillgängliga har inte bedömts visa att det varit fråga om brott riktade mot socialtjänstens verksamhet eller att det förelegat någon annan sådan situation som förarbetena pekar ut för tillämpningen av

text: 10 kap. 2 §

text: OSL (se

text: prop. 1979/80:2 s. 123

text: ). Sistnämnda bestämmelse ska också tillämpas restriktivt (

text: prop. 1979/80:2 s. 465

text: och

text: ). Någon annan sekretessbrytande bestämmelse har inte bedömts vara tillämplig. Bedömningen av sekretessläget har bidragit till att förvaltningen valt att inte göra någon polisanmälan. Vidare har förvaltningen beaktat att BB uttryckt att hon varit nöjd med den ordning som varit och med utförandet av de insatser hon varit beviljad. BB har inte uttryckt någon vilja att uppgifter skulle lämnas till polisen eller att hennes situation på något sätt skulle förändras. De hemtjänstinsatser som BB varit beviljad har utförts av personal anställd i enskild verksamhet. Förvaltningens bedömning har varit att den oro kring personalens agerande som framkommit varit något som främst skulle hanteras av utföraren. Förvaltningen har också flera gånger talat med utförarna om detta. Sommaren 2012 bytte BB utförare. Chefen vid den tidigare verksamheten informerade förvaltningen om att chef och personal hade talat med den anställde om olämpligheten i att vistas hos BB efter arbetstid. Förvaltningen har efter bytet av utförare erinrat den nya utföraren om vikten av att informera anställda om mutbrott, vilket utföraren uppgett att denne gjort. Förvaltningen har löpande genom både föranmälda och oanmälda hembesök kontrollerat att BB fått de hemtjänstinsatser hon haft rätt till. Förvaltningen har vidare försäkrat sig om att det som förevarit har skett i enlighet med BB:s egen vilja. BB har intygat detta och förvaltningen har inte funnit skäl att ifrågasätta hennes inställning eller hennes förmåga att avge ett grundat ställningstagande. BB har genomgående uttryckt att hon varit nöjd med både situationen och utförandet av hemtjänstinsatserna. När förvaltningen fick reda på att BB gett bort sitt hus i gåva gjorde förvaltningen hembesök och informerade BB om mutbrott och möjliga konsekvenser av detta. BB fick vid besöket erbjudande om hjälp

text: med att ansöka om god man och på fråga av förvaltningen intygade BB att allt hade skett i enlighet med hennes önskemål. Sammanfattningsvis har förvaltningen utifrån de överväganden som redovisas ovan valt att inte göra någon polisanmälan i ärendet. Enligt förvaltningens uppfattning har huvuduppgiften för förvaltningen varit att se till att BB:s beviljade insatser genomförts och att i övrigt bistå henne utifrån hennes önskemål. CC kommenterade nämndens remissvar och gav in ytterligare handlingar.

text: Jag tog del av IVO:s beslut den 7 december 2015 i ärendena med dnr 8.2- 19176/2015-8 och 8.2-19176/2015-9, som rörde klagomålen mot de privata vårdföretagen Attendo och Omsorgskraft Sverige AB.

text: I beslutet som rörde klagomålen mot Attendo anförde IVO under rubriken Skälen för beslutet följande:

text: IVO bedömer, efter att ha granskat inkomna handlingar, att det inte finns anledning att utreda ärendet vidare. Verksamheten har, enligt 4 kap. 2 och 4 §§ Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (

text: SOSFS 2011:9

text: ) om ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete, processer och rutiner för att säkra verksamhetens kvalitet. Attendo har redovisat den information som ges till alla anställda vid anställning och där ingår information om att personalen inte får ta emot gåvor i form av presentkort eller värdeföremål och andra saker som kan pantsättas. Det framgår även att personalen inte får göra några skriftliga förbindelser med brukare avseende handlingar som rör arv och testamente, lånehandlingar, bevittnande av namnteckning eller olika former av dokument. All personal får skriva under att de har tagit del av informationen och förstått innebörden av budskapet i handlingen.

text: IVO gjorde liknande uttalanden i beslutet som rörde Omsorgskraft Sverige AB.

text: Bedömning

text: Inledning Min granskning är inriktad på den fråga som CC har tagit upp i sin anmälan, nämligen den om stadsdelsförvaltningen borde ha gjort en polisanmälan om att bl.a. AA eventuellt hade begått brott mot BB.

text: Enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet är utgångspunkten att JO inte bör utreda händelser eller förhållanden som ligger mer än två år tillbaka i tiden. Jag anser att det i det här fallet finns särskilda skäl att frångå den s.k. tvåårsregeln.

text: Jag har inte tillsyn över de privata företag som ansvarade för utförandet av hemtjänsten hos BB. Jag kan därför inte kommentera hur de agerade med anledning av de misstankar som fördes fram mot bl.a. AA.

text: Allmänt om socialnämndens ansvar för att insatser är av god kvalitet m.m. Socialtjänstens omsorg om äldre ska inriktas på att äldre personer får leva ett värdigt liv och känna välbefinnande. Socialnämnden ska verka för att äldre

text: människor får möjlighet att leva och bo självständigt under trygga förhållanden och ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. Nämnden ska också ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. Alla insatser inom socialtjänsten ska vara av god kvalitet.

text: Det är socialnämnden som beslutar om bistånd, t.ex. hjälp i form av hemtjänst. Hemtjänsten kan utföras i kommunens egen regi. Det är dock vanligt att de insatser som nämnden har beviljat utförs av ett privat hemtjänstföretag. Det kan vara kommunen som anlitar ett privat företag eller den enskilde som själv väljer en annan utförare av insatsen. Även om det är någon annan än den beslutande nämnden som svarar för genomförandet av en insats har den beslutande nämnden fortfarande ansvar för att den enskilde får den beviljade insatsen och att insatsen är av god kvalitet (se bl.a.

text: prop. 2005/06:115 s. 118

text: och Socialstyrelsens handbok Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten s. 443).

text: Om det kommer fram att det finns brister när en biståndsinsats utförs kan socialnämnden givetvis inte vara passiv. Nämnden måste då vara aktiv för att se till att förhållandena rättas till så att den enskilde får den hjälp och det stöd som han eller hon behöver och som socialnämnden har beslutat om. Vilka åtgärder som socialnämnden bör vidta beror på vad saken gäller samt bristens art och orsak. Det kan uppstå en misstanke om att den enskilde har blivit utsatt för ett brott i samband med utförandet av en insats. I ett sådant fall ligger det i sakens natur att nämnden alltid bör överväga om det finns skäl och förutsättningar för att göra en polisanmälan. Det ställningstagande som myndigheten då gör bör dokumenteras (jämför JO 2011/12 s. 426, dnr

text: När kan och bör socialnämnden överväga att göra en polisanmälan? När socialnämnden överväger att göra en polisanmälan bör den beakta bl.a. vilket samband som det misstänkta brottet har med nämndens verksamhet, brottets svårighetsgrad och hur starka misstankarna är. Nämnden bör i sina överväganden även beakta om den enskilde befinner sig i en särskilt utsatt situation. Det kan t.ex. röra sig om personer som har svårt att själva bevaka sina intressen. Det finns också situationer när nämnden bör beakta den enskildes inställning till att en anmälan görs. Att bedöma om ett handlande kan utgöra ett brott och om en anmälan bör göras kan vara svårt. Nämnden kan alltid rådgöra med polis eller åklagare innan den tar ställning till om det finns förutsättningar för att göra en polisanmälan (jämför

text: prop. 2005/06:161 s. 103

text: ). Ett sådant samråd kan ske utan att nämnden röjer uppgifter om de enskilda personernas identitet.

text: En förutsättning för att nämnden ska kunna lämna uppgifter till polis/åklagare är att det inte på grund av sekretess finns något hinder för socialnämnden att röja uppgifter. Den s.k. socialtjänstsekretessen regleras i 26 kap. 1 § offentlighetsoch

text: sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. Sekretess gäller inom socialtjänsten för uppgifter om en enskilds personliga förhållanden om det inte står klart att

text: uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående lider men. Sekretessen avser alltså att skydda den som får bistånd eller någon anhörig till denne.

text: I

text: 10 kap.

text: OSL finns vissa sekretessbrytande bestämmelser och bestämmelser om undantag från sekretess. Med stöd av bestämmelsen i

text: 10 kap. 21 §

text: OSL kan socialnämnden till bl.a. Polismyndigheten lämna ut uppgifter som det normalt gäller sekretess för vid misstanke om vissa brott mot barn. När det gäller begångna brott i övrigt kan socialnämnden till Polismyndigheten lämna ut sekretessbelagda uppgifter vid bl.a. misstanke om ett fullbordat brott för vilket det är föreskrivet fängelse i minst ett år (

text: 10 kap. 23 §

text: OSL). Sekretess hindrar inte heller att en uppgift lämnas till en enskild eller till en annan myndighet, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet (

text: 10 kap. 2 §

text: OSL). Borde stadsdelsnämnden ha gjort en polisanmälan i det nu aktuella fallet? Nämnden har i sitt yttrande inte närmare redogjort för vilka biståndsinsatser som BB hade och under vilken tid som hon hade insatser eller hur de verkställdes. Såvitt jag har förstått erhöll dock BB insatser från Älvsjö stadsdelsnämnd under åren 2011–2014. Det var privata företag som svarade för utförandet av insatserna. Det faktiska utförandet verkar ha ombesörjts av AA eller hans hustru DD. Stadsdelsförvaltningen fick under de åren fortlöpande in orosanmälningar som innehöll information om bl.a. olika missförhållanden och oegentligheter som hade samband med den hemtjänstinsats som BB hade.

