title: Kritik mot Polismyndigheten i Skåne för underlåtenhet att informera en polisman om att en arbetsrättslig utredning mot honom var nedlagd

text: Anmälan

text: I en anmälan framförde polismannen AA klagomål mot Polismyndigheten i Skåne för handläggningen av arbetsrättslig utredning mot honom. Han anförde bl.a. att han fått vänta cirka två och ett halvt år innan han fått besked om att utredningen var nedlagd och detta först efter att han själv varit i kontakt med flera personer inom polismyndigheten. Han blev även ifrågasatt när han ville ta del av handlingarna i ärendet.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärende ALM 793-8672/05 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. Den 6 juni 2005 blev AA och en kollega anmälda för tjänstefel efter ett ingripande på en restaurang. Den 9 juni beslutade chefsåklagaren BB (Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål) att förundersökning inte skulle inledas. Polismyndigheten beslutade den 6 juli att inleda en arbetsrättslig utredning för att utröna om grund fanns för inledande av ett disciplinärt förfarande. AA hördes den 25 juli vid polisens internutredningsgrupp i Malmö. Den 20 januari 2006 beslutade polisintendenten CC efter prövning, enligt

text: 14 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning, att det inte fanns grund för att inleda ett disciplinärt förfarande varvid ärendet avslutades. I beslutet noterades att det ålåg huvudenhetschefen att tillse att berörda underrättades om beslutet.

text: Av ingivna handlingar från AA framgick följande. Den 18 juni 2007 skickade han ett mejl till juristen DD via polisens interna mejlsystem och frågade om utredningen var klar och angav att han – om den var avslutad – önskade ta del av den. Han fick via automatsvar följande besked från DD: ”Jag är på semester och återkommer tisdagen den 3 juli. Mina mail öppnas av EE”. Den 14 maj 2008 skickade han en påminnelse till DD och fick svar den 3 juni att hon skulle kontrollera vad som hänt och att han skulle få besked. AA blev, enligt egen uppgift, några dagar senare, uppringd av en kvinna som gav besked att utredningen hade lagts ned redan den 20 januari 2006.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren FF) kom in med ett remissvar.

text: Polismyndigheten anförde i sitt yttrande bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: AA anmäldes tillsammans med en kollega den 6 juni 2005 för tjänstefel i samband med ett ingripande i ett misshandelsärende samma dag. Chefsåklagare BB beslutade den 9 juni 2005 att inte inleda förundersökning då det inte fanns anledning anta att brott som hör under allmänt åtal förövats. Den 6 juli 2005 beslutade polismyndigheten att inleda en arbetsrättslig utredning för att utröna om det fanns grund för inledande av ett disciplinärt förfarande. Den 20 januari 2006 beslutade polismyndigheten vid prövning enligt

text: 14 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning att det inte framkommit att AA begått någon tjänsteförseelse genom att åsidosätta sina skyldigheter i anställningen. Vidare angavs i beslutet att det därför inte fanns grund för att inleda ett disciplinärt förfarande och att ärendet inte skulle föranleda vidare åtgärd. Ytterligare framgick att huvudenhetschef skulle tillse att berörda skulle underrättas om beslutet. AA har i sin anmälan uppgett bl. a. följande. Den 18 juli 2005 fick han reda på att åklagaren lagt ned förundersökningen men att polismyndigheten startat en arbetsrättslig utredning mot honom. Ett förhör med honom genomfördes hos internutredningsgruppen den 25 juli 2005. I augusti 2005 ringde han upp juristen DD vid länspolismästarens stab för att informera sig om utredningen. DD hänvisade då till att han skulle få information om ärendegången av sin närmsta chef. Den 18 juni 2007 e-postade han till DD via polisens interna e-postsystem då han ännu inte fått veta vad som hänt i utredningen. Via e-post kom svaret att DD var på semester men att hennes e-post öppnades av juristen EE. Därefter hörde han ingenting. Den 14 maj 2008 sände han en påminnelse till DD om att han fortfarande inte fått veta vad som händer i utredningen. Den 3 juni 2008 fick han svaret att hon skulle kontrollera vad som hänt och att han skulle få ett besked. Några dagar därefter blev han uppringd av en kvinna som informerade om att utredningen lades ned den 20 januari 2006. Därvid framlade han sina synpunkter på denna ärendehantering. Någon gång under tiden augusti 2005 - mars 2007 frågade han både sin närmaste chef kommissarien GG och chefen för närpolissektionen HH om de visste något om ärendet men erhöll negativa besked. När han i juni 2008 ville få ut handlingarna i nu ifrågavarande ärende blev han ifrågasatt varför han ville ha ut handlingarna både av dokumentenheten och av juristen JJ. Avseende vem som på polisområdeschefens uppdrag hade att underrätta AA om beslutet i disciplinärendet har polisintendenten KK, Polisområde Malmö, uppgett bl.a. följande. Rutinerna vid den tidpunkt då AA rätteligen borde ha blivit underrättad var sådana att områdeschefen uppdrog åt vederbörande sektionschef att svara för att ifrågavarande arbetstagare blev underrättad. Sektions-chefen kunde dock vidaredelegera uppgiften till arbetstagarens närmaste chef. Några rutiner för redovisning eller återrapportering fanns inte vid denna tid. Någon dokumentation som styrker att AA blivit underrättad har inte kunnat åter-finnas. Sedan ett halvår tillbaka tillämpas i Polisområde Malmö den rutinen att den som meddelat underrättelsen gör en tjänsteanteckning på beslutsdokumentet som därefter förvaras i ärendeakten. Möjligen bör rutinen kompletteras med en föreskrift om att genomförd underrättelse ska skrivas in i informationsrutan i diariet. Angående AA sökande efter information avseende den arbetsrättsliga utredningen mot honom och den kontakt han i sammanhanget hade med juristen DD har hon uppgett bl. a. följande. Hon var föredragande i aktuell utredning och inför beslutet. Utredningen pågick till dess den avslutades den 20 januari 2006. Dessförinnan kunde något besked inte ges till AA. Normal rutin vid arbetsrättslig utredning är att då denna inleds överlämnas ärendet till intern-utredningsgruppen för samtal med berörda personer efter direktiv från den beslutande i ärendet. Efter det att samtal

text: genomförts återsänds utredningen till föredragande i ärendet. I vissa fall kan komplettering bli aktuell. Därefter fattas beslut om huruvida ärendet ska avslutas eller föredras för länspolismästaren för ett eventuellt beslut att ärendet ska underställas personalansvarsnämnden för prövning. Någon kontakt med berörda personer förutom samtalen vid internutredningsgruppen förekommer inte om inte den berörde själv tar en kontakt. Om en arbetsrättslig utredning avslutas fattas beslut om detta och om det finns berörda personer i ärendet framgår av beslutet att huvudenhetschef får i uppdrag att se till att dessa underrättas om beslutet. Det aktuella beslutet innehöll ett sådant uppdrag till berörd huvudenhetschef. Sommaren 2007 var hon ledig under några månader på grund av semester och föräldraledighet. Hennes externa e-post öppnades av hennes ersättare EE. Därigenom säkerställdes att eventuell diarieföring av inkommande post utfördes. På hennes interna e-post fanns ett meddelande att hon hade semester och att en ersättare fanns. AA hade skickat sitt meddelande via intern e-post. När AA i maj 2008 kontaktade henne genomgick hon en utbildning. Hon såg till att AA fick besked i ärendet genom ersättaren EE. Hade AA begärt det skriftliga beslutet och inte bara muntliga besked hade begäran diarieförts och han hade fått beslutet hemskickat. DD har underhand uppgett att hon inte kan erinra sig den telefonkontakt i augusti 2005 som AA påstår att han haft med henne samt att hon under sin utbildning våren 2008 i sin interna e-post korg hade ett meddelande om att hon beträffande frågor som berörde Rättssekretariatet hade EE som ersättare. Beträffande de åtgärder som juristen EE vidtagit med anledning av en fråga från AA som sändes till DD sommaren 2007 och därefter ånyo sommaren 2008 har EE uppgett bl. a. följande. När DD var ledig sommaren 2007 kontrollerades DD:s interna e-postsystem (GroupWise) av EE. Den som sände e-brev till DD informerades om att EE skulle ersätta henne. Exakt hur svarsmeddelandet var formulerat minns hon inte. Angivna meddelande skickades endast internt och det var därför som hon kontrollerade DD:s e-post för att säkerställa att extern e-post som skulle diarieföras registrerades i diariet. Den som internt hade sänt e-brev till DD och önskade svar på en fråga kunde vända sig direkt till henne. Hon minns inte om hon läste AA:s e-brev sommaren 2007 eller om hon hade någon kontakt med honom. DD kontaktade under juni 2008 henne och berättade att AA hade hört av sig eftersom han inte fått besked om utgången i ett disciplinärende. DD bad henne kontrollera utgången och meddela AA. Hon kan inte erinra sig om hon kontaktade AA eller om det var han som kontaktade henne. De samtalade i telefon under juni månad. Hon minns att hon kontrollerade utgången av disciplinärendet i A-diariet och meddelade AA vad som framkommit i diariet. Denne frågade också om hennes synpunkt på tidsutdräkten för honom att få besked. Hon kan erinra sig att hon sa att hon tyckte att det tagit för lång tid och att han borde ha fått besked via sin huvudenhet. AA lämnades också besked om att hon inte hade ärendet hos sig och därför inte kunde berätta för honom exakt vad som stod i ärendet eller i besluten. Hon tror att hon informerade honom om att han kunde begära att få en kopia av ärendet och att han kunde få det efter sedvanlig sekretessprövning. Vad avser AA:s ifrågasättande av frågor från dokumentenheten och juristen JJ i samband med att han begärde ut handlingarna i ärendet kan följande konstateras. Vad avser dokumentenheten kan företrädare för enheten inte erinra sig kontakten med AA. Av myndighetens diarium kan utläsas att AA den 25 juni 2008 begärt att få ta del av samtliga handlingar i ärende ALM 793-8672/05. Hans begäran har registrerats och erhållit ärendenummer AA 187-23619/08. Juristen JJ antecknades som handläggare. JJ har uppgett bl.a. följande. Hon har som handläggare och beslutsfattare i ärendet den 27 juni 2008 med stöd av

text: 7 kap. 11 § tredje stycket

text: och

text: 9 kap. 17 §

text: sekretesslagen (1980:100)

text: beslutat att lämna ut de begärda handlingarna. Hon kan inte erinra sig hanteringen av det enskilda ärendet. Vid handläggning av ärenden om begäran att få ut handlingar efterfrågar hon syftet med att få ut handlingarna enbart i de fall hon anser att upplysningen behövs för att kunna göra den nödvändiga sekretessprövningen. Hon stöder sig härvid på

text: 2 kap. 14 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: som anger att myndighet inte, på grund av att någon begär att få ta del av allmän handling, får efterforska vem han är eller vilket syfte han har

text: med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut. Mot den bakgrunden antar JJ att hon kan ha ställt en förfrågan till AA.

