title: Kritik mot en rådman vid Västmanlands tingsrätt med anledning av handläggningen av två brottmål och två ärenden

text: Initiativet

text: Med anledning av mina iakttagelser under en inspektion vid Västmanlands tingsrätt den 20-23 februari 2006 beslutade jag att till utredning i ett särskilt ärende ta upp tingsrättens handläggning av målen B 1774-02 och B 3423-02 samt ärendena Ä 4991-03 och Ä 2900-05.

text: Utredning

text: Dagboksblad och handlingar i målen och ärendena granskades. Följande framkom. B1774-02 Den 24 september 2003 inkom stämningsansökan i målet. Åtal väcktes mot två personer för grovt skattebrott, bokföringsbrott, grovt brott m.m. De yrkades också att de tilltalade skulle åläggas näringsförbud. Bevisstämning utfärdades. Därefter inkom personutredning m.m. som skickades till parterna. Efter januari 2004 fanns ingen åtgärd noterad som fört målet framåt.

text: B 3423-02 Den 28 augusti 2003 väckte åklagare åtal mot två personer för grovt skattebrott, bokföringsbrott, grovt brott m.m. Bevisstämning utfärdades. Därefter hade ingen annan åtgärd vidtagits, såvitt framgick av dagboksbladet, än att personutredning m.m. beträffande en av de tilltalade som inkom i december 2003 hade expedierats till åklagaren och försvararen. Ä 4991-03 Den 18 november 2003 beslutade Överförmyndarnämnden i Västerås att avslå en begäran från en förälder till två minderåriga barn om att få ta ut vissa belopp från deras spärrade konton. Ett överklagande inkom den 11 december 2003 till tingsrättens kansliort i Västerås. En handling benämnd ”expeditionslista ärenden” aktbilagerades den 23 december 2003. Därefter fanns ingen åtgärd noterad i ärendet.

text: Ä 2900-05 Den 5 juli 2005 inkom en skrivelse från en åklagare vid åklagarkammaren i Västerås i vilken angavs att en person muntligen begärt prövning av ett besöksförbud som denne delgetts den 27 juni 2005. Förbudet löpte fram till och med den

text: 27 december 2005. Därefter fanns ingen åtgärd noterad innan tingsrätten den 28 februari 2006 skrev av ärendet med motiveringen att saken förfallit.

text: På grund av vad som kom fram fann jag anledning att anta att tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: hade begåtts. Jag beslutade därför den 7 april 2006 att inleda förundersökning angående sådant brott.

text: Förundersökningen och vidare utredning

text: Under förundersökningen hölls förhör med rådmannen AA som delgavs misstanke om brott enligt följande.

text: I brottmålen B 1774-02 och B 3423-02 vid Västmanlands tingsrätt inkom stämningsansökningarna, i vilka yrkades ansvar för grovt skattebrott m.m., till tingsrätten den 24 september 2003 respektive den 28 augusti 2003. I bägge målen yrkade åklagaren också att de tilltalade skulle åläggas näringsförbud. Sedan vissa förberedande åtgärder vidtagits i målen har målen från i vart fall januari 2004 varit så beredda att tingsrätten kunnat bestämma tid för huvudförhandling. Kallelse till huvudförhandling i mål B 1774-02 har emellertid skett först den 6 april 2006 och vad gäller mål B 3423-02 har någon kallelse till huvudförhandling i vart fall före juni 2006 inte skett. Ansvarig domare för målen är rådmannen AA. Av

text: 45 kap. 14 § första stycket rättegångsbalken

text: framgår att rätten skall bestämma tid för huvudförhandling så snart som möjligt. Genom att under en tid av två år och två månader respektive två år och fyra månader underlåta att se till att målen satts ut till huvudförhandling har AA uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som domare. Gärningarna är inte ringa.

text: AA bestred ansvar för brott och uppgav att han inte åsidosatt vad som gäller för uppgiften eftersom försök hade gjorts att sätta ut målen till huvudförhandling. Något uppsåt eller brottslig oaktsamhet förelåg inte. I vart fall var gärningarna med hänsyn till arbetssituationen ringa.

text: Han delgavs vidare misstanke enligt följande gärningsbeskrivningar.

