title: Klagomål mot ett universitet och mot Socialstyrelsen samt skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till att en antagen student inte kunnat fullfölja läkarutbildning.

text: Justitiekanslern avslår KHS begäran om ersättning av staten.

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden inom ramen för sin tillsynsuppgift.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: KHS antogs vårterminen 2009 till läkarprogrammet vid Uppsala universitet. På kursen Professionell utveckling 1, som inleds den tredje veckan under läkarprogrammets första termin, ingår verksamhetsförlagd utbildning (VFU) vid vårdcentral. Uppsala universitet skrev till Landstingen i Uppsala, Gävleborgs och Sörmlands län i nu nämnd ordning angående avsikten att placera KHS för praktik på vårdcentral inom respektive landsting. Samtliga tre landsting meddelade Uppsala universitet att de inte skulle komma att bereda KHS praktikplats för de verksamhetsförlagda momenten under läkarutbildningen. De angav att det kommit till deras kännedom att studenten är dömd för mord och att de, med hänvisning till att Socialstyrelsen i beslut daterat 2008-02-11 behandlat frågor om hur brottslighet bedöms vid ansökan om legitimation och därvid bl.a. anfört att det är olämpligt att en person med en sådan bakgrund tjänstgör som hälso- och sjukvårdspersonal på sådant sätt att patientvårdgivar relationer uppstår och att denna bedömning omfattar även de under läkarutbildningen verksamhetsförlagda momenten, skulle följa Socialstyrelsens rekommendation och därmed inte kunde bereda studenten praktikplats. En student som inte deltar i dessa moment kan inte slutföra sin utbildning och ta läkarexamen.

text: Uppsala universitet underrättade genom en skrivelse den 4 februari 2009 KHS om att inget av de tre tillfrågade landstingen skulle bereda honom praktikplats för de verksamhetsförlagda momenten under läkarutbildningen. Han upplystes om att den delen av läkarutbildningen därför inte kunde genomföras inom universitetet och att det därmed förelåg hinder mot att låta honom genomgå den verksamhetsförlagda delen av läkarutbildningen.

text: Klagomålen och anspråket

text: KHS har i en skrivelse hit framfört klagomål mot Uppsala universitet och mot Socialstyrelsen samt begärt skadestånd av staten. Han har anfört i huvudsak följande. Uppsala universitets underrättelse till honom har rättslig verkan men han har inte någon möjlighet att överklaga att han inte kan fullfölja studierna i medicin. Uppsala universitet har genom sitt förfarande kringgått de regler som finns rörande avskiljande av studenter. Även Socialstyrelsen har förfarit felaktigt när man uttalat sig i ett beslut om brevsvar i februari 2008. Innehållet i avtalen mellan universitetet och landstingen ger inte landstingen någon rätt att neka en student en praktikplats. Justitiekanslern har att ta ställning till huruvida skadeståndsskyldighet uppkommit för staten genom det som inträffat. KHS har inte angett någon rättslig grund för sitt skadeståndsyrkande.

text: Utredningen här

text: Justitiekanslern har begärt in yttranden från Uppsala universitet, Högskoleverket och Socialstyrelsen.

text: Uppsala universitet har anfört bl.a. följande:

text: Uppsala universitet har inte begärt hos Högskolans avskiljandenämnd att KHS skall avskiljas från utbildningen eller beslutat om avstängning av honom enligt bestämmelserna om disciplinära åtgärder enligt 10 kap. högskoleförordningen. Det har således inte förelegat något hinder för KHS att deltaga i de teoretiska momenten under läkarprogrammets första termin vid Uppsala universitet. Såsom anges i underrättelsen till KHS den 4 februari 2009 kan emellertid inte den verksamhetsförlagda delen av läkarutbildningen genomgås inom universitetet. Om en student genom beslut utanför universitetet inte kan beredas praktikplats föreligger därmed ett hinder för studenten att genomgå den verksamhetsförlagda delen av läkarutbildningen.

text: En väsentlig fråga vid bedömningen om Uppsala universitet genom fel eller försummelse har vållat KHS skada torde vara huruvida universitetet har vidtagit tillräckliga åtgärder för att ordna en praktikplacering. Därvid bör beaktas att Uppsala universitet, när Landstinget i Uppsala län lämnat negativt besked, även vänt sig till "reservalternativen" Landstinget Gävleborg och Landstinget Sörmland. Uppsala universitet har inte funnit det möjligt att efter landstingens tydliga besked kräva att något av landstingen skulle ta emot KHS för praktik.

text: Vid bedömningen av universitetets handlande bör vidare beaktas att det i lagstiftningen saknas bestämmelser för hur ett lärosäte ska agera när det inte går att ordna praktikplats till en viss student. Det finns med andra ord inget stöd i lagstiftningen för Uppsala universitet att fatta ett formellt beslut i den uppkomna situationen. Det kan i detta sammanhang nämnas att regeringen den 12 februari 2009 har gett uppdrag till Högskoleverket att utreda vissa frågor om antagning och avskiljande av sökande och studenter som till följd av allvarlig brottslighet inte bedöms kunna slutföra hela eller delar av utbildningen. Utgångspunkten för uppdraget till Högskolverket är att det är fråga om situationer som följer eller kan tänkas följa av beslut av en annan myndighet eller motsvarande.

text: Sammanfattningsvis har Uppsala universitet förståelse för att KHS genom den uppkomna situationen har lidit skada. Mot bakgrund av dels de åtgärder Uppsala universitet har vidtagit genom att vända sig till tre olika landsting, dels problemen med utformningen av den nuvarande lagstiftningen, finner universitetet inte att den uppkomna skadan beror på fel eller försummelser från universitetets sida. Någon skadeståndsskyldighet för staten på grund av Uppsala universitets handlande föreligger därmed inte.

text: Högskoleverket har i ett yttrande hit i juni 2009 bl.a. anfört följande:

text: Enligt Högskoleverkets bedömning finns det endast anledning att uttala sig om huruvida skadeståndsskyldighet finns enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: , dvs. om Uppsala universitet har vållat skada genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Några exempel på vad som avses med "fel eller försummelse" är misstag vid tillämpning av författningar, förbiseende av prejudikat och dröjsmål vid behandling av ärenden.

text: Uppsala universitet måste, trots att det saknas föreskrifter om det, anses ha en skyldighet att vidta åtgärder för att se till att studenten har en plats på en vårdinrättning för att genomgå verksamhetsförlagd utbildning. Universitetet är emellertid beroende av att huvudmännen för hälso- och sjukvården medger att studenten genomgår sådan utbildning inom verksamheten. Någon lagstadgad skyldighet för landstingen att tillhandahålla platser för den verksamhetsförlagda utbildningen finns inte. I stället ingår staten avtal med landstingen... /-----/

text: Högskoleverket har i ett kompletterande yttrande i januari 2010 anfört bl.a. följande:

text: Högskoleverket utgår från de regler som gäller för närvarande, inte från de förslag till författningsändringar som verket lämnar i rapporten Allvarlig brottslighet som hinder mot att genomgå högskoleutbildning (2009:20 R). I denna rapport föreslår verket att bestämmelser ska införas som innebär

text: - att högskolan är skyldig att vidta åtgärder för att se till att studenten får genomgå praktik eller motsvarande utbildning om godkänt resultat på en kurs förutsätter att studenten genomgått sådan utbildning,

text: - att högskolan får dra in studentens rätt att genomgå praktiken om högskolan har vidtagit tillräckliga åtgärder för att ordna praktik åt studenten utan att lyckas på grund av omständigheter som beror på studenten,

text: - att studenten ska ha rätt att överklaga ett beslut om att dra in rätten att genomgå praktik eller motsvarande utbildning.

text: Någon möjlighet för Uppsala universitet att dra in KHS rätt att genomgå verksamhetsförlagd utbildning finns inte med dagens regler. Att universitetet är skyldigt att vidta åtgärder för att se till att studenten får genomgå praktik eller motsvarande utbildning, får dock anses följa redan av att praktiken (motsvarande) är en del av den utbildning som universitetet erbjuder studenterna. Eftersom lärosätena oftast inte tillhandahåller praktiken inom den egna verksamheten är de beroende av att myndigheter och andra organisationer tillhandahåller praktikplatser. För att få tillgång till praktikplatser för studenter på vård- och lärarutbildningar skriver lärosätena avtal med kommuner och landsting. När dessa tillhandahåller vård eller skolverksamhet är de skyldiga att skydda personer inom verksamheten mot övergrepp. Denna skyldighet kan leda till att en student som exempelvis gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet nekas att genomgå praktiken av praktikanordnaren. I en sådan situation kan inte lärosätet tvinga fram en plats med hänvisning till ett avtal om praktikplatser. Enligt Högskoleverkets mening kan emellertid ett lärosäte i princip inte heller utifrån det gällande regelverket nöja sig med beskedet från en enda praktikanordnare. Krav bör kunna ställas på att lärosätet kontaktar andra praktikanordnare för att försöka ordna en praktikplats åt studenten. Med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet bör det dock vara möjligt för ett lärosäte att komma fram till att det vidtagit ”tillräckliga åtgärder” och ge studenten besked om att han eller hon inte kommer att kunna genomgå praktiken. Högskoleverket anser i detta fall att ytterligare krav inte kan ställas på Uppsala universitet och att skadeståndsskyldighet därför inte föreligger för staten.

text: Socialstyrelsen har anfört bl.a. följande:

text: Socialstyrelsen har i ett beslut om brevsvar den 11 februari 2008 besvarat frågor från Karolinska Institutet avseende bl.a. hur brottslighet bedöms vid ansökan om legitimation, (bilaga; här utesluten, JK:s anm). I brevsvaret konstaterar Socialstyrelsen att frågorna är ställda på ett allmänt sätt men påkallade med anledning av en särskild student. Socialstyrelsen betonade att de svar som lämnas utgör information om rättsläget och att en individuell prövning av om legitimation ska meddelas alltid sker i det enskilda fallet och efter ansökan. I brevet redogörs för Socialstyrelsens sedan tidigare (se t.ex. i

text: RÅ 2007 ref. 10

text: I) uttalade generella uppfattning avseende om en person som har dömts för ett så allvarligt brott som mord, och dessutom till ett långt frihetsberövande straff, kan anses lämplig att inneha legitimation som yrkesutövare inom hälso- och sjukvården. Socialstyrelsen anser att en sådan person på ett otvetydigt sätt visat sig uppenbart olämplig för detta. Patienter ska kunna känna förtroende för såväl kunskapsnivån som vissa personliga egenskaper hos den yrkesutövare de möter. Det handlar inte om människors rädsla utan deras tillit till en av samhället certifierad yrkesutövare. Att ha gjort sig skyldig till mord innebär att det förtroende som allmänheten har rätt att hysa för en legitimerad yrkesutövare inom hälso- och sjukvården är förbrukat. Det är högst osäkert om detta förtroende kan återvinnas. Socialstyrelsen angav vidare i brevsvaret att det är olämpligt att en person med nämnda bakgrund tjänstgör som hälso- och sjukvårdspersonal på ett sådant sätt att patient- vårdgivarrelation uppstår, och att denna bedömning även omfattar de under läkarutbildningen verksamhetsförlagda momenten.