text: Bedömning

text: Vad avser underrättelse till berörd personal av beslut i disciplinärende åläggs regelmässigt i besluten åt huvudenhetschefen att tillse att en sådan underrättelse sker. I det aktuella ärendet är det klarlagt dels att huvudenhetschefen i Polisområde Malmö ålades att underrätta berörda om beslutet att ärendet avskrivits, dels att akten med beslut överfördes till polisområdet. Polismyndigheten kan dock konstatera att det inte går att klarlägga om AA faktiskt underrättades år 2006 om att aktuellt ärende lagts ner. I brist på dokumentation från den tidpunkten är det rimligt att utgå ifrån att AA inte har underrättats om det slutliga beslutet, vilket han självfallet borde ha blivit. Vid den tiden fanns inte några rutiner för kontroll eller uppföljning att underrättelse har kommit berörd person till del, men sedan början av 2009 har det i myndigheten införts rutiner för uppföljning som säkerställer att berörd person underrättats. Motsvarande rutiner har redan dessförinnan införts lokalt i vissa polisområden som t.ex. Polisområde Malmö. Genom uppföljningskrav anser myndigheten att liknande fel i framtiden ska kunna undvikas. Vad gäller myndigheternas serviceskyldighet finns bestämmelser i bl.a.

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Av angivna lagrum framgår att varje myndighet ska lämna upplysningar, vägledning, råd och annan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Vidare framgår att hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Det framgår också att frågor från enskilda ska besvaras så snart som möjligt. AA har gjort gällande han i augusti 2005 telefonledes kontaktade DD vid länspolismästarens stab för att höra sig för om ärendets handläggning och att han då erhöll beskedet att han skulle komma att underrättas om ärendegången av sin närmsta chef. DD kan i efterhand inte erinra sig den angivna kontakten med AA. Däremot står det klart att AA i juni 2007 i ett e-brev till DD via polisens interna epostsystem (GroupWise) förfrågat sig om ärendets gång. Det är vidare utrett att DD var ledig vid den tidpunkten, varvid det sändes ett automatiskt e-postsvar till AA med meddelande att DD hade semester och att juristen EE var hennes ersättare. AA kontaktade inte EE vid den tiden. Däremot e-postade AA internt igen den 14 maj 2008 till DD. Inte heller vid det tillfället var DD i sin ordinarie tjänst på grund av en längre utbildning. När hon senare öppnade sina interna e-post gav honden 3 juni 2008 AA svaret att hon skulle kontrollera vad som hänt. Några dagar senare blev han uppringd och informerad om att utredningen lagts ned den 20 januari 2006. Polismyndigheten kan inte finna att DD eller EE har eftersatt den lagstadgade serviceskyldigheten vad gäller att besvara de av AA via myndighetens interna epostsystem ställda frågorna. AA kunde, när han i juni 2007 i det automatiska epostmeddelandet erhöll besked att EE svarade för DD, ha kontaktat EE som då kunnat ge honom de besked han efterfrågade. När det gäller rätten att ta del av allmänna handlingar konstaterar myndigheten att det i

text: stadgas att en myndighet får inte på grund av att någon begär att få taga del av allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut. AA har gjort gällande att när han begärde att få ut handlingarna i disciplin-ärendet så ställdes frågor kring varför han vill få ut handlingarna. Det har inte gått att klarlägga exakt vilka frågor som ställdes men det kan vara riktigt att det ställdes frågor kring syftet med begäran. Bakgrunden till frågorna kan ha varit att hans begäran avsåg handlingar i ett disciplinärende som även behandlade annan anställd. Frågor kan då, med stöd av

text: , behövas ställas för att klarlägga syftet med begäran för att kunna pröva om hinder enligt

text: sekretesslagen

text: förelåg mot ett utlämnande av handlingarna. Myndigheten kan utifrån vad som är

text: klarlagt och mot bakgrund av angivna förutsättningar inte finna att handläggaren JJ förfarit felaktigt. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att den aktuella arbetsrättsliga utredningen avslutades den 20 januari 2006 och att det i beslutet särskilt angavs att det ålåg huvudenhetschefen att se till att berörda underrättades om beslutet. I sin anmälan hit har AA dock uppgett att han inte fick reda på detta förrän cirka två och ett halvt år senare.

text: Polismyndigheten har i sitt remissvar till JO angett att det inte har gått att klarlägga om AA underrättades år 2006 om beslutet men att det i brist på dokumentation är rimligt att utgå från att så inte skedde. Jag är något förvånad över att polismyndigheten i sitt yttrande ger uttryck för viss misstro mot AA Varför skulle han skicka två mejl till DD lång tid efter att utredningen lades ned och fråga vad som hade hänt om han redan hade blivit informerad om utgången? Jag har för egen del inte någon anledning att betvivla AA:s uppgift om att han inte blev underrättad om beslutet, vilket han givetvis borde ha blivit redan i januari 2006.

text: Att vara föremål för en arbetsrättslig utredning innebär självfallet för den berörde oftast en tid av anspänning och oro, och det ankommer naturligtvis inte på denne att själv söka efter beslutet i ärendet. Följaktligen är det polismyndighetens skyldighet att ha sådana rutiner som säkerställer att berörda personer informeras om beslut som det nu aktuella och att en sådan underrättelse också dokumenteras i akten. Jag noterar att myndigheten har infört nya rutiner beträffande uppföljning av underrättelser om beslut.

text: Det är sedan också anmärkningsvärt att polismyndigheten, beträffande AA:s mejl den 18 juni 2007, i remissvaret i princip endast uppgett att han kunde ha kontaktat EE när han fick reda på att DD var på semester och således inte ens nu i efterhand gett uttryck för någon självkritik i fråga om att AA:s mejlförfrågan lämnades obesvarad. I sitt mejl frågade AA uttryckligen om utredningen var klar och begärde att få ta del av den. Denna förfrågan borde naturligtvis ha besvarats antingen av EE som enligt det automatiska brevsvaret öppnade DD:s mejl under hennes semester, någon annan kollega eller åtminstone av DD själv när hon återkom från semestern. Först när AA skickade en påminnelse till DD knappt ett år senare fick han efter några veckor besked om att hon skulle undersöka saken och återkomma. Några dagar därefter underrättades AA om att utredningen var avslutad. – Enligt min mening har man från juristernas sida brustit i sin hantering av saken genom att inte redan under sommaren 2007 besvara AA:s förfrågan.

text: Polismyndigheten förtjänar kritik för det inträffade.

text: Det kan slutligen nämnas att jag inte finner tillräcklig anledning att kommentera polismyndighetens handläggning av AA:s begäran om utlämnande av handlingarna i ärendet.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Grundläggande fri- och rättigheter
JO-inspektion
Sjukvård

publisher: Justitieombudsmannen

title: Initiativärende. Allvarlig kritik mot en psykiatrisk klinik för att en patient som vårdats enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård, LPT, getts ECT-behandling utanför landstingets vårdinrättning

org: jo

sammanfattning: Vård enligt LPT ska ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting (15 § LPT). En patient som vårdades med stöd av LPT vid Norra Stockholms psykiatri, S:t Görans sjukhus, gavs som ett led i tvångsvården elektrokonvulsiv behandling (ECT) på Capio S:t Görans sjukhus. JO uttalar allvarlig kritik mot att ECTbehandlingarna, i strid med bestämmelserna i LPT, utfördes på en vårdinrättning som inte drivs av landstinget.

text: Initiativärende. Allvarlig kritik mot en psykiatrisk klinik för att en patient som vårdats enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård, LPT, getts ECTbehandling utanför landstingets vårdinrättning

type: rubrik

text: Initiativet

text: JO:s NPM-enhet (numera Opcat-enheten) genomförde den 20–21 mars 2013 en inspektion av avdelning 5 vid S:t Görans sjukhus, Norra Stockholms psykiatri, Stockholms läns sjukvårdsområde (SLSO), Stockholms läns landsting (JO:s ärende dnr 1491-2013).

type: stycke

text: I protokollet från inspektionen antecknades under rubriken ”Tvångsåtgärder” bl.a. att elektrokonvulsiv behandling (ECT) ges på Capio S:t Görans sjukhus, operationsavdelningens ”uppvak”. Med anledning av vad som hade antecknats om tillvägagångssättet vid beslut om tvångsåtgärder beslutade JO att utreda frågan inom ramen för ett särskilt ärende (dnr 3953-2013).

text: Utredning

text: Journalanteckningar om AA, född 1993, hämtades in. Av dessa framgick bl.a. följande:

text: AA vårdades vid avdelningen enligt lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, fr.o.m. den 13 november t.o.m. den 10 december 2012. Under LPT-vården ”ordinerades” AA ECT-behandling, vilket utfördes vid tio tillfällen. Vid fyra av dessa tillfällen beslutade överläkaren BB om fastspänning av AA för att ECTbehandlingen skulle kunna genomföras.

text: Chefsöverläkaren CC uppgav vid telefonsamtal med en föredragande hos JO att det finns ett muntligt avtal mellan landstinget och Capio S:t Görans sjukhus som reglerar de ekonomiska aspekterna vid ECT-behandling.

text: JO begärde att styrelsen för SLSO skulle yttra sig. Yttrandet skulle innefatta en redogörelse för den ECT-behandling som verkade ha utförts på AA utanför landstingets vårdinrättning, på Capio S:t Görans sjukhus, vilka tvångsåtgärder som förekommit i det sammanhanget och styrelsens rättsliga överväganden i dessa delar.