text: 1) Vid Västmanlands tingsrätt anhängiggjordes den 11 december 2003 ett ärende (Ä 4991-03) gällande överklagande av ett beslut av Överförmyndarnämnden i Västerås. I beslutet hade nämnden avslagit en begäran från en vårdnadshavare om tillstånd till uttag av penningmedel från ett spärrat konto. Från det att ärendet anhängiggjordes och till i vart fall utgången av maj 2006 har inte någon åtgärd vidtagits i ärendet. Från december 2003 och till utgången av augusti 2005 var rådmannen AA ansvarig domare för ärendet. Under en tid av drygt ett år och åtta månader har således AA underlåtit att vidta de åtgärder som varit påkallade för att föra ärendet till ett avgörande inom skälig tid. Klaganden har härigenom betagits sin rätt att få saken prövad. Genom sin underlåtenhet har AA uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som domare. Gärningen är inte ringa.

text: 2) Den 5 juli 2005 inkom till Västmanlands tingsrätt en begäran om prövning av ett besöksförbud (Ä 2900-05) som meddelats av åklagare vid åklagarkammaren i Västerås den 23 juni 2005. Besöksförbudet gällde från och med den 27 juni 2005 till och med den 27 december 2005. Inga åtgärder vidtogs i ärendet innan detta den 28 februari 2006 skrevs av utan att någon prövning i sak hade skett. Ansvarig domare för ärendet var rådmannen AA. Av

text: 6 a § lagen (1988:688)

text: om besöksförbud framgår att frågor om besöksförbud skall handläggas skyndsamt. Genom att underlåta att göra detta, vilket också medfört att klaganden under tid som besöksförbudet löpte betagits sin rätt att få saken prövad, har AA uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som domare. Gärningen är inte ringa. AA vitsordade de faktiska omständigheterna men bestred ansvar också för dessa brott på den grunden att handlandet inte var uppsåtligt och att det inte heller varit fråga om någon brottslig oaktsamhet. I vart fall var gärningarna ringa med hänsyn till arbetsbelastningen.

text: AA uppgav därutöver sammanfattningsvis i huvudsak följande.

text: Han har tjänstgjort som rådman vid Västmanlands tingsrätt sedan den 1 september 2001. Tingsrättens kansliort i Sala har ett upptagningsområde som motsvarar tidigare Sala tingsrätts domsaga. Vid Sala tingsrätt tjänstgjorde för tio år sedan fyra domare, varav tre ordinarie domare och en fiskal. Vid kansliorten tjänstgör numera endast han och ytterligare en rådman. Brottmål och tvistemål lottas lika mellan dem. Arbetssituationen har varit väldigt ansträngd. – Han har en traditionell rotel, med en sekreterare och en notarie. Rotelsekreteraren har ”full delegation” och sätter bl.a. ut mål till huvudförhandling.

text: De aktuella brottmålen kom in och bereddes på det sätt som framgår av gärningsbeskrivningen. Målen är av liknande karaktär och har handlagts parallellt. Före årsskiftet 2005/2006 så har vid i vart fall två eller tre tillfällen försök gjorts att sätta ut tid för huvudförhandling. Detta har dock inte lyckats på grund av att försvararna eller åklagaren inte kunnat inställa sig de anvisade dagarna. Detta är dessvärre inte dokumenterat i dagboken. När han frågat rotelsekreteraren, som är den som praktiskt skött saken, är det hennes uppfattning att försök att sätta ut målen har gjorts vid fler än tre tillfällen. Både han och rotelsekreteraren har tagit initiativ till att försöka sätta ut målen. Försöken har gjorts så snart det varit möjligt. – Han har bevakning av sina mål genom att han på sitt skrivbord har en pärm med ett ark för varje icke avgjort mål på vilket han gör vissa anteckningar. Han har därför en god uppfattning om målstocken på roteln och hur målen ligger till.

