avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Beslut
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Förundersökning
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län med anledning av ett ingripande mot en person som misstänktes för narkotikabrott

sammanfattning: Vid en rutinpatrullering stoppade polisens gatulangningsgrupp en person som var känd för polisen eftersom han tidigare hade dömts för narkotikabrott. Enligt polisen uppträdde mannen nervöst och ljög om sin tidigare brottslighet och ansågs därför vara skäligen misstänkt för narkotikabrott, såväl genom innehav som genom eget bruk. Beslut om tvångsmedel fattades. Enligt min mening är det uppenbart att de redovisade omständigheterna inte var tillräckliga för att personen skulle anses vara skäligen misstänkt. Besluten om tvångsmedel synes i stället ha grundats på i det närmaste ren spekulation. Polismyndigheten förtjänar kritik.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län med anledning av ett ingripande mot honom och hans flickvän i april 2009. Han uppgav bl.a. följande. Han blev stoppad av två civilklädda polismän utanför sin bostad. Polismännen ställde flera frågor, bl.a. om han nyttjade eller hade nyttjat droger och om han tidigare hade dömts för narkotikabrott. Han svarade att han aldrig nyttjat droger men att han hade dömts för narkotikabrott. Polismännen genomförde därefter, utan beslut av åklagare, husrannsakan i såväl hans bil som hans bostad. Vidare tvingades både han och hans flickvän, som låg i sängen och sov när polisen kom in i bostaden, att lämna urinprov. Varken han eller flickvännen var narkotikapåverkade. Vid husrannsakan togs en pepparspraysburk i beslag. – Enligt AA hade polismännen gjort sig skyldiga till tjänstefel och han krävde därför också skadestånd på grund av det felaktiga ingripandet.

text: Utredningen

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K128533-09 hämtades in och granskades. I de handlingar som upprättades med anledning av ingripandet hade antecknats bl.a. att AA hade observerats utanför en viss adress under en rutinpatrullering och att han uppgett att han aldrig haft med polisen att göra samt att han aldrig hade kommit i kontakt med narkotika. Vidare hade antecknats att AA hade uppvisat en påtaglig nervositet och att det vid kontrollslagningar framkom att han var dömd för bl.a. grovt narkotikabrott. Han ansågs skäligen misstänkt för narkotikabrott genom innehav och eget bruk och tf. inspektören BB beslutade på grund av misstankarna

text: om kroppsvisitation och kroppsbesiktning av AA samt om husrannsakan i såväl hans bil som hans bostad. Vid husrannsakan togs enligt beslagsprotokollet en tårgasburk i beslag.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över ingripandet mot AA och hans flickvän. Av yttrandet skulle särskilt framgå vilka omständigheter som låg till grund för besluten om kroppsvisitation, kroppsbesiktning och husrannsakan.

text: Polismyndigheten (bitr. länspolismästaren CC) kom in med ett yttrande och anförde i huvudsak (avsnittet rättslig reglering utelämnat) följande.

text: Bakgrund

text: Under en rutinpatrullering den 28 april 2009 observerade en polispatrull, som ingår i en gatulangningsgrupp, AA på Brunskogsbacken 45 i Farsta bredvid en bil med reg.nr. AAA XXX. Polispatrullen kände igen AA eftersom han har avtjänat ett fängelsestraff för grovt narkotikabrott och bor inom närpolisområde Farsta och därför är intressant för de poliser som dagligen arbetar mot narkotika. Patrullen inledde samtal med AA på gatan i anslutning till dennes bostad. På frågor uppgav AA att han aldrig varit i kontakt med polisen eller haft någonting med narkotika att göra. I samband med dessa frågor samt frågor om ett eventuellt narkotikainnehav blev AA märkbart nervös. Vid kontrollslagning i polisregistren framkom att AA för några månader sedan hade blivit rapporterad för narkotikabrott samt att han för några år sedan avtjänat ett längre fängelsestraff för grovt narkotikabrott mm. Med detta för handen ansåg tf inspektören BB – som vid detta tillfälle var gruppchef och behörig som polisiär förundersökningsledare i enlighet med den distriktsorder som gäller i Söderorts polismästardistrikt (DO 2 2008:11, 403-A) – att AA var skäligen misstänkt för narkotikabrott genom innehav samt bruk och BB inledde förundersökning avseende narkotikabrott genom innehav samt eget bruk, K128533-09. Vidare fattade BB beslut om att AA skulle kroppsvisiteras och att husrannsakan skulle genomföras i hans bil (AAA XXX) samt i hans bostad på Brunskogsbacken 45 i Farsta. Beslut fattades även om kroppsbesiktning genom urinprov för att säkra bevisning om eget bruk av narkotika. AA:s flickvän DD befann sig i lägenheten då husrannsakan genomfördes. Hon uppvisade tecken på narkotikapåverkan, då hon hade blanka och blodsprängda ögon, och misstänktes därför för narkotikabrott genom eget bruk. BB beslutade att även hon skulle underkastas kroppsbesiktning genom urinprov. Detta redovisades separat i anmälan K129588-09. Vid kroppsvisitationen och husrannsakan påträffades dock ingen narkotika. I lägenheten påträffades däremot en misstänkt tårgasburk som togs i beslag (misstanke om vapenbrott). Den delen av förundersökningen mot AA som gällde misstanken om innehav av narkotika lades därför ned redan samma dag, med nedläggningsgrunden ”misstänkt oskyldig”, vilket innebär att uppgifterna har gallrats ur RAR. Senare visade analysresultaten av urinproven negativt resultat beträffande både AA och DD varpå förundersökningarna avseende narkotikabruk lades ned den 12 och 13 maj 2009 med nedläggningsgrunden ”gärningen ej brott”, vilket innebär att uppgifterna har gallrats ur RAR. Den del av förundersökningen mot AA som gäller brott mot

text: vapenlagen

text: är fortfarande pågående p.g.a. att analysen av innehållet i burken ännu inte är klar.

text: Bedömning

text: AA framför i sin JO-anmälan att polisen har brutit mot gällande rutiner och agerat felaktigt när de gjorde husrannsakan utan beslut från åklagare, samt att de brutit mot gällande föreskrifter. Vad gäller anmälan mot AA rörande brott mot

text: narkotikastrafflagen

text: och brott mot

text: vapenlagen

text: , K128533-09, föranleddes den av att en civil polispatrull som arbetar mot narkotika kände igen AA såsom dömd narkotikabrottsling boende i området. Av denna anledning var han intressant för polispatrullen och de började prata med honom. Under samtalet blev AA påtagligt nervös när han fick frågor om narkotikainnehav och han uppgav felaktigt att han aldrig haft kontakt med polisen eller haft att göra med narkotika, vilket stärkte misstanken om narkotikabrott genom eget bruk eller innehav. Dessa polis-män är vana att göra bedömningar av liknande karaktär eftersom narkotikabekämpning är deras huvuduppgift. Tf. inspektören BB fick således kännedom om att brott som hör under allmänt åtal eventuellt hade ägt rum eller pågick. Eftersom han var behörig förundersökningsledare i egenskap av tillförordnad inspektör och gruppchef för gatulangningsgruppen i enlighet med distriktsorder DO 2 2008:11, 403-A, fullgjorde han sin rapporteringsskyldighet enligt

text: 9 § polislagen

text: och samtidigt skyldigheten att inleda förundersökning snarast möjligt i enlighet med

text: 23 kap. 3 §

text: RB genom att på platsen inleda förundersökning gällande misstanke om narkotikabrott. Vidare fattade BB beslut om kroppsvisitation, kroppsbesiktning och husrannsakan för att säkra bevisning gällande det misstänkta narkotikainnehavet eller narkotikabruket. För sådana beslut krävs det att personen i fråga är skäligen misstänkt för de brott som misstanken avser, vilket innebär att det skall föreligga konkreta omständigheter som talar för en sådan misstanke. Detta bedömde BB vara fallet mot bakgrund av att AA, som tidigare dömts för grovt narkotikabrott, uppträdde nervöst och ljög om tidigare narkotikabrott. Det fanns därför anledning att misstänka att han var narkotikapåverkad och/eller förvarade narkotika på sig eller i nära anslutning till platsen (dvs. bilen eller bostaden). Beträffande DD, som påträffades vid husrannsakan i AA:s bostad, fanns det två fysiskt tydliga tecken på narkotikapåverkan – blanka och blodsprängda ögon. Därför fattade BB beslut om kroppsbesiktning även gällande henne för att säkra bevisning om narkotikabruk och detta rapporterades i anmälan K129588-09. Förundersökning i detta fall inleddes dagen därpå. Det måste framhållas att gatulangningsgruppen har stor erfarenhet av att bedöma om någon är påverkad av narkotika. Gruppen håller även utbildningar angående vilka fysiska tecken som tyder på ett bruk av narkotika. Vidare var BB i egenskap av förundersökningsledare behörig att fatta sådana beslut enligt

text: 28 kap.

text: och

text: 13 §§

text: RB. Besluten om inledande av förundersökning och om kroppsvisitering, kroppsbesiktning och husrannsakan i bostad och bil fattades den 28 april 2009. kl. 20:15 och dokumenterades i kriminalregistret RAR kl. 22:52 samma dag samt i protokoll som upprättades dagen därpå. Det finns inget krav på att ett skriftligt beslut om husrannsakan skall uppvisas i samband med genomförandet. Av

text: 23 kap. 3 §

text: RB och FAP 403-5 följer att polisiär förundersökningsledning får ske gällande brott av enkel beskaffenhet och i bilagan till FAP:en anges att de brottsmisstankar som det var fråga om i förevarande fall, dvs. innehav och bruk av narkotika enligt

text: 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen

text: samt vapenbrott enligt

text: vapenlagen

text: är sådana brott som får ledas av en polisiär förundersökningsledare. Det krävdes således inte åklagarbeslut i dessa fall. Polismyndigheten anser således att det förelåg erforderliga skäl för att inleda förundersökning och att vidta tvångsåtgärder för att säkra bevisning. Polispatrullen kände igen AA pga. tidigare narkotikabrott och vid samtal med honom blev han nervös och lämnade felaktiga uppgifter. Skälig misstanke förelåg för innehav eller bruk av narkotika. DD uppvisade kända tecken på narkotikabruk och därför förelåg skälig misstanke för bruk av narkotika. Av dessa skäl fanns det anledning att säkra bevisning, vilket motiverade besluten om tvångsåtgärder på platsen. Det faktum att ingen narkotika påträffades eller påvisades innebär inte att åtgärderna var obehövliga. Vidare finner myndigheten att dokumenteringsskyldigheten gällande besluten om inledande av förundersökning och vidtagandet av tvångsåtgärder har uppfyllts. Myndigheten anser således att gällande regelverk har följts i detta fall.

text: AA yttrade sig och uppgav bl.a. att polisens uppgift om att han skulle ha förnekat att han varit dömd för narkotikabrott var felaktig. Vidare inhämtades handlingar i polismyndighetens ärende K129588-09, vilka rörde misstankarna mot AA:s flickvän. Enligt dessa hade hon uppvisat tecken på narkotikapåverkan (blodsprängda och mycket blanka ögon).

text: Bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. påtvingade kroppsliga ingrepp, kroppsvisitation och husrannsakan. Begränsningar i dessa grundläggande fri- och rättigheter får enligt 12 § första stycket samma kapitel göras genom lag.

text: Bestämmelser om husrannsakan, kroppsbesiktning och kroppsvisitation finns i

text: 28 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Den som är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa kan, om syftet är att söka efter föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt

text: 36 kap. 1 § brottsbalken

text: , bli föremål för husrannsakan (1 §), kroppsvisitation (11 §) och kroppsbesiktning (12 §).

text: JO har vid ett flertal tillfällen (se t.ex. JO 2009/10 s. 72) uttalat att för att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser. Omständigheterna måste alltså vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad misstanke. Det är emellertid inte möjligt att lägga fast några mer bestämda riktlinjer för vad som ska krävas för att en misstanke ska anses vara skälig. Frågan får i stället besvaras från fall till fall och vanligen finns därvid ett visst utrymme för olika bedömningar.

text: I det nu aktuella fallet var det BB, tf. inspektör och gruppchef vid gatulangningsgruppen, som beslutade att inleda förundersökning om narkotikabrott och att vissa tvångsmedel skulle tillgripas. AA har ifrågasatt att beslutet om husrannsakan inte fattats av åklagare. Polismyndigheten har redovisat de regler som gäller i detta avseende och jag har inte någon invändning rörande den saken.