text: Styrelsen beslutade att som sitt remissvar ge in ett yttrande som hade undertecknats av CC. I yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: I regeringens proposition 1990/91:58 om psykiatrisk tvångsvård m.m. s 128 och 129 föreslår beredningen att psykiatrisk tvångsvård i första hand bör ges på sjukhus där den psykiatriska vården är samlokaliserad med somatisk vård. En av anledningarna var ”att man lättare kan utesluta somatiska sjukdomar som orsaker till psykiska störningar”. Det kan tilläggas att i dagens verklighet behövs relativt ofta akuta somatiska insatser, ibland av livräddande karaktär. Både patienter som enbart vårdas enligt Hälsooch sjukvårdslagen och de som vårdas enligt LPT (och HSL) får tillgång till eventuell somatisk vård enligt lagberedningens närhetsprincip. I detta kan hänvisas till HSL

text: 2 §

text: : ”Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården skall ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård skall ges företräde till vården.” Vi gör ingen skillnad på frivilligt respektive tvångsvårdade patienter när det gäller att ge snabba och effektiva somatiska insatser på ett intilliggande sjukhus, vi anser att alla har rätt till den. Det kan i vissa fall krävas tvångsåtgärder för patienter som vårdas enligt LPT även när de befinner sig på ett somatiskt sjukhus. Alternativet vore till exempel att avbryta en akut somatisk behandling och transportera patienten tillbaka till psykiatrisk avdelning med de uppenbara medicinska risker det skulle innebära. De eventuella tvångsåtgärder som kan krävas för att vårda en patient på ett somatiskt sjukhus beslutas av chefsöverläkare och genomförs av psykiatrisk personal. I regeringens proposition 1990/91:58 sid 255, tredje stycket, tydliggörs detta. ”Det finns naturligtvis inget hinder mot att psykiatrisk tvångsvård ges på en annan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk. En patient med t.ex. akut hjärtinfarkt och psykos eller svår kroppsskada i kombinationen med en allvarlig psykisk störning kan inledningsvis vara i behov av vård på en medicinsk eller kirurgisk avdelning och samtidigt i behov av psykiatrisk tvångsvård. En för psykiatrisk vård ansvarig läkare kan i sådant fall besluta att patienten kan intas och tillfälligt vårdas på en somatisk enhet. Denne läkare har självfallet ansvar för den psykiatriska vården medan läkare på den somatiska enheten har ansvar för den somatiska vården.” Det fall som JO granskar rör en ung man med lindrig utvecklingsstörning som befann sig i ett fulminant maniskt tillstånd. Uppgifterna nedan kommer från patientjournal och från överläkaren BB som var ansvarig för vården hösten 2012 samt från journalhandlingar. Patienten var uppvarvad, helt splittrad och osammanhängande i tal och tanke. Han var fysiskt aggressiv mot personal och inredning och bedömdes därför som påtagligt farlig. Den medicinering som givits saknade väsentligen effekt och patienten åt och drack mycket dåligt. Det var mycket svårt att föra ett samtal med honom. ECT som ansågs vara den bästa och kanske enda möjliga behandlingsform i denna dramatiska situation. Patienten informerades om behandlingen men det var oklart om han i det tillstånd han befann sig kunde ta emot den informationen. I enlighet med HSL 2b § informerades därför modern om behandlingen vid ett tolksamtal dagen innan första behandlingen. Detta finns dokumenterat i journalanteckning den 20 nov 2012 (BB). Det gavs initialt tre behandlingar enligt tvångslagstiftning. Vid den fjärde behandlingen, den 26 november hade tillståndet förbättrats så pass mycket att patienten

text: accepterade ECT. Vid den femte behandlingen den 28 november krävdes ånyo fastspänning vid ECT. Patientens tillstånd förbättrades därefter påtagligt och resterande sex behandlingar gavs frivilligt. Tvånget bestod av fastspänning som nödvändiggjordes till följd av patientens farlighet. Behandlingen var mycket framgångsrik. Under den i sammanhanget korta slutenvårdsperioden mellan 14 november och 10 december blev patienten återställd och kunde skrivas ut till hemmet. Vid ECT i Sverige är man alltid kortvarigt nedsövd. Då psykiatrin inte har anställda narkosläkare eller narkossjuksköterskor eller för den delen lokaler lämpliga för nedsövning används det somatiska sjukhusets resurser för detta. Själva den elektrokonvulsiva behandlingen genomförs av läkare inom psykiatrin. Sammanfattningsvis har adekvat framgångsrik behandling givits till en ung man med synnerligen allvarlig sjukdom. För att möjliggöra behandlingen har det krävts upprepade tvångsåtgärder. Patienten accepterade inte elektrokonvulsiv terapi och initialt omöjliggjordes den dessutom av en uttalad farlighet. Därför tvingades man att vid fyra behandlingstillfällen tillgripa tvång i form av fastspänning som genomfördes på den psykiatriska avdelning han vårdades på. Detta är väl dokumenterat i patientjournalen. Patientens tillstånd var potentiellt letalt och utan nämnda behandling hade även omgivningens säkerhet riskerats. Den psykiatriska vården utfördes under ledning av psykiater och nedsövningen under ledning av narkosläkare. Tvångsbehandling genomfördes av psykiatrisk personal.

text: JO begärde att Socialstyrelsen skulle yttra sig. Yttrandet skulle avse frågan om det är förenligt med regelverket om vård enligt LPT att en patient som vårdas enligt den lagen ges – frivilligt eller med tvång – ECT-behandling utanför landstingets vårdinrättning.

text: I sitt yttrande anförde Socialstyrelsen bl.a. följande (fotnoter har utelämnats):

text: Yttrande

text: Socialstyrelsen bedömer att det inte är förenligt med LPT att ge en patient som vårdas enligt nämnda lag ECT-behandling utanför en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting eller av en kommun som inte ingår i ett landsting. Detta gäller oavsett om behandlingen har getts frivilligt eller med tvång. Undantag gäller dock om regeringen har fattat beslut om att vården får ges på en viss annan vårdinrättning. – – –

text: Tillämpliga bestämmelser m.m.

text: Lagstiftning I

text: 15 §

text: LPT anges följande. Vård enligt denna lag ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting (första stycket). Om det finns synnerliga skäl får regeringen bestämma att vård får ges även på någon annan vårdinrättning. På en sådan inrättning ska tillämpas det som i denna lag sägs om sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting (andra stycket). Av l § tredje stycket LPT följer att tvångsvård även får ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av en kommun som inte ingår i ett landsting.

text: Förarbeten I förarbetena till LPT framförde regeringen att det måste ställas särskilda krav på vårdens kvalitet när en patient vårdas med tvång. Regeringen menade att tvångsvård i första hand borde ges på ett sjukhus där den psykiatriska vården är samlokaliserad med somatisk vård. En fördel med att förlägga psykiatrisk vård tillsammans med somatisk vård var, enligt regeringen, att man lättare kunde utesluta somatiska sjukdomar som orsaker till psykiska störningar. Regeringen menade emellertid att det inte var lämpligt

text: att införa närmare bestämmelser i lagstiftning om vilka vårdenheter som får ta emot patienter för tvångsvård. Intagning för psykiatrisk vård med tvång skulle dock, enligt regeringen, inte få ske på en enskild institution. Det skulle inte heller gå att föra över en patient till en enskild institution sedan intagning skett. Regeringen framförde vidare att det inte fanns något hinder mot att psykiatrisk tvångsvård gavs på en annan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk. En patient med t.ex. akut hjärtinfarkt och psykos eller svår kroppsskada i kombination med en allvarlig psykisk störning inledningsvis kan vara i behov av vård på en medicinsk eller kirurgisk avdelning och samtidigt i behov av psykiatrisk tvångsvård. En för psykiatrisk vård ansvarig läkare kunde i sådant fall besluta att patienten skulle intas och tillfälligt vårdas på en somatisk enhet. Bestämmelsen, i

text: 15 § andra stycket

text: LPT, om att regeringen vid synnerliga skäl kan besluta att psykiatrisk tvångsvård får ges på en annan vårdinrättning än sådan som drivs av ett landsting tillkom efter förslag från Socialutskottet. Socialutskottet underströk att det var viktigt att tvångsvård bara kommer till stånd på sjukvårdsinrättningar och i former som kan erbjuda en bra vård. Utskottet hänvisade till att det år 1983, i den då gällande lagen om psykiatrisk tvångsvård i vissa fall (LSPV), hade införts en möjlighet att efter dispens av regeringen bedriva vård även på andra vårdinstitutioner än sådana som drivs av ett landsting. Dispensregeln hade införts dels för att psykiatrisk tvångsvård skulle kunna ges på mindre vårdenheter och därigenom öka patientens kontakt med anhöriga och den egna miljön, dels för att särskilt vårdkrävande personer skulle kunna ges vård på enskilt vårdhem. Socialutskottet menade att möjligheten att, efter dispens av regeringen, placera en patient på en annan vårdinrättning än sådan som har ett landsting som huvudman borde finnas kvar, även om sådana fall bedömdes vara ytterst sällsynta. Dispens borde dock, enligt utskottet, kunna ges endast om synnerliga skäl förelåg.

text: Socialstyrelsens bedömning

text: I det aktuella ärendet har en patient getts psykiatrisk tvångsvård vid Norra Stockholms psykiatri, S:t Görans sjukhus, som drivs av landstinget. Patienten har fått ECT-behandlingar på Capio S:t Görans sjukhus, som drivs av en enskild vårdgivare. Av regelverket för psykiatrisk tvångsvård och förarbeten framgår att psykiatrisk tvångsvård endast får ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av någon annan än ett landsting, eller av en kommun som inte ingår i ett landsting, om regeringen har fattat beslut om dispens för den aktuella vårdinrättningen. Enligt vad som framgår av det underlag Socialstyrelsen har tagit del av saknas ett sådant beslut för Capio S:t Görans sjukhus. Landstinget har i sitt yttrande till JO bl.a. hänvisat till att det i förarbetena till LPT anges att det inte finns något hinder mot att psykiatrisk tvångsvård ges på en annan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk. Enligt Socialstyrelsens bedömning beskriver förarbetena i denna del att en patient får ges psykiatrisk tvångsvård när han eller hon vårdas för en somatisk sjukdom på en enhet vid en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting. Uttalandet ger enligt Socialstyrelsen således inte stöd för att psykiatrisk tvångsvård skulle kunna ges på en annan vårdinrättning inom den enskilda hälso- och sjukvården. Enligt Socialstyrelsens bedömning är ECT-behandlingar ett led i den psykiatriska vården och ska därmed, om en patient vårdas enligt LPT, ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting eller av en kommun som inte ingår i ett landsting. LPT gör här ingen åtskillnad mellan behandlingar som ges frivilligt eller med tvång. För att ECT-behandlingar ska kunna ges vid en annan sjukvårdsinrättning än en som drivs av ett landsting, eller av en kommun som inte ingår i ett landsting, krävs beslut av regeringen.

