title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården med anledning av att en person varit felaktigt frihetsberövad

text: Justitiekanslern riktar allvarlig kritik mot Kriminalvården för att ett avräkningsunderlag inte beaktats i samband med verkställighet av en dom, vilket fick till följd att en person var felaktigt frihetsberövad under 18 dagar.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA började den 29 januari 2019 verkställa ett fängelsestraff om två år och tre månader på anstalten Kumla.

text: AA var, i ett annat mål, åtalad för annan brottslighet. Han frikändes från det åtalet av tingsrätten i augusti 2018. Efter att åklagaren hade överklagat domen beträffande vissa av de påstådda gärningarna dömde hovrätten den 13 mars 2020 AA till ansvar för dessa gärningar och förordnade att det tidigare utdömda fängelsestraffet skulle omfatta även den nu aktuella brottsligheten. AA hade inte varit frihetsberövad för de gärningar som hovrätten nu dömde honom för. Han hade dock, i samma mål, varit häktad under tiden den 26 juni–31 juli 2018 för en brottsmisstanke som han hade frikänts från i tingsrätten och som inte hade överklagats. Denna tid skulle ha tillgodoräknats AA som verkställighet av fängelsestraffet (2 § [2018:1250] om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande).

text: Hovrätten hade bifogat ett avräkningsunderlag till domen. När domen kom in till anstalten Kumla uppmärksammades inte avräkningsunderlaget, vilket fick till följd att det inte fattades något nytt beslut om strafftid där tiden för frihetsberövandet avräknades.

text: Den 19 augusti 2020 skrevs AA in på anstalten Norrtälje. I samband med att han förflyttades dit fattade personal där misstanke om att hans strafftidsberäkning var felaktig i den bemärkelsen att han hade inte tillgodoräknats tid som frihetsberövad i enlighet med det avräkningsunderlag som hade bifogats hovrättens dom.

text: Efter utredning konstaterades att AA rätteligen borde ha tillgodoräknats ytterligare 35 dagars frihetsberövande (26 juni–31 juli 2018). Med hänsyn till detta borde han ha frigetts villkorligt den 8 augusti 2020. AA frigavs den 26 augusti 2020.

text: I samband med att AA ansökte om ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder konstaterade Justitiekanslern att han hade varit berövad friheten på felaktiga grunder och beslutade att inleda detta tillsynsärende.

text: Utredningen

text: Kriminalvården har i det ursprungliga ersättningsärendet lämnat ett yttrande. Justitiekanslern har även inom ramen för detta ärende inhämtat ett yttrande från Kriminalvården. I det sistnämnda yttrandet har följande anförts.

text: Vilka rutiner har anstalten Kumla när det gäller mottagandet av avräkningsunderlag och upprättandet av strafftidsbeslut?

text: Tidigare fanns inte en tydlig arbetsbeskrivning för doms befordran och upprättande av strafftidsbeslut på anstalten Kumla. Personalen på kansliet har haft kunskap på områdena men det har saknats en skriftlig arbetsbeskrivning och ansvarsfrågan har varit oklar. Anstalten har numera upprättat en arbetsbeskrivning av vilken bl.a. framgår följande.

text: När en dom inkommer ansvarar personal på kansliet för att kontrollera domen och om det finns ny strafftid. Personal i kansliet ansvarar också för att se till att det finns ett fullständigt underlag, t.ex. avräkningsunderlag. Om strafftidsbeslut ska fattas av sektionen för internationella och andra särskilda klientärenden (SIK) skickas en begäran till huvudkontoret (SIK). Om strafftidsbeslut ska upprättas på verksamhetsstället ansvarar två klienthandläggare på kansliet för upprättandet av strafftidsbeslut, den ena som beslutsfattare och den andra som föredragande. Den föredragande ansvarar för att ärendet bereds genom att fullständigt underlag finns/hämtas in och för att underlaget sammanställs. Om den ena klienthandläggaren är frånvarande kan hen ersättas av en administratör som då är föredragande.

text: Har Kriminalvården övergripande rutindokument i dessa frågor?

text: När det gäller upprättande av strafftidsbeslut och hantering av avräkningsunderlag är Kriminalvårdens handbok för strafftidsberäkning (

text: ), fortsättningsvis handboken, det centrala rutindokumentet. Handboken gäller för hela myndigheten och revideras löpande, senast den 18 juni 2021. Syftet med handboken är att den ska fungera som stöd i det dagliga arbetet för den som arbetar med frågor om strafftidsberäkning. De handlingsregler och rutinbeskrivningar som framgår av handboken är enligt Kriminalvårdens arbetsordning bindande för myndighetens organisation och personal.

text: Beträffande hantering av avräkningsunderlag i allmänhet, och avräkningsunderlag hänförliga till konsumtionsdomar i synnerhet, kan följande delar av handboken framhållas.

text: Avsnitt 11 i handboken utgörs av en checklista som stegvis förklarar vilka kontroller som ska göras och vilka åtgärder som ska vidtas vid arbete med strafftidsberäkning. Av det första steget framgår att handläggaren måste inhämta och kontrollera avräkningsunderlag hänförliga till dels den dom som är aktuell för verkställighet, dels – om det är fråga om undanröjande av tidigare utdömd påföljd eller konsumtionsdom – den tidigare domen (referensdomen). Det finns ett särskilt avsnitt i handboken om konsumtionsdomar, till vilket det i checklistan hänvisas till (avsnitt 4.4.5).

text: Sammantaget utgör handboken enligt Kriminalvårdens bedömning ett fullgott teoretiskt stöd när det gäller upprättande av strafftidsbeslut och hantering av avräkningsunderlag.

text: Anstalten Kumla har rekommenderats att se över sina rutiner rörande ansvarsfördelningen kring doms befordran och upprättandet av strafftidsbeslut. Hur har arbetet med detta framskridit?

text: Förutom att utforma rutiner och arbetsbeskrivningar där ansvarsfördelningen tydligt framgår arbetar anstalten Kumla med att strukturera om den administrativa avdelningen som hanterar doms befordran och strafftidsbeslut. Arbetet innebär att två klienthandläggare renodlas till att endast vara ansvariga för administrativa rättsvårdsfrågor och två administratörer ansvarar för administrativa kansliuppgifter. Tidigare har klienthandläggarna på kansliet haft funktion som både ansvariga i rättsvårdsfrågor och administrativa kansliuppgifter. Anstalten har därutöver under våren 2021 utbildat ytterligare fem medarbetare i strafftidsberäkning för att stärka upp organisationen kring strafftidsberäkning. Av dessa har fyra befogenhet att fatta strafftidsbeslut (klienthandläggare och kriminalvårdsinspektörer) medan en endast har funktion som föredragande (kansliadministratör).

text: Kriminalvården ska få avräkningsunderlaget strukturerat från domstolarna från och med april 2022. Hur kommer detta att ske och på vilket sätt kommer det att minimera risken för att felaktiga frihetsberövanden uppstår?

text: Idag får Kriminalvården avräkningsunderlaget som en bilaga till den pappersdom som expedieras till myndigheten. Det innebär att uppgiften inte automatiskt finns i Kriminalvårdsregistret (KVR), utan den måste alltid registreras in manuellt av en användare. Den manuella hanteringen medför att det finns en risk för att underlaget förbises eller att fel uppgifter registreras in.

text: Kriminalvården har kommit överens med Domstolsverket om att när domstolen i framtiden skickar den strukturerade domen till Kriminalvården ska det strukturerade avräkningsunderlaget komma i samma skick. Starttiden för detta har skjutits fram till våren 2023.

text: När den nya ordningen för domsrapportering driftsatts kommer handläggaren få alla de uppgifter som är kopplade till domen inklusive avräkningsunderlaget presenterat direkt i KVR utan manuell hantering hos Kriminalvården. Detta innebär att risken för att avräkningsunderlaget förbises hos Kriminalvården minimeras. Risken för att handläggare hos Kriminalvården registrerar in felaktiga uppgifter elimineras eftersom det är domstolarna som registrerar in uppgifterna.

text: Justitiekanslern har vidare tagit del av Kriminalvårdens handbok för strafftidsberäkning (

text: ), anstalten Kumlas arbetsbeskrivning för strafftidsberäkning, Kriminalvårdens incidentutredning med anledning av det inträffade samt ett beslut från Kriminalvårdens personalansvarsnämnd, i vilket nämnden beslutade att inte vidta någon åtgärd. I beslutet konstaterade personalansvarsnämnden dels att det saknas skriftliga rutiner som klargör ansvarsfördelningen mellan de olika funktioner som hanterar en dom, dels att den kriminalvårdsinspektör som är ansvarig för den grupp som hanterar bland annat bevakning av domar har varit medveten om att det funnits en sårbarhet kopplad till de tillfällen när den klienthandläggare som är ansvarig för att bevaka domar har varit frånvarande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: En dömd ska meddelas ett strafftidsbeslut som fastställer dagen för strafftidens början, fängelsestraffets längd i dagar, antalet dagar som ska tillgodoräknas av tidigare frihetsberövande, och dagen för strafftidens slut. Om fängelsestraffet uppgår till mer än trettio dagar, ska beslutet även fastställa tidigaste dag för villkorlig frigivning, återstående strafftid i dagar, och dagen för prövotidens utgång. Ett strafftidsbeslut ska ändras när omständigheterna ger anledning till det. Strafftidsbeslut och beslut om att ändra sådana beslut ska meddelas utan dröjsmål. (Se 21 och 22 §§ strafftidslagen [2018:1251]) Strafftidsbeslut fattas av Kriminalvården.

text: Om någon har dömts till fängelse på viss tid och den dömde med anledning av de brott som prövats i målet eller som påföljden avser har varit frihetsberövad under en sammanhängande tid av minst 24 timmar ska tiden för frihetsberövandet tillgodoräknas den dömde som verkställighet av påföljden (se 2 § första stycket lagen [2012:1250] om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande).

text: Bedömningen i detta fall

text: Av utredningen framgår att AA till följd av det inträffade varit felaktigt frihetsberövad under 18 dagar.

text: Det är självfallet ytterst allvarligt att en person hålls felaktigt frihetsberövad. Justitiekanslern har i flera tidigare tillsynsärenden påtalat vikten av att de myndigheter som hanterar frågor som rör frihetsberövanden har väl fungerande rutiner samt att höga krav på noggrannhet måste ställas på Kriminalvården, som är den myndighet som har det primära ansvaret för att fatta beslut i frågor om straffverkställighet (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 11 december 2015 i dnr

text: , den 7 augusti 2017 i dnr 1176-17-2.4 och den 5 oktober 2018 i dnr 1774-17-2.4).

text: Utifrån det som framkommit om hanteringen av hovrättens dom när den kom in till anstalten Kumla står det klart att handboken inte följts, att det har saknats en tydlig arbetsbeskrivning för handläggningen samt att domen till följd av organisatoriska brister – som det funnits en medvetenhet om på chefsnivå – har kommit att hanteras av en annan person än den handläggare som normalt ansvarar för bevakning av domar. Konsekvensen av detta har blivit att avräkningsunderlaget inte uppmärksammades av anstalten och att SA därför varit felaktigt frihetsberövad en betydande tid. Det framstår dessutom närmast som en slump att avräkningsunderlaget ändå kom att uppmärksammas och att strafftidsbeslutet ändrades. Med hänsyn till de höga krav som måste ställas vid hanteringen av frågor om straffverkställighet förtjänar Kriminalvården allvarlig kritik för att det funnits brister såväl avseende rutiner som i organisatoriskt hänseende.