text: Som framgått gjorde BB bedömningen att det förhållandet att AA, efter han stoppats vid en rutinpatrullering, uppvisade en påtaglig nervositet tillsammans med att han lämnade oriktiga uppgifter om sin tidigare brottslighet samt att han de facto hade dömts för narkotikabrott var tillräckligt för att han skulle anses som skäligen misstänkt för narkotikabrott, såväl genom innehav som genom eget bruk. Polismyndigheten har i efterhand instämt i denna bedömning.

text: När det gäller misstankar om narkotikabrott har JO tidigare vid upprepade tillfällen uttalat att ett beslut om kroppsvisitation aldrig kan grundas bara på allmänna kunskaper om en viss persons livsföring eller tidigare brottslighet. Enbart det förhållandet att någon är känd i narkotikasammanhang är exempelvis inte tillräckligt för att grunda en skälig misstanke om narkotikabrott (JO 1993/94 s. 101). Detta gäller naturligtvis oberoende av vad personen i fråga svarar på en fråga om tidigare brottslighet.

text: Att en person beter sig underligt, uppträder nervöst eller undviker kontakt med polisen kan inte heller i sig anses ge grund för misstanke om brott, än mindre för misstanke om ett konkret brott av visst slag. Inte heller kan passivitet från den misstänktes sida tillmätas någon betydelse vid bedömningen av brottsmisstanken. Eftersom en misstänkt aldrig är skyldig att tillhandahålla uppgifter eller material som kan användas som bevisning mot honom själv kan man inte heller dra några slutsatser av det förhållandet att han vägrar att frivilligt medverka i utredningen (Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 2:a uppl., s. 41 och 638).

text: AA stoppades, som sagts, under en rutinpatrullering. Såvitt kommit fram har det således inte varit frågan om att polisen genom spaning, tips eller på annat sätt fått information om att AA förvarade narkotika i sin bil eller sin bostad. Jag noterar vidare att det varken i den av polisen upprättade anmälan eller i beslutet om kroppsbesiktning har antecknats att AA vid tillfället uppvisade något av de symptom som typiskt sett kan ge upphov till misstanke om narkotikabruk. Det har inte heller annars påståtts att han uppvisat sådana symptom. I stället synes de enda omständigheter som låg till grund för beslutet att inleda förundersökning och utsätta AA för tvångsmedlen ha varit att han tidigare hade dömts för narkotikabrott, uppträdde nervöst och att han, enligt polisen, lämnade felaktiga uppgifter på frågan om tidigare brottslighet. Jag vill här anmärka att det råder delade meningar om vad AA svarade på den frågan.

text: Jag betvivlar inte att medlemmar av gatulangningsgruppen har stor erfarenhet av att bedöma om någon t.ex. är påverkad av narkotika. Det finns också, som jag tidigare anmärkt, som regel ett visst utrymme för olika bedömningar i frågan om en person kan anses som skäligen misstänkt för brott eller inte. I det här fallet anser jag emellertid att det är uppenbart att de redovisade omständigheterna inte var tillräckliga för att anse att AA var att betrakta som skäligen misstänkt för narkotikabrott, varken genom innehav eller genom eget bruk. I stället förefaller besluten ha grundats på vad som närmast förefaller vara en ren spekulation om att AA innehade och även hade brukat narkotika.

text: Enligt min mening ligger därför BB:s beslut om tvångsåtgärder riktade mot AA klart utanför ramen för det godtagbara. Jag är därför starkt kritisk till det inträffade. Jag måste också uttrycka min förvåning över att polis-myndigheten i sitt yttrande hit ansett att gällande regelverk har följts.

text: När så gäller beslutet om kroppsbesiktning av AA:s flickvän borde polisen, som framgått, inte över huvud taget ha berett sig tillträde till AA:s bostad. När så nu ändå skedde anträffade polisen hans sovande flickvän där. Eftersom hon hade blanka och blodsprängda ögon ansåg de att hon var skäligen misstänkt för narkotikabrott genom eget bruk och beslutade därför om kroppsbesiktning genom tagande av urinprov.

text: Med utgångspunkt i vad jag nyss har anfört om att polismän som arbetar med narkotikafrågor normalt får antas ha goda förutsättningar att avgöra om någon kan misstänkas vara påverkad av narkotika, kan en sådan polismans bedömning att en person uppvisar symptom som är typiska för narkotikabruk vara tillräcklig för att

text: personen i fråga ska anses vara skäligen misstänkt för narkotikabrott. Det är naturligtvis angeläget att den bedömning som läggs till grund för en så ingripande åtgärd som en urinprovstagning vilar på ett så säkert underlag som möjligt. Det kan emellertid inte krävas att polisens bedömning alltid ska överensstämma med analysresultatet. Jag har därför inga synpunkter på beslutet om kroppsbesiktning av AA:s flickvän.

text: Sammanfattningsvis förtjänar polismyndigheten emellertid kritik för ingripandet mot AA.

text: Vad AA i övrigt har anfört föranleder ingen annan åtgärd från min sida än att jag vill upplysa om att JO inte är behörig att pröva skadeståndsanspråk.

text: Ärendet avslutas.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot befattningshavare hos kommunstyrelse som i e-brev till kommunens miljöchef uppmanat miljönämnden att återkalla ett överklagande hos Miljööverdomstolen, som nämnden gjort i egenskap av tillsynsmyndighet.

org: jo

text: Justitieombudsmannen Nils-Olof Berggren

type: stycke

text: Befattningshavare hos en kommunstyrelse har i ett e-brev till kommunens miljöchef uppmanat miljönämnden att återkalla ett överklagande hos Miljööverdomstolen, som nämnden gjort i egenskap av tillsynsmyndighet. De har kritiserats för att härigenom ha ingripit i miljönämndens myndighetsutövning

type: rubrik

text: Anmälan

text: I en anmälan den 22 maj 2006 klagade Miljöförbundet Jordens Vänner Helsingborg, genom Stig B. och Sven B., på befattningshavare hos Kommunstyrelsen i Helsingborgs kommun och framförde bl.a. följande. Miljönämnden i Helsingborgs kommun hade i egenskap av tillsynsmyndighet till Miljööverdomstolen överklagat en dom angående frågor om vitesförelägganden gentemot flera bolag som bedrev färjetrafik. Målet rörde bl.a. huruvida miljönämnden var att betrakta som tillsynsmyndighet i fråga om den aktuella verksamheten. Med anledning av överklagandet skickade kommundirektören i Helsingborgs kommun den 31 januari 2006 ett skarpt formulerat e-brev till kommunens miljödirektör i vilket miljönämnden uppmanades att återkalla sitt överklagande. Kommunstyrelsen hade genom brevet gripit in i miljönämndens myndighetsutövning på ett lagstridigt sätt.

text: Det i anmälan omnämnda e-brevet hade följande innehåll.

text: Gregor Det har kommit till vår kännedom i kommunledningen att miljönämnden fortsatt driva frågan angående föreläggande vid vite att förse fartygsmotorer med selektiv katalytisk avgasrening avseende HH-ferries och Sundsbussarna. Vi finner detta anmärkningsvärt dels mot bakgrund av att sådan avgasrening avtalats mellan rederierna och hamnen, dels då Ni återkallat motsvarande ärende avseende Scandlines, en fråga som vi diskuterade ingående och där vi från kommunstyrelsens sida eftersträvade att vara tydliga i vårt ställningstagande. Vi har inte bytt uppfattning i frågan! Enligt uppgift från P.O.J. har Du/Ni tagit del av avtalet som reglerar rederiernas åtaganden. Din ordförande har vid samtal med KSO, Tomas Nordström framhållit att hon kräver att få se avtalstexten innan hon är beredd att vidta några åtgärder. Huvudförhandlingen är enligt uppgift utsatt till den 8 mars. Miljönämnden bör enligt vår mening återkalla överklagandet. För att ge din ordförande tillfälle att ta del av avtalstexten och för att slutligt reglera stadens samlade hållning i frågan kallas Ni (Du och Din ordförande, som kommer

text: att kallas i särskild ordning av KSO) till överläggningar i frågan på hamnkontoret tisdagen den 7 februari kl. 11 30 till 12 00. Enligt uppdrag lars

text: Utredning

text: Kommunstyrelsen i Helsingborgs kommun anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad som hade framförts i anmälan.

text: I ett av kommunstyrelsen (majoriteten) den 16 augusti 2006 beslutat yttrande anfördes följande (bilagorna utelämnade här).

text: Kommunstyrelsen tillbakavisar anmälarnas påståenden att det e-postmeddelande som kommundirektör Lars Johansson skickade till miljönämndens förvaltningschef Gregor Holmgren den 2 februari 2006, är att betrakta som ett försök från kommunstyrelsen att ingripa i miljönämndens myndighetsutövning. Kommundirektören och kommunstyrelsens ordförande har följaktligen inte överskridit sina befogenheter. I

text: regeringsformen

text: regleras bl.a. den grundläggande funktionsfördelningen mellan fullmäktige och nämnder i konkreta ärenden.

text: Regeringsformens

text: 11 kap. 7 §

text: anger att kommunens beslutande organ inte får bestämma hur en förvaltningsmyndighet i särskilt fall skall besluta i ärende som rör myndighetsutövning mot enskild eller mot kommun eller som rör tillämpning av lag. Samma grundläggande funktionsfördelning mellan fullmäktige och nämnder återfinns också i beskrivningen av fullmäktiges respektive nämndernas uppgifter i

text: 3 kap.

text: kommunallagen

text: . Kommunstyrelsen, som utgör en nämnd i

text: kommunallagens

text: mening, har emellertid i vissa avseenden en särställning i förhållande till övriga nämnder. Det åligger kommunstyrelsen att leda och samordna förvaltningen av kommunens angelägenheter och att ha uppsikt över övriga nämnders verksamhet, se

text: 6 kap. 1 § kommunallagen

text: . Begreppet ”leda” innebär emellertid inte att kommunstyrelsen i

text: kommunallagen

text: tillförsäkrats några maktmedel. Uppsikten är begränsad till en rätt att göra påpekanden, lämna råd eller anvisningar. Det ligger således inte inom kommunstyrelsens befogenheter att gripa in i den myndighetsutövning som ankommer på en annan nämnd. Av vad som ovan angivits följer att det å ena sidan saknas laglig rätt för kommunstyrelsen, eller dess företrädare, att gripa in i miljönämndens tillsynsverksamhet, den senare med stöd av

text: 26 kap. 3 § miljöbalken

text: . Följaktligen innehåller inte heller Helsingborgs kommunstyrelses reglemente några föreskrifter som ger kommunstyrelsen rätt att ingripa i miljönämndens tillsynsverksamhet. Å andra sidan åligger det kommunstyrelsen att, jämlikt

text: 6 kap. 1 § kommunallagen

text: , leda och samordna förvaltningen av kommunens angelägenheter, till gagn för den totala kommunkoncernen. Detta kommer till uttryck i kommunstyrelsens reglemente § 3, kommunstyrelsens reglemente bilägges, bilaga 2. Denna gränsdragning, som i teorin är självklar och väl känd för kommunstyrelsen, kan i en komplex fråga, med inslag av både myndighetsutövning och kommunövergripande frågor, i praktiken vara svår eller rent av omöjlig att göra. Enligt kommunstyrelsens mening kan inte e-postmeddelandet ensamt och ryckt ur sitt sammanhang ligga till grund för slutsatsen att kommunstyrelsen, eller dess företrädare, sökt gripa in i miljönämndens tillsynsverksamhet enligt

text: miljöbalken

text: . Meddelandet skall istället ses mot bakgrund av följande. Miljönämnden förelade år 2000 de tre färjerederier som trafikerar leden Helsingborg–Helsingör, Scandlinesbolagen, HH-Ferries och Sundbussarna, att vid vite utrusta färjorna med selektiv katalytisk avgasrening. Föreläggandena överklagades och länsstyrelsen upphävde desamma. Miljönämnden överklagade i sin tur länsstyrelsens beslut till miljödomstolen, som i oktober 2003 avslog överklagandet.

