title: Begäran om en översyn av lagstiftningen rörande våldsskildringar som visas offentligt eller annars sprids till allmänheten

text: Jag beslutar att hos regeringen, Justitiedepartementet, begära en översyn av straffstadgandet rörande olaga våldsskildring i

text: 16 kap. 10 b § brottsbalken

text: , särskilt med hänsyn till hur detta stadgande förhåller sig till bestämmelsen i 4 § granskningslagen om förutsättningarna för Statens biografbyrå att ingripa mot sådana våldsskildringar i biograffilm som bedöms vara förråande.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I början av mars månad 2004 uppmärksammades jag av en företrädare för TV 4 Nyheterna på att olika datorspel som sprids till allmänheten innehåller ingående skildringar av grovt våld. Jag beslöt att granska frågan i min egenskap av åklagare på tryck- och yttrandefrihetsområdet samt att utreda de rättsliga förutsättningarna för att ingripa mot innehållet i spel av det aktuella slaget.

text: Sedan en förundersökning verkställts väckte jag i januari 2005 åtal mot den person som i egenskap av importör av datorspelet skulle anses ansvarig för dess innehåll. Exempel på sådana våldsskildringar som ingick i spelet framgår av en bilaga till stämningsansökan i målet.

text: Åtalet prövades under medverkan av jury vid huvudförhandling inför Helsingborgs tingsrätt den 12 december 2006 (mål B 311-05). Åtalet ogillades sedan juryn funnit att de åtalade sekvenserna inte kunde anses innefatta olaga våldsskildring. En kopia av domen som också innehåller stämningsansökan bifogas denna framställning (här utesluten).

text: Under huvudförhandlingen åberopades på motpartens initiativ som skriftlig bevisning utdrag ur biograffilmer med starka våldsinslag som av Statens biografbyrå godkänts för offentlig visning enligt lagen (

text: ) om granskning och kontroll av filmer och videogram (granskningslagen).

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 16 kap. 10 b § första stycket brottsbalken

text: döms bl.a. den som i rörliga bilder närgånget eller utdraget skildrar grovt våld mot människor eller djur med uppsåt att bilderna sprids eller som sprider en sådan skildring, om inte gärningen med hänsyn till omständigheterna är försvarlig, för olaga våldsskildring till böter eller fängelse i två år.

text: Av

text: 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) jämförd med

text: 7 kap. 4 § 13 tryckfrihetsförordningen

text: (TF) följer att en sådan olaga våldsskildring varigenom någon genom rörliga bilder närgånget eller utdraget skildrar grovt våld mot människor eller djur med uppsåt att framställningen sprids skall anses som ett yttrandefrihetsbrott om den begås i en teknisk upptagning och om gärningen inte med hänsyn till omständigheterna är försvarlig.

text: Enligt 4 § granskningslagen får en framställning i en film eller ett videogram inte godkännas för offentlig visning om händelserna skildras på ett sådant sätt och i ett sådant sammanhang att framställningen kan verka förråande. Vid bedömningen skall särskilt beaktas om framställningen innehåller närgångna eller utdragna skildringar av grovt våld mot människor eller djur m.m.

text: Justitiekanslerns överväganden

text: Kriteriet enligt granskningslagen för att ett förbud mot visning skall kunna komma i fråga är att framställningen bedöms kunna verka förråande (på en publik från 15 års ålder, jfr 5 §). Exemplifieringen i granskningslagen är identiskt formulerad med kriteriet för olaga våldsskildring, men i granskningslagen är formuleringen angiven endast som något som byrån skall beakta vid en bedömning av en eventuellt förråande verkan.

text: Av det anförda följer att det inte är något likhetstecken mellan förutsättningarna för att ingripa enligt granskningslagen och att ingripa mot en skildring enligt

text: brottsbalken

text: . En film godkänd för offentlig visning tycks alltså enligt en tolkning efter ordalagen kunna innehålla en skildring som innefattar olaga våldsskildring men ändå inte anses förråande,vilket är det avgörande rekvisitet enligt granskningslagen.

text: I förarbetena till granskningslagen uttalas att censurgrunden förråande i stort överensstämmer med området för kriminalisering, dock inte helt. Bedömningen hos biografbyrån bör, heter det, nämligen kunna ske under något annorlunda betingelser än dem som gäller om en domstol skall pröva om brott har begåtts. Ändamålet med censur är att förebygga skador hos åskådarna. Det bör därför finnas utrymme för ingripande innan skildringen otvetydigt har passerat gränsen för det brottsliga. Exemplifieringen (i lagtexten) av vad som kan anses förråande skall dock i huvudsak överensstämma med beskrivningen av olaga våldsskildring,

text: prop.1989/90:70 s. 52

text: m.

text: De återgivna motivuttalandena berättigar till slutsatsen att möjligheterna att ingripa med censur avsetts vara större än möjligheterna att ingripa enligt

text: brottsbalken

text: ; censurlagen skulle alltså vara strängare.

text: Vid de underhandskontakter som jag har haft med företrädare för Statens biografbyrå under utredningen av det aktuella ärendet har framkommit att några ingripanden knappast längre sker mot våldsinslag i filmer som skall visas för vuxna (över 15 år). Biografbyrån arbetar i stället med åldersgränser (7, 11 och 15 år). Detta gäller även skildringar som innefattar närgånget eller utdraget grovt våld mot människor. Att rekvisiten för olaga våldsskildring är uppfyllda gör inte automatiskt att en skildring skall anses förråande. Någon vetenskaplig forskning som ger stöd för att sätta likhetstecken mellan begreppen finns inte.

text: I praktiken tycks alltså utvecklingen snarare ha blivit den omvända mot vad som antogs böra vara fallet enligt förarbetena till granskningslagen. Sådant våld som uppfyller rekvisiten för olaga våldsskildring enligt

text: 16 kap. 10 b § brottsbalken

text: godkänns för offentlig visning därför att rekvisitet förråande inte anses uppfyllt och att iakttagande av en viss åldersgräns anses tillräckligt för ett godkännande.

text: I en dom från Kammarrätten i Stockholm i mål om godkännande av biograffilm där ett beslut av biografbyrån om viss åldersgräns överklagats kan man därför läsa följande (dom den 29 januari 2004, mål 412-04). ”Ifrågavarande film innehåller ett flertal scener med grovt våld av utdragen eller närgången karaktär. Kammarrätten finner i likhet med biografbyrån att det föreligger risk att filmen kan vålla barn i den aktuella åldersgruppen (15 år, JK:s anm.) skada”. Såvitt kan förstås innehåller filmen alltså sådana scener som faller under rekvisiten för olaga våldsskildring enligt

text: brottsbalken

text: , men godkänns för visning för barn med åldersgränsen 15 år.

text: Innehållet i det datorspel som blev föremål för rättegång i Helsingborg var enligt min mening utan tvekan sådant att det bort anses stå i strid med straffstadgandet i

text: brottsbalken

text: 16 kap. 10 b §

text: . En jury motiverar emellertid inte sina avgöranden. Det går därför inte säkert att säga vad som ytterst föranledde den friande utgången i detta fall. Att juryn kom till en sådan bedömning torde dock med stor sannolikhet ha berott på den jämförelse som gjordes med de filmer med starka våldsinslag som granskats av och godkänts för offentlig visning av biografbyrån. Dessa filmer innehöll också otvivelaktigt sådana skildringar av grovt och närgånget våld som avsetts med kriminaliseringen i

text: brottsbalken

text: Slutsats

text: Min slutsats av det anförda är att det nuvarande regelverket inte går ihop och att kriminaliseringen av skildringar av sådant närgånget eller utdraget grovt våld som avses i straffstadgandet i

text: 16 kap. 10 b § brottsbalken

text: och

text: 5 kap. 1 §

text: YGL inte längre kan upprätthållas vid sidan av granskningslagens regler. Reglerna måste därför ändras. En möjlighet kan vara att helt upphäva straffstadgandet, eftersom det kan antas att det aldrig kommer att tillämpas. En annan möjlighet är att vidta lagstiftningsåtgärder för att skärpa tillämpningen. Justitiekanslern vill för sin del inte ta ställning till vad som lämpligen bör göras, endast påpeka att nuvarande rättstillstånd är inkonsekvent och i längden ohållbart.


publisher: Justitiekanslern

title: Kritik mot Luftfartsverket med anledning av handläggningen av en begäran om att få kopior av allmänna handlingar

org: jk

text: Justitiekanslern riktar allvarlig kritik mot Luftfartsverket och mot befattningshavare hos verket för brister i handläggningen av en begäran om att få kopior av allmänna handlingar.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Varje år görs inom Luftfartsverket en kartläggning av hur verkets anställda ser på sitt arbete, på ledarskapet och på den allmänna situationen inom LFV-koncernen. Kartläggningen kallas LFV Dialog. Enkäten utförs av ett konsultföretag som också sammanställer och redovisar resultatet. Redovisningen sker dels i en rapport för hela organisationen, dels i särskilda chefs- och enhetsrapporter. De olika rapporterna redovisas i skilda dokument.

text: ACL framställde i en skrivelse som inkom till Luftfartsverket den 23 maj 2001 följande begäran.

text: "Jag begär härmed med stöd av

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om allmän handling en kopia på sammanställningen av LFV Dialog år 2001, vad gäller den del som sammanställts rörande avdelningen SAOPi (IMC). "

text: Den 1 juni 2001 skickade chefen för enheten SAOPi (IMC), EC, per e-post ut enhetens s.k. veckoblad till de anställda. I veckobladet angavs bl.a. följande.

text: "Vårt (SAOPi) Dialogresultat är så intressant att personer utanför Lfv vill ta del av resultatet. ACL vill med stöd av

text: tryckfrihetsförordningen

text: få vårt resultat tillsänt sig."

text: Den 5 juni 2001 mottog ACL brevledes kopior av en sammanställning av enhetsrapporten för avdelningen SAOPi (IMC).