text: Av utredningen framgår att förvaltningen i maj 2014 fick kännedom om bl.a. att BB hade gett bort sitt hus i gåva till AA och att huset låg ute till försäljning. Mot bakgrund av att förvaltningen redan ett år tidigare hade känt sig tvungen att informera DD:s arbetsgivare om bestämmelserna om mutbrott, är det enligt min mening uppenbart att det i vart fall i maj 2014 måste ha stått klart för nämnden att AA:s och/eller DD:s agerande kunde utgöra mutbrott.

text: Nämnden har i sitt remissvar bl.a. uppgett att förvaltningen löpande under åren gjorde både föranmälda och oanmälda hembesök hos BB för att försäkra sig om att hon inte for illa och att de insatser hon fick var av god kvalitet. Förvaltningen hade också kontakter med såväl AA:s som DD:s arbetsgivare, som verkar ha ansett att det inte förekommit några oegentligheter. Förvaltningen konsulterade också den juridiska avdelningen vid stadsledningskontoret vid två tillfällen, bl.a. angående misstankarna om mutbrott samt hur man skulle agera när det gällde AA:s och hans familjs relation med BB och socialnämndens ansvar i den uppkomna situationen.

text: En starkt bidragande orsak till att en polisanmälan inte gjordes förefaller ha varit att nämnden ansåg att den inte kunde lämna ut uppgifterna på grund av sekretess. En annan orsak verkar ha varit att förvaltningen ansåg att det i första hand var de privata bolagens sak att ingripa. I remissvaret har nämnden t.ex.

text: uppgett att förvaltningen bedömde att oron kring personalens agerande främst var något som utföraren skulle hantera och att man flera gånger talat med utförarna om detta.

text: Den s.k. socialtjänstsekretessen i

text: 26 kap. 1 §

text: OSL gäller inom socialtjänsten för uppgifter om en enskilds personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående lider men. En uppgift om att en person har beviljats bistånd i form av hemtjänst är typiskt sett en sådan uppgift som omfattas av sekretess enligt

text: 26 kap. 1 §

text: OSL. Nämnden kan alltså inte utan vidare röja uppgiften för någon utomstående, inte ens för t.ex. en pensionärsorganisation som på ideell grund söker upp äldre människor och erbjuder olika fritidsaktiviteter. I det aktuella fallet var det dock fråga om att göra en anmälan till polisen om misstanke om att BB hade utsatts för ett allvarligt brott. För att polisen snabbt skulle kunna utreda saken behövde polisen veta vem som var utsatt för det misstänkta brottet. Polisen behövde dock inte genom anmälan få information om varför BB hade beviljats hemtjänst, eller om hennes hälsotillstånd eller personliga förhållanden i övrigt. De uppgifter om BB som nämnden skulle behöva röja i en polisanmälan var begränsade till de i sammanhanget förhållandevis ”harmlösa” uppgifterna om hennes namn och att hon hade insatser i form av hemtjänst. Enligt min mening är det uppenbart att de uppgifterna hade kunnat röjas för polisen utan att BB skulle ha lidit men. Det är oklart hur nämnden resonerade i denna del. Saken berörs inte heller närmare i remissvaret.

text: För det fall att man ändå skulle anse att socialtjänstsekretessen i

text: 26 kap 1 §

text: OSL utgjorde ett hinder för att lämna de aktuella uppgifterna till polisen uppkommer det fråga om huruvida uppgifterna hade kunnat röjas med stöd av någon av de sekretessbrytande bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: OSL.

text: De misstänkta brotten var allvarliga men de var inte sådana att nämnden kunde lämna sekretessbelagda uppgifter till polis/åklagare med stöd av bestämmelsen i

text: 10 kap. 23 §

text: OSL. Som jag har anfört tidigare i beslutet hörde det emellertid till nämndens ansvar för biståndet att bl.a. se till att de insatser som BB fick var av god kvalitet, även om de faktiskt utfördes av ett hemtjänstföretag. I detta ansvar ligger att hindra att den enskilde biståndstagaren utsätts för brott av personer som rent praktiskt ska ge hjälpen. Enligt min uppfattning hade därför nämnden kunnat lämna ut uppgifter till polisen med stöd av

text: 10 kap. 2 §

text: OSL, eftersom det var nödvändigt för att nämnden skulle kunna utföra sin uppgift att se till att biståndet var av god kvalitet. Det framgår inte av remissvaret eller utredningen i övrigt vilka överväganden som nämnden gjorde när det gällde möjligheten att röja uppgifter, mot bakgrund av det ansvar som nämnden hade för utförandet av biståndsinsatserna.

text: Jag vill också tillägga att det fanns en möjlighet för nämnden att göra en polisanmälan utan att röja några uppgifter om BB. Sekretessen enligt

text: 26 kap. 1 §

text: OSL har skyddat BB men inte AA eller någon annan som utförde insatser

text: hos BB. Nämnden hade således kunnat göra en polisanmälan utan att lämna några uppgifter som rörde hennes personliga förhållanden. Det alternativet verkar nämnden inte ha övervägt.

text: Enligt min uppfattning har det således inte på grund av bestämmelserna om sekretess funnits något hinder för nämnden att göra en polisanmälan. Det finns möjligen ett visst utrymme för att hävda en annan uppfattning än den som jag har fört fram när det gäller hur 26 kap. 1 § och 10 kap. 2 § OSL bör tillämpas i ett fall som det nu aktuella. Nämndens redogörelse för hur man har sett på sekretessfrågorna är bristfällig. Såvitt framgår av nämndens remissvar och det som i övrigt har kommit fram vid min utredning är min uppfattning att sekretessfrågorna inte varit föremål för en tillräcklig analys från nämndens sida.

text: Det fanns starka skäl för att göra en polisanmälan. De omständigheter som kom fram gav utan tvekan stöd för att ett allvarligt brott hade begåtts mot BB inom ramen för en verksamhet som nämnden hade det yttersta ansvaret för. Eftersom de privata företag som svarade för utförandet av biståndsinsatserna inte hade gjort eller avsåg att göra någon polisanmälan och inte heller hade vidtagit några andra mer konkreta åtgärder för att förhindra eller avbryta de aktuella brotten borde nämnden ha gjort en polisanmälan.

text: Nämndens agerande har, såvitt kommit fram, inte grundats på en tillräcklig analys av de rättsliga förutsättningarna för att göra en polisanmälan. Enligt min mening har nämnden åsidosatt sina åligganden att agera för att skydda BB, och nämnden förtjänar kritik för sin underlåtenhet att göra en anmälan till polisen om det misstänkta brottet. Avslutande kommentarer Många äldre är för sin existens helt beroende av att få det stöd och den omvårdnad från socialnämnden som de är i behov av. Det gäller särskilt de allra äldsta och de äldre som i förtid har drabbats av sjukdom eller funktionshinder. Samtidigt kan dessa äldre ha svårt att bevaka sina intressen. Det kan bero på psykisk eller fysisk svaghet, men också på att de är rädda för att stöta sig med vårdpersonal eller någon inom socialtjänsten. De äldre som saknar nära anhöriga med inblick i vården är särskilt utsatta (se

text: prop. 1997/98:113 s. 87

text: ). Mot den bakgrunden är det därför av avgörande betydelse att socialnämnden, när den får kännedom om oegentligheter av det slag som nu är aktuellt, skyndsamt och noggrant överväger de åtgärder som finns att tillgå.

text: Jag skickar en kopia av detta beslut för kännedom till Socialstyrelsen och till IVO, som har granskat de berörda privata hemtjänstföretagen.

text: Ärendet avslutas.


title: Kritik mot ett gymnasieförbund angående ett beslut rörande politiska partiers möjligheter att lämna politisk information i skolor

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Landskrona-Kävlinge- Svalövs gymnasieförbund, arbetsutskottet. Han anförde bl.a. följande. I beslut den 7 juni

text: 2005 fastställde arbetsutskottet att ”de i riksdagen representerade partierna är välkomna att lämna politisk information vid förbundets skolor”. Beslutet strider mot demokratins viktigaste principer och innebär att vissa partier utesluts från möjligheten att i skolorna informera om sin verksamhet.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Landskrona-Kävlinge-Svalövs gymnasieförbund för utredning och yttrande. Av yttrandet skulle särskilt framgå om beslutet av den 7 juni 2005 (AU § 298) innebär att andra politiska partier och organisationer helt utestängs från medverkan i skolorna. Som sitt remissvar lämnade förbundet ett av ordföranden BB och utbildningsdirektören CC undertecknat yttrande. I yttrandet anfördes följande.