text: Miljönämnden överklagade därefter miljödomstolens dom till miljööverdomstolen som vid tidpunkten för e-postmeddelandet ännu inte tagit upp målet till prövning. Parallellt med ovanstående, förelåg sedan 1999 en tvist mellan det av kommunen helägda aktiebolaget Helsingborgs Hamn AB och ovan angivna färjerederier om hamnavgifter. Tvisten har bl a varit föremål för EU-kommissionens prövning utan att därigenom ha avgjorts. I syfte att få ett slut på den segdragna tvisten och nå en för samtliga parter acceptabel lösning, inleddes diskussioner om möjlighet att träffa överenskommelser utom rätta. Vid dessa förhandlingar var kommunen representerad av både Helsingborgs Hamn AB och dess ägare Helsingborgs stad, genom kommundirektören. Vid dessa förlikningsdiskussioner förde kommundirektören enligt uppdrag även in frågan om katalytisk avgasrening, då det enligt kommunstyrelsens bedömning fanns goda skäl att söka lösa de båda tvistefrågorna med rederierna i en och samma överenskommelse. Vid tidpunkten för e-postmeddelandet hade civilrättsligt bindande förlikningsavtal ingåtts med rederierna. Emedan avtalen även reglerar frågan om utsläpp från färjorna, genom att rederierna gentemot kommunen förbundit sig att införa katalytisk avgasrening, förutsatte kommunstyrelsen att miljönämnden skulle återkalla sin talan i miljööverdomstolen, då syftet med processen enligt kommunstyrelsens mening fallit genom de ingångna avtalen. Under den period förhandlingar om förlikningsavtal fördes med rederierna, var kommunstyrelsen och miljönämnden eniga om vikten av att på ett så rationellt och effektivt sätt som möjligt nå det gemensamma målet, d v s att utverka en minskning av utsläppen. Ett antal faktorer, däribland processekonomiska, talade för att detta lämpligast borde ske genom civilrättsligt förpliktande överenskommelser. Bedömningen grundades därutöver bl a på det faktum att såväl länsstyrelsens beslut som miljödomstolens dom gått miljönämnden emot. Kommunstyrelsen hade sålunda goda skäl för sitt antagande att miljönämnden skulle återkalla sin talan mot samtliga rederier. När det blev känt för kommunstyrelsen att miljönämnden hade för avsikt att fullfölja sin talan i miljööverdomstolen, såvitt avseende två av de tre rederierna och efter att ha justerat sin talan, valde kommunstyrelsen att, med stöd av

text: 6 kap. 1 § kommunallagen

text: och i rollen av kommunledning, uttrycka sin förvåning, och i viss mån kritik, mot miljönämndens agerande. Påpekanden lämnades sålunda i det aktuella epostmeddelandet. Noteras bör att det i e-postmeddelandet föreslagna sammanträffandet aldrig kom till stånd. Miljönämnden återkallade inte heller sin talan, utan fullföljde processen i miljööverdomstolen, se miljööverdomstolens dom, bilaga 3. Av vad som ovan anförts framgår att miljönämndens myndighetsutövning gentemot rederierna, jämlikt

text: 26 kap. 3 § miljöbalken

text: , har utgjort en mindre del i ett större och komplext sammanhang, där förutom miljönämnden, även kommunstyrelsen och Helsingborgs Hamn AB i allra högsta grad har varit involverade och berörda. Kommunstyrelsen har hela tiden varit införstådd med att kommunen, genom de två nämnderna miljönämnden och kommunstyrelsen, har haft helt olika och klart avgränsade roller i detta sammanhang. Det övergripande målet har dock varit gemensamt – att minska utsläppen från färjorna som trafikerar leden Helsingborg– Helsingör.

text: Av handlingar som hade fogats till kommunstyrelsens remissvar framgick att Miljööverdomstolen i en dom den 24 maj 2006 med bifall till miljönämndens överklagande upphävde den överklagade domen och förelade de berörda färjeföretagen att förse fartygsmotorer med selektiv katalytisk avgasrening.

text: Stig B. och Sven B. kommenterade remissvaret och vidhöll sina klagomål. De gav också in ett yttrande av miljöchefen i Landskrona kommun.

text: I ett beslut den 10 december 2007 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Kommunstyrelsen har i remissyttrandet lämnat en redogörelse angående bakgrunden till det e-brev som skickades till miljöchefen och i vilket miljönämnden bl.a. uppmanades att återkalla sitt överklagande. Av kommunstyrelsens yttrande framgår att styrelsen ansåg att den aktuella miljöfrågan skulle hanteras på ett annat sätt än vad miljönämnden hade gjort. Styrelsen har anfört att den agerade i sin egenskap av kommunledning och till stöd för sitt handlande hänvisat till bestämmelserna i

text: 6 kap. 1 § kommunallagen

text: . Styrelsen har också framfört att gränsdragningen mellan frågor med inslag av myndighetsutövning och kommunövergripande frågor i praktiken kan vara svår att göra.

text: I

text: 11 kap. 7 § regeringsformen

text: föreskrivs att ingen myndighet, ej heller riksdagen eller kommuns beslutande organ, får bestämma hur förvaltningsmyndighet i särskilt fall skall besluta i ärende som rör myndighetsutövning mot enskild eller mot kommun eller som rör tillämpning av lag. Bestämmelsen ger uttryck för förvaltningsmyndigheternas självständighet och innebär att regeringen och riksdagen samt andra överordnade myndigheter inte får ge direktiv om hur en förvaltningsmyndighet skall besluta i ett individuellt ärende som innefattar egentlig rättstillämpning (

text: prop. 1973:90 s. 397

text: Av

text: 3 kap. 13 § kommunallagen (1991:900)

text: framgår att nämnderna beslutar i frågor som de enligt lag eller annan författning skall handha. Enligt

text: 26 kap. 3 § miljöbalken

text: utövar varje kommun genom den eller de nämnder som fullmäktige bestämmer tillsyn inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet.

text: Kommunstyrelsen skall enligt

text: 6 kap. 1 § kommunallagen

text: leda och samordna förvaltningen av kommunens eller landstingets angelägenheter och ha uppsikt över övriga nämnders verksamhet. Styrelsen skall vidare enligt 2 § uppmärksamt följa de frågor som kan inverka på kommunens eller landstingets utveckling och ekonomiska ställning. Styrelsen skall enligt samma paragraf också hos fullmäktige, övriga nämnder och andra myndigheter göra de framställningar som behövs. Kommunstyrelsens uppsikt över övriga nämnder är i princip begränsad till en rätt att göra påpekanden, lämna råd och anvisningar samt, om det är nödvändigt, se till att fullmäktige i egenskap av högsta beslutande organ ingriper. Däremot ligger det inte inom styrelsens befogenhet att i en annan nämnds ställe besluta att en viss åtgärd skall vidtas eller att gripa in i den myndighetsutövning som är en annan nämnds uppgift. (Se Paulsson m.fl.,

text: Kommunallagen

text: , Kommentarer och praxis, s. 226.)

text: En kommunstyrelse är inte någon överinstans till andra kommunala nämnder i fråga om deras beslut i enskilda ärenden. Kommunstyrelsen har dock en särskild position inom den kommunala organisationen och i relationen till de andra nämnderna. Förutom uppgiften att leda och samordna förvaltningen av kommunens angelägenheter och att ha uppsikt över övriga nämnders verksamhet enligt

text: 6 kap. 1 § kommunallagen

text: hör till kommunstyrelsens uppgifter enligt 4 § samma kapitel bl.a. att bereda och yttra sig i ärenden som skall handläggas av kommun-

text: fullmäktige, kommunens högsta beslutande organ. Man brukar ibland tala om kommunstyrelsen som kommunens ”regering”.

text: De i det föregående redovisade föreskrifterna kan enligt min mening inte anses innebära ett absolut hinder för en kommunstyrelse att till en nämnd lämna sakupplysningar som har beröring med ett enskilt ärende som nämnden handlägger. Det ligger dock i sakens natur att styrelsen måste iaktta stor försiktighet så att dess agerande inte uppfattas som ett försök att gripa in i utövandet av nämndernas förvaltningsuppgifter i enskilda ärenden. Beträffande den i ärendet aktuella hanteringen anser jag att de berörda befattningshavarna hos kommunstyrelsen genom det sätt på vilket e-brevet utformades gick över gränsen för vad som kan anses acceptabelt i detta hänseende. Jag är mycket kritisk till det inträffade.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Kritik mot Kronofogdemyndigheten som genomfört en förrättning trots att hovrätten dessförinnan hade förordnat att någon åtgärd för verkställighet tills vidare inte skulle vidtas

text: Bakgrund

text: Den 12 maj 2008 utmätte Kronofogdemyndigheten AA:s bostadsrättslägenhet i Brf Sergeanten i Eskilstuna. AA överklagade beslutet till Eskilstuna tingsrätt som den 3 juli 2008 lämnade besvären utan bifall. Beslutet överklagades till Svea hovrätt. Den 21 augusti 2008 skickade Kronofogdemyndigheten en underrättelse till AA om att myndigheten hade för avsikt att genomföra en förrättning för beskrivning och värdering av lägenheten den 9 september 2008 kl. 14.00.

text: Den 8 september 2008 biföll Svea hovrätt AA:s yrkande om att någon åtgärd för verkställighet tills vidare inte skulle vidtas (inhibition). Beslutet faxades från hovrätten till parterna i målet, dvs. till AA och Skatteverket, men inte till Kronofogdemyndigheten. Den 9 september 2008 kl. 11.48 faxade Skatteverket en kopia av inhibitionsbeslutet till Kronofogdemyndighetens försäljningsenhet i Falun. Kl. 14.00 samma dag genomfördes förrättningen av personal från Kronofogdemyndighetens kontor i Eskilstuna.

text: Den 27 november 2008 beslutade hovrätten slutligt att avslå AA:s överklagande. Samtidigt upphävdes det tidigare beslutet om inhibition.

text: Den 26 februari 2009 begärde AA att Kronofogdemyndigheten skulle ogiltigförklara den värdering av bostadsrätten som skett. Den 9 mars 2009 lämnade myndigheten hans yrkande utan bifall och slog fast att kostnaden för beskrivningen och värderingen av lägenheten skulle tas ut i ärendet. Den 28 april 2009 avvisade Eskilstuna tingsrätt AA:s överklagande av beslutet med hänvisning till att beslutet inte fick överklagas särskilt.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO kritiserade AA Kronofogdemyndigheten för att myndigheten hade genomfört förrättningen trots att hovrätten hade beslutat om inhibition. Han begärde att JO, med ändring av Kronofogdemyndighetens beslut, skulle under-

text: känna värderingen av bostadsrätten och förplikta Kronofogdemyndigheten att stå för de kostnader som uppkom vid denna.

text: Utredning

text: Handlingarna i försäljningsärendet hos Kronofogdemyndigheten inhämtades. Därefter anmodades Kronofogdemyndigheten, huvudkontoret, att göra en utredning och yttra sig över AA:s anmälan.

text: I sitt remissvar, under rubriken ”Bedömning”, anförde Kronofogdemyndigheten följande.

text: Innan auktion sätts ut skall lös egendom värderas och beskrivas, se

text: 6 kap. 9 § utsökningsbalken

text: . Särskilda regler för detta förfarande saknas, sådana regler finns däremot för fast egendom i

text: 12 kap.

text: utsökningsbalken

text: . Dessa brukar därför i praktiken tillämpas analogt även när det gäller bostadsrätter. Beskrivningen och värderingen har till syfte att ge ledning för spekulanterna och utgöra underlag för Kronofogdemyndighetens bedömning till vilket pris försäljning kan ske. Kronofogdemyndigheten har rätt att anlita låssmed för att få tillträde till bostad eller annat låst utrymme, se

text: 2 kap. 17 § andra stycket utsökningsbalken

text: . Användning av låssmed för att ta sig in i en bostad förutsätter att ägaren underrättats om tidpunkten och att han kan antas hålla sig undan eller att annars särskilda skäl föreligger. Ett överklagande av ett utmätningsbeslut innebär inte i sig att handläggningen av ärendet upphör. Av

text: 2 kap. 19 § 2 st. utsökningsbalken

text: framgår att verkställigheten fortgår även om Kronofogdemyndighetens beslut överklagas, om inte något annat föreskrivs i balken eller förordnas av en domstol. Av

text: 18 kap.

text: och

text: 19 §§

text: utsökningsbalken

text: framgår att domstol har rätt att förordna om att någon åtgärd för verkställighet tills vidare inte skall vidtas (inhibition). Enligt

text: 8 § förordningen (1981:967)

text: om skyldighet för domstol och Kronofogdemyndigheten att lämna underrättelser om vissa beslut av exekutiv betydelse finns vidare en skyldighet för domstol att underrätta Kronofogdemyndigheten om beslut om inhibition meddelats. Av handlingarna framgår att Kronofogdemyndigheten genomförde sin förrättning för beskrivning och värdering trots att hovrätten dessförinnan meddelat inhibition i målet. Orsaken till detta synes vara att hovrätten inte underrättade Kronofogdemyndigheten om beslutet och att Skatteverket därefter vidaresände det till ”fel” avdelning inom Kronofogdemyndigheten. Att förrättningen genomfördes trots att det meddelats inhibition är givetvis mycket beklagligt men synes ha berott på en rad olyckliga omständigheter. Enligt myndighetens uppfattning borde dock förrättningen ha kunnat ställas in vid ett snabbare agerande från försäljningsteamets sida. Myndigheten kan inte annat än att beklaga detta. Vidare kan tilläggas att Kronofogdemyndigheten, för att få en bra värdering, rätteligen borde ha berett sig tillträde även till det låsta badrummet. Det antecknas att auktion nu satts ut till den 4 november 2009 och att det inför denna beställts en uppdatering av värderingen. Myndigheten kan slutligen inte annat än att konstatera – och beklaga – att handläggningen av försäljningsärendet på ett oacceptabelt sätt dragit ut på tiden.

text: Kronofogdemyndigheten angav vidare att AA tillskrivit JK i samma ärende samt fått ett anspråk på skadestånd prövat av Kronofogdemyndigheten inom ramen för statens frivilliga skadereglering.

text: JO inhämtade JK:s och Kronofogdemyndighetens beslut.