text: Anmälningen

text: ACL har vänt sig till Justitiekanslern och framfört klagomål mot Luftfartsverkets handläggning av hennes framställning om att få ta del av sammanställningen. Hon har framhållit att hennes begäran har omfattat inte bara enhetsrapporten utan även chefsrapporten för avdelningen. Luftfartsverket har därmed handlat i strid med

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser genom att inte lämna ut alla de handlingar som hon begärt. Enligt hennes uppfattning borde de ansvariga vid Luftfartsverket, om de var osäkra, ha kontaktat henne för att klara ut hur framställningen skulle uppfattas. ACL har vidare ifrågasatt om inte Luftfartsverket har varit skyldigt att upplysa henne om att samtliga handlingar inte har lämnats ut och att lämna henne information om hur beslutet att inte lämna ut handlingarna kunde överklagas. ACL har slutligen anfört att spridandet av hennes namn till myndighetens anställda i veckobladet strider mot förbudet att efterforska syftet med en begäran om att få ut en allmän handling.

text: Luftfartsverket har avgett ett yttrande över anmälningen. När det gäller de påstådda bristerna vid handläggningen av ACL:s begäran har verket anfört följande.

text: "Chefen för enheten Information och Marktransporter (SAOPi), EC, diskuterade med sin chef om vad som skulle översändas. Med hänsyn till formuleringen i skrivelsen beslutade hon därefter att skicka enhetsrapporten men inte chefsrapporten.

text: Resultatet av LFV Dialog redovisas till LFV av konsultföretaget i olika dokument. ACL:s skriftliga begäran avsåg "den del som sammanställts rörande avdelningen SAOPi (IMC)". Att döma av hennes klagoskrivelse till Justitiekanslern har hon felaktigt utgått från att den enhetsrapport som hon har fått i kopia också skulle ha innehållit vad som redovisas i chefsrapporten.

text: Mot bakgrund av formuleringen i ACL:s begäran kan EC enligt LFVs bedömning inte klandras för att hon har översänt enhetsrapporten men inte chefsrapporten. Något skäl att lämna fullföljdshänvisning fanns inte. ACL kunde ha underrättat LFV om att hon inte var nöjd med de kopior som översändes."

text: När det gäller spridandet av uppgifter om ACL i veckobladet har verket angett följande.

text: "Som chef för enheten Information och Marktransporter (SAOPi) informerar EC varje vecka de anställda inom enheten om aktuella frågor. Det sker genom ett veckoblad som översänds med e-post.

text: Den 1 juni 2001 informerade hon sålunda om att resultatet av LFV Dialog var spritt inom enheten och inbjöd till grupparbete kring resultatet. Samtidigt berättade hon att ACL hade begärt att få enhetens "resultat tillsänt sig." Det var känt på enheten att någon utomstående hade begärt att få ta del av resultatet. EC kände inte till vem ACL var, men tyckte att det låg i de anställdas intresse att få veta att det var från en privatperson och inte från en tidning som begäran kom. Hon diskuterade återigen saken med sin chef och beslutade sedan att ta med namnet i Veckobladet. Hon skulle ha gjort på samma sätt om begäran hade kommit exempelvis från en tidning.

text: I

text: 2 kap. 14 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: finns ett förbud för myndigheten att efterforska vem det är som begär att få ta del av en allmän handling eller syftet med en sådan begäran. Något lagligt hinder att sprida en uppgift om namnet på en person som har begärt att få ta del av en allmän handling finns inte.

text: ACL:s begäran var skriftlig och försedd med hennes namn och adress. Enhetsrapporten från LFV Dialog är en sammanställning av de anställdas uppfattning i olika avseenden om verksamheten vid enheten. EC visste inte vem ACL var men menade att det fanns ett intresse för de anställda att få veta att det var en privatperson som hade begärt att få ta del av rapporten. Ingenting tyder på att spridningen - såsom ACL antar - var ett led i att efterforska om hon hade anknytning till någon av de anställda på enheten. Inte heller i detta avseende finns det enligt LFVs bedömning någon grund för att klandra EC."

text: ACL har fått del av Luftfartsverkets yttrande och har kommit in med ytterligare synpunkter. Hon har därvid bl.a. frågat sig hur Luftfartsverket ansett sig kunna känna till att hon inte varit en av myndighetens många anställda. Något slags efterforskning rörande hennes person måste enligt hennes mening ha skett eftersom slutsatsen dragits att hon varit en privatperson och inte en journalist.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Har Luftfartsverket agerat i strid med

text: tryckfrihetsförordningen

text: genom att endast lämna ut enhetsrapporten?

text: I

text: 2 kap. 13 § tryckfrihetsförordningen

text: slås fast att den som önskar ta del av en allmän handling har rätt att mot fastställd avgift få en avskrift eller en kopia av handlingen till den del den får lämnas ut.

text: Den som begär att få ta del av en allmän handling skall precisera sin begäran så att myndigheten får klart för sig vilken eller vilka handlingar det rör sig om. Myndigheten får emellertid inte utan vidare avvisa en begäran om att få ut vagt angivna handlingar, utan är skyldig att i viss utsträckning efterforska om handlingarna finns i dess förvar (se Bohlin, Offentlighetsprincipen, 6 uppl. s. 124 och 128). Av den serviceskyldighet som gäller för myndigheter enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: anses vidare följa ett "krav på att myndigheten inte bara upplyser sökanden om att han skall lämna sådana uppgifter, att handlingen kan identifieras, utan också med anlitande av sina diarier och register aktivt bistår honom" (se JO 1994/95 s. 571).

text: När det gäller frågan hur ACL:s begäran borde ha uppfattats kan jag till viss del förstå att framställningen betraktats som i första hand inriktad på enhetsrapporten, särskilt med tanke på att ACL i sin framställning angett att hon önskade kopia av "den del som sammanställts rörande avdelningen".

text: Det är emellertid ingen tvekan om att hennes begäran ger utrymme även för en annan tolkning, nämligen att den också syftat till att få del av chefsrapporten avseende den aktuella enheten. Att det låg nära till hands att uppfatta framställningen på detta sätt bekräftas också av att det - enligt vad som kommit fram i ärendet - tydligen förekommit en diskussion mellan enhetschefen EC och hennes chef om hur ACL:s begäran skulle uppfattas i detta avseende.

text: Med tanke på den nyss berörda serviceskyldigheten enligt

text: 4 § förvaltningslagen

text: och mot bakgrund av de syften som ligger bakom rätten att ta del av allmänna handlingar får det enligt min mening anses ha ålegat de personer inom Luftfartsverket som haft att ta ställning till framställningen att antingen genom frågor klara ut vad den avsåg eller - i samband med utlämnandet av enhetsrapporten - upplysa om att ytterligare handlingar med koppling till den aktuella enheten fanns.

text: De brister i handläggningen hos Luftfartsverket som förekommit genom att så inte skett ger enligt min mening anledning till kritik.

text: Har ACL:s begäran om att få ta del av sammanställningen behandlats tillräckligt skyndsamt?

text: ACL har inte i sin framställning hit berört frågan om hennes begäran om att få ta del av sammanställningen behandlats tillräckligt skyndsamt. Jag har emellertid för egen del funnit skäl att även granska den aspekten av Luftfartsverkets handläggning. Bakgrunden härtill är att det tagit cirka två veckor från det att ACL:s begäran kommit in till verket till dess handlingarna lämnats ut.

text: Av

text: 2 kap. 13 § andra stycket tryckfrihetsförordningen

text: framgår att en begäran om att få en avskrift eller en kopia av en allmän handling skall behandlas skyndsamt. Regeln innebär att en sökande har rätt att få ut handlingar utan dröjsmål. Myndigheten måste dock självfallet få tid på sig för att identifiera och ta fram de handlingar som efterfrågas och för att pröva om handlingen kan lämnas ut enligt tillämpliga sekretessbestämmelser.

text: Hur långt dröjsmål som kan accepteras för myndighetens prövning kan inte anges med någon exakthet. Hänsyn måste tas bl.a. till mängden av handlingar som efterfrågas och också till att sekretessfrågan ibland kan vara komplicerad. Mer än någon veckas dröjsmål kan emellertid inte accepteras annat än i undantagsfall. När förhållandena ter sig okomplicerade får även en veckas handläggningstid anses väl lång och högst några dagars väntetid bör då accepteras (se bl.a. Justitiekanslerns ärenden 1661-96-30 resp. 2693-96-30, JO 1996/97 s. 441, jfr också Bohlin, Offentlighetsprincipen, 6 uppl. s. 128 f.).

text: Av det sagda följer att en handläggningstid om två veckor i ett ärende av så okomplicerat slag som det här varit fråga om måste betraktas som en alltför lång tid. Även på denna punkt finns det således anledning till kritik mot Luftfartsverkets handläggning.

text: Uppgifterna om ACL i veckobladet

text: En myndighet får inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut (

text: 2 kap. 14 § tryckfrihetsförordningen

text: Stadgandets innebörd är i huvudsak att den som begär att få ut en allmän handling har rätt att vara anonym och inte heller behöver uppge skälet till sin framställning. Undantaget tar sikte på den situationen att myndigheten behöver känna till exempelvis identiteten på den person som begärt att få ut en handling för att kunna avgöra om sekretessreglerna utgör något hinder mot ett utlämnande.

text: Det bör framhållas att ACL har valt att inte utnyttja den rätt till anonymitet som den aktuella bestämmelsen som huvudregel ger. Hennes namn har således hela tiden varit känt för de personer inom Luftfartsverket som har haft att handlägga hennes begäran.

text: ACL har emellertid menat att det av de uppgifter som lämnats i veckobladet framgått att någon form av efterforskning kring hennes person måste ha skett. I veckobladet anges nämligen att "personer utanför Lfv vill ta del av resultatet". ACL har därvid ifrågasatt bl.a. hur man inom Luftfartsverket har kunnat känna till att hon inte varit en av myndighetens åtskilliga anställda.