text: Beslutet innebär inte någon begränsning i lärarnas möjligheter och ansvar för att den timplanebundna undervisningen sker i enlighet med nationella styrdokument som t.ex. läroplaner och kursplaner. Här skall läraren tillsammans med berörda elever besluta om hur t.ex. valet 2006 speglas. Detta kan bl.a. ske genom att eleverna i grupp granskar och intervjuar olika partiföreträdare. Beslutet som fattades av arbetsutskottet inom gymnasieförbundet avsåg den del av skolans dag som ej leds av läraren enligt ordinarie schema. Skolorna blir i detta sammanhang översköljda av intresse från en mängd politiska företrädare. För att kunna hantera denna situation med bibehållen ordning och utan att störa den ordinarie undervisningen har gymnasieförbundet valt att koncentrera den externa politiska informationen på skolorna till att gälla valet till riksdag. Rent organisatoriskt kan ej alla registrerade partier bjudas in för egen information. Därför beslutade gymnasieförbundet att likt t.ex. TVs stora debatter begränsa inbjudan till extern information till riksdagspartierna. Detta hindrar ej lärare och elever att i enlighet med ovan även belysa andra partier i den ordinarie lektionsbundna undervisningen. Någon skriftlig begäran om information från något annat parti än riksdagens har ej inkommit till gymnasieförbundet. Ett likalydande beslut togs även inför det förra valet.

text: AA kommenterade remissvaret och anförde bl.a. följande. Han har hos utbildningsdirektören CC efterfrågat Sverigedemokraternas möjligheter att få lämna information om sin verksamhet i skolorna inför valet 2006. Han har därvid uppmanats att vända sig till rektor för respektive gymnasieskola. Vid kontakt med några av rektorerna har han fått till svar att arbetsutskottets beslut, enligt deras tolkning, innebär att Sverigedemokraterna inte skall få tillträde till skolorna.

text: I ett beslut den 25 juni 2007 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: JO har vid ett flertal tillfällen uttalat sig i frågor som uppkommit i samband med att politiska partier önskat lämna politisk information i skolor. Här kan nämnas bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 346, 1995/96 s. 394 och 2004/05 s. 401 samt JO:s beslut den 31 januari 1996, dnr

text: , och den 8 april 2004, dnr 2111-2002.

text: En skola är inte en allmän plats, och yttrandefriheten enligt

text: regeringsformen

text: (RF) innefattar inte någon rätt för medborgarna – eller en sammanslutning av sådana – att få tillträde till en skola för att där sprida ett budskap. På motsvarande sätt förhåller det sig med den i

text: tryckfrihetsförordningen

text: garanterade rätten att sprida tryckta skrifter. Skolledningen kan dock ge tillstånd för utomstående att i skolan sprida information eller tryckta skrifter. Vid ställningstagande till om t.ex. ett politiskt parti i detta syfte skall få tillträde till en skola måste skolledningen beakta den övergripande bestämmelsen i

text: 1 kap. 9 §

text: RF: Domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen skall i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: I ett beslut den 7 juni 2005 fastställde gymnasieförbundets arbetsutskott att ”de i riksdagen representerade partierna är välkomna att lämna politisk information vid förbundets skolor”.

text: En skola kan av praktiska skäl behöva begränsa antalet politiska partier som den på eget initiativ bjuder in för att lämna politisk information i skolan. Detta har inte ansetts strida mot lag under förutsättning att urvalet görs objektivt och inte innebär att övriga organisationer utesluts från att i en eller annan form delta i verksamheten (se Regeringsrättens årsbok 1981 ref. 2:26 nr I och JO:s beslut den 22 maj 1989, dnr

text: Av remissvaret framgår inte klart vad som var avsikten med det aktuella beslutet.

text: För det fall arbetsutskottet endast avsåg att uttala sig om vilka partier som skulle bjudas in till skolorna, har beslutet i sig inte stått i strid med bestämmelsen i

text: 1 kap. 9 §

text: RF om saklighet och opartiskhet. Emellertid borde beslutet då, enligt min mening, ha utformats på ett mer tydligt sätt så att det klart framgick att även andra partier och organisationer hade möjlighet att delta i verksamheten om de anmälde intresse för detta.

text: Beslutet kan dock även uppfattas såsom att man ställer sig principiellt avvisande till alla önskemål om deltagande från andra partier och organisationer än dem som gymnasieförbundet självt bjuder in. Den omständigheten att förbundet i remissvaret har anfört att beslutet inte hindrar lärare och elever att ”belysa andra partier i den ordinarie lektionsbundna undervisningen” talar för att avsikten var att en åtskillnad skulle göras mellan olika partier. Beslutet har i så fall stått i strid med det i RF uppställda objektivitetskravet, vilket är allvarligt.

text: Sammanfattningsvis kan det således, oavsett vad som var avsikten med beslutet från den 7 juni 2005, riktas kritik mot arbetsutskottet.

text: Jag vill också tillägga följande. Anmälaren har, i yttrandet över gymnasieförbundets remissvar, gjort gällande att några av rektorerna för de gymnasieskolor som ingår i förbundet har tolkat arbetsutskottets beslut på det sättet att Sverigedemokraterna inte skulle ”släppas in” på skolorna och att skolorna således har brustit i allsidighet och saklighet. Jag har, mot bakgrund av att anmälaren inte närmare har angett vilka rektorer som skulle ha nekat Sverigedemokraterna tillträde till skolor för att lämna politisk information, inte funnit tillräckliga skäl att utreda om partiet rent faktiskt har vägrats tillträde till någon eller några av förbundets skolor.


title: Remissyttrande: En ny förvaltningslag (SOU 2010:29)

text: Allmänna synpunkter

text: Betänkandet innehåller en mycket värdefull genomgång av tidigare lagstiftningsarbete och internationell och svensk praxis på de aktuella områdena. Utredningens arbete har lett fram till förslag till en ny förvaltningslag där syftet har varit att ta bort onödiga hinder för ett rättssäkert förfarande utan att effektiviteten hämmas.

text: Det förslag som presenteras innehåller både regler som stärker den enskildes ställning i förhållande till myndigheterna och många tydliga och pedagogiska regler till hjälp i myndighetens verksamhet. Förslaget att avvikande bestämmelser ska föreskrivas i lagform ger stadga åt de grundläggande rätts- säkerhetsgarantier som ställs upp i lagförslaget.

text: I betänkandet föreslås att de skillnader som hittills gällt mellan handläggning av ärenden som avser myndighetsutövning mot enskild och andra ärenden tas bort. Detta innebär att den enskildes ställning stärks. När avgränsningen till myndighetsutövning tas bort finns det dock en risk för att en del skyldigheter för myndigheterna blir onödigt långtgående. Men under förutsättning att det som föreslås inte får till följd att handläggningstiderna hos myndigheterna allmänt fördröjs, finns det ingen anledning att från de synpunkter JO har att anlägga motsätta sig förslaget.

text: Både för den enskilde och för myndigheterna är det betydelsefullt att svaret på olika förfarandefrågor kan sökas i skrivna normer. Utredningens förslag att i en ny förvaltningslag ta in vissa förvaltningsrättsliga principer är därför värdefullt, liksom det tydliggörande av vissa bestämmelser som föreslås.

text: Enskildheter som det från JO:s perspektiv finns skäl att lyfta fram som särskilda förbättringar är förslagen avseende myndigheters utredningsansvar, kodifiering av praxis när det gäller besluts verkställbarhet och myndigheters rättelse av egna beslut samt förvaltningsbesluts överklagbarhet.

text: Sammanfattningsvis är förslaget väl ägnat att läggas till grund för lagstiftning. Det är angeläget att arbetet fullföljs i enlighet med utredningens intentioner.

text: I det följande diskuteras vissa enskildheter som kan behöva göras till föremål för ytterligare överväganden.

text: Lagens tillämpningsområde

text: Utredningen föreslår att undantaget i den nuvarande lagens 32 § avseende exekutiv och brottsbekämpande verksamhet ska tas bort. Den nya lagen ska i sin helhet vara tillämplig även på dessa områden. Jag instämmer i de principiella överväganden som utredningen anför till stöd för det ställningstagandet (se betänkandet, s. 123 f.). Som utredningen konstaterar har det dock ansetts besvärligt att synkronisera den särreglering som sedan länge finns på vissa håll med

text: förvaltningslagens

text: allmänna regler. För att förslaget ska kunna genomföras torde krävas att ett underlag för en sådan synkronisering tas fram. Det kan inte uteslutas att det därvid visar sig vara svårare att genomföra denna del av utredningens förslag än vad man i förstone kan anta.

text: Lagfästande av principerna om legalitet, objektivitet och proportionalitet

text: Utredningen har föreslagit att vissa grundläggande principer ska komma till uttryck i lagen. Det rör sig delvis om sådant som redan finns fastlagt i

text: regeringsformen

text: . I dessa delar tillför det som föreslås knappast något i förhållande till det grundlagen stadgar. Utredningens huvudsakliga skäl för att ändå föra in principerna även i allmän lag synes vara pedagogiskt. Det anförs även att tillsynsorgan som exempelvis JO inte känner sig helt bekväma med att inte kunna luta sig mot en mera handfast bestämmelse i vanlig lag då man vill påtala bristande objektivitet och saklighet i myndigheternas aktiviteter.