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters eller domstolars beslut. AA:s begäran om att JO ska underkänna Kronofogdemyndighetens värdering av hans bostadsrätt m.m. föranleder därför inte någon åtgärd från JO:s sida.

text: Svea hovrätts underlåtenhet att expediera beslutet om inhibition till Kronofogdemyndigheten har prövats av chefsjustitieombudsmannen Mats Melin i ett beslut den 9 juli 2009 (dnr 3114-2009).

text: Kronofogdemyndigheten har i sitt remissvar redogjort för tillämpliga regler i

text: utsökningsbalken

text: och beklagat att förrättningen genomfördes trots att hovrätten dessförinnan hade förordnat om inhibition. Myndigheten har vidare konstaterat att förrättningen borde ha kunnat ställas in vid ett snabbare agerande från försäljningsteamets sida. Jag delar den bedömningen. Myndigheten förtjänar kritik för det inträffade.

text: Vad som i övrigt har kommit fram ger inte anledning till några uttalanden eller åtgärder från JO:s sida.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Västra Götaland och åklagare vid Åklagarmyndigheten, Göteborgs åklagarkammare, för långsam handläggning av en förundersökning där målsägandena var under 18 år

sammanfattning: En förundersökning om barnmisshandel, i vilken bl.a. mamman är misstänkt för brott, har pågått under nästan två års tid. Först åtta månader efter det att förundersökningen inleddes vidtogs de första utredningsåtgärderna. Förundersökningen har därefter inte heller bedrivits med erforderlig skyndsamhet. – Jag konstaterar i beslutet att en så utdragen handläggningstid är helt oacceptabel. Polismyndigheten förtjänar allvarlig kritik och berörda åklagare i olika grad kritik för den långsamma handläggningen.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Polismyndighetens i Västra Götaland handläggning, framförallt handläggningstiden, av en förundersökning i vilken hon är misstänkt för att ha misshandlat sina barn.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden K86474-08 och K107963-08 samt Åklagarmyndighetens, Göteborgs åklagarkammare, ärende AM-88379-08 begärdes in och granskades.

text: Av handlingarna framgick bl.a. följande. Den 29 maj 2008 polisanmäldes AA för att ha misshandlat tre av sina minderåriga barn (K86474-08). I anmälan upptogs hon som ”utpekad person”. Förundersökning inleddes påföljande dag och kammaråklagaren BB övertog förundersökningsledningen. Den 27 juni upprättade han utredningsdirektiv till polisen. BB skrev bl.a. med versaler att det var ett ”BARNÄRENDE; FÖRTURSÄRENDE”. Den 1 juli gjordes ytterligare en polisanmälan om misshandel av barnen, denna gång utpekades, förutom AA, även hennes make CC. (K107963-08). Också denna anmälan överfördes till åklagarkammaren. Den åklagare som bevakande BB:s ärenden under hans semester utfärdade den 24 juli direktiv där hon påtalade att målsäganden var minderåriga och bl.a. skrev att ”Det är således mycket angeläget att ni omgående håller förhör.”. Samma dag antecknades också i åklagarens diarium att misstankegraden var ”skälig”. I oktober skickade BB en påminnelse om de tidigare givna direktiven, och skrev än en gång med versaler att det var ett ”BARNÄRENDE;

text: FÖRTURSÄRENDE”. Samtidigt antecknades i diariet att misstankegraden nu var ”ej skälig”. Mellan juni 2008 och mitten av januari 2009 låg ärendet i balans hos polisen. Sedan polisen påbörjade handläggningen av ärendet har ett flertal förhör, bl.a. med barnen, hållits. I direktiv den 18 maj 2009 uppgav BB att de utpekade, dvs. AA och maken CC, nu var uppsatta som skäligen misstänkta för misshandel. Vid förhör i juli delgavs de misstanken.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten och Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren DD) kom in med ett yttrande av vilket framgick att upplysningar hade inhämtats från polisområde Storgöteborg. Polismyndigheten redogjorde inledningsvis för ärendets bakgrund, se bilaga 1 (har här utelämnats, finns tillgänglig på JO:s kansli). Efter en redogörelse för yttrandet från polisområde Storgöteborg och den rättsliga regleringen gjorde polismyndigheten följande bedömning. Polismyndigheten kan inledningsvis konstatera att myndigheten inledde förundersökning om brottet misshandel den 30 maj 2008 och att förundersökningen samma dag övertogs av åklagare. Två av målsägandena var vid denna tidpunkt 9 år gamla medan den tredje var 11 år. Efter att förundersökningen övertogs av åklagare lades Polismyndighetens ärende i balans utan handläggare. Några egentliga utredningsåtgärder vidtogs inte, trots de ovan redovisade direktiven från åklagaren, förrän utredningen i ärendet i januari 2009 överfördes från polisenheten i Mölndal till kriminalpolisenheten. Det hade då gått drygt sju månader sedan förundersökning hade inletts. En förklaring till detta som redovisats ovan är att polisenheten under denna period saknade barnförhörsledare. Det har också framkommit att utredningschefen vid polisenheten informerade sin polisenhetschef och den ansvarige för kriminalpolisverksamheten i Storgöteborg om den uppkomna situationen. De resursbrister som påtalades kan dock inte på något vis godtas som skäl för att en förundersökning där målsägandena är under 18 år blir lagd i utredningsbalans på sätt som nu skett. Som polisområdeschefen har anfört ovan följer det inte heller handläggningsrutinerna för sådana prioriterade ärenden inom polisområdet. Vid en sammanfattande bedömning är det således tydligt att de skyndsamhetskrav som uppställs i

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB och 2 a § första stycket FUK har åsidosatts på ett sätt som är djupt beklagligt. Polismyndigheten kan emellertid konstatera att polisområdet från och med januari 2009 med viss aktivitet har bedrivit utredning i ärendet, lämnat information till förundersökningsledaren och vidtagit utredningsåtgärder i enlighet med dennes direktiv. Bland de första åtgärder som vidtogs i januari 2009 kan noteras att det hölls förhör och tillfördes information från socialtjänsten. Polismyndigheten kan dock inte annat än att dela AA:s uppfattning att det tog alldeles för lång tid efter polisanmälan innan de första förhören med barnen hölls. AA underrättades om förhören samma dag som de hade hållits. Vidare har det i ärendet också framkommit att de utpekade personerna fr.o.m. den 18 maj 2009 finns antecknade som skäligen misstänkta för misshandel. Därefter dröjde det drygt fyra månader till dess att de kallades för delgivning av utredningen. Utredningen i ärendet har sedan fortsatt utan att beslut har fattats i åtalsfrågan. Som framgått har således även tremånadersfristen enligt 2 a § andra stycket FUK överskridits. I fråga om den tid som har förflutit från det att de utpekade personerna registrerades som skäligen misstänkta bör det dock tas i beaktande att utredningen gäller tre målsäganden och är omfattande, på ett sätt som närmare har beskrivits ovan. Som framkommit har också de två misstänkta personerna efter att de delgivits utredningen begärt omfattande kompletteringar av förundersökningen. Även med beaktande av dessa omständigheter har förundersökningen som sådan varit oacceptabelt lång. Det är naturligtvis av grundläggande betydelse för tilltron till

text: en rättssäker och effektiv utredningsverksamhet att de skyndsamhetskrav som uppställs i lagstiftningen kan uppfyllas även i perioder av resursbrist eller hög arbetsbelastning. Polismyndigheten vill särskilt framhålla vad den sedan årsskiftet 2008/2009 nye chefen för polisområde Storgöteborg har anfört om de åtgärder som har vidtagits i polisområdet. Åtgärderna har präglats av att förundersökningar med målsägande under 18 år alltid ska vara högprioriterade ärenden och handläggas skyndsamt. Myndigheten har också noterat att polisområdets åtgärder sedan årsskiftet 2008/2009 bl.a. har lett till väsentligt fler redovisade sådana förundersökningar. Polismyndigheten vill avslutningsvis framhålla att myndigheten särskilt kommer att följa upp de effekter som polisområdets förändringsarbete har på handläggningstider i dessa förundersökningar.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren EE) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från överåklagaren FF (här utelämnade) samt kammaråklagarna BB och GG, de två sistnämndas upplysningar återges i bilaga 2-

text: 3 (har här utelämnats, finns tillgängliga på JO:s kansli).

text: EE hänvisade inledningsvis till den bakgrund som BB och GG lämnat med vissa tillägg och förtydliganden. Sedan hon redogjort för den rättsliga regleringen redovisade hon följande bedömning. Den första polisanmälan i ärendet gjordes i slutet på maj 2008 och lottades då på åklagaren BB. Utredningen omfattades av kravet på särskild skyndsamhet eftersom målsägandena var under 18 år och brottsmisstankarna riktades mot deras hälsa, frihet eller frid och rörde brott för vilket är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Beslut i åtalsfrågan har ännu, i februari 2010, inte fattats. Det är alltså fråga om en mycket lång handläggningstid för denna typ av ärende. Såvitt framgår av tillgängliga handlingar har det dröjt ca fyra veckor innan åklagaren BB lämnade det första direktivet. Därefter har ytterligare ett direktiv och en påminnelse lämnats under sommaren - hösten 2009. Det har dröjt ända till januari 2009, dvs. nästan åtta månader, innan några egentliga utredningsåtgärder synes ha vidtagits i ärendet. Det är naturligtvis högst otillfredsställande. Utredningsåtgärder har därefter vidtagits med viss kontinuitet men inte heller under den tid som följde synes förundersökningen ha bedrivits så aktivt som hade varit önskvärt. Det framgår av BB:s upplysningar att han haft kontakter med polisen som inte diarieförts samt att handlingar inkommit vilket inte heller går att utläsa i diariet. Enligt min mening borde åklagaren BB ändå ha varit betydligt mer aktiv i sina försök att driva utredningen framåt än som skett. Under sommaren 2009 tycks utredningen ha tagit viss fart. Det förhållandet att ärendet den 28 augusti 2009 övertogs av åklagaren GG har möjligen inneburit en viss tidsförlust i början av hösten 2009, men GG synes omgående ha tagit sig an ärendet och gjort vad hon kunnat för att driva utredningen framåt. Jag kan inte se att det finns anledning att ha några synpunkter på hur utredningen bedrivits under hösten - vintern 2009/2010. Att beslut i åtalsfrågan ännu inte har kunnat fattas är givetvis olyckligt men synes främst bero på omständigheter som åklagaren inte kan lastas för, bl.a. att försvaret begärt att ett stort antal vittnen ska höras. När det gäller denna typ av ärende ska beslut i åtalsfrågan normalt fattas senast tre månader från det att det fanns en skäligen misstänkt. Med hänsyn främst till att det här varit fråga om flera barn som behövt höras två gånger var, att nya brottsmisstankar uppkommit och då omfattande bevisning åberopats från de misstänktas sida har tidsfristen enligt min mening fått överskridas. Trots detta har den sammanlagda utredningstiden blivit alldeles för lång. Jag vill i detta sammanhang nämna att Åklagarmyndigheten, i verksamhetsplanen för 2010, fastställt att ett viktigt mål för de allmänna kamrarna är att lagstadgade beslutsfrister avseende unga lagöverträdare och då målsäganden är under 18 år ska följas upp. Kamrarna ska vidta åtgärder för att hålla fristerna i dessa ärenden. Varje kammare har därmed till uppdrag att utarbeta rutiner för att ledningen, gemensamt

text: med de enskilda åklagarna, ska ansvara för att följa upp och bevaka frister i de ärenden där sådana har föreskrivits. När det avslutningsvis gäller omständigheterna kring förhören med barnen konstaterar jag, i likhet med anmälaren, att det naturligtvis tagit alldeles för lång tid – nästan tio månader efter anmälan – innan de första förhören hölls. Däremot finns det enligt min mening inte något som tyder på att förhören skulle ha förberetts eller genomförts på ett olämpligt sätt. Av handlingarna och åklagarnas upplysningar framgår att samverkan skett med socialtjänsten rörande förhören. AA i egenskap av vårdnadshavare har underrättats om förhören dagen efter att de hölls. AA yttrade sig över remissvaren och uppgav bl.a. att barnen sedan de första barnförhören ägde rum är placerade hos fadern och att hon idag har obefintlig kontakt med dem samt att hon sedan flera år tillbaka är inblandad i en infekterad vårdnadstvist med barnens fader. Polis och åklagares ursäkter till varför ärendet dragit ut på tiden är inte acceptabla.