text: Jag har förståelse för ACL:s frågor med anledning av de uppgifter som återgetts i veckobrevet. Det förhållandet att det i brevet angetts att ACL varit en utomstående privatperson ger upphov till frågan om några efterforskningar rörande ACL förekommit. Det är dock inte uteslutet att EC och hennes chef med hänsyn bl.a. till det sätt som begäran har framställts på - brevledes och med angivande av en privatadress - helt enkelt har antagit att det har rört sig om en begäran från en privatperson. Vad som har framkommit i ärendet ger mot denna bakgrund inte stöd för slutsatsen att någon efterforskning i strid med förbudet i

text: har förekommit.

text: Det finns emellertid anledning att ställa sig frågan om det varit lämpligt att på det sätt som skett sprida ACL:s namn till det relativt betydande antal anställda som arbetat inom den aktuella enheten hos Luftfartsverket. Vid bedömningen av den frågan finns det enligt min mening anledning att fästa stor vikt vid de principer som ligger bakom bestämmelserna om utlämnande av allmänna handlingar i

text: tryckfrihetsförordningen

text: , såsom

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: . Dessa principer innebär bl.a. att den som begär att få ta del av en allmän handling inte skall behöva skylta med sitt namn och inte heller i övrigt lämna några uppgifter, om det inte behövs för att framställningen skall kunna prövas.

text: Mot denna bakgrund och med tanke på att något godtagbart skäl för att lämna uppgifter om ACL i veckobrevet inte presenterats från Luftfartsverkets sida framstår åtgärden att sprida uppgifter om ACL och om den begäran som hon gjort som anmärkningsvärd. Det bör i sammanhanget framhållas att den som har begärt att få del av en allmän handling mycket väl kan uppleva det som obehagligt att hans eller hennes namn sprids inom den myndighet som begäran riktats till och att detta i förlängningen kan leda till att personer avstår från att utnyttja sin grundlagsskyddade rätt att med stöd av offentlighetsprincipen få möjlighet till insyn i myndigheternas verksamhet. Och i något fall kan spridandet av en uppgift på det sätt som skett i förevarande fall rent av uppfattas som en form av repressalie mot den som begärt att få ut en handling.

text: Med hänvisning till det anförda ger det inträffade enligt min mening anledning till allvarlig kritik mot Luftfartsverket och mot de befattningshavare hos verket som ansvarat för uppgifternas spridning i veckobladet.

text: Avslutande slutsatser

text: Jag har i det föregående funnit anledning att rikta kritik mot Luftfartsverket och mot befattningshavare inom verket i tre avseenden. Jag anser sålunda att Luftfartsverket borde ha verkat mer aktivt för att få klart för sig hur ACL:s begäran varit avsedd att uppfattas. Jag menar vidare att hennes framställning inte behandlats tillräckligt skyndsamt. Slutligen har jag funnit anledning till allvarlig kritik med anledning av åtgärden att sprida uppgifter om ACL till övrig personal inom enheten. Jag har dock inte funnit skäl att vidta några åtgärder utöver vad som ligger i den uttalade kritiken.

type: avgorande


title: Skadeståndsanspråk med anledning av felaktig handläggning av Försäkringskassan

text: Justitiekanslern tillerkänner AW skadestånd med 6 238 kr avseende förlust av förtidspension resp. sjukersättning under åren 1997 – 2006 jämte ränta motsvarande Riksbankens vid varje tid gällande reporänta på skillnaden mellan de felaktiga och de rätta beloppen av de löpande utbetalningarna av förtidspension resp. sjukersättning under denna tid.

text: Anspråket avseende ideell skada avslås.

text: Vidare tillerkänner Justitiekanslern AW ersättning för hennes ombudskostnader med 9 459 kr.

text: Beloppet utgör till den del det avser förlust av förtidspension resp. sjukersättning skattepliktig inkomst.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Försäkringskassan, Huvudkontoret, att beräkna det totala skadeståndet till AW i enlighet med vad som närmare anförs i beslutet samt se till att beloppet betalas ut till henne. Justitiekanslern uppdrar också åt Försäkringskassan att se till att AW får motsvarande ersättning för åren 2007 och framåt.

text: Ärendet

text: Anspråket

text: AW har begärt ersättning av staten för ekonomisk skada på grund av att Västra Götalands läns allmänna försäkringskassa först år 2004 har anpassat hennes sjukpenninggrundande inkomst (SGI), som legat till grund för hennes sjukpenning åren 1992 – 1997, efter löneutvecklingen inom hennes arbetsområde. Därigenom har den förtidspension/sjukersättning hon har beviljats för åren 1997 – 2006 kommit att beräknas efter en för låg pensionsgrundande inkomst (PGI). Vidare har hon – som hon slutligen har bestämt sitt anspråk – dels yrkat ränta på skadeståndet, dels med stöd av Europakonventionen begärt ersättning för ideell skada avseende utebliven handläggning under lång tid. Hon har slutligen begärt ersättning för sina ombudskostnader här med 9 459 kr.

text: Försäkringskassan har yttrat sig enligt följande.

text: ”Försäkringskassans inställning

text: Försäkringskassan anser att AW:s begäran om skadestånd bör bifallas på så sätt att hon beviljas ersättning med 3 683 kr (brutto).

text: Försäkringskassan Västra Götaland, länskontoret, anger i yttrande den 23 december 2005 bl.a. följande.

text: ”AW var sjukskriven under tiden 25 augusti 1992 - 31 oktober 1997 och fick sjukpenning utbetald. När sjukfallet startade var hon inplacerad i en sjukpenninggrundande inkomst på 152 500 kronor. Någon utredning gjordes inte då av Försäkringskassan och AW anmälde inte heller någon ny inkomst på en försäkran. Från och med den 1 januari 1997 fastställdes AW:s sjukpenninggrundande inkomst till 163 300 kronor. Det var första gången Försäkringskassan gjorde någon utredning av AW:s sjukpenninggrundande inkomst under hennes sjukperiod, och hon hade inte heller själv anmält några avtalsändringar.

text: I november 1997 beviljades AW hel förtidspension fr.o.m. november 1996. Förtidspensionen har betalats ut löpande från och med november 1997.

text: Den 30 december 2003 inkom en begäran om omprövning från AW. I skrivelsen anhöll hon om ändring av sin sjukpenninggrundande inkomst under åren 1991 - 1997. Hon hänvisade till fackförbundets SIF:s utredning angående löneutveckling under dessa år.

text: Eftersom begäran om omprövning inkom mer än två månader efter att beslutet hade tagits avvisades hennes begäran om omprövning. Försäkringskassan fann dock att ändring kunde ske enligt AFL 20:10 a, eftersom Försäkringskassan brustit i att ge AW möjlighet att ändra sin inkomst.

text: Vid kontakt med SIF den 5 april 2004 framkom att ändringarna av lönen under åren 1991 - 1997 hade varit klara och undertecknade före den 1 april aktuella år.

text: Den sjukpenninggrundande inkomsten fastställdes utifrån SIF:s uppgifter och den 26 april 2005 (rätteligen 2004/ huvudkontorets notering) fick AW en retroaktiv tilläggsutbetalning på sjukpenningen för åren 1992 - 1997 med 205 519 kronor.”

text: Av utredning från länskontoret framgår att om AW:s SGI höjts varje år fr.o.m.september 1994 hade hennes PGI varit högre än den nu varit och förtidspension (fr.o.m.januari 2003 sjukersättning) för åren 1997 - 2005 skulle ha utgetts till henne med ett sammanlagt belopp som är 3 683 kr högre (brutto) än det nu utgivna.

text: Försäkringskassans bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Genom Försäkringsöverdomstolens dom den 20 oktober 1992 i mål nr 27-1990 har Försäkringskassan ansetts ålagd en skyldighet att på eget initiativ utreda om löneutveckling har skett när ett ersättningsärende pågått längre tid än ett år och om så skett anpassa SGI:n efter löneutvecklingen. Justitiekanslern har också (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 12 september 1995, dnr

text: ) ansett att staten är skadeståndsskyldig när Försäkringskassan inte på eget initiativ utrett om den försäkrades SGI borde ha ändrats under ett ersättningsfall sedan mer än ett år förflutit sedan SGI:n senast prövades.

text: Preskriptionslagen (1981:380)

text: innehåller regler om preskription av fordringar. Fråga om preskriptionstiden för skadeståndsfordringar diskuteras i förarbetena till

text: preskriptionslagen

text: prop. 1979/80:119 s. 39

text: -50). Där konstateras att huvudregeln om tio års preskriptionstid från fordringens tillkomst även gäller beträffande utomobligatoriska skadeståndsanspråk. Det innebär i princip att preskriptionstiden räknas från den skadegörande handlingen. Det gäller även om skadan inte inträffar förrän vid en senare tidpunkt eller om skadeeffekten visar sig efter lång tid. I

text: 5 § preskriptionslagen

text: anges hur preskription avbryts.

text: Försäkringskassan bedömer Västra Götalands läns allmänna försäkringskassas underlåtenhet att under ifrågavarande sjukfall årligen - med början fr.o.m. september 1993 - anpassa AW:s SGI efter löneutvecklingen som skadeståndsgrundande. Enligt Försäkringskassans mening bör AW:s begäran om omprövning i december 2003 anses ha utgjort ett preskriptionsavbrott. AW:s skadeståndsanspråk såvitt det avser underlåtenhet för tid före december 1993 är således preskriberat. Hon är därför berättigad till skadestånd för den förlust av förtidspension (sjukersättning) hon drabbats av till följd av att hennes SGI inte anpassats efter löneutvecklingen fr.o.m. september 1994, september 1995 och september 1997. Enligt länskontorets beräkning har denna förlust t.o.m. år 2005 uppgått till 3 683 kr (brutto). AW bör därför beviljas ersättning med detta belopp. För förluster som härefter kan uppkomma bör hon kunna återkomma med anspråk.”

text: Försäkringskassan har efter att AW har yttrat sig förelagts att yttra sig på nytt.

text: ” Försäkringskassans inställning

text: Försäkringskassans inställning är numera att AW:s begäran om skadestånd bör bifallas på så sätt att hon beviljas ersättning med 5 522 kr (brutto) jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 28 oktober 2005 till dess betalning sker.