text: För JO:s del finns det enligt min mening inget behov av de föreslagna reglerna. Att känna tvekan inför att åberopa en princip för att den finns i grundlag förefaller mig alldeles förfelat. Tvärtom ger reglernas grundlagsstatus dem en extra tyngd. Jag vill även erinra om att 3 § i JO:s instruktion i praktiken uppdrar åt JO att använda sig av

text: regeringsformens

text: bestämmelse om saklighet och opartiskhet.

text: Att i lag reglera sådant som finns stadgat i grundlag kan skapa osäkerhet om såväl grundlagens innehåll som dess tillämplighet på områden där det inte i vanlig lag särskilt påtalats att dess principer är gällande.

text: Jag är således tveksam till utredningens förslag såvitt gäller de principer som finns i grundlagen. Ambitionen att tydliggöra dessa principer för myndigheterna är dock god. Det borde kunna ske genom att den föreslagna lagen hänvisar till

text: regeringsformen

text: När det särskilt gäller proportionalitetsprincipen är läget annorlunda, eftersom den inte finns upptagen i grundlagen. Något hinder mot att kodifiera den praxis som utvecklats av framför allt Regeringsrätten finns i och för sig inte. Även här talar pedagogiska skäl för någon form av omnämnande.

text: Service, tillgänglighet och samverkan

text: Utredningen föreslår en mer generell reglering när det gäller bl.a. service och tillgänglighet. De skäl som förs fram för en sådan ordning är i och för sig goda. Erfarenheter från JO:s verksamhet visar emellertid att det i vissa avseenden finns behov av enkla och klargörande regler för vad som ankommer på myndigheterna. Stadgandet om myndigheternas skyldighet att besvara frågor från enskilda är exempel på en sådan regel. Även om denna skyldighet ryms inom den nu föreslagna bestämmelsen finns det ett värde i att skyldigheten kommer till klart uttryck även i en ny förvaltningslag. Samma resonemang kan föras när det gäller regeln som ålägger myndigheterna att visa enskilda som vänt sig till fel myndighet till rätta.

text: Regeln om myndigheternas öppethållande under minst två timmar tillkom efter initiativ av JO och efter att JO under flera år noterat och även kritiserat myndigheter för att de hållit helt stängt under s.k. klämdagar. Om det uttryckliga kravet på visst öppethållande nu tas bort ur lagregleringen finns det en påtaglig risk för att tillgängligheten återigen försämras. Regleringen behöver inte tyngas med någon exakt tidsfrist för öppethållande men det bör framgå att myndigheterna ska vara tillgängliga alla normala vardagar. Av bestämmelsen bör också uttryckligen framgå att myndigheten ska vara tillgänglig för besök. Att enskilda kan komma till en myndighet och personligen föra fram sin sak till en handläggare är viktigt ur ett medborgarperspektiv.

text: Om lagstiftaren skulle välja att genomföra utredningens förslag är det angeläget att det i en författningskommentar slås fast att några ändringar i sak inte är åsyftade utan att avsikten endast är att uttrycka det som gäller i mer generella ordalag.

text: Andra stycket i den föreslagna 6 § innehåller regler om myndighetens tillgänglighet via e-post. Bestämmelserna om bekräftelse av mottagen e-post innebär en mycket god service gentemot allmänheten. Någon motsvarande reglering när det gäller handlingar som sänds med ordinarie postgång finns emellertid inte och det kan ifrågasättas om regleringen inte bör vara enhetlig.

text: Riktlinjer för handläggningen

text: I nuvarande förvaltningslag heter det att ”varje ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts” (7 §). Motsvarande regel i utredningens förslag lyder: ”Ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och ekonomiskt som möjligt utan att den enskildes rättssäkerhet eftersätts.”

text: Även om det som sägs är självklart är det av värde att det blir sagt i lag. I den typ av tillsynsverksamhet som bl.a. JO bedriver utgör stadganden av detta slag en god utgångspunkt för vidare bedömningar i enskilda ärenden. Det är delvis en smaksak vilken av formuleringarna man föredrar. Lokutionen ”den enskildes rättssäkerhet” är dock mindre lyckad. Rättssäkerhet är något som ska

text: prägla rättstillämpningen som helhet. Preciseringen att det endast är den enskildes rättssäkerhet som inte får eftersättas kan leda till missuppfattningen att det viktigaste är att den enskilde som part i ett ärende får sina intressen tillgodosedda. Så snävt kan myndigheterna inte tillåtas se på rättssäkerheten, som bl.a. förutsätter att ärenden handläggs likformigt, på sådant sätt att lika fall behandlas lika. Om lagstiftaren väljer utredningens förslag bör lydelsen därför ändras till ”… utan att rättssäkerheten eftersätts”.

text: Åtgärder vid dröjsmål

text: Kapitel 13 i betänkandet, om åtgärder vid dröjsmål, är mycket värdefullt och tankeväckande. Utredningens utgångspunkt förtjänar att upprepas: Att handlägga ärenden på ett rättssäkert sätt tar tid. Vill man förvissa sig om att ärendena är ordentligt utredda, att parternas intressen tillgodosetts på ett rimligt sätt och att besluten är korrekta och väl motiverade, måste man acceptera en viss tidsåtgång. Överdrivna förhoppningar om mycket snabba avgöranden grusas inte sällan av helt legitima skäl. (s. 253) Utredningen anser med rätta att den som kritiserar myndigheternas handläggningstider måste beakta det sagda. Det som kan kritiseras är ”oskäliga dröjsmål, som inte har något samband med vidtagandet av nödvändiga rättssäkerhetsåtgärder, liksom naturligtvis […] fullständig passivitet” (a.st.). Till skillnad från utredningen anser jag att man inte kan räkna dröjsmål som kan visas bero på bristande resurser som oskäliga, i vart fall inte med den enskilda myndigheten som ansvarig. Jag återkommer till detta.

text: Redogörelsen i betänkandet visar på ett övertygande sätt att det krävs åtgärder med sikte på de problem som är kopplade till myndigheters handläggningstider och medborgarnas förväntningar därvidlag. Lämpligheten i utredningens förslag att handläggningstider över sex månader ska kunna bli föremål för särskild prövning har dock föranlett invändningar under JO:s beredning av detta remissvar. Flera av dessa har att göra med betänkligheter av samma slag som synes ha förekommit i ett motsvarande lagstiftningsärende i Finland (se betänkandet, s. 265). En schematisk och undantagslös tidsgräns ansågs där med hänsyn till förvaltningsärendenas varierande art inte ändamålsenlig.

text: Det kan enligt min mening ifrågasättas om lagen bör ange en generell tidsgräns, när en försvarbar handläggningstid för olika ärenden inom förvaltningen som helhet kan variera från några dagar upp till ett år eller mer. Ett generellt angreppssätt beaktar inte heller att handläggningstidens betydelse varierar för olika slags ärenden. Typiskt sett har den enskilde mer befogade anspråk på snabb handläggning vid myndighetsingripanden som riktar sig mot hans eller hennes rättssfär, än i ärenden som initieras av den enskilde vid exempelvis ansökningseller tillståndsförfaranden.

text: En besvärande omständighet är att det inte ges någon normativ vägledning för när ett ärende måste avgöras och när avgörandet kan anstå (jfr lagen [2009:1058] om förtursförklaring i domstol, som anger vissa rekvisit för bedömningen av om ett

text: mål eller ärende ska handläggas med förtur, se betänkandet s. 276). Eftersom överinstansernas beslut inte ska gå att överklaga kan någon prejudikatbildning inte heller komma till stånd. Utan en rättslig norm att tillämpa riskerar överinstanserna att tvingas till andra slags bedömningar än de de normalt gör, såsom om myndigheten har organiserat sin verksamhet effektivt, gjort rimliga prioriteringar bland sina uppgifter etc. Ställningstaganden av det slaget är snarare revisionella än juridiska.

text: Att problem med långa handläggningstider förekommer är tydligt. Det finns därför goda skäl att överväga rättsregler som inskärper vikten av snabb ärendehandläggning. Möjligen har utredningen utgått från en något för enkel bild av problemen. Det talas bl.a. generellt om ”myndigheternas långa handläggningstider” (s. 271). Det kan ge intryck av att det är ett allmänt vedertaget faktum att myndigheterna arbetar långsamt. Men så förhåller det sig knappast; det är i varje fall inte närmare utrett. Ur JO:s perspektiv kan konstateras att problemen kan se olika ut.

text: Grava fall, med ett mer eller mindre uppsåtligt förhalande eller annan allvarlig misskötsel, inträffar undantagsvis. Det kan då leda till åtal och fällande dom för tjänstefel. Därutöver finns de ärenden som av ett eller annat skäl ”blivit liggande” på ett oacceptabelt sätt. De dröjsmål som uppkommer i fall av dessa slag skulle kunna angripas med den typ av regler som utredningen föreslår.