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Socialstyrelsen har att i sin tillsyn över hälso- och sjukvården och dess personal utföra granskning som syftar till kontroll av att den som är föremål för tillsynen uppfyller de krav som följer av olika författningar på hälso- och sjukvårdsområdet. Därutöver ska tillsynen genom exempelvis rådgivning och information medverka till att skapa goda förutsättningar för god vård och hög patientsäkerhet.

text: Det bör här anmärkas att Socialstyrelsen inte fattat något beslut avseende KHS. De instanser som dock fattat beslut synes ha hänvisat till ett socialstyrelsens brevsvar till Karolinska Institutet och uttalanden från Socialstyrelsen så som dessa refererats i media. Socialstyrelsen har i anförda sammanhang uttalat sig generellt om möjligheten för en person som blivit dömd till ett långt frihetsberövande straff för mord att kunna arbeta som läkare och erhålla legitimation som läkare i framtiden. Socialstyrelsen anser att det är tveksamt om en person som blivit dömd för ett så grovt brott som mord någonsin kan återställa tilliten till henne eller honom som läkare, men att en individuell prövning får ske i varje enskilt fall. Av detta resonemang följer att en sådan person även borde vara olämplig att delta i verksamhetsförlagd utbildning.

text: De aktuella landstingen har med hänvisning till Socialstyrelsens uppfattning enligt vad nyss anförts om möjligheten att arbeta som läkare meddelat att de inte kan erbjuda någon praktikplats, dvs. i ett inledande skede av läkarutbildningen. Detta är en bedömning som har gjorts inom det område där landstingen har beslutsbehörighet.

text: Socialstyrelsen har som framgått ovan inte fattat något beslut som gäller KHS. Socialstyrelsens uttalanden kan inte heller anses gjorda vid myndighetsutövning gentemot honom. Vid denna bedömning har särskilt beaktats att de generella uttalandena inte kan anses bindande för den individuella prövning som ska göras i det enskilda fallet. Inte heller har de haft något nära tidsmässigt och funktionellt samband med myndighetsutövning vid Socialstyrelsen (jfr

text: NJA 1987 s. 535

text: ). Det bör noteras att Socialstyrelsen först då en läkarstudent fullgjort nionde terminen på medicinsk grundutbildning har möjlighet att fatta ett beslut enligt 5 § Socialstyrelsens föreskrifter (

text: SOSFS 2000:6

text: ) om särskilt förordnande att utöva läkaryrket för icke legitimerade läkare. Först då kan det också bli aktuellt för Socialstyrelsen att fatta ett beslut som innebär myndighetsutövning för KHS

text: KHS som fått del av de inhämtade yttrandena har därefter inkommit med synpunkter.

text: Rättslig reglering

text: Antagning till högskoleutbildning

text: Enligt

text: 4 kap. 2 § första stycket högskolelagen (1992:1434)

text: avgör den högskola som anordnar en utbildning vilka behörighetsvillkor som ska gälla för att bli antagen till utbildningen. Detta gäller dock inte om annat följer av föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. I

text: 7 kap.

text: högskoleförordningen (1993:100)

text: har regeringen föreskrivit vilka krav på grundläggande behörighet som ska gälla och förutsättningarna för krav på särskild behörighet. Enligt

text: 7 kap. 4 § tredje stycket högskoleförordningen

text: avgörs frågor om antagning av högskolan.

text: Regler om avskiljande från högskoleutbildning

text: Enligt

text: 4 kap. 6 § högskolelagen

text: gäller följande.

text: Regeringen får meddela föreskrifter om att en student tills vidare skall avskiljas från utbildningen i fall då studenten

text: 1. lider av psykisk störning,

text: 2. missbrukar alkohol eller narkotika, eller

text: 3. har gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet

text: Som ytterligare förutsättning för ett avskiljande gäller att det, till följd av något sådant förhållande som avses i första stycket 1-3, bedöms föreligga en påtaglig risk att studenten kan komma att skada annan person eller värdefull egendom under utbildningen.

text: Regeringen har i

text: 2 § förordningen (2007:989)

text: om avskiljande av studenter från högskoleutbildning angett att en student får avskiljas under de villkor som anges i

text: 4 kap. 6 § högskolelagen

text: Avskiljandeförfarandet

text: Frågor om avskiljande prövas enligt

text: 4 kap. 7 § högskolelagen

text: av en för högskolan gemensam nämnd (Högskolans avskiljandenämnd). Nämndens beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol av både studenten och högskolan.

text: Av förordningen om avskiljande av studenter från högskoleutbildning framgår att sådana ärenden tas upp av Högskolans avskiljandenämnd endast efter en skriftlig anmälan från rektorn för ett universitet eller en högskola eller den som rektorn har utsett. Ett beslut om avskiljande ska alltid innebära att studenten tills vidare inte får fortsätta den pågående utbildningen. Beslutet ska också innebära att studenten tills vidare inte får antas till eller fortsätta någon annan utbildning av samma slag, om inte avskiljandenämnden beslutar något annat. Beslutet om avskiljande kan också innebära att studenten tills vidare inte får antas till eller fortsätta någon annan högskoleutbildning. Det ska i så fall anges i beslutet. Nämndens beslut ska gälla omedelbart, om inte nämnden bestämmer något annat.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsfrågan

text: KHS har inte angett någon rättslig grund för sitt skadeståndsyrkande. Som hans anspråk får förstås anser han att han betagits möjligheten att få delta i en utbildning som han blivit antagen till och att han därmed i praktiken avskiljts från utbildningen utan möjlighet att överklaga förfarandet. Han får anses göra gällande att han har drabbats av en förmögenhetsskada på grund av universitetets handlande i och med att hans inträde på arbetsmarknaden försenats eller omintetgjorts.

text: Justitiekanslern kan inom ramen för statens s.k. frivilliga skadereglering besluta om skadestånd till en enskild under förutsättning att staten är skadeståndsskyldig enligt

text: skadeståndslagen

text: eller någon annan skadeståndsrättslig reglering. I

text: 3 kap. 2 §

text: skadeståndslagen (

text: ) finns en generell bestämmelse om statens skadeståndsskyldighet. Enligt den bestämmelsen skall staten ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Begreppet myndighetsutövning avser beslut och åtgärder från det allmännas sida som är ett uttryck för samhällets rätt att utöva makt över medborgarna och som i kraft av offentligrättsliga regler får omedelbara rättsverkningar för eller emot den enskilde (

text: prop. 1972:5 s. 311

text: f.). Karaktäristiskt är att den enskilde står i ett beroendeförhållande till myndigheten, som bestämmer över hans eller hennes rättigheter och skyldigheter på ett sätt som inte förekommer i privaträttsliga sammanhang. För att skada ska anses ha vållats ”vid” myndighetsutövning måste den ha ett visst närmare tidmässigt och funktionellt samband med myndighetsutövningen (jfr

text: NJA 1985 s. 696

text: I).

text: Sådan skolverksamhet som omfattas av skolplikt har, bortsett från den rena undervisningen, ofta en påtaglig karaktär av myndighetsutövning. När det gäller det frivilliga utbildningsväsendet, dit universitetsutbildning hör, hindrar frivilligheten i och för sig inte att det kan förekomma inslag av myndighetsutövning men utrymmet är mera begränsat än vad som gäller vid utbildning som omfattas av skolplikt. Som exempel på åtgärder som anses innefatta myndighetsutövning vid frivillig utbildning kan nämnas beslut om antagning till viss utbildning, beslut angående disciplinära påföljder, avstängning från undervisningen och examination. (Se t.ex. Bengtsson, Skadeståndsansvar vid myndighetsutövning I, 1976, s. 166 f.)

text: En utbildningsanordnare som tillhandahåller en utbildning som inte alls överensstämmer med det som kursdeltagarna fått utfästelse om kan bli ersättningsskyldig i vissa fall på avtalsrättslig grund. Även staten kan åläggas ett sådant avtalsrättsligt skadeståndsansvar. Detta förutsätter emellertid att det har träffats ett avtal som staten bryter mot. Universitetsutbildning anses inte grundad på avtal.

text: Beslut och andra åtgärder som kan hänföras till hur en högskola organiserar utbildningsverksamheten, utformar innehållet i kurserna och informerar studenterna om de kurser som erbjuds utgör inte myndighetsutövning. Sådana beslut och åtgärder har normalt inte heller ett sådant samband med myndighetsutövning att de kan anses ha skett vid myndighetsutövning.

text: Det finns för närvarande inte något utrymme i de författningar som reglerar högskolornas verksamhet som gör det möjligt att neka att anta en sökande enbart på grund av att han eller hon inte bedöms kunna slutföra hela eller delar av utbildningen eller utöva det yrke som utbildningen förbereder för. Det är inte heller tillåtet att avskilja en student enbart på grund av att studenten inte bedöms kunna slutföra utbildningen eller utöva det framtida yrket. Det har således inte funnits någon möjlighet för Uppsala universitet att besluta att avskilja KHS från utbildningen med anledning av att det förelåg hinder mot att låta honom genomgå den verksamhetsförlagda delen av läkarutbildningen. Det har inte heller funnits någon möjlighet för universitetet att besluta att han inte ska ha rätt att genomgå verksamhetsförlagd utbildning. Det skulle inte heller ha varit möjligt för universitetet att neka att anta honom till läkarprogrammet av det skälet att man kunde förutse att det inte skulle bli möjligt låta honom genomgå den verksamhetsförlagda delen av utbildningen eller på grund av att han bedömdes vara olämplig för läkaryrket.

text: Att KHS inte har kunnat beredas en praktikplats har emellertid utgjort ett hinder för honom att genomgå den verksamhetsförlagda delen av läkarutbildningen. Eftersom godkänd praktik är en förutsättning för att få fortsätta på nästa kurs och för examen har universitetets besked i realiteten fått samma konsekvenser för honom som ett faktiskt avskiljande. Det besked som universitetet lämnade genom skrivelsen den 4 februari 2009 bör därmed anses ha skett vid myndighetsutövning.

text: Frågan är då om Uppsala universitet genom att lämna ett besked till KHS att det förelåg hinder mot att låta honom genomgå den verksamhetsförlagda delen av läkarutbildningen har gjort sig skyldig till fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Som Högskoleverket har anfört måste ett universitet anses vara skyldigt att vidta åtgärder för att se till att en student får genomgå praktik eller motsvarande utbildning, eftersom detta är en del av den utbildning som universitetet erbjuder studenterna. Den ordning som gäller idag innebär emellertid att ett universitet kan vara helt beroende av att myndigheter och andra organisationer utanför universitetet tillhandahåller praktikplatser och avtal sluts regelbundet med bl.a. kommuner och landsting om sådana platser. När ett landsting i egenskap av praktikanordnare tillhandahåller vårdpraktikplatser måste givetvis de regler som gäller för landstingets verksamhet iakttas. Detta kan så som skett i detta fall innebära att ett landsting förklarar sig inte vara berett att tillhandahålla en praktikplats till en student som gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet. Universitetet har då inte någon möjlighet att tvinga fram en plats med hänvisning till avtalet om praktikplatser. Mot den här bakgrunden anser Justitiekanslern att Uppsala universitet genom att vid sitt sökande efter praktikplats åt KHS vända sig till tre olika landsting får anses ha gjort vad som kunnat krävas i den uppkomna situationen. Universitetets agerande kan därför inte anses ha innefattat något fel eller någon försummelse. Någon skadeståndsskyldighet har därför inte uppkommit för staten genom universitetets underrättelse till KHS.

text: När det gäller det brevsvar den 11 februari 2008 varigenom Socialstyrelsen har besvarat frågor från Karolinska Institutet är dess innehåll inte sådant att det har fått några omedelbara rättsverkningar mot någon enskild. På grund härav samt av de skäl Socialstyrelsen anfört i sitt yttrande kan uttalandena inte anses ha skett vid myndighetsutövning. Redan på grund härav kan det aktuella brevet inte föranleda någon skadeståndsskyldighet för staten.

text: Tillsynsfrågan

text: Även om myndigheternas agerande inte kan föranleda skadeståndsansvar för staten väcker det inträffade angelägna frågor som ligger inom ramen för Justitiekanslerns uppdrag att utöva tillsyn över myndigheter och domstolar för regeringens räkning.

text: Som Uppsala universitet anfört har KHS genom den uppkomna situationen lidit skada. Det står klart att det nuvarande regelsystemet inte på ett rimligt sätt tillgodoser enskilda studenters krav på förutsebarhet och rättssäkerhet och att de nuvarande reglerna också skapar problem för myndigheterna. Ännu allvarligare är det givetvis om de bestämmelser som för närvarande reglerar antagning och avskiljande från utbildning inte tillräckligt beaktar patienters, klienters och elevers intressen och berättigade krav på skydd mot övergrepp och skador.