text: Ärendet

text: AW har lämnat synpunkter på Försäkringskassans yttrande den 2 mars 2006. Med hänsyn till vad hon har gjort gällande i fråga om preskription och ränta har Justitiekanslern beslutat att Försäkringskassan ska yttra sig över synpunkterna.

text: Försäkringskassans bedömning

text: Preskription

text: Eftersom AW, såvitt får förstås, redan år 1999 begärt omprövning av sin sjukpenninggrundande inkomst (SGI) fr.o.m. år 1992 är inte någon del av hennes skadeståndsanspråk preskriberat. Hon är därför berättigad till skadestånd för den förlust av förtidspension (sjukersättning) hon drabbats av till följd av att hennes SGI inte anpassats efter löneutvecklingen redan fr.o.m. september 1993. Enligt länskontorets beräkning har denna förlust t.o.m. år 2005 uppgått till 5 522 kr (brutto). AW bör därför beviljas ersättning med detta belopp.

text: Ränta

text: AW yrkar nu också ränta på skadeståndet. Ränta yrkas från den 31 december 1997. Enligt

text: 4 § räntelagen

text: utges emellertid inte ränta på skadestånd för längre tid tillbaka än fr.o.m. den dag som infaller trettio dagar efter det att krav framställts på ersättning. AW:s skrivelse om skadestånd kom in till Försäkringskassan den 28 september 2005. Hon bör därför tillerkännas ränta enligt

text: räntelagen

text: på skadeståndet först fr.o.m. den 28 oktober 2005.”

text: AW har inkommit med synpunkter på yttrandet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten ska enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i en sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ska ersättning även utgå för skada på grund av att någon allvarligt kränks genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i en verksamhet som staten svarar för. En förutsättning för kränkningsersättning är att något typiskt sett integritetskränkande brott har begåtts.

text: När det gäller en myndighets tillämpning och tolkning av lagstiftning räcker det inte för att staten ska bli skadeståndsskyldig att myndigheten har gjort en bedömning som kan ifrågasättas. För att det i ett sådant fall ska anses röra sig om fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening krävs att myndigheten har gjort en uppenbart oriktig bedömning (se bl.a.

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285).

text: Justitiekanslern ansluter sig till Försäkringskassans bedömning att underlåtenheten att årligen anpassa AW:s sjukpenninggrundande inkomst efter löneutvecklingen är skadeståndsgrundande. AW bör därför tillerkännas ersättning för den ekonomiska förlust hon har gjort genom att Försäkringskassan har betalat ut för låg förtidspension resp. sjukersättning under åren 1997 – 2006 enligt den beräkning som Försäkringskassan har gjort och som framgår av utredningen, d.v.s. 6 238 kr.

text: Det finns ingen författningsbestämmelse som uttryckligen föreskriver att ränta ska utgå när retroaktiv ersättning avseende sjukersättning betalas ut.

text: Räntelagens (1975:635)

text: bestämmelser är endast tillämpliga på förmögenhetsrättens område och gäller inte här. Enligt gällande principer inom skadeståndsrätten kan emellertid ränta utgå i form av skadestånd om förutsättningarna för skadestånd är uppfyllda. Den förmögenhetsskada som AW har orsakats innefattar också en ränteförlust till följd av Försäkringskassans felaktiga handläggning. Denna ränteförlust får anses motsvara ränta på skillnaden mellan de felaktiga och de rätta beloppen av de löpande utbetalningarna avseende förtidspension resp. sjukersättning efter avdrag för därpå belöpande preliminär skatt om de beloppen hade gjorts räntebärande i bank under den aktuella tiden. Räntan får i enlighet med den praxis som Justitiekanslern tillämpar anses motsvara Riksbankens reporänta. AW bör därför tillerkännas ersättning motsvarande sådan ränta på den av Försäkringskassan för varje period uträknade mellanskillnaden under den angivna tiden. Det rör sig således inte om dröjsmålsränta, vilket Försäkringskassan synes ha utgått från i sitt yttrande, utan om ränta i form av skadestånd.

text: I utredningen är inte visat att AW har utsatts för något sådant brott som kan grunda kränkningsersättning. Någon ersättning kan därför inte utgå på den grunden.

text: I vissa fall kan en kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid ge rätt till skadestånd enligt

text: artikel 6.1 Europakonventionen

text: . Vanligtvis föranleder sådana kränkningar ideell skada. Sådana skador ersätts enligt svensk lag endast under nyss angivna förutsättningar. Ideellt skadestånd kan dock dömas ut utan särskilt lagstöd om det krävs för att den enskilde ska bli skäligen gottgjord för en kränkning av Europakonventionen (se t.ex.

text: NJA 2005 s. 462

text: ). Justitiekanslern har i ett annat ärende betalat ut ersättning på dessa grunder trots att det inte har förekommit någon handläggning i domstol (se JK 12-06-40). Det avgörandet har beslutats i ett enskilt fall och är inte avsett att vara vägledande. Enligt huvudregeln förutsätts för att de aktuella bestämmelserna i Europakonventionen ska bli tillämpliga att en tvist har uppstått mellan parterna och att tvisten har handlagts i domstol. I detta fall har någon handläggning i domstol inte förekommit. Skadeståndsanspråket avseende ideell skada enligt Europakonventionen bör därför redan på den grunden avslås.

text: Ersättning bör slutligen utgå för de fordrade ombudskostnaderna här, som är att anse som skäliga.

text: Det bör ankomma på Försäkringskassan att göra de beräkningar som behövs för att fastställa det exakta beloppet på skadeståndet (alltså inklusive ränta enligt ovan) och att betala ut ersättningen till AW.

text: Bland annat på grund av arbetsbelastningen här har avgörandet av ärendet dragit ut på tiden. Justitiekanslern beklagar detta.


title: Justitiekanslern uttalar kritik mot Livsmedelsverket för brister i diarieföringen av vissa ärenden m.m.

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Livsmedelsverket för brister i diarie- föringen av vissa ärenden m.m.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Vid granskningen av Livsmedelsverkets ärendeförteckning för år 2012 påpekade Justitiekanslern vikten av att diarieföra avslutande åtgärder så snart som möjligt för att undvika att avslutade ärenden stod öppna i diariet. I övrigt fann Justitiekanslern inte skäl att vidta någon åtgärd med anledning av ärendeförteckningen.

text: Under 2013 övergick Livsmedelsverket delvis till ett nytt diarieföringssystem och under inledningen av 2014 införde Livsmedelsverket, för att säkerställa att handläggningen inte i onödan skulle dra ut på tiden och att avslutade ärenden stängdes, en rutin med regelbundna genomgångar av ärenden som var äldre än sex månader. Ett stort antal ärenden kunde avslutas hos Livsmedelsverket i januari och februari 2014. Vid granskningen avseende Livsmedelsverkets ärendeförteckning för år 2014 konstaterade Justitiekanslern att myndigheten överlag verkade ha bra ordning och god kontroll när det gällde diarieföring och ärendehantering.

text: Vid en sin genomgång av ärendeförteckningen för 2015 uppmärksammade Justitiekanslern dock åter brister. Bland annat hade vissa äldre ärenden (inledda år 2003 och framåt) tillkommit i Livsmedelsverkets ärendeförteckning jämfört med året dessförinnan. I flertalet av dessa ärenden verkade någon åtgärd inte ha registrerats under de senaste åren. Livsmedelsverket förklarade att brister i det nya dokumenthanteringssystemet hade medfört att ärendeförteckningen för 2014 hade fått tas fram genom manuella utdrag, och att den mänskliga faktorn gjort att listan inte blev fullständig. En teknisk lösning för att rätta till bristerna i systemet hade dock nu genomförts och var i bruk, vilket förklarade att äldre ärenden tillkommit i 2015 års ärendeförteckning jämfört med tidigare år. Livsmedelsverket framhöll att rutinen för genomgång av öppna och äldre ärenden på verket fortsatt hade tillämpats och att Livsmedelsverket hade gjort punktinsatser för att följa upp, och via avdelningscheferna uppmana, handläggarna att avsluta de ärenden som var avgjorda.

text: Justitiekanslerns avslutade, trots de brister som kommit fram, sin granskning av 2015 års ärendeförteckning utan att uttala någon kritik mot Livsmedelsverket. Detta skedde bl.a. mot bakgrund av det tekniska förbättringsarbete som pågick hos Livsmedelsverket, men som bedömdes inte fullt ut hunnit få praktiskt genomslag. Justitiekanslern framhöll dock att en utgångspunkt var att Livsmedelsverket även fortsatt skulle tillämpa de rutiner som verket beskrivit för att säkerställa att färdigbehandlade ärenden avslutas. Justitiekanslern fann också skäl att betona vikten av att åtgärder registreras, så att senast vidtagna åtgärd kan utläsas i ärendeförteckningen.

text: Granskningen av årets ärendeförteckning

text: Livsmedelsverket har under våren 2017 kommit in med en förteckning över de ärenden som har kommit in till myndigheten före den 1 juli 2016 men som inte hade avgjorts vid 2016 års utgång.

text: Efter en första granskning av förteckningen begärde Justitiekanslern kompletterande upplysningar beträffande ett urval av äldre ärenden (sammanlagt sjutton ärenden, varav ett inletts 2008, fyra inletts 2011, fyra 2012 och åtta 2013). De efterfrågade ärendena hade det gemensamt att de den senaste åtgärd/inkomna handling som angetts i dem hänförde sig till 2013 eller tidigare.

text: Av de upplysningar som Livsmedelsverket lämnade framgick bl.a. följande. I vissa av de ärenden som Justitiekanslern frågat om hade åtgärder vidtagits efter den senaste åtgärd/handling som framgår av ärendeförteckningen. Tio av de sjutton ärenden som upplysningarna avsåg hade numera avslutats. Samtliga dessa tio ärenden borde enligt verket ha avslutats tidigare.

text: Livsmedelsverket lämnade också vissa allmänna uppgifter om rutiner m.m. avseende diarieföring och uppföljning. Verket anförde följande.