text: Slutligen finns de ärenden vilkas handläggande tar lång tid – idealiskt sett alltför lång tid – utan att man för den skull kan peka på att myndigheten eller någon tjänsteman i det enskilda fallet förfarit klandervärt. Till den gruppen hör handläggningstider som av myndigheten försvaras med att man jobbar så fort man kan och att man med rådande resurser inte kan göra mer. Hit kan även räknas långa handläggningstider som beror på andra omständigheter över vilka myndigheten inte råder, t.ex. av staten beslutade omorganisationer.

text: Den sistnämnda gruppen bedömer jag på grundval av de klagomål som inkommer till JO som rätt stor. Utredningen har i det sammanhanget anfört att resursbrist absolut inte duger som generell förklaringsmodell (s. 298). På annat ställe anförs: ”Att förklaringar som hänför sig till stor arbetsbörda, resursbrist eller andra administrativa problem aldrig kan accepteras som godtagbara skäl följer av Europadomstolens praxis …”.

text: Hänvisningen till Europadomstolens praxis haltar. Domstolens avgöranden riktar sig till stater och grundar sig på dessa staters konventionsåtaganden. De utgår från att en stat har utrymme att fördela sina resurser så att konventionsåtagandena kan uppfyllas. De rättsprinciper avgörandena ger uttryck för kan däremot inte direkt göras gällande mot enskilda myndigheter i en stat. En myndighet kan inte fördela andra resurser än de den fått sig anslagna. Om en myndighet, som argument för att den inte hunnit handlägga ett ärende inom vad som från allmän synpunkt kan synas vara en normal tidsrymd, anför att den saknar resurser att arbeta fortare än den gör

text: med den aktuella ärendetypen, måste detta argument enligt min mening granskas och, om det är välgrundat, beaktas. Det kan inte avfärdas med hänvisning till Europadomstolens praxis. Om en myndighet gör så gott den kan med befintliga resurser men ändå inte lever upp till Europakonventionens krav är det staten och inte den enskilda myndigheten som ska ställas till svars.

text: Förutsatt att en myndighet arbetar rationellt och gör korrekta prioriteringar, är dess handläggningstider en funktion av tre saker: arbetsuppgifternas omfattning (ärendenas mängd och komplexitet), arbetets kvalitet (den kompetens och grundlighet med vilken uppdraget utförs) och resurserna. Om arbetsmängden ökar men kraven på kvalitet och resurserna är oförändrade kommer handläggningstiderna att förlängas. Frågan om resurser är med andra ord inte något som man kan bortse från vid ställningstagandet till om en myndighets handläggningstider är rimliga eller inte. Gör man det finns det en uppenbar risk för att myndigheterna tvingas att i stället ge avkall på handläggningens kvalitet, något som i enlighet med utredningens ovan angivna utgångspunkt vore mycket olyckligt. Även om det är viktigt att ärenden handläggs snabbt är det än viktigare att de handläggs korrekt och rättssäkert.

text: Det som nu sagts leder fram till slutsatsen att en förvaltningsrättslig reglering innefattande rättsliga åtgärder vid dröjsmål kräver ytterligare överväganden. Därvid kan det finnas skäl att även undersöka alternativ till den ”skarpa” reglering med krav på beslut och möjlighet till överklagande som föreslagits. Utredningen redogör för den diskussion som förts i Norge, där myndigheterna synes ha uppställt egna tidsfrister, och där förslag om serviceutfästelser, organisatoriska åtgärder, ekonomiska styrmedel och information lagts fram som alternativ till i lag faställda tidsfrister. Detta ligger i linje med utredningens förslag att en myndighet ska underrätta en part om ett ärende kommer att bli väsentligt försenat. Det skulle kunna kompletteras med en skyldighet för myndigheterna att på lämpligt sätt informera allmänheten om handläggningstider för olika typer av ärenden.

text: Kommunikation

text: Den föreslagna bestämmelsen i 21 § om kommunikation innebär att tillämpningsområdet vidgas i förhållande till den ordning som gäller idag. Kommunikation med part ska i princip föregå allt beslutsfattande och begränsning knuten till myndighetsutövningsbegreppet utgår liksom förutsättningen att det rör sig om slutliga beslut. Kommunikation behöver dock inte ske om det är uppenbart obehövligt.

text: Från den enskildes synpunkt är det naturligtvis tilltalande att han eller hon informeras om olika åtgärder samt ges möjlighet att påverka förloppet i större utsträckning än vad som gäller idag. Detta gäller särskilt när det är fråga om beslut som berör den enskildes personliga eller ekonomiska förhållanden. Man kan dock inte utesluta tillämpningssvårigheter. Enligt förslaget ska kommunikation föregå även beslut under förfarandet (s. 451 f.). Beslut om anstånd, inhämtande av sakkunnigutlåtande och andra beslut om utredning är således exempel på beslut

text: som kan komma att föregås av kommunicering. I många fall torde det röra sig om beslut där myndighetens åsikt om behovet av åtgärden inte kan påverkas av den enskildes eventuella synpunkter. I det fallet tillgodoses självfallet informationsbehovet men något egentligt skäl att kommunicera i sådana fall kan knappast föreligga. Möjligen kan det som nu sagts hänföras till sådana fall där det är uppenbart obehövligt med kommunicering. För att förslaget ska få avsedd effekt och inte onödigt tynga myndigheternas arbete bör tillämpningsområdet ytterligare klarläggas.

text: Dokumentation

text: När det gäller dokumentationsskyldigheten har JO:s praxis sedan länge gett uttryck för att skyldigheten sträcker sig längre än vad som direkt framgår av gällande förvaltningslag. Enligt utredningen har JO haft mycket goda grunder för att inta denna position.

text: Utredningen föreslår nu en utvidgad dokumentationsskyldighet. Den gäller uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling, om de kan ha betydelse för ett beslut i ärendet. Med en sådan lydelse synes emellertid dokumentationsskyldigheten enligt lagen även fortsättningsvis bli väsentligt snävare än vad den enligt JO:s praxis bör vara.

text: På ett allmänt plan bör dokumentationsskyldigheten omfatta allt som krävs för att följa ett ärendes gång. Det är nödvändigt redan för att en myndighets egen verksamhet ska fungera friktionsfritt, t.ex. vid handläggarbyten. För den enskilde är det av vikt att uppgifter som han eller hon lämnar muntligen blir antecknade så att de blir del av myndighetens underlag, oavsett om myndigheten bedömer att uppgifterna är av betydelse för kommande beslut eller inte. Även den enskildes rätt till partsinsyn kräver fullgod dokumentation. Om ett ärende ska granskas av annan – en överklagandeinstans eller en tillsynsmyndighet – krävs att dokumentationen på ett korrekt sätt återspeglar inte bara sådant som påverkat beslutet utan även handläggningen i dess helhet. Detsamma gäller den rätt allmänheten har att genom offentlighetsprincipen bereda sig insyn i myndigheternas verksamhet.

text: Av detta följer att dokumentationsskyldigheten måste omfatta väsentligt mer än det som den föreslagna lagtexten uttryckligen föreskriver. Exempel på sådant som kan sakna betydelse för ett beslut men som i förekommande fall likväl bör dokumenteras är hur ett ärende initierats, särskilda incidenter under handläggningen, utredningsåtgärder som i och för sig inte lett till åsyftat resultat, klagomål från den enskilde avseende handläggningen och hur dessa hanterats m.m.

text: Dokumentationsskyldigheten är av särskild betydelse vid myndighetsutövning. I andra sammanhang torde det inte möta några hinder att ställa dokumentationskraven lägre. Utredningen har föreslagit att den nya lagen ska gälla även då det inte är fråga om myndighetsutövning. Såvitt gäller dokumentationsskyldigheten har utredningen valt att i stället begränsa denna till


avgjordAv: Mats Melin

title: Initiativärende mot Sundsvalls tingsrätt med anledning av att en häktad person inte omedelbart försatts på fri fot när åtal inte väckts inom den frist som angetts i ett häktningsbeslut

text: Initiativet

text: Av ett protokoll från Statens ansvarsnämnds sammanträde den 29 november 2005 framgick att en åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Sundsvall, ålagts varning för att han inte hävde häktningen av en person när han insåg att åtalsfristen hade överskridits.

text: I protokollet angavs därutöver följande. Den 29 april 2005 häktades AA vid Sundsvalls tingsrätt. Åtal skulle väckas senast den 6 maj 2005 kl. 11.00. Kammaråklagaren BB uppmärksammades, när han befann sig på tingsrätten, av en advokat strax efter den utsatta tiden på att åtal inte hade väckts. Han kontaktade då häktet och meddelade bl.a. att han inte visste om han var behörig att fatta ett frigivningsbeslut men att celldörren skulle låsas upp i avvaktan på besked. Direkt efter att han talat med häktet upplyste han rådmannen CC om det inträffade. Dessförinnan hade han försökt få tag på ansvarig domare för målet, men fått besked om att hon var utgången. Kl. 11.30 närvarade han vid en häktningsförhandling. Omedelbart därefter, vilket torde ha varit vid 12.00-tiden, ringde han upp den ansvariga domaren och förklarade att han missat åtalsfristen och att hon måste häva häktningen. Domaren hävde häktningsbeslutet. Ett beslut om frigivande faxades från tingsrätten kl. 13.32.