text: Från det att Västmanlands tingsrätt bildades år 2001 så har, med vissa undantag, allmänna domstolsärenden avseende hela Västmanlands län handlagts i Sala fram till hösten 2005 då de fördes över till Västerås. De ärenden som inte fördelades på det sättet utan i stället handlades vid respektive kansliort var ärenden i vilka förhandling ofta förekom, t.ex. ärenden om besöksförbud och förmynderskapsärenden. Ärendena lottades in på de två rådmansrotlarna men de handlades i första hand av notarier och kanslipersonal. Notarierna har genom delegation rätt att fatta beslut i de flesta ärenden, dock inte i de två nyss nämnda typerna av ärenden. Han

text: har, beroende på arbetsbördan, inte haft någon genomgång av icke avgjorda ärenden med de notarier som handlagt sådana. Han tror inte att det är brukligt på någon tingsrätt. Däremot har han kontinuerligt frågat, och bemödat sig med att säga att, om de känner sig osäkra, tycker att något är konstigt eller om de behöver ett råd så är det bara att komma. Han har inte upplevt att notarierna dragit sig för detta.

text: Antalet notarier vid tingsrätten har varit två eller tre. Från ledningens sida har antalet notarier använts som ”budgetregulator”. När en notarie av tre har slutat har det ibland av ekonomiska skäl dröjt ett halvår innan en ny tillsatts. Han och hans kollega har varje gång det varit aktuellt motsatt sig sådana dröjsmål.

text: Under juni månad 2005 slutade två notarier, vilket fick till följd att en notarie var ensam under högsommaren. När begäran om prövning av besöksförbudet kom in var inte han och hans kollega i tjänst utan endast den aktuelle notarien.

text: Han uppmärksammades inte på besöksförbudsärendet förrän dagarna innan han skrev av det i februari 2006. Innan dess visste han inte om att det fanns. Hade han känt till det hade han självklart satt ut det till förhandling eller avgjort det betydligt tidigare. Han är ansvarig för ärendet men kunde inte ”i sin vildaste fantasi” föreställa sig att en notarie tyckte att ärendet var svårt men ändå inte vidtog någon åtgärd eller anmälde saken till honom. Den aktuella notarien arbetade mycket men gjorde tveksamma juridiska bedömningar och hade svårt att få saker ur händerna. Han har förlitat sig på att han fått korrekta svar på frågor till notarierna om balansläget och på att de hade kontroll över ärendena. Under sommaren 2005 ”kapsejsade” handläggningen av ärenden och det var anledningen till att ärendena under hösten flyttades till Västerås. Han vet inte varför inte detta ärende uppmärksammades då.

text: Det aktuella förmynderskapsärendet avsåg ett överklagande av ett av Överförmyndarnämnden i Västerås meddelat beslut och den klagande var också bosatt i Västerås. Ärendet skulle rätteligen ha handlagts i Västerås. Man kan utläsa av dagboken i ärendet att det kom in till kansliort Västerås den 11 december 2003. I akten finns ett förslag till beslut som är uppsatt av en notarie som då tjänstgjorde i Västerås. Beslutsförslaget är daterat ”2003-12-”. Något beslut fattades emellertid aldrig utan ärendet kom, av någon för honom okänd anledning, att överföras till kansliort Sala. Exakt när detta skedde går inte att säga men en expeditionslista är aktbilagerad i ärendet i Sala den 23 december 2003.

text: Han inser att han skulle ha uppmärksammat ärendet om han hade haft ordentliga genomgångar av öppna ärenden med notarierna men sådana har inte förekommit. Han har inte blivit upplyst om detta ärende. Han vet inte var eller hos vem akten har förvarats.

text: Det har hänt tidigare att ärenden har skickats fel men i allmänhet är det så att kansliet upplyser chefsadministratören om detta och sedan förs ärendet till den kansliort där det rätteligen skall handläggas. Av någon anledning har detta ärende blivit liggande till dess att det uppmärksammades i samband med att alla ärenden

text: flyttades till Västerås. Under sensommaren eller hösten 2005 återfördes ärendet till Västerås.

text: Han har upprepade gånger anmält för lagmannen och chefsadministratören att handläggningen av ärenden inte fungerade, särskilt inte när de bara hade två notarier på kansliorten. Anledningen till att ärendena hösten 2005 flyttades över till Västerås var att balansen växt kraftigt. Han utgår från att det kan ha haft betydelse att han och hans kollega tidigare anmält att situationen var ohållbar.

text: Numera har han infört den ordningen att han och notarien varannan månad går igenom en lista över alla öppna ärenden.

