avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

nyckelord:
Inhibition
Kommunal självstyrelse
Rättelse
Verkställighet

title: Verkställande av kommunala beslut som inte vunnit laga kraft

sammanfattning: Kommunstyrelsen i Täby kommun anmäldes för att den verkställt beslut av kommunfullmäktige innan besluten vunnit laga kraft och för att den underlåtit att rätta besluten sedan de upphävts av domstol efter laglighetsprövning. Kommunstyrelsen kritiseras för att inte ha prövat om det funnits en beaktansvärd risk för att besluten skulle kunna komma att upphävas om de överklagades. Det är dock inte klarlagt att det vid tidpunkten för verkställigheten måste anses ha funnits en sådan risk, även om åtskilligt talar för det. Kommunstyrelsens handläggning av frågan om rättelse har inte föranlett kritik.

text: Genom anmälningar till JO aktualiserades två fall som gällde kommuner där fullmäktigebeslut verkställts innan de vunnit laga kraft, varefter besluten överklagats av kommunmedlemmar och då upphävts i domstol. Ärendena utreddes parallellt och redovisades i var sitt beslut (3129-2009 och 1170-2009). Redogörelsen för den rättsliga regleringen och de allmänna utgångspunkterna för bedömningen av fallen var densamma i de två besluten. Referatet inleds med dessa för de båda besluten gemensamma avsnitt.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Allmänt Den offentliga makten utövas under lagarna. Kommunernas självbestämmanderätt fritar inte kommunala organ från skyldigheten att lyda lag.

text: Genom s.k. laglighetsprövning har varje medlem av en kommun rätt att få lagligheten av kommunens beslut prövad i förvaltningsdomstol,

text: 10 kap. 1 § kommunallagen

text: , KL. Vilka beslut som kan överklagas genom laglighetsprövning samt de närmare formerna för detta framgår av 10 kap. 2–7 §§.

text: Enligt 10 kap. 8 § ska domstolen upphäva ett överklagat beslut om  beslutet inte har tillkommit i laga ordning,

text:  beslutet hänför sig till något som inte är en angelägenhet för kommunen,

text:  det organ som har fattat beslutet överskridit sina befogenheter, eller

text:  beslutet strider mot lag eller annan författning.

text: Enligt bestämmelsen får något annat beslut inte sättas i det överklagade beslutets ställe.

text: Laglighetsprövningen, som alltså kan begäras endast av kommunens medlemmar, utgör enligt lagmotiven en form av medborgartalan (

text: prop. 1990/91:117 s. 132

text: ). Den får betraktas som ett utflöde av det kommunala självbestämmandet.

text: Verkställande av kommunfullmäktiges beslut Enligt huvudregeln åligger det kommunstyrelsen att verkställa kommunfullmäktiges beslut (se 6 kap. 4 och 5 §§ KL). För verkställande av beslut som överklagas genom laglighetsprövning finns en särskild regel, intagen i

text: 10 kap. 14 a §

text: KL. Innan innehållet i den bestämmelsen redovisas bör något sägas om dess bakgrund.

text: För att laglighetsprövningen ska vara meningsfull krävs att domarna i sådana mål efterlevs. Sedan mycket lång tid tillbaka gäller därvid att ett kommunalt organ inte bör kunna genomföra beslut på ett oåterkalleligt sätt så länge det finns en möjlighet att överklaga. Frågan behandlades redan i ett betänkande från år 1952, där en kommunallagskommitté skrev (

text: SOU 1952:14 s. 338

text: För att [...] icke syftet med besvärsreglerna [de dåvarande bestämmelserna om s.k. kommunalbesvär] skall tillspillogivas måste det verkställande organet städse överväga, om verkställighet av ej lagakraftvunnet beslut äventyrar möjligheten för eventuell klagande att vinna rättelse.[– – –] Finner organet risk föreligga för att besvär skulle leda till beslutets undanröjande, bör det låta anstå med verkställigheten, till dess besvärstiden utlöpt, respektive till dess beslutet fastställts genom lagakraftägande utslag, såvida ej effektivitetskrav påkallar annat. JO påminde i ett beslut år 1961 om dessa uttalanden, som lagstiftaren instämt i (se JO 1961 s. 431). I det ärende som saken gällde uttalade JO:

text: Kommunalnämnden har i sin förklaring gjort gällande, att man ej känt till eller haft anledning räkna med att besvär skulle komma att anföras över fullmäktiges ifrågakomna beslut. Denna invändning saknar enligt min mening avgörande betydelse för verkställighetsfrågans bedömande. Det avgörande för denna bedömning är huruvida det fanns anledning räkna med att beslutet komme att undanröjas i händelse av besvär. JO:s slutsats blev att det måste ha stått klart för det verkställande organet att beslutet troligen skulle komma att upphävas om någon besvärade sig. Han noterade också att om det dessförinnan verkställdes, skulle beslutet inte kunna återgå. Av de skälen och ”då några effektivitetssynpunkter icke åberopats och uppenbarligen ej heller kunna göras gällande” fann JO att det verkställande organet gjort fel som verkställt beslutet innan det vunnit laga kraft.

text: I tre beslut, som redovisas i JO 1966 s. 307, kritiserade JO kommunala nämnder bl.a. för att de hade verkställt beslut som kunde överklagas. JO upprepade att det verkställande organet ska bedöma dels risken för att besvär över fullmäktiges beslut kan leda till beslutets undanröjande, dels om verkställighet i så fall skulle äventyra möjligheten att rätta beslutet. Sedan han funnit att nämnderna inte levt upp till dessa krav tog JO ställning till om de befunnit sig i sådana ”tvångslägen” att deras handlande ändå varit lagligt. I inget av fallen godtogs de skäl de respektive nämnderna anfört. I ett av dem, som gällde ett beslut om att påbörja vissa byggnadsarbeten, uttalade JO:

text: Det fanns [...] mycket starka skäl som talade för att beslutet skulle komma att undanröjas vid besvär. Enär det ur allmän synpunkt är av stor vikt att kommun icke vidtager verkställighetsåtgärder, som grundas på beslut vilkas laglighet kan ifrågasättas, måste i förevarande situation nämnden kunna åberopadirekt tvingande

text: skäl att då påbörja byggnadsarbetena för att verkställigheten skulle kunna anses vara tillåten enligt i förarbetena till

text: kommunallagen

text: angivna riktlinjer. Sådana tvingande ekonomiska skäl torde icke kunna anses föreligga med mindre verkställigheten måste ske för att skydda kommunen mot avsevärt ekonomiskt avbräck.

text: Av JO:s beslut framgår även att kommunen inte bara ska ta hänsyn till de olägenheter som en utebliven verkställighet kan medföra utan även till de skador som den kan dra på sig om beslutet upphävs och måste rättas. Konsekvenserna av att inte verkställa ska med andra ord vägas mot de skadeverkningar som kan uppkomma om beslutet verkställs men sedan måste rivas upp.

text: Frågor kring kommunala besluts verkställbarhet diskuterades i förarbetena till såväl

text: 1977 års kommunallag som nuvarande kommunallag (se

text: SOU 1971:84 s. 133

text: ff. och

text: prop. 1975/76:187 s. 552

text: ff. respektive

text: SOU 1990:24 s. 160

text: f. och

text: prop. 1990/91:117 s. 136

text: f.).

text: Sedan ”kommunalt domstolstrots” kommit att bli alltmer omdebatterat föreslog en utredning år 2000 att de förutsättningar som i rättspraxis ansågs gälla för när omedelbar verkställighet av kommunala beslut får ske skulle lagfästas (se

text: Ds 2000:53

text: ). Det ledde till den nuvarande bestämmelsen i

text: 10 kap. 14 a §

text: KL. Den lyder:

text: Ett beslut som kan överklagas enligt bestämmelserna i detta kapitel får verkställas innan det har vunnit laga kraft om inte särskilda skäl talar emot det.

text: I författningskommentaren uttalade lagstiftaren (

text: prop. 2001/02:122 s. 28

text: f.):

text: Den föreslagna regleringen innebär att omedelbar verkställighet i princip får ske men att beslut om sådan verkställighet bör föregås av en individuell bedömning av skälen för och emot. Det kan ha stor ekonomisk eller rättslig betydelse för kommunen eller landstinget att beslutet verkställs skyndsamt. Effektivitetshänsyn väger tungt vid bedömningen. Å andra sidan kan en förtidig verkställighet få till följd att kommun- eller landstingsmedlemmarnas rätt att få lagligheten i ett beslut prövad blir illusorisk. Verkställigheten kan ju innebära att en rättelse av beslutet blir faktiskt eller juridiskt omöjlig, t.ex. när en byggnad rivs eller egendom säljs. Kommunen eller landstinget har naturligtvis en viss handlingsfrihet också när ett beslut överklagats. Vid s.k. okynnesbesvär och när beslutet utan tvekan är lagenligt bör det kunna verkställas trots överklagandet. Om det finns en realistisk möjlighet att det överklagade beslutet kan komma att upphävas bör omedelbar verkställighet i regel inte ske. Särskild försiktighet är påkallad om avgörandet medför allvarliga ingrepp i den enskildes rättssfär.

text: Verkställighetsförbud (inhibition) Om ett beslut har överklagats kan förvaltningsdomstol med stöd av

text: 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: meddela verkställighetsförbud (inhibition). De närmare förutsättningarna för att meddela inhibition har berörts av Regeringsrätten, som i rättsfallet

text: RÅ 1986 ref. 7

text: uttalat följande.

text: Syftet med föreskriften är att domstolen skall ha möjlighet att förhindra en verkställighet i fall då det är av stor betydelse för klaganden att ett överklagat beslut inte länder till efterrättelse, innan saken slutligt prövats av domstolen. Detta kan gälla t.ex. när det skulle vara svårt eller omöjligt att låta en verkställighet av det överklagade beslutet återgå om beslutet upphäves. En bedömning av om inhibition bör meddelas i ett mål om kommunalbesvär måste grundas på ett preliminärt ståndpunktstagande till frågan huruvida det överklagade

text: kommunala beslutet är olagligt eller ej enligt de av klaganden åberopade omständigheterna. Inhibition bör komma ifråga endast om starka skäl talar för att beslutet är olagligt och förbudet är ägnat att förhindra att ett allmänt eller enskilt intresse åsamkas beaktansvärd skada.

text: Rättelse av verkställda beslut Enligt

text: 10 kap. 15 §

text: KL gäller att om ett beslut har upphävts genom ett avgörande som har vunnit laga kraft och om beslutet redan har verkställts, ska det organ som har fattat beslutet se till att verkställigheten rättas i den utsträckning som det är möjligt. Ett beslut om rättelse ska meddelas utan oskäligt dröjsmål.

text: En bestämmelse av detta slag infördes först i den tidigare

text: kommunallagen

text: . I förarbetena anförde statsrådet (

text: prop. 1975/76:187 s. 561

text: f.):

text: Enligt paragrafen skall verkställigheten av det upphävda beslutet bringas att återgå i den mån det är möjligt. Vid bedömningen av hur långt denna skyldighet sträcker sig kan de uttalanden av kommunalrättskommittén som jag har återgett i det föregående tjäna till ledning.

text: Kommunalrättskommittén – vars förslag innebar att det var kommunstyrelsen som skulle besluta om återgångsåtgärder – hade, med hänvisning till avgöranden från Regeringsrätten, uttalat följande (

text: SOU 1971:84 s. 147

text: Det bör ankomma på kommunstyrelsen att med till buds stående medel bringaverkställigheten till återgång. Verkställighet i form av rättshandlingar bör bringas att återgå på ogiltighetsgrund, i den mån kommunstyrelsen inte väljer andra utvägar, exempelvis i form av avveckling av verksamhet eller egendomsinnehav. Den omständigheten att ett återgångsförfarande är förenat med kostnader eller förluster bör i princip inte försvaga det grundläggande kravet på återgångsåtgärder. Kommunstyrelsen bör emellertid i syfte att minska eventuella förluster ha en viss frihet att välja metod och tidsplan för återgång. I princip bör dock gälla att återgång skall genomföras utan onödigt dröjsmål. Undantagsvis kan situationer tänkas förekomma där återgångsförfarande skulle medföra så omfattande ekonomiska förluster för kommunen att det skulle te sig orimligt att uppehålla ett krav på återgång. Genom att alternativa återgångsförfaranden mestadels finns att tillgå måste sådana situationer bli mycket ovanliga. Återgångsförfarande är ibland omöjligt att genomföra. Om verkställigheten exempelvis bestått i en utbetalning kan återkrav vara uteslutet på civilrättsliga grunder. I fall där betalningsmottagaren är återbäringsskyldig kan återbäring vara utesluten på grund av bristande betalningsförmåga. När återgångsförfarandet även i ett längre tidsperspektiv framstår som omöjligt att genomföra måste kommunstyrelsen ha rätt att avskriva återgångsärendet.