text: Styrelsen för SLSO fick tillfälle att kommentera Socialstyrelsens yttrande. Styrelsen gav in ett yttrande som hade undertecknats av sjukvårdsdirektören DD. I yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: Enligt Socialstyrelsens bedömning är ECT-behandlingen ett led i den psykiatriska vården och strider därför mot

text: 15 §

text: LPT som förbjuder vård vid enskild sjukvårdsinrättning. Sjukvårdsområdet gör följande bedömning: Vården enligt LPT bedrivs hos landstingets enhet Norra Stockholms psykiatri och är inte överlämnad till enskild vårdinrättning. Patienterna har således aldrig varit intagna och placerade på en enskild vårdinrättning enligt

text: 15 §

text: LPT. Enligt förarbetena till lagen skall bestämmelsen ses mot bakgrund av

text: 3 §

text: LPT. Syftet med

text: 15 §

text: LPT avser helt andra situationer än det förevarande. Vård vid ett enskilt vårdhem är inte för handen. Vården hos S:t Göran Capio är offentligt finansierad och är att jämställa med landstingsdriven verksamhet. För att beskriva detta bifogas avtal mellan Stockholms läns landsting och Capio S:t Göran. Ansvaret och genomförandet av ECT-behandlingen genomförs dessutom inte av en enskild juridisk person. Var patienten rent fysiskt befinner sig saknar enligt landstingets bedömning betydelse. Begreppet vårdinrättning bör tolkas som begreppen vårdgivare eller sjukvårdshuvudman som tar sikte på den juridiska person som bedriver vården. Norra Stockholms psykiatri och Capio är för övrigt lokaliserade i samma fastighet som ägs av Stockholms läns landsting. Själva ECT behandlingen genomförs av personal från Norra Stockholms psykiatri. Capios personal biträder endast med anestesi i samband med behandlingen. – – –

text: Skulle JO finna att förfarandet strider mot bestämmelserna i LPT kommer landstinget att ansöka om dispens hos regeringen. Vidare kommer SLSO att tillskriva regeringen om det föreligger ett behov av lagändring.

text: JO begärde att Socialstyrelsen skulle yttra sig över SLSO:s yttrande. I sitt yttrande anförde Socialstyrelsen bl.a. följande:

text: Yttrande

text: Socialstyrelsen vidhåller vad myndigheten anfört i yttrandet från den 4 september 2014. – – –

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Genom

text: regeringsformen

text: är var och en gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. påtvingade kroppsliga ingrepp och frihetsberövanden. Av

text: 2 kap. 20 § första stycket regeringsformen

text: framgår att begränsningar av dessa grundläggande fri- och rättigheter endast får ske genom lag. Enligt Socialstyrelsen följer av den nämnda ordningen också att bestämmelser i lag som begränsar de grundläggande fri- och rättigheterna ska ges en restriktiv tolkning. Genom LPT inskränks bl.a. den personliga friheten och skyddet mot kroppsligt ingrepp för personer som ges psykiatrisk tvångsvård. I enlighet med vad som anförts ovan anser Socialstyrelsen att uttrycket sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting i

text: 15 §

text: LPT, inte får tolkas på ett sätt som vidgar möjligheterna bedriva tvångsvård vid andra än landstingets vårdinrättningar. Socialstyrelsen anser därför att begreppet sjukvårdsinrättning inte kan ges den vida tolkning som har redovisats i SLSO:s remissvar. Enligt Socialstyrelsens bedömning gäller kravet i

text: 15 §

text: LPT under hela den tid tvångsvården ges, och inte endast vid själva intagningen. Capio S:t Görans sjukhus bedriver, enligt vad som framgår av handlingarna i ärendet, hälso- och sjukvård i form av ett aktiebolag och utifrån ett avtal med Stockholms läns landsting (SLL). I avtalet anges att SLL, som beställare, uppdrar åt vårdgivaren Capio S:t Görans sjukhus att tillhandahålla viss somatisk sjukvård. Den vård som utförs hos bolaget

text: kan, enligt Socialstyrelsen, inte anses vara driven av ett landsting på ett sådant sätt som avses i

text: 15 §

text: LPT. Socialstyrelsen bedömer, som framgått av myndighetens tidigare yttrande i ärendet, att ECT-behandlingarna har varit ett led i den psykiatriska vården. Enligt Socialstyrelsen måste vidare anestesin och själva ECT-behandlingen ses som en helhet, där nedsövningen sker för att behandlingen ska kunna genomföras. Sammanfattningsvis finner Socialstyrelsen inte skäl att ändra den bedömning myndigheten gjort i det tidigare yttrandet. I ett beslut den 30 april 2015 anförde JO Wiklund följande:

text: Bedömning

text: Ärendet gäller frågan om det har varit förenligt med bestämmelserna i LPT att ge AA ECT-behandling vid Capio S:t Görans sjukhus (Capio). Av utredningen framgår bl.a. följande.

text: AA vårdades enligt LPT vid landstingets enhet Norra Stockholms psykiatri, S:t Görans sjukhus (Sjukhuset). Under LPT-vården fick han ECT-behandling vid ett flertal tillfällen. Vid fyra av de tillfällena var det nödvändigt att spänna fast AA med bälte för att behandlingarna skulle kunna genomföras. Fastspänningen genomfördes på den psykiatriska avdelning där han vårdades. De övriga ECTbehandlingarna genomfördes med AA:s samtycke. Alla ECT-behandlingar ägde rum på Capios operationsavdelning. De utfördes av Sjukhusets personal. Vid samtliga tillfällen var AA nedsövd. Capios personal biträdde med anestesin (narkosen) i samband med behandlingarna.

text: Socialstyrelsen har i sitt yttrande redovisat den aktuella rättsliga regleringen. Som framgått där ska vård enligt LPT ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting eller av en kommun som inte hör till ett landsting. Vården får endast ges på någon annan sjukvårdsinrättning om det finns synnerliga skäl som motiverar det och regeringen har bestämt att vården får ges där (

text: 15 §

text: LPT). Regeringen har inte fattat något beslut om att tillåta landstinget att ge AA vård enligt LPT vid Capio.

text: Landstingsstyrelsen har hänvisat till ett uttalande i förarbetena till LPT, av vilket det bl.a. framgår att vård enligt LPT får ”ges på annan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk” (

text: prop. 1990/91:58 s. 255

text: ). Det åberopade uttalandet är hämtat från författningskommentaren till regeringens förslag till

text: 15 §

text: LPT. Enligt den föreslagna ordalydelsen av 15 § skulle vård enligt LPT ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting. Något undantag från den bestämmelsen föreslogs inte av regeringen. Jag instämmer i Socialstyrelsens bedömning att uttalandet inte ger stöd för att psykiatrisk tvångsvård skulle kunna ges vid en vårdinrättning inom den enskilda hälso- och sjukvården.

text: Landstingsstyrelsen har också anfört att vården hos Capio är att jämställa med landstingsdriven verksamhet, bl.a. för att den utfördes av landstingets personal och för att patienten under vårdtiden inte var intagen vid någon annan sjukvårdsinrättning.

text: Av

text: 2 kap.

text: och

text: 8 §§

text: regeringsformen

text: framgår att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. frihetsberövanden och påtvingade kroppsliga ingrepp. Dessa grundläggande fri- och rättigheter får endast begränsas genom lag och bara under vissa förutsättningar som anges särskilt i

text: regeringsformen

text: (se

text: och

text: 21 §§

text: ). Som Socialstyrelsen har anfört följer det av den ordningen att bestämmelser i lag som begränsar de grundläggande fri- och rättigheterna ska tolkas restriktivt.

text: Genom LPT inskränks bl.a. den personliga friheten och skyddet mot kroppsliga ingrepp för de personer som ges psykiatrisk tvångsvård. Det är en självklar utgångspunkt att uttrycket sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting i

text: 15 §

text: LPT inte får tolkas på ett sätt som vidgar möjligheterna att bedriva tvångsvård vid andra än landstingets vårdinrättningar.

text: Capio utgör en annan sjukvårdsinrättning än Sjukhuset. De ECT-behandlingar som utfördes på Capio var ett led i den psykiatriska vården av AA. Som Socialstyrelsen har anfört måste anestesin och ECT-behandlingarna ses som en helhet, eftersom nedsövningen var nödvändig för att behandlingarna skulle kunna genomföras. Att det var Sjukhusets personal som utförde själva ECT-behandlingarna medför inte att behandlingarna kan anses ha utförts vid Sjukhuset. De ECT-behandlingar som AA fick under tiden som han vårdades enligt LPT har alltså utförts på en vårdinrättning som inte drivs av landstinget. Att ECT-behandlingarna utfördes på Capio trots att det stod i strid med bestämmelserna i LPT förtjänar allvarlig kritik.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


nyckelord:
Ansökan
Långsam handläggning
Personlig assistans

title: Kritik mot Socialnämnden i Jokkmokks kommun för handläggningen av ett ärende enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS

sammanfattning: En kvinna ansökte i februari 2013 om personlig assistans enligt LSS hos socialnämnden och Försäkringskassan. Nämnden vidtog vissa utredningsåtgärder i anslutning till att ansökan kom in till myndigheten. Efter ett hembesök i april 2013 blev ärendet liggande fram till i slutet av augusti samma år utan att några aktiva utredningsåtgärder vidtogs eftersom nämnden avvaktade Försäkringskassans beslut. Nämnden fattade sitt beslut i början av december 2013. JO uttalar att kommunen har det yttersta ansvaret för att alla som omfattas av LSS också får behovet tillgodosett. Att kvinnan även hade ansökt om personlig assistans hos Försäkringskassan innebar inte att nämnden kunde avvakta med att handlägga hennes ansökan. Nämnden får kritik för den långa handläggningstiden.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO i juli 2013 framförde AA klagomål mot biståndsenheten i Jokkmokks kommun. Hon anförde bl.a. följande. I februari 2013 ansökte hon om personlig assistans enligt LSS för sin son BB, född 2007, hos kommunen och Försäkringskassan. Hon kontaktade kommunen ett flertal gånger och frågade efter ett beslut. Myndigheten uppgav att den avvaktade Försäkringskassans utredning för att se vad den skulle visa. Hon ifrågasätter om det var korrekt handlagt från kommunens sida.

text: Utredning

text: Inledningsvis hämtade JO in vissa handlingar från förvaltningen.

text: Därefter begärde JO att Socialnämnden i Jokkmokks kommun skulle yttra sig över vad som hade framförts i anmälan.

text: I remissvaret anförde socialnämnden följande.