text: Mot bakgrund av dessa uppgifter beslutade jag att i ett initiativärende ta upp Sundsvalls tingsrätts handläggning av saken.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande i följande avseenden.

text: 1. Vilka rutiner har tingsrätten för att bevaka att åtal kommer in inom den frist som angetts i ett häktningsbeslut,

text: 2. hur har de rutinerna fungerat i det aktuella målet,

text: 3. vem eller vilka vid tingsrätten erhöll information från åklagaren om att åtal inte hade väckts i målet inom den angivna fristen och när skedde detta,

text: 4. vilka åtgärder vidtog befattningshavaren/befattningshavarna med anledning av informationen, samt

text: 5. vilka överväganden gjorde lagmannen i frågan om skyldigheten att anmäla det inträffade till Statens ansvarsnämnd.

text: Tingsrätten (lagmannen DD) kom in med ett remissvar, till vilket var bifogat yttranden av rådmannen EE och dåvarande tingsfiskalen FF.

text: FF uppgav att hon år 2005 innehade rotel sju vid tingsrätten, där det aktuella målet handlades, och anförde bl.a. följande.

text: Den vecka den ursprungliga häktningsframställan gjordes vid tingsrätten befann jag mig på fiskalskurs IV i Linköping (den 25-29 april 2005). Häktningsförhandlingen i målet hölls därför av en fiskalskollega. Jag återvände till tingsrätten måndagen den 2 maj 2005. Eftersom jag veckan därefter, den 9-13 maj 2005, återigen skulle på fiskalskurs, den här gången fiskalskurs III, skulle målet även fortsättningsvis handläggas av någon annan. Såvitt jag känner till hade det inte utsetts någon annan domare att handlägga målet men frågan hade nämnts eftersom jag skulle vara borta även när huvudförhandlingen kunde antas komma att äga rum. Fredagen den 6 maj 2005 var en så kallad klämdag, dvs. torsdagen var en helgdag, och det var inte så många personer i tjänst på tingsrätten under fredagen. Den sekreterare som ansvarade för brottmålen på rotel sju var inte i tjänst. Bland domarpersonalen var det jag själv samt rådmännen CC och GG som var i tjänst. Av domstolssekreterare och administrativ personal var fyra personer i tjänst. Under fredagen inkom inte mindre än fem häktningsframställningar, och jag tror att det hölls sammanlagt sju häktningsförhandlingar under dagen. Det rådde betydande stress på arbetsplatsen då det var svårt att bemanna förhandlingarna med både åklagare och försvarare eftersom även dessa hade ledigt. Den rotelsekreterare som enligt bevakningslistan skulle handha även rotel sju var därför upptagen med att sätta ut häktningsförhandlingar och uppmärksammade då inte den aktuella åtalsfristen. I övrigt kan tilläggas att rotel 7, p.g.a. ett misstag med lottningen, under hela år 2005 hade lottning motsvarande lottningen på rotlar med ordinarie heltidsarbetande rådmän. De fyra första frågor JO ställt kan jag besvara enligt följande. (1 och 2) Någon fastlagd rutin för hur bevakning av åtalsfrister skall ske fanns inte vid denna tidpunkt på tingsrätten. Det var däremot brukligt att rotelsekreterarna förde in datumet i en s.k. minnesbok, en bok som ligger på ett bord i en korridor och där förhandlingar m.m. skrivs in bl.a. av det skälet att nämnd skall kunna kallas. Den rutin som finns på rotlarna har inneburit att det är rotelsekreterarna som följer upp fristerna. Rotelinnehavarna har naturligtvis det övergripande ansvaret för arbetet på roteln men då dessa ofta sitter i förhandlingar eller är frånvarande av andra skäl när fristerna löper ut sköts bevakningen rutinmässigt av rotelsekreterarna inom ramen för meddelad delegation. Vid frånvaro av ordinarie rotelsekreterare finns en fastställd lista vilken av de tjänstgörande rotelsekreterarna som svarar för den aktuella roteln. Inom tingsrätten pågår för närvarande ett arbete med att fastställa rutiner för bevakning av bl.a. frist för åtals väckande. I normala fall har jag sådana rutiner på roteln att rotelsekreteraren någon tid innan en frist löper ut anmäler detta till mig. Även jag själv antecknar aktuella frister men jag hade på grund av deltagande i obligatorisk utbildning inte tidigare varit inblandad i målet.

text: Rutinerna har inte fungerat i det aktuella målet, eftersom jag själv inte uppmärksammade fristen i tid och den på roteln tjänstgörande rotelsekreteraren ännu inte haft tid att kontrollera min rotel denna dag. Arbetssituationen denna förmiddag var exceptionell för tjänstgörande rotelsekreterare och domare. (3 och 4) När klockan blev 11.00 förbisågs att fristen för åtals väckande gick ut i mål B 824-05. Kort efter lunch upptäcktes att något åtal inte kommit in kl. 11.00. Jag beslöt då genast att AA omedelbart skulle försättas på fri fot i målet. Beslutet faxades till häktet och i samband härmed ringde åklagaren i målet och beklagade att han inte väckt åtal i tid. Mitt beslut var då redan fattat. Sammanfattningsvis kan konstateras att häktningsbeslutet borde ha hävts i samband med att åtalsfristen gick ut kl. 11.00. Den försening som uppstod, cirka två timmar, är mycket beklaglig men har sin huvudsakliga orsak i att arbetsbelastningen denna förmiddag var mycket hög samtidigt som bara en mindre del av personalen var i tjänst. Detta fick till följd att fristen uppmärksammades för sent. Det är dock flera olyckliga omständigheter som samverkat till det inträffade, vilket jag hoppas har framgått av det ovan redovisade.

text: EE uppgav följande.

text: Undertecknad var under 2005 tf lagman vid Sundsvalls tingsrätt, samt skötte jag samtidigt min rådmansrotel (rotel 2). Under 2005 skedde ingen inlottning av nya mål på lagmansroteln (rotel l). På rotel 2 skedde inlottning av mål och ärenden med 50 procent. Vid tiden då åtal skulle ske för nu aktuellt mål, fredagen den 6 maj 2005 kl. 11.00, som var en s.k. klämdag var jag ledig. Vid återkomst i tjänst, den 9 maj 2005, blev jag informerad om vad som inträffat. Härvid diskuterade jag saken med några domarkollegor. De funderingar som då kom upp var bl.a. om det var nödvändigt att anmäla det inträffade till Statens ansvarsnämnd och om så var fallet vem som skulle göra en anmälan. Skulle anmälan göras av tingsrätten eller hovrätten? Detta utifrån att den som berördes av beslutet var en tingsfiskal. Vidare förekom diskussioner kring hur vårt system vid fristbevakningar fungerar och om det var nödvändigt att företa några förändringar för att undvika fel som det aktuella. Den allmänna meningen bland domarna var att våra rutiner behövde ses över. Det har inte funnits några gemensamma rutiner som funnits inskrivna i något dokument eller liknande, utan fristbevakningen har skett genom att respektive rotelsekreterare har noterat aktuell tidsfrist i en för tingsrätten gemensam minnesbok och har varje rotelinnehavare och rotelsekreterare gjort noteringar i respektive almanackor. Dessa rutiner, vilka förekommit under hela min tid som domare vid tingsrätten – sedan 1 februari 1988 – har fungerat utan att det uppkommit något fel som det nu aktuella. Så har det vid åtminstone ett par tillfällen ”varit nära att åtalsfristen försuttits av åklagare” men detta har uppmärksammats av tingsrätten, som informerat berörd åklagare. Vårt sätt att hantera fristbevakningar synes alltså fungera under icke exceptionella förhållanden. Däremot framstår det som sårbart och mindre väl fungerande vid förhållanden som rådde vid aktuellt tillfälle. I sammanhanget bör noteras att tingsrätten numera förändrat rutinerna och förhoppningen är att de nya rutinerna skall eliminera riskerna för fel som det aktuella. I samband med funderingarna kring en eventuell anmälan till Statens ansvarsnämnd gjorde jag en personlig bedömning att felet/misstaget varit av mindre allvarlig karaktär. Detta utifrån att det varit fråga om exceptionella arbetsförhållanden och med beaktande jämväl av att den praktiska konsekvensen av misstaget torde ha varit mycket begränsad. Med dessa funderingar i bakhuvudet och med en mycket ansträngd arbetsbörda, bestående av såväl rotel – som administrativt arbete, med för mig som tf chef en mängd nya frågeställningar, kom saken att falla i glömska. I sammanhanget förtjänar även påpekas att det under aktuell period även förekom många frågeställningar och möten kring sammanslagningen av Hyresnämnden i Gävle med Hyresnämnden i Sundsvall samt dess införlivande i Sundsvalls tingsrätt. Som förhoppningsvis framgår av det ovan anförda har den aktuella frågeställningen med överskridandet av åtalsfristen ”försvunnit ur hanteringen” till följd av den vid tiden extremt stora arbetsbördan. Numera är jag införstådd att det inte ankom på

text: mig, som dåvarande chef, att göra bedömningen huruvida felet var allvarligt eller ej. Denna bedömning borde ha överlåtits på Statens ansvarsnämnd genom en anmälan från tingsrätten.