text: Den oaktsamhet som möjligen skulle kunna anses ligga honom till last är ringa beroende på arbetsbelastningen. Arbetsbördan har varit väldigt stor. Han har avgjort en mycket stor mängd mål och ärenden under de senaste åren men det har inte varit tillräckligt. Han har inte kunnat påverka situationen och han har inte heller fått hjälp. Det har hänt att han suttit i förhandling fem dagar per vecka, men i snitt förmodligen tre dagar per vecka. Våren 2004 ökade balansen mycket, bl.a. ökade antalet häktningsframställningar till det dubbla. Det var dessutom ungefär samma andel av framställningarna som bifölls.

text: Han arbetar väsentligt mer än 40 timmar per vecka. Det råder i princip alltid extraordinära förhållanden. Hans uppfattning är att situationen är värre i Sala än i Västerås. De extra resurser som tillförs tingsrätten emellanåt ”hamnar ju alltid i Västerås”. Han har inte pratat med lagmannen om brottmålen specifikt men däremot har han åtskilliga gånger talat om hela målbalansen. Både han och den andre rådmannen har anmält till lagmannen att situationen har varit katastrofal, inte bara i vissa akutlägen utan även i allmänhet. De har också framfört konkreta förslag på hur de skulle kunna avlastas. Det har alltid bemötts med att läget är likadant vid hela tingsrätten och förslagen har avvisats. I akuta lägen, t.ex. under semester eller när antalet häktade varit så många att det inte gått att sätta ut alla förhandlingar på vardagar, har de fått hjälp men inte för att avverka balansen.

text: Lagmannen har varit väl medveten om arbetssituationen i dess helhet men först denna vår (våren 2006; JO:s anm.) har AA haft en genomgång av äldre mål med lagmannen. Det avsåg tvistemål inkomna år 2003 eller tidigare.

text: AA gav också in vissa handlingar med bl.a. statistikuppgifter.

text: Sedan förhöret hållits fann jag inte längre anledning att fullfölja förundersökningen, varför jag den 7 juli 2006 beslutade att lägga ned densamma.

text: AA bereddes därefter tillfälle att komplettera de upplysningar han lämnade vid förhöret. Ärendet remitterades också till tingsrätten som anmodades att redovisa sin bedömning av handläggningen av de aktuella målen och ärendena.

text: Tingsrätten (lagmannen BB) hänvisade såvitt avsåg arbetssituationen i allmänhet till yttrandet i JO:s ärende 1675-2006 och anförde i övrigt i huvudsak följande.

text: Handläggningen i de mål och ärenden som avses med begäran om yttrande har uppenbarligen inte drivits med inriktningen på ett snabbt avgörande. Detta är inte acceptabelt och det finns självfallet anledning att rikta kritik. Särskilt anmärkningsvärt är det förhållandet att begäran om besöksförbud, som ju innebär en frihetsinskränkning, inte skett innan tiden för besöksförbudet hann löpa ut. Förklaringen till tidsutdräkten i brottmålen får sökas i den ansträngda arbetssituationen vid tingsrätten. Såvitt rör ärendena synes kontrollen över pålottade ärenden inte ha organiserats på ett fungerande sätt för AA. Kontrollen fungerar numera.

text: Bedömning

text: Av

text: 45 kap. 14 § rättegångsbalken

text: följer att rätten i ett brottmål skall bestämma tid för huvudförhandling så snart som möjligt.

text: Den inledande granskningen av handlingarna i de två brottmålsakterna gav intryck av att inga försök att sätta ut målen till huvudförhandling gjorts under en tid av två år och två månader respektive två år och fyra månader. En underlåten handläggning under så lång tid medför att det enligt min uppfattning finns anledning att anta att den domare som varit ansvarig för målen åsidosatt vad som gäller för dennes uppgift som domare och därigenom gjort sig skyldig till tjänstefel. Jag beslutade därför att inleda förundersökning.

text: AA har emellertid uppgett att flera försök gjorts att sätta ut målen till huvudförhandling under den aktuella tiden. Det är givetvis en stor brist att detta inte dokumenterades. Jag har emellertid inte anledning att ifrågasätta hans uppgifter och fann efter förhöret således inte längre anledning att driva förundersökningen i denna del vidare.