text: Av Kriminalvårdens yttrande hit framgår att anstalten Kumla har vidtagit ett flertal åtgärder med anledning av det inträffade som förhoppningsvis kan förhindra att liknande situationer uppstår igen. Till detta kommer att en ny ordning för domsrapportering från domstolarna till Kriminalvården ska inrättas under våren 2023, vilket också bör minska risken för liknande händelser.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet här.


publisher: Justitiekanslern

title: Betänkandet Snabbare lagföring – ett snabbförfarande i brottmål (SOU 2021:46)

org: jk

text: ( Departementets diarienummer Ju2021/02458 )

type: stycke

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Justitiekanslern har följande synpunkter på betänkandet.

text: Snabbförfarande i brottmål (kap. 3)

type: rubrik

text: Justitiekanslern tillstyrker att snabbförfarandet i brottmål införs permanent och utökas till hela landet.

text: Användandet av elektroniska underrättelser är en rimlig väg för rättsväsendet att gå, men ur rättssäkerhetssynpunkt ytterst en fråga om säkerheten i kommunikationen är tillräcklig. Det gäller särskilt om kravet på delgivning av slutunderrättelsen ska tas bort även vid förundersökningar om allvarligare brottslighet, varmed i det här sammanhanget avses brott för vilka är föreskrivet svårare straff än tre års fängelse. Något som också måste vägas in är att slutunderrättelsen regelmässigt innehåller uppgifter av det slag som normalt gjort viss restriktivitet påkallad vid användandet av e-post. (Se i den delen Justitiekanslerns granskning av försöksverksamheten, med beslut den 24 juni 2020, dnr 7012-19-2.4.2., s. 19)

text: Av betänkandet framgår dock att en ökad användning av elektronisk kommunikation med enskilda bygger på förutsättningen att berörda myndigheter vidtar de åtgärder som krävs för att uppnå en säker kommunikation. På de premisserna ser Justitiekanslern ingen anledning att avstyrka förslaget om slutunderrättelser på elektronisk väg utan krav på delgivning. För att underlätta en enhetlig tillämpning av den föreslagna bestämmelsen vore det dock önskvärt med en närmare utveckling av i vilka situationer det av särskilda skäl kan antas att mottagaren inte skulle få underrättelsen på elektronisk väg.

text: Justitiekanslern har inget att invända mot att möjligheten att använda tillgänglighetsdelgivning utökas i enlighet med förslaget. Vid sin ovan nämnda granskning av försöksverksamheten fann Justitiekanslern att det i några fall brast i den praktiska tillämpningen av delgivningsrutinerna. Framför allt bestod problemen i att polisen hade underlåtit att delge informationen till den misstänkte på ett korrekt sätt samt lämnat felaktiga eller ofullständiga uppgifter i den checklista som tjänar som underlag för tingsrättens delgivningsåtgärder. Justitiekanslern hade även synpunkter på viss otydlighet från tingsrättens sida. Det är därför tillfredsställande att frågor av detta slag tagits upp i betänkandet och att utredaren betonat vikten av att delgivningen av information och dokumentationen av åtgärder sker med noggrannhet.

text: Förenklad delgivning (kap. 4)

text: Det är en god grundtanke att ett större ansvar ska läggas på den enskilde för att hålla sig nåbar och regelbundet kontrollera sin post (eller e-post). Det kan därför finnas skäl för att förlänga den tid om tio veckor under vilken tingsrätten enligt

text: 33 kap. 6 § rättegångsbalken

text: kan använda förenklad delgivning efter att polisen lämnat information om delgivningssättet till den misstänkte.

text: Precis som utredaren konstaterat är det dock en avvägning mellan rättsväsendets intresse av effektiv delgivning i brottmål och den misstänktes besvär med att hålla sig tillgänglig för delgivning under en längre tid. Justitiekanslern ifrågasätter att tidsfristen ska förlängas till ett helt år och anser inte att skälen för en så lång tidsfrist har motiverats tillräckligt i betänkandet. Av rättssäkerhetsskäl bör övervägas en kortare tidsfrist. I betänkandet framhålls att delgivning av ett åtal inte blir aktuellt innan förundersökningen är avslutad och att den tid under vilken den enskilde kan förvänta sig handlingar från domstolen därför i realiteten blir kortare än ett år. Det föranleder dock för Justitiekanslerns del ingen annan bedömning av förslaget om en årslång tidsfrist, eftersom det inte kan förväntas att alla misstänkta har tillräcklig kännedom om hur olika skeden av brottmålsprocessen förhåller sig till varandra.

text: Strafföreläggande (kap. 5)

text: Utredaren har föreslagit att uppenbarhetsrekvisitet ska ändras vad gäller utfärdande av strafföreläggande med villkorlig dom. I stället ska krävas att det är sannolikt att rätten skulle döma till den påföljden. Av betänkandet framgår att fler strafförelägganden eftersträvas såväl med dagsböter som med villkorlig dom. Samtidigt framhålls att strafföreläggande bör förbehållas situationer där påföljdsbestämningen är enkel och förutsägbar.

text: En sänkning av kravet från uppenbart till sannolikt ökar åklagarens bedömningsutrymme avsevärt i frågan om förutsättningar finns för strafföreläggande med villkorlig dom med dagsböter. Det kan ifrågasättas om påföljdsbestämningen verkligen blir enkel och förutsägbar efter en sådan ändring. Enligt Justitiekanslerns uppfattning riskerar förslaget att leda till mindre lämplig påföljdsbestämning i vissa fall. Fler personer kan efter strafföreläggande komma att få en villkorlig dom med dagsböter än vad som hade blivit fallet om de i stället blivit dömda i domstol. Ur rättssäkerhetssynpunkt är det vanligen inget problem att den enskilde får en för mild påföljd men det kan däremot vara bekymmersamt ur ett rättsskyddsperspektiv. Dessutom leder det i praktiken till att ansvaret för praxis kring villkorlig dom delvis flyttas från domstol till åklagare. Om förslaget i denna del genomförs bör dock kunna förväntas att Åklagarmyndigheten tar ansvar för att åklagarna genom styrdokument eller utbildningsinsatser ges tillräckliga kunskaper om påföljdsbestämning.

text: Sammanfattningsvis är Justitiekanslern tveksam till förslaget i den här delen. Nu redovisade aspekter och tänkbara följder av förslaget bör bli föremål för ytterligare överväganden i den fortsatta beredningen.

text: Snabbförfarande i brottmål för unga lagöverträdare (kap. 7)

text: I Justitiekanslerns granskning av försöksverksamheten med ett snabbförfarande för unga lagöverträdare (beslut den 29 januari 2021, dnr 2020/5706) framgick att förfarandet framför allt användes för de enklaste och mest lättutredda brotten. Mestadels handlade förundersökningarna och domstolsmålen om ringa stöld i butik och ringa narkotikabrott, men även en del fall av olovlig körning, rattfylleri och stöld av normalgraden. Enligt Justitiekanslerns mening är det också för denna typ av brottslighet som snabbförfarandet lämpar sig. I betänkandet föreslås dock att den fortsatta försöksverksamheten ska utökas till att även omfatta allvarligare brott mot person som rån, våldtäkt och grov misshandel, förutsatt att den misstänkte anträffats på brottsplatsen eller kunnat identifieras inom några dagar därefter.

text: I förundersökningar om grova brott mot person måste inte bara den misstänktes utan även en eller flera målsägandes intressen och behov vägas in. Visserligen kan generellt sägas att det är till målsägandens bästa med en skyndsam utredning, men det kan ifrågasättas att en målsägande är betjänt av att en förundersökning om exempelvis rån eller våldtäkt hanteras i snabbförfarandet. I utredningar om den typen av brott krävs vanligen fler än ett förhör med målsäganden, vilket särskilt med en målsägande under 18 år kan vara ett komplicerat och resurskrävande arbete. Att målsäganden är så ung lär inte höra till undantagen, då ungdomsbrott som rån, misshandel och liknande ofta begås mot andra ungdomar. Enligt Justitiekanslerns mening är målsägandeperspektivet inte tillräckligt belyst i betänkandet.

text: Även i andra avseenden kan ifrågasättas om det annat än undantagsvis kommer att vara praktiskt möjligt att utreda grova brott mot person inom ramen för snabbförfarandet. Ofta krävs tekniska undersökningar av olika slag, exempelvis dna- och fingeravtrycksanalyser samt spegling och analys av innehållet i en eller flera mobiltelefoner. Visserligen finns det en möjlighet för förundersökningsledaren att lyfta ut ett ärende ur snabbförfarandet om utredningen inte längre lämpar sig för modellen. Trots det saknas skäl för att låta snabbförfarandet ens på papperet omfatta brottstyper av ett slag som redan på förhand kan sägas vara generellt olämpliga för att hanteras på det sättet. Tillägas kan att ambitionen att i större utsträckning hålla tidiga förhör med den misstänkte ändå kan få genomslag, oavsett brottets svårhetsgrad och komplexitet, i den mån det inte är till men för utredningen.

text: På nu anförda skäl avstyrker Justitiekanslern förslaget om att den fortsatta försöksverksamheten ska kunna omfatta allvarligare brott mot person.

text: Vad gäller de föreslagna tidsmålen för tingsrätterna i de mål som omfattas av snabbförfarandet är det som utgångspunkt naturligtvis av godo att målen ska prioriteras. I Justitiekanslerns granskning av snabbförfarandet visade sig domstolsfasen vara den svaga länken vad gäller de sammanlagda handläggningstiderna i brottmålsprocessen för unga lagöverträdare. Samtidigt kan förslaget såvitt gäller målen om brott med högst sex månaders fängelse i straffskalan – där tvåveckorsfristen i

text: 29 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) inte gäller – leda till betydande skillnader i handläggningstid mellan målen i snabbförfarandet och de mål som ligger utanför. För de senare kommer fortfarande endast det allmänna skyndsamhetskravet i 29 § LUL att gälla.

text: Ett alternativ skulle kunna vara att införa en tidsfrist i LUL även för mål med högst sex månaders fängelse i straffskalan, oavsett om målen ingår i snabbförfarandet eller inte. Även om tidsfristen för dessa mål kanske skulle göras något längre än två veckor skulle den ändå bidra till att tingsrätterna får ett klart och tydligt skyndsamhetskrav att förhålla sig till jämfört med nuvarande reglering.

type: avgorande


title: Ersättningsanspråk mot staten med hänvisning till normgivning med anledning av Covid-19 pandemin

text: Justitiekanslern avböjer att reglera anspråket framställt av Sturehof Aktiebolag, Aktiebolag Hotel & Restaurang Riche, Overlook Restaurang AB, Stockholm Krogbolag AB och Sturecompagniet Aktiebolag såvitt avser skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: på grund av felaktig normgivning från riksdagen och regeringen.