text: Den 1 juli 2002 förtydligades bestämmelsen (SFS 2002:438). I propositionen anfördes (

text: prop. 2001/02:122 s. 18

text: f.):

text: Vid tillkomsten av bestämmelsen torde [...] ha förutsatts att kommunens eller landstingets ställningstagande till frågan om rättelse skall komma till uttryck i ett formligt beslut. I annat fall berövas medlemmarna i kommunen eller landstinget praktisk möjlighet att överklaga ställningstagandet. De undersökningar som gjorts angående tillämpningen av bestämmelsen om rättelse visar att kommunerna i en del fall dröjt mycket länge innan de fattat beslut om rättelse. Dessutom har det förekommit i stor utsträckning att något beslut över huvud taget inte fattats. Undersökningarna ger visserligen inte underlag för säkra slutsatser angående förekomsten av domstolstrots i nu berörda fall. De visar emellertid att bestämmelsen om rättelse inte tillämpats i enlighet med lagstiftarens intentioner.

text: Enligt regeringens mening finns det mot den nu angivna bakgrunden anledning att förtydliga bestämmelsen i

text: 10 kap. 15 § kommunallagen

text: . Av bestämmelsen bör framgå att ett formellt beslut om rättelse måste meddelas och att detta skall ske utan oskäligt dröjsmål. Detta bör enligt regeringens mening leda till en bättre tillämpning av bestämmelsen och att domstolstrots av det nu diskuterade slaget motverkas. Förslaget ger också kommuner och landsting en viss flexibilitet i beredningen av ett ärende om rättelse. Någon ytterligare precisering av inom vilken tidsperiod rättelse skall ske är enligt regeringens mening inte erforderlig. Ställningstagandet till frågan om rättelse bör dock ide flesta fall kunna ske relativt snabbt. Syftet med den föreslagna ändringen är att ett formellt beslut i frågan om rättelse skall fattas. Civilrättslig bundenhet kan föreligga trots att ett beslut har upphävts. Detta problem får dock liksom i dag lösas från fall till fall. En kommun- eller landstingsmedlem som anser att styrelsen eller den berörda nämnden fattat ett felaktigt beslut i frågan om rättelse har möjlighet att överklaga beslutet genom laglighetsprövning. Rättelseskyldigheten åvilar den som fattat beslutet. Om detta fattats av kommunfullmäktige är det alltså den instansen som ska vidta rättelse.

text: Kommunstyrelsen har ett övergripande ansvar för den kommunala förvaltningen, med skyldighet att i förekommande fall ta initiativ i olika frågor och göra framställningar till fullmäktige (se bl.a. 6 kap. 2 och 4 §§ KL). Tillsammans med övriga nämnder har styrelsen ansvar för beredning av fullmäktigeärenden och verkställighet av fullmäktiges beslut. Mot den bakgrunden har JO tidigare kritiserat kommunstyrelser som inte gjort kommunfullmäktige uppmärksamma på att av fullmäktige fattade beslut hade upphävts och på att frågan om rättelse enligt

text: 10 kap. 15 §

text: KL därmed hade aktualiserats (dnr 2608-1996 och 4773-1997).

text: Allmänna utgångspunkter för bedömningen

text: Inledning JO ska kontrollera att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar. Ledamöter av beslutande kommunala församlingar får dock inte granskas av JO. Vid tillsyn över kommunala myndigheter ska JO beakta de former i vilka den kommunala självstyrelsen utövas. Det anses innebära att lämplighetsöverväganden som görs av kommunala organ i regel inte bör bedömas (se t.ex. JO 1986/87 s. 297).

text: Kommunfullmäktiges åtgärder kan således inte föranleda några uttalanden av mig. Bedömningen i [de fall som utretts] tar sikte på om [de respektive kommunstyrelsernas] handläggning överensstämt med de regler som gäller.

text: Verkställande av beslut som kan bli föremål för laglighetsprövning Ett beslut som kan överklagas får enligt

text: 10 kap. 14 a §

text: KL verkställas innan det har vunnit laga kraft om inte särskilda skäl talar emot det. De ovan redovisade uttalandena i bestämmelsens förarbeten innebär i huvudsak följande. Verkställigheten ska föregås av en individuell bedömning av skälen för och emot. Det understryks å ena sidan att det kan ha stor betydelse att beslutet verkställs skyndsamt och att effektivitetshänsyn ska väga tungt. Å andra sidan framhålls att en för tidig verkställighet kan medföra att laglighetsprövningen blir illusorisk, eftersom det då kan bli omöjligt att rätta beslutet. I förarbetena sägs också att

text: omedelbar verkställighet i regel inte bör ske om det finns en realistisk möjlighet att det överklagade beslutet kan komma att upphävas.

text: Rättsläget kan mot denna bakgrund – och i belysning av den ovan redovisade rättsutveckling som lett fram till dagens reglering – sammanfattas och kommenteras på följande sätt.

text: 1. Ett beslut får verkställas innan det vunnit laga kraft, men man måste dessförinnan bedöma risken för att det kan komma att upphävas vid ett eventuellt överklagande. Den prövning som ska ske inför verkställigheten avser inte sannolikheten för att beslutet överklagas, utan dess rättsliga hållfasthet. Prövningen torde i de flesta fall inte vålla några stora bekymmer. Andra gånger kan läget vara mer komplicerat. Eftersom det är fråga om en rent juridisk bedömning torde saken i sådana fall med fördel kunna överlåtas till en kommunjurist eller någon med motsvarande kompetens. Det är svårt att ange vilken grad av sannolikhet för ett upphävande som ska krävas. Såväl lagens ordalydelse som uttalandena i dess förarbeten talar dock för att det är först när den rättsliga frågan klart framstår som öppen för olika tolkningar – och det således föreligger en beaktansvärd risk för att beslutet vid ett eventuellt överklagande kan komma att undanröjas – som verkställighetshinder kan föreligga.

text: 2. Beslut som riskerar att upphävas och som inte kan rättas utan olägenhet bör inte verkställas, om det inte finns starka effektivitetsskäl. Rätten till laglighetsprövning får inte bli illusorisk och kan därför inte underordnas mer allmänna intressen av att snabbt kunna genomföra politiska beslut. Det måste krävas specifika skäl av ekonomiskt eller rättsligt slag som gör att det av hänsyn till kommunens bästa inte är möjligt att avvakta med beslutets verkställande. Vid avvägningen ska konsekvenserna av en utebliven verkställighet ställas mot de följder ett eventuellt upphävande kan medföra. Det bör i det sammanhanget observeras att en kommun i princip är skyldig att frånträda ingångna avtal och bära de skadeståndskrav detta kan föranleda, om det beslut som avtalet grundas på upphävs efter en laglighetsprövning (jfr de ovan citerade uttalandena från kommunalrättskommittén som enligt propositionen skulle tjäna som vägledning).

text: Rättelse enligt

text: 10 kap. 15 § kommunallagen

text: Kommunstyrelsen har som ovan framgått ett övergripande ansvar för den kommunala förvaltningen.

text: När ett verkställt beslut som fattats av kommunfullmäktige upphävts genom laglighetsprövning åligger det kommunstyrelsen att bereda och hos fullmäktige väcka frågan om rättelse. Denna styrelsens skyldighet fritar inte fullmäktige från dess ansvar, men den fyller den i sammanhanget från rättssäkerhetssynpunkt väsentliga funktionen att säkerställa att saken anhängiggörs i kommunfullmäktige,

text: som därigenom inte kan undandra sig att fatta beslut i ärendet, ett beslut som i sin tur kan göras till föremål för laglighetsprövning.

text: Kritik mot Kommunstyrelsen i Täby kommun, som verkställt beslut om ”avknoppning” av en kommunal gymnasieskola utan att närmare överväga om det förelåg skäl att invänta att de vann laga kraft

text: Bakgrund och utredning

text: Under 2006 ansökte rektorn och en lärare vid den kommunala gymnasieskolan Tibble gymnasium om tillstånd att genom sitt bolag bedriva gymnasieskola i Täby kommun. Ansökan beviljades av Skolverket den 15 mars 2007. De hade vidare till kommunen anmält sitt intresse av att genom sitt bolag få överta verksamheten vid Tibble gymnasium. Frågan om att på detta sätt förändra formerna för driften av skolan var kontroversiell såväl politiskt som bland elever och personal, och protesterna mot ”avknoppningen” rönte stor uppmärksamhet i media.

text: Vid ett extrainsatt fullmäktigesammanträde den 10 maj 2007 beslutade Kommunfullmäktige i Täby kommun att avveckla den kommunala verksamheten vid Tibble gymnasium samt att godkänna att ett ramavtal träffades mellan kommunen och Tibble Fristående Gymnasium (bolaget) innefattande bl.a. hyresavtal och verksamhetsavtal. Fullmäktige beslutade även att sälja inventarier och utrustning i Tibble gymnasium till bolaget för 9,2 miljoner kronor.

text: Den 11 maj 2007, dagen efter fullmäktiges beslut, verkställdes dessa genom att ett antal avtal mellan Täby kommun och bolaget undertecknades av en tjänsteman vid kommunstyrelsen. Bolaget påbörjade sedermera sin skolverksamhet höstterminen 2007.

text: Kommunfullmäktiges beslut överklagades av flera kommunmedlemmar till Länsrätten i Stockholms län, med yrkande om att det skulle upphävas.

text: Det framställdes också ett yrkande om att domstolen skulle förordna att beslutet tills vidare inte skulle gälla, s.k. inhibition. Länsrätten avslog den 12 juni 2007 yrkandet om inhibition. Beslutet överklagades, men Kammarrätten i Stockholm meddelade inte prövningstillstånd.

text: Den 20 december 2007 avslog Länsrätten i Stockholms län överklagandena (mål nr 10633-07). Domen överklagades till Kammarrätten i Stockholm, som den 9 april

text: 2009, dvs. knappt två år efter det att beslutet fattats och verkställts, upphävde länsrättens dom och kommunfullmäktiges beslut (mål nr 584-08). Kammarrätten konstaterade att det varit fråga om en verksamhetsövergång och att det totala värdet på verksamheten översteg värdet på inventarier och utrustning. Genom att bara ta betalt för inventarier och utrustning bedömdes kommunen ha lämnat ett individuellt riktat stöd till bolaget, vilket stred mot

text: 2 kap. 8 § andra stycket kommunallagen (1991:900)

text: , KL. Fullmäktiges beslut om verksamhetsavtal bedömdes också strida mot

text: 9 kap. 8 a § skollagen (1985:1100)

text: , då bolaget enligt detta avtal skulle erhålla lägre ersättning än vad som föreskrivs i Skolverkets riksprislista. Domen vann laga kraft.

text: Med anledning av kammarrättens dom meddelade bolaget den 27 april 2009, efter en förfrågan från Täbys kommunjurist, att man inte gick med på att låta ingångna avtal gå tillbaka eller att omförhandla dessa.

text: Den 18 maj 2009 beslutade kommunstyrelsen efter utredning att föreslå fullmäktige att inte vidta några åtgärder syftande till rättelse av verkställigheten av de upphävda besluten. Fullmäktige beslutade den 25 maj 2009 att återremittera ärendet till kommunstyrelsen. Beslutet fattades med stöd av minoritetsskyddsbestämmelserna i

text: 5 kap. 36 §

text: KL. Efter viss kompletterande utredning föreslog kommunstyrelsen återigen att fullmäktige skulle besluta att inte vidta några rättelseåtgärder. Kommunfullmäktige beslutade den 15 juni 2009 i enlighet härmed att inte vidta någon åtgärd syftande till rättelse av verkställigheten av de upphävda besluten eftersom det inte bedömdes finnas någon rimlig möjlighet att åstadkomma detta. Beslutet överklagades och handläggs vid Förvaltningsrätten i Stockholm (mål nr 12758-10).