text: Som framgått ovan gav regeringen i februari 2009 ett uppdrag till Högskoleverket att utreda vissa frågor om antagning och avskiljande (U2009/766/UH). Uppdraget redovisades i rapporten Allvarlig brottslighet som hinder mot att genomgå högskoleutbildning (2009:20 R). Rapporten bereds inom regeringskansliet men har ännu inte föranlett några lagstiftningsåtgärder. Av rapporten framgår att flera förslag om lämplighetsbedömning vid antagningen och om ändrade avskiljanderegler har lagts fram sedan de nuvarande avskiljandereglerna infördes 1987. Där beskrivs också den registerkontroll av bl.a. lärarstudenter som gäller sedan drygt tio år och det förslag om registerkontroll vid anställning av viss personal inom hälso- och sjukvården som lades fram av Patientsäkerhetsutredningen i betänkandet

text: SOU 2008:117

text: Jag uppfattar att Högskoleverkets rapport, delvis på grund av hur uppdraget angetts, har ett för snävt perspektiv. De förslag som presenteras löser enligt min mening inte heller de problem som bl.a. det här ärendet väcker. Av rapporten framgår också att remissinstanserna haft synpunkter på Patientsäkerhetsutredningens förslag och att bl.a. Uppsala universitet menat att frågan om registerkontroll av studenter bör utredas vidare. Jag har under handläggningen av detta ärende haft underhandskontakt med chefen för tillsynsavdelningen på Socialstyrelsen som i sin verksamhet kunnat konstatera att det ur ett patientsäkerhetsperspektiv är viktigt att få till stånd en mera heltäckande utredning av hur bestämmelserna om antagning och avskiljande av studenter vid universitet och högskolor bör vara utformade.

text: Jag föreslår därför att bestämmelserna om antagning och avskiljande av studenter blir föremål för en mera heltäckande utredning.

text: Några viktiga hållpunkter för en sådan utredning bör enligt min mening vara;

text: * Att en samordning måste ske mellan de regler som gäller för antagning och avskiljande av studenter och de som gäller vid utfärdande av legitimation och beslut om anställning.

text: * Att omsorgen om patienter, klienter och elever måste väga tyngre än den enskilde studentens/yrkesutövarens krav på att få genomgå en viss utbildning eller utöva ett visst yrke. Det framstår t.ex. inte som relevant att tala om en dubbelbestraffning om någon som avtjänat straff för ett brott inte antas eller avstängs eftersom grunden för ett sådant beslut alltid är omsorgen om patienten, klienten eller eleven.

text: * Att det måste tydligt klargöras vilka omständigheter, i fråga om allvarlig brottslighet vilka brott, som kan utgöra grund för att vägra anta, avskilja, inte anställa eller stänga av en viss individ.

text: * Att det bör övervägas om det finns omständigheter som bör utgöra absoluta hinder mot att kunna antas till viss utbildning men att ett beslut som baseras på en lämplighetsprövning ska kunna omprövas om nya omständigheter tillkommit.

text: * Att det ska ske en individuell prövning i varje enskilt fall men att man bör eftersträva en ordning där samma krav ska gälla för alla som genomgår utbildningar och utövar yrken som innefattar patient-, klient- eller elevkontakter. Det är idag t.ex. svårt att förstå varför registerkontroll sker av lärarstudenter men inte av läkarstudenter.

text: * Att reglerna måste utformas så att den enskilde alltid kan få ett beslut som går att överklaga.

text: * Att en ordning där den enskilde tillhandahåller ett registerutdrag som en förutsättning för att bli antagen – i linje med vad som synes gälla i Norge – bör övervägas. Även med beaktande av integritetsintresset framstår ett sådant krav som mera rättssäkert och rimligt än att hon eller han efter att ha antagits och påbörjat en utbildning inte tillåts fullfölja den eller vägras legitimation.

text: Med dessa synpunkter avslutas ärendet här.


publisher: Justitiekanslern

title: Uttalanden i ett radioprogram har inte ansetts medföra straffansvar för uppvigling

org: jk

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Till Justitiekanslern har lämnats över två anmälningar mot radioprogrammet "Sommar" som sändes i P1 den 22 juli 2004. Programmet leddes av regissören FA. Enligt anmälarna förekom uttalanden i programmet som utgör uppvigling eftersom FA uppmanade lyssnarna att inte betala vid användandet av kollektivtrafiken.

text: Justitiekanslern har tagit del av det anmälda programmet. I ett avsnitt av programmet redogör FA för sin åsikt att kollektivtrafiken borde vara avgiftsfri. Resonemanget avslutas med en uppmaning till alla lyssnare att "planka" fram till dess landstingspolitikerna har insett fördelarna med en skattefinansierad kollektivtrafik. Hon hänvisar vidare lyssnarna att besöka hemsidan www.planka.nu för att få inspiration.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern är ensam åklagare på yttrandefrihetsområdet. Ett straffrättsligt ingripande från Justitiekanslerns sida med anledning av innehållet i ett radioprogram kan bara ske om ett brott enligt

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) kan anses begånget. Det straffrättsliga ansvaret för innehållet i ett radioprogram bärs av utgivaren.

text: Det yttrandefrihetsbrott som skulle kunna komma i fråga här är uppvigling (se

text: 5 kap. 1 §

text: YGL,

text: 7 kap. 4 § 10 tryckfrihetsförordningen

text: och

text: 16 kap. 5 § brottsbalken

text: ). Det brottet innefattar att någon i ett radioprogram uppmanar eller eljest söker förleda till brottslig gärning. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Vid bedömningen av om ringa fall föreligger skall särskilt beaktas om det har förelegat en endast obetydlig fara för att uppmaningen eller försöket skulle leda till efterföljd.

text: För att någon skall kunna dömas för uppvigling krävs att gärningsmannens beteende objektivt sett har varit inriktat på att uppnå den effekt som bestämmelsen ytterst syftar till att förhindra. Det krävs däremot inte att förledandet faktiskt har lett till ett brott, utan det är tillräckligt att gärningsmannen har "sökt förleda".

text: Det som ett uppviglingsbrott här närmast skulle avse är bedrägligt beteende. Den som begagnar sig av en transport e.d., som tillhandahålls under förutsättning av kontant betalning, och inte gör rätt för sig skall enligt

text: 9 kap. 2 § andra stycket brottsbalken

text: dömas för detta brott; det gäller vare sig han eller hon vilseleder någon eller ej. Genom denna bestämmelse straffbeläggs sålunda s.k. snyltning t.ex. i fråga om avgiftsbelagda resor med kollektiva färdmedel. För snyltning gäller särskilda, inskränkande regler om under vilka förutsättningar en åklagare får väcka åtal. Enligt

text: 9 kap. 12 § brottsbalken

text: skall nämligen åtal endast väckas om det är påkallat från allmän synpunkt.

text: Det anmälda uttalandet är formulerat som en direkt uppmaning till lyssnarna att inte betala för avgiftsbelagda resor med kollektivtrafiken. Den omständigheten att yttrandet fälldes inom ramen för en politisk diskussion förtar inte intrycket av att FA:s syfte var att fler människor skulle använda kollektivtrafiken utan att lösa biljett. Uttalandet utgjorde en uppmaning att begå brott i den mening som avses i straffbestämmelsen om uppvigling.

text: Frågan är då om det uppviglingsbrott som kan ha förekommit har varit ringa och därför inte skall föranleda något straffansvar. Med tanke på att programmet sändes i en stor rikstäckande kanal och på det sätt på vilket uppmaningen framfördes kan faran för att uppmaningen skulle följas inte bedömas ha varit så obetydlig att gärningen på den grunden skall bedömas som ringa.

text: Det som framför allt talar mot straffansvar är i stället att uppmaningen avsåg ett mindre allvarligt brott (se ovan). Det anses emellertid att en uppmaning till en mer bagatellartad förseelse inte kan anses utgöra ringa fall av uppvigling om det är fara för att uppmaningen skall få allvarliga konsekvenser genom att följas av ett stort antal människor (se Lena Holmqvist m.fl.,

text: Brottsbalken

text: s. 16:24 f.). Det är min bedömning att gruppen av människor som är beredda att på politiska grunder låta bli att betala föreskrivna avgifter för kollektivtrafiken, och därigenom begå ett brott, är relativt liten. Gruppen kan i vart fall inte antas vara tillräckligt stor för att uppmaningar likt den som FA framförde skall riskera att medföra allvarliga konsekvenser för kollektivtrafiken. Mot den bakgrunden bör det anmälda uttalandet bedömas som ett ringa fall som inte skall föranleda något straffansvar. Jag vidtar därför inte någon åtgärd.

type: avgorande


title: Allvarlig kritik mot polismyndigheten i Uppsala län för att myndigheten låtit skrota i beslag tagna bilar som inte varit förverkade

text: Ärendet avslutas med allvarlig kritik mot Polismyndigheten i Uppsala län för myndighetens åtgärder att i strid mot gällande regler låta skrota i beslag tagna fordon som inte förverkats.

text: Ärendet

text: Justitiekanslern uppmärksammade vid sin handläggning av ett ärende angående anspråk på skadestånd av staten (JK dnr

text: ) ett beslut som AA, biträdande länspolismästare vid Polismyndigheten i Uppsala län, fattat den 4 december 1998 angående polismyndighetens rutiner för skrotning av beslagtagna bilar (dnr AA 102-10656-98). Polismyndighetens beslut lyder såsom följer.

text: "Antalet fordon beslagtagna med stöd av 7 § trafikbrottslagen ökar. Det medför en kostnad för polismyndigheten att ha dessa fordon uppställda till dess att lagakraftvunnet beslut föreligger och fordonet kan avyttras. De flesta av fordonen har så lågt värde eller är i sådant skick att endast skrotning är aktuell. Polismyndighetens kostnad för hanteringen av dessa fordon måste minskas.

text: Fordon beslagtagna med stöd av 7 § trafikbrottslagen skall skrotas då dess värde, enligt värderingsintyg upprättat av Uppsvenska Handelskammaren förordnad besiktningsman för varugruppen bilar, understiger 5 000 kr, äganderätten är klar och beslaget är fastställt av förundersökningsledaren. Det ankommer på kriminalinspektör BB, godsenheten, att meddela beslut om skrotning."

text: Justitiekanslern har anhållit om Rikspolisstyrelsens (RPS) yttrande över de överväganden som legat till grund för polismyndighetens beslut samt huruvida beslutet varit förenligt med gällande lagstiftning.

text: RPS har därvid i ett yttrande hit, till vilket fogats ett yttrande avgivet av Polismyndigheten i Uppsala län, anfört bl.a. följande.

text: "Inledning

text: Rikspolisstyrelsen har hämtat in yttrande från Polismyndigheten i Uppsala län. Polismyndigheten har sammanfattningsvis bedömt att det finns stöd för myndighetens principbeslut om skrotning av fordon.

text: Rikspolisstyrelsens bedömning

text: Enligt 7 § trafikbrottslagen får ett fordon som har använts för brott enligt trafikbrottslagen förklaras förverkat, om det behövs för att förebygga fortsatt sådan brottslighet och förverkande inte är oskäligt. Om förhållandena är sådana att ett fordon kan antas bli förverkat får det också tas i beslag.

text: Bestämmelser om beslag finns i

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Föremål, som tagits i beslag, skall väl vårdas och noggrann tillsyn skall hållas över beslaget så att det inte byts ut, förändras eller eljest missbrukas (l0 § tredje stycket). Om det inte längre finns skäl för beslaget, skall det hävas (8 §). Egendomen skall därvid som huvudregel återställas till den person hos vilken beslaget skett.

text: Enligt lagen (

text: ) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. får myndighet som omhänderhar egendom omedelbart låta försälja egendomen om den ej kan vårdas utan fara för förstöring, vården av den är förenad med alltför stora kostnader eller särskilda skäl annars föreligger (

text: 4 §

text: ). Egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller eljest är olämplig för försäljning skall oskadliggöras (

text: 5 §

text: ). Med egendom avses i nämnda fall sådan egendom som tillfallit staten på grund av förverkande eller enligt lagen (

text: ) om hittegods samt egendom som tagits i förvar enligt lagen (

text: ) om visst stöldgods m.m.

text: Några generella bestämmelser i lag som på motsvarande sätt reglerar rätten att omedelbart försälja eller oskadliggöra egendom som beslagtagits finns inte. Däremot finns sådana bestämmelser för vissa andra fall än de som är aktuella i förevarande ärende (se t.ex.

text: 47 § jaktlagen

text: , 1987:259).

text: Det finns anledning att uppmärksamma att Rikspolisstyrelsen i sitt remissvar över betänkandet Effektivare förverkandelagstiftning (

text: SOU 1999:147

text: ) framfört följande i fråga om förvaring av vissa fordon som tagits i beslag med stöd av 7 § trafikbrottslagen.