text: Under hösten 2017 beräknas uppdateringen av diariet Public 360° slutföras så att det går att följa upp ansvaret för ärenden i enlighet med verkets organisationsstruktur. Rutinen för att följa upp gamla ärenden har tillämpats med påminnelser till handläggare inför halvårsskiftet och årsskiftet om vikten av att avsluta ärenden korrekt. Vissa utbildningsinsatser har genomförts för att administratörer på avdelningarna ska kunna hjälpa och följa upp att ärenden avslutas korrekt. Uppföljning av vissa öppna äldre ärenden och grupper av ärenden har gjorts av registrator och jurist. Särskilda utbildningsinsatser i form av e-utbildning för handläggare är under framtagning. Avsikten är att justera rutinen så att uppföljning av ärendenas åldersstruktur enklare kan ske på lämplig chefsnivå.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: (OSL) ska allmänna handlingar som huvudregel registreras så snart de har kommit in till eller upprättats hos en myndighet. Brister i det avseendet kan innebära att offentlighetsprincipen motverkas, eftersom allmänheten inte får kännedom om vilka handlingar som finns i ärendena och om ärendena har avslutats eller inte.

text: Det måste vidare framhållas att en god diarieföring är en förutsättning för en fungerande intern kontroll av verksamheten. Genom att löpande kontrollera vilka ärenden som är öppna i diariet kan både ledningen och enskilda hand-läggare se om något ärende inte har avslutats trots att så borde ha skett.

text: Som framgått har det under tidigare år förekommit brister i Livsmedelsverkets diarieföring, bestående bland annat i att ärenden inte har avslutats trots att så borde kunnat ske och att vidtagna åtgärder i ärendena inte har registrerats. Sedan Justitiekanslern påtalat bristerna har Livsmedelsverket bedrivit ett förbättringsarbete. Arbetet framstår som omsorgsfullt och verkar ha lett till bl.a. att flera öppna ärenden har kunnat avslutas. Detta är naturligtvis positivt.

text: Även vid granskningen av årets ärendeförteckning har det dock upptäckts icke obetydliga brister beträffande registrering av åtgärder och – framförallt – avslut av ärenden. I ett antal fall framstår det, utifrån de närmare upplysningar som Livsmedelsverkets lämnat, som att ärenden stått öppna under lång tid (flertalet år) efter att de borde ha kunnat avslutas. För detta kan Livsmedelsverket inte undgå kritik.

text: Med detta beslut avslutas granskningen av årets ärendeförteckning.

text: Av det Livsmedelsverket anfört framgår att verket avser att fortsätta sitt arbete för att förbättra diarieföringen. Verket bör i samband med att ärendeförteckningen överlämnas hit nästa år redogöra för hur det arbetet har utvecklats och fortskridit.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av uteblivet lönegarantibelopp

text: AA var anställd i Grafonova AB som försattes i konkurs den 19 juni 1996. AA begärde enligt

text: lönegarantilagen (1992:497)

text: betalning för lönefordringar med sammanlagt 88 576 kr. Konkursförvaltaren avslog den 27 juni 1996 AA:s begäran om betalning under hänvisning till bl.a. att denne ägde 20 procent av aktierna.

text: AA har hos Justitiekanslern begärt skadestånd av staten för uteblivna lönegarantibelopp i samband med bolagets konkurs. Därvid får han anses ha begärt 88 576 kr, varav 50 074 kr avser innestående lön och 38 502 kr semesterersättning. Därtill har han yrkat ränta. Han har därvid åberopat att den svenska lagstiftningen om rätt till lönegaranti inte är i överensstämmelse med vissa rättsakter som har utfärdats av Europeiska gemenskapernas råd. Han har även yrkat ersättning för ombudskostnader.

text: Kronofogdemyndigheten i Malmö, Tillsynsmyndigheten i konkurser, har yttrat sig i ärendet.

text: AA har inkommit med synpunkter på yttrandet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Arbetstagarnas lönefordringar i arbetsgivarens konkurs skyddas dels genom reglerna om förmånsrätt enligt

text: förmånsrättslagen

text: (1970:979, FRL), dels genom reglerna om statlig lönegaranti enligt

text: lönegarantilagen

text: (1992:497, LGL). Regelsystemen hänger samman på så sätt att ersättning enligt lönegarantin kan utgå endast för lönefordringar som omfattas av förmånsrätt (

text: 7 §

text: LGL).

text: När det gäller närstående till konkursgäldenären, regleras förmånsrättens omfattning av

text: 12 § sjätte stycket

text: FRL. Vid tidpunkten för den här aktuella konkursen gällde att arbetstagare, som själv eller tillsammans med närstående senare än sex månader före konkursansökningen ägde minst en femtedel av företaget, eller dennes efterlevande, inte hade förmånsrätt för sina fordringar på lön eller pension. Med stöd av denna bestämmelse avslog konkursförvaltaren AA:s lönegarantianspråk.

text: Den nu nämnda bestämmelsen fick sin lydelse genom en lagändring som trädde i kraft den 1 juli 1994. Före detta datum gällde i stället att endast fordringar av sådana arbetstagare som själv jämte närstående ägde en väsentlig andel i företaget och dessutom hade ett väsentligt inflytande över dess verksamhet uteslöts från förmånsrätt.

text: I det EG-direktiv (

text: ; med ändrad lydelse genom direktiv

text: ) som är aktuellt i detta ärende föreskrivs att en arbetstagare har rätt till lönegarantimedel eller motsvarande i händelse av en arbetsgivares konkurs, om inte undantag har gjorts i en bilaga till direktivet.

text: I anslutningsfördraget förbehöll sig Sverige beträffande detta direktiv möjligheten att i fråga om rätten till ersättning undanta en anställd, eller en anställds efterlevande, som ensam eller tillsammans med nära anförvanter ägde en väsentlig andel av arbetsgivarens företag eller verksamhet och som hade ett betydande inflytande över verksamheten.

text: För att uppnå en bättre överensstämmelse med EG-direktivet och dess undantag ändrades den 1 juni 1997 bestämmelsen i

text: 12 § sjätte stycket

text: FRL om löneförmånsrätt för konkursgäldenären närstående. Enligt nu gällande lagstiftning utesluts den från lönegaranti som själv eller tillsammans med nära anförvanter senare än sex månader före konkursansökningen har ägt en väsentlig andel av företaget och som har haft ett betydande inflytande över dess verksamhet.

text: Staten skall utge skadestånd om en arbetstagare har nekats lönegaranti till följd av att Sverige inte har genomfört det ifrågavarande direktivet på ett riktigt sätt. Frågan är då om AA hade erhållit lönegaranti om den svenska lagstiftningen hade stämt överens med direktivet vid tidpunkten för konkursen. För att AA skulle ha varit helt utesluten från lönegaranti hade då krävts såväl att han ägde en väsentlig andel av företaget, som att han hade ett betydande inflytande över företagets verksamhet.

text: I ärendet står klart att AA hade ett betydande inflytande över bolagets verksamhet. Vad härefter angår frågan huruvida AA:s aktieinnehav utgjort väsentliga andelar i bolaget menar jag - i likhet med AA - att den frågan bör bedömas mot bakgrund av hur man tolkade begreppet väsentlig andel före den 1 juli 1994.

text: I ärendet är upplyst att AA ägde 20 procent av aktierna. Resterande 80 procent ägdes av fyra personer med vardera 20 procent. Vid sådana förhållanden kan det inte anses visat att AA ägt en väsentlig av företaget (jfr

text: NJA 1983 s. 713

text: ff). Han skall således tillerkännas skadestånd av staten för uteblivna lönegarantibelopp.

text: I det yrkade beloppet för innestående lön ingår övertidsersättning med 23 920 kr. AA har förklarat att övertidsersättningen nollställdes den 31 mars varje år. Detta får anses innebära att fordringarna på övertidsersättning förföll detta datum varje år. AA har vidare uppgett att någon "nollställning" av övertidsersättningen inte skedde den 31 mars 1996, vilket innebär att i det yrkade beloppet kan ingå övertidsersättning som belöper sig på tiden den 1 april 1995 - 19 juni 1996.

text: Enligt

text: 5 kap. 2 § andra stycket konkurslagen

text: får den som på i bestämmelsen närmare angivet sätt är närstående till gäldenären inte göra gällande fordran för längre tid tillbaka än ett år innan konkursansökan kom in till tingsrätten. I förevarande fall innebär det sagda att AA på grund av sin ställning i bolaget inte har rätt till lön och semesterersättning för tiden före den 19 juni 1995. AA har under hand uppgett sig vara införstådd med detta och överlåtit åt Justitiekanslern att beräkna ersättningens storlek.

text: Med utgångspunkt i de uppgifter som lämnats beräknar Justitiekanslern det löneanspråk som AA kunnat göra gällande till 45 950 kr, varav 19 796 kr avser övertidsersättning. Semesterersättningen bör beräknas till 31 864 kr.

text: Genom skadeståndet skall AA försättas i samma situation som om lönegaranti hade betalats till honom. Det betyder att det sammanlagda ersättningsbeloppet inte kan överstiga 100 000 kr eftersom lönegaranti inte kan betalas med högre belopp för varje arbetstagare (9 § LGL). Vidare skall bl.a. skatteavdrag göras avseende de ersättningar som betalas som lönegarantibelopp (

text: 24 § lönegarantilagen

text: Mot bakgrund av vad som nu anförts uppdrar Justitiekanslern åt Länsstyrelsen i Skåne län att betala ut ersättning till AA enligt följande.

text: 1) 45 950 kr avseende innestående lön för tiden den 31 mars - 19 juni 1996 jämte ränta därå enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 19 juni 1996 till dess betalning sker

text: samt

text: 2) 31 864 kr avseende semesterersättning för tiden den 19 juni 1995 - 19 juni 1996 jämte ränta därå enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 19 juli 1996 till dess betalning sker.

text: Det sammanlagda ersättningsbeloppet skall inte överstiga 100 000 kr.