text: DD anförde bl.a. följande.

text: De tidigare rutinerna bestod, som även framgår av bifogade yttranden, av att det finns en för tingsrätten gemensam centralt placerad minnesbok där tingsrättens frister i samtliga mål antecknas. Vidare gjorde respektive rotels domare och domstolssekreterare anteckningar i sina respektive almanackor. Under 2006 har i tingsrättens arbetsordning införts att, under respektive domares ansvar, anteckning av tidsfristerna omgående skall ske dels i minnesboken och dels i domarens, notariens och domstolssekreterarens elektroniska almanackor. Beträffande det senare så finns en muntlig rekommendation att anteckningen sker i outlook då det i denna finns en alarmfunktion som gör att handläggaren blir påmind på i princip samma sätt som när man erhåller e-post. Därutöver har tingsrätten under 2006 införskaffat en whiteboardtavla som placerats centralt på kontorsplanet där alla tidsfrister avseende häktade och beslag antecknas kontinuerligt. Tavlan är väl synlig för alla domare, notarier och domstolssekreterare och tanken är att den skall vara en påminnelse som uppmärksammas av alla, dvs. även de som arbetar på andra rotlar. Dessa nya rutiner utvärderas löpande och erfarenheterna hittills är positiva. En utveckling av VERA så att bevakningarna i VERA även kan förses med alarm eller motsvarande funktion vore en önskvärd utveckling. Beträffande rutinerna i det aktuella målet kan noteras att de fungerade, men för sent vilket inte är tillfredsställande. Även om de rådande förhållandena, som framgår av bifogade yttranden, var speciella så måste rutinerna fungera även i dessa sammanhang. Den inträffade händelsen visar att tingsrättens tidigare rutiner för bevakning av frister för häktade inte var tillräckliga. Tingsrätten har därför förändrat, utökat och – som vi tror – förbättrat rutinerna. Min bedömning är att rutinerna nu är tillräckliga för att undvika att motsvarande situation uppstår igen. Enligt min bedömning var förhållandena så speciella att jag anser att det inte är erforderligt att utkräva ansvar av berörd domare. Däremot anser jag att tingsrätten borde överlåtit till Statens ansvarsnämnd att göra denna bedömning.

text: Därutöver inkom CC och GG med ett yttrande. Efter att inledningsvis ha bekräftat FF:s beskrivning av personal- och arbetsförhållandena den aktuella dagen, liksom EE:s och DD:s redovisningar av tingsrättens tidigare bevakningsrutiner, uppgav de följande.

text: Vid tingsrätten tjänstgör två tingsfiskaler. Under den första tiden tjänstgör fiskalen tillsammans med en rådman på en rådmansrotel och lär sig där hur rotelarbetet fungerar. Fiskalen dömer på sedvanligt sätt och har då en måltilldelning om 50 %. Efter cirka ett år får fiskalen en egen rotel, rotel 7, och har då normalt en måltilldelning om 75 %. Fiskalerna handlägger inte svårare eller mer omfattande mål och deltar i relativt stor utsträckning i olika utbildningar. Fiskalerna handlägger mål med häktade. När en fiskal börjar sin tjänstgöring på tingsrätten sker ingen särskild utbildning av fiskalen beträffande de rutiner som finns i olika sammanhang utan dessa ”lärs in löpande”. Självklart är det i detta läge svårt för en fiskal att ha synpunkter på gällande rutiner. Det är inte att förvänta att fiskalen skall ändra på vad som sedan länge gällt vid tingsrätten. Det är enligt vår uppfattning inte i första hand en tingsfiskals uppgift att se till att de rutiner som tillämpas är godtagbara. De aktuella rutinerna som hittills gällt för bevakningen av frist för åtals väckande är enligt vår mening bristfälliga. Det framstår inte som rimligt att kräva att en fiskal med relativt kort tjänstgöring skall på sin rotel ändra på en sedan länge fastlagd rutin på domstolen som tillämpas på samtliga rotlar.

text: Det som inträffat är enligt vår mening beklagligt, och självklart har det begåtts ett fel när inte den aktuella häktningen hävdes omedelbart. Vi är av den uppfattningen att ingen enskild tjänsteman kan eller bör göras ansvarig för det inträffade eftersom felet uppkommit i en situation med mycket hög arbetsbelastning och i första hand är hänförligt till sedan länge tillämpade rutiner som är bristfälliga. Vi vill även nämna att FF är en mycket ambitiös och kunnig fiskal och att vi inte kan se att det som inträffat är hänförligt till oskicklighet eller någon brist på noggrannhet från hennes sida.

text: Tingsrätten inkom därefter på begäran med ett kompletterande yttrande beträffande frågorna i punkten 3, dvs. vem eller vilka vid tingsrätten som erhöll information från åklagaren om att åtal inte hade väckts inom den angivna fristen och när detta skedde. Yttrandet var upprättat av FF. DD upplyste att EE hade tagit del av yttrandet utan invändning samt att de två i yttrandet omnämnda rådmännen också tagit del av detta och bekräftat att uppgifterna överensstämde med deras minnesbilder. Bl.a. följande upplysningar lämnades.

text: Cirka 13.15 den 6 maj 2005, efter att jag nyligen återkommit från lunch, uppmärksammade kansliet mig på att åtal inte inkommit i tid. Jag gick då omedelbart för att rådgöra med en mer erfaren kollega angående praktiska överväganden. I korridoren mötte jag GG och medan vi bytte några ord kom CC ut från en häktningsförhandling, som enligt häktningsprotokollet pågick mellan kl. 13.05 och 13.20. Jag gick då omgående till datorn på mitt tjänsterum för att författa ett skriftligt hävande av häktningsbeslutet. Medan jag skrev beslutet ringde BB, cirka 13.25, och informerade mig om att åtal inte väckts i tid. Vid den tidpunkten hade jag dock redan erhållit den informationen och fattat beslut om att häva häktningen. Beslutet faxades till häktet kl. 13.32. Att BB tagit kontakt med tingsrätten, sedan han kl. 11.10 uppmärksammats på att åtal inte lämnats in, har jag inte kunnat få bekräftat. Av tingsrättens protokoll från häktningsförhandling framgår att BB satt i häktningsförhandling kl. 11.00-11.15 med CC som ordförande. BB kan således inte, som påståtts, ha informerat CC om det inträffade innan häktningsförhandlingen började. CC har däremot upplyst mig om att den berörde försvararen, advokaten HH, i anslutning till den häktningsförhandling som på-börjades klockan 13.05 tog upp frågan och att BB då var närvarande. På fråga från CC uppgav HH att kansliet på tingsrätten var informerat om det inträffade, varför CC inte fann anledning att vidta någon åtgärd. Som framgår av vad jag anfört ovan överensstämmer inte mina minnesbilder med att BB, efter den häktningsförhandling som började kl. 11.35, tog kontakt med mig vid 12-tiden. Inte heller förstår jag hur det kan ha gått till på det sättet, då häktningsförhandlingen enligt protokollet avslutades kl. 11.50 och jag gick på lunch någon gång mellan kl. 11.30 och 11.45. Jag var inte anträffbar på tingsrätten igen förrän framåt ett på eftermiddagen. Att tingsrätten inte uppmärksammade att fristen gått ut förrän drygt två timmar för sent är beklagligt. Att någon på tingsrätten varit medveten om åklagarens uteblivna åtal utan att agera saknas det dock belägg för. När jag väl blev medveten om att fristen hade överskridits agerade jag omgående för att häva häktningen och se till att den misstänkte blev försatt på fri fot.

text: Bedömning

text: Tingsrättens skyldighet att bevaka att åtal väcks och att häva ett häktningsbeslut när åtalsfristen gått ut Av

text: 24 kap. 18 § rättegångsbalken

text: (RB) framgår att när rätten beslutar om häktning skall, om inte åtal redan är väckt, rätten sätta ut den tid, inom vilken åtal skall väckas. I

text: 24 kap. 20 § första stycket

text: RB föreskrivs att rätten omedelbart skall häva ett häktningsbeslut om inte inom den tid som avses i 18 § åtal har väckts eller

text: förlängning av tiden har begärts. I samma lagrum framgår i andra stycket att innan åtal har väckts får häktningsbeslutet hävas även av åklagaren.

text: I det aktuella målet skulle åtal ha väckts senast den 6 maj 2005 kl. 11.00. Så skedde emellertid inte. AA borde därför rätteligen ha försatts på fri fot omedelbart efter att åtalsfristen löpt ut.

text: För varje mål och ärende skall det vid varje tidpunkt finnas en ansvarig domare (15 § förordningen [1996:381] med tingsrättsinstruktion [tingsrättsinstruktionen]). FF har som innehavare av den rotel på vilken målet var lottat varit ansvarig domare för målets handläggning vid tingsrätten.

text: Klockan 13.32 faxades FF:s beslut att häva häktningen till häktet. AA kom således att vara frihetsberövad utan laga grund cirka två och en halv timme.