text: Bakgrund

text: Aktualisering av ärendet har skett med anledning av den skriftliga ansökan som inkom 2013-02-21. Ansökan hade även skickats till Försäkringskassan.

text: Undertecknad handläggare kontaktar BB:s mamma AA angående medicinskt underlag 2013-03-12, läkarintyget inkommer 2013-03-26. Gemensamt besök med Försäkringskassans handläggare CC hos AA, BB och hans mormor DD. Kompletteringar av läkarintyg inkommer 2013-05-06 och 2013-05- 08. 2013-07-25 undertecknad ringer upp AA för att få information angående Försäkringskassans beslut av BB:s ansökan. AA:s mamma DD svarar i AA:s telefon och berättar att de har tänkt kontakta Jokkmokks kommun eftersom BB har fått avslag på sin ansökan angående assistansersättning av Försäkringskassans handläggare 2013-06-16. Undertecknad har inte inlett utredningen i avvaktan på Försäkringskassans beslut. 2013-07-26 AA skickar via e-post Försäkringskassans utredning/beslut, även hennes överklagan av beslutet 2013-08-28 undertecknad svarar på AA:s e-post att jag har semester från och med måndag 29/7 och tre veckor för att sedan vara tjänstledig efter det är det en ny handläggare som tar beslut ang. ansökan. AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret och anförde bl.a. följande. När hon kontaktade kommunen och Försäkringskassan förklarade hon att BB var i akut behov av stöd från kommunen i avvaktan på Försäkringskassans beslut. Trots det valde kommunen att avvakta utredningen från Försäkringskassan. Vid tidpunkten för hennes yttrande till JO, i oktober 2013, hade kommunen inte fattat något beslut i fråga om BB:s ansökan.

text: JO:s kansli tog in nämndens beslut när det gäller ansökan om assistans, meddelat den 2 december 2013, från biståndsenheten i Jokkmokks kommun.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, ska varje ärende där en enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Det går givetvis inte att ange en bestämd tid inom vilken en utredning ska vara klar eftersom utredningens omfattning är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet.

text: I LSS finns bestämmelser om insatser för särskilt stöd och service åt vissa personer med funktionsnedsättning. Den som omfattas av lagens s.k. personkrets har rätt till insatser enligt lagen om han eller hon behöver sådan hjälp i sin livsföring och behovet inte tillgodoses på något annat sätt. En av insatserna enligt LSS är biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistanstimmar enligt

text: 51 kap.

text: socialförsäkringsbalken

text: , SFB, (

text: 9 § 2

text: LSS).

text: Den som omfattas av personkretsen enligt LSS kan under vissa förutsättningar få assistansersättning från Försäkringskassan för kostnader för sådan personlig assistans som avses i

text: 9 a §

text: LSS (

text: 51 kap. 2 § första stycket

text: SFB). För rätt till assistansersättning krävs att den enskilde behöver personlig assistans i genomsnitt mer än 20 timmar i veckan för sådana grundläggande behov som avses i

text: 9 a §

text: LSS (

text: 51 kap. 3 §

text: SFB). Det statliga stödet syftar till att ge kommunerna avlastning för höga kostnader som kan uppstå när behovet av personlig assistans är omfattande. Ansökan om assistansersättning prövas av Försäkringskassan.

text: I

text: 15 § 8

text: LSS anges att kommunen ska anmäla till Försäkringskassan när någon som har ansökt om personlig assistans kan antas ha rätt till assistansersättning enligt SFB. I 51 kap. 21−23 §§ SFB finns bestämmelser om Försäkringskassans samverkan med kommunen. Kommunen ska som regel höras i Försäkringskassans ärende om assistansersättning, och kassans beslut ska skickas till kommunen.

text: Ansvaret för personlig assistans är således delat mellan kommunerna och staten. Kommunerna ansvarar för och beslutar om personlig assistans för de personer som har mindre behov (upp till 20 timmar per vecka). Staten, här genom Försäkringskassan, fattar beslut om rätten till personlig assistans vid mer omfattande behov (mer än 20 timmar per vecka) och betalar ut ersättning för assistansen. I LSS-kommitténs slutbetänkande Möjlighet att leva som andra − Ny lag om stöd och service till vissa personer med funktionsnedsättning (

text: SOU 2008:77

text: ) lyfts frågan om det delade huvudmannaskapet fram. I betänkandet konstateras att det främst är det dubbla huvudmannaskapet för personlig assistans som leder till mer omfattande organisatoriska problem eftersom både kommunerna och staten i regel utreder och beslutar i fråga om samma behov när en person ansöker om assistansersättning (s. 369).

text: Fram till dess att Försäkringskassan har fattat beslut och börjat betala ut statlig assistansersättning har kommunen ansvar för att finansiera och tillgodose behovet av assistans. Att ett ärende om assistansersättning har aktualiserats hos Försäkringskassan befriar alltså inte kommunen från skyldigheten att pröva en begäran om en insats i form av personlig assistans.

text: I detta fall framgår det att AA:s ansökan om personlig assistans kom in till nämnden i februari 2013. Inledningsvis begärde förvaltningen att AA skulle komma in med ett läkarintyg. Förvaltningen fick intyget under mars månad. Kompletterande intyg kom in i maj månad. Den 10 april gjordes ett hembesök, vid vilket även en handläggare från Försäkringskassan deltog. Därefter vidtog nämnden inga aktiva utredningsåtgärder eftersom man väntade på att Försäkringskassans utredning skulle bli klar och att beslut skulle fattas av kassan. Det framgår inte av utredningen exakt vilket datum Försäkringskassan beslutade att avslå AA:s ansökan om assistansersättning. Eftersom AA fick möjlighet att yttra sig över kassans förslag till beslut senast den 26 juli 2013 bör dock beslutet ha fattats någon gång kring månadsskiftet juli/augusti. Nämnden återupptog sin utredning i slutet av augusti då ett nytt hembesök gjordes. Den 2 december 2013, nästan 10 månader efter att AA lämnade in sin ansökan om personlig assistans, beslutade nämnden att avslå hennes ansökan.

text: Jag kan konstatera att nämnden vidtog vissa utredningsåtgärder i anslutning till att AA kom in med sin ansökan. Efter hembesöket i april 2013 blev emellertid ärendet liggande fram till i slutet av augusti samma år utan att handläggaren i ärendet vidtog några aktiva utredningsåtgärder. Som en förklaring till det inträffade har nämnden i sitt remissvar uppgett att man avvaktade Försäkringskassans beslut. Kommunen har det yttersta ansvaret för att alla som omfattas av LSS också får

text: behovet tillgodosett. Att AA hade ansökt om personlig assistans hos Försäkringskassan innebar inte att nämnden kunde avvakta med att handlägga hennes ansökan enligt LSS. Ett beslut borde ha kunnat fattas betydligt tidigare än vad som nu blev fallet. Nämnden förtjänar kritik för handläggningen.

text: Med den kritik som har uttalats avslutas ärendet.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Muntlig handläggning/ förhandling
Part

title: Anmälan mot Stockholms tingsrätt m.fl. med anledning av att tingsrätten till sammanträde i ett ärende endast kallat ena parten m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 9 september 2005, klago-mål mot Svea hovrätt med anledning av handläggningstiden i ett ärende om hinder mot verkställighet av en dom. Han framförde i en komplettering till anmälan också klagomål mot Stockholms tingsrätt med anledning av bl.a. att tingsrätten till ett sammanträde i ett ärende endast kallat honom, som var klagande i ärendet, och inte hans motpart.

text: Utredning

text: Från hovrätten inhämtades dagboksblad och överklagandeskrift i ärende ÖÄ 9639- 04. Vidare inhämtades den 27 september 2005 muntliga upplysningar från hovrättsfiskalen BB, som bl.a. upplyste att målet i hovrätten i det närmaste var klart för föredragning och att det återstod att ena parten kom in med kostnads-räkning.

text: Från tingsrätten inhämtades protokoll den 18 november 2004 i ärende Ä 15060-04 samt dagboksblad och protokoll den 17 juni 2005 i ärende Ä 14922-05. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från rådmannen CC. Följande framkom. Tingsrättens ärende Ä 14922-05 avsåg överklagande av en kronofogdemyndighets beslut med anledning av invändning om hinder mot verkställighet av en dom. Klagande i ärendet var AA och motpart var Skandinaviska Enskilda Banken AB (SEB). AA begärde sammanträde i ärendet för att komplettera vad som anförts skriftligen i överklagandet. Den 17 juni 2005 höll tingsrätten ett samman-träde. Till sammanträdet hade endast AA och inte motparten kallats. AA var närvarande vid sammanträdet genom ombud.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över anledningen till att motparten inte kallades till det sammanträde som hölls den 17 juni 2005.

text: Tingsrätten kom in med ett remissvar till vilket var fogat ett yttrande från chefsrådmannen DD och upplysningar från rådmannen CC.

text: CC upplyste följande.

text: Ombedd därtill vill jag med anledning av AA:s anmälan till JO beträffande handläggningen av det pågående ärendet Ä 14922-05 anföra följande: Hos kronofogdemyndigheten invände AA om hinder mot verkställighet av Skandinaviska Enskilda Bankens (SEB:s) fordran avseende rättegångskostnader gentemot AA enligt en dom av Svea hovrätt av den 11 juni 1999. Kronofogdemyndigheten fann i beslut av den 13 april 2005 att hinder mot verkställighet inte förelåg och att verkställigheten kunde fortgå. AA överklagade kronofogdemyndighetens beslut. Kronofogdemyndigheten översände överklagandet tillsammans med ett yttrande till tingsrätten. Överklagningsskriften och yttrandet inkom till tingsrätten den 18 maj 2005. I överklagningsskriften begärde AA inhibition av den fortsatta verkställigheten och tingsrätten fann i beslut av den 19 maj 2005 inte skäl att bifalla yrkandet om inhibition. Den 27 maj 2005 yrkade AA genom sitt ombud EE i sin inlaga till tingsrätten att tingsrätten skulle hålla muntlig förhandling. Han åberopade i sin inlaga muntligt förhör med tre personer. Tingsrätten övervägde vid den tidpunkten bland annat att avvisa överklagningen. I ett tidigare verkställighetsärende hade nämligen en invändning från AA om att det förelåg hinder mot verkställighet av samma rättegångskostnader som i nu aktuellt ärende prövats först av kronofogdemyndigheten och lämnats utan avseende och sedan av tingsrätten, som lämnade överklagningen utan bifall. Tingsrättens avslagsbeslut hade därefter överklagats av AA till hovrätten, som vid denna tidpunkt ännu inte hade avgjort ärendet. Fråga uppkom därför i nu aktuellt ärende om lispendens förelåg eller inte. Eftersom det kunde vara värdefullt för tingsrätten att få ett förtydligande av AA:s ovannämnda inlaga genom en muntlig presentation beslöt tingsrätten att kalla AA genom EE till ett möte. Mot bakgrund av