text: Under sommaren och hösten 2009 fördes fortsatta diskussioner mellan kommunen och bolaget, varvid kommunen lät utföra vissa uppskattningar av värdet på det som överlåtits. Vid ett sammanträde den 23–24 november 2009 beslutade fullmäktige att godkänna en överenskommelse som under senhösten hade träffats mellan kommunen och bolaget, med innebörd att bolaget skulle betala ytterligare 6,6 miljoner kronor till kommunen avseende goodwillvärde.

text: Kommunstyrelsen i Täby kommun anmodades att yttra sig. Beträffande övervägandena angående verkställigheten anförde kommunstyrelsen följande. Eftersom önskemålet var att den ”avknoppade” skolan skulle kunna börja sin verksamhet till höstterminen 2007 erfordrades ett beslut om nedläggning av den kommunala skolan samt försäljning av inventarierna under vårterminen 2007. Till följd av att Skolverkets godkännande kom först i mars 2007, medförde detta viss brådska med avslutandet av ärendet. Effektivitetshänsyn kom att väga tungt vid denna bedömning, eftersom det var av vikt att det vid elevernas skolval inför höstterminen stod klart i vilken form skolan skulle bedrivas i fortsättningen. I annat fall skulle ovissheten om den framtida skolformen på Tibblegymnasiet försvårat elevernas val och avskräckt de elever som från början haft en bestämd uppfattning om de ville eller inte ville gå i en fristående gymnasieskola från att välja Tibble gymnasium. [– – –] Av vikt vid ställningstagandet rörande verkställigheten var dock framförallt att man från kommunens sida vid den tidpunkten var fullständigt övertygad om att

text: fullmäktiges beslut var fullt lagligt. Ärendet var utan tvivel starkt politiskt kontroversiellt och föranledde en bitvis hätsk debatt som även gav eko i riksmedia. Debatten handlade vid den tidpunkten dock framför allt om frågan om beslutets lämplighet, och inte om dess laglighet. Täby kommungenomförde avknoppningen på motsvarande sätt som man tidigare förfarit vid andra, politiskt mindre omstridda, avknoppningar och på samma sätt som skett i en rad andra kommuner i landet. Som tidigare angetts följde också länsrättens dom i december 2007 kommunens linje, vilket i vart fall ger stöd för uppfattningen att kommunens inställning inte var orimlig. Det bör hållas i minnet att den rättsliga debatten om lagligheten av avknoppningar tagit fart först efter det att avknoppningen av Tibble gymnasium skedde. Detta understryks av det förhållandet att regeringen i beslut den21 februari 2008 uppdrog åt Statskontoret att göra en analys av vilka principer som skall ligga till grund för prissättningen när en kommun överlåter verksamheten till sin personal och därvid anförde ”Regeringen vill stimulera en större mångfald av utövare inom den offentligt finansierade välfärden. Det är regeringens uppfattning att med fler utförare ökar möjligheten till utveckling och högre kvalitet i verksamheten. Ett sätt att uppnå sådan mångfald är attanställda inom en offentligt driven verksamhet får ta över och driva den på egen hand. För att avknoppningar skall fungera är det viktigt att det finns tydliga regler för hur överlåtelser av verksamheter skall gå till.” (ärende Fi2008/1516). Regeringen uttalar sig vid den tidpunkten således i positiva ordalag om avknoppning. Mot den bakgrunden är det intressant att notera att den särskilda utredare Statskontoret utsett i sin rapport, som kom den 29 april2008, uttalade att det inte är rättsligt möjligt med riktade erbjudanden till anställda om övertagande av kommunal verksamhet. Dessförinnan hade Sveriges Kommuner och Landsting genomfört en grundlig utredning av frågan och i en rapport, som kom den 28 januari 2008, uttalat att skolor enligt vissa förutsättningar kan avknoppas. För närvarande pågår flera rättsliga förfaranden angående avknoppade verksamheter och lagligheten av besluten därom, så frågan om avknoppningars laglighet över huvud taget samt om de former under vilka de eventuellt kan genomföras kan inte sägas vara rättsligt klarlagd. Av detta skäl genomförs idag inga avknoppningar i kommunen. Mot bakgrund av det juridiska material som föreligger i dagsläget, kan man naturligtvis anta att sannolikheten är stor för att kommunen i dag skulle ha avvaktat med verkställigheten av ett fullmäktigebeslut om avknoppning aven verksamhet tills beslutet vunnit laga kraft. Som anförts i det föregående fanns dock detta omfattande juridiska material angående avknoppningar inte i maj 2007, och man hade ingen anledning till annat antagande än att frågan om Tibble gymnasium inte skilde sig från andra avknoppningar som genomförts dessförinnan.

text: Beträffande den situation som uppstod då kammarrätten upphävt kommunfullmäktiges beslut anförde kommunstyrelsen följande.

text: Eftersom fullmäktiges beslut hade verkställts, aktualiserades i den situationen frågan om rättelse enligt

text: 10 kap. 15 § kommunallagen

text: . Det konstaterades att de redan ingångna avtalen mellan kommunen och TFG var civilrättsligt giltiga och inte kunde hävas med kammarrättens dom som grund. Det bedömdes inte juridiskt möjligt att framtvinga en återgång av prestationerna eller en ändring av avtalen innan avtalstidens utgång. Kommunfullmäktiges beslut om rättelse fattades den 15 juni 2009 (§ 69) i enlighet härmed; det beslutades även att hyres- och verksamhetsavtalen med TFG skulle sägas upp till avtalstidens utgång för att sedan i möjligaste mån kunna anpassas efter kammarrättens dom. De överväganden som gjordes framgår av bifogade två tjänsteutlåtanden [bilagorna här uteslutna] inför fullmäktiges beslut. Beslutet har överklagats. Kommunen konstaterar att kammarrätten i sin dom underkänt kommunens agerande i två hänseenden; dels att kommunen inte vidtagit någon utredning rörande frågan om verksamheten haft något goodwillvärde, dels att kommunens avtal med TFG om skolpengens storlek står i strid med

text: skollagen

text: . För att om möjligt kunna åstadkomma ett avtalsläge som bättre överensstämde med kammarrättens dom

text: fördes under sommaren och hösten 2009 diskussioner med TFG och kommunen lät utföra två oberoende värderingar av goodwillvärdet på Tibble gymnasium vid avknoppningstidpunkten. Sedan värderingen slutförts kunde parterna under senhösten 2009 träffa en överenskommelse av innebörd att TFG betalar ytterligare 6,6 miljoner till kommunen i ersättning för goodwill. I beslut den 14 december 2009 beslöt fullmäktige att, med upphävande av sitt beslut av den 10 maj samma år, godkänna denna överenskommelse. Överenskommelsens innehåll och skälen för densamma framgår av bifogade tjänsteutlåtande [bilagan här utesluten]. Mot kommunstyrelsens beslut att anta yttrandet till JO fanns två reservationer, av AA och BB respektive CC. De förra anförde bl.a. att det år 2007 var uppenbart för alla att Tibble gymnasium hade ett betydande marknadsvärde. Kunskapsskolans dåvarande VD hade i media uppskattat skolans värde till mellan 40 och 50 miljoner kronor och en företagare hade i februari 2007 meddelat kommunstyrelsens ordförande sitt intresse av att köpa Tibble gymnasium för ett betydande belopp, 20 miljoner kronor nämndes inledningsvis. I reservationen uppgavs vidare att det i en granskning genomförd av Öhrlings Price Waterhouse Coopers anges att ”Det är vidare osannolikt att kommunstyrelsen inte haft kännedom om den marknad som uppstått för fristående skolor. Kännedom om detta borde ha påverkat ärendets beredning. Om kommunstyrelsen saknat kännedom om detta har styrelsen brustit i omvärldsbevakning.” Rättslig reglering och allmänna utgångspunkter för bedömningen har redovisats i referatets inledning, se ovan.

text: Bedömning

text: Verkställighetsfrågan Besluten verkställdes påfallande snabbt. Handlingarna bär inga spår av att det gjordes någon prövning av det slag som lagen förutsätter. Det finns därför skäl att erinra kommunstyrelsen om att laglighetsprövningen är en viktig del av kommunmedlemmarnas demokratiska kontroll över att kommunens organ följer gällande regler. Kommunstyrelsen har såvitt framkommit tagit för lätt på sin uppgift i detta hänseende. Omständigheterna motiverade en rättslig analys, och det kan numera konstateras att det skulle ha varit av värde om man hade stannat upp och utfört en prövning i enlighet med den bestämmelse man faktiskt tillämpade. Kommunstyrelsen måste kritiseras för att så inte skedde.

text: Kommunstyrelsen har i sitt yttrande till JO framfört att man var fullständigt övertygad om att fullmäktiges beslut var lagliga. Av utredningen framgår dock att frågan om den överlåtna verksamhetens värde var i hög grad aktuell redan vid tiden för beslutets verkställande. Åtskilligt talar för att det vid den tidpunkten förelåg en beaktansvärd risk för att besluten skulle upphävas efter överklagande och att det var den slutsats kommunstyrelsen borde ha kommit till, om den ägnat saken vederbörlig uppmärksamhet.

text: Det är dock vanskligt att bedöma detta, så här långt i efterhand. Kommunstyrelsen har i sitt yttrande till JO hävdat att debatten om ”lagligheten av avknoppningar” tagit fart först senare. Viss betydelse måste också tillmätas det faktum att länsrätten inte beslutade om inhibition, liksom att det var först i kammarrätten, långt senare och efter grundlig prövning, som besluten upphävdes. Jag anser mot den bakgrunden inte att det finns tillräckligt underlag för att slå fast att kommunstyrelsen, om den prövat saken på ett korrekt sätt, hade måst komma till

text: slutsatsen att det fanns en beaktansvärd risk för att besluten inte skulle stå sig vid överklagande.

text: Frågan om rättelse Av handlingarna framgår att kommunstyrelsen efter kammarrättens dom omgående beredde ärendet och i fullmäktige väckte frågan om rättelse. Kammarrättens dom meddelades den 9 april 2009, varefter ärendet togs upp i fullmäktige den 25 maj samma år. Som underlag förelåg en utförlig beskrivning av bl.a. de rättsliga förutsättningarna för fullmäktiges vidare handläggning. Denna handläggning, liksom fullmäktiges beslut, faller som framgått utanför JO:s tillsyn.

text: Såvitt angår kommunstyrelsen har denna alltså sett till att ärendet omgående underställdes kommunfullmäktiges prövning och att styrelsen härvid presenterade ett erforderligt beslutsunderlag. Någon grund för kritik mot hur kommunstyrelsen handlagt saken föreligger inte.

text: Avslutning Kommunstyrelsen i Täby kritiseras för att ha genomfört besluten om verksamhetsövergången vid Tibble gymnasium utan att först ha prövat om det funnits verkställighetshinder enligt

text: 10 kap. 14 a § kommunallagen

text: . Kommunstyrelsens uppfattning att besluten framstod som lagliga när de fattades kan ifrågasättas, men inte tillbakavisas som grundlös.

text: En konsekvens av den bedömningen är att det inte är nödvändigt att ta ställning till de effektivitetsskäl kommunstyrelsen åberopat till stöd för sin handläggning. Jag vill dock ta tillfället i akt och tillägga att det kommunstyrelsen anfört i den delen enligt min mening inte kan betraktas som tillräckligt för genomförande av verkställighetsåtgärder som inte kan återgå. Någon tvångssituation var det inte fråga om; det har inte framkommit något som visar att ett snabbt verkställande hade stor rättslig eller ekonomisk betydelse för kommunen. Om verkställigheten skulle behöva rättas fanns däremot en tydlig risk för att kommunen skulle hamna i svårigheter och ådra sig skadeståndskrav. Att de styrande i en kommun önskar genomdriva från deras synpunkt angelägna samhällsförändringar på ett snabbt och smidigt sätt utgör enligt min mening inte skäl som kan sättas framför kommunmedlemmarnas rätt till en meningsfull laglighetsprövning.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Beslut
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Omhändertagande