text: Justitiekanslern avslår anspråket i övrigt.

text: Ärendet

text: Anspråket m.m.

text: Sturehof Aktiebolag, Aktiebolag Hotel & Restaurang Riche, Overlook Restaurang AB, Stockholm Krogbolag AB och Sturecompagniet Aktiebolag (restaurangerna) har vänt sig till Folkhälsomyndigheten och där begärt ersättning av staten med 53 260 937 kr jämte viss ränta. Beloppet avser ersättning för utebliven vinst under perioden mars – december 2020.

text: Som grund för anspråket har restaurangerna i huvudsak anfört följande. Restaurangernas egendomsskydd och näringsfrihet enligt

text: 2 kap.

text: och

text: 17 §§

text: regeringsformen

text: har överträtts genom de regler, allmänna råd och rekommendationer som har utfärdats för att förhindra smittspridningen av covid-19. Såväl reglerna som de allmänna råden och rekommendationerna har i vissa hänseenden inneburit inskränkningar i restaurangernas egendomsskydd och näringsfrihet och inskränkningarna har inte varit proportionerliga eller relevanta. De åtgärder som införts genom reglerna, råden och rekommendationerna har varit ingripande för restaurangerna och de har rätt till full kompensation för de negativa ekonomiska effekter som åtgärderna har medfört för deras verksamheter.

text: Restaurangerna har även rätt till ersättning eftersom de allmänna råden och rekommendationerna utfärdats i strid med normgivningsordningen i

text: 8 kap.

text: regeringsformen

text: . Detta då både de allmänna råden och rekommendationerna i vissa hänseenden de facto varit av bindande karaktär och utgjort myndighetsutövning.

text: Staten är i vart fall skadeståndsskyldig för den ekonomiska skada som restaurangerna har lidit till följd av att de regler, allmänna råd och rekommendationer som utfärdats för att hindra smittspridningen varit felaktiga. Reglerna har i stor utsträckning bara grundats på innehållet i rekommendationer och allmänna råd som utfärdats av främst Folkhälsomyndigheten, vilket bl.a. inte är förenligt med legalitetsprincipen. Vidare föreligger skadeståndsskyldighet för staten då de allmänna råden och rekommendationerna utfärdats i strid med normgivningsordningen i

text: 8 kap.

text: regeringsformen

text: Genom de utfärdade reglerna, allmänna råden och rekommendationerna har det allmänna också överträtt restaurangernas rätt till egendomsskydd enligt artikel 1 första tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Staten är därför skadeståndsskyldig även enligt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: . Vidare föreligger skadeståndsskyldighet för åsamkad ekonomisk skada enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: eftersom det allmänna har lämnat felaktiga upplysningar och råd med anledning av pandemin.

text: Justitiekanslern har med stöd av

text: 2 § första stycket förordningen (1975:1345)

text: med instruktion för Justitiekanslern tagit över handläggningen av anspråket från Folkhälsomyndigheten.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Restaurangernas anspråk avser ekonomiska skador som ska ha uppkommit vid felaktig normgivning från riksdagen och regeringen samt vidare genom felaktiga föreskrifter, allmänna råd och rekommendationer som utfärdats av främst Folkhälsomyndigheten.

text: Justitiekanslern kommer först att behandla frågan om staten är skadeståndsskyldig enligt

text: skadeståndslagen

text: för att sedan pröva om ersättningsskyldighet föreligger på grund av någon överträdelse av restaurangernas egendomsskydd och näringsfrihet enligt bestämmelserna i

text: 2 kap.

text: och

text: 17 §§

text: regeringsformen

text: Skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Staten kan bli skadeståndsskyldig på grund av fel vid lagstiftning enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: (se t.ex.

text: NJA 2001 s. 210

text: och Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: , JUNO, version 7, kommentaren till

text: 3 kap. 2 §

text: Av

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: framgår bl.a. att talan om skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: inte får föras med anledning av ett beslut av riksdagen eller regeringen, om inte beslutet upphävts eller ändrats. En skadeståndstalan som omfattas av taleförbudet får vid domstol inte tas upp till prövning i sak utan ska avvisas. Inom ramen för statens frivilliga skadereglering har taleförbudsregeln tillämpats på så sätt att Justitiekanslern regelmässigt avböjer att pröva ett anspråk på skadestånd om det finns hinder för att ta upp saken till prövning i domstol.

text: De författningsbestämmelser som restaurangerna vänder sig mot har beslutats av riksdagen och av regeringen eller efter bemyndigande av regeringen. Bestämmelserna kan inte anses ha ändrats eller upphävts i den mening som avses i 3 kap. 7 § skadeståndslagen. Justitiekanslern avböjer därför att pröva denna del av anspråket enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Restaurangerna har dock även anfört att de allmänna råden och rekommendationerna från främst Folkhälsomyndigheten är felaktiga. Restaurangerna har bl.a. anfört att utfärdandet av de allmänna råden och rekommendationerna i själva verket har utgjort myndighetsutövning utan lagstöd. De myndigheter som har meddelat de allmänna råden och rekommendationerna har således agerat felaktigt och staten är därför skadeståndsskyldig för den skada den felaktiga normgivningen förorsakat restaurangerna.

text: För att

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska vara tillämplig krävs att en skada har vållats vid myndighetsutövning . Begreppet myndighetsutövning avser beslut och åtgärder från det allmännas sida som är ett uttryck för samhällets rätt att utöva makt mot medborgarna. Karaktäristiskt är att den enskilde står i ett beroendeförhållande till myndigheten, som bestämmer över hans eller hennes rättigheter och skyldigheter på ett sådant sätt som inte förekommer i privaträttsliga sammanhang. Avgörande har ansetts vara myndighetsuppgiftens faktiska innebörd, inte den formella ramen (

text: NJA 2005 s. 568

text: Allmänna råd är regler som skiljer sig från föreskrifter genom att de inte är bindande för vare sig myndigheter eller enskilda. I

text: 1 § författnings-samlingsförordningen (1976:725)

text: definieras allmänna råd som sådana generella rekommendationer om tillämpningen av en författning som anger hur någon kan eller bör handla i ett visst hänseende. Det behövs inget särskilt bemyndigande för att en myndighet skall få besluta allmänna råd på sitt område (

text: prop. 1983/84:119 s. 24

text: ). Vid en genomgång av de aktuella allmänna råden har annat inte framkommit än att råden har använts just för att ge vägledning för hur tillämparna ska göra för att uppfylla det som står i reglerna. Utfärdandet av de allmänna råden kan därför inte anses ha utgjort myndighetsutövning.

text: Vad gäller rekommendationerna har dessa varit riktade mot hela befolkningen och en bristande följsamhet till riktlinjerna har inte varit förknippad med någon rättsverkan för den enskilde. Enskilda har inte heller varit skyldiga att rätta sig efter dem (jfr Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I , s. 143). Rekommendationerna har alltså inte varit bindande och utfärdandet av dessa har därför inte utgjort myndighetsutövning.

text: Av det anförda följer att restaurangernas skadeståndsanspråk inte kan bifallas på den grunden att det har förekommit felaktigheter vid meddelande av de allmänna råden och rekommendationerna. Utredningen ger inte heller stöd för att det i sammanhanget har förekommit något annat fel eller försummelse som kan grunda skadeståndsansvar för staten. Det saknas således förutsättningar för att skadestånd ska utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Skadestånd enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ska staten ersätta ren förmögenhetsskada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Vid bedömningen av om det finns särskilda skäl ska särskild hänsyn tas till upplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna när de lämnades. Det skadeståndsrättsliga ansvaret enligt 3 kap. 3 § skadeståndslagen är inskränkt till fall när en upplysning eller ett råd objektivt sett inte är korrekt. Något krav på att informationen ska ha lämnats vid myndighetsutövning finns dock inte (se

text: prop. 1997/98:105 s. 35

text: Vad restaurangerna har anfört och vad som i övrigt framgår av handlingarna i ärendet ger inte stöd för att någon myndighet har lämnat felaktiga upplysningar eller råd. Något skadestånd kan därför inte utgå med stöd av

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Skadestånd enligt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Restaurangerna har anfört att deras egendomsskydd enligt artikel 1 första tilläggsprotokollet till Europakonventionen har inskränkts genom reglerna, rekommendationerna och de allmänna råden. De har dock inte närmare preciserat vilken reglering de vänder sig mot.

text: Enligt den nämnda artikelns första stycke ska varje fysisk eller juridisk person ha rätt till respekt för sin egendom. Vidare får ingen berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Av artikelns andra stycke framgår att det skydd som föreskrivs i första stycket inte inskränker en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse.

text: Begreppet egendom i artikeln har en autonom och vidsträckt innebörd. Endast existerande egendom täcks av begreppet. Framtida affärsvolymer och vinster omfattas därför som regel inte (jfr

text: Greek Federation of Customs Officers mot Grekland

text: , no. 24581/94, beslut meddelat den 6 april 1995). Viss affärsverksamhet som är beroende av tillstånd skyddas dock. Skyddet omfattar de ekonomiska intressen som ligger i verksamheten (

text: Malik mot Förenade kungariket

text: , no. 23780/08, dom meddelad den 13 mars 2012, p. 91–92 och 94). Såvitt här är relevant är restaurangernas alkoholtillstånd något som gör att deras därtill kopplade affärsverksamheter skyddas (

text: Tre Traktörer Aktiebolag mot Sverige

text: , no. 10873/84, dom meddelad den 7 juli 1989, p. 53).

text: Detta har betydelse eftersom vissa av reglerna avseende tillfälliga smittskyddsåtgärder, om att förhindra smitta av covid-19 på restauranger och caféer m.m. samt om tillfälligt förbud mot servering av alkohol [1] har inneburit begränsningar i restaurangernas möjlighet att sälja alkohol i enlighet med deras tillstånd. Reglerna har därigenom medfört inskränkningar i restaurangernas rätt att nyttja sin egendom i den mening som avses i artikel 1 andra stycket första tilläggsprotokollet till Europakonventionen (jfr

text: O’Sullivan McCarthy Mussel Development Ltd mot Irland

text: , no. 44460/16, dom meddelad den 7 juni 2018 p. 104). Nyttjanderätten har dock inte inskränkts genom de allmänna råden eller rekommendationerna eftersom dessa inte har varit tvingande (se s. 3–4).

text: Som har nämnts medger egendomsskyddet att en stat genomför sådan lagstiftning som den finner nödvändig för att reglera utnyttjandet av egendom i det allmännas intresse. En inskränkning i ägarens rätt att använda sin egendom måste vara lagenlig, tillgodose ett allmänt intresse och åtgärden måste stå i proportion till det syfte som ska uppnås (se t.ex.

text: Beyeler mot Italien

text: , dom [stor kammare] den 5 januari 2000, no. 33202/96, p. 107).

text: Restaurangerna har anfört att det är fråga om otillåtna inskränkningar i egendomsskyddet, bl.a. eftersom reglerna inte har utfärdats i korrekt ordning.