text: Utbetalning skall verkställas i den ordning som gäller för lönegaranti i allmänhet. Som förutsättning för utbetalning gäller vidare att AA lämnar de upplysningar och fullgör de skyldigheter som länsstyrelsen kan föreskriva.

text: AA skall vidare erhålla 7 028 kr som ersättning för ombudskostnader i ärendet här. Utbetalningen av detta belopp skall ombesörjas av Justitiekanslern

text: Ärendet är därmed avslutat.


title: Yttrandefrihetskommitténs delbetänkande grundlagsskydd för digital bio och andra yttrandefrihetsrättsliga frågor (SOU 2009:14)

text: Justitiekanslern har beretts tillfälle att inkomma med yttrande över Yttrandefrihetskommitténs nämnda delbetänkande. Betänkandet föranleder följande synpunkter från Justitiekanslerns sida.

text: Förslaget till förtydligande av databasregeln

text: Yttrandefrihetskommittén föreslår att även redaktioner för stencilerade eller på liknande sätt mångfaldigade periodiska skrifter ska omfattas av automatiskt grundlagsskydd enligt databasregeln i

text: 1 kap. 9 §

text: YGL. För att åstadkomma detta föreslås att ordet ”tryckt” ska tas bort ur databasregelns första mening. Ändringen innebär att det klargörs att även redaktioner för stencilerade eller på liknande sätt mångfaldigade periodiska skrifter omfattas av det automatiska grundlagsskyddet enligt databasregeln. Samma förslag framfördes av Tryck- och yttrandefrihetsberedningen i betänkandet Ett nytt grundlagsskydd för tryck- och yttrandefriheten,

text: SOU 2006:96

text: del 1 s. 190 f. Justitiekanslern tillstyrkte i sitt remissyttrande förslaget i denna del. Även om man kan ställa sig frågan om det finns något påtagligt behov av den föreslagna regleringen anser sig Justitiekanslern också nu kunna tillstyrka förslaget.

text: Justitiekanslern vill för sin del emellertid framhålla att den föreslagna utvidgningen av databasregelns tillämpningsområde kan komma att ge upphov till vissa tillämpningsproblem. Skälet är främst att det många gånger kan vara problematiskt att göra bedömningen av om en periodisk skrift som inte är tryckt omfattas av TF eller inte. Detta uppmärksammades redan i samband med att den s.k. stencilregeln i

text: 1 kap. 5 §

text: TF infördes (jfr

text: prop. 1975/76:204 s. 135

text: Åtminstone i vissa situationer kan det vara svårt att fastställa om en icke tryckt skrift är mångfaldigad och/eller periodisk om inte något utgivningsbevis finns för skriften. En tillämpning av databasregeln för stenciltidningar av nu aktuellt slag innebär ju att man först måste granska om skriften har sådana ursprungsuppgifter som förutsätts för att stencilregeln ska vara tillämplig och om skriften har kommit ut eller är avsedd att komma ut med minst fyra nummer per år. Grundlagsskyddet för databasen är då bl.a. avhängigt frågan om de enligt TF föreskrivna ursprungsuppgifterna m.m. har angetts i stenciltidningen i enlighet med vad som föreskrivs i 1 kap. 5 § och om det finns någon utgivningsplan för skriften. Brister i detta hänseende gör att något grundlagsskydd för databasen inte föreligger. Det kan enligt Justitiekanslerns mening sättas i fråga om detta är en tillfredsställande ordning för meddelare och andra som medverkar till framställningar som tillhandahålls genom databasen när de inte själva kan avgöra om det finns ett grundlagsskydd för den bakomliggande stenciltidningen.

text: Grundlagsskydd för digital bio och annan offentlig uppspelning ur en databas

text: Yttrandefrihetskommittén föreslår att det i

text: 1 kap. 9 § första stycket

text: YGL införs en ny punkt 3 enligt vilken grundlagsskydd ges för digital bio och annan offentlig uppspelning ur en databas av det slag som anges i regelns första stycke.

text: Justitiekanslern har tidigare tillstyrkt att digital bio bör omfattas av YGL:s grundlagsskydd. Som Justitiekanslern ser det får det även godtas att annan offentlig uppspelning ur en databas kan komma att omfattas av skyddet, även om det framstår som oklart om det finns något behov av att utsträcka grundlagsskyddet även för sådana uppspelningar.

text: En konsekvens av att digital bio förs in under YGL:s tillämpningsområde är att undantaget från censurförbudet i

text: 1 kap. 3 § andra stycket

text: YGL måste utvidgas i enlighet med vad kommittén föreslår. En ytterligare följdändring bör då också vara att bestämmelsen i

text: 3 kap. 12 §

text: YGL andra stycket kompletteras. Genom bestämmelsen gäller utan hinder av grundlagen vad som föreskrivs i lag beträffande straff och särskild rättsverkan för den som bryter mot föreskrifter om granskning och godkännande av bl.a. filmer. Bestämmelsen bör rimligen innefatta även rörliga bilder som ingår i en offentlig uppspelning ur en sådan databas som avses i förslaget till

text: 1 kap. 9 §

text: YGL.

text: Brott mot repressalieförbudet

text: Frågan om disciplinansvar för kommunalanställda regleras i kollektivavtal och inte, som för statsanställda, i lag. Effekten av detta är att straffansvar för överträdelse av repressalieförbudet genom disciplinpåföljder kan inträda när det är fråga om statligt anställda men inte för de kommunalt anställda.

text: Utgångspunkten för kommitténs förslag är att skyddet för repressalier på grund av medverkan till en framställning i ett grundlagsskyddat medium ska vara detsamma för alla offentligt anställda. Kommittén föreslår därför att repressalieförbudet uttryckligen ska regleras genom en ny straffbestämmelse i TF respektive YGL. Justitiekanslern delar kommitténs uppfattning att en straffbestämmelse bör införas i grundlagarna.

text: Enligt kommitténs förslag till en bestämmelse om repressalieförbud i 3 kap. 4 § andra stycket gäller att ingen myndighet eller något annat allmänt organ får ingripa mot någon för att han eller hon i en tryckt skrift har brukat sin tryckfrihet eller medverkat till ett sådant bruk. En motsvarande bestämmelse

text: föreslås också bli införd i

text: 2 kap. 4 § andra stycket

text: YGL.

text: I författningskommentaren till den föreslagna straffbestämmelsen sägs att uttrycket ”ingripa mot” avser alla sådana negativa åtgärder som enligt gällande rätt är förbjudna. Som exempel på sådana negativa åtgärder nämns disciplinstraff, avsked, fråntagande av arbetsuppgift och utebliven löneförhöjning om åtgärden vidtas mot någon för att han eller hon i en tryckt skrift har brukat sin tryckfrihet eller medverkat till ett sådant bruk.

text: Den nya bestämmelsen sägs alltså inte innebära någon ändring i förhållande till gällande rätt i fråga om vilka åtgärder som ska anses utgöra förbjudna repressalier. Förslaget synes dock innebära en betydande utvidgning av det straffbara området. Det förutsätts å andra sidan att effekten ska kunna neutraliseras något genom att ringa fall inte ska föranleda straffansvar.

text: Yttrandefrihetskommittén anför att mindre allvarliga åtgärder ska vara straffria. Det kan t.ex., sägs det, röra sig om en kortvarig förflyttning från ett tjänsterum till ett annat eller fråntagande av viss beslutsbehörighet under några dagar. Som ringa fall ska också anses åtgärder i form av att en chef markerar missnöje genom mer eller mindre symboliska åtgärder, såsom ett nytt sätt att tilltala arbetstagaren eller att denne nonchaleras; i vart fall om handlingssättet är snabbt övergående. Justitiekanslern vill här, till skillnad från kommittén, sätta i fråga om sådana förfaranden över huvud taget innefattar ”ingripanden” och om de därför kan anses utgöra en otillåten åtgärd enligt repressalieförbudet.

text: Enligt Justitiekanslerns mening bör det straffbara området under alla förhållanden vara så pass klart avgränsat att det uppfyller rimligt ställda krav på förutsebarhet, vilket är särskilt viktigt vid införandet av ny straffrättslig

text: reglering. Det kan diskuteras om förslaget till de nya straffbestämmelserna uppfyller detta krav. Det straffbara området för brott mot repressalieförbudet skulle dessutom vinna i klarhet om det avgränsas till att gälla negativa konkreta åtgärder.

text: Traditionellt har innebörden av repressalieförbudet varit att myndigheter och personal hos myndigheter inte får vidta några för en enskild negativa tjänsteåtgärder på grund av den enskildes bruk av tryck- eller meddelarfriheten (se t.ex. JO 1975/76 s. 314 och 1987/88 s. 193 samt

text: SOU 1990:12 s. 63

text: ). Förbudet mot repressalier torde närmast ha tagit sikte på förhållandet mellan arbetsgivare och en underlydande. Vilken krets av personer som kan träffas av det nu föreslagna repressalieförbudet har inte närmare utvecklats av kommittén, men Justitiekanslern utgår från att åtgärden måste ha vidtagits av någon i chefsställning, eller av någon som har en överordnad ställning i förhållande till den som har utnyttjat sin meddelarfrihet. Det får dock förutsättas att man i det enskilda fallet får ta ställning till om den som har vidtagit en negativ åtgärd har en sådan ställning eller ett sådant uppdrag att denne kan sägas ha agerat för myndighetens eller det allmänna organets räkning (jfr

text: NJA 2001 s. 673

text: ). Frågan bör emellertid ägnas åtminstone viss uppmärksamhet under det fortsatta beredningsarbetet.


title: Remissyttrande över betänkandet Skyddet för den personliga integriteten - Bedömningar och förslag (SOU 2008:3)

text: Justitiekanslern har anmodats att yttra sig över de förslag som läggs fram i slutbetänkandet och får härmed anföra följande.