text: 'I sammanhanget vill Rikspolisstyrelsen också peka på de svårigheter som ibland uppstår när fordon beslagtas med stöd av

text: 7 § trafikbrottslagen (1951:649)

text: . Det är inte ovanligt att polismyndigheterna i sådana fall nödgas svara för en lång tids förvaring på grund av att ägarförhållandena är oklara och svåra att reda ut men också redan på grund av att det kan ta lång tid från det att beslaget verkställs till dess att en lagakraftvunnen dom föreligger. Ofta är det fråga om bilar som har mycket låga värden och kostnaderna för förvaringen överstiger snart godsvärdet. Det saknas rättsliga förutsättningar för att på grund av orimligt höga förvaringskostnader skrota det beslagtagna fordonet innan frågan om förverkande har avgjorts (se t.ex. beslut av Justitiekanslern dnr

text: Rikspolisstyrelsen vill i denna del uppmärksamma att det finns ett starkt intresse av att göra det möjligt för polismyndigheterna att undvika den kostnadskrävande hanteringen av fordon av ringa värde.'

text: Rikspolisstyrelsen anser alltså att det bör bli möjligt för en polismyndighet att undvika den kostnadskrävande hanteringen av fordon av ringa värde. Något stöd i det nu gällande regelverket för polismyndighetens principbeslut om skrotning av beslagtagna fordon finns det dock inte."

text: Polismyndigheten har i sitt yttrande till RPS anfört följande.

text: "Enligt

text: 7 § trafikbrottslagen

text: får ett fordon som använts vid brott enligt lagen förverkas om det behövs för att förebygga fortsatt brottslighet och det inte är oskäligt.

text: Enligt 4 § lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. (förverkandelagen) får myndighet som omhänderhar egendom som tillfallit staten p.g.a. förverkande omedelbart låta försälja den om 1. den ej kan vårdas utan fara för förstöring, 2. vården av den är förenad med alltför stora kostnader, eller 3. särskilda skäl eljest föreligger.

text: Enligt

text: 5 § samma lag

text: skall egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller eljest är olämplig för försäljning oskadliggöras.

text: Justitiekanslerns utgångspunkt på polismyndighetens hantering i aktuell ärendetyp synes vara att den person som beslaget riktas emot frånhänds möjligheten att återfå den egendom som tagits i beslag genom polismyndighetens beslut att under vissa förutsättningar låta skrota fordon.

text: De fordon som är aktuella att skrotas enligt polismyndighetens beslut den 4 december 1998 har ofta sådana brister ur trafiksäkerhetssynpunkt att de vid en objektiv bedömning måste anses utgöra en fara i trafiken. Enligt myndighetens uppfattning är därmed förutsättningarna för att tillämpa förverkandelagen 4 § 3 p jfr. med 5 § uppfyllda.

text: Av erfarenhet vet polismyndigheten att de fordon som tagits i beslag enligt

text: trafikbrottslagen

text: och inte förverkas, ånyo blir föremål för beslag enligt den lagen. Dessa fordon används av grupper i samhället som inte visar förmåga att rätta sig efter de regler som gäller för trafiken och de krav som ställs på fordon ur trafiksäkerhetssynpunkt.

text: Arbetsbelastningen hos de åklagare som handlägger ärenden från polismyndigheten i Uppsala län är sådan att det tar mycket lång tid innan åklagare väcker talan vid domstol eller själv beslutar i förverkandefrågan. Denna väntetid innebär stora kostnader för polismyndigheten för att förvara fordonen.

text: I 4 § 2 p förverkandelagen anges att egendom får försäljas om vården av den är förenad med alltför stora kostnader. Polismyndigheten anser att de kostnader som uppstår i anslutning till förvaring och hantering av dessa fordon är så höga att de inte är försvarbara, i perspektivet att myndigheten väl skall förvalta de ekonomiska resurser som ställs till dess förfogande.

text: Förutsättningarna för beslag jämlikt

text: 7 § trafikbrottslagen

text: har framkommit i rättspraxis. Som exempel kan nämnas att det krävs åtta olovliga körningar eller två rattfyllerier under de senaste två åren av fordonsföraren. De krav som ställts för beslag är så höga att myndigheten kan utgå ifrån att beslaget resulterar i ett beslut om förverkande när det gäller fordon som är aktuella för skrotning enligt myndighetens beslut den 4 december 1998, d.v.s. sådana som värderas till mindre än 5 000 kr. Redan ett beslut om beslag kan således utgöra ett särskilt skäl enligt 4 § 3 p förverkandelagen och ge polismyndigheten möjlighet att genast låta skrota fordonet.

text: Polismyndighetens statistik för år 2000 visar att 137 fordon tagits i beslag med stöd av

text: 7 § trafikbrottslagen

text: . Av dessa har 108 skrotats med stöd av polismyndighetens beslut om skrotning av fordon. I endast ett fall har beslaget inte resulterat i ett beslut om förverkande, det ärende som föranlett Justitiekanslerns remiss den 8 januari 2001.

text: Med hänvisning till 4 § 2 och 3 p förverkandelagen anser polismyndigheten att det finns stöd i gällande lagstiftning för myndighetens principbeslut om skrotning av fordon."

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern skall enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina åligganden.

text: Av

text: 7 § lagen (1951:649)

text: om straff för vissa trafikbrott (

text: trafikbrottslagen

text: ) följer att ett fordon som använts vid brott enligt den lagen får förklaras förverkat om det behövs för att förebygga fortsatt sådan brottslighet och förverkande inte är oskäligt. Bestämmelsen ger underlag för beslag enligt de allmänna reglerna härom i

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: Prövning av frågan om förverkande görs av domstol när den rör någon som är tilltalad för brott. Om frågan gäller någon som inte är tilltalad för brott prövas förverkandefrågan enligt bestämmelserna i lagen (

text: ) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

text: Polismyndigheten i Uppsala län har gjort gällande att lagen (

text: ) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. givit utrymme för myndighetens principbeslut den 4 december 1998 om skrotning av fordon som tagits i beslag för förverkande enligt

text: 7 § trafikbrottslagen

text: Av 1 § lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. framgår emellertid att den lagen innehåller regler om försäljning eller undanskaffande av egendom som har tillfallit staten genom förverkande eller som - såvitt gäller hittegods - inte har avhämtats eller slutligen egendom som tagits i förvar enligt lagen (

text: ) om visst stöldgods m.m.

text: Polismyndighetens beslut om skrotning riktar sig mot fordon som inte är förverkade. Det är således uppenbart att lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. inte är tillämplig på det sätt som polismyndigheten anfört. Jag finner därmed i likhet med RPS att polismyndigheten inte haft något lagligt stöd för åtgärden att låta skrota bilar innan lagakraftvunnet beslut om förverkande har förelegat.

text: Utredningen i ärendet har givit vid handen att polismyndighetens beslut den 4 december 1998 om skrotning av fordon har fått en omfattande tillämpning. Nästan alla bilar som myndigheten tog i beslag under år 2000 har skrotats med stöd av det omstridda beslutet. Att beslutet skulle komma att tillämpas i stor omfattning måste myndigheten ha varit medveten om när den fattade beslutet. Redan denna omständighet gör att beslutet är anmärkningsvärt. När det som i förevarande fall har gällt myndighetsutövning som ingriper i enskildas rättigheter måste det enligt min mening också beaktas att särskilt höga aktsamhetskrav ställs på dem som anförtrotts uppgiften att tillämpa lagar och författningar. Det framstår därför som ytterligt förvånande att polismyndigheten ansett sig kunna tolka lagstiftningen på det sätt som skett. Till bilden hör också att problemet med förvaringen av beslagtagna fordon inte kan ha varit unikt för just Uppsalapolisen och alltså inte okänt inom polisväsendet. Att beslutet motiverats med argument som rör myndighetens resurser kan inte på något sätt ursäkta den rättsstridighet som beslutet inneburit. Detta argument ger mig för övrigt intrycket att polismyndigheten låtit ändamålet helga medlen.

text: Sammanfattningsvis kan jag inte finna annat än att polismyndigheten på ett flagrant sätt satt sig över de regler som gäller. Möjligheterna att ingripa med disciplinpåföljd mot den som ansvarar för det aktuella beslutet har emellertid numera bortfallit eftersom det gått mer än två år sedan beslutet fattades. Jag får därför nöja mig med den ytterst allvarliga kritik som ligger i det sagda. Jag förutsätter därvid att polismyndigheten omedelbart ändrar sina rutiner och fortsättningsvis förvarar och vårdar beslagtagna fordon på ett tillfredsställande sätt.

text: Med dessa uttalanden anser jag mig ha slutbehandlat ärendet. Beslutet aktualiserar emellertid ett problem som polismyndigheterna ofta ställs inför och som bör få en rimlig lösning med beaktande också av de rättssäkerhetsaspekter som gör sig gällande. En kopia av detta beslut bör därför tillställas Justitiedepartementet.

text: Ärendet avslutas.


title: Initiativärende angående hanteringen av beslagtaget material som sänds för analys till Statens kriminaltekniska laboratorium

text: Justitiekanslern är kritisk till de rutiner som tillämpas inom polis- och åklagarväsendet samt vid Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) vad gäller hantering av beslagtaget material som kan tänkas innehålla narkotika och som sänds för analys till SKL. Rutinerna är delvis lagstridiga.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I ett ärende hos Justitiekanslern (dnr

text: ) som rörde skadestånd uppmärksammades följande.

text: I samband med en brottsutredning angående narkotikabrott vid Polismyndigheten i Västra Götaland togs ett par plasthandskar och ett par skor i beslag. Skorna skickades sedermera för analys till Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL). I analysuppdraget angavs att materialet efter avslutad analys skulle kvarhållas och förstöras efter sex månader. Av analysbeskedet framgick att varken narkotika, dopningsmedel eller hälsofarlig vara hade påvisats på handskarna men att det fanns spår av heroin på skorna. Det framgick vidare att materialet skulle kvarligga i sex månader och destrueras därefter. Hovrätten hävde den 19 december 2002 beslaget avseende skorna som vid den tidpunkten hade förstörts och således inte kunde återlämnas till ägaren.

text: Justitiekanslern fann i beslut den 12 september 2003 att det var fel att förstöra skorna och att skadeståndsskyldighet därför förelåg för staten. Ägaren till skorna fick 1 000 kr i ersättning för dessa.

text: Med anledning av vad som framkom i skadeståndsärendet beslutade Justitiekanslern att granska myndigheternas hantering av beslagtaget material som kan tänkas innehålla narkotika.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttranden från Riksåklagaren (RÅ), SKL och Rikspolisstyrelsen (RPS). RÅ har till sitt yttrande bifogat yttranden från åklagarmyndigheterna och RPS har bifogat yttranden från polismyndigheterna. Av yttrandena och utredningen i övrigt framgår bl.a. följande.

text: RÅ och RPS har i samråd med SKL träffat en överenskommelse vad beträffar de aktuella frågorna. Överenskommelsens innehåll framgår av en skrivelse av RÅ den 25 februari 1991 "Angående förvaring och förstörande av beslagtagen narkotika m.m.". I skrivelsen står bl.a. följande.

text: "Riksåklagaren och rikspolisstyrelsen har i samråd med statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) kommit överens om följande. Vid beslag av misstänkt narkotika bör hela det beslagtagna partiet tillställas SKL i samband med begäran om analys. Om inget annat sägs vid överlämnandet får narkotikan tills vidare förvaras hos SKL även efter analysen. Material som vid analysen visat sig inte vara narkotika återställs till insändaren. Skall narkotikan enligt dom eller särskilt beslut därom förstöras får detta ske genom SKL:s försorg. - - -

text: För att underlätta förfarandet bör en begäran till SKL om analys av misstänkt narkotika åtföljas av ett beslut från behörig undersökningsledare där det anges om partiet - under förutsättning att det innehåller narkotika - får förstöras."

text: Det finns en särskild blankett som används när material sänds för analys till SKL. På blanketten finns en ruta med alternativ för hur materialet skall hanteras. Alternativen är följande.