text: Vid en genomgång av den relevanta regleringen har dock annat inte framkommit än att reglerna utfärdats i vederbörlig ordning. Utredningen här ger inte heller stöd för att det har förekommit något annat fel vid utfärdandet av reglerna. Reglerna i fråga får också anses uppfylla laglighetskravet i övrigt. De har varit tillräckligt tillgängliga, tydliga och förutsägbara (se t.ex. Beyeler mot Italien p. 108–109).

text: Därutöver kan konstateras att syftet med inskränkningarna har varit i allra högsta grad angeläget. Staten har varit tvungen att vidta åtgärder för att begränsa smittspridningen och därigenom rädda liv.

text: Att syftet har varit att skydda enskilda i en pandemi har betydelse vid bedömningen av proportionaliteten av inskränkningarna. Statens positiva förpliktelser att skydda rätten till liv enligt

text: artikel 2 Europakonventionen

text: gör att utrymmet för att införa rådighetsbegränsningar av nu aktuellt slag får anses vara mycket stort. Att intresset att skydda liv ger en bred bedömnings-marginal vad gäller behovet att begränsa motstående rättigheter följer av Vavřička m.fl. mot Tjeckien , dom [stor kammare] den 8 april 2021, no. 47621/13 m.fl., p. 272–282. Även komplexiteten i bedömningarna, behovet att göra avvägningar mot andras rättigheter, att agera skyndsamt samt svårigheterna att hantera naturliga skeenden utanför statens kontroll gör att staten haft en bred bedömningsmarginal (se för ett liknade resonemang Budayeva m.fl. mot Ryssland , dom den 20 mars 2008, no. 15339/02 m.fl., p. 135–137). Vad gäller utrymmet för just rådighetsbegränsningar i egendom kan här anmärkas att Europadomstolen har godtagit ganska betungande sådana för syften som varit mindre angelägna än smittskydd i en pandemi (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis , 5:e uppl., s. 595 ff.).

text: Mot denna bakgrund är det enligt Justitiekanslern tydligt att inskränkningarna måste ses som proportionerliga. De restriktioner som följer av de aktuella reglerna har nämligen varit mindre ingripande än de betydligt hårdare restriktioner som staten hade kunnat införa utan att för den skull överträda konventionens egendomsskydd. Den avvägning som skett i förhållande till restaurangernas rättigheter har med andra ord legat inom statens bedömningsutrymme. Det saknar därmed betydelse om staten i och för sig hade kunnat vidta mindre ingripande åtgärder (jfr Vavřička m.fl. mot Tjeckien p. 310–311). Vid en jämförelse med de nedstängningar som skett i många andra länder framstår dessutom statens åtgärder som klart mindre betungande. Restaurangerna har kunnat fortsätta servera alkohol, om än i mindre utsträckning än tidigare. Restriktionerna har vidare löpande anpassats efter smittoläget. Dessutom har restaurangerna kunnat få visst ekonomiskt stöd för att begränsa de negativa effekterna av pandemin.

text: Det sagda innebär att de inskränkningar som skett i restaurangernas rätt att nyttja sin egendom har varit tillåtna. Någon överträdelse av konventionen som medför skadeståndsskyldighet för staten har således inte skett.

text: Har det varit fråga om otillåtna inskränkningar av näringsfriheten och egendomsskyddet i

text: regeringsformen

text: I praxis finns enstaka exempel på fall där ersättningsansvar för staten har ansetts uppkomma vid åsidosättanden av regeringsformen (se bl.a.

text: NJA 2014 s. 332

text: Av vad som anförts på s. 3–4 följer att restaurangernas grundlagsskyddade rättigheter inte kan anses ha begränsats genom de allmänna råd och riktlinjer som har utfärdats för att förhindra smittspridningen.

text: Frågan är då om restaurangernas grundlagsskyddade rättigheter har begränsats genom de regler som antagits för att förhindra smittspridningen.

text: Näringsfriheten enligt

text: 2 kap. 17 § regeringsformen

text: Rätten att bedriva näring får begränsas endast för att skydda angelägna allmänna intressen och aldrig i syfte enbart att ekonomisk gynna vissa personer eller företag (

text: 2 kap. 17 § första stycket regeringsformen

text: Justitiekanslern anser visserligen att restaurangernas näringsfrihet har begränsats i olika avseenden genom vissa av de regler som utfärdats för att hindra smittspridningen, se bl.a. reglerna om tillfälliga smittskyddsåtgärder på serveringsställen och om att förhindra smitta av covid-19 på restauranger och caféer m.m. samt om tillfälligt förbud mot servering av alkohol. Det finns dock inte något som talar för att begränsningarna har varit otillåtna. Det har inte framkommit att de aktuella reglerna har syftat till att gynna vissa företag eller personer. Begränsningar i näringsfriheten får vidare göras för att skydda något från samhällets synpunkt skyddsvärt intresse (se

text: prop. 1993/94:117 s. 21

text: ). Att förhindra smittspridning för att skydda liv är ett sådant intresse och, som tidigare konstaterats, har åtgärderna också varit proportionerliga i förhållande till det syftet. Någon materiell överträdelse av näringsfriheten har därmed inte skett.

text: Av vad som tidigare anförts följer att det inte heller har framkommit att reglerna har utfärdats i strid med normgivningsordningen i

text: 8 kap.

text: regeringsformen

text: Således kan konstateras att reglerna i fråga inte har inneburit någon otillåten inskränkning av restaurangernas näringsverksamhet enligt

text: 2 kap. 17 § regeringsformen

text: Egendomsskyddet enligt

text: 2 kap. 15 § regeringsformen

text: Av

text: 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen

text: följer att vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen.

text: Med ”expropriation eller något annat sådant förfogande” avses att en förmögenhetsrätt tvångsvis överförs eller tas i anspråk (se Lexino 2021-12-06). Paragrafens första stycke omfattar även situationen då det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att det handlar om situationer då marken som en enskild äger inte kan användas på sätt som tidigare var fallet (se

text: prop. 2009/10:80 s. 164

text: och

text: ). I förevarande fall har restaurangernas möjlighet att bedriva verksamhet begränsats genom vissa av de normer som antagits för att förhindra smittspridningen. Restaurangerna har emellertid inte tvingats avstå egendom och egendomen har inte heller på annat sätt tvångsvis överförts eller tagits i anspråk. Såvitt är känt har inte heller någon fastighetsanknuten äganderätt för restaurangerna begränsats genom normgivningen. Även om så skulle vara fallet motiveras regleringen av ett angeläget allmänt intresse på det sätt som tidigare redovisats. Egendomsskyddet enligt

text: 2 kap. 15 §

text: RF kan därför inte anses ha inskränkts genom den aktuella normgivningen.

text: Eftersom det inte har varit fråga om otillåtna inskränkningar i vare sig näringsfriheten eller egendomsskyddet saknas det anledning att gå vidare och pröva om sådana inskränkningar skulle kunna berättiga restaurangerna till ersättning.

text: Sammantaget innebär det anförda att staten inte är ersättningsskyldig mot restaurangerna. Deras anspråk ska därför avslås.

text: [1] Lagen (

text: ) om tillfälliga smittskyddsåtgärder på serveringsställen, förordningen (

text: ) om tillfälligt förbud mot servering av alkohol, Folkhälsomyndighetens föreskrifter och allmänna råd om tillfälliga smittskyddsåtgärder på serveringsställen (

text: HSLF-FS 2020:37

text: ) med ändringar till och med december 2020 (

text: HSLF-FS 2020:70

text: och 2020:91) och Folkhälsomyndighetens föreskrifter och allmänna råd om att förhindra smitta av covid-19 på restauranger och caféer m.m. (

text: HSLF-FS 2020:9


title: Skadeståndsanspråk avseende delar av en bil som togs i beslag

text: Justitiekanslern tillerkänner sökanden ersättning med 74 152 kr. Polismyndigheten ansvarar för att ersättningen betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: En bil av märket Audi, som sökanden leasade, togs i beslag inom ramen för en förundersökning om bl.a. mord. Sökanden var emellertid inte misstänkt för brottet eller delaktighet i detsamma. Beslaget gjordes eftersom bilen antogs ha betydelse för utredningen av brottet. Syftet med beslaget var att eftersöka information från bilens styrenheter för att ta reda på bl.a. var bilen hade varit samt vilka mobila enheter som varit uppkopplade mot bilens styrenheter och när.

text: Vid beslagstidpunkten var bilen inlämnad på en verkstad hos en bilfirma. Beslaget verkställdes där och bilen flyttades därefter till polisens beslagsgarage för teknisk undersökning. Sedan det visat sig att polisen saknade den utrustning som krävdes för att genomföra undersökningen tog polisen kontakt med verkstaden för att efterfråga hjälp med att montera ur styrenheterna. Verkstaden informerade polisen om att det fanns risk att styrenheterna kunde skadas eller förstöras om de monterades ur. Verkstaden hänvisade till att Audi eventuellt kunde hjälpa till med att ta fram information ur styrenheterna utan att montera ur dem. Det framkom dock att det på grund av hög arbetsbelastning hos Audi skulle ta lång tid att få fram begärd information och enligt uppgift från Audi kunde de inte heller med säkerhet säga att det skulle vara möjligt att få fram efterfrågad information.

text: I mordutredningen fanns en ung person häktad. Åklagaren bedömde därför, med beaktande också av osäkerheten om Audi skulle kunna få fram de önskade informationen, att det var oproportionerligt att invänta svar från Audi. I stället hävde åklagaren beslaget av bilen och beslutade en dag senare att låta demontera bilens två styrenheter och ta dessa i beslag. Bilen återfördes till bilverkstaden som på Polismyndighetens begäran demonterade styrenheterna ur bilen, varefter det nya beslutet om beslag verkställdes. En polisman som var på plats godkände att styrenheterna monterades ur trots vetskap om risken för att de därvid kunde gå sönder. Styrenheterna skickades sedan till Nationellt forensiskt centrum för en kriminalteknisk undersökning.

text: Enligt Polismyndigheten skadades styrenheterna när de plockades ur, medan Åklagarmyndigheten menar att det är en mer öppen fråga om enheterna förstördes vid demonteringen eller först senare, under den kriminaltekniska undersökningen.

text: Tingsrätten hävde senare beslaget av styrenheterna och beslutade att dessa skulle lämnas ut till verkstaden, från vilken beslaget skett. Sökanden fick, när har skulle lösa ut bilen, betala 74 152 kr till verkstaden för byte till nya styrenheter i stället för de förstörda.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med 74 152 kr på den grunden att styrenheterna felaktigt förstörts. Han har bl.a. menat att det var möjligt att läsa av informationen från styrenheterna utan att förstöra dem.

text: Polismyndigheten har med ett eget yttrande lämnat över anspråket hit. Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Staten ska ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för (

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ). Polismyndighetens och Åklagarmyndighetens handläggning av och beslut i fråga om beslag är sådan verksamhet.

text: Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott får tas i beslag (

text: 27 kap. 1 § rättegångsbalken

text: ). Som vid all annan tvångsmedelsanvändning gäller att åtgärden får beslutas endast om skälen för den uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär (proportionalitetsprincipen). Detta innebär att ju allvarligare brott som en förundersökning avser desto större ingrepp får tålas.