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för att den avslagit en begäran om handräckning enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga

org: jo

sammanfattning: En 17-årig pojke var omhändertagen med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Eftersom pojken uppträdde aggressivt och hotfullt i det jourhem där han vistades beslutades att han skulle omplaceras till ett särskilt ungdomshem. Samtidigt begärdes handräckning av polisen för verkställighet av beslutet. Polismyndigheten avslog begäran med hänvisning till att den inte uppfyllde vissa ”formella krav”. Jag konstaterar emellertid att begäran om handräckning inte hade några formella brister. Polismyndigheten borde därför, med hänsyn till vad som hade kommit fram om pojkens beteende, ha beviljat begäran. Jag är kritisk till polismyndighetens hantering av saken.

text: Anmälan

type: rubrik

text: Socialjouren i Stockholms stad, genom avdelningschefen AA och socialinspektören BB, begärde i en anmälan att JO skulle granska Polismyndigheten i Stockholms län, Södertörns polismästardistrikt, med anledning av ett beslut om handräckning enligt

text: 43 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU. Anmälarna uppgav att polis-myndigheten hade avslagit en begäran om handräckning för verkställighet av ett beslut om omplacering av pojke som var omhändertagen enligt LVU. De ifrågasatte om polismyndighetens tillämpning av den aktuella bestämmelsen varit riktig.

type: stycke

text: Av anmälan framgick sammanfattningsvis följande. Den 23 februari 2009 beslutade ordföranden i en stadsdelsnämnd att en 17-årig pojke, som var placerad i ett jourhem med stöd av LVU, skulle omplaceras från jourhemmet till en s.k. SiS-institution. Samtidigt begärdes handräckning av polismyndigheten för verkställighet av beslutet. Bakgrunden var att 17-åringen samma kväll hade kommit till jourhemmet och uppträtt aggressivt och hotfullt. Enligt personalen vid jourhemmet kunde de inte garantera vare sig ungdomens eller jourhemmets säkerhet och de var rädda och vågade inte ha honom kvar. – Stationsbefälet CC vid Södertörns polismästardistrikt avslog begäran om handräckning med hänvisning till att denna inte uppfyllde grunderna för en handräckning enligt 43 § 1-3 LVU. CC informerades då om att socialjourens bedömning var att transporten inte kunde

text: utföras av socialjouren utifrån ungdomens aktuella beteende. Socialjouren ställde sig frågande till avslagsbeslutet och fick på begäran ett skriftligt beslut. Enligt CC kunde en handräckning utföras endast när omplacering sker mellan SiSinstitutioner.

text: Utredning

text: Vissa handlingar hade fogats till anmälan, bl.a. en handling rubricerad ”Beslutsbilaga för handräckningar” upprättad av CC samt en ”checklista” från polismyndigheten, rättsenheten, med rubriken ”Att tänka på i samband med handräckningsärenden enligt

text: 43 §

text: LVU”. Vidare granskades handlingar från Socialförvaltningen i Stockholms stad, socialjouren, och från Rinkeby-Kista stadsdelsförvaltning, Social omsorg – Ungdomsenheten.

text: Av handlingarna framgick i korthet följande. 17-årige DD var omhändertagen enligt ett beslut med stöd av 1 och 3 §§ LVU och placerad i ett familjehem. Sent på kvällen den 22 februari kontaktades socialjouren med anledning av att DD hade kommit till familjehemmet och varit aggressiv och hotfull. Familjehemmet uppgav att de inte vågade ha honom kvar och att de inte kunde garantera säkerheten vare sig för DD eller för familjehemmet. Den 23 februari 2009 beslutade ordföranden i sociala delegationen i Rinkeby-Kista stadsdelsnämnd att med stöd av

text: 11 §

text: LVU omplacera DD till ett av Statens institutionsstyrelses särskilda ungdomshem. I beslutet begärdes vidare biträde av polismyndigheten för att genomföra beslutet om vård/omhändertagande enligt

text: 43 §

text: LVU.

text: Polisinspektören CC beslutade den 23 februari att avslå begäran om handräckning. Som skäl angavs följande. ”Handräckningen uppfyller ej 'formella' krav enligt LVU § 43 p 1-3. Den unge är redan omhändertagen och vårdas på ett jourhem.” I beslutet antecknades vidare bl.a. att om den unge är aggressiv och hotfull kan det vara en händelse enligt

text: brottsbalken

text: och om hjälp behövs skickas en polispatrull.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren EE) kom in med ett remissvar vilket inledningsvis innehöll en redogörelse för bakgrunden och den rättsliga regleringen samt ett yttrande från tf. polismästaren FF vid Södertörns polismästardistrikt (här utelämnat). Polismyndigheten redogjorde för upplysningar från CC enligt följande. Grund för begäran om handräckning var

text: 43 § 2 p

text: LVU. CC granskade förutsättningarna enligt checklistan för handräckning enligt den aktuella bestämmelsen som upprättats vid polismyndighetens rättsenhet. Efter att ha kontrollerat mot listan uppfattade han framställan som formellt oriktig i och med att den unge redan var omhändertagen och vistades på ett hem. Såsom framställan fick uppfattas rörde det sig enbart om en transport av den unge; en åtgärd polismyndigheten inte varit skyldig att genomföra. Han avslog således begäran om handräckning på den grunden att den begärda åtgärden inte kunde anses vara formellt riktig. Vad som ytterligare framgår av informationen från CC är att en polispatrull sändes till jourhemmet för kontroll av situationen. Den unge hade då somnat men var i sitt

text: bemötande av polispatrullen lugn och tillmötesgående. Han medgav dock att han tidigare varit upprörd över att han inte fått träffa sin mor. Några åtgärder utöver samtal med den unge förefaller inte ha varit nödvändiga. Patrullen lämnade platsen och redovisade ingripandet på en minnesanteckning (45/09). Polismyndigheten redovisade därefter sammanfattningsvis följande bedömning. CC har som stationsbefäl delegation att fatta beslut om att bifalla eller avslå en begäran om handräckning. Polismyndighetens medverkan genom handräckning bör endast komma ifråga som en nödfallsåtgärd. Att ombesörja en transport av en ungdom från ett hem till ett annat torde enligt myndighetens bedömning vara en sådan åtgärd som uteslutande ankommer på socialnämnden. I det aktuella fallet visade sig också den unge vara lugn vid polispatrullens besök. Enligt myndighetens uppfattning tyder även detta på att polisens medverkan för åtgärdens genomförande inte varit påkallad. CC:s beslut att avslå begäran har baserats på formella grunder. Han har också kontrollerat förut-sättningarna för handräckningen gentemot den officiella checklista för sådana ärenden som upprättats vid myndighetens rättsenhet. Beslutet att avslå begäran har således varit korrekt. Polismyndigheten ställer sig därför bakom beslutet. Några felaktigheter i Södertörns polismästardistrikts handläggning av den begäran om handräckning som här berörs har inte påvisats.

text: Anmälarna bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret, varvid i huvudsak följande uppgavs. Naturligtvis ska handräckning användas endast i yttersta nödfall. I detta fall gjorde emellertid socialjouren bedömningen att begäran om handräckning var nödvändig vid den aktuella tidpunkten, för att kunna garantera den unges och jourhemmets säkerhet. Ordföranden i sociala delegationen hade beslutat om omplacering av den unge. Eftersom den unge var omhändertagen enligt LVU kunde naturligtvis inte något ytterligare beslut om omhändertagande fattas. Socialjouren menar att det varit fråga om att genomföra beslut om vård enligt

text: 43 § 2

text: LVU. De formella kraven för handräckning var därmed uppfyllda och polisen hade därför inte grund att avslå begäran.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 43 § 2

text: LVU ska polisen, på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat, lämna biträde för att genomföra beslut om vård eller omhändertagande enligt LVU.

text: JO har i ett tidigare beslut uttalat att anlitande av polismyndighet för en handräckningsåtgärd endast bör komma ifråga om det finns grundad anledning att anta, att de särskilda tvångsbefogenheter som handräckningsinstitutet innefattar är påkallade för åtgärdens genomförande. Anlitande av polis bör alltså utgöra en nödfallsåtgärd (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 181). Även i JO 1992/93 s. 411 uttalades farhågor för att – om inte behövlig restriktivitet iakttogs – polisens resurser skulle tas i anspråk i en inte godtagbar omfattning.

text: I det förstnämnda JO-beslutet uttalades vidare att polisens medverkan vid verkställighet av ett beslut, som handlande om vård av en ungdom, inte bör begäras med mindre det kan antas att den unge själv eller hans föräldrar genom att avvika eller på annat sätt avser att förhindra eller försvåra genomförandet av beslutet (jfr

text: även

text: prop. 1979/80:1 s. 604

text: ). I samma beslut påtalades även att polishandräckning mindre ofta torde vara påkallad när det gäller att flytta den som har omhändertagits från ett fosterhem till ett annat eller till en institution.

text: En polismyndighets prövning av en begäran om handräckning är av formell karaktär. Det ankommer således inte på polismyndigheten att pröva behovet eller lämpligheten av handräckningen, och polismyndigheten kan inte på den grunden vägra att ge sitt bistånd. Om polismyndigheten anser att behovet eller lämpligheten av den begärda åtgärden kan ifrågasättas, är det naturligtvis lämpligt att den myndighet som gjort framställningen uppmärksammas på detta så att frågan där kan tas upp till omprövning (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 183).

text: I det nu aktuella fallet hade ordföranden i en stadsdelsnämnd beslutat att en 17-årig pojke skulle omplaceras från ett fosterhem till ett s.k. SiS-hem. Eftersom pojken hade uppträtt hotfullt och aggressivt begärdes biträde av polismyndigheten för att genomföra beslutet. CC avslog emellertid handräckningsbegäran med hänvisning till att denna inte uppfyllde vissa ”formella krav” eftersom pojken redan var omhändertagen och vistades på ett jourhem. Enligt polismyndigheten torde en transport av en ungdom från ett hem till ett annat uteslutande ankomma på socialnämnden och myndigheten har därför ställt sig bakom CC:s beslut. Som jag uppfattar polismyndigheten anser den att ett beslut om förflyttning/omplacering inte omfattas av bestämmelsen om handräckning i

text: 43 § 2

text: LVU (jfr bestämmelserna i

text: 43 § 3

text: LVU beträffande begäran om polishandräckning av Statens institutionsstyrelse där det uttryckligen föreskrivs att en sådan begäran kan framställas vid t.ex. en förflyttning).

text: Jag delar inte denna uppfattning. Beslutet att omplacera pojken är att betrakta som ett beslut om vård enligt LVU. För att genomföra ett sådant beslut kan polishandräckning begäras med stöd av

text: 43 § 2

text: LVU. Det förhållandet att pojken redan var omhändertagen saknar, enligt min mening, betydelse i detta sammanhang. Utgångspunkten är emellertid, som framgått, att polishandräckning endast bör förekomma i rena undantagsfall och då det finns grundad anledning att anta, att de särskilda tvångsbefogenheter som handräckningsinstitutet innefattar är påkallade för åtgärdens genomförande. Även om det mindre ofta torde vara nödvändigt med polishandräckning när det gäller att flytta en redan omhändertagen ungdom från ett fosterhem till ett annat eller till en institution, utesluter detta alltså inte att det kan finnas situationer där polisens biträde behövs för att genomföra ett sådant beslut. I likhet med anmälarna anser jag således att ett sådant beslut faller under

text: 43 § 2

text: LVU.

text: I det nu aktuella fallet fanns uppgifter om att pojken hade uppträtt aggressivt och hotfullt i jourhemmet, vilket även var själva grunden för beslutet om omplacering. Detta – och det faktum att personalens säkerhet inte kunde garanteras – medförde att socialjouren ansåg att den inte själv kunde genomföra transporten. Eftersom begäran om handräckningen, enligt min mening, som framgått inte var behäftad med några formella brister borde polismyndigheten, med hänsyn till vad som hade upplysts av socialjouren om pojkens beteende, ha beviljat begäran. Det förhållandet att pojken, då en polispatrull senare kom till platsen, var ”lugn och tillmötes-

text: gående” förändrar inte denna bedömning. Jag vill också tillägga att jag har förståelse för om befattningshavare vid socialtjänsten upplevde sig utelämnade på grund av att polisen inte gav dem det bistånd som de kände behov av i den uppkomna situationen. För sin bristande hantering av begäran om handräckning förtjänar polismyndigheten kritik. Ärendet avslutas.