text: I april 2010 begärdes ett nytt diarieblad in från åklagarkammaren, varvid framkom att förundersökningen alltjämt pågår.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: , förkortad RB, ska en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. När en förundersökning leds av en åklagare får han vid undersökningens verkställande anlita biträde av polismyndigheten (

text: 23 kap. 3 § andra stycket

text: RB). Av 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948, förkortad FUK) framgår att det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom de direktiv som behövs för arbetet.

text: När det, som i det nu aktuella fallet, rör sig om en förundersökning där målsäganden är under 18 år ställs det i 2 a § FUK upp ett särskilt krav på skyndsamhet. Enligt bestämmelsen ska en förundersökning, där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt 18 år bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och senast inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: Exempel på sådana särskilda omständigheter som motiverar att tidsfristen överskrids är att förundersökningen är mycket omfattande eller att många barnförhör behöver hållas; särskilt när mindre barn ska förhöras kan det ta lång tid och krävas många förhör innan barnet känner sig tillräckligt tryggt för att börja berätta. Personalbrist eller förekomsten av ett stort antal ärenden av förturskaraktär utgör däremot inte skäl för att överskrida tidsfristen (se

text: SOU 2000:42 s. 85

text: f. och s. 91).

text: AA och hennes make CC utpekades i polisanmälningar i maj respektive juli 2008 för att de skulle ha misshandlat den först nämndas minderåriga barn. Förundersökning inleddes och enligt åklagarkammarens diarium förelåg i slutet av juli 2008 ”skälig misstanke”. I oktober samma år antecknades att misstanken inte längre var ”skälig”. I maj 2009 ansågs åter att ”skälig misstanke” förelåg. Eftersom den särskilda tremånadersfristen i 2 a § FUK börjar löpa från den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet är det självfallet av avgörande betydelse vid vilken tidpunkt de utpekade personerna var att betrakta som skäligen misstänkta.

text: Den bakomliggande orsaken till att det i juli 2008 antecknades att misstanken inte längre var ”skälig” har inte kommit fram. Under perioden fram till denna tidpunkt vidtogs nämligen inte någon utredningsåtgärd som kunnat förklara ändringen. Jag förmodar dock att den helt enkelt beror på att BB och den åklagare som hade hand om ärendet under hans semester i juli gjorde olika bedömningar.

text: Oavsett hur det förhåller sig med den saken kan jag konstatera att det inte vidtogs några utredningsåtgärder förrän cirka åtta månader efter den första anmälan, och att barnen hördes först efter cirka tio månader. Jag vill därför här särskilt understryka att det i 2 a § FUK, förutom den föreskrivna tremånadersfristen, även finns ett särskilt skyndsamhetskrav i denna typ av ärenden. Dessutom gäller att, från det att tidsfristen började löpa i maj 2009, beslut i åtalsfrågan enligt huvudregeln skulle ha fattats senast tre månader därefter, dvs. i augusti 2009. Det är därför med förvåning som jag noterar att förundersökningen alltjämt pågår.

text: Som förklaring härtill har i huvudsak hänvisats till bristande resurser (berörd polisenhet saknade barnförhörsledare), till andra mer prioriterade ärenden (frihetsberövade) och till att utredningen varit omfattande, t.ex. har Åklagarmyndigheten här pekat på att flera barnförhör har hållits och att försvaret begärt att ett stort antal vittnen ska höras.

text: De två förstnämnda förklaringarna är inte acceptabla. Som framgått utgör personalbrist eller förekomsten av ett stort antal ärenden av förturskaraktär inte godtagbara skäl för att överskrida tidsfristen. Enligt min mening bör ett ärende av den här arten över huvud taget inte läggas i balans utan det åligger polisen att säkerställa att det finns kvalificerad personal som kan påbörja utredningsarbetet tämligen omgående. Det är sedan i och för sig möjligt att utredningen varit av den omfattningen att det funnits godtagbara skäl att överskrida tremånadersfristen något, men det är i vart fall uppenbart att det inte funnits skäl att överskrida fristen under så lång tid som varit fallet. Jag vill återigen betona att det i den här typen av ärenden finns ett särskilt skyndsamhetskrav som gäller alldeles oavsett om tremånadersfristen börjat löpa eller inte. – Jag vill vidare framhålla att det i ärenden där särskilda skyndsamhetskrav och frister gäller för handläggningen ställs höga krav på aktivitet från åklagarens sida.

text: Handläggningen i ärendet har alltså snart pågått i två år. En sådan utdragen handläggningstid är helt oacceptabel. Jag har därför övervägt om det funnits anledning att anta att någon befattningshavare under min tillsyn gjort sig skyldig

text: till brott men inte funnit så vara fallet. Polismyndigheten förtjänar emellertid allvarlig kritik för sin handläggning av ärendet. BB förtjänar kritik för att inte ha drivit på utredningen tillräckligt. Inte heller GG kan undgå kritik för passivitet, trots de svårigheter som hon sedan hon övertog ansvaret i slutet av augusti 2009 haft att tackla bl.a. beroende på önskemål om att många nya vittnen ska höras.

text: Jag utgår från att förundersökningen snarast möjligt slutförs.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord: Barn/ungdom Information Orosanmälan

title: Kritik mot Socialnämnden i Ekerö kommun för att en orosanmälan har lästs upp i dess helhet för ett barn

sammanfattning: När socialtjänsten vidtar åtgärder som rör ett barn ska barnet få relevant information. Bedömningen av vilken information som ska lämnas måste göras från fall till fall, och hänsyn ska tas till barnets ålder och mognad. I det nu aktuella fallet kritiserar JO socialnämnden för att en orosanmälan lästes upp i dess helhet för ett barn, trots att anmälan innehöll uppgifter som inte borde ha lämnats till barnet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Socialnämnden i Ekerö kommun. Hon anförde huvudsakligen följande:

text: Barn- och ungdomspsykiatrin, BUP, hade gjort en orosanmälan till socialtjänsten som gällde hennes tioåriga son. Anmälan gjordes sedan BUP hade fått information från henne om ett övergrepp som barnets pappa hade utsatt barnet för. Socialtjänsten kallade därför sonen och henne till ett möte. När personalen från socialtjänsten hade berättat varför de hade kallat till mötet berättade hennes son utförligt om den aktuella händelsen. Trots att han då redan hade berättat allt läste en socialsekreterare upp orosanmälan i dess helhet. I denna fanns, förutom uppgifter om händelsen, även en lång historik om tidigare anmälningar, pappans narkotikamissbruk och fängelsestraff samt uppgifter om att pappan hade misshandlat mamman. Det fanns ingen anledning för socialtjänsten att lämna de uppgifterna till hennes son. Det är upp till henne som vårdnadshavare att bestämma om och när hennes son ska få ta del av den informationen.

text: Utredning

text: JO begärde att socialnämnden skulle yttra sig. I sitt remissvar anförde nämnden följande: BUP Brommaplan inkom till socialtjänsten med anmälan den 30 mars 2017. Mamma och barn kallades till möte hos socialtjänsten den 6 april 2017. Vid detta möte deltog mamma, barn och två socialsekreterare från mottagningen. Anmälan

text: från BUP lästes upp i sin helhet vid mötet. Påföljande dag kontaktade mamman enhetschefen och framförde klagomål på socialtjänstens handläggning, då hela anmälan lästes upp i barnets närvaro under mötet. Enhetschefen sammankallade till möte med berörda socialsekreterare samma dag som klagomålet inkom och socialsekreterarna uppgav att de rätteligen inte borde ha läst upp hela anmälan med barnet närvarande. Socialkontoret ser allvarligt på händelsen och har sett över handläggningsrutinerna med anledning av det inträffade. Socialkontoret har som arbetssätt att löpande under året i samband med utbildnings-/planeringsdagar gå igenom de rutiner som gäller för verksamheten. AA fick möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: När socialtjänsten vidtar åtgärder som rör ett barn ska barnet få relevant information. Ett barn ska ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör barnet. Om barnet inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Barnets åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad (

text: 11 kap. 10 § första stycket socialtjänstlagen

text: [2001:453]). Av förarbetena till den bestämmelsen framgår följande:

text: Med uttrycket relevant information i den föreslagna lagtexten avses vederhäftig information som är av betydelse för den unge i ärendet eller målet. Detta omfattar inte bara faktauppgifter i utredningen utan även information om följderna av den unges inställning och möjliga resultat av utredningen eller utgången i målet. Informationens relevans skall inte bedömas enbart i förhållande till informationen som sådan utan även i förhållande till barnet, dvs. vara lämplig för barnet med beaktande av t.ex. hans eller hennes ålder, mognad, förmåga att tillgodogöra sig information, psykiska hälsa och tidigare kunskaper (

text: prop. 2006/07:129 s. 39

text: ). I propositionen anfördes vidare att det inte var möjligt att ge några närmare direktiv om vilken information som ska lämnas till barnet. Bedömningen ska göras från fall till fall. Hänsyn måste tas till barnets ålder och mognad, och det krävs stor lyhördhet från den som ska ge informationen. Det är också viktigt att sättet som informationen lämnas på är lämpligt.

text: Även om socialtjänsten bedömer att det är lämpligt att informera barnet kan det finnas omständigheter som gör att socialtjänsten är förhindrad att göra det. Om barnet är under 15 år och vårdnadshavaren inte samtycker till att barnet har kontakt med socialtjänsten är socialtjänsten i praktiken förhindrad att lämna informationen. Samma sak gäller om uppgifterna är sekretessbelagda i förhållande till barnet (propositionen s. 39 f.).

text: I det nu aktuella fallet finns det inte anledning för mig att uppehålla mig vid frågorna om samtycke och sekretess. Jag kan konstatera att socialsekreterarna lämnade uppgifter om barnets pappa som var av känslig karaktär och, åtminstone delvis, låg långt tillbaka i tiden. När informationen lämnades hade barnet dessutom redan berättat fritt om den händelse som hade lett till att orosanmälan gjordes. Med hänsyn till barnets ålder framstår det som uppenbart

text: att de känsliga uppgifterna om pappans historik inte skulle ha lämnats till barnet vid mötet. Nämnden får kritik för att uppgifterna om pappans historik lästes upp från orosanmälan i barnets närvaro. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: Kritik mot Sveriges ambassad i Teheran för handläggningen av ett ärende om Schengenvisering där sökanden gjort gällande att hon omfattades av rörlighetsdirektivet

sammanfattning: En iransk medborgare ansökte om en Schengenvisering vid Sveriges ambassad i Teheran. Hon gjorde gällande att hon omfattades av det s.k. rörlighetsdirektivet och att hon därför bl.a. inte skulle behöva betala någon ansökningsavgift. Vid flera tillfällen sökte hon vägledning från ambassaden om vilka handlingar hon behövde ge in för att visa att hon omfattades av direktivet. Ambassaden krävde dock att hon skulle betala en avgift och prövade hennes ansökan enligt både rörlighetsdirektivet och de allmänna bestämmelserna i den s.k. viseringskodexen. Ansökan avslogs. När hon på nytt försökte ansöka om en Schengenvisering nekades hon att lämna in ansökan om hon inte betalade ansökningsavgiften. JO uttalar att en myndighet inte bör påtvinga en sökande en prövning som går utöver det som sökanden har begärt och åberopat i sin ansökan, särskilt inte om den prövningen förutsätter att sökanden betalar en avgift. Ambassaden borde därför inte ha prövat ansökan enligt de allmänna bestämmelserna i viseringskodexen utan att först ha frågat sökanden om hon önskade en sådan prövning efter att ambassaden avslagit hennes ansökan enligt rörlighetsdirektivet. Vidare finner JO att ambassaden saknade rättsligt stöd för att ta ut en avgift av sökanden eftersom hon gjorde gällande att hon omfattades av rörlighetsdirektivet. JO uttalar att det inte är möjligt att, som ambassaden gjorde, ta ut en avgift utan rättsligt stöd och hänvisa sökanden till att ansöka om återbetalning om det senare skulle visa sig att avgiften inte hade behövt betalas. Ambassaden borde inte heller ha nekat att ta emot en ny ansökan med hänvisning till att ansökningsavgiften inte hade betalats. JO finner också att ambassaden inte uppfyllde den upplysningsskyldighet som den har enligt rörlighetsdirektivet samt att ambassaden brast i sin handläggning bl.a. genom att inte ange en tidsfrist inom vilken sökanden skulle ha kompletterat sin ansökan. Sammanfattningsvis finner JO att ambassadens handläggning präglades av ett flertal allvarliga brister, som ger intryck av att ambassaden varken haft tillräcklig kunskap om regelverket eller en genuin vilja att hjälpa sökanden. Ambassaden kritiseras för bristerna i handläggningen.