text: - Samtliga material skall kvarligga vid SKL i 6 månader och därefter destrueras

text: - Samtliga material önskas åter

text: - Samtliga material avhämtas

text: - Om det inte påvisas narkotika, dopningsmedel eller hälsofarlig vara i något delmaterial önskas samtliga material åter. I övriga fall ska samtliga material kvarligga vid SKL i 6 månader och därefter destrueras.

text: Det är vanligt att någon annan än undersökningsledaren fyller i blanketten för analysuppdraget och kryssar för något av nämnda alternativ. Av flera yttranden från åklagarmyndigheterna framgår att det är ovanligt att åklagaren såsom förundersökningsledare är involverad när blanketten fylls i.

text: När SKL har analyserat materialet hanteras det i princip på det sätt som framgår av analysuppdraget. Om beslaget innehåller flera olika material som har sänts till SKL hanteras allt på samma sätt efter analysen även om endast något innehåller narkotika. Det innebär att material som inte innehåller narkotika kan förstöras därför att något annat material i samma beslagsprotokoll innehåller narkotika.

text: RÅ har anfört att det är uppenbart att de dagliga rutinerna i flera hänseenden avviker från överenskommelsen 1991. RÅ menar också att det framstår som klart att rutinerna i vissa delar står i konflikt med regelverket på området. Rutinerna kommer, enligt RÅ och RPS, att ses över inom ramen för ett narkotikaanalysprojekt som RPS och SKL genomför i samråd med RÅ. Med anledning av det aktuella ärendet hos Justitiekanslern kommer RÅ också att informera åklagarorganisationen om bristerna i de rutiner som för närvarande tillämpas.

text: Gällande regler

text: I

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns det allmänna regler om beslag. Av

text: 27 kap. 10 §

text: RB följer att beslagtagen egendom skall vårdas väl. För att beslagtagen egendom skall få förstöras krävs stöd i lag. Normalt krävs ett beslut om förverkande för att egendomen skall få förstöras. I

text: narkotikastrafflagen (1968:64)

text: finns det särskilda regler om förverkande av bl.a. narkotika. Enligt

text: 7 § narkotikastrafflagen

text: i kombination med

text: 2 § lagen (1958:205)

text: om förverkande av alkoholhaltiga drycker (förverkandelagen) får beslagtagen narkotika i vissa fall förstöras utan ett föregående beslut om förverkande. Även injektionssprutor eller kanyler, som används för insprutning i kroppen, eller andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika får i vissa fall förstöras enligt bestämmelserna i förverkandelagen (se

text: 7 §

text: jämförd med

text: 6 § tredje stycket narkotikastrafflagen

text: ). Beslut om förstörande av här aktuell egendom skall normalt meddelas av undersökningsledaren eller åklagaren. Endast i fall som avses i

text: 23 kap. 22 § första stycket första punkten rättegångsbalken

text: får ett sådant beslut meddelas av polismyndigheten (se 2 § förverkandelagen).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att de rutiner som tillämpas beträffande hanteringen av beslagtaget material som kan tänkas innehålla narkotika och som sänds för analys till SKL medför risk för att egendom som inte omfattas av de särskilda bestämmelserna i

text: narkotikastrafflagen

text: , exempelvis skor, förstörs utan något föregående beslut om förverkande. Ett sådant förfarande står i strid med gällande rätt och är självfallet inte acceptabelt. Utredningen visar vidare att det förekommer att narkotika och annat material förstörs utan att undersökningsledaren eller åklagaren har fattat något beslut om detta. Det är nämligen inte alltid undersökningsledaren eller åklagaren som fyller i den blankett som skickas till SKL.

text: Den blankett som används när material översänds till SKL för analys är enligt min mening olämpligt utformad. Det görs ingen skillnad mellan material som omfattas av de särskilda bestämmelserna om förverkande i förverkandelagen och material som inte gör det (jfr Riksdagens ombudsmäns [JO] beslut den 17 november 1998 i ärende 3366-1998). Enligt alternativ ett på den här aktuella blanketten skall allt material destrueras efter sex månader oavsett vad resultatet av analysen är. Av alternativ fyra följer att samtliga material skall förstöras om något innehåller narkotika. Inget av dessa alternativ är i överensstämmelse med regleringen på området. Blanketten borde lämpligen utformas så att det framgår att endast material som omfattas av de särskilda bestämmelserna angående förverkande får förstöras. Vidare skall ett beslut om förstörande i princip alltid fattas av undersökningsledaren eller åklagaren.

text: Utredningen visar alltså att det finns tydliga brister i rutinerna vad gäller hanteringen av beslagtaget material av här aktuellt slag. Rutinerna strider delvis mot lagen. RÅ, RPS och SKL har anfört att rutinerna kommer att ses över. Jag utgår från att så sker och avslutar härmed ärendet utan ytterligare åtgärder.


title: Klagomål mot en åklagare med anledning av att denne beslagtagit och kopierat ett videoband tillhörande ett TV-bolag

text: Justitiekanslern vidtar inte någon ytterligare åtgärd med anledning av TV4 Göteborg AB:s anmälan.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I ett ärende rörande misstanke om grov egenmäktighet med barn beslutade en åklagare i Göteborg den 7 september 2000 att ta i beslag ett videoband. Bandet innehöll en inspelning av ett telefonsamtal mellan en reporter vid TV4 Göteborg AB (TV4) och ett syskon till de barn som förundersökningen gällde och som då vistades i Somalia. Beslutet togs i samband med att åklagaren avlyssnade bandet inom ramen för en intervju för TV4. Åklagaren hävde beslaget några timmar senare efter att ha tagit en kopia av bandet, varefter han lät skriva ut samtalet till förundersökningsprotokollet. Under kvällen sände TV4 delar av telefonsamtalet inom ramen för ett nyhetsinslag. Syskonets namn var då fingerat.

text: Sedan TV4 begärt rättens prövning av beslaget och yrkat att beslaget skulle hävas också såvitt avser bandkopian beslutade Göteborgs tingsrätt att avvisa yrkandet. I beslut den 10 oktober 2000 avslog Hovrätten för Västra Sverige ett överklagande från TV4.

text: Sedan åklagaren hos Göteborgs tingsrätt yrkat att domstolen skulle förordna om beslag av bandkopian och utskriften beslutade tingsrätten den 28 september 2000 att lämna yrkandet utan bifall.

text: På TV4:s begäran har överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Göteborg prövat beslaget av videobandet. I beslut i överprövningsärende den 2 oktober 2000 fann överåklagaren att det inte förelegat något hinder mot beslaget.

text: Anmälan m.m.

text: TV4 har i en skrivelse hit den 11 september 2000 framfört klagomål mot åklagarens agerande den 7 september 2000 genom att beslagta och kopiera videobandet. Enligt TV4 har hinder förelegat mot beslaget, eftersom bandet utgjort grundlagsskyddat redaktionellt källmaterial. TV4 har vidare i skrivelsen begärt att Justitiekanslern upphäver beslaget även såvitt avser kopian av bandet.

text: TV4 har närmare anfört bl.a. följande. TV4 har i flera inslag uppmärksammat ett fall där en mor polisanmält att hennes tre barn rövats bort till Somalia av fadern. TV4 har valt att skydda de inblandades identitet av hänsyn till barnen och till att fadern är misstänkt för brott. Fadern anhölls misstänkt för grov egenmäktighet med barn. Efter att ett vittne intygat att barnen frivilligt följt med till Somalia släpptes fadern. Beslutet togs av den åklagare som leder förundersökningen. TV4 fick den 5 september 2000 telefonkontakt med det äldsta av de tre barnen som berättade att hon förts till Somalia mot sin vilja. För att ge åklagaren underlag till sin kommentar erbjöds han lyssna på den opublicerade intervjun. TV4 har som policy att aldrig lämna ut opublicerat material. Därför var det inte tal om att åklagaren skulle få behålla videobandet som enbart innehöll ljud. Intervjun spelades upp på åklagarkammaren. Efter att ha lyssnat på intervjun tog åklagaren videobandet ur bandspelaren, trots reporterns protester, och förklarade att bandet var beslagtaget. Några timmar senare hävdes beslaget efter att det kopierats av åklagarkammaren. Även om den beslagtagna handlingen, videobandet, är återlämnad finns således innehållet, med opublicerat redaktionellt källmaterial kvar på myndigheten. Beslaget är därmed inte hävt. Videobandet innehåller ett redaktionellt källmaterial med uppgifter som inte är avsedda för publicering. Det rör sig om en intervju med en källa vars identitet redaktionen vill skydda. Åklagarens agerande kan leda till att uppgiften om källans identitet sprids och att ej publicerade uppgifter från källan får spridning.

text: Till skrivelsen har fogats åklagarens beslut att ta videogrammet i beslag samt ett videoband med TV4:s nyhetssändning den 7 september 2000 kl. 18.10.

text: Riksåklagaren har, efter hörande av Åklagarmyndigheten i Göteborg, yttrat sig över klagomålet och därvid anfört i huvudsak följande.

text: "Enligt min bedömning aktualiserar ärendet huvudsakligen två rättsliga frågor. Den första gäller frågan om det var rätt att ta videobandet i beslag, den andra gäller frågan om det var rätt att kopiera bandet på sätt som skett. I det följande behandlar jag frågorna i denna ordning.

text: Förutsättningarna för beslag

text: Föremål som skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott får som huvudregel tas i beslag (

text: 27 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: ). Enligt min mening är det uppenbart att de uppgifter som videobandet innehöll och som lämnats under telefonsamtalet var betydelsefulla i den då pågående utredningen. TV4 förefaller inte ha någon annan uppfattning; tvärtom var det just utsagans värde för den misstanke som utreddes som TV4 vid intervjun med åklagaren ville ha en kommentar över.

text: TV4 har anfört att det förelegat hinder mot beslag och hänvisat till att videobandet utgjort grundlagsskyddat redaktionellt källmaterial.

text: Svensk process bygger på principerna om fri bevisföring och fri bevisvärdering (

text: 35 kap. 1 § rättegångsbalken

text: ). Hänsyn till allmänt eller enskilt intresse har dock påkallat vissa inskränkningar i möjligheterna att helt eller delvis utnyttja viss upplysningskälla. Så har tystnadsplikt i viss utsträckning givits företräde framför vittnesplikten enligt

text: rättegångsbalken

text: . Bland annat begränsas vittnespliktens omfattning i

text: 36 kap. 5 § rättegångsbalken

text: genom en erinran om den tystnadsplikt som gäller enligt

text: 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: . I konsekvens med detta begränsas skyldigheten att förete skriftlig handling för syn genom en motsvarande erinran om tystnadspliktens företräde (

text: 38 kap. 2 §

text: och

text: 39 kap. 5 §

text: rättegångsbalken

text: Också möjligheterna till beslag är på motsvarande sätt begränsade. Enligt

text: 27 kap. 2 § rättegångsbalken

text: får skriftlig handling inte beslagtas om dess innehåll kan vara sådant att befattningshavare eller annan som avses i

text: 36 kap. 5 § rättegångsbalken

text: inte får höras som vittne därom och handlingen innehas av honom eller av den till förmån för vilken tystnadsplikten gäller.

text: 27 kap. 2 § rättegångsbalken

text: gäller enligt sin ordalydelse endast skriftlig handling. En första fråga är därför i vad mån paragrafen över huvud taget är tillämplig på det aktuella videogrammet. Högsta domstolen har haft att pröva en motsvarande fråga i rättsfallet

text: NJA 1981 s 791

text: angående tillämpningen av

text: 39 kap. 5 § rättegångsbalken

text: . Domstolen uttalade därvid:

text: 'I bestämmelserna i

text: 39 kap 5 §

text: RB om skyldighet att tillhandahålla föremål för syn finns inte något stadgande som gör uttryckligt undantag för utlämnande av filmupptagning i den situation som angivits. Av intresse i detta sammanhang är emellertid en bestämmelse i lagrummet som rör skriftligt material. Bestämmelsen, som har formen av en hänvisning till

text: 38 kap 2 §

text: RB, innebär i princip att den som har tystnadsplikt som vittne ej får förete skriftlig handling, om dess innehåll kan antas vara sådant att han ej må höras som vittne därom. Detta gäller bl a personer som har tystnadsplikt enligt 9 § radioansvarighetslagen. Det kan anmärkas att i fall, då en skriftlig handling innehas av juridisk person, stadgandet torde böra tolkas så att den juridiska personen ej får utlämna handlingen, om tystnadsplikt som nu sagts åvilar dessa anställda.