text: Att en huvudförhandling sätts ut så snart det kan ske är viktigt av flera skäl. I kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: uttalas att allteftersom tiden går blir det vanskligare för rätten att fastställa sanningen. Det är också av betydelse för den allmänna laglydnanden att straff så snart som möjligt följer på brott. Även av hänsyn till den tilltalade bör huvudförhandling hållas och dom meddelas så snart som möjligt efter åtalet, så att den tilltalade inte behöver under onödigt lång tid vara oviss om och oroa sig för utgången. Nu anförda synpunkter gör sig gällande med särskild styrka i brottmål där frihetsberövande kan ifrågakomma. Föreligger hinder av något slag mot utsättande av huvudförhandling måste rätten med regelbundna mellanrum ägna uppmärksamhet åt frågan vad som kan göras för att få huvudförhandlingen till stånd (del 3, s. 45:41 f.).

text: Huvudförhandlingstiden i de aktuella målen beräknades till en dag. Målen har således inte varit alltför omfattande. Även om tingsrätten vid flera tillfällen försökt få till stånd huvudförhandlingar och anledningen till att detta inte kunnat ske berott på att parterna inte kunnat inställa sig de anvisade dagarna borde, i takt med att målen blev äldre och försök att sätta ut dem till huvudförhandling misslyckades, betydligt större ansträngningar ha gjorts från tingsrättens sida för att få till stånd sådana förhandlingar. Att kallelser till huvudförhandlingar inte utfärdats under cirka två och ett halvt år är naturligtvis inte acceptabelt. Ytterst är detta AA:s ansvar. Han förtjänar allvarlig kritik för att så inte skedde.

text: När det sedan gäller ärendena konstaterar jag inledningsvis att det av 6 a § lagen om besöksförbud (

text: ) framgår att handläggningen av ärenden om besöksförbud skall ske skyndsamt. I förevarande fall vidtogs ingen åtgärd i ärendet under den tid av drygt fem och en halv månad som förbudet löpte efter det att klaganden begärt rättens prövning. Detta är givetvis helt oacceptabelt och har i praktiken inneburit att denne betagits sin rätt till prövning av förbudet.

text: I lagen (

text: ) om domstolsärenden, som reglerar bl.a. handläggningen vid tingsrätten av överklaganden av förmynderskapsärenden, finns inget skyndsamhetskrav föreskrivet. Icke desto mindre får det anses ligga i sakens natur att ett avgörande skall föreligga inom skälig tid. I förevarande fall överklagade en förälder överförmyndarens beslut att vägra uttag från hennes underåriga barns spärrade konton för att bekosta ridlektioner respektive köp av en cykel. Det framstår som självklart att en prövning av ett sådant beslut måste ske skyndsamt. Under en tid av drygt två år vidtogs ingen åtgärd i ärendet. Under den tiden var ärendet lottat på AA:s rotel under cirka ett år och åtta månader. Genom att inte pröva överklagandet inom skälig tid betogs, enligt min uppfattning, klaganden sin rätt att få saken prövad.

text: Sådana brister i handläggningen av ärenden som nu redogjorts för medför enligt min uppfattning att det finns anledning att anta att den domare som ansvarat för handläggningen gjort dig skyldig till tjänstefel. Jag beslutade därför att inleda förundersökning rörande sådant brott även beträffande dessa ärenden.

text: AA har vid förhöret ingående redogjort för handläggningen av ärenden vid tingsrätten under den aktuella tiden. Han har beträffande båda ärendena uppgett att han inte kände till att de var anhängiga vid tingsrätten.

text: Av

text: 15 § förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion framgår att det för varje mål och ärende vid varje tidpunkt skall finnas en ansvarig domare. Av denna bestämmelse följer givetvis att det måste ankomma på varje domare att hålla sig underrättad om vilka mål och ärenden som denne ansvarar för. Jag ansåg mig emellertid, efter förhör, inte längre kunna påstå att AA:s underlåtenhet innefattade straffbar oaktsamhet.