text: Kommittén har på ett mycket förtjänstfullt sätt bl.a. djupgående analyserat hur skyddet för den personliga integriteten bör stärkas. Jag instämmer i så gott som alla kommitténs bedömningar och konstaterar att dess arbete är ett gott bevis för att utredningar som ges ordentligt med tid och resurser kan uppnå en mycket hög kvalitet. Analysen är för det mesta utomordentlig och slutsatserna väl grundade. Kommittén har gått på djupet på ett sätt som numera tyvärr är ovanligt i utredningssammanhang. Därvid bör även betonas det mycket stora värde som kommitténs delbetänkande (

text: SOU 2007:22

text: ) måste tillmätas som en del i det beslutsunderlag som nu föreligger.

text: Kommittén visar på ett övertygande sätt att grundlagsskyddet för den personliga integriteten behöver förstärkas. Som kommittén anför finns det en kärna i den personliga integriteten som är av grundläggande betydelse som mänsklig rättighet och som inte bör kunna inskränkas på annat sätt än genom lag och inte utan en proportionalitetsbedömning. Det handlar om den kroppsliga integriteten, om tankar och förtrolig kommunikation och om rätten att själv avgöra om andra ska få del av känsliga privata uppgifter om t.ex. sjukdomar och sexualliv. Och det handlar om ett skydd för rätten att stänga om sig.

text: Det framstår som rimligt att grundlagsskyddet, i enlighet med kommitténs förslag, inriktas på övervakning och kartläggning som sker utan samtycke. Jag tillstyrker därför förslaget till nya bestämmelser i

text: 2 kap. 3 § andra stycket

text: och

text: 6 § andra stycket

text: regeringsformen

text: . Möjligen kan orden ”i hemlighet” i 6 § slopas eftersom detta fall torde täckas av det följande rekvisitet ”utan samtycke”.

text: Även kommitténs argumentation för en bestämmelse med förbud mot olovlig fotografering är övertygande. Jag instämmer i att det är lämpligt att en sådan bestämmelse avgränsas på så sätt att den bara gäller på platser där allmänheten inte har insyn. Likaså instämmer jag i att det måste finnas en ”försvarlighetsventil”. Däremot är jag skeptisk till kommitténs slutsats att spridning av olovligt tagna bilder bör lämnas straffri. En rimlig utgångspunkt för en nykriminalisering är att den bör omfatta enbart förfaranden som bedöms straffvärda men också te sig logisk och konsekvent. Det är inte bra om ett visst agerande är straffbart samtidigt som ett annat närliggande agerande, som ter sig minst lika straffvärt, går fritt. Antag att det blir straffbart att fotografera en kvinna som solar i sin trädgård. Om fotografen inte kan spåras kommer det nog att te sig egendomligt om inte den som köper bilden och lägger ut den på internet – kanske i ett kränkande sammanhang – drabbas av någon form av sanktion.

text: I denna del vill jag påpeka att jag i annat sammanhang har fört fram att det finns behov av en mer generell bestämmelse som tar sikte på en rätt till skadestånd vid grova kränkningar av en persons privatliv (se betänkandet s. 253 och s. 317). Kommittén har ställt sig avvisande till en sådan bestämmelse (avsnitt 7.1.3.5). Det har visserligen skett utan argument med någon egentlig tyngd. Vad som anförs är huvudsakligen att bestämmelsen på grund av bristen på precision skulle skapa problem i tillämpningen, att den skulle kunna lägga en hämsko på arbetet med att ta fram skyddsbestämmelser som är specifikt anpassade för områden där de behövs samt att ”det torde vara svårt att få allmän acceptans för en sådan utvidgning av det förbjudna området, i synnerhet om ett förslag i den riktningen uppfattas som en inskränkning av yttrandefriheten”. Av någon anledning nämner inte kommittén i detta sammanhang det krav på ett generellt skydd för privatlivet som finns i

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: Frågan om hur skyddet mot grova kränkningar av den personliga integriteten bör utformas kommer emellertid att övervägas ytterligare inom ramen för Yttrandefrihetskommitténs arbete (se tilläggsdirektiven till kommittén,

text: dir. 2008:42

text: ). Jag avstår bl.a. därför från att nu ange någon ytterligare synpunkt i denna fråga.

text: Jag tillstyrker kommitténs förslag att Datainspektionen ska omvandlas till en allmän integritetsskyddsmyndighet. Inspektionen borde kanske då också ta över det integritetsskyddsansvar som Justitiekanslern har i dag enligt lagen om allmän kameraövervakning. Justitiekanslern ska ta tillvara integritetsskyddsintressena genom att i de fall det bedöms motiverat överklaga länsstyrelsernas beslut att tillåta övervakning (29 §). Detta är en udda uppgift för Justitiekanslern även om myndigheten tilläggs ett liknande ansvar i

text: inkassolagen

text: 19 §

text: ) resp.

text: kreditupplysningslagen

text: 23 §

text: ). Uppgiften att överklaga enligt lagen om allmän kameraövervakning är utan tvivel mycket viktig, men det mest rationella vore nog om den sköttes av en ”integritetsskyddsmyndighet”. När det gäller

text: inkassolagen

text: och

text: kreditupplysningslagen

text: torde den överklagandemöjlighet som Justitiekanslern har kunna slopas. Den utnyttjas i praktiken aldrig, mycket just därför att överklagandemöjligheten avser Datainspektionens beslut och att den myndigheten själv tar ett ordentligt ansvar för integritetsskyddet.

text: I övrigt avstår jag från att anlägga några synpunkter på det utmärkta slutbetänkandet från Integritetsskyddskommittén.


title: Betänkandet (SOU 2003:41) Förstärkt granskning av polis och åklagare

text: Justitiekanslern har genom en remiss den 27 maj 2003 (Ju2003-4282-PO) anmodats att avge yttrande över betänkandet. Justitiekanslern får med anledning härav anföra följande.

text: Kommittén har under sin utredning identifierat vissa brister vad gäller den ordinära tillsynen av polis- och åklagarväsendet. Kommittén föreslår att dessa brister åtgärdas inom ramen för den befintliga organisationen och avvisar tanken på att man skulle inrätta ett särskilt tillsynsorgan.

text: Frågan om ett särskilt tillsynsorgan är inte lätt. Det är uppenbarligen utomordentligt viktigt att polis- och åklagarverksamheten fungerar oklanderligt, att insynen i den är effektiv och att verksamheten åtnjuter ett stort förtroende från allmänheten. Särskilt från förtroendesynpunkt kan goda argument anföras till stöd för ett särskilt tillsynsorgan, som i så fall också kunde anförtros utredningar av brott som polismän misstänks för (jfr nedan). Utredningen tycks något lättvindigt ha gått förbi frågan om fördelarna med ett särskilt organ.

text: Skälen emot är emellertid också vägande (s. 185 i betänkandet) och vid en samlad avvägning lutar Justitiekanslern närmast åt att dessa väger tyngst. Det innebär att något särskilt organ enligt Justitiekanslerns mening inte bör inrättas. Den reservationen bör dock göras att utredningen knappast kan sägas ha tillhandahållit ett särskilt gott underlag för beslut i denna fråga.

text: De åtgärder som föreslås för att rätta till de brister som kommit i dagen verkar bra och ändamålsenliga.

text: Det bör anmärkas att den kontroll som kan utövas av en myndighets ledningsorgan knappast bör betecknas som "tillsyn" i egentlig mening.

text: Utredningen av brott av polismän

text: Frågan om hur utredningar bör bedrivas när anställda inom polisväsendet misstänks för att ha begått brott i tjänsten har diskuterats vid åtskilliga tillfällen tidigare. Problemet är och har varit att utredningarna - låt vara att åklagare alltid inträder som förundersökningsledare - i brist på annan kompetent utredningspersonal sköts av polismän. Att poliser utreder brott även då dessa misstänks ha begåtts av kollegor har med rätt eller orätt uppfattats som kontroversiellt och har inte ansetts garantera det förtroende hos allmänheten som bör omgärda denna viktiga verksamhet.

text: Kommittén har åter undersökt frågan och kommit fram till att utredningsverksamheten vad avser brott av polisanställda generellt sett inte uppvisar några brister. För att ändå höja allmänhetens förtroende för verksamheten har kommittén övervägt om utredningsverksamheten kunde läggas på ett från polisen fristående organ, varvid den norska modellen (SEFO-modellen) tilldragit sig särskilt intresse.

text: Även i Norge sköts emellertid utredningarna rent faktiskt av polismän (i brist på andra tänkbara kompetenta kandidater). Den omständigheten att företrädare för andra yrkesgrupper än polis och åklagare, t.ex. domare och advokater, deltar i utredningsorganets verksamhet är med en sådan ordning kanske inte tillräckligt för att undanröja riskerna för ett bristande förtroende för utredningarna hos allmänheten. De norska erfarenheterna tycks peka i den riktningen.

text: Att under sådana omständigheter införa ett liknande organ i Sverige bör nog, som kommittén har funnit, inte komma i fråga. Och de två andra alternativ som utredningen övervägt (Ekobrottsmyndighetsmodellen resp. Domstolsprövningsmodellen) tycks inte ha sådana fördelar att de med beaktande av de invändningar som kan resas mot dem är värda att prövas vidare.

text: Kvar står då att inom ramen för den bestående ordningen söka finna vägar som stärker allmänhetens förtroende för utredningsverksamheten. Vad utredningen har föreslagit i fråga om ökad lekmannainsyn, snabbare handläggningstider, förbättrade informationsinsatser m.m. torde vara sådana åtgärder som kan leda till det eftersträvade målet. Jag tillstyrker alltså vad kommittén har föreslagit också i den här delen.

text: Utredningar av brott i tjänsten som begås av åklagare

text: RÅ:s uppgifter som arbetsgivare inom åklagarväsendet har ansetts kunna komma i konflikt med dennes uppgift att besluta om förundersökning och att väcka och utföra åtal mot åklagare i sådana fall då dessa misstänks ha begått brott i tjänsten. Uppgiften föreslås därför bli överflyttad på Justitiekanslern, som redan i dag har möjlighet att som ett led i sina extraordinära tillsynsuppgifter vidta sådana åtgärder. Justitiekanslern har ju också sedan tidigare uppgifter som särskild åklagare inom tryck- och yttrandefrihetsområdet.