text: En polisman får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, bl.a. om polismannen med laga stöd ska verkställa eller biträda vid beslag (

text: 10 § första stycket 4 polislagen

text: , 1984:387).

text: Den som drabbas av en sakskada genom våld som utövas med stöd av bl.a.

text: 10 § polislagen

text: har rätt till ersättning, om den skadelidande inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot hans eller hennes person eller egendom (8 § lagen, 1998:714, om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, kallad frihetsberövandelagen).

text: Bedömningen i detta fall

text: Hela beslagsregelverket utgår från att det är ett föremål – en lös sak – som tas i beslag. Saken måste vara omedelbart tillgänglig när beslutet fattas (se t.ex. Fitger m.fl,

text: Rättegångsbalken

text: , 3 juni 2022, Version 92, JUNO, kommentaren till

text: 27 kap. 1 § första stycket

text: ). Den vedertagna betydelsen av lös sak brukar sägas vara ”varje slag av rörligt fysiskt föremål” (se t.ex. prop. 1989/90/89 s. 59). Begreppet lös sak finns visserligen inte i lagtexten om beslag, men återkommer i lagkommentarer och rättsvetenskaplig litteratur när det beskrivs vad som får tas i beslag.

text: I det här fallet avsåg det beslut om beslag som kom att verkställas två föremål – de två styrenheterna – som satt fast i ett annat föremål – bilen – och som måste demonteras ur bilen för att bli tillgängliga för beslag. En första och avgörande fråga är om det var korrekt att fatta ett beslagsbeslut som innebar att ett föremål måste plockas sönder eller, med en annan formulering, att föremål måste skiljas från varandra med visst våld för att det som man önskade ta i beslag skulle bli tillgängligt.

text: Åklagarmyndigheten menar att förfarandet som använts är korrekt och att det i detta fall var mest proportionerligt att inte invänta ett försök av Audi att överföra information, utan i stället häva beslaget av bilen och bara ta styrenheterna i beslag. Åklagarmyndigheten menar också att åtgärden att plocka ur styrenheterna ur bilen måste ses som en sådan laglig våldsanvändning av polisen som avses i

text: 10 § polislagen

text: . Myndigheten har jämfört med att det förekommer att beslagtagna datorer hanteras på motsvarande sätt. Det händer således enligt myndigheten att en hårddisk monteras ur en beslagtagen dator och tas i beslag separat för att kunna undersökas. Även en sådan åtgärd kan medföra risk för skada på det ursprungligen beslagtagna föremålet. Vid ett sådant förfarande kan i vissa fall beslaget av själva datorn hävas, vilket kan minska den olägenhet ett beslag medför för en enskild.

text: Det kan anmärkas att den situation som Åklagarmyndigheten tar upp även nämns i en lagkommentar till den aktuella bestämmelsen där det står att åklagaren, när innehavaren av en dator protesterar mot att filer kopieras från den, kan ha anledning att i stället ta en hårddisk i beslag och sedan genast återlämna en kopia av hårddisken (se Fitger m.fl,

text: Rättegångsbalken

text: 27 kap. 1 § andra stycket

text: ). Huruvida förfarandet som anvisas avser en situation där en hårddisk sitter fastmonterad på ett motsvarande sätt som styrenheterna, och där det alltså krävs visst våld mot egendom för att hårddisken i beslag, är dock oklart.

text: Justitiekanslern har i och för sig ingen invändning mot bedömningen att det inte fanns tid att invänta ett försök av Audi att ta fram den information som behövdes i förundersökningen. Förfarandet att häva beslaget av bilen och i stället bara ta en integrerad del av bilen i beslag är dock något svårt att förena med regelverket om beslag. Det finns inga uttalanden i förarbeten eller i den rättsvetenskapliga litteraturen som ger tydligt stöd för att det inom beslagsinstitutet skulle inrymmas en rätt att använda våld mot egendom för att lösgöra ett föremål från ett annat föremål. I stället tycks utgångspunkten vara att det ska vara fråga om beslag av ett föremål som finns tillgängligt. I det måste normalt anses ligga att föremålet också är avskiljbart och flyttbart (jfr vad som sagt ovan om att föremålet förutsätts vara rörligt när man talar om en lös sak). Det är dock inte tillräckligt tydligt att det skulle vara i direkt strid med beslagsregleringen och därmed felaktigt av åklagaren att fatta beslutet att ta styrenheterna i beslag på det sätt som skedde.

text: Om det accepteras att det fanns visst utrymme att fatta beslagsbeslutet avseende styrenheterna måste det också accepteras att polisens våldsanvändning mot bilen var laglig. En utgångspunkt för Justitiekanslerns fortsatta bedömning är därför att polisen som var på plats när styrenheterna monterades ur bilen använde våld med stöd av

text: 10 § första stycket 4 polislagen

text: (varvid verkstadspersonalen som hjälpte polisen hade samma rätt i enlighet med

text: 24 kap. 5 § brottsbalken

text: Polismyndigheten har i sitt remissvar menat att styrenheterna förstördes redan i samband med att de monterades ur bilen, dvs. genom våldsanvändningen. Detta händelseförlopp är mest fördelaktigt för sökanden. Justitiekanslern utgår därför ifrån att det var så. En konsekvens av detta blir att statens strikta skadeståndsansvar enligt 8 § frihetsberövandelagen aktualiseras. Sökanden har inte betett sig på ett sådant sätt att det var påkallat att använda våld mot hans egendom. Han får anses ha visat att skadan uppgår till det belopp som han begär ersättning med. Han har därför rätt till skadestånd med detta belopp.

text: När det gäller frågan om vem som bör ansvara för att betala ut ersättningen kan konstateras att det här varit fråga om våldsanvändning som kan sägas ha skett på åklagarens initiativ med hänsyn till beslutet om att bara ta styrenheterna i beslag. Normalt ansvarar dock den myndighet som utövat våld för att betala skadeståndet enligt 8 § frihetsberövandelagen och det saknas tillräckliga skäl för att frångå den principen även i detta fall.

text: Behov av en översyn av gränserna för statens strikta ansvar för sakskada vid laglig våldsanvändning i samband med kriminaltekniska undersökningar?

text: Det rimligaste förfarandet av åklagaren i det här fallet hade varit att behålla hela bilen i beslag och sedan genomföra den kriminaltekniska undersökningen. Även då hade styrenheterna med största sannolikhet förstörts, men i stället för att förstöras som ett led i ett beslut om beslag skulle de ha förstörts vi demonteringen som ett led i den kriminaltekniska undersökningen. Samma sakskada hade alltså uppkommit vid ett sådant förfarande. Skadan hade vid det händelseförloppet däremot inte omfattats av statens strikta skadeståndsansvar eftersom våld mot egendom som används i samband med kriminaltekniska undersökningar inte utövas med stöd av

text: 10 § polislagen

text: och inte heller på något annat sätt ger rätt till ersättning enligt 8 § frihetsberövandelagen (se vidare nedan). I stället hade det krävts att det visats att skadan vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning enligt bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: för att ersättning skulle kunna utgå (

text: 3 kap. 2 § 1)

text: . Omfattningen av statens skadeståndsansvar blir alltså beroende av om våldet mot egendomen används när ett beslag verkställs eller om det sker inom ramen för en kriminalteknisk undersökning.

text: När frihetsberövandelagen kom till uttalade regeringen bl.a. följande, efter att ha nämnt sådana exempel som att bilens ägare enligt då gällande rätt inte var berättigad till ersättning från det allmänna när polisen skadar en stulen bil i samband med att man griper biltjuven (se

text: prop. 1997/98:105 s. 23

text: f).

text: Att en utomstående, oskyldig skadelidande skall stå utan ersättning i sådana fall som här beskrivits stämmer också illa överens med den generositet som staten bör visa. Sådan laglig våldsanvändning som här diskuteras är en form av allmännyttig åtgärd som kan drabba en enskild, utan att denne på något sätt bär skuld till att åtgärden har måst vidtas. Det är också klart att sådan laglig våldsanvändning kan orsaka allvarliga och omfattande skador. Även om det rör sig om ett mycket begränsat antal fall är behovet av ersättning i det enskilda fallet många gånger odiskutabelt.

text: Ofta är ingripanden som medför person- eller sakskada helt oantastliga och kanske till och med nödvändiga för att ingripandet – t.ex. gripandet av en farlig rymling – skall bli lyckosamt. Den enskilde som drabbas av skadan har visserligen ett allmänt intresse av att brott förhindras eller beivras, men det ter sig stötande att han eller hon ensam skall bära följderna av sådana åtgärder.

text: Samtidigt avfärdade regeringen Rikspolisstyrelsens förslag om att statens strikta ansvar skulle omfatta även sakskada som uppkommer vid en kriminalteknisk undersökning med följande formulering (

text: prop.1997/98:105 s. 25

text: Sådan skada skiljer sig från de skador som kan uppstå till följd av laglig våldsanvändning. Det är i de senare fallen som det har identifierats ett verkligt behov av reglering. Det skulle enligt regeringens mening medföra ytterligare gränsdragningssvårigheter om man skulle gå ifrån anknytningen till viss närmare bestämd laglig våldsanvändning. Regeringen avstår därför från att i detta sammanhang lämna något förslag om rätt till ersättning av allmänna medel i andra fall.

text: Det kan ifrågasättas om regeringen 1998 kunde förutse den omfattning på sakskador vid kriminaltekniska undersökningar som numera kan förekomma, bland annat till följd av den tekniska utvecklingen och möjligen även till följd av att nya kriminaltekniska metoder har utvecklats.

text: Skador av det här slaget får bäras av den enskilde trots att det kan vara fråga just om en sådan ”utomstående, oskyldig skadelidande” som regeringen talade om i propositionen till frihetsberövandelagen. Även här kan man, liksom regeringen gjorde 1998, se det som att den enskilde som drabbas av skadan har ett allmänt intresse av att brott beivras, men man kan samtidigt med visst fog – även där i likhet med regeringen – tycka att det ter sig stötande att han eller hon ensam ska bära följderna av sådana åtgärder.

text: Justitiekanslern skickar en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet, så att regeringen har möjlighet att överväga om det mot bakgrund av utvecklingen sedan frihetsberövandelagen tillkom finns anledning att se över gränserna för statens strikta skadeståndsansvar. Behov av en översyn kan finnas när det gäller sakskador som uppkommer till följd av laglig våldsanvändning i samband med kriminaltekniska undersökningar, och där den skadelidande inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda tvångsåtgärderna mot honom eller henne.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till att polisen lämnat ett felaktigt dödsbud

text: Justitiekanslern avslår sökandenas anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 5 juli 2021 på förmiddagen anträffade en polispatrull en allvarligt skadad man utomhus. En av polismännen påbörjade hjärt- och lungräddning i väntan på ambulans medan en annan tillkallade förstärkning. Ambulans anlände och sjukvårdspersonal tog över försöken att rädda livet på den skadade mannen, men en halvtimme efter att han hade anträffats blev han dödförklarad av läkare. Fler polispatruller hade då anlänt och med anledning av de oklara omständigheterna kring den avlidnes skador och händelsen i övrigt inleddes en förundersökning om mord. Platsen spärrades av eftersom det hade börjat samlas mycket folk.