type: avgorande


title: Anmälan mot Polismyndigheten i Stockholms län med anledning av handläggningen av en begäran om handräckning enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU)

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO kritiserade föreståndarna för Hassela Gotland, AA och BB, tf. polismästaren CC vid Polismyndigheten i Stockholms län, Söderorts polismästardistrikt. De anförde i huvudsak följande. En snart 17-årig flicka, som var LVU-placerad på Hassela Gotland, avvek den 3 september 2002 från kollektivet och begav sig till Stockholm. Socialtjänsten på Gotland begärde därför polishandräckning för transport tillbaka till Hassela Gotland. Efter ett intensivt polisarbete hittades flickan eftermiddagen den 4 september 2002. Enligt polisen i Västerort skulle flickan hållas i förvar hos polisen till morgonen därpå, då transport skulle ordnas till Gotland. Trots detta beslutade CC under natten att flytta flickan till socialjouren. Flickan avvek från socialjouren tidigt på morgonen den 5 september. Tidigt påföljande morgon kunde hon sedan åter omhändertas av polisen.

text: AA och BB ansåg att CC, genom att inte hålla kvar flickan i tryggt förvar under natten, bl.a. inte hade följt gällande regler om efterlysning och handräckning.

text: Utredning

text: Handlingar i Polismyndighetens i Stockholms län ärenden K224837-02 och AA- 444-55897-2002 och i Polismyndigheten Gotlands ärende 618-1944-02 infordrades och granskades.

text: Ärendet remitterades till Polismyndigheten i Stockholms län för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten kom in med ett remissvar till vilket var fogat ett yttrande från CC.

text: CC anförde följande.

text: Bakgrund

text: Den 2 september till den 6 september 2002 tjänstgjorde jag som beredskapshavande polischef i Stockholms län. Klockan 00.55 den 5 september kontaktades jag i tjänsten per telefon av polisinspektör DD från Västerorts polismästardistrikt. DD handlade ett ärende i vilket en 17-årig flicka, omhändertagen enligt LVU, avvikit från Hassela på Gotland. Flickan var efterlyst och hade blivit anträffad av polisen i Västerort, som också beviljat handräckning för flickan, EE – – – . DD kontaktade mig i egenskap av beredskapshavande polischef för att få svar på frågan om EE kunde förvaras inlåst i polisarrest över natten i avvaktan på transport till Gotland. Vid denna tidpunkten fanns inga häkten att tillgå. För att få ett bättre beslutsunderlag frågade jag DD om han kände till ärendet närmare. DD meddelade att han kände till flickan sedan tidigare, att hon hade en lindrigare missbruksproblematik och att hon rymt från sin LVU-placering ett stort antal gånger.

text: Skäl för beslut

text: Enligt RPS föreskrifter 2000:58, FAP 102-1 bör den som är mellan 15 och 18 år förvaras i polisarrest endast när det är absolut nödvändigt. Enligt Kommentaren till

text: polislagen

text: (Berggren och Munck, uppl. 3, Stockholm 2002) bör en person som är under 18 år förvaras i polisarrest endast om synnerliga skäl kan åberopas, såsom att den omhändertagne på grund av sitt uppträdande är farlig för sig själv eller annan. En prövning enligt behovs- och proportionalitetsprincipen skall göras vilket bland annat skall innebära att det normalt inte kommer ifråga att placera ungdomar mellan 15 och 18 år i arrest. De fakta som föredrogs för mig i ärendet tillsammans med de uppgifter jag fick fram genom kompletterande frågor visade inte enligt min uppfattning på sådana synnerliga skäl att EE borde förvaras i arrest. Då häkten inte fanns att tillgå och huvudansvaret för EE åvilar socialtjänsten gav jag DD i uppdrag att utreda socialtjänstens förutsättningar att ta emot henne. Jag fick beskedet att det inte fanns några lediga platser på § 12-hem i Stockholm men att socialjouren kunde ta hand om henne. Om socialtjänsten haft en annan uppfattning hade ett alternativ varit att förvara EE i annat utrymme på polisstationen med bevakning.

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande.

text: Rättslig reglering

text: Handräckning enligt LVU regleras i 43 § och skall enligt förarbetena (

text: prop. 1979/80:1 s. 364

text: ) endast begäras om uppgiften inte kan lösas på annat sätt. Av kommentaren till nya sociallagarna framgår att handräckning inte får användas som en rutinåtgärd, utan biträde av polis bör utnyttjas med försiktighet (Norström, Thunved, femtonde upplagan, s. 308 ff.). I Socialstyrelsens allmänna råd (

text: SOSFS 1997:15

text: ) framgår att socialnämnden vid en handräckning hela tiden har ett ansvar för den unge. Socialstyrelsens uppfattning är att förvarstagande av unga hos polis i möjligaste mån bör undvikas. Någon möjlighet för socialnämnden att begära förvar hos polisen finns inte. Av Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om förvaring av personer i polisarrest;

text: RPSFS 2000:58

text: , FAP 102-1, framgår att ungdomar mellan 15 och 18 år bör förvaras i polisarrest endast när det är absolut nödvändigt. Enligt kommentaren till

text: polislagen

text: (Berggren och Munck, tredje upplagan, s. 115) bör en person som är under 18 år förvaras i polisarrest endast om synnerliga skäl kan åberopas, såsom att den omhändertagne på grund av sitt uppträdande är farlig för sig själv eller annan. JO har i beslut (1981/82 s. 172 f.), bl.a. anfört följande. Ett kortvarigt kvarhållande får anses rymmas inom handräckningsinstitutet. Rätten till kvarhållande bestäms av

text: ändamålet med handräckningen. Enligt JO är det önskvärt att socialvårdens resurser i första hand tas i anspråk för den unges förvaring. JO har även i ett senare beslut (1989/90 s. 248 f.) understrukit att socialnämnden har ett övergripande ansvar för den unge och att detta ansvar kvarstår även sedan nämnden har begärt handräckning av polisen.

text: Bedömning

text: Polismyndigheten vill inledningsvis hänvisa till det yttrande av polisintendenten CC, som har bifogats detta yttrande (se ovan; JO:s anmärkning) och vill därutöver framföra följande. Polismyndigheten har möjlighet att hålla kvar barn och ungdomar hos polisen. Myndigheten måste dock i varje enskilt fall överväga huruvida detta är lämpligt. Vid denna prövning har myndigheten att bl.a. väga in huruvida det finns någon möjlighet att i första hand utnyttja socialtjänstens egna resurser för ett sådant kvarhållande. Om handräckning skall ske, men transport inte omedelbart kan ordnas, bör polismyndigheten undersöka möjligheten till förvar genom socialförvaltningens försorg. För ställningstagande i en sådan fråga bör polismyndigheten regelmässigt underrätta socialförvaltningen på orten. Polismyndigheten bär också ansvaret för att förvaring i avvaktan på transport inte sker under mera ingripande former än som är påkallat med hänsyn till omständigheterna. JO har i sina tidigare beslut uttalat att det är önskvärt att socialtjänstens resurser i första hand tas i anspråk i de fall den unge måste hållas kvar i avvaktan på transport. I det aktuella fallet kontaktade polismyndigheten socialtjänsten för att efterhöra om det fanns någon möjlighet för dem att förvara den unge i avvaktan på en transport. Företrädare för socialjouren uppgav att de hade möjlighet att ta emot den unge under den aktuella tiden. Polismyndigheten anser därför att CC:s beslut att inte hålla den unge i förvar hos polisen var riktigt. Polismyndigheten anser att det ankom på socialjouren att vidta de åtgärder som krävdes för att förvara den unge under betryggande former. Polismyndigheten vill här peka på möjligheten till ett nytt tillfälligt placeringsbeslut till Stockholm enligt

text: 11 §

text: LVU, vilket skulle ha givit socialjouren möjlighet att kvarhålla den unge. I det ovan angivna beslutet (1981/82 s. 172) har JO uttalat (s. 185) att för det fall en betryggande förvaring kan nås genom förvaltningens försorg, upphör polismyndighetens ansvar för den unge under den tid han eller hon är omhändertagen av förvaltningen.

text: Dagboksanteckningar från socialjouren i Stockholm granskades.

text: Hassela Gotland bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men hördes inte av.

text: Bedömning

text: Vid utredningen har kommit fram att en snart 17-årig flicka, som vårdades på behandlingshemmet Hassela Gotland med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), den 3 september 2002 avvek därifrån, vilket ledde till ett beslut om polishandräckning med stöd av

text: 43 §

text: LVU. Syftet med beslutet var att återföra flickan till Gotland. Det framgår vidare att flickan påträffades av polisen i Stockholm på eftermiddagen den 4 september 2002, att CC omkring kl. 01.00 den 5 september beslutade att flickan skulle överlämnas till socialjouren i Stockholm samt att flickan, sedan hon överlämnats dit, avvek tidigt på morgonen den 5 september.

text: Som polismyndigheten anfört har JO tidigare uttalat att det är önskvärt att man i första hand tar socialtjänstens resurser i anspråk för förvaring av barn eller

text: ungdomar som måste hållas kvar i avvaktan på transport i samband med att de är föremål för polishandräckning (JO 1981/82 s. 185). I förevarande fall kontaktade polisen socialjouren och fick, såvitt kommit fram under utredningen, då besked om att man där kunde ta emot flickan och att hon därför transporterades dit. Mot denna bakgrund föranleder CC:s beslut inte någon kritik från min sida.

text: Jag vill emellertid nämna att JO i det nyss angivna beslutet också uttalade att barnet, om det har gripits sent en kväll och skall föras till en avlägset belägen ort, bör kunna hållas kvar hos polisen under natten till dess resan kan påbörjas påföljande dag (s. 184). I det nu aktuella fallet kontaktades CC först omkring kl. 01.00 natten mellan den 4 och 5 september och flickan transporterades drygt en timme senare till socialjouren. Det kan mot denna bakgrund diskuteras om det inte hade varit lämpligare att flickan under resten av natten förvarats på polisstationen med bevakning, dock inte i polisarrest. Jag vill i detta sammanhang peka på att CC synes ha känt till att flickan var rymningsbenägen.

text: Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Information Underrättelse

title: Skatteverket kritiseras för att myndigheten lämnar missvisande information till enskilda angående hanteringen av underrättelser om felaktig folkbokföring

sammanfattning: AA lämnade en underrättelse till Skatteverket om att BB var felaktigt folkbokförd på hennes adress. Några månader senare inträffade en sprängning i fastighetens port som troligen var riktad mot BB. Skatteverket åtgärdade då omedelbart BB:s felaktiga folkbokföring. ChefsJO ansåg att det inte fanns skäl att kritisera myndigheten för hanteringen av AA:s underrättelse. Enligt Skatteverket krävs för att myndigheten ska utreda en underrättelse från en enskild att denne uppgett sig ha besvär till följd av den felaktiga folkbokföringen. Om en sådan uppgift inte lämnas skickar Skatteverket endast ut en påminnelse till den felaktigt folkbokförde att göra en flyttanmälan och avslutar sedan ärendet. ChefsJO har bl.a. granskat vilken information som ges till enskilda som lämnar en underrättelse om felaktig folkbokföring. ChefsJO konstaterar att Skatteverket inte informerar enskilda uppgiftslämnare om att ärenden i princip alltid avslutas direkt i de fall den enskilde inte har gett uttryck för att han eller hon har besvär till följd av den felaktiga folkbokföringen. Enligt chefsJO ger den information som lämnas intryck av att myndigheten alltid utreder den felaktiga folkbokföringen, vilket inte är korrekt. ChefsJO bedömer att den information som lämnas till enskilda är missvisande och kritiserar Skatteverket för detta.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Skatteverket angående handläggningen av en underrättelse om felaktig folkbokföring. Hon anförde bl.a. följande.

text: I juli 2024 flyttade hon och hennes dotter till en ny lägenhet. De upptäckte att en tidigare hyresgäst (BB) fortfarande var folkbokförd på adressen och hon gjorde därför en anmälan om felaktig folkbokföring till Skatteverket. I mars

text: 2025 inträffade en sprängning i porten i deras bostadshus. Explosionen orsakade allvarlig skada och de upplevde en enorm rädsla och oro till följd av dådet. Efter explosionen kom polisen till deras lägenhet och frågade efter BB. Polisen berättade att bomben förmodligen varit riktad mot BB och genomförde därefter en husrannsakan i deras lägenhet. Det framkom att Skatteverket inte hade ändrat

text: den felaktiga folkbokföringen och att ärendet hade lagts ned utan att hon informerats om det.