text: 18 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden inser jag att det var fel av tingsrätten att kalla till ett sammanträde med enbart AA som närvarande part. Jag borde ha kallat också SEB till sammanträdet. I detta läge förelåg dock inte enligt min mening skäl att kommunicera ärendet med motparten SEB. Istället för att kalla till sammanträde borde jag kanske ytterligare ha undersökt om förutsättningar förelåg att avvisa överklagningen, vilket jag senare kom fram till att sådana förutsättningar inte förelåg, eller erbjudit EE att komma till tingsrätten för att närmare presentera AA:s talan och därefter dokumentera den presentationen genom en tjänsteanteckning. EE kände före sammanträdet till att SEB inte kallats till sammanträdet. Han hade före sammanträdet begärt att tingsrätten skulle tillhandahålla ett blädderblock på stativ så att han kunde använda det när han skulle förklara för tingsrätten innehållet i ovannämnda inlaga som han skrivit för AA:s räkning. Skissmaterial från sammanträdet har på hans begäran aktbilagerats och finns i akten. Protokoll över sammanträdet den 17 juni 2005 bifogas som bilaga 1 (här utelämnad, JO:s anmärkning). AA inkom till tingsrätten med ytterligare en inlaga den 4 juli 2005, i vilken inlaga han yrkade att handläggningen av målet skulle bestå av tre lagfarna domare. Efter noggrant övervägande beslöt tingsrätten den 15 juli 2005 att kommunicera ärendet med SEB och beredde därför SEB tillfälle att inkomma till tingsrätten med yttrande i ärendet. Tingsrätten fann i beslut den 1 augusti 2005 inte skäl att bifalla ett nytt yrkande om inhibition. SEB inkom den 14 september 2005 med yttrande i ärendet och yrkade att överklagningen skulle lämnas utan bifall. I yttrandet åberopade SEB – om tingsrätten skulle förordna om muntlig förhandling – vittnesförhör med en person. Parterna inkom härefter till tingsrätten med ytterligare inlagor.

text: Den 25 oktober 2005 kallade tingsrätten parterna och de åberopade vittnena till sammanträde att äga rum den 2 december 2005. AA inkom härefter med inlagor dels den 25 november 2005, i vilken han åberopat vittnesförhör med ytterligare fyra personer, och dels den 28 november 2005, i vilken inlaga han åberopade ännu ett vittnesförhör. SEB inkom med en inlaga den 30 november 2005, i viken inlaga banken ifrågasatte att AA hade åberopat ny bevisning så nära inpå sammanträdet samt yrkade att tingsrätten skulle avvisa ett av de åberopade vittnena. Protokoll över sammanträdet den 2 december 2005 bifogas som bilaga 2 (här utelämnad, JO:s anmärkning). Härefter har SEB inkommit med ett yttrande till tingsrätten och i ett faxmeddelande inkommet till tingsrätten den 23 december 2005 har AA uppgivit att han stämt möte med motparten i syfte att nå en överenskommelse i sak. Av det skälet begärde och erhöll AA anstånd med yttrande till den 19 januari 2005. Så snart ärendet är helt slutberett kommer tingsrätten – om inte parterna dessförinnan kommit överens i sak– att avgöra ärendet efter det att ett nytt sammanträde med vittnesförhör hållits.

text: DD hänvisade beträffande handläggningen av det aktuella ärendet till de upplysningar som lämnats av CC och uppgav därutöver följande.

text: När det sedan gäller den särskilda fråga som tingsrätten har anmodats att lämna upplysningar om, dvs. varför motparten inte kallades till sammanträdet den 17 juni 2005, delar jag den uppfattning som rådmannen CC har gett uttryck för i sitt yttrande. Skandinaviska Enskilda Banken (SEB) skulle alltså rätteligen ha kallats till sammanträdet. I sammanhanget bör emellertid beaktas att handläggningen av ärendet fortsatte efter sammanträdet, att SEB fick ta del av protokollet från sammanträdet och att banken gavs möjlighet att yttra sig över vad som förekommit. Vidare bör vägas in att SEB inte drabbades av någon rättsförlust till följd av att banken inte kallades till sammanträdet samt att banken, både skriftligen och vid ett nytt sammanträde den 2 december 2005, har beretts möjlighet att tillvarata sin rätt.

text: Tingsrätten hänvisade till vad som upplysts av CC och DD samt anförde därutöver bl.a. följande.

text: Jag delar den uppfattning som framförts av DD att Skandinaviska Enskilda Banken skulle ha kallats till det aktuella sammanträdet. Att det inte fanns utrymme för att hålla ett sammanträde utan att kalla båda parter framgår av

text: 18 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden, vilket rådmannen CC också har framhållit i sitt yttrande.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret, men hörde inte av sig.

text: Bedömning

text: Av

text: 18 kap. 1 § utsökningsbalken

text: (UB) följer att lagen (

text: ) om domstolsärenden (

text: ärendelagen

text: ) gäller vid överklagande i utsökningsmål i den mån det inte föreskrivs något annat i kapitlet.

text: Enligt

text: 13 § ärendelagen

text: är förfarandet hos domstolen skriftligt. I förfarandet bör det emellertid ingå sammanträde när detta kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet. Domstolen kan begränsa ett sammanträde till att utreda parternas ståndpunkter i ärendet, till att ta upp muntlig bevisning eller på det sätt som annars är lämpligt.

text: Av

text: 14 § ärendelagen

text: framgår att domstolen skall hålla sammanträde om det begärs av en enskild part. Sammanträde behöver dock inte hållas om ärendet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild omständighet inte behövs.

text: I

text: 18 § ärendelagen

text: föreskrivs att domstolen till ett sammanträde skall kalla den som är part. En förvaltningsmyndighet som är motpart enligt 11 § behöver dock inte kallas annat än om domstolen finner att myndighetens närvaro behövs för utredningen i ärendet. Myndigheten skall dock alltid underrättas om sammanträdet. Huvudregeln är således att samtliga parter i ärendet skall kallas till ett sammanträde. Endast i de ärenden där en förvaltningsmyndighet i enlighet med

text: 11 § ärendelagen

text: är motpart kan avsteg göras från den regeln. Enligt

text: 18 kap. 1 §

text: UB skall kronofogdemyndigheten vid överklagande i utsökningsmål dock inte vara part i domstolen.

text: Tingsrätten kallade på klagandens begäran till sammanträde i det aktuella ärendet. Klagandens motpart var en bank. Jag har i ett beslut den 1 mars 2006, i ett fall som även det avsåg ett ärende om överklagande av en kronofogdemyndighets beslut om verkställighet av en dom, uttalat att det inte finns något lagstöd för att underlåta att kalla en enskild motpart till sammanträde (

text: JO 2006/07 s. 44

text: ). Det har, som tingsrätten konstaterat, inte heller i förevarande fall funnits utrymme för att hålla sammanträde utan att kalla båda parterna till detta. CC har uppgett att han insett att det var fel att kalla enbart AA till sammanträdet den 17 juni 2005. Han kan emellertid inte undgå kritik för sin handläggning av ärendet i aktuellt avseende. Jag noterar dock att tingsrätten senare höll ytterligare ett sammanträde i ärendet till vilket båda parter kallades.

text: CC har anfört att han, i stället för att kalla till sammanträde, eventuellt borde ha erbjudit AA:s ombud att komma till tingsrätten för att närmare presentera AA:s talan och därefter dokumentera den presentationen genom en tjänsteanteckning. Ett sådant förfarande framstår närmast som ett kringgående av

text: ärendelagens

text: huvudregel om att domstolen skall hålla sammanträde om det begärs av enskild part och saknar enligt min mening stöd i

text: utsökningsbalkens

text: och

text: ärendelagens

text: bestämmelser. Jag vill i sammanhanget också upplysa om att jag i det tidigare nämnda ärendet uttalat att det inte är möjligt att, med stöd av bestämmelsen i

text: 13 § tredje stycket ärendelagen

text: , begränsa ett sammanträde på så sätt att endast en av flera parter kallas att inställa sig vid domstolen. – – –

text: Vad AA i övrigt har anfört motiverar inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Kritik mot en överförmyndare och en tingsrätt för brister i utredningen av en blivande god mans lämplighet

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA, såsom ombud för BB, på Överförmyndarens i Örkelljunga kommun och – som det får förstås – Helsingborgs tingsrätts handläggning av ett godmansärende. Hon anförde bl.a. följande. BB:s fostermor, CC, hade en stor förmögenhet. Hon hade inga egna barn eller andra släktingar men däremot en ny bekantskap, DD, som hon ville ha som god man. Såväl överförmyndaren som tingsrätten, som fattade beslut i ärendet, godtog detta utan att göra någon som helst utredning av DD:s lämplighet. BB informerades inte om ansökan och bereddes inte tillfälle att yttra sig.

text: Utredning

text: Överförmyndaren i Örkelljunga kommun anmodades att yttra sig över den utredning som gjorts inför överförmyndarens förslag om att förordna DD som god man för CC.

text: I remissvaret från Överförmyndaren i Örkelljunga kommun anförde överförmyndaren EE att hon tillträdde som överförmyndare först den 1 januari 2007 och att DD utsågs till god man den 28 november 2005. Hon hade därför hämtat in och hänvisade till följande yttrande från den tidigare överförmyndaren FF.