text: Bakgrund och anmälan

text: En Schengenvisering är ett visum enligt den s.k. viseringskodexen (

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 810/2009

text: om införande av en gemenskapskodex om viseringar). Förutsättningarna för att bevilja en Schengenvisering framgår av kodexen. För att en ansökan om en sådan visering ska prövas måste en avgift betalas.

text: I det s.k. rörlighetsdirektivet (

text: Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG

text: ) finns bestämmelser som innebär att en familjemedlem till en EUmedborgare ska beviljas visum för att kunna ansluta till EU-medborgaren. Viseringsansökan ska då prövas genom ett s.k. påskyndat förfarande, som bl.a. innebär att någon ansökningsavgift inte ska betalas.

text: AA är iransk medborgare. Hennes son, BB, vistas i Sverige med uppehållsrätt genom sin hustru, CC, som är tysk medborgare.

text: BB anmälde Sveriges ambassad i Teheran, Iran, till JO. Han anförde i huvudsak följande. Hans mor ansökte om en Schengenvisering i egenskap av familjemedlem till en EU-medborgare. Hennes ansökan prövades och avslogs av ambassaden som en vanlig ansökan om Schengenvisering och ambassaden tog dessutom felaktigt ut en ansökningsavgift. När hans mor ville göra en ny ansökan vägrade ambassaden att ta emot den och krävde på nytt att hon skulle betala en ansökningsavgift. Ambassaden gav trots upprepade frågor inget besked om vilka handlingar som behövdes för att hans mor skulle få sin ansökan prövad som familjemedlem till en EU-medborgare.

text: Utredning

text: Utrikesdepartementet (rättschefen DD) yttrade sig efter att ha hämtat in upplysningar från Sveriges ambassad i Teheran.

text: Ambassaden lämnade följande redogörelse för handläggningen.

text: Ambassaden har handlagt flera visumärenden avseende AA och besvarat ett flertal mejl från hennes son BB och sonhustru CC. Av utlänningsdatabasen Wilma framgår att AA den 9 maj 2017 gjorde en onlineansökan om Schengenvisum och betalade avgiften elektroniskt. Hon besökte ambassaden den 29 juni 2017 för biometri och intervju. I denna ansökan åberopades inte

text: Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004

text: (rörlighetsdirektivet). Ansökan prövades därför i enlighet med

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 810/2009 av den 13 juli 2009

text: om införande av en gemenskapskodex om viseringar (viseringskodexen). Hennes ansökan avslogs den 10 juli 2017. Efter mejlkorrenspondens fick AA en prioriterad tid för besök på ambassaden och hon ingav en andra ansökan den 14 augusti 2017. Denna gång åberopades att ansökan skulle prövas i enlighet med rörlighetsdirektivet. I samband med besöket på ambassaden gjordes en preliminär bedömning att den ingivna dokumentationen inte var tillräcklig för att AA skulle anses uppfylla villkoren för att betraktas som familjemedlem i enlighet med artikel 2 d i rörlighetsdirektivet. Ambassaden informerade henne om att hon behövde betala en ansökningsavgift för visumansökan och inkomma med kompletterande

text: handlingar. Ambassaden informerade också per mejl om vikten av att komplettera ärendet och om att för det fall bedömningen skulle ändras avseende avgiften skulle ambassaden återbetala denna. Ambassaden fattade ett avslagsbeslut den 28 augusti 2017 i vilket en prövning först gjordes mot rörlighetsdirektivet. Eftersom AA inte ansågs ha visat att hon var att betrakta som familjemedlem i enlighet med direktivet prövades ansökan därefter i enlighet med viseringskodexen. Ambassaden mottog därefter ett e-postmeddelande som bedömdes vara ett överklagande. Ambassaden rättidsprövade och tog ställning till omprövning varefter överklagandet överlämnades till Förvaltningsdomstolen i Göteborg (Migrationsdomstolen). Migrationsdomstolen upphävde det överklagade beslutet och visade målet åter till ambassaden för fortsatt prövning av AA:s ansökan om visering. Skälet var att det i överklagandet anförts nya omständigheter som domstolen ansåg att den inte skulle pröva som första instans. Den 5 oktober 2017 fattade ambassaden ett nytt beslut om avslag där prövning ägde rum enligt såväl rörlighetsdirektivet som viseringskodexen. Vid prövningen beaktades de nya handlingar som tidigare getts in till domstolen. Ambassaden bedömde att det fortsatt inte var visat att AA var att betrakta som familjemedlem i enlighet med rörlighetsdirektivet. Ambassaden mottog nya mejl som bedömdes vara ett överklagande och ärendet överlämnades åter till domstol den 9 januari 2018. Migrationsdomstolen meddelade i ett beslut den 25 januari 2018 att den avskrev målet då den ansökta viseringsperioden var passerad. Domstolen tog inte upp frågan om AA hade visat om hon var att betrakta som familjemedlem i enlighet med direktivet. Efter fortsatt mejlkorrenspondens fick AA en ny prioriterad besökstid den 14 mars 2018 för att ansöka om visum. Vid besöket hade AA ingen ansökningshandling och inga handlingar till stöd för att hon är att betrakta som familjemedlem i enlighet med direktivet med sig. Ambassaden hade upplyst om vikten att ta med dessa handlingar i mejlkorrespondensen inför besöket. I samband med besöket uppgav AA att hon avsåg att besöka familjen i Sverige och därefter återvända till Iran. AA avsåg inte att ansluta till sin familj för att bosätta sig i Sverige. Ambassaden informerade henne då om att hon i detta fall måste göra en sedvanlig ansökan om Schengenvisering och betala avgift, vilket hon inte önskade. Ambassaden avvisade hennes ansökan.

text: Mejlkorrespondens mellan 31 juli 2017 — 5 april 2018 (…)

text: Ambassaden har haft en tät mejlväxling med BB och CC där ambassaden vid flera tillfällen har beskrivit den juridiska processen och gett handledning till hur ärendet kan drivas framåt. Ambassaden har beskrivit kriterierna för att betraktas som familjemedlem enligt direktivet och det ekonomiska beroendeförhållande som måste visas. Ambassaden har vid ett flertal tillfällen gett sökanden möjlighet att inkomma med stödbevis för att hon ska prövas i enlighet med direktivet. Ambassaden har också vid flera tillfällen informerat om ambassadens bedömning och vad som krävs för att AA ska anses omfattas av direktivet samt varför ambassaden har efterfrågat avgift för ansökan. Efter besöket den 14 mars 2018 önskade BB per mejl att AA skulle få en ny prioriterad tid för att ansöka om visum. Ambassaden hänvisade henne att ansöka om Schengenvisering online mot bakgrund av att ambassaden prövat frågan om hon omfattas av direktivet vid två tillfällen men ambassaden informerade också om att för det fall hon senare kan visa att hon visst ska omfattas av direktivet kommer hon att få tillbaka avgiften.

text: Mejlkorrespondens mellan den 12 april 2018 – 27 augusti 2018 (…)

text: Efter ytterligare mejlkorrenspondens ingav BB den 5 juli 2018 ny dokumentation som indikerade att det förelåg ett ekonomiskt beroendeförhållande gentemot AA och denna fick en ny prioriterad tid för att ansöka om visum den 22 juli 2018.

text: Den 19 augusti 2018 beviljade ambassaden ett visum för AA eftersom ambassaden bedömde att det visats att villkoren för att anses som familjemedlem enligt direktivet var uppfyllt.

text: Övrigt

text: Av

text: artikel 5.2 andra stycket i direktivet

text: framgår att medlemsstaterna ska ge EUmedborgare och dess familjemedlemmar all den hjälp de behöver för att få nödvändiga viseringar. Ambassaden är av den meningen att den har gett den handledning och service som kan krävas av ambassaden för att uppfylla kraven i denna artikel. När en ansökan ges in till ambassaden där sökanden gör gällande att denne har en familjemedlem i Sverige, men det saknas handlingar som styrker denna omständighet, informerar ambassaden om vilka regler som gäller. Ambassaden ger sökanden möjlighet att inkomma med kompletteringar, vanligtvis tre dagar men längre om sökanden begär anstånd. I det aktuella fallet kan ambassaden konstatera att den, i samband med ansökan den 14 augusti 2017, borde ha begärt in avgiften för en ansökan om Schengenvisering först vid den tidpunkt när AA hade fått tid att inkomma med kompletteringar. Ambassaden har en skyldighet att pröva en ansökan om visum fullt ut och i det ingår att först företa en prövning med stöd av direktivet och för det fall ambassaden bedömer att en sökande inte omfattas av direktivet går den vidare i prövningen med stöd av visumkodex. Denna procedur kallas "Switching procedure" och den modell svenska myndigheter använder sig av har godkänts av Europeiska kommissionen, vilket framgår av anteckningarna från Viseringskommittémötet mellan medlemsstaterna och kommissionen den 17 maj 2018 i kapitel 4 punkt 11. Det betonas att grunderna för växlingen från prövning enligt direktivet till visumkodex ska framgå tydligt i beslutet, vilket det också gör i ambassadens beslut. De beslut som tas i Viseringskommittén läggs löpande in i kommissionens handledning för handläggning av viseringsansökningar.

text: Utrikesdepartementet redovisade följande bedömning.