text: Utredning

text: Skatteverket förelades att yttra sig över anmälan och uppmanades samtidigt att svara särskilt på vissa frågor angående myndighetens handläggning av underrättelser om felaktig folkbokföring.

text: Skatteverket anförde i huvudsak följande angående handläggningen av AA:s ärende.

text: AA anmälde flytt till Skatteverket den 15 juli 2024. Skatteverket fick därefter en underrättelse från AA den 12 december 2024 om att BB var felaktigt folkbokförd på hennes adress med en begäran om rättelse. Samma dag sände Skatteverket ut ett brev till BB med en påminnelse om att anmäla flyttning. Brevet sändes till AA:s adress. Därefter avslutade Skatteverket ärendet utan åtgärd på grund av låg risk då det inte fanns några indikationer på att den felaktiga folkbokbokföringen orsakade AA sådana besvär att det fanns skäl att vidta en folkbokföringsmässig åtgärd. Ärendet hanterades helt maskinellt.

text: Den 10 mars 2025 fick Skatteverket in en ny underrättelse per telefon om att BB fortfarande var folkbokförd på AA:s adress. Skatteverket informerades om att BB var kriminell och att det hade varit en sprängning i porten där AA bor och att dådet var riktat mot BB. Skatteverket beslutade samma dag att tillfälligt folkbokföra BB på kommunen enligt

text: 13 a § folkbokföringslagen (1991:481)

text: . De åtgärder som vidtogs var i enlighet med gällande arbetsbeskrivning och lag.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 2 § förordningen (2017:154)

text: med instruktion för Skatteverket följer att Skatteverket ansvarar för frågor om folkbokföring och personnamn. Uppgifterna i folkbokföringen ska spegla befolkningens bosättning, identitet och familjerättsliga förhållanden så att olika samhällsfunktioner får ett korrekt underlag för beslut och åtgärder.

text: Enligt

text: 6 § folkbokföringslagen

text: ska en person folkbokföras på den fastighet och i den kommun där han eller hon enligt 7 och 8–13 §§ är att anse som bosatt. En person som folkbokförs på en fastighet som innehåller flera bostadslägenheter ska folkbokföras också på lägenhet.

text: Av

text: 13 a § folkbokföringslagen

text: framgår att om en person sannolikt är felaktigt folkbokförd på en fastighet eller lägenhet och detta leder till besvär för någon annan som är folkbokförd på samma fastighet eller lägenhet eller som äger eller hyr fastigheten eller lägenheten, får Skatteverket i stället folkbokföra personen i den kommun där han eller hon senast var folkbokförd, till dess något annat har beslutats.

text: Enligt förarbetena till bestämmelsen behöver det inte vara fråga om några allvarliga fall av besvär, t.ex. att någon försökt komma in i bostaden med hjälp av låssmed, utan det kan räcka med att det rör sig om att någon annans post kommer till den egna adressen eller liknande (se

text: prop. 2021/22:217 s. 67

text: Av

text: 34 § folkbokföringslagen

text: framgår att Skatteverket beslutar i ärenden enligt nämnda lag efter anmälan eller ansökan eller annars när det finns skäl till det.

text: JO har tidigare granskat Skatteverkets handläggning av underrättelser från enskilda om att andra personer är felaktigt folkbokförda i deras bostad (se bl.a. JO 2021/22 s. 489, dnr

text: m.fl.). Av utredningen i ärendena framkom att ett ärende av administrativ karaktär skapas när en underrättelse om felaktig folkbokföring kommer in till Skatteverket. Myndigheten kan sedan på eget initiativ inleda en utredning om bosättning för den person som påstås ha en felaktig folkbokföring. I nämnda beslut konstaterades att den som lämnat en underrättelse om felaktig folkbokföring som utgångspunkt inte får ställning som part i ärendet om bosättning.

text: Bedömning

text: Skatteverkets handläggning av underrättelser från enskilda om felaktig folkbokföring Av remissvaret framgår att antalet underrättelser om felaktig folkbokföring har mer än fördubblats sedan 2019 och att myndigheten under 2024 mottog cirka 166 000 sådana underrättelser från bl.a. myndigheter och privatpersoner. Skatteverket ska enligt sitt uppdrag rikta sin kontroll mot områden med hög risk för fel och fusk och där bästa möjliga effekt kan uppnås. De underrättelser som kommer in till myndigheten prioriteras därför utifrån hur den felaktiga folkbokföringen påverkar den enskilde eller samhället. Skatteverket har endast möjlighet att hantera en mindre del av de underrättelser som kommer in, cirka 17 procent under 2024.

text: När en underrättelse om felaktig folkbokföring kommer in till Skatteverket blir den diarieförd och om personen som underrättelsen gäller har en digital brevlåda får han eller hon automatiskt en påminnelse om att göra en flyttanmälan. Vad som gäller för de som inte har en sådan brevlåda framgår inte av remissvaret. I förevarande ärende skickades en sådan påminnelse till BB:s folkbokföringsadress, dvs. till den adressen som AA uppgett som felaktig i underrättelsen till Skatteverket. Efter en maskinell granskning och riskvärdering av informationen i underrättelserna prioriteras och utreds en del av dem. De underrättelser som inte prioriteras avslutas normalt automatiskt utan ytterligare åtgärd.

text: Det kan konstateras utifrån remissvaret att 83 procent av alla underrättelser om felaktig folkbokföring under 2024 inte hanterades, dvs. inte utreddes, av myndigheten. Jag förstår det som att dessa underrättelser inte resulterade i någon annan åtgärd än att en påminnelse om att göra en flyttanmälan skickades

text: ut innan ärendet avslutades. För att Skatteverket ska hantera en underrättelse från en enskild krävs i princip att den som lämnat underrättelsen har upplyst om att han eller hon har besvär av att en person är felaktigt folkbokförd på adressen. Som enskild är det alltså annars inte möjligt att få en felaktigt folkbokförd person avförd från sin bostadsadress.

text: Enligt min mening vore det naturligtvis önskvärt att fler underrättelser skulle kunna utredas. Samtidigt är detta en fråga om Skatteverkets tillgängliga resurser och behov av prioriteringar i verksamheten vilket jag som utgångspunkt inte kan ha någon uppfattning om.

text: Handläggningen av AA:s underrättelse Vad gäller AA:s underrättelse den 12 december 2024 framgår att denna inte bedömdes vara prioriterad då det inte framkom att AA var drabbad av besvär till följd av den felaktiga folkbokföringen. Ärendet avslutades därför automatiskt efter att myndigheten skickat en påminnelse till BB om att göra en flyttanmälan. Brevet skickades som nämnts till AA:s adress.

text: Det har inte framkommit att det redan vid den första underrättelsen fanns sådana uppgifter som borde ha föranlett Skatteverket att folkbokföra BB i den kommun där han senast var folkbokförd enligt

text: 13 a § folkbokföringslagen

text: . När myndigheten fick information om sprängningen och att BB var eftersökt av polisen fattade Skatteverket omgående beslut om att ändra BB:s folkbokföring med stöd av nämnda bestämmelse. Även om den felaktiga folkbokföringen kom att få mycket allvarliga konsekvenser för AA och hennes dotter finner jag mot denna bakgrund inte skäl att rikta kritik mot Skatteverket för handläggningen i detta fall.

text: Skatteverkets information till enskilda Skatteverket har ombetts att redogöra för vilken information som lämnas till enskilda uppgiftslämnare. Skatteverket har i sitt remissvar anfört bl.a. följande.

text: När en enskild person lämnar en underrättelse om felaktig folkbokföring till Skatteverket får personen information om att Skatteverket gör en bedömning av informationen och att underrättelserna prioriteras olika beroende på hur den felaktiga folkbokföringen påverkar den enskilde eller samhället. Den som lämnar underrättelsen får även information om att handläggningstiden för att utreda den felaktiga folkbokföringen varierar beroende på den prioritering som Skatteverket behöver göra, och att det är möjligt att komplettera underrättelsen med mer information. Jag är övertygad om att de flesta människor som lämnar en underrättelse om att någon är felaktigt folkbokförd i deras bostad utgår från att felet kommer att korrigeras av Skatteverket. Flertalet känner nog inte till att en underrättelse om felaktig folkbokföring närmast hanteras som ett tips eller en upplysning till Skatteverket och inte per automatik leder till att myndigheten inleder en utredning kring det påstådda felet. I de flesta fallen skickar Skatteverket endast ut en påminnelse om att göra en flyttanmälan efter en maskinell hantering och

text: avslutar sedan ärendet. Den fråga man då måste ställa sig är om den information som Skatteverket lämnar till enskilda är korrekt.

text: Jag kan inledningsvis konstatera att Skatteverket inte uttryckligen informerar om att ärenden avslutas direkt utan annan åtgärd än att en påminnelse skickas ut för det fall uppgiftslämnaren inte uppger sig ha besvär till följd av den felaktiga folkbokföringen. I stället lämnas information om prioritering och hur den påverkar handläggningstiden.

text: Rent språkligt betyder uttrycket ”prioritera” att ge försteg åt eller att ge förtur. En enskild som lämnar en underrättelse får således besked om att vissa underrättelser får förtur i Skatteverkets hantering och att handläggningstiden varierar beroende på denna prioritering. Som anmälare ligger det nära till hands att dra den slutsatsen att underrättelsen kommer att utredas men att det kan dröja därför att andra ärenden prioriteras framför anmälarens ärende.

text: Formuleringarna ger därmed intryck av att en underrättelse alltid leder till att myndigheten utreder den felaktiga folkbokföringen, vilket inte är korrekt. Skatteverkets information är således enligt min mening missvisande och jag är kritisk till detta. I förlängningen riskerar detta att skapa en i många fall felaktig förväntansbild hos den som tar del av informationen.

text: Jag vill understryka vikten av att den information som lämnas till enskilda är korrekt och tydlig. Jag förutsätter att Skatteverket i fortsättningen ser till att den information som lämnas utformas på ett sätt som överensstämmer med hur myndigheten hanterar underrättelser från enskilda.

text: Jag vill också kommentera möjligheterna för enskilda till digitalt uppgiftslämnande på Skatteverkets hemsida. Myndigheten har två digitala tjänster för att anmäla fel i folkbokföringen. I tjänsterna kan anmälaren lämna uppgifter av relevans för utredningen av den felaktiga folkbokföringen i digitala formulär.

text: Som framgått är det i princip en förutsättning för att en underrättelse om felaktig folkbokföring ska utredas att anmälaren beskriver de besvär denne har till följd av felet. Den anmälare som använder myndighetens digitala formulär kan, som jag uppfattar det, lämna sådan information under rubriken ”Övrig information”. Någon direkt och tydlig upplysning om vikten av att här redogöra för eventuella besvär ges emellertid inte. Att man kan lämna sådan information under aktuell rubrik framgår förvisso i någon mån om anmälaren väljer att klicka på en s.k. hjälpikon i formuläret. Inte heller här upplyses om betydelsen av informationen för att få framgång med sin anmälan.

text: Eftersom anmälarens uppgifter om de besvär denne drabbats av till följd av felet är avgörande för Skatteverkets prioriteringar och i förlängningen den enskildes möjlighet att få felet åtgärdat, borde vikten av att redogöra för eventuella besvär enligt min mening tydligt framgå redan av formuläret.