text: Den nämnda bestämmelsen i 39 kap 5 § är alltså begränsad till skriftlig handling. Att denna begränsning gjorts är dock ej beroende av sakliga överväganden; enligt förarbetena var anledningen endast att fall, då skäl mot utlämnande på grund av föreliggande tystnadsplikt kunde bli aktuella beträffande andra föremål än skriftlig handling, ansågs vara så sällsynta att särskilda bestämmelser inte erfordrades (NJA II 1943 s 506 f). När det emellertid bl a på grund av televisionens utveckling har visat sig att frågan kan ha praktisk betydelse även beträffande filmupptagning, talar övervägande skäl för att genom analogisk lagtolkning låta bestämmelsen omfatta även sådant material.'

text: Från sakliga utgångspunkter saknas det enligt min mening anledning att i detta hänseende tolka balkens 27 kap. 2 § på annat sätt än Högsta domstolen gjort beträffande 39 kap. 5 §. En sådan tolkning innebär att utrymmet för straffprocessuellt tvång minskar och kommer därför inte i konflikt med grundläggande regler om lagtolkning inom straffrätten.

text: Hinder mot beslag av videofilmen har således enligt min bedömning förelegat i samma utsträckning som innehållet omfattas av tystnadsplikt enligt

text: 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: . Det sistnämnda stadgandet gäller tystnadsplikt till skydd för identiteten av bland annat den som framträtt i ett radio- eller TV-program eller en teknisk upptagning för sådant offentliggörande. Det är således identiteten av uppgiftslämnaren som inte får röjas (se

text: prop. 1990/91:64 s. 139

text: f. jämfört med s. 115) och den skyldigheten åvilar dem som tagit befattning med tillkomsten eller spridningen av framställningen. Någon sådan tystnadsplikt gäller dock inte om den som skall skyddas har samtyckt till att hans identitet röjs (paragrafens andra stycke).

text: Reportern från TV4 har för åklagaren gjort klart vem som lämnat honom uppgifter vid det bandade telefonsamtalet. Det kan också konstateras, att envar som haft närmare kunskap om den förundersökning som åklagaren ledde kunnat identifiera flickan genom det programinslag som sändes i TV4 (se ovan anfört motivuttalande). Det får därför förutsättas, att reportern haft flickans samtycke att röja hennes identitet. I förhållande till de rättsvårdande myndigheterna skulle uppgifterna inte ha haft någon relevans om inte uppgiftslämnaren varit känd. Vid tillämpningen av

text: 27 kap. 2 § rättegångsbalken

text: har åklagaren således inte haft anledning anta att tystnadsplikt gällt för uppgiften om flickans identitet.

text: TV4 har i sin skrivelse till Justitiekanslern uppgivit att bolaget velat skydda flickans identitet. Jag utgår ifrån att därmed inte menas mer än att bolaget av integritetsskäl avstått från presentera hennes riktiga namn, på samma sätt som familjemedlemmarnas samtliga namn har skyddats. En längre gående tolkning skulle innebära att TV4 anser sig ha brutit mot den grundlagsskyddade tystnadsplikten.

text: En ytterligare omständighet för att ta bandet i beslag är att skälen för åtgärden uppvägt det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebar för motstående intressen (

text: 27 kap. 1 § tredje stycket rättegångsbalken

text: ). Med hänsyn till att beslag hör till de mindre ingripande tvångsmedlen torde det vara ovanligt att denna s.k. proportionalitetsregel hindrar ett beslag (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , s. 27:10).

text: Högsta domstolen har i två rättsfall -

text: NJA 1981 s 791

text: och 1992 s 307 - angående tillämpningen av

text: 39 kap. 5 § rättegångsbalken

text: prövat i vilken utsträckning bandmaterial från TV-företag kan anses åtnjuta skydd utöver den som följer av tystnadsplikten. Av avgörandena framgår att det i sådant sammanhang saknas lagstöd för ett mer vidsträckt hänsynstagande till skyddet för yttrande- och informationsfrihetsintressena än som framgår av

text: rättegångsbalkens

text: regler. Inte heller utgör upphovsrättsliga aspekter grund för avsteg. Av det senare avgörandet framgår vidare att det också saknar betydelse huruvida materialet utsänts eller ej.

text: Bandet har haft betydelse i en utredning angående misstanke om allvarlig brottslighet, riktad mot barn. Proportionalitetsregeln ger visserligen utrymme för att beakta yttrandefrihetsintressena utöver vad som följer av stadgandet om beslagsförbud i

text: 27 kap. 2 § rättegångsbalken

text: . Vid införandet av regeln diskuterades utförligt anonymitetsskyddsfrågorna (

text: prop. 1988/89:124 s. 33

text: ff.); någon avsikt att skydda något annat intresse än just anonymiteten kan dock inte utläsas. För egen del kan jag inte göra någon annan bedömning än att skälen för beslag är sådana att de väl uppväger effekterna för motstående intressen.

text: Enligt min mening har således varken beslagsförbudsregeln i 27 kap. 2 § eller proportionalitetsregeln i

text: hindrat att videobandet tagits i beslag. Också i övrigt bedömer jag beslaget lagligen grundat och sakligt motiverat.

text: Kopiering av bandet

text: Frågan om tillåtligheten att kopiera beslagtagna handlingar har tidigare prövats av såväl Justitiekanslern som Justitieombudsmannen (se hänvisningar i Fitger, a.a. s. 27:22). Det har därvid kunnat konstateras att det saknas särskilda regler på området. Tvångsmedelskommittén lade år 1984 fram ett förslag som dock inte ledde till någon lagstiftning i ämnet (se

text: prop. 1988/89:124 s. 32

text: I Justitiekanslerns ärende med beslut den 19 april 1978 (dnr

text: ) har Riksåklagaren i sitt yttrande utvecklat sina synpunkter i frågan om kopiering av beslagtagna handlingar. Jag ansluter mig till vad som då anfördes från Riksåklagarens sida.

text: Enligt min mening saknas det skäl att bedöma kopiering av ett beslagtaget videoband på annat sätt än kopiering av beslagtagna handlingar. På ett sätt som väl åskådliggjorts i det aktuella ärendet innebär även ett hävt beslag av ett videoband att den som drabbats av beslaget normalt inte kan få rättens prövning av det (jfr

text: NJA 1977 s 573

text: Omständigheterna vid beslaget av videobandet var enligt min mening sådana att det fanns skäl att förmoda att TV4 kunde komma att begära rättens prövning av beslaget. I den typen av situation bör en åklagare normalt avstå från att kopiera materialet och häva beslaget. Det framgår dock att åtgärden i det aktuella fallet motiverats av en stark önskan från åklagarens sida att på inget sätt fördröja bolagets möjligheter att använda materialet i sin programverksamhet. Häremot skulle kunna invändas att samma effekt kunde ha uppnåtts genom att åklagaren överlämnat en kopia till bolaget; på så sätt hade beslaget bestått och kunnat prövas av domstol. Mot detta bör i sin tur ställas att beslag omedelbart skall hävas, så snart det inte längre finns skäl för beslaget.

text: Sammanfattningsvis är det min uppfattning att beslaget av videobandet var lagligen grundat och sakligt motiverat och att det var tillåtet att kopiera bandet på det sätt som åklagaren gjorde."

text: Till Riksåklagarens yttrande har fogats Åklagarmyndighetens i Göteborg yttrande till Riksåklagaren den 5 oktober 2000 och beslut i överprövningsärende den 2 oktober 2000 (dnr AD II B 400-6-27-00), åklagarens skrivelse till överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Göteborg samt Riksåklagarens yttrande till Justitiekanslern den 28 februari 1978 (dnr

text: AD 890-77

text: TV4 har kommit in med synpunkter på Riksåklagarens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern skall enligt lagen (

text: ) om justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Tillsynen över den offentliga verksamheten är inriktad främst på att denna fullgörs på ett formellt riktigt sätt utifrån de krav som kan ställas upp i olika författningar. Justitiekanslern har ingen laglig möjlighet att upphäva en myndighets beslut eller i övrigt bestämma hur en myndighet skall förfara i ett ärende.

text: När det gäller förutsättningarna för att i ett fall som det nu aktuella besluta om beslag beträffande journalistiskt källmaterial kan jag i allt väsentligt ansluta mig till den redogörelse som lämnats av Riksåklagaren. Från mera principiella utgångspunkter vill jag emellertid tillägga att inte enbart den tystnadsplikt som föreskrivs i

text: 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: och i

text: 3 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: är av betydelse för tillämpningen av beslagsreglerna. Också efterforskningsförbudet i de båda grundlagarna (

text: 2 kap. 4 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: respektive

text: 3 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen

text: ) kan begränsa möjligheterna att ta journalistiskt källmaterial i beslag. Efterforskningsförbudet innebär bl.a. att den som framträder i t.ex. ett radio- eller TV-program eller lämnat uppgifter för offentliggörande i programmet inte får efterforskas av en myndighet eller annat allmänt organ. Detta gäller naturligtvis endast då identiteten på den medverkande eller uppgiftslämnaren inte avslöjas i programmet. Om identiteten inte röjts torde efterforskning vara förbjuden inte bara i de fall det klart framgår att personen i fråga vill vara anonym utan också då han eller hon möjligen samtyckt till att identiteten röjs men så inte skett vid offentliggörandet. Efterforskningsförbudet kan alltså ha ett vidare tillämpningsområde än tystnadsplikten (jfr Hans-Gunnar Axberger, Tryckfrihetens gränser s. 345). I det fall som nu är aktuellt sändes det program inför vilket uppgifterna lämnats utan att uppgiftslämnarens namn avslöjades. Enligt min mening hade då någon efterforskning inte kunnat ske även om man på goda grunder kunde anta att hon inte önskade vara anonym. En konsekvens hade då varit att videobandet med intervjun knappast hade kunnat tas i beslag för en kontroll av huruvida uppgifterna lämnats av någon av de personer som förundersökningen gällde.

text: Nu togs dock videobandet i beslag redan innan programmet sändes och sedan journalisten från TV4 låtit åklagaren avlyssna bandet och klargjort vem som stod för uppgiftslämnandet. Någon efterforskning förelåg därmed inte och inte heller tycks journalisten ha varit bunden av någon tystnadsplikt enligt

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: som hindrade ett beslag. Sammanfattningsvis finner jag alltså i likhet med Riksåklagaren att beslaget varit lagligen grundat.

text: Vad så angår frågan om kopieringen av bandet finner jag inte skäl att frångå den principiella inställning som kom till uttryck i Justitiekanslerns ärende med dnr

text: , nämligen att beslagtaget material inte bör kopieras innan beslagsfrågan prövats av rätten. Problemet med kopiering är dock mångfasetterat och omständigheterna kan vara sådana att det främst av praktiska skäl ändå finns anledning att ersätta ett beslag med en kopia av materialet. I förevarande fall har åklagarens åtgärder dikterats av hänsynen till bolagets intresse av att kunna använda intervjun i programverksamheten. Som Riksåklagaren påpekat hade syftet lika väl kunnat nås genom att beslaget fick bestå och bolaget fick en kopia av bandet. Jag anser mig dock inte kunna rikta någon kritik mot åklagaren för att han i stället valde att behålla kopian av bandet och häva beslaget.