text: Den avlidne mannens identitet var oklar eftersom han inte hade några tillhörigheter på sig. Ett vittne uppgav sig känna igen honom, men hon visste inte vad han hette. En polispatrull fick i uppgift att kontrollera parkerade bilar, utifrån antagandet att han kanske hade kommit till platsen i bil. En av de bilar patrullen kontrollerade tillhörde AA. När de fick fram en passbild av honom bedömde de sig vara 80 procent säkra på att bilden föreställde den avlidne mannen. En stund senare uppgav de sig vara säkra.

text: AA och hans hustru BB var skrivna på en adress i närheten av den plats där den avlidne mannen hade anträffats. En polispatrull åkte dit och knackade på för att se om BB var hemma. Det var dock ingen som öppnade och dörren var låst. Patrullen åkte då hem till AA:s och BB:s dotter CC och möttes av hennes sambo DD. Denne upplyste om att BB och CC var på sina respektive arbetsplatser. Patrullen kontaktade sin insatschef och diskuterade om de i det läget borde åka till BB:s arbetsplats och prioritera att hon fick besked om vad som hänt. Samtidigt hade DD ringt upp CC och polisen fick då tala med henne. De förklarade att de behövde träffa henne för att prata om hennes pappa. Patrullen bestämde sig sedan för att åka till hennes arbetsplats och ta med sig DD dit. CC fick där besked om att en man avlidit och att det mesta tydde på att det var hennes pappa. Patrullen åkte sedan tillsammans med CC och DD till BB:s arbetsplats och lämnade budet till henne.

text: Patrullen fick därefter besked från en kollega om att den avlidne mannen haft nycklar på sig. De förklarade för de anhöriga att polisen skulle behöva gå in i AA:s och BB:s lägenhet och bad också om AA:s telefonnummer. Sedan kom ett besked över radion om att den avlidnes nycklar inte hade passat i dörrlåset till lägenheten. Insatschefen ringde då till AA:s arbetsplats och fick tala med AA som informerades om vad som hänt och om att hans anhöriga hade kontaktats.

text: BB, CC och DD hade vid det laget åkt hem till CC och DD. När den patrull som haft kontakt med dem fick veta att AA levde vidarefordrade de beskedet. Den första de hade kontakt med var DD och samtidigt blev CC uppringd av AA. Patrullen stannade kvar en stund hos BB, CC och DD och pratade med dem. På väg därifrån mötte de AA som var mycket upprörd och krävde att bli uppringd av den ansvarige. Insatschefen ringde senare upp honom och beklagade vad som hänt.

text: En anmälan om tjänstefel upprättades men den 9 juli 2021 beslutade en åklagare vid Åklagarmyndighetens särskilda åklagarkammare att inte inleda förundersökning, med motiveringen att uppgifterna i ärendet inte gav anledning att anta att brott som hörde under allmänt åtal hade förövats. Därefter anmäldes händelsen till Polismyndighetens grupp för skiljande och disciplinärenden, som den 27 juli beslutade att skriva av ärendet.

text: Anspråket m.m.

text: AA, BB och CC har begärt skadestånd av staten för psykiskt lidande, utan att ange något belopp. Till grund för anspråken har de åberopat att polisen felaktigt dödförklarade AA. Som de har uppfattats avses såväl personskada som ideell skada. De har anfört bl.a. följande.

text: Polispatrullen träffade CC kl. 11:35 och framförde informationen att hennes pappa var avliden. Eftersom AA arbetade i samma fastighet ville hon tillsammans med patrullen gå in dit och stämma av att han inte var på plats eftersom han hade börjat kl. 06:00 samma morgon och ingen från arbetet hade ringt och meddelat att han inte var på plats. Patrullen svarade att det var ett polisärende, så det blev inte gjort.

text: Det var ett förkrossande chockbesked för BB, CC och DD. De blev förtvivlade över att AA skulle vara avliden och dessutom kanske genom ett brott. Även AA blev chockad när polisen berättade vad som hänt. Han avbröt omedelbart samtalet från polisen och ringde till sin dotter som skrek rätt ut när hon hörde hans röst i telefonen. Han åkte till sina anhöriga för att se hur de mådde och trösta dem. När han mötte dem var de förtvivlade och i upplösningstillstånd.

text: Händelsen har satt djupa spår hos hela familjen, med sömnsvårigheter och flashbacks. De är mycket besvikna på polisen som dödförklarade AA trots att de inte var 100 procent säkra på den avlidne mannens identitet. De hoppas att polisen tar lärdom av detta och rättar till sina rutiner så att inte fler personer drabbas.

text: Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket och avstyrkt att ersättning ska utgå. I yttrandet har bl.a. följande anförts.

text: Den man som senare avled anträffades av polisen på offentlig plats och hade inga identitetshandlingar på sig. Först i ett senare skede hittades nycklar i mannens ficka. Polisen sökte på parkerade bilar i närområdet och fick därigenom fram en passbild på AA som dessutom var folkbokförd på en adress i närheten. I vart fall tre poliser på plats bedömde att den avlidne uppvisade stor likhet med AA:s passbild. Även vid granskning i efterhand har samma bedömning gjorts. Identifieringen var en bedömning som gjordes utifrån tillgängliga uppgifter och det är olyckligt att dessa omständigheter sammanföll och därmed ledde till att den avlidne initialt identifierades som AA. I det läget bedömdes det vara av stor vikt att meddela de anhöriga, eftersom den avlidne hade hittats på en offentlig plats och anhöriga inte sk behöva få vetskap om ett dödsfall från annat håll. Detta är i enlighet med Polismyndighetens interna rutiner.

text: Det framgår att polisen gjorde en avvägning och att det fanns en medvetenhet om att den avlidne mannens identitet inte var bekräftad. Det bestämdes därför att dödsbudet skulle förmedla att man inte var 100 procent säker på att det var AA som hade anträffats avliden, men att det mesta tydde på att det var han. När CC fick beskedet började hon ställa frågor om vad som hänt och varför polisen trodde att det var AA som hade anträffats. En av poliserna förklarade då att man hittat AA:s passbild via slagningar och sett att det var den avlidne mannen men att man i nuläget inte visste vad som hänt. Polisen förklarade också att händelsen utreddes som ett mord på grund av att det var oklart om ett brott hade begåtts eller en olycka inträffat.

text: Dödsbudet lämnades eftersom polisen trodde sig ha identifierat den avlidne samt i syfte att skydda de anhöriga och få identiteten bekräftad. Utifrån den information som då fanns tillgänglig kan det inte anses ha varit felaktigt från polisens sida att ha lämnat dödsbudet. DD fick budet kl. 11:15 den aktuella dagen och CC strax därefter. BB fick beskedet ca kl. 11:50. Då framkom det att AA samma morgon hade lämnat hemmet iklädd andra kläder än de som den avlidne mannen haft på sig. Kontakten med AA togs ca kl. 12:45, varvid misstaget uppdagades och de anhöriga fick besked om att han levde. Såväl polispatrullen som AA själv hade då kontakt med de anhöriga. I efterhand kan konstateras att polisen borde ha ringt AA:s arbetsplats för att bekräfta den avlidnes identitet. Eftersom polisen dock trodde sig ha identifierat denne prioriterades anhöriga framför kollegerna, vilket får anses ha varit en rimlig bedömning i sammanhanget.

text: Enligt Polismyndighetens bedömning har det inträffade inte utgjort fel, försummelse, brott eller överträdelse av Europakonventionen. Polismyndigheten vidhåller dock att det som skett är ytterst beklagligt.

text: AA, BB och CC har fått del av Polismyndighetens yttrande.

text: AA, som är ombud för de övriga, har inledningsvis i ärendet angett att fyra personer är med i processen. Efter föreläggande från Justitiekanslern att ange vilka de övriga sökandena är har dock bara BB och CC angetts.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Staten ska ersätta bl.a. personskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för (

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ; 1972:207). Polismyndighetens nu aktuella beslut och åtgärder är sådan verksamhet.

text: Staten ska också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning (

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ). Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. I regel är det endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar som kan anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . En helhetsbedömning ska göras. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: I Polismyndighetens riktlinjer om åtgärder vid dödsfall som kan ha orsakats av yttre påverkan m.m. (PM 2016:14) föreskrivs bl.a. att polisen alltid bör försöka fastställa den avlidnas identitet samt att någon av den avlidnes närstående så snart det kan ske bör underrättas om dödsfallet (s. 4).

text: Bedömningen i detta fall

text: Precis som Polismyndigheten konstaterat är det inträffade mycket beklagligt för AA, BB, CC och även för DD. De anhöriga har under den aktuella förmiddagen fått besked om att AA var avliden, även om patrullen av allt att döma också förmedlade att den avlidne mannen inte var helt säkert identifierad. Trots det har situationen förstås varit chockartad och smärtsam för BB, CC och DD samt även för AA när han fick klart för sig vad som hänt. Det framgår också av utredningen att han orsakades viss olägenhet genom att han i efterhand för säkerhets skull kontaktade såväl Polismyndigheten som Skatteverket för att kontrollera att han inte stod registrerad som avliden.

text: Samtidigt måste beaktas att polisen i den uppkomna situationen hamnat i ett besvärligt läge där det varit långt ifrån självklart vilket som varit det mest lämpliga beslutet eller handlingsalternativet. Å ena sidan har det varit angeläget att underrätta de anhöriga till den avlidne mannen innan dessa på annat sätt fått höra talas om dödsfallet – vilket hade inträffat på en offentlig plats och dragit till sig viss uppmärksamhet. Å andra sidan har det varit viktigt att få en tillräckligt säker identifiering av den avlidne mannen innan kontakten med anhöriga togs.

text: Polisens inledde med att jämföra den avlidne mannen med AA:s passfoto, varvid flera polismän bedömde att likheten var stor. Dessutom stod AA:s bil parkerad i närheten och han var också skriven på en adress i området. Mot den bakgrunden är svårt att ifrågasätta den bedömning som polisen gjorde i det skedet, dvs. att mycket talade för att den avlidne var AA. Fortfarande var det dock en i objektiv mening osäker identifiering, vilket borde ha vägt tyngre vid valet av nästa åtgärd – dvs. om de anhöriga skulle kontaktas eller om en säkrare identifiering först skulle uppnås. Med facit i hand får det sägas ha varit en oriktig prioritering att redan i det läget ta kontakt med BB, CC och DD för att lämna dödsbudet – om än med den reservation som gjordes för att identifieringen inte var säker – i stället för att t.ex. försöka hitta ett telefonnummer till AA eller en uppgift om arbetsplats och ringa dit. Polisens val att prioritera de anhöriga måste emellertid ses i ljuset av den subjektiva bedömning som inledningsvis gjordes, dvs. att den avlidne med stor sannolikhet var AA.

text: Ibland kan alternativa beslut och åtgärder i efterhand identifieras som mer lämpliga jämfört med hur ett ärende faktiskt hanterats. För att staten ska bli skadeståndsskyldig är det dock inte tillräckligt att en myndighets bedömning i efterhand med fog kan ifrågasättas. Som redovisats tidigare i detta beslut krävs i stället att det varit fråga om uppenbart felaktiga bedömningar eller rena förbiseenden av relevanta bestämmelser. Så kan inte anses ha varit fallet med polisens beslut och åtgärder i det aktuella ärendet.