text: BB uppgav i ansvarsnämnden att han upplyste CC om det inträffade före kl. 11.30. Denna uppgift överensstämmer inte med tingsrättens uppfattning i saken. FF har uppgett att en advokat tog upp saken i anslutning till en häktningsförhandling, vid vilken CC var ordförande, som påbörjades klockan 13.05. BB skall då ha varit närvarande. Advokaten skall på fråga från CC ha uppgett att tingsrättens kansli redan var informerat, varför CC inte fann anledning att vidta någon åtgärd. Olika uppfattningar har således framförts i frågorna om när och på vilket sätt CC fick kännedom om att åtal inte väckts trots att fristen löpt ut. Ytterligare utredningsåtgärder framstår inte som meningsfulla.

text: Mot bakgrund av vad tingsrätten anfört saknas grund att rikta kritik mot CC för att inte ha vidtagit någon åtgärd med anledning av den information han fick. Jag vill emellertid framhålla att det givetvis är en skyldighet för en domare vid en tingsrätt som erhåller information om att en åtalsfrist försuttits att förvissa sig om att erforderliga åtgärder vidtagits från tingsrättens sida.

text: BB uppgav vidare att han vid 12.00-tiden ringde upp FF. Enligt henne ringde han cirka kl. 13.25 för att informera om att åtal inte väckts i tid. Uppgifterna går således isär och jag finner det inte heller i denna del menings-fullt att vidta ytterligare utredningsåtgärder. Jag utgår vid min prövning från att FF först vid den av henne angivna tidpunkten mottog informationen från BB.

text: Hon har uppgett att hon då var i färd med att skriva beslutet och att hon cirka tio minuter dessförinnan blivit uppmärksammad på att något åtal inte kommit in i tid, varvid hon omedelbart gick för att rådfråga en mer erfaren kollega angående de praktiska övervägandena. Efter att ha utbytt några ord med GG gick hon omgående till sitt tjänsterum för att skriva ett beslut vilket faxades till häktet kl. 13.32. Jag konstaterar således att FF, efter att kort ha rådfrågat en mera erfaren kollega, sedan hon uppmärksammats på problemet tämligen omgående fattade ett riktigt beslut.

text: Vid den aktuella tidpunkten bevakades tidsfrister i bl.a. häktade mål genom att dessa antecknades i en för tingsrätten gemensam, centralt placerad minnesbok. Vidare gjorde respektive rotels domare och domstolssekreterare anteckningar i sina egna almanackor. Av utredningen framgår således att det huvudsakligen

text: ankom på varje rotel att själv svara för bevakningen. Rutinernas brister kom tydligt till uttryck den aktuella dagen, då det rådde speciella förhållanden vid tingsrätten och stora delar av personalen var borta. Eftersom det var en s.k. klämdag var bl.a. den domstolssekreterare som tjänstgjorde på FF:s rotel ledig. FF hade på grund av att hon deltagit i en kurs inte heller varit ordförande vid häktningsförhandlingen.

text: Det är givetvis av grundläggande vikt för den enskildes rättssäkerhet att användningen av tvångsåtgärder mot denne sker på ett korrekt sätt. Det är därför synnerligen viktigt att det vid en domstol finns väl fungerande rutiner för bevakning av det slag som det här är fråga om.

text: Som FF också anfört var det mot bakgrund av bestämmelsen i tingsrättsinstruktionen hennes ansvar att tillse att frister av aktuellt slag bevakades tillfredsställande på hennes rotel. I det aktuella fallet fungerande inte den bevakningen, med följd att en person var frihetsberövad utan laga grund under mer än två och en halv timme. Även om hon vid tillfället saknade längre erfarenhet och situationen vid tingsrätten var speciell och mycket ansträngd kan FF inte undgå kritik för den bristande bevakningen.

text: Av CC:s och GG:s uppgifter framgår att det inte sker någon särskild utbildning av nya fiskaler beträffande gällande rutiner utan att dessa ”lärs in löpande”. Med en sådan ordning måste det, enligt min uppfattning, från tings-rättens ledning tas i beaktande att en tingsfiskal i vart fall under en inledande period i praktiken har begränsade möjligheter att själv utveckla fungerande bevakningssystem. Det ankommer naturligtvis även i övrigt på tingsrättens ledning att tillse att det vid domstolen finns fungerande handläggnings- och bevaknings-rutiner. De tidigare gällande rutinerna var uppenbarligen behäftade med brister. För detta kan tingsrätten inte undgå kritik. Jag noterar med tillfredsställelse att bevakningsrutinerna på flera sätt har förstärkts sedan det inträffade. Jag förutsätter att de nya rutinerna tillämpas och att deras tillförlitlighet följs upp så att man i framtiden kan minimera riskerna för liknande misstag. Lagmannens skyldighet att göra anmälan till Statens ansvarsnämnd Avslutningsvis vill jag beröra frågan om skyldigheten för domstolen att göra anmälan till Statens ansvarsnämnd när det har uppkommit en fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande beträffande en befattningshavare som omfattas av nämndens behörighet.

text: En domare har ett straffrättsligt ansvar för sina åtgärder i tjänsten bl.a. till följd av regeln om tjänstefel i

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . Domarna är också underkastade ett disciplinärt ansvar enligt

text: 14 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning. Frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande som rör icke ordinarie domare i tingsrätt, såsom tingsfiskaler, prövas av Statens ansvarsnämnd (57 § första stycket tingsrättsinstruktionen). Om det uppkommer en fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande som skall prövas av ansvarsnämnden, skall detta genast anmälas till nämnden (15 § anställningsförordningen [1994:373]). En anmälan avseende bl.a. tingsfiskaler skall göras av tingsrätten (57 § tredje stycket tingsrättsinstruktionen). Anmälningar av detta slag är sådana ärenden som kan

text: avgöras av lagmannen eller av denne hänskjutas till kollegium respektive plenum (jfr 28 § tingsrättsinstruktionen).

text: Enligt

text: 6 § verksförordningen (1995:1322)

text: ansvarar myndighetens chef för myndighetens verksamhet. Myndighetschefen skall enligt 7 § första stycket se till att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt. Dessa regler är tillämpliga också på tingsrätterna (7 § tingsrättsinstruktionen).

text: Det kan i många fall vara svårt att avgöra om ett visst handlande innefattar straffbart tjänstefel eller om ett begånget fel är sådant att det bör föranleda en disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Det skall emellertid i detta sammanhang understrykas att det är ansvarsnämnden, som ett fristående organ, som i det enskilda fallet avgör om en åtalsanmälan skall göras eller en disciplinpåföljd meddelas. Genom att inrätta nämnden har lagstiftaren, när det gäller domare och vissa andra statliga befattningshavare, uppdragit åt ett fristående organ att pröva frågor om åtalsanmälningar och disciplinansvar. Det innebär, som förre chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh framhållit beträffande åtalsanmälningar (JO 1998/99 s. 37, särskilt s. 47), att myndighetschefen – för att prövningen i nämnden skall få ett reellt innehåll – inte skall sätta sig i nämndens ställe och pröva en sådan fråga på det sätt som ankommer på nämnden. Detta framgår av att skyldigheten att göra anmälan till nämnden enligt 15 § anställningsförordningen inträder så snart ”det uppkommer” fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande. Det är tillräckligt för att en anmälningsskyldighet skall inträda att de föreliggande omständigheterna är sådana att det med fog kan antas att det finns grund för misstanke om brott eller att det finns en rimligt välgrundad anledning att anta att det fel som begåtts kan föranleda disciplinpåföljd (jfr nyss nämnda JO-avgörande s. 48 f.).

text: Det är inte möjligt att generellt ange i vilka situationer en myndighetschef är skyldig att göra en anmälan till ansvarsnämnden, utan en bedömning måste göras i varje enskilt fall. Det kan också konstateras att det många gånger finns utrymme för olika bedömningar av om en anmälningsskyldighet uppkommit utan att någon av dem kan sägas vara direkt felaktig. Vid bedömningen av hur allvarligt man skall se på en felaktig rättstillämpning måste hänsyn också tas till vad som framgår om orsaken till felet liksom till subjektiva omständigheter hänförliga till den felande befattningshavaren.

text: Om det felaktiga handlandet medfört att någon varit berövad friheten utan stöd i lag är, som jag ser det, utrymmet för att underlåta att göra en anmälan ytterst begränsat.

text: Av EE:s uppgifter framgår att han gjorde bedömningen att FF:s misstag var av mindre allvarlig karaktär och att saken därefter ”fallit ur hanteringen” till följd av en extremt stor arbetsbörda.

text: Jag kan mot nu angiven bakgrund för min del, i likhet med vad såväl EE som DD angett, inte finna annat än att en anmälan till ansvarsnämnden borde ha gjorts. Utrymmet för att underlåta att göra en anmälan är, som ovan anförts, ytterst begränsat om det felaktiga handlandet medfört att någon varit berövad friheten utan

text: stöd i lag. Det bör ankomma på ansvarsnämnden och inte på tingsrätten att bedöma om felet är att anse som ringa eller inte. Eftersom det likväl finns ett visst, om än begränsat, utrymme för skilda bedömningar i frågor av detta slag, anser jag mig emellertid inte kunna göra gällande att EE eftersatt sin skyldighet enligt 15 § anställningsförordningen.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.