text: Angående tillsättande av god man för CC

text: När ansökan om god man inkom, kontaktade jag biståndshandläggarna, (GG och HH) som gjort utredning, eftersom jag ställde mig frågande till relationen mellan CC och DD. Jag fick till svar att DD var en god vän som hjälpte henne och som varit närvarande vid all kontakt med dem samt vid vårdplanering på sjukhuset efter ett lårbensbrott. Biståndshandläggarnas intryck av DD var bara gott och att han ville CC väl. Jag frågade angående åldersskillnaden och undrade över ”god vän” och fick förklarat för mig att DD varit god vän under lång tid till familjen, redan då CC:s make levde, och att man inte alls uppfattade hans avsikter annat än att han var mycket mån om henne. Vid telefonsamtal med CC förklarade jag för henne att det inte var självklart att DD skulle bli hennes gode man. CC var klar och redig att prata med och mycket bestämd. Det skulle vara DD som var god man för henne annars tog hon tillbaka sin ansökan om godmanskap. Hon sade sig ha fullt förtroende för DD och ingen annan fick ha insyn i hennes ekonomi. Detta gällde även

text: fosterdottern. Angående detta var hon mycket bestämd och tydlig. Hon förklarade att DD hade fullständiga fullmakter och att hon var mycket nöjd med hans sätt att förränta hennes pengar. Hon nämnde inga summor och jag hade i det här skedet ingen kännedom om hennes ekonomi. Men CC var tydlig med att hennes pengar ökat under DD:s försorg. CC förklarade också att DD varit god vän till familjen redan då hennes make levde (han avled 1985), jag fick intrycket att DD varit också honom behjälplig, och att DD efter makens död hjälpt henne med allehanda göromål alltså inte enbart med ekonomin. När läkarintyg bifogades ansökan fanns det även i detta angivet att DD var god vän med fullständiga fullmakter sedan flera år tillbaka. Läkarintyget överlämnades till mig av DD själv, och jag kände då igen honom från ett annat sammanhang något år tidigare där jag träffat på honom tillsammans med CC. Med fullständiga fullmakter hade DD utan ett godmanskap full tillgång och frihet att hantera CC:s tillgångar. Med ett godmanskap spärrades alla konton med överförmyndarspärr, och ingen förutom CC själv hade därmed möjlighet att ta ut pengar från hennes konton. Dessutom innebär ett godmanskap att gode mannen redovisar samtliga transaktioner gällande huvudmannens ekonomi vid den årliga redovisningen till överförmyndaren. Detta sammantaget gjorde att jag inte tyckte att jag behövde göra någon ytterligare utredning av den tilltänkte gode mannens lämplighet. Han var känd och erkänd som CC:s ”gode man” redan sedan flera år tillbaka. Med ett godmanskap som DD villigt medverkade till att ansöka om, skulle det finnas en kontrollerande myndighet och överförmyndaren hade dessutom möjlighet att omedelbart entlediga den gode mannen om så hade behövts.

text: Handlingarna i tingsrättens ärende Ä 5329-05 infordrades. Tingsrätten anmodades därefter att lämna upplysningar och yttrande om handläggningen av det aktuella ärendet.

text: I remissvaret från tingsrätten anförde lagmannen JJ följande.

text: Efter en genomgång av handlingarna i Ä 5329-05 kan konstateras att ärendet vid tingsrätten har handlagts på sedvanligt sätt. När en person enligt läkarintyg förstår vad saken gäller och självmant har ansökt om att erhålla en god man, finner tingsrätten det obehövligt att kommunicera ansökan med personens anhöriga. Ansökan beviljas i sådana fall i enlighet med personens egen vilja. Vad gäller valet av god man utgår tingsrätten från att den person som föreslås av överförmyndarnämnden är lämplig för uppdraget. Tingsrätten gör ingen egen kontroll av personens lämplighet och utser den föreslagna gode mannen såvida det inte i ärendet framförts invändningar mot personens lämplighet. Tingsrättens bedömning är att ärendet har handlagts av tingsrätten på ett korrekt sätt.

text: AA kommenterade remissvaret från Överförmyndaren i Örkelljunga kommun. Av till kommentaren bifogade handlingar framgick bl.a. följande. Sedan den 31 mars

text: 2005 hade DD fullmakt som omfattade uttag från och insyn i ett konto tillhörande CC Den 20 maj 2005 utökades fullmaktens omfattning.

text: AA gavs även tillfälle att kommentera remissvaret från tingsrätten.

text: I beslut den 17 mars 2009 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Överförmyndarens handläggning Av utredningen i ärendet framgår att CC den 26 maj 2005 undertecknade en ansökan om god man och däri angav att hon ville att DD skulle förordnas som sådan. Enligt en skrivelse, daterad den 24 oktober 2005, tillstyrkte Överförmyndaren i Örkelljunga kommun ansökan och överlämnade densamma till Helsingsborgs tingsrätt tillsammans med läkarintyg, personbevis och ”utredning av biståndshandläggare”. Såvitt framgår avsågs med den senare Vård- och omsorgsförvaltningens i Örkelljunga kommun utredning med anledning av CC:s ansökan om korttidsplats. I utredningen, som var undertecknad av biståndshandläggarna GG och HH, nämns DD som en god vän som varit CC behjälplig med ”småsysslor”.

text: I sitt remissvar anför överförmyndaren att de båda biståndshandläggarna GG och HH kontaktades i syfte att klargöra relationen mellan CC och DD Överförmyndaren anför vidare att hon även kontaktade CC själv som bl.a. uppgav att DD hade ”fullständiga fullmakter” och att hon var nöjd med hans sätt att förränta hennes pengar. Några ytterligare utredningsåtgärder vidtogs inte. Det har inte heller påståtts att DD sedan tidigare var känd inom överförmyndarens verksamhet.

text: Enligt

text: 11 kap.

text: och

text: 7 §§

text: föräldrabalken

text: (FB) prövas ansökningar om anordnande av godmanskap och förvaltarskap av rätten. Enligt nämnda bestämmelser ska rätten, när den meddelar ett beslut att anordna godmanskap eller förvaltarskap, samtidigt förordna en god man eller förvaltare att utföra uppdraget. Behörig domstol i frågor som gäller godmanskap enligt 11 kap. 4 § eller förvaltarskap är enligt

text: 11 kap. 25 §

text: FB normalt tingsrätten i den ort där den som avses med ansökningen har sitt hemvist. Ansökan får enligt

text: 11 kap 15 §

text: FB göras av bl.a. överförmyndaren, den som ansökningen avser eller dennes närmaste släktingar. Av

text: 11 kap. 16 §

text: FB framgår att det är rätten som har utredningsansvaret i ärenden om anordnande av godmanskap och förvaltarskap och som har att ta in de yttranden och det underlag som behövs för att kunna ta ställning i ärendet.

text: Ansökningar till överförmyndaren om framför allt förordnande av god man från någon som tillhör den ansökningsberättigade kretsen är mycket vanligt förekommande.

text: Förklaringen till att ansökningarna ges in till överförmyndaren och inte till tingsrätten torde oftast vara att den enskilde inte känner till att det ankommer på rätten att besluta i frågan. Från JO:s sida har tidigare framhållits att en överförmyndare som får in en ansökan om god man eller förvaltare snarast bör sända över ansökan, eventuellt tillsammans med ett eget yttrande i saken, till tingsrätten (jfr

text: JO 2002/03 s. 417

text: och 2005/06 s. 422). Reglerna i FB ålägger inte överförmyndaren någon annan skyldighet i detta avseende än att i enlighet med vad

text: som kommer till uttryck i

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: hjälpa sökanden till rätta.

text: Jag har i ett tidigare ärende (se JO 2008/09 s. 476) anfört att en överförmyndare som väljer att lämna över en ansökan om ställföreträdare till tingsrätten med hänvisning till att den får anses vara felsänd utan att bifoga något yttrande enligt min mening inte kan kritiseras. Däremot får överförmyndaren i ett sådant fall räkna med att tingsrätten kommer att begära in ett yttrande i saken enligt

text: 11 kap. 16 § andra stycket

text: FB. Överförmyndaren är i sådana fall, enligt

text: 11 kap. 16 § fjärde stycket

text: FB, skyldig att yttra sig till domstolen. Den skyldigheten måste anses innefatta att även lämna förslag på god man eller förvaltare.

text: Som nyss framgått kan överförmyndaren, enligt min mening, från strikt juridisk synpunkt helt avstå från att lämna något yttrande i samband med att en ansökan från en anhörig lämnas till tingsrätten. Lagregleringen till trots är det emellertid mycket vanligt att överförmyndaren företar en fullständig beredning av ett inkommet ansökningsärende innan det överlämnas. I dessa fall måste det, enligt min mening, också krävas att den till ansökningshandlingen bifogade utredningen är väl underbyggd. Detsamma gäller naturligtvis när överförmyndaren själv är sökande.

text: Till god man eller förvaltare ska, enligt

text: 11 kap. 12 §

text: FB, utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig man eller kvinna. För att kunna avgöra om en person uppfyller dessa krav måste överförmyndaren rimligen företa vissa utredningsåtgärder. Hur omfattande dessa ska vara får avgöras från fall till fall. Det är emellertid aldrig tillräckligt att enbart godta huvudmannens uppfattning i lämplighetsfrågan. Om det rör sig om en person som inte tidigare varit god man eller förvaltare krävs naturligtvis en mer omfattande utredning än om den tilltänkte ställföreträdaren sedan tidigare är känd för välfungerande uppdrag. Om den blivande ställföreträdaren inte är känd inom verksamheten bör överförmyndaren t.ex. alltid kontrollera om hon eller han förekommer i belastningsregistret eller i Kronofogdemyndighetens register. Huvudmannens ekonomi kan också ha betydelse för vilken utredning som krävs. Överförmyndaren bör därför skaffa sig en god uppfattning om huvudmannens ekonomiska och övriga situation inför utredningen. Utifrån denna kännedom bör överförmyndaren, t.ex. genom tagande av referenser och egen kontroll, förvissa sig om den föreslagne gode mannens allmänna lämplighet för uppdraget. Att, som i förevarande fall, endast ta uppgifter för gott, är således inte tillräckligt.

text: Enligt min mening kan Överförmyndaren i Örkelljunga kommun inte undgå kritik för bristerna i handläggningen.

text: Tingsrättens handläggning Ansökan kom in till tingsrätten den 17 november 2005. Till denna var fogad bl.a. ett läkarintyg, i vilket angavs att CC förstod vad saken gällde, och ovan nämnda utredning av biståndshandläggare vid vård- och omsorgsförvaltningen inom kommunen. Tingsrätten beslutade den 28 november 2005 att, i enlighet med ansökan, anordna godmanskap och förordna den föreslagne gode mannen. Några utredningsåtgärder hade då inte vidtagits vid tingsrätten.

text: Av

text: 11 kap. 16 §

text: FB framgår att i ärenden om bl.a. förordnande av god man för någon som fyllt 16 år ska rätten eller överförmyndaren ge denna person tillfälle att yttra sig, om det kan ske. I ärenden om anordnande av godmanskap enligt 4 § ska, om det inte är obehövligt, rätten också inhämta yttrande från den enskildes make eller sambo och barn, överförmyndaren och vårdinrättning. Yttrande ska också, om det behövs, inhämtas från bl.a. andra närstående.