text: Det uppstod visserligen en mycket olycklig situation för AA, BB, CC och DD, men som framgått har polisens agerande grundats på svåra avvägningar mellan olika intressen och på bedömningar av det underlag som i varje enskilt läge varit tillgängligt. Sammantaget kan polisens beslut och åtgärder därför inte anses ha innefattat fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Inte heller har något brott eller överträdelse av Europakonventionen förelegat.

text: Anspråken ska därför avslås.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Kriminalvårdens hantering av försändelse

text: Ärendet

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med 10 000 kr på den grunden att Kriminalvården hanterat sekretessbelagda uppgifter om honom på ett felaktigt sätt.

text: Kriminalvården har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Bakgrund

text: Sökanden är intagen på kriminalvårdsanstalt. Anstaltens sjukvård fick ett brev från en enhet inom den allmänna sjukvården. Anstaltens sjukvård öppnade brevet och lade innehållet i ett förseglat kuvert samt lämnade kuvertet till sökandens avdelning. Kuvertet öppnades och brevet granskades av personal på sökandens avdelning eftersom det inte framgick att det kom från anstaltens sjukvård. Sökanden fick ta emot brevet i närvaro av två kriminalvårdare.

text: Tillämpliga bestämmelser

text: Staten ska ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. För skadeståndsansvar krävs att det är styrkt att staten genom oaktsamhet har orsakat en skada. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel eller princip som har åsidosatts och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en domstol eller annan myndighet har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. I regel är det endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar som kan anses utgöra skadeståndsgrundande fel eller försummelser. En helhetsbedömning ska göras. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ). Enligt

text: artikel 8.1 Europakonventionen

text: har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Av artikel 8.2 följer emellertid att rättigheterna i 8.1 får inskränkas med stöd i lag, om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Offentliggörande av känslig information om medicinska förhållanden kan – under vissa förutsättningar – utgöra ett otillåtet ingrepp i rätten till respekt för privatlivet enligt artikel 8 (se exempelvis Europadomstolens dom den 10 oktober 2006 i

text: L.L. mot Frankrike

text: , no. 7508/02).

text: Artikel 13 Europakonventionen kräver att staten tillhandahåller ett effektivt rättsmedel vid åsidosättanden av artikel 8. Förpliktelsen innebär dock inte någon rätt till ekonomisk ersättning vid varje överträdelse av Europakonventionen, utan det kan vara tillräckligt att kränkningen rättas till, erkänns eller gottgörs på annat sätt.

text: Sekretess gäller inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Detsamma gäller i annan medicinsk verksamhet, exempelvis rättsmedicinsk och rättspsykiatrisk undersökning, insemination, befruktning utanför kroppen, fastställande av könstillhörighet, abort, sterilisering, omskärelse och åtgärder mot smittsamma sjukdomar (

text: 25 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL).

text: En uppgift som omfattas av sekretess enligt OSL får inte röjas för enskilda eller för andra myndigheter utan stöd i lag eller förordning och det gäller också mellan olika verksamhetsgrenar inom en myndighet när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra (8 kap. 1 och 2 §§ OSL).

text: Den som röjer en uppgift för vilken det råder sekretess kan dömas för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: . Om en sådan gärning har begåtts av oaktsamhet och är att bedöma som ringa är den dock inte brottslig. Frågan om en gärning ska bedömas som ringa ska avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter i det konkreta fallet (se

text: prop. 1979/80:2

text: del A, s. 404).

text: En försändelse mellan en intagen och en svensk myndighet ska vidarebefordras utan granskning. Om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare av en sådan försändelse till en intagen är oriktig, får försändelsen granskas i syfte att utreda vem avsändaren är (7 kap. 6 § fängelselagen).

text: I andra fall än som avses i 7 kap. 6 § fängelselagen får en försändelse till eller från en intagen i anstalt granskas, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Syftet med granskningen ska vara att undersöka om försändelsen innehåller något otillåtet föremål, eller är ett led i en pågående eller planerad brottslig verksamhet, ett planerat avvikande eller något annat liknande förfarande (7 kap. 7 § fängelselagen).

text: Överväganden

text: Inledningsvis konstateras det inom Kriminalvården förekommer såväl kriminalvårdsspecifik verksamhet som hälso- och sjukvårdsverksamhet. Dessa verksamhetsgrenar har ansetts vara självständiga i förhållande till varandra i den mening som avses i

text: 8 kap. 2 §

text: OSL (se

text: prop. 2004/05:176 s. 56

text: ff.) Som utgångspunkt råder därför sekretess enligt

text: 25 kap. 1 §

text: OSL för uppgifter om enskildas hälsotillstånd i den hälso- och sjukvårdande delen av verksamheten i förhållande till den kriminalvårdsspecifika delen av Kriminalvården.

text: Skadestånd

text: Det saknas anledning att utgå från något annat än att sjukvårdssekretess enligt

text: gäller för handlingarna i det brev som anstaltens sjukvård mottog och som vidarebefordrades därifrån med sökanden som mottagare. Det kan vidare konstateras att anstaltens sjukvård lagt handlingarna i ett slutet kuvert för vidarebefordran till sökanden och att det alltså inte har förekommit något röjande av sekretessbelagda uppgifter från sjukvårdens sida.

text: När det sedan gäller hanteringen hos kriminalvårdspersonalen på sökandens avdelning är det klarlagt att kuvertet varit omärkt. Även om det i efterhand kan konstateras att kuvertet inte borde ha öppnats utan i stället vidarebefordrats direkt till sökanden bedömer Justitiekanslern att avdelningspersonalens agerande inte kan anses ha varit felaktigt eller försumligt utifrån fängelselagens regler. Det finns därför inte förutsättningar för att bevilja sökanden skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Däremot har kriminalvårdspersonalens öppnande av kuvertet och granskning av innehållet inneburit att det skett ett intrång i sökandens rätt till respekt för privatliv och korrespondens enligt

text: artikel 8 Europakonventionen

text: . Åtgärden har i och för sig skett med stöd i lag som uppfyller legitima ändamål i enlighet med artikel 8.2 Europakonventionen, men den skulle inte ha vidtagits om kriminalvårdspersonalen hade känt till att försändelsen kom från sjukvården. Intrånget i sökandens rättigheter har omfattat känsliga uppgifter om sökandens hälsa och hade varit relativt enkel att förebygga från myndighetens sida, exempelvis genom att på lämpligt sätt märka kuvertet eller genom att vidarebefordra försändelsen personligen från sjukvårdspersonalen till sökanden. Intrånget har således gått utöver de ändamål som motiverat det. Eftersom intrånget därmed inte varit proportionerligt har sökandens rättigheter enligt

text: artikel 8 Europakonventionen

text: överträtts.

text: När det gäller omfattningen av överträdelsen kan det konstateras att det inte framkommit annat än att de enda som felaktigt tagit del av försändelsen är de kriminalvårdare som granskade försändelsen och som närvarade när den överlämnades till sökanden. Dessa har i sin tur tystnadsplikt för uppgifter som de tagit del av i tjänsten. Mot denna bakgrund anser Justitiekanslern att den ideella skada som sökanden drabbats av inte är större än att han får anses tillräckligt kompenserad genom att överträdelsen erkänns. Någon ersättning ska därför inte heller betalas ut på grund av att Europakonventionen överträtts.

text: Tillsyn

text: Det är oacceptabelt att Kriminalvården inte förmått att säkerställa skyddet för sekretessbelagda uppgifter vid kommunikation mellan sjukvården och sökanden på grund av att fängelselagens bestämmelser om granskning av försändelser tillämpats. Det ankommer på myndigheten att se till att båda regelverken – som är centrala för myndighetens verksamhet – kan tillämpas samtidigt på ett korrekt sätt av verksamhetens olika grenar. Det har myndigheten inte gjort och förtjänar kritik för det.

text: Av Kriminalvårdens yttrande framgår att anstalten ska vidta åtgärder för att se till att liknande händelser inte inträffar igen. Justitiekanslern utgår från att sådana åtgärder numera vidtagits.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till tillväxtverkets handläggning av ett ärende rörande kortidsstöd

text: Justitiekanslern avslår anspråket.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA AB (bolaget) ansökte den 30 september 2020 om korttidsstöd enligt lagen (

text: ) om stöd vid korttidsarbete för perioden den 1 september – 31 december 2020. Tillväxtverket avslog ansökan den 20 november 2020. Sedan bolaget överklagat beslutet återförvisade förvaltningsrätten den 11 mars 2021 ärendet till Tillväxtverket för förnyad handläggning. Tillväxtverket meddelade den 26 oktober 2021 ett nytt beslut i det återförvisade ärendet. Bolaget har överklagat det beslutet.

text: Anspråket

text: Bolaget har begärt skadestånd av staten med 100 000 kr på den grunden att Tillväxtverket genom långsam handläggning av det återförvisade ärendet har orsakat sökanden skada uppgående till det begärda beloppet. Skadan består av kostnader för banklån och rättegångskostnader hos Tillväxtverket och förvaltningsrätten.

text: Tillväxtverket har avstyrkt anspråket.

text: Bolaget har lämnat synpunkter på Tillväxtverkets yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Tillväxtverkets handläggning av och beslut i ärenden om korttidsstöd är en sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska bevisa skadan och dess omfattning.

text: Bedömningen i det här fallet

text: Har Tillväxtverket agerat oaktsamt?

text: Bolaget har ifrågasatt handläggningstiden hos Tillväxtverket efter det att ärendet återförvisades dit. Av handlingarna framgår att Tillväxtverket fattade sitt beslut drygt sju månader efter det att ärendet hade återförvisats till verket. Den första handläggningsåtgärden vidtogs den 9 september 2021, dvs. knappt sex månader efter återförvisningen, då bolaget ombads komplettera sin ansökan.

text: Frågan är om handläggningstiden efter återförvisningen är så lång att det är fråga om fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Denna fråga bör prövas i två steg (se Justitiekanslerns beslut den 19 maj 2017 dnr 2016/7552). Till att börja med måste det prövas om ett dröjsmål över huvud taget kan anses föreligga. Om så är fallet, ska det sedan prövas om dröjsmålet kan kvalificeras som oaktsamt (jfr bl.a.