text: BB med familj har uppfattat att ambassaden inte har prövat om AA är att anse som familjemedlem enligt rörlighetsdirektivet. Med anledning av viseringsansökan inlämnad den 14 augusti 2017 har ambassaden fattat två beslut. Det första beslutet har fattats efter den initiala prövningen och det andra beslutet har fattats efter att målet visades åter till ambassaden av Migrationsdomstolen. I motiveringen till det första beslutet framgår att det inte ingetts några handlingar till ambassaden som styrker det ekonomiska beroendeförhållande mellan AA och hennes son som måste föreligga för att hon ska anses som familjemedlem enligt direktivet. I motiveringen till det andra beslutet framgår att ambassaden har bedömt att de handlingar som lämnats in för att styrka ett ekonomiskt beroendeförhållande varit av lågt, respektive mycket lågt, bevisvärde och att AA inte kan anses vara en sådan familjemedlem som omfattas av rörlighetsdirektivet. Departementet anser mot bakgrund av ovan att det tydligt framgår att ambassaden prövat om AA är att anse som familjemedlem enligt rörlighetsdirektivet. Av utredningen framkommer att rörlighetsdirektivet inte åberopades av sökanden under handläggningen av den första viseringsansökan. Först i samband med den andra ansökan åberopades att en prövning skulle göras i enlighet med rörlighetsdirektivet. Av mejlkonversationen mellan ambassaden och CC inför ambassadbesöket den 14 augusti 2017 framgår att ambassaden informerat om nödvändigt underlag som AA behövde ta med till besöket. Vid besöket gjorde ambassaden sedan den preliminära bedömningen att AA inte bevisat att hon var att anse som familjemedlem i enlighet med rörlighetsdirektivet. Av mejlkonversationen efter besöket framgår att ambassaden förklarat för CC att rätt underlag saknats för att styrka att AA omfattas av rörlighetsdirektivet. Det

text: framgår också av mejlkonversationen att sökanden uppmuntrats att inkomma med detta underlag så snart som möjligt. Ambassaden har också förklarat att avgiften kan återbetalas om sökanden visar att hon omfattas av rörlighetsdirektivet. Av utredningen framgår att AA inte lämnade in något underlag vid ambassadbesöket den 14 mars 2018 för att styrka att hon skulle anses omfattas av rörlighetsdirektivet och att hon därför ombetts betala avgift för visering. I efterföljande mejlkonversation har ambassaden informerat BB om detta. Ambassaden har också förklarat att en betald avgift kan återbetalas om sökanden senare visar att hon omfattas av rörlighetsdirektivet. Utredningen visar alltså att ambassaden både inför och efter AA:s besök på ambassaden informerat om vilket underlag som krävs för att rörlighetsdirektivet ska vara tillämpligt. Utrikesdepartementet anser därför att ambassaden uppfyllt det krav på upplysningsskyldighet som rörlighetsdirektivet föreskriver. Departementet anser även att ambassaden haft rätt att ta ut avgifterna då ambassaden bedömt att sökanden inte lyckats uppfylla sin bevisbörda och visat att hon omfattas av rörlighetsdirektivet. Någon rätt till särskild behandling enligt direktivet har då inte heller förelegat. Utredningen visar att BB för sin mors räkning i juli 2018 skickade in ny dokumentation till ambassaden. Dokumentationen bedömdes av ambassaden indikera ett sådant ekonomiskt beroendeförhållande som krävs för rörlighetsdirektivets tillämplighet och visering beviljades för AA. Utrikesdepartementet kan mot denna bakgrund inte se att ambassaden brustit i något avseende vid handläggningen av viseringsansökningarna.

text: JO har tagit del av handlingar i ambassadens ärende, bl.a. AA:s ansökningar, ambassadens beslut samt mejlkonversation mellan ambassaden och AA:s familj. Delar av innehållet i dessa handlingar redovisas nedan under rubriken Bedömning.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Krav på innehav av visering En utlänning som reser in i eller vistas i Sverige ska ha en Schengenvisering eller en nationell visering (se

text: 2 kap. 3 § utlänningslagen

text: ). Med Schengenvisering avses en visering enligt den s.k. viseringskodexen, som innehåller villkor för beviljande av en Schengenvisering (se 1 kap. 4 a § och

text: 3 kap. 1 § utlänningslagen

text: Bestämmelserna i viseringskodexen ska tillämpas på alla tredjelandsmedborgare som är skyldiga att ha visering när de passerar de yttre gränserna till EU:s medlemsstater. Detta ska dock ske utan att det påverkar rätten till fri rörlighet för tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar till EU-medborgare. (Se artikel 1.2 i viseringskodexen.) I viseringskodexen föreskrivs bl.a. att den som ansöker om en Schengenvisering som huvudregel ska betala en avgift (se artikel

text: 16 i viseringskodexen).

text: Den 20 juni 2019 antogs

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1155

text: om ändring av viseringskodexen. Ändringarna började tillämpas den

text: 2 februari 2020. De ändringar som gjorts i viseringskodexen saknar betydelse för granskningen i detta ärende.

text: Rörlighetsdirektivet Rätten till fri rörlighet inom EU följer av det s.k. rörlighetsdirektivet. Direktivet ska tillämpas på alla EU-medborgare som reser till eller uppehåller sig i en annan medlemsstat än den de själva är medborgare i samt på de familjemedlemmar som följer med eller ansluter sig till EU-medborgaren (se

text: artikel 3.1

text: rörlighetsdirektivet). Vem som är att anse som familjemedlem definieras i

text: artikel 2.2 i direktivet

text: . De tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar till EU-medborgare i rörlighetsdirektivets mening ska åtnjuta en särskild behandling vid handläggningen av viseringsärenden. De ska tillåtas resa in på medlemsstaternas territorium med ett giltigt pass. Under vissa förutsättningar ska de åläggas skyldighet att ha visering. (Se artikel 5.1 och 5.2 första stycket i rörlighetsdirektivet.) Medlemsstaterna ska ge dem all hjälp de behöver för att få nödvändiga viseringar. Viseringarna ska utfärdas gratis så snart som möjligt genom ett påskyndat förfarande. (Se artikel 5.2 andra stycket i rörlighetsdirektivet). Rörlighetsdirektivet har genomförts i svensk rätt genom bestämmelser i bl.a.

text: 3 a kap.

text: utlänningslagen

text: . Bestämmelsen om avgiftsfrihet för familjemedlemmar till EU-medborgare vid en ansökan om visering har genomförts i 4 § förordningen om avgifter vid utlandsmyndigheterna.

text: Migrationsöverdomstolen har uttalat att rörlighetsdirektivets

text: artikel 5.2

text: andra stycke medför en upplysningsskyldighet för den myndighet som har att pröva en viseringsansökan, när en sökande lämnar uppgifter som ger anledning att anta att han eller hon omfattas av direktivet. Det åligger i första hand ambassaden att på ett tydligt sätt upplysa sökanden om vilka handlingar som han eller hon behöver lämna in för att styrka rörlighetsdirektivets tillämplighet i det aktuella fallet och ge sökanden tillfälle att ge in sådana handlingar. (Se

text: MIG 2013:20

text: och

text: MIG 2018:22

text: .) Kommissionens handledning för handläggning av viseringsansökningar och ändring av utfärdade viseringar Europeiska kommissionen har med stöd av artikel 51 i viseringskodexen publicerat en handledning för handläggning av viseringsansökningar och ändring av utfärdade viseringar, senast ändrad den 14 maj 2019. I inledningen till del III i handledningen, som behandlar sökande som är familjemedlemmar till EU-medborgare, anges att bestämmelser i viseringskodexen som inskränker EU-medborgares familjemedlemmars rättigheter som uttryckligen skyddas av rörlighetsdirektivet inte är tillämpliga.

text: Vidare anges bl.a. följande i handledningen. Medlemsstaterna ska vidta alla lämpliga åtgärder för att se till att skyldigheterna i fråga om rätten till fri rörlighet uppfylls och ge de viseringssökande bästa möjliga förutsättningar att erhålla en inresevisering (se punkt 4.3). En ansökan om visering kan avslås bl.a. med hänvisning till att sökanden inte har lyckats bevisa att han eller hon omfattas av rörlighetsdirektivet genom sin ansökan och de bifogade styrkande handlingarna (se punkt 4.9). Ett avslag på en viseringsansökan från en familjemedlem till en EU-medborgare ska alltid motiveras fullständigt med

text: angivande av alla särskilda förhållanden och juridiska skäl som låg till grund för avslaget, så att den berörda personen kan vidta effektiva åtgärder för att förbereda sitt försvar (se punkt 4.10). Om konsulatet – efter att ha fastställt att den berörda viseringssökanden inte omfattas av direktivet – drar slutsatsen att viseringsansökan ska avslås måste detta ske i enlighet med det förfarande som beskrivs i punkterna 4.9 och 4.10. När viseringsansökan formellt har avslagits kan konsulatet i stället handlägga viseringsansökan enligt viseringskodexen och uppmana viseringssökanden att lämna in nödvändiga handlingar och eventuellt betala avgiften. Det är inte möjligt att börja handlägga ansökan enligt de allmänna bestämmelserna i viseringskodexen utan att först formellt avslå den ursprungliga ansökan i enlighet med reglerna i direktivet. (Se punkt 4.11.)

text: Någon avgift för familjemedlemmar till EU-medborgare kan inte tas ut (se punkt 4.1). Eftersom familjemedlemmar inte bör betala någon avgift när de lämnar in sin ansökan kan de inte tvingas boka tid för ett besök via ett servicenummer eller via en extern tjänsteleverantör vars tjänster debiteras sökanden. Familjemedlemmar måste få lämna in sina ansökningar direkt till konsulatet utan kostnader. (Se punkt 4.2.) Migrationsverkets handbok för handläggning av migrationsärenden vid utlandsmyndigheterna Handläggningsinstruktioner för viseringsärenden finns också i Migrationsverkets handbok för handläggning av migrationsärenden vid utlandsmyndigheterna. I handboken finns ett avsnitt om rörlighetsdirektivet. Där redovisas, efter en uppdatering i oktober 2018, myndighetens upplysningsskyldighet i enlighet med vad som återgetts ovan om Migrationsöverdomstolens uttalanden i rättsfallen

text: MIG 2013:20

text: och

text: MIG 2018:22

text: Vidare framgår bl.a. följande. Ärenden som gäller familjemedlemmar till EUmedborgare ska handläggas skyndsamt och gratis. När utlandsmyndigheten konstaterar att sökanden inte omfattas av reglerna i rörlighetsdirektivet ska ansökan i stället prövas enligt viseringskodexen. Hur beslutet ska motiveras framgår av en lathund för beslutsmallar. I samband med ett byte av handläggningsförfarande, en s.k. ”switching procedure”, ska sökanden ges tillfälle att komplettera ansökan med stödjande handlingar samt betala en viseringsavgift. Det är viktigt att viseringsavgiften inte tas ut i samband med inlämnandet av ansökan utan efter att utlandsmyndigheten prövat ansökan enligt reglerna i direktivet.

text: Bedömning

text: AA:s ansökan i maj 2017 Av handlingarna i ärendet framgår inte att AA i samband med sin ansökan om Schengenvisering i maj 2017 lämnade sådana uppgifter att det framgick att hon ansåg sig omfattas av rörlighetsdirektivet. Jag har mot denna bakgrund inte

text: några synpunkter på att ambassaden handlade den ansökan enligt de allmänna bestämmelserna i viseringskodexen.

text: AA:s ansökan i augusti 2017

text: Kontakterna med ambassaden i samband med ansökan

text: I samband med AA:s ansökan om Schengenvisering i augusti 2017 uppgav hon att hon ansökte i egenskap av familjemedlem till en EU-medborgare och att hon avsåg att ansluta till sin son och svärdotter i Sverige. Av de handlingar som JO har hämtat in från ambassaden framgår att AA:s svärdotter, CC, kontaktade ambassaden flera gånger per mejl i samband med ansökan för att säkerställa att den handlades enligt rörlighetsdirektivet. Hon framhöll att AA omfattades av rörlighetsdirektivet eftersom hon stod i ett beroendeförhållande till sin son. Det framgår också att CC sökte vägledning från ambassaden om vilka handlingar som AA behövde ge in tillsammans med ansökan.

text: Av handlingarna i ärendet framgår vidare att ambassaden före det möte som AA hade på ambassaden den 14 augusti 2017, hänvisade till informationen på ambassadens webbplats. Det framgår inte av de handlingar som JO har tagit del av att själva mötet dokumenterades och det går alltså inte att utläsa om ambassaden då gav närmare vägledning om vilka handlingar som behövde ges in. Det som däremot framgår är att CC mejlade ambassaden på nytt dagen efter mötet och påpekade att AA hade avkrävts en avgift trots att hon inte behövde betala någon avgift. CC gav då också uttryck för sin oro att ansökan inte skulle handläggas enligt rörlighetsdirektivet. Ambassaden svarade att om den skulle bedöma att AA omfattades av rörlighetsdirektivet skulle avgiften kunna återbetalas.

text: Den 19 augusti 2017 skrev CC till ambassaden igen och frågade om de behövde lämna ytterligare information. Ambassaden svarade den 23 augusti 2017 med att hänvisa till artikel 2.2 i rörlighetsdirektivet. Vidare uppgav ambassaden att dess bedömning var att AA inte hade gett in handlingar som visade på ett sådant beroendeförhållande som skulle innebära att hon var att anse som familjemedlem enligt rörlighetsdirektivet. Hon uppmanades att göra det så snart som möjligt eftersom ansökan annars skulle kunna komma att avslås.

text: CC mejlade ambassaden på nytt den 24 och 26 augusti 2017 och frågade om de ingivna handlingarna var tillräckliga, eller om det behövdes något ytterligare. Hon frågade också om avgiften skulle komma att återbetalas. Ambassaden svarade den 27 augusti 2017 att AA måste ansöka om återbetalning av avgiften för att få det prövat. Dagen därpå, den 28 augusti 2017, avslog ambassaden AA:s ansökan.