text: Avslutande kommentar Jag har i dag remitterat två ärenden som rör handläggningen av underrättelser från enskilda om fel i folkbokföringsregistret. I det ena ärendet framförs klagomål om att Skatteverket, trots flera underrättelser från anmälaren om att en person är felaktigt folkbokförd på hans adress, inte åtgärdat felet på sju år. I det andra ärendet görs det gällande att flera okända personer har sin postadress till anmälarens bostad och att Skatteverket inte åtgärdat felet på fem år. Jag kommer således ha skäl att återkomma till frågan om Skatteverkets hantering av underrättelser om fel i folkbokföringen.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av chefsJO Erik Nymansson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Emma Johnsson har föredragit ärendet och byråchefen Dan Johansson har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Kerstin André

title: Handläggningen av en begäran om att få en kopia av patientjournal som tidvis varit försvunnen och slutligen förkommit, m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Norrrlands Universitetssjukhus handläggning av BB:s begäran om att få kopia av sin patientjournal. I anmälan anfördes i huvudsak följande. Efter en olycka år 1999 har BB regelbundet besökt sjukhuset för behandling. Hennes försäkringsbolag krävde en skadeanmälan för att betala ut den ersättning, som hon var berättigad till, och denna anmälan grundas på uppgifter ur patientjournalen. Vid ett återbesök hos dr CC den 29 maj 2000 begärde BB muntligen att få en kopia av samtliga journalanteckningar rörande sin person. Begäran avslogs med förklaringen att delar av journalen var försvunna och att hon därför inte kunde få en kopia. Den 5 juni 2000 framställde BB en skriftlig begäran via fax som inte besvarades. Den 15 juni 2000 var hon på återbesök hos samma läkare och framförde även denna gång en begäran om att få journalkopia och fick då till svar att journalen inte kunde kopieras eftersom det fattades sidor i den. Den 25 juli 2000 besökte BB dr DD och framförde återigen sin begäran. Journalen var då försvunnen vilket även ledde till att någon undersökning inte kunde genomföras eftersom läkaren inte hade någon journal att läsa ur. Vid ytterligare ett tillfälle, den 1 augusti 2000, begärde BB per telefon att få kopia av journalen. Den sköterska som hon talade med lämnade besked om att journalen var komplett. Den sista kontakten med kliniken hade BB den 22 augusti 2000 då hon via telefon frågade en sköterska varför de inte hade skickat skadeanmälan till försäkringsbolaget som utlovat samt påminde om sin egen begäran. Hon fick till svar att journalen återigen var försvunnen. AA har även ifrågasatt om hanteringen av BB:s journal följer reglerna i patientjournallagen samt om förutsättningarna för tjänstefel är uppfyllda.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Landstinget i Västerbottens län, Hälso- och sjukvårdsnämnden för Umeå sjukvårdsdistrikt, för utredning och yttrande. Landstingsstyrelsens arbetsutskott anförde i remissvar bl.a. följande. – – –

text: UTREDNINGEN

text: Enligt sökanden framställdes en begäran om kopia av patientjournal redan den 29 maj 2000. I sjukhusets egen utredning finns något besök inte registrerat per detta datum. Det första datum där parternas uppgifter överensstämmer, om ett besök vid vilket en framställan gjorts, är den 25 juli 2000. Däremot är uppgifterna motstridiga vad gäller journalens status vid detta tillfälle. Enligt sökanden var journalen förkommen. Enligt kliniken var journalen tillgänglig denna dag samt även den 31 juli då sökanden dagen före ringt och frågat om intyget till försäkringsbolaget. Utredningen ger inte svar på frågan om patientjournalen faktiskt varit förkommen före den 12 september 2000. Anledning till att journalen inte är tillgänglig den 12 september framgår inte heller. I utredningen finns även olika uppgifter om begäran avsett kopia av journalen eller ett särskilt läkarintyg.

text: GÄLLANDE REGLER

text: Följande kan sägas om vad som generellt gäller i landstinget för utlämnande och hantering av patientjournaler. En begäran om kopia av allmän handling ska enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: handläggas skyndsamt. Beslut varigenom myndighet avslagit enskilds begäran att få ta del av handling eller lämnat ut handling med förbehåll får enligt sekretesslagen överklagas av sökanden. Sökanden ska därför underrättas om att han har rätt att begära att myndigheten fattar beslut i frågan. Patientjournaler inom Västerbottens läns landsting bevaras enligt huvudregeln för all framtid. Enligt patientjournallagen ska varje journalhandling hanteras och förvaras så att obehöriga inte får tillgång till den. Vidare är en korrekt hantering av patientjournaler en grundläggande förutsättning för att landstinget skall kunna uppfylla kraven på god vård enligt hälso- och sjukvårdslagen. Inom landstinget pågår införande av datoriserad patientjournal. Vid hand- och plastikkirurgen infördes den datoriserade patientjournalen för de nya journaler som upprättas i april detta år (2000; JO:s anmärkning). Information om gällande regler ges kontinuerligt i många olika sammanhang för att säkerställa personalens kunskaper och rutiner för att förebygga felaktig handläggning och att patientjournaler förkommer. Som ett exempel har sjukvården i länet under lång följd av år haft tillgång till skriften ”Sekretess i vården”. Skriften, som uppdateras regelbundet, är en sammanställning av gällande regler om bl a hantering av allmänna handlingar i sjukvården. Den har tagits fram inom Västerbottens läns landsting.

text: SLUTSATSER

text: Landstinget kan för närvarande, mot bakgrund av föreliggande uppgifter i anmälan och utredning, inte uttala sig i ansvarsfrågan. Det finns dock tecken på att handläggningstiden varit alltför lång. Det är i strid mot gällande regler om förvaring att en journal inte är tillgänglig. De aktuella reglerna är väl kända i sjukvårdsförvaltningarna och det borde därför finnas förutsättningar att klara lagstiftningens krav. Vad gäller den nu aktuella händelsen har journalen eftersökts under flera månader. Umeå sjukvård genomför nu en genomgång av samtliga vid kliniken arkiverade patientjournaler. Hittills har denna genomgång, som inte avslutats, inneburit att journalen ännu inte återfunnits. Umeå sjukvård kommer så långt som det är möjligt säkerställa att den berörda patienten inte utsätts för ytterligare problem pga av den försvunna journalen. Patienten kommer att erbjudas nytt mottagningsbesök för att genomgå nödvändig undersökning för utfärdande av intyg. Om patienten, oavsett orsak, inte vill besöka kliniken i Umeå, kommer Umeå Sjukvård erbjuda remiss till annan klinik med motsvarande kompetens.

text: Som bilaga till remissvaret hade fogats en utredning verkställd av verksamhetschefen vid hand- och plastikkirurgiska kliniken, EE. I denna skrivelse uppgav EE bl.a. följande.

text: – – – Den 6/4 2000 finns ett registrerat återbesök hos oss. Vi införde datajournal 2000-04- 11 varför de två följande journalanteckningarna finns dokumenterade i vårt datasystem. BB kom till vår mottagning 00-07-25. Sannolikt fanns journalen till hands då även om någon sammanfattning av pappersjournalen ej gjordes. Läkarsekreterare FF rapporterar också att hon hade hittat journalen denna dag och lämnat den till Dr DD som träffade patienten. BB ringde 2000-07-30 för att fråga om intyget till försäkringsbolaget. Läkarsekreterare FF fann då journalen i Dr CC:s låda för diktering och antecknade detta den 31/7 på utlåningsmappen. Någon annan anteckning om vidare utlåning finns inte. 00-09-12 var BB hos undertecknad. Då fanns inget papper. – – –

text: Därefter inhämtades upplysningar per telefon från kanslichefen GG, Västerbottens läns landsting varvid bl.a. följande framkom.

text: Dr CC var inte i tjänst den 29 maj 2000. Det finns inte någon anteckning om kontakt mellan kliniken och BB överhuvudtaget den dagen. Den 25 juli 2000 var BB på besök hos Dr DD. Halva journalen låg i hans fack den dagen. Den andra halvan av journalen fick han av sekreteraren samma dag efter det att hon hade återfunnit den. BB framställde inte någon begäran om att få ta del av kopia av journalen vid besöket hos Dr DD. Efter BB:s besök hos Dr DD lades journalen i Dr CC:s fack. Journalen är därefter förkommen.

text: Anmälan remitterades därefter på nytt till Landstinget i Västerbottens län för utredning och yttrande. Landstingsstyrelsens arbetsutskott anförde i förnyat remissvar bl.a. följande.

text: KOPIA AV PATIENTJOURNAL

text: Begäran om kopia av patientjournal framfördes till dr CC vid besök första veckan i april 2000. Läkaren utgick vid detta tillfälle från att begäran avsåg hela journalen, vilken då inte fanns i sin helhet. Något avslagsbeslut fattades av detta skäl inte vid detta tillfälle. Hela journalen fanns tillgänglig först den 25 juli. Enligt dr DD som då träffade patienten, framfördes ingen begäran om kopia av patientjournal. Journalen i sin helhet lades i dr CC:s låda och fanns där den 30 juli. Journalen är sedan dess åter förkommen.

text: INTYG

text: Begäran om intyg lämnades första gången i början av april. Dr CC skrev inget intyg vid detta tillfälle med motiv att patienten inte hade blanketter med sig. Efter besöket den 15 juni dikterade dr CC ett intyg till if.skadeförsäkringen. Den 30 juli ringde patienten med förfrågan om intyget till försäkringsbolaget. Dr CC konstaterade den 1 augusti att intyg inte skrivits ut. Av någon anledning skrevs inget intyg ut vid detta tillfälle heller. Verksamhetschefen uppmärksammades på frågan i slutet av augusti eftersom intyg inte utfärdats och dr CC hade slutat vid kliniken.

text: Ny tid bokades till den 12 september. Något intyg utfärdades inte heller vid detta besök. Efter detta besök togs förnyad kontakt med patienten som bl a ledde till en ny besökstid hos en annan läkare inom kliniken för utfärdande av intyg. Besöket ägde rum den 8 mars 2001. Vid kontakt med denne läkare meddelar han att han kommer att skriva ut det efterfrågade intyget som inom en vecka kommer att vara såväl försäkringsbolag som patient till handa.

text: BEDÖMNING

text: Landstinget kan konstatera att patienten inte erhållit kopia av sin journal. Förutom att del av journalen varit förkommen (och senare hela journalen) har uppenbarligen dialogen mellan patienten och behandlande läkare inte varit tillräckligt tydlig, vilket har lett till att något beslut om att avslå begäran av journalkopia inte har fattats. AA kommenterade remissvaren och anförde därvid bl.a. att BB uppgivit att hon gjorde sin första framställan den 29 maj 2000 per telefon.

text: Den 22 mars 2002 inhämtades upplysningar per telefon från verksamhetschefen EE, Norrlands Universitetssjukhus, varvid följande framkom. BB:s journal har inte kommit till rätta. Det efterfrågade intyget är, enligt en journalanteckning daterad den 9 mars 2001, utfärdat. Från Socialstyrelsen inhämtades den 17 april 2002 upplysning om att CC är verksam utomlands.

text: I beslut den 19 april 2002 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Rättslig reglering Enligt

text: 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) skall en allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av den. Av 2 kap. 13 § framgår att den som önskar ta del av en allmän handling även har rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt. JO har i ett flertal beslut uttalat att innebörden härav är att besked i en utlämnandefråga bör lämnas redan samma dag som begäran gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten skall kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material.

text: Av

text: 15 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100)

text: framgår det att om en begäran om att få ta del av en handling helt eller delvis inte kan tillmötesgås skall den som gjort framställningen underrättas om detta. Han skall också underrättas om att han kan begära att frågan hänskjuts till myndigheten och att beslut av myndigheten krävs för att ett avgörande skall kunna överklagas. Myndighetens avslagsbeslut får enligt

text: 15 kap. 7 § sekretesslagen

text: överklagas hos kammarrätt. Denna rätt gäller även för det fall myndigheten inte kan efterkomma en begäran på grund av att handlingen är förkommen.

text: Enligt

text: 14 kap. 4 § sekretesslagen

text: gäller, om inte annat följer av bestämmelse i den lagen, sekretess till skydd för enskild inte i förhållande till den enskilde själv. Sekretess inom hälso- och sjukvården kan enligt

text: 7 kap. 3 § sekretesslagen

text: gälla också i förhållande till den vård- eller behandlingsbehövande själv i fråga om uppgift om hans hälsotillstånd, om det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till honom.