text: Som framhållits av Riksåklagaren lade Tvångsmedelskommittén år 1984 fram ett förslag till lagreglering beträffande kopiering av beslagtaget material, ett förslag som dock inte lett till lagstiftning. Det förslaget avsåg emellertid främst frågan om överskottsinformation. Enligt min mening är det inte tillfredsställande att det för närvarande helt saknas regler på området särskilt som det synes som om kopiering av beslagtaget material inte är en helt ovanlig företeelse. Som jag tidigare berört kan omständigheterna många gånger vara sådana att kopiering av praktiska skäl bör kunna ske. Samtidigt gör sig rättssäkerhetsaspekterna starkt gällande. I sammanhanget vill jag också påpeka att frågan rör inte bara möjligheterna att kopiera beslagtaget material utan också huruvida kopiering kan utnyttjas som ett alternativ till beslag i vissa situationer. Ett exempel härpå är när ett beslut om beslag på viss information som finns i en dator skall verkställas. Datorstödet har numera stor betydelse för olika verksamheter på både den offentliga och den privata sektorn. När ett beslagsbeslut verkställs på det sättet att hela eller centrala delar av datorutrustningen omhändertas innebär det att datorstödet för en verksamhet inte kan fungera under kanske lång tid. En sådan åtgärd får därmed anses vara av särskilt ingripande natur och kan ibland stå i strid med proportionalitetsprincipen. Jag har i ett tidigare ärende här (dnr

text: ) varit inne på denna fråga och därvid uttalat att särskild försiktighet är påkallad vid beslag av datorutrustning och att det alltid bör övervägas om syftet med beslaget kan tillgodoses på annat sätt än genom att utrustningen tas om hand och avlägsnas från platsen. Jag påpekade i det ärendet att ett exempel på en mindre ingripande åtgärd är att innehållet på datorns hårddisk kopieras i sin helhet på en annan hårddisk.

text: Beslag av datorutrustning eller delar torde inte vara ovanliga nuförtiden. Både för den mot vilka sådana beslag riktas och för polis och åklagare torde stora praktiska fördelar vara förknippade med att beslaget kan effektueras genom innehållet på datorn kopieras i stället för att hela utrustningen måste tas om hand och bortforslas. En kopiering torde dock inte kunna genomföras utan samtycke från den som har rätten till datorn och ett samtycke torde också i allmänhet kunna påräknas när alternativet är att hela utrustningen fraktas bort. Det måste emellertid då beaktas det föreligger en tvångssituation och att ett samtycke knappast kan anses ha lämnats helt frivilligt. När innehållet på en hårddisk kopieras för att viss information skall bli åtkomlig uppkommer också särskilda problem beträffande annan information som lagrats i datorn och som också kopierats, dvs. överskottsinformationen.

text: Mot den angivna bakgrunden anser jag att frågan om en lagreglering av möjligheterna till kopiering av beslagtaget material kan behöva övervägas på nytt. Jag överlämnar därför ett exemplar av detta beslut till Justitiedepartementet.

text: Utöver det nu sagda och då jag inte har laglig möjlighet att bestämma över det kopierade videobandet föranleder klagomålet inte någon åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.


title: Granskning av Tullverkets skaderegleringsverksamhet

text: Beslutets huvudsakliga innehåll

text: Vid den genomförda granskningen, som dock till sin omfattning varit relativt begränsad, framstår skaderegleringsverksamheten vid Tullverket som i huvudsak mycket väl fungerande. Handläggningen tycks vara välorganiserad, rättssäker och i allt väsentligt effektiv. Justitiekanslern noterar att begärd intern utredning inkommer till handläggare föredömligt snabbt. Handlingarna i akterna är ordnade och handläggningen är därmed lätt att följa. I några fall har det dock observerats brister i myndighetens diarieföring.

text: Justitiekanslern noterar att det allmänna intrycket är att myndigheten förefaller vara mån om att uppfylla sin serviceskyldighet mot sökande. De beslut som fattas är väl motiverade, lätta att förstå och ger intryck att vara väl avvägda. De som visar skäl för sitt anspråk beviljas ersättning.

text: Justitiekanslern konstaterar att handläggningstiderna för skadeståndsanspråk framstår som rimliga. Av de femton senast avslutade skaderegleringsärendena har handläggningen överlag skett skyndsamt. Det konstateras dock att handläggningstiden i flertalet av de äldre ärendena – mot bakgrund av vad ärendet avsåg – har varit onödigt lång. I beslutet görs vissa uttalanden om vikten av att Tullverket verkar för att undvika inaktivitet i enskilda fall och att myndigheten så snart som möjligt tar ställning till om den är behörig att reglera ett visst anspråk.

text: Justitiekanslern riktar i beslutet kritik mot att handläggningen i ett ärende har dragit ut alltför långt på tiden.

text: Bakgrund

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden.

text: I slutet av våren 2019 beslutade Justitiekanslern att granska Tullverkets skaderegleringsverksamhet. Granskningen skedde med anledning av vad som hade framkommit vid Justitiekanslerns genomgång av Tullverkets ärendeförteckning. Där noterades att det var svårt att – utifrån lämnad information – skapa sig en uppfattning kring hur handläggningen av skadeståndsärenden fortlöpte. I de fall ärendena inte var klara för avgörande kunde konstateras att det i flera fall hade gått lång tid sedan den senaste åtgärden vidtogs.

text: Tullverket underrättades om granskningen genom ett brev den 2 maj 2019 och ombads att svara på vissa frågor om verksamheten. Vidare beställde Justitiekanslern ett antal akter (se vidare avsnitt 5). Ett yttrande och de beställda akterna inkom från Tullverket till Justitiekanslern den 4 september 2019.

text: Justitiekanslern gick därefter igenom Tullverkets akter i 27 skaderegleringsärenden.

text: Tullverket har under hand fått ta del av ett utkast till detta beslut och beretts tillfälle att komma in med synpunkter på de iakttagelser som har redovisats i beslutet.

text: Granskningens omfattning

text: Granskningen omfattade i huvudsak följande frågor.

text: Justitiekanslern har tagit del av Tullverkets yttrande. Därutöver har Justitiekanslern tagit del av Arbetsordning för Tullverket (STY 2012-603), Rutin för handläggning av klagomåls- och skadeståndsärenden i Tullverket (STY 2016-611), Handledning för skadeståndshantering i Tullverket (VER 2016-709) och Klagomål och skadestånd årsrapport 2018 (STY 2019-13).

text: Justitiekanslern har vidare granskat ett antal akter i skaderegleringsärenden. En redogörelse för innehållet i yttrandet och det närmare urvalet av akter ges nedan (se avsnitt 4 och 5).

text: Yttrandet från Tullverket m.m.

text: Genom Tullverkets yttrande besvarades ett flertal frågor som Justitiekanslern ställt. Frågorna tog utgångspunkt i de teman som framgått ovan (under Syfte och inriktning, avsnitt 3.1). De frågor som gällde omfattningen av skaderegleringsärendena hade jämförelseåret 2017.

text: Av Tullverkets yttrande och arbetsordning framgår i huvudsak följande angående myndighetens organisation och skaderegleringsverksamhet.

text: Rättsavdelningen ansvarar bl.a. för juridiskt stöd till hela Tullverket, överklaganden till förvaltningsdomstol samt för diarium och arkiv. Rättsavdelningen leds av en avdelningschef som även är Tullverkets rättschef tillika chefsjurist.

text: Rättsavdelningen är indelad i tre enheter: juridiska enheten, processföringsenheten samt enheten för diarium och arkiv. Tullverkets skadereglering hanteras av processföringsenheten. Enheten leds av en nationell chef. Processföringsenheten får anlita särskilt utsedda utredare inom kärnverksamheten för utredning av ärenden om skadestånd. Sådana utredare utses i samråd mellan chefen för processföringsenheten och berörd avdelningschef.

text: Den initiala bedömningen av ett ärende görs av en jurist på processföringsenheten. Om det rör en begäran som ska hanteras av Justitiekanslern registreras ärendet hos Tullverket för utredning innan ärendet överlämnas till Justitiekanslern med ett yttrande. I tveksamma fall förs en dialog med en handläggare hos Justitiekanslern innan ärendet överlämnas. Om begäran rör en skada som skett under en förundersökning och är av enkel beskaffenhet (t.ex. en uppbruten dörr under husrannsakan) överlämnas ärendet direkt till förundersökningsledaren och avslutas hos processföringsenheten.

text: Ärendet fördelas antingen på en handläggare i Tullverkets operativa verksamhet som vid behov diskuterar ärendet med en jurist på processföringsenheten, eller direkt till en jurist vid processföringsenheten som utreder ärendet. Det är bl.a. stabsjurister inom brottsbekämpningen som utreder dessa ärenden. Utredning sker bl.a. genom att berörd verksamhet tillfrågas om händelseförloppet och att kompletterande frågor ställs till klaganden vid behov.

text: När handläggaren skrivit ett utkast till beslut fördelas ärendet på en beslutsfattare som alltid är en jurist på processföringsenheten. I vissa fall diskuteras utkastet och vid svårare frågor kan ärendet även diskuteras med chefen för processföringsenheten. När beslutet har expedierats och eventuell ersättning betalats ut avslutas ärendet i diariet.

text: Varje beslut som inte innebär ett helt bifall till begäran innehåller information om att det inte går att överklaga beslutet, men att det går att ansöka om stämning mot staten i allmän domstol. Om ärendet avslagits på grund av att nödvändiga uppgifter efter begäran inte inkommit från sökanden upplyser Tullverket också om att det går att ansöka på nytt och då inkomma med de begärda uppgifterna. I övrigt skrivs ingen text om möjlighet till omprövning. Det är mycket ovanligt att en enskild vänder sig till allmän domstol och begär skadestånd av Tullverket.

text: Skadeståndsfrågor diskuteras vidare regelbundet på processföringsenhetens veckovisa enhetsmöten och på möten med samtliga handläggare och beslutsfattare ca en gång per månad. Tullverket för även en förteckning över ärenden som innebär att det är lätt att hitta tidigare ärenden som rört samma fråga. Syftet är att säkerställa att bedömningen är enhetlig. Varje år skriver Tullverket en årsrapport avseende klagomål och skadestånd.

text: 4.2 Statistik och handläggningstider

text: För att få en bild av antalet inkomna och avgjorda skaderegleringsärenden hos Tullverket ställdes ett antal frågor med utgångspunkt i antalet ärenden inkomna under 2017 och hanterade därefter.

text: Av Tullverkets yttrande framgår i huvudsak följande. Det sammanlagda antalet anspråk som kom in under 2017 var 81 stycken. Samtliga är avgjorda av Tullverket, överlämnade till Justitiekanslern eller avslutade på annat sätt.

text: Av dessa ärenden har fyra avskrivits, två överlämnats till Justitiekanslern, 50 avslagits helt, 23 helt eller delvis bifallits, ett överlämnats till den operativa verksamheten för ersättning inom ramen för förundersökning och ett överlämnats till Polisen.

text: Tullverkets mål är att ärendena ska vara avgjorda inom fyra månader. Detta är endast en riktlinje och svårare ärenden tar ofta längre tid. Tullverket har inte något system för att räkna bort den tid som handläggaren väntar på komplettering från sökanden. Den egentliga handläggningstiden är därför ofta kortare än det som framgår av statistiken.

text: Av ärendena som inkom under 2017 handlades 61 stycken (75 %) inom fyra månader och 20 stycken (25 %) tog längre tid. Den genomsnittliga handläggningstiden var 120 dagar och mediantiden var 85 dagar. Fyra ärenden tog mer än ett år (4,9 %).

text: Chefen för processföringsenheten fick annat uppdrag i maj 2018. Sedan dess har en av enhetens handläggare varit tillförordnad chef. Under samma tid har en av enhetens mer erfarna handläggare varit föräldraledig. Handläggningstiderna har därför förlängts. En ny chef för enheten har nyligen tillträtt och förhoppningsvis kommer enheten tillrätta med handläggningstiderna under hösten.

text: De akter som granskats

text: Justitiekanslern begärde att få följande akter översända för granskning.

text: När Tullverket skulle ta fram materialet avseende punkten två visade det sig att i vart fall 10 av de 15 senast avslutade skaderegleringsärendena hade överlämnats till Justitiekanslern för handläggning. Mot denna bakgrund beslutade Justitiekanslern i samråd med Tullverket att punkten två skulle justeras till att avse ”De 15 senast avslutade skaderegleringsärendena som inte överlämnats till JK med diarienummer VER.” I övrigt gällde beställningen som innan.

text: Vid granskningen fanns sammanlagt 27 (12+15) ärenden tillgängliga.

text: Justitiekanslerns iakttagelser och synpunkter

text: Justitiekanslerns övergripande intryck är att skaderegleringsverksamheten vid Tullverket framstår som i huvudsak mycket väl fungerande. Under granskningen gjorde Justitiekanslern följande generella iakttagelser.