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: skadeståndslagen

text: , 1990, s. 73 f.).

text: Oacceptabla dröjsmål i handläggningen av ett ärende kan vara att bedöma som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. När – som i detta fall – det inte finns någon föreskriven frist för ett ärendes avgörande, krävs det dock i allmänhet en betydande försening för att ett dröjsmål över huvud taget ska anses föreligga (se

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: ). Vid bedömningen av om ett konstaterat dröjsmål innebär att fel eller försummelse föreligger är det väsentligt vad allmänheten rimligen kan kräva av myndighetens handläggning; om beslutet i ett ärende har stor inverkan på den enskildes personliga eller ekonomiska förhållanden har den enskilde normalt anledning att ställa högre krav på snabbhet vid handläggningen. Beror förseningen på en oförsvarligt långsam arbetstakt, en påtagligt bristfällig organisation eller en klar felbedömning av vilka ärenden som bör ges förtur, bör staten svara för den uppkomna skadan (se

text: prop. 1989/90:42, s. 16

text: ). Vidare kan skadeståndsskyldighet föreligga när det har förekommit längre perioder då hanteringen, utan att sökanden kan lastas för det, har präglats av inaktivitet (se Justitiekanslerns beslut den 13 december 2018 dnr 2018/283 och jfr rättsfallet

text: NJA 2005 s. 462

text: Det aktuella ärendet avser s.k. korttidsstöd. Stödet är avsett att under en begränsad tid hjälpa arbetsgivare som på grund av tillfälliga och allvarliga ekonomiska svårigheter behöver permittera personal. Som Riksdagens Ombudsmän (JO) har uttalat är detta ekonomiska stödåtgärder som många gånger är av stor betydelse för de aktuella företagen (se JO:s beslut den 9 september 2021 dnr 7165-2020 och 7242-2020 och JO:s beslut den 19 november 2021 dnr 9679-2020, 441-2021 och 2652-2021). Det är därför av vikt att handläggningen av ärendena inte drar ut på tiden.

text: Det finns ingen tumregel om vad som utgör en skälig handläggningstid för dessa ärenden, utan bedömningen av om det föreligger dröjsmål måste göras med utgångspunkt i förhållandena i det enskilda fallet med beaktande av bl.a. ärendets art och omfattning samt frågans komplexitet. JO har i sin tillsyn ansett att det i dessa typer av ärenden inte är acceptabelt med en handläggningstid om flera månader, om det inte finns särskilda omständigheter som i ett enskilt fall motiverar en längre handläggningstid. I de aktuella besluten kritiserade JO en handläggningstid om fyra månader respektive sex månader. I förvaltningsrättslig praxis finns det exempel på fall avseende korttidsstöd där en handläggningstid om sex, sju månader har bedömts utgöra dröjsmål enligt

text: 12 § förvaltningslagen (2017:900)

text: (se Förvaltningsrätten i Stockholms dom den 2 november 2021 i mål nr 30721-21 och Förvaltningsrätten i Stockholms dom den 13 augusti 2021 i mål nr 24121-21).

text: Justitiekanslern konstaterar i det här fallet att handläggningstiden efter återförvisningen uppgår till drygt sju månader. Sökanden har såvitt framkommit inte fördröjt ärendets avgörande. Det som har kommit fram i denna del kan enligt Justitiekanslern inte motivera en så lång handläggningstid. Det föreligger därför dröjsmål.

text: Frågan är då om dröjsmålet kan anses innefatta fel eller försummelse, dvs. om det kan kvalificeras som oaktsamt.

text: Tillväxtverket har i sitt yttrande av den 8 oktober 2021 angett att myndigheten inte har agerat oaktsamt och framhållit bl.a. följande. Nästan 100 000 företag har erhållit korttidsstöd sedan mars 2020, vilket är en enormt stor ökning av antalet stödärenden jämfört med tiden innan korttidsstödet infördes. Enbart under november och december 2020 överklagades drygt 3 700 stycket beslut om korttidsstöd. I Tillväxtverkets ordinarie verksamhet, d.v.s. exklusive korttidsstödet, uppgår antal överklaganden normalt till ett 20-tal per år. Under 2021 har ca 700 ärenden återförvisats för ny prövning och ökningen av antalet överklagade och återförvisade ärenden har blivit hundratals gånger större än vad som gällt före införandet av korttidsstödet. För att kunna hantera det stora antalet återförvisade ärenden har verket behövt omorganisera sin handläggning. Till följd av det snabba införandet av korttidsstödet i mars 2020 med anledning av coronapandemin har Tillväxtverket tillagt att man även behövt bygga upp ett arbetssätt och systemtekniska lösningar parallellt med handläggningen av stödärendena. Myndigheten har sedan införandet av stödet tredubblat sin personalstyrka för att hantera den stora ärendetillströmningen.

text: Grunden till svårigheterna att handlägga stödärendena skyndsamt tycks alltså vara en ovanligt stor arbetsbörda och bristande resurser. Som verket framhållit har det i den juridiska litteraturen framförts att detta är omständigheter som talar emot skadeståndsansvar för staten vid konstaterade dröjsmål (se Bertil Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, s. 281 ff. och Bertil Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , s. 74 f.). Ett sådant synsätt har även förutsatts i bl.a. 1990 års motiv till

text: skadeståndslagen

text: (se prop. 1989/ 90:42 s. 16).

text: Utrymmet för ansvarsfrihet med hänvisning till bristande statsanslag får dock enligt nuvarande praxis anses mycket begränsat (se bl.a. rättsfallet

text: NJA 2005 s. 462

text: och Justitiekanslerns beslut den 19 maj 2017 dnr 2016/7552). Den avgörande frågan för vållandebedömning är nämligen vad enskilda rimligen kan begära från myndigheternas sida i en viss situation snarare än vilka anslag den aktuella myndigheten har fått för sitt uppdrag.

text: Enligt Justitiekanslern kan enskilda med fog förvänta sig att ansökningar om korttidsstöd handläggs utan oskäligt dröjsmål med hänsyn till ärendenas ekonomiska betydelse. Det gäller även i en särpräglad situation som coronapandemin. Även i ett sådant läge måste enskilda givetvis kunna ställa legitima anspråk på att dess ärende handläggs effektivt. Utfallet av Justitiekanslerns vållandebedömning avseende Migrationsverkets handläggningstider till följd av 2015 års flyktingmottagande ger inte stöd för någon annan slutsats (se Justitiekanslerns beslut den 19 maj 2017 dnr 2016/7552).

text: Samtidigt kan en nyanserad och verklighetsförankrad vållandebedömning inte bortse från att Tillväxtverkets arbetsbelastning – till följd av den stora mängden ansökningar om korttidsstöd under pandemin – har varit exceptionell och att en betydande förändring av verkets verksamhet har genomförts med kort framförhållning. Det är ofrånkomligt att handläggningstiden, i vart fall i en inledande fas, vid sådana förhållanden är något längre än vad som annars framstår som motiverat utifrån ärendenas art och komplexitet. Enligt Justitiekanslern kan dock dessa förhållanden inte försvara att Tillväxtverket i det här fallet har dröjt sex månader med att över huvud taget handlägga det återförvisade ärendet (jfr

text: prop. 2016/17: 180 s. 108

text: .). Mot den bakgrunden får dröjsmålet med handläggningen av bolagets ansökan om korttidsstöd anses utgöra försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Har den långsamma handläggningen orsakat sökanden skada?

text: Det ankommer på bolaget att styrka att det har lidit skada till följd av tidsutdräkten. Det saknas i ärendet underlag för bedömningen att bolaget har åsamkats någon skada. Det saknas vidare förutsättningar att uppskatta den angivna skadan till ett skäligt belopp (jfr

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: ). Bolagets ersättningskrav ska därför avslås.


title: Betänkandet Skärpta straff för brott i kriminella nätverk (SOU 2021:68)

text: ( Departementets diarienummer Ju2021/03004)

text: I utredningen föreslås en ny straffskärpningsgrund (

text: 29 kap. 2 a § brottsbalken

text: ), vilken inriktas på allvarligare våldsanvändning och hot i två olika situationer. Det handlar dels om brott som innefattat användning av skjutvapen eller sprängämnen eller annat likvärdigt ämne och som begåtts på allmän plats eller liknande, dels om brott som på närmare angivet sätt är kopplade till konflikter mellan kriminella grupperingar. För den som döms till fängelse med tillämpning av den nya straffskärpningsgrunden ska enligt en annan ny föreslagen bestämmelse (

text: 26 kap. 3 a § brottsbalken

text: ) kunna dömas till fängelse på viss tid som överstiger den tillämpliga straffskalan för brottet.

text: Förslaget i den senare delen motiveras av att den nya straffskärpningsbestämmelsen ska få betydelse även för de brott vilka redan befinner sig i den övre delen av straffskalan (s. 237 f.). Möjligheten att överskrida brottets straffskala får däremot inte någon motsvarande reglering beträffande sådana grova brott i straffskalans övre del vilka saknar koppling till kriminella nätverk. Det kan exempelvis handla om de mest allvarliga fallen av synnerligen grov misshandel eller grov våldtäkt. Justitiekanslern noterar i denna del att förslaget avviker från den proportionalitetsprincip som svensk straffrätt bygger på.

text: Utredningen föreslår också en ny straffbestämmelse om främjande av ungdomsbrottslighet (

text: 16 kap. 5 a § brottsbalken

text: ). Enligt den föreslagna bestämmelsens andra stycke ska inte dömas till ansvar när det är uppenbart opåkallat med hänsyn till den ringa skillnaden i ålder och utveckling mellan den som har begått gärningen och den andra personen samt omständigheterna i övrigt. Ansvarsfrihetsregeln motiveras med att den nya straffbestämmelsens syfte är att träffa främst mer tongivande aktörers involverande av unga personer i brottslighet (s. 265 f.).

text: Utan att för den skull ifrågasätta behovet av en ventil, väcker förslaget frågor om i vilken utsträckning det verkligen kommer att vara äldre tongivande personer som i praktiken kommer att straffas. Det finns här en risk att straffbestämmelsen träffar vid sidan målet eftersom inget hindrar att sådana tongivande personer i ett kriminellt nätverk ger yngre personer – som kanske är strax över 18 år och därmed inte själva ingår i den skyddade kretsen – i uppdrag att involvera den minderårige. Som framgår av betänkandet finns uppgifter som talar för att det inom den kriminella hierarkin är vanligt med påverkan i flera led (s. 265). Den unga gärningspersonen kan med hänsyn till bl.a. sin ålder tänkas stå i sådant förhållande till den person som involveras att ansvarsfrihet kan aktualiseras. Den enda möjligheten att komma åt den äldre tongivande personen tycks då vara att åklagaren kan visa att personen i fråga medverkat till brottet genom passivitet, dvs. accepterat att någon under 18 år involverats i den brottsliga verksamheten och underlåtit att aktivt stänga denne ute (s. 262).

text: Enligt utredningens förslag ska vidare presumtionsregeln i

text: 24 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken

text: ändras så att gränsen för dess tillämplighet ska sänkas från två år till ett år och sex månader. De brott som därmed kommer att omfattas – vilka inte har minst två års fängelse i straffskalan antingen enligt befintlig reglering eller enligt de föreslagna ändringarna av straffskalor – är enligt betänkandet grov misshandel och rån. Dessa brottstyper leder dock regelmässigt till häktning redan idag, inte minst när det finns flera misstänkta eller en koppling till kriminella nätverk. Häktning är en mycket ingripande åtgärd mot den enskilde och den nuvarande presumtionsregeln måste anses väl avvägd. De skäl som av utredningen anförts till stöd för att sänka tvåårsgränsen är enligt Justitiekanslerns mening inte tillräckligt starka och förslaget avstyrks därför.

text: I övrigt har Justitiekanslern inte några synpunkter på förslagen.