text: Jag har tidigare vid kontakter under hand med kommittén förklarat mig positiv till att den reguljära uppgiften som åklagare i sådana fall då allmän åklagare misstänks för brott i tjänsten flyttas över till Justitiekanslern. Jag står naturligtvis fast vid detta. Man bör dock vara medveten om att principiella invändningar kan komma att resas mot förslaget om att överföra uppgiften hit. Jag kan peka på några sådana tänkbara invändningar.

text: Principiella frågor

text: Det kan hävdas att det ter sig mindre lämpligt att ett organ som Justitiekanslern med extraordinära uppgifter inom tillsynsområdet tilldelas ordinära uppgifter som på sikt kan förändra ämbetets karaktär till att bli en sedvanlig förvaltningsmyndighet under regeringen. Omfattande ordinära uppgifter för Justitiekanslern minskar dennes möjligheter att vid sidan av JO kunna verka som ett extraordinärt organ med syfte att vara ett yttersta värn för den enskildes rättssäkerhet. Den nu aktuella uppgiften lär dock inte i sig vara av sådan omfattning att den innebär ett problem.

text: En annan principiell invändning kan vara denna: I dag skall en anmälan mot t.ex. en kammaråklagare eller en chefsåklagare för brott i tjänsten prövas av överåklagare (se 4 §

text: RÅFS 1996:01

text: ). Om fråga uppkommer om att inleda förundersökning skall anmälan överlämnas till Riksåklagaren. Skulle överåklagaren finna att förundersökning inte är aktuell och att ärendet därför inte skall överlämnas torde detta beslut kunna prövas inom ramen för det inom åklagarväsendet tillämpade överprövningsinstitutet. Frågan om att inleda förundersökning eller inte kan alltså komma att bedömas på två nivåer inom åklagarväsendet. Om däremot Justitiekanslern anförtros åklagaruppgiften blir han den ende person som bedömer om förundersökning skall inledas eller inte och först sedan en sållning skett av de fall som han blir satt i tillfälle att bedöma; jag återkommer strax med några mer detaljerade synpunkter på denna sållning och dess betydelse.

text: Verksamheten med beslut om förundersökning och väckande av åtal kommer också att undandra sig den tillsyn som i dag kan utövas av Riksdagens ombudsmän (JO) såväl vad gäller överåklagarnas som Riksåklagarens handläggning av hithörande frågor. Justitiekanslern är ju för sin del inte underkastad tillsyn av riksdagens tillsynsorgan (jfr

text: 2 § 5. lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän). JO har dock självklart kvar sin egen extraordinära åtalsrätt, men området för hans tillsyn beskärs rent faktiskt inom ett för medborgarnas rättssäkerhet viktigt område.

text: Även om betydelsen av de nu framförda synpunkterna inte skall överdrivas tycker jag att de har en sådan vikt att jag har ansett mig böra föra fram dem, då de får anses vara värda en diskussion inom ramen för det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Sållning av anmälningar hos överåklagaren

text: En fråga som också bör uppmärksammas under det fortsatta lagstiftningsarbetet är huruvida det är en lämplig ordning att en sållning av antalet anmälningar om brott av åklagare först skall göras av en instans utanför Justitiekanslern, nämligen hos en överåklagare. Också detta kan naturligtvis bli föremål för principiella invändningar.

text: Av kommitténs motiv (sid. 197 - 199) framgår att sållningen syftar till att befria Justitiekanslern från en prövning av sådana anmälningar som inte bedöms ha något fog för sig och att därmed minska resursbehovet hos JK (det tycks i dag totalt röra sig om ca 150 anmälningar per år). Överprövningsinstitutet anges också som ett skäl att behålla en granskning av anmälningarna hos överklagaren. En anmälan kan ju avse, dels en anmälan om brott av en åklagare, dels en begäran om överprövning av dennes beslut i någon fråga.

text: En sak som inte uttryckligen berörs av kommittén är om en överåklagares beslut att inte lämna över ett ärende till Justitiekanslern skall kunna bli föremål för överprövning och ändring av Riksåklagaren, så att anmälan likväl överlämnas hit. Ytterligare en annan fråga är om den enskilde vars anmälan mot en åklagare inte bedömts vara av den karaktären att den borde överlämnas hit kan vända sig direkt till Justitiekanslern och begära att denne - inom ramen för sina extraordinära åklagaruppgifter - skall pröva om anmälan skall föranleda att förundersökning inleds.

text: Det kan te sig egendomligt att RÅ överprövningsvägen skall avgöra om en anmälan skall överlämnas till JK eller inte. Man bör också vara klar över att det genom Justitiekanslerns uppgifter inom ramen för den extraordinära tillsynen finns en "gräddfil" för sådana enskilda som inte nöjer sig med överåklagarens sållningsbeslut att inte överlämna anmälan hit. Dessa är ju oförhindrade att själva vända sig direkt till Justitiekanslern med en anmälan.

text: Om antalet anmälningar som sållas bort hos överåklagaren inte är så stort och en del av de bortsållade ärendena ändå hamnar här efter överprövning hos RÅ, eller därför att den enskilde vänder sig direkt hit, kan det med visst fog hävdas att det inte är så mycket vunnet med sållningsverksamheten. Alternativet vore då att alla anmälningar överlämnades hit direkt. Mot den lösningen talar å andra sidan att det kan bli ett problem att här handlägga sådana anmälningar som också innefattar en begäran om överprövning av den anmälde åklagarens beslut. Denna uppgift ankommer ju på överåklagaren och frågan är då i vilket skede anmälan skall överlämnas dit. Ofta torde väl överåklagarens beslut i överprövningsfrågan kunna vara till ledning för Justitiekanslerns bedömning av om något fel begåtts och om förundersökning bör inledas. Justitiekanslern skulle alltså ha att för sin del överlämna vissa anmälningar till överåklagaren som, sedan överprövningen var gjord, skulle ha att lämna tillbaka anmälningen hit för ett ställningstagande i förundersökningsfrågan. Det ter sig inte heller som en lyckad ordning, varför kommitténs förslag kanske ändå bör godtas. Frågan om sållningen är som sagt av principiell vikt och rymmer som jag har försökt peka på även en del praktiska problem som man behöver fundera noga över innan man bestämmer sig slutligt.

text: Justitiekanslerns praxisskapande verksamhet

text: Kommittén uttalar att det får ankomma på Justitiekanslern att verka för att en enhetlig praxis skapas såvitt avser frågorna om i vilka fall förundersökning inleds och åtal väcks samt att sprida information om denna praxis till åklagarväsendet. Vidare uttalas att Justitiekanslern har att verka för att en enhetlig praxis skapas såvitt avser frågan om i vilka fall ett ärende skall överlämnas till Justitiekanslern för prövning av om förundersökning skall inledas.

text: Om man stannar för lösningen att överåklagaren (i ett annat distrikt än där den anmälde åklagaren tjänstgör) skall göra en första sållning av de anmälningar som skall överlämnas till Justitiekanslern bör noteras att Justitiekanslern inte ensam förfogar över möjligheterna att skapa en sådan enhetlig praxis som efterlyses av kommittén och som i och för sig är önskvärd att åstadkomma. Åtminstone i ett inledningsskede tycks i stället överåklagarna själva helt förfoga över vilka fall som kommer att underställas Justitiekanslern. Beträffande de fall som sållas bort har Justitiekanslern inget eget inflytande. En enhetlig praxis tycks därför kunna skapas först på någon sikt och endast i nära samråd med berörda överåklagare. Det gäller då att finna lämpliga former för detta samråd, kanske vid sådana möten mellan överåklagarna som i dag regelbundet anordnas av Riksåklagaren och vid vilka också Justitiekanslern skulle kunna delta.

text: Problemet bör naturligtvis inte överdrivas. Man får utgå från att överåklagarna i praktiken sållar bort bara sådana fall där utgången är given.

text: Författningstexten

text: Justitiekanslerns nya uppgift som ordinarie åklagare i sådana fall då allmän åklagare misstänks ha begått brott i tjänsten kommer till uttryck i ett nytt andra stycke till

text: 5 § lagen (1975:1339)

text: om justitiekanslerns tillsyn (tillsynslagen).

text: Någon hänvisning till denna regel görs emellertid inte i förslaget till

text: 1 § förordningen (1989:847)

text: med instruktion för Riksåklagaren. Där sägs fortsatt att Riksåklagaren för talan i mål om brott som hör under allmänt åtal, dock inte i mål om brott i tjänsten i vissa uppräknade undantagsfall. Allmän åklagare tycks böra nämnas bland undantagen eftersom RÅ om förslaget går igenom inte längre avses föra talan mot sådan åklagare (jfr s. 209 i motivtexten).

text: Ekonomiska konsekvenser

text: Att döma av de statistiska uppgifter som presenteras av kommittén (s. 132 - 133) kan den nya uppgiften för Justitiekanslern inte väntas bli alltför omfattande, i varje fall inte om sållningsinstitutet hos överåklagarna skall bibehållas inom ramen för den nya ordningen. Under åren 1999 - 2001 har Riksåklagaren i motsvarande situation och på grundval av dit överlämnade anmälningar beslutat om att inleda förundersökning i 14, 15 resp. 21 fall.

text: Om uppgiften flyttas över hit, kommer detta likväl att ställa krav på ökade resurser här även om Justitiekanslern får ta hjälp av polis och vanliga åklagare med de förundersökningar som han beslutar om. Sannolikt bör en erfaren åklagare mer permanent knytas som föredragande till verksamheten här. En sådan åklagare skulle också kunna vara av stort värde för Justitiekanslerns uppgift att beivra brott inom tryck- och yttrandefrihetsområdet. Jag förutsätter att detta behov kommer att beaktas då anslagsmedel beräknas för Justitiekanslerns verksamhet.

text: Justitiekanslern har i övrigt inga särskilda synpunkter på de remitterade förslagen.