text: Hur ambassaden uppfyllde sin upplysningsskyldighet

text: Som framgått ovan sökte AA, genom CC, upprepade gånger i samband med ansökan vägledning från ambassaden om vilka handlingar som hon behövde ge in för att visa att hon omfattades av rörlighetsdirektivet. Av direktivet följer,

text: som redovisats ovan, en skyldighet för medlemsstaterna att ge den som ansöker om en visering i egenskap av familjemedlem till en EU-medborgare all hjälp han eller hon behöver för att få nödvändiga viseringar. Den myndighet som prövar viseringen ska på ett tydligt sätt upplysa sökanden om vilka handlingar som han eller hon behöver lämna in för att styrka rörlighetsdirektivets tillämplighet och ge honom eller henne tillfälle att komma in med sådana handlingar (se

text: MIG 2013:20

text: och

text: MIG 2018:22

text: ). Jag kan mot denna bakgrund konstatera att ambassaden hade en långtgående skyldighet att ge AA vägledning i fråga om vilka handlingar hon behövde ge in för att visa att hon omfattades av rörlighetsdirektivet.

text: Det framgår av handlingarna att ambassaden hänvisade AA till informationen på ambassadens webbplats. Där står endast att en sökande som åberopar ett beroendeförhållande till en EU-medborgare ska ge in handlingar som styrker beroendeförhållandet. Det framgår inte att ambassaden i övrigt gav AA någon närmare vägledning i fråga om vilka handlingar som hon behövde presentera. Ambassaden kan därmed inte anses ha uppfyllt sin upplysningsskyldighet gentemot AA.

text: Hur ambassaden prövade AA:s ansökan

text: Jag konstaterar att AA genom ambassadens sätt att handlägga hennes ansökan visserligen fick en prövning enligt rörlighetsdirektivet men att ansökan sedan ändå prövades enligt de allmänna bestämmelserna i viseringskodexen och att AA fick betala en avgift för detta.

text: I fråga om en ansökan om Schengenvisering där sökanden gör gällande att han eller hon är familjemedlem till en EU-medborgare enligt rörlighetsdirektivet beskrivs i kommissionens handledning hur handläggningen ska gå till när en ambassad bedömer att rörlighetsdirektivet inte är tillämpligt. Där framhålls att det inte är möjligt att börja handlägga ansökan enligt de allmänna bestämmelserna i viseringskodexen utan att först avslå den ursprungliga ansökan i enlighet med reglerna i rörlighetsdirektivet. Först efter det formella avslaget kan sökanden uppmanas att lämna in nödvändiga handlingar och eventuellt betala avgift för en prövning enligt viseringskodexen.

text: Även om det är först efter den ändring som gjordes i maj 2019 som handledningen innehåller denna beskrivning får det förfarande som beskrivs redan tidigare anses ha följt av tillämpliga bestämmelser, också vid den tidpunkt då ambassaden prövade AA:s ansökan. Det är ett förfarande som framstår som rimligt med avseende på rättssäkerhet och god förvaltning och bör vara utgångspunkt vid prövningen av en ansökan om Schengenvisering i de fall en prövning enligt rörlighetsdirektivet aktualiseras. Här vill jag rent allmänt framhålla att en myndighet inte bör påtvinga en sökande en prövning som går utöver det som sökanden har begärt och åberopat i sin ansökan, särskilt inte om den prövningen förutsätter att sökanden betalar en avgift.

text: Ambassaden borde alltså inte ha prövat AA:s ansökan enligt de allmänna bestämmelserna i viseringskodexen på det sätt som skedde. AA meddelades i och för sig den preliminära bedömningen att rörlighetsdirektivet inte var tillämpligt, men något formellt avslagsbeslut fattades inte i den delen förrän i det beslut som innehöll en prövning enligt såväl rörlighetsdirektivet som viseringskodexen. AA hade då inte tillfrågats om hon önskade en prövning enligt de allmänna bestämmelserna i viseringkodexen. Det finns här också skäl att framhålla att AA redan hade fått avslag på en ansökan om Schengenvisering enligt de allmänna bestämmelserna i viseringskodexen och att det därför kunde antas att hon inte skulle ha intresse av ytterligare en sådan prövning.

text: Här finns det också anledning att påpeka att AA inte fick någon angiven tid inom vilken hon skulle komplettera sin ansökan för att styrka att hon omfattades av rörlighetsdirektivet. Av utredningen hos JO framgår att ambassaden i ett mejl uppmanade AA att lämna in handlingar så snart som möjligt. När en sökande ges tillfälle till komplettering måste det givetvis tydligt anges inom vilken tid detta ska göras.

text: Ambassaden saknade också rättsligt stöd för att ta ut avgift i det initiala skedet av handläggningen. Prövningen av en ansökan om visering för en utlänning som är familjemedlem till en EU-medborgare är avgiftsfri (se 4 § förordningen om avgifter vid utlandsmyndigheterna). Det är inte möjligt att som ambassaden gjorde ta ut en avgift och hänvisa sökanden till att ansöka om återbetalning om det senare skulle visa sig att avgiften inte hade behövt betalas. Detta står dessutom i strid med bestämmelserna om påskyndat förfarande i rörlighetsdirektivet.

text: Ambassadens handläggning efter avslagsbeslutet i augusti 2017 Efter att ambassaden avslagit AA:s ansökan uttryckte CC i ett mejl till ambassaden sitt missnöje med beslutet och frågade på nytt om vilken information som behövdes för att styrka rörlighetsdirektivets tillämplighet. Mejlet överlämnades som ett överklagande till en migrationsdomstol. Under handläggningen i migrationsdomstolen gav CC in ytterligare handlingar till ambassaden och bad dem informera om det behövdes fler handlingar.

text: Migrationsdomstolen återförvisade den 27 september 2017 ärendet till ambassaden för prövning. Ambassaden avslog sedan AA:s ansökan om visering på nytt den 5 oktober 2017. Det framgår inte att ambassaden dessförinnan gav AA tillfälle att ge in med några ytterligare handlingar eller upplysningar. Inte heller framgår det att ambassaden lämnade någon ytterligare information om vilka handlingar som behövdes. Detta är, bl.a. mot bakgrund av att CC uttryckligen bad om ytterligare information, inte tillfredsställande. Ambassadens agerande i samband med mötet med AA den 14 mars 2018 samt kontakterna med AA därefter I en s.k. official note från ambassaden den 1 maj 2018 anges att AA besökte ambassaden den 14 mars 2018. Enligt ambassaden hade hon vid mötet inte fyllt

text: i ansökan och inte betalat ansökningsavgiften. Hon tilldelades en blankett och hänvisades till en bank för att betala avgiften men hon framhöll att hon inte behövde betala någon avgift. Enligt ambassaden uppgav hon att syftet med viseringen var att resa med sonen och inte att flytta till Sverige. Ambassaden hänvisade henne då till att göra en ansökan online och boka en ny tid. Ambassadens anteckning har ärendemeningen ”Refusal to receive application” i dagboksbladet. Enligt ett mejl till ambassaden från AA:s son, BB, samma dag hade hon bokat tiden den 14 mars 2018 för att ansöka om Schengenvisering i egenskap av familjemedlem enligt rörlighetsdirektivet. Ambassaden besvarade mejlet den 15 mars 2018 och uppgav då att ambassaden nyligen avslagit en viseringsansökan från AA med motiveringen att hon inte kunnat styrka att hon var att anse som familjemedlem i rörlighetsdirektivets mening. Enligt ambassaden hade den inte nekat att ta emot ansökan men krävt en avgift eftersom AA inte visat att hon var undantagen från avgiftskravet. Om hon senare skulle visa sig omfattas av rörlighetsdirektivet skulle avgiften kunna betalas tillbaka. BB svarade ambassaden och invände bl.a. mot att AA skulle behöva betala avgiften. Han framförde önskemål om att få en ny tid för att lämna in en ansökan. Den 5 april 2018 påminde han om sitt tidigare mejl. Ambassaden svarade den 7 april 2018 att den tidigare hade bedömt att AA inte var att anse som familjemedlem enligt rörlighetsdirektivet och att hon därför hänvisades till att göra en ansökan online och betala avgift. Avgiften skulle sedan kunna återbetalas om hon omfattades av rörlighetsdirektivet.

text: Med anledning av ambassadens hantering av AA:s försök att ansöka om visering i mars 2018 konstaterar jag inledningsvis att den inte går att tolka på annat sätt än att ambassaden nekade AA att ansöka om visering vid det bokade mötet, eftersom man bl.a. villkorade mottagandet av ansökan med att hon skulle betala en avgift som hon inte ansåg sig behöva betala. Som konstaterats ovan finns det inte något rättsligt stöd för att ta ut en avgift vid en ansökan om visering där sökanden gör gällande att han eller hon omfattas av rörlighetsdirektivet. Ambassaden hade alltså inte stöd för att kräva en avgift och inte heller för att neka att ta emot ansökan.

text: Här vill jag också betona att ett beslut om avslag på en viseringsansökan inte får s.k. negativ rättskraft. Det innebär att om den berörda personen vill ansöka på nytt går det inte att neka honom eller henne en prövning med hänsyn till att frågan har prövats tidigare. Ambassaden hade alltså inte stöd för att neka att ta emot AA:s ansökan om visering i egenskap av familjemedlem på den grunden att ambassaden redan tidigare prövat rörlighetsdirektivets tillämplighet i hennes fall. Inte heller det förhållandet att AA:s syfte med resan verkar ha varit något oklart vid mötet på ambassaden den 14 mars 2018 utgjorde grund för att inte ta emot ansökan eller hänvisa henne till att göra en ansökan online för prövning enligt viseringskodexen. Syftet med resan utgjorde en sådan omständighet som i stället skulle ha beaktats vid prövningen av ansökan enligt rörlighetsdirektivet.

text: Jag noterar att ambassaden sedan upprepade sin hantering av AA:s önskan att lämna in en ny ansökan genom att per mejl återigen hänvisa henne till att göra en ansökan online och betala en avgift som sedan eventuellt skulle kunna återbetalas.

text: Sammanfattning och avslutande synpunkter Ambassaden brast i sin upplysningsskyldighet gentemot AA och gav henne inte heller tillfälle att komplettera sin ansökan inom en viss angiven tid. Prövningen enligt de allmänna bestämmelserna i viseringskodexen gjordes utan att ett formellt avslagsbeslut först hade fattats avseende AA:s ansökan enligt rörlighetsdirektivet och utan att AA förklarat att hon önskade en sådan prövning. Dessutom tog ambassaden ut en avgift, vilket den inte hade rättsligt stöd för att göra. Ambassaden fattade också ett nytt avslagsbeslut efter att ärendet återförvisats från domstol utan att AA fick tillfälle att komplettera ärendet, trots att AA:s svärdotter, CC, ställt frågor om vilka handlingar som behövdes. Därefter nekade ambassaden AA att lämna in en ansökan och krävde återigen en avgift utan att det fanns rättsligt stöd för det. Ambassadens handläggning har således präglats av ett flertal allvarliga brister, som ger intryck av att ambassaden varken har haft tillräcklig kunskap om regelverket eller en genuin vilja att hjälpa AA.

text: Jag noterar Utrikesdepartementets uppgift att AA slutligen bedömdes vara familjemedlem enligt rörlighetsdirektivet och beviljades Schengenvisering. Att ambassaden till sist bedömde att AA uppfyllde förutsättningarna för att beviljas Schengenvisering i enlighet med sitt önskemål väcker frågan om hon inte med rätt vägledning från ambassaden hade kunnat beviljas viseringen långt tidigare.

text: Jag ser allvarligt på de brister som har konstaterats i handläggningen och ambassaden ska kritiseras för dem. Migrationsverket tog den 1 januari 2020 över huvudansvaret för migrationsverksamheten vid utlandsmyndigheterna. Jag förutsätter att Migrationsverket ser över rutinerna och säkerställer att de som handlägger viseringsärenden har nödvändiga kunskaper. Detta beslut översänds därför för kännedom till Migrationsverket.

text: Avslutningsvis finner jag anledning att framhålla vikten av dokumentation i ett ärende. Av de handlingar som JO har tagit del av går det inte att fullt ut följa handläggningen eller de kontakter som varit mellan ambassaden och AA. Det går att utläsa att ytterligare kontakter måste ha förekommit, men de finns inte dokumenterade. Det möte som ambassaden hade med AA i augusti 2017 finns inte dokumenterat alls. Detta har försvårat min granskning av ambassadens handläggning.

text: Med den kritik som framförts ovan avslutas ärendet.

text: Per Lennerbrant