text: När det gäller hantering av journaler framgår det av

text: 7 § patientjournallagen (1985:562)

text: att varje journalhandling skall hanteras och förvaras så att obehöriga inte får tillgång till den. Av paragrafens andra stycke följer att om en journalhandling eller en kopia av handlingar har lämnats ut till någon, skall det antecknas i patientjournalen vem som har fått handlingen och när denna har lämnats ut. Patientjournalen Av remissvaren framgår att BB:s journal var tillgänglig i dess helhet först den 25 juli 2000. Skälet till att delar av den inte varit tillgängliga tidigare har inte närmare berörts. Det kan konstateras att BB:s journal varit helt förkommen sedan sensommaren 2000. Landstingsstyrelsens arbetsutskott har uppgett att det är i strid med gällande regler om förvaring att en journal inte är tillgänglig samt har upplyst om att information ges kontinuerligt för att säkerställa personalens kunskaper och rutiner för att förebygga att patientjournaler förkommer. Vidare framgår det att man från sjukhusets sida har eftersökt journalen och att tidigare ansvarig läkare, dr CC som har lämnat sin tjänst vid sjukhuset, utan framgång har sökts för upplysningar om journalen. Det är mycket otillfredsställande att man inte har lyckats få kontakt med dr CC för att utreda saken närmare, och remissvaren ger ingen ytterligare ledning vad gäller orsaken till att journalen har förkommit. Från Socialstyrelsen har jag inhämtat upplysning om att dr CC numera tjänstgör utomlands.

text: Det är naturligtvis helt oacceptabelt att en journal inte kan återfinnas, inte minst med hänsyn till patientsäkerheten och till vikten av upprätthållandet av sekretessen inom hälso- och sjukvården. I förevarande fall har också den enskilda patienten förorsakats besvär eftersom hon inte omedelbart kunnat få ut de handlingar som behövdes i försäkringsärendet. Jag finner dock anledning utgå från att det inträffade inte har sin grund i bristande rutiner rent generellt utan snarare är att hänföra till brister i enskild befattningshavares hantering av journalen. Även om jag ser mycket allvarligt på den uppkomna situationen, föreligger emellertid enligt min mening inte tillräckliga skäl att nu vidta någon ytterligare åtgärd i denna del.

text: Handläggningen av BB:s begäran om att få kopia av sin patientjournal När det gäller BB:s framställan om att få kopia av sin patientjournal föreligger det motstridiga uppgifter om vilka kontakter som har förekommit mellan BB och sjukhuset i denna fråga. AA har uppgett att BB vid besök hos dr CC den 25 maj 2000 framställde en begäran om att få ta del av journalen. Denna uppgift har senare ändrats till att framställan gjordes per telefon. Sjukhuset har inga uppgifter om att BB skulle ha varit i kontakt med sjukhuset denna dag och det är även upplyst att dr

text: CC inte var i tjänst den aktuella dagen. Det synes vara helt klarlagt att BB var på återbesök hos dr DD den 25 juli 2000. I det första remissvaret uppgavs att detta var den första tidpunkt där parternas uppgifter överensstämmer, nämligen att det då förekom ett besök vid vilket en framställan gjordes. I det senare remissvaret har uppgiften dock ändrats på det sättet att dr DD har uppgett att BB vid detta tillfälle inte framställde någon begäran om att få en kopia av sin journal. Däremot uppges i detta remissvar att BB skall ha gjort en sådan framställan vid besök hos dr CC i början av april 2000.

text: Jag finner det anmärkningsvärt att de besked som lämnats i remissvaren skiljer sig åt på en sådan väsentlig punkt som rörande frågan om huruvida BB gjorde en framställan eller ej vid sitt besök hos dr DD i juli 2000. Remissvaren kan dock inte tolkas på annat sätt än att BB har gjort en framställan om att få en kopia av sin journal och att hon, enligt sjukhusets uppfattning, framförde sin begäran till dr CC i början av april 2000. Remissvaren ger inga upplysningar om hur denna framställan har hanterats förutom uppgiften att det varken lämnades ut några handlingar eller fattades något avslagsbeslut eftersom inte hela journalen fanns tillgänglig.

text: Regelsystemet i TF och

text: sekretesslagen

text: innebär som redovisats tidigare att en sökande alltid har rätt att skyndsamt få ta del av den efterfrågade handlingen, antingen genom att den tillhandahålls på stället eller genom att kopia av den lämnas ut. Kan handlingen inte lämnas ut skall sökanden upplysas om att han kan begära att frågan hänskjuts till myndigheten för prövning och att ett beslut av myndigheten är en förutsättning för att utlämnandefrågan skall kunna prövas av domstol.

text: En framställan behöver inte vara skriftlig utan kan göras muntligen. Det är dock att rekommendera att anteckna en muntlig framställan i journalen, bl.a. mot bakgrund av bestämmelsen i

text: 7 § andra stycket patientjournallagen

text: om att anteckning skall göras om utlämnad kopia av journalen.

text: Eftersom den aktuella framställningen gjordes till dr CC har det ålegat henne att ta ställning i frågan. Det finns ingenting som tyder på att journalen inte kunde lämnas ut på grund av sekretess. Det är därför oklart varför inte i vart fall den del av journalen som fanns tillgänglig lämnades ut. Vidare är det oklart om den aktuella framställningen dokumenterades och om dr CC hade för avsikt att lämna ut kopia av journalen så snart den del som saknades kom till rätta. Enligt vad som är upplyst har journalen, efter det att BB gjorde sin framställning, funnits tillgänglig i sin helhet. Det har dock inte gått att få klarhet i om BB vid ytterligare tillfällen diskuterade denna fråga med dr CC eller vilka ställningstaganden dr CC gjorde i frågan. Den utredning som nu föreligger i ärendet talar onekligen med viss styrka för att handläggningen inte har skett i enlighet med reglerna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: sekretesslagen

text: . Eftersom det inte gått att efterhöra dr CC:s egen uppfattning om vad som förevarit, anser jag mig dock inte ha tillräckligt underlag för att uttala någon egentlig kritik mot hennes handläggning av utlämnandeframställan utan begränsar mig till att göra detta påpekande.

text: Det har lämnats motstridiga uppgifter om huruvida BB framförde en begäran om att få kopia av sin journal till dr DD vid besöket den 25 juli 2000. Det är inte sannolikt att vidare utredning skulle bringa klarhet i frågan. Jag finner därför inte skäl att göra något uttalande i denna del. Handläggningen av BB:s begäran om ett intyg I anmälan tar AA även upp att BB avsåg att göra en anmälan till ett försäkringsbolag för att kunna erhålla den skadeersättning hon var berättigad till. Uppgifter ur journalen skulle ligga till grund för denna anmälan. BB begärde därvid ett intyg från dr CC, vilket skulle tillställas försäkringsbolaget. I remissvaren redogörs för de uppgifter som finns angående BB:s begäran om ett intyg men ger inga svar på varför intyget inte utfärdades. Då intyget numera, i enlighet med vad som har uppgivits per telefon, har utfärdats går jag inte vidare i frågan. Sammanfattning Jag vill framhålla vikten av att det inom en myndighet finns utarbetade rutiner när det gäller såväl hantering och förvaring av patientjournaler som tillämpningen av bestämmelserna om allmänna handlingar. Landstingsstyrelsens arbetsutskott har upplyst om vad som generellt gäller inom landstinget angående dessa frågor och har även uppgett att reglerna är väl kända i sjukvårdsförvaltningarna. Utifrån detta enskilda ärende saknar jag underlag för att bedöma om det likväl finns brister i rutinerna. Jag förutsätter under alla förhållanden att landstinget fortsätter med kontinuerliga utbildningsinsatser och information till berörd personal angående dessa frågor. –––––––––––

text: Ärendet avslutas med de delvis kritiska uttalanden som ligger i det anförda.


title: Anmälan mot Miljö- och byggnadsnämnden i Storumans kommun m.fl.

text: AA har i en skrivelse till JO klagat på dels Miljö- och byggnadsnämnden i Storumans kommun, dels Åklagarmyndigheten i Umeå, åklagarkammaren i Luleå. Han är kritisk bl.a. till kommunens handläggning av ett avloppsärende. Vidare vill han att JO yttrar sig över två beslut som åklagarkammaren har fattat. Han menar också att en jävssituation i Storumans kommun inte kan uteslutas. De närmare skälen för hans missnöje framgår av anmälan samt till den fogade handlingar och senare ingivna kompletteringar samt av en videofilm och foton.

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak.

text: Muntliga upplysningar har hämtats in från Storumans kommun. Det har då kommit fram att Miljö- och byggnadsnämnden den 26 augusti 2004 fattade ett överklagbart beslut i ärendet. Vidare har det kommit fram att AA har överklagat beslutet.

text: Mot bakgrund härav och vad som sagts om inriktningen av JO:s granskningsverksamhet föranleder inte anmälan i den delen några ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Även när det gäller jävsfrågan har jag hämtat in muntliga upplysningar från Storumans kommun. Jag har också tagit del av ett fullmäktigeprotokoll från år 1995 där man fattade beslut om den nuvarande organisationen av kommunens förvaltningar.

text: Enligt

text: 6 kap. 25 § 3 kommunallagen (1991:900)

text: är en förtroendevald eller en anställd hos kommunen eller landstinget jävig om ärendet rör tillsyn över sådan kommunal verksamhet som han själv är knuten till. Regeln, som trädde i kraft den 1 september 2003, innebär att jäv föreligger om drift av och tillsyn över kommunal verksamhet utövas av samma nämnd eller av samma personer inom förvaltningen. I förarbetena till bestämmelsen anfördes att en tydlig jävsregel skulle bidra till att kommunerna etablerade en nämndorganisation som inte strider mot kommunal-

text: lagens regler. Vidare betonades att den kommunala förvaltningen även fortsättningsvis skulle organiseras med utgångspunkt i lokala förutsättningar och behov men att bestämmelsen tydliggör det olämpliga i att samma person hanterar både drifts- och tillsynsfrågor (se

text: prop. 2002/03:54 s. 16

text: f).

text: Inför regelns ikraftträdande informerade Svenska kommunförbundet den 6 augusti 2003 kommunerna om att regeln medför hinder mot en kommunal förvaltning där samma anställda hanterar både drift av och tillsyn över en verksamhet. Förbundet anförde att kommuner som har sammanslagen teknisk förvaltning och miljöförvaltning därför måste hålla den del av förvaltningen som arbetar med tillsyn åtskild från den del av förvaltningen som arbetar med tekniska verksamheter samt att den som är förvaltningschef inte kan ha ansvar för både drift och tillsyn (Cirkulär 2003:63).

text: Jag har i ett tidigare beslut den 10 mars 2004 (dnr 581-2004) med hänvisning till det nyss beskrivna regelverket konstaterat att en sammanslagen förvaltning inte i sig strider mot

text: kommunallagen

text: . Fråga om jäv uppkommer först när samma personer, eller samma nämnd, hanterar både drifts- och tillsynsfrågor.

text: När det gäller situationen i Storuman kommun har genom utredningen kommit fram att på nämndnivå så handläggs driftsfrågor av kommunstyrelsen medan tillsynsfrågor handläggs av miljö- och byggnadsnämnden. På förvaltningsnivå finns det sedan år 1995 en gemensam förvaltning, Tekniska enheten, med en chef, tekniske chefen. Av kommunfullmäktiges beslut om förvaltningsorganisationen framgår följande förutsättningar för att organisatoriskt sammanföra miljöfrågorna med annan kommunal verksamhet. 1. Delegation av miljö och hälsoskyddsfrågorna sker endast till anställda inom miljökontoret 2 Tekniske chefen deltar inte i handläggning av frågor som avser myndighetsutövning. Den politiska ledningen för miljökontoret är miljö- och byggnadsnämnden. 3. Tekniske chefen har det administrativa ansvaret för den personal som arbetar med miljö- och hälsoskyddsfrågor. Vidare har det kommit fram att det inom Storumans kommun har framförts önskemål om organisationsförändringar. Bl.a. skulle man genom att inrätta fristående enheter tydligare kunna fördela ansvaret när det gäller drift och tillsyn. Förmodligen kommer en förändring av kommunens organisation att genomföras under våren 2005.

text: Det sålunda pågående arbetet synes ägnat att motverka jävssituationer i påtalade hänseenden. Saken motiverar inte någon ytterligare utredning eller annan åtgärd av mig.

text: När det gäller den del av anmälan som rör åklagarkammaren i Luleå har jag samrått med chefsjustitieombudsmannen Mats Melin. Han har låtit hämta in muntliga upplysningar från åklagarkammaren i Luleå. Inte heller i den delen föranleder anmälan några ytterligare åtgärder.

text: Ärendet avslutas.