text: Make, sambo och barn ska således som huvudregel höras, om det inte är obehövligt. Det förhållandet att den enskilde själv har ansökt om eller samtyckt till den begärda åtgärden kan göra det obehövligt att inhämta yttrande från anhöriga. Saken måste dock bedömas från fall till fall. Om t.ex. tveksamhet råder om den enskildes förmåga att inse sakens betydelse, bör anhörigas mening inhämtas. Det väsentliga är att beslutsunderlaget måste vara tillräckligt. Om det inte finns några släktingar i den trängre krets som nyss behandlats, måste behov av att ta in yttrande från övriga anhöriga anses finnas (

text: prop. 1993/94:251 s. 202

text: f.).

text: Tingsrätten har angett att ansökan, i enlighet med domstolens sedvanliga rutiner, inte kommunicerades med någon anhörig till CC eftersom hon själv ansökt om att erhålla god man och det av det ingivna läkarintyget framgick att hon förstod vad saken gällde.

text: Av nyssnämnda förarbetsuttalanden framgår att det ytterst är en bedömningsfråga huruvida en ansökan ska kommuniceras, inte minst när ansökan grundar sig på den enskildes eget önskemål och det av utredningen framgår att denne förstår vad saken gäller. Jag har därför inte underlag för att kritisera tingsrätten för att ansökan inte kommunicerades med någon anhörig. Jag vill emellertid understryka vikten av att en individuell bedömning görs i varje ärende.

text: När det sedan gäller frågan om den föreslagna gode mannens lämplighet fanns, som ovan nämnts, ingen annan utredning rörande denna än att det i ansökan och i den bifogade utredningen från vård- och omsorgsförvaltningen angavs att DD hade varit CC behjälplig i det vardagliga. Därutöver hade överförmyndaren också angett att ansökan tillstyrktes.

text: Tingsrätten har uppgett att, såvida det inte i ärendet framförts invändningar mot personens lämplighet, tingsrätten utgår från att den person som föreslås av överförmyndarnämnden är lämplig för uppdraget.

text: För tingsrättens handläggning gäller officialprincipen i dessa slag av ärenden. Detta innebär att domstolen har ett eget ansvar för att utredningen är tillräcklig. Jag har i och för sig viss förståelse för att det förhållandet att överförmyndaren tillstyrkt ansökan kan ha fått tingsrätten att tro att en kontroll av den föreslagne gode mannens lämplighet vidtagits. Tingsrätten får i viss mån också anses ha rätt att utgå från att överförmyndaren, innan denne gör eller tillstyrker en ansökan, har vidtagit erforderlig utredning. Man kan dock inte utan vidare utgå från att så alltid är fallet (jfr JO 1992/93 s. 560).

text: Jag anser att, eftersom uppgifterna om den föreslagne gode mannens lämplighet i detta fall var så knapphändiga, tingsrätten borde ha förvissat sig om att erforderliga kontroller av den gode mannens lämplighet vidtagits av överförmyndaren. När det vid en kontakt med överförmyndaren då framkom att någon utredning inte hade gjorts kunde tingsrätten med stöd av

text: 11 kap. 16 §

text: FB ha begärt att överförmyndaren skulle inkomma med en sådan utredning. För sin underlåtenhet i detta avseende kan tingsrätten inte undgå kritik.

text: Vad gäller tingsrättens handläggning har samråd skett med chefsjustitieombudsmannen Mats Melin som har tillsyn över de allmänna domstolarna.


nyckelord:
Anstånd
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Byggnadsnämnden i Örebro kommun angående handläggningen av ett bygglovsärende

text: Anmälan

text: I en anmälan mot Byggnadsnämnden i Örebro kommun, som kom in till JO den 26 januari 2005, klagade A. AB (i det följande bolaget), genom AA, på nämndens handläggning av ett ärende rörande bygglov för nybyggnad av en radiomast och två teknikbodar på fastigheten A 12:146 i Örebro kommun (dnr L 1438/02). Av anmälan jämte därtill fogade handlingar framgick bl.a. följande.

text: Ansökan om bygglov kom in till nämnden den 4 oktober 2002. Nämnden beslutade den 22 januari 2003 att avslå ansökan. I beslutet angavs att ansökan avslogs med stöd av

text: 8 kap. 12 § plan- och bygglagen (1987:10)

text: ”då lokaliseringen inte uppfyller kraven i

text: 2 kap. 2 §

text: och

text: 3 kap. 1 §

text: plan- och bygglagen

text: då mastplaceringen inte är lämplig med hänsyn till landskapsbilden”.

text: Bolaget överklagade beslutet till Länsstyrelsen i Örebro län, som den 6 februari 2004 beslutade att upphäva nämndens beslut och återförvisa ärendet till nämnden för förnyad handläggning. Länsstyrelsen anförde bl.a. att det vid en samlad bedömning inte förelåg sådana omständigheter att den aktuella lokaliseringen och placeringen av anläggningen kunde anses strida mot

text: 2 kap. 2 §

text: eller

text: 3 kap. 1 §

text: plan- och bygglagen

text: Länsstyrelsens beslut behandlades vid nämndens sammanträde den 12 februari 2004. Nämnden beslutade vid sammanträdet att ge stadsbyggnadskontoret i uppdrag att ”i en planprövning för fastigheten A 12:146 m.fl. belysa förutsättningarna för lokalisering av mobiltelemaster”.

text: I en skrivelse den 30 augusti 2004 begärde bolaget att nämnden utan dröjsmål skulle avgöra ärendet. Dessutom skickade bolaget samma dag en begäran till länsstyrelsen om tillsyn över nämndens handläggning av bl.a. det här aktuella ärendet.

text: Utredning

text: Vid telefonkontakt den 28 februari 2005 med handläggaren BB uppgav denne bl.a. följande.

text: Det aktuella ärendet är även föremål för länsstyrelsens tillsyn och han pratade med länsarkitekten i förra veckan. Det finns ett beslut om planläggning sedan i höstas. Planläggningen har dock ännu inte gjorts. Efter flera turer har nämndens sekreterare, CC, utsetts till ansvarig handläggare. Syftet med planläggningen är att undvika att masten byggs.

text: Muntliga upplysningar angående bolagets begäran om länsstyrelsens tillsyn hämtades in från länsstyrelsen.

text: Därefter anmodades nämnden att göra en utredning och yttra sig över handläggningen av ärendet om bygglov efter länsstyrelsens beslut om återförvisning, bl.a. mot bakgrund av bestämmelserna i

text: 8 kap. 23 § plan- och bygglagen

text: och

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: Nämnden beslutade den 19 maj 2005 att godkänna förslag till remissyttrande, daterat den 4 maj 2005. I yttrandet anfördes bl.a. följande.

text: Byggnadsnämnden har den 12 februari 2004 tagit länsstyrelsens upphävandebeslut till protokollet och samtidigt givit Stadsbyggnad i uppdrag att i en planprövning för fastigheten A 12:146 belysa förutsättningarna för lokalisering av mobiltelemaster. Detta beslut skulle rätteligen ha efterföljts av ett beslut om anstånd i enlighet med

text: 8 kap 23 § plan- och bygglagen

text: . Något sådant anståndsbeslut har dock inte fattats av byggnadsnämnden. Uppdraget avseende planprövning har via Stadsbyggnads kontorsberedning den 24 februari 2004 lämnats till kontorets planeringsenhet för handläggning. Något planarbete påbörjades dock inte varför planuppdraget, efter anmodan från bolaget den 30 augusti 2004, åter aktualiserades på byggnadsnämndens beredning den 25 oktober 2004 med ett förnyat uppdrag direkt från beredningen till Stadsbyggnad om planprövning i det aktuella ärendet. Vid Stadsbyggnads kontorsberedning den 2 november 2004 lämnades uppdraget ut på nytt, men denna gång direkt till en utpekad handläggare. Den handläggare som utsågs var byggnadsnämndens sekreterare, tillika planingenjör. Dessvärre har till följd av tidsbrist inte något planarbete fram till idag, den 4 maj 2005, påbörjats. Vid en ordförandeberedning den 3 maj 2005 med byggnadsnämndens ordförande bestämdes att Stadsbyggnad via sin kontorsberedning den 10 maj 2005 byter handläggare för uppdraget och på nytt delar ut detta till en handläggare som utför den begärda planprövningen med högsta prioritet.

text: Bolaget kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen

text: skall varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. I detta ligger även att ärendet inom rimlig tid skall avslutas genom någon form av beslut.

text: Påbörjas arbete med att anta, ändra eller upphäva detaljplan, områdesbestämmelser eller fastighetsplan som berör den fastighet som en ansökan om lov avser får byggnadsnämnden enligt

text: 8 kap. 23 § första meningen plan- och bygglagen

text: besluta om anstånd med avgörandet av frågan om lov till dess att planarbetet har avslutats. Om kommunen inte har avgjort planärendet inom två år från det att ansökningen om lov kom in till byggnadsnämnden följer dock av samma bestämmelses andra mening att ansökningen skall avgöras utan dröjsmål. Prövningen skall då ske med utgångspunkt från gällande plan och övriga i ärendet aktuella prövningsgrunder.

text: Efter länsstyrelsens beslut den 6 februari 2004 om återförvisning av ärendet ålåg det nämnden att så snabbt som möjligt handlägga ärendet.

text: Om nämnden med sitt beslut den 12 februari 2004 att ge stadsbyggnadskontoret i uppdrag att ”i en planprövning för fastigheten A 12:146 belysa förutsättningarna för lokalisering av mobiltelemaster” avsåg att planarbete skulle påbörjas, skulle i och för sig frågan om anstånd enligt

text: ha kunnat aktualiseras. Beträffande förutsättningarna för anstånd vill jag här endast anmärka att planarbetet inte hade påbörjats ens vid tidpunkten för nämndens remissvar till JO.

text: Som framgår av remissvaret meddelades inte något beslut om anstånd. Nämnden har således inte till någon del haft stöd för sin underlåtenhet att avgöra den aktuella frågan om lov. Även om ett beslut om anstånd hade meddelats skulle för övrigt en skyldighet att utan dröjsmål avgöra lovärendet ha inträtt den 4 oktober 2004, två år från det att bolagets ansökan kom in till nämnden.

text: Jag är mycket kritisk till nämndens handläggning av ärendet och förutsätter att nämnden omgående prövar bolagets ansökan om bygglov. Nämnden anmodas att tillställa JO en kopia av det beslut som fattas.

text: Det som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.