text: Skaderegleringshandläggningen vid Tullverket framstår som välorganiserad, rättssäker och i huvudsak effektiv. Handlingarna i akterna är ordnade och handläggningen är därmed lätt att följa.

text: Justitiekanslerns övergripande intryck är att diarieföringen fungerar bra. I några fall har det dock observerats vissa brister bestående i dröjsmål med att diarieföra handlingar (se t.ex. VER 2017-231, VER 2018-610, VER 2018-574 och VER 2018-575). I ett fåtal fall har det också noterats att det tagit viss tid mellan det att ett avslagsbeslut meddelats i ärendet till dess att ärendet avslutats i diariet (se t.ex. VER 2017-795 och VER 2018-884). Att misstag i enstaka fall sker i en myndighets diarieföring är svårt att undvika. Justitiekanslern erinrar dock om att det är av central betydelse att diarieföring sker löpande och att ärendena inte står öppna längre än nödvändigt. Detta är naturligtvis av betydelse för myndighetens egen del, men ett rättvisande diarium är också viktigt att ha för upprätthållandet av den öppenhet och tillgänglighet som ska känneteckna den statliga förvaltningen.

text: Justitiekanslern ser positivt på att Tullverket har tagit fram en rutin för handläggning av klagomåls- och skadeståndsärenden hos myndigheten samt en handledning för skadeståndshantering. Att skadeståndsfrågor diskuteras regebundet bidrar också till en enhetlig handläggning. Den årliga sammanställningen av hanterade ärenden ger också möjligheter att se och förebygga systematiska fel och brister i verksamheten.

text: Det allmänna intrycket vid granskningen är att man inom Tullverket förefaller vara mån om att uppfylla sin serviceskyldighet mot sökande.

text: När ett ärende inkommer till Tullverket skickas regelmässigt ett brev till sökanden som innehåller en bekräftelse att anspråket har tagits emot. Detta är särskilt tydligt såvitt avser nyinkomna ärenden. Utöver diarienummer och kontaktuppgifter till berörd handläggare innehåller brevet en begäran om de eventuella kompletteringar som sökanden ska ge in. Begäran om komplettering, i den mån sådan förekommer i ett ärende, är tydligt utformad. Det kan noteras att det ibland saknas svarstid för när kompletteringen ska vara Tullverket tillhanda. I ett fåtal fall framstår det som att detta bidragit till att handläggningen har dragit ut på tiden (se närmare under avsnitt 6.2).

text: Den utredning som handläggaren inhämtar från berörd verksamhet är detaljerad och besvarar förfrågan på ett adekvat sätt. Vid granskningen har det framkommit att detta medför att ärendena blir tillräckligt utredda och att beslutsfattaren har ett fullgott beslutsunderlag. Justitiekanslern noterar att berörda tjänstemän även besvarar handläggarnas förfrågningar föredömligt snabbt.

text: De beslut som fattas är väl motiverade, sakliga, lätta att förstå och framstår som väl avvägda. De som visar skäl för sitt anspråk beviljas ersättning.

text: Vid granskningen har det inte kommit fram något som tyder på att Tullverket reglerar anspråk som myndigheten inte är behörig att avgöra. Tullverket har även uppgett att samråd med Justitiekanslern sker om det råder osäkerhet om anspråket avser en faktisk skada eller beslutsskada.

text: Handläggningstiderna för skadeståndsanspråk framstår som rimliga. Av de femton senast avslutade skaderegleringsärendena har handläggningen överlag skett skyndsamt. I flertalet av de äldre ärendena kunde det dock konstateras att handläggningstiden – mot bakgrund av vad ärendet avsåg – hade varit onödigt lång. I några av de äldre ärendena har det även förekommit längre perioder av inaktivitet i handläggningen. Dessa iakttagelser redovisas nedan (se närmare under avsnitt 6.2).

text: 6.2 Iakttagelser beträffande inaktivitet i äldre ärenden

text: Justitiekanslern har vid sin granskning i flertalet av de ärenden som kom in till Tullverket före 1 juli 2018 och inte hade avslutats före årsskiftet 2018/19, åtta av tolv ärenden, iakttagit längre perioder av inaktivitet i handläggningen som Tullverket bör sträva efter att undvika. Av dessa åtta ärenden har fyra anspråk sedermera överlämnats till Justitiekanslern för bedömning. Det kan noteras att det i dessa fall tagit relativt lång tid innan ärendena överlämnats till Justitiekanslern utan att det verkar finnas någon rimlig förklaring. Det är inte tillfredsställande eftersom ärendets totala handläggningstid då riskerar att bli väsentligt längre än vad ärendets beskaffenhet kräver.

text: Justitiekanslern vill i detta avseende peka på att rätten till ett effektivt rättsmedel vid överträdelser av bl.a. rätten till rättegång inom skälig tid enligt Europakonventionen i vissa fall kan innebära att ekonomisk kompensation är nödvändig för att gottgöra överträdelsen. Det är därför av vikt att en sådan begäran om ersättning handläggs med viss skyndsamhet.

text: Långsam handläggning vid förundersökning

text: Justitiekanslern beslutade i juni 2018 om ändrade rutiner för myndigheter såvitt avser anspråk som grundar sig på påståenden om långsam handläggning. Dessa ska nu överlämnas till Justitiekanslern för beslut (dnr 3454-18-1.7). I några enstaka fall har Tullverket dröjt med att överlämna sådana anspråk till Justitiekanslern för bedömning.

text: I ett av de granskade ärendena (VER 2017-281) framställde sökanden efter komplettering sitt slutliga anspråk till Tullverket i maj 2017. Sökanden gjorde bl.a. gällande att myndigheten hade dröjt för länge med att lämna ut egendom i beslag till sökanden. Det fanns vidare påståenden om att handläggningen av förundersökningen hade dragit ut på tiden. Tullverket upprättade en promemoria i ärendet. Sökanden hörde därefter av sig vid två tillfällen – i april och augusti 2018 – och efterfrågade ett beslut i ärendet. Av en tjänsteanteckning från augusti 2018 framgår att ett utkast till beslut var klart i maj 2018 men eftersom ärendet skulle lämnas över till Justitiekanslern påverkade detta tiden något. Därefter vidtogs ingen åtgärd förrän i januari 2019 då viss intern utredning inhämtades. I mitten av april 2019 beslutade Tullverket att överlämna anspråket till Justitiekanslern för bedömning då detta avsåg bl.a. långsam handläggning.

text: Vid en genomgång av ärendet kan det konstateras att utredningen inte varit omfattande och att ärendet inte heller varit av särskilt svår karaktär. Som framgår har handläggningen präglats av långa perioder av inaktivitet. Det har vidare tagit drygt två år från det att ärendet kom in till Tullverket till dess att ärendet överlämnades till Justitiekanslern. Det är inte acceptabelt särskilt med hänsyn till att anspråket bl.a. avsåg påståenden om långsam handläggning. Tullverket kan därför inte undgå kritik för att handläggningen av detta ärende har dragit ut alltför långt på tiden.

text: I ett annat ärende som avsåg långsam handläggning av en förundersökning m.m. gav sökanden efter komplettering in sitt anspråk till Tullverket den 5 juli 2018 (VER 2018-610). Utredning inhämtades och anspråket synes, av allt att döma, ha varit klart för avgörande i november 2018. Den 14 maj 2019 lämnades anspråket över till Justitiekanslern för bedömning. Efter att sökanden fått tillfälle att lämna synpunkter på Tullverkets yttrande avgjorde Justitiekanslern ärendet. I beslutet konstaterade Justitiekanslern att Tullverkets handläggning – bl.a. med hänsyn till inaktivitet under förundersökningen – hade inneburit en överträdelse av sökandens rättigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: men att det var tillräckligt med ett konstaterande av konventionsöverträdelsen för att sökanden skulle anses gottgjord.

text: Det kan konstateras att utredningen i ärendet inte alls var omfattande. Under handläggningen framkom det att Tullverket under 2019 påbörjat ett förbättringsarbete för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna för undersökning av datorer och mobiltelefoner. Det är positivt att myndigheten arbetar med att ändra och förbättra rutinerna samt att den redogjort för detta till Justitiekanslern. Mot bakgrund av vad saken gällt borde ärendet ändå ha prioriterats och lämnats över till Justitiekanslern tidigare.

text: Övriga ärenden där handläggningen dragit ut på tiden

text: Det förekommer att ärenden har väntat länge på beslut/överlämnande till Justitiekanslern, trots att de verkar vara av enklare karaktär och internutredningen slutförts skyndsamt. Ett par exempel kan nämnas.

text: I ett ärende som avsåg ersättning för skador på en mobiltelefon som varit i beslag kom anspråket in till Tullverket den 21 juni 2018. Internutredningen avslutades i mitten av juli samma år, men Tullverkets beslut meddelades först den 28 juni 2019 (VER 2018-630).

text: Ett annat ärende som avsåg anspråk på skadestånd på grund av att Tullverket hade meddelat ett felaktigt beslut om omhändertagande av alkohol, kom in i februari 2018 (VER 2018-312). Efter att viss utredning inhämtats blev ärendet, av allt att döma, klart för avgörande i maj samma år. Inte förrän i slutet av juni 2019 lämnades anspråket över till Justitiekanslern för bedömning. Såvitt framgår har ärendet alltså varit klart för avgörande i över ett år innan det lämnades över till Justitiekanslern. Utredningen i ärendet var inte särskilt omfattande och ärendet rörde en relativt begränsad fråga.

text: I ett ärende, där ersättning för psykiskt lidande begärdes med anledning av en genomförd husrannsakan, kom anspråket in till Tullverket den 9 januari 2018. En intern utredning genomfördes skyndsamt och ärendet var klart för avgörande samma månad. Ett beslut om att överlämna ärendet till Justitiekanslern fattades inte förrän i slutet av juni 2019 (VER 2018-20). Utredningen i ärendet var inte alls omfattande och det framgår inte varför det kom att dröja nästan ett och ett halvt år innan överlämnande skedde.

text: I fall som dessa, när ärendena inte har varit alltför omfattande eller av svår beskaffenhet är det otillfredsställande med sådan inaktivitet som exemplen illustrerar. Detta blir särskilt påtagligt i situationer där anspråket inte ska regleras av Tullverket utan överlämnas till Justitiekanslern för bedömning (se särskilt VER 2018-20).

text: Som framgår ovan är handläggningen generellt välfungerande såvitt avser inhämtande av utredning inom Tullverket. Vid granskningen uppmärksammades ett ärende där så inte varit fallet. Ärendet avsåg ett anspråk med anledning av utlämnande av varor som kom in till Tullverket den 30 november 2017 (VER 2017-795). Efter att sökanden inkommit med begärd komplettering den 10 januari 2018 vidtogs, såvitt framgår, inga åtgärder i ärendet förrän i april 2019 då viss intern utredning inhämtades. Den 14 juni 2019 beslutade Tullverket att avslå anspråket.

text: För att undvika inaktivitet i handläggningen är det av vikt att använda sig av frister och bevakningar. Ett exempel på när detta skulle ha förkortat handläggningstiden avsevärt är ett ärende som först hanterades som ett klagomål (VER 2018-54). Efter att det framkommit att sökanden även begärde ersättning ombads denne att komma in med en komplettering. En påminnelse skickades efter en månad, men utan angivande av tidsfrist. Först drygt ett år senare skickades ytterligare en påminnelse, nu med viss frist för svar. Sökanden återkom och ärendet kunde avslutas kort därefter.

text: Det finns även andra exempel då Tullverket under handläggningen av ärenden begärt komplettering av enskild, eller i övrigt lämnat information om olika möjligheter att komplettera ett anspråk, utan att det angivits en tidsfrist. I ett ärende meddelades ett avslagsbeslut av Tullverket efter drygt två års handläggning (VER 2017-231). Utöver en del kontakter med sökanden i ärendet, är det svårt att se vad som föranledde att handläggningen blev så utdragen. Även här kunde tydligare angivande av frister och bevakningar ha påverkat handläggningstiden.

text: Det framstår för Justitiekanslern, inte minst mot bakgrund av de överlag korta handläggningstiderna i Tullverkets skadereglering, som önskvärt att myndigheten verkar för att undvika sådan inaktivitet i enskilda fall som framgår av de nu redovisade exemplen.