text: Det finns likväl anledning att rikta skarp kritik mot honom för att han inte hållit sig bättre informerad. I båda ärendena har klaganden betagits sin rätt till prövning. När det gäller besöksförbudet har han själv uppgett att den notarie som tjänstgjorde när ärendet kom in till tingsrätten gjorde vissa ”tveksamma juridiska bedömningar”. I en sådan situation finns det givetvis särskild anledning för rotelinnehavaren att vara vaksam. Vissa ärenden kan också kräva större erfarenhet än vad en notarie kan förväntas ha förvärvat under den begränsade tid som ett notarieförordnande varar. Det är därför enligt min uppfattning inte tillräckligt att notarierna vid behov kan rådfråga eller begära hjälp av rotelinnehavaren. Denne måste också på annat sätt hålla sig informerad om förhållandena så att inga ärenden blir liggande utan åtgärd. Även om arbetssituationen varit pressad måste det, utan större ansträngningar, ha funnits utrymme för att hålla sig bättre informerad om vilka ärenden som var

text: anhängiga på roteln. Jag noterar att AA numera regelbundet håller sådana genomgångar.

text: Med den allvarliga kritik som jag funnit anledning att rikta mot AA avslutar jag ärendet.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot en polismyndighet för långsam handläggning av ungdomsärenden

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA begärde i en anmälan, som kom in till JO den 28 april 2003, att JO skulle granska handläggningen av ungdomsärenden vid Polismyndigheten i Skåne, polisområde Malmö. I anmälan hänvisades till en tidningsartikel i Sydsvenska Dagbladet den 26 april 2003 som enligt uppgift bl.a. hade haft följande lydelse. Runt 250 polisanmälningar av ungdomsbrott ligger och väntar på att behandlas hos Malmöpolisen. Hälften av dem har legat där omkring två år, trots att lagen om unga lagöverträdare (LUL) kräver att utredningarna maximalt skall ta sex veckor. Brott som misshandel, stöld och häleri ska enligt lagen prioriteras. Men i realiteten finns ingen prioriteringsordning. – Ungdomar som sitter häktade är högt, högt prioriterade, säger BB, utvecklare hos länspolismästaren. De ärendena tas direkt. Resten får vänta.

type: stycke

text: Utredning

text: Upplysningar inhämtades från polismyndigheten. Av dessa framgick bl.a. att det den 27 maj 2003 fanns 241 öppna ungdomsärenden vid polisområde Malmö och att den s.k. sexveckorsfristen i

text: 4 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) hade överskridits flera gånger. Det rörde sig ofta om grov brottslighet som fordrade omfattande utredningar och inte sällan var flera gärningsmän inblandade.

text: Som ett led i utredningen besökte byråcheferna CC och DD, avdelningsdirektören EE och föredraganden FF den 8 och 9 september 2003 polismyndigheten, polisområde Malmö, för att granska handläggningen av ungdomsärendena. De iakttagelser som gjordes vid besöket och de upplysningar som samtidigt inhämtades redovisades i en promemoria.

text: Vid samtal med kommissarien GG och förundersökningsledaren HH framkom vid besöket bl.a. att man under de senaste åren haft problem med handläggningen av ungdomsärendena. Det fanns inte tillräckliga utredningsresurser och arbetsbelastningen på utredningsmännen var för stor. Detta innebar att tidsfrister överskreds och att utredningsmän blev sjukskrivna. Störst problem fanns inom

text: närpolisområde Rosengård. HH hade vid ett antal tillfällen påpekat situationen för ledningen.

text: Vid besöket granskades stickprovsvis polis- och åklagarakterna i de öppna ungdomsärenden som hade kommit in före den 1 augusti 2003 och i vilka en person i åldern 15–18 år var angiven som skäligen misstänkt. Granskningen inriktades på handläggningstiden. I flera ärenden (ca 10) kunde det ifrågasättas om handläggningen hade skett i enlighet med det särskilda skyndsamhetskrav som stadgas i 4 § LUL. I ett stort antal ärenden (ca 45) konstaterades att det hade förflutit mer än sex veckor från det att en person i den angivna åldern hade delgivits misstanke om brott. I dessa ärenden kunde det ifrågasättas om det funnits skäl att överskrida den i 4 § LUL föreskrivna sexveckorsfristen.

text: I remiss till polismyndigheten begärdes upplysningar och yttrande över

text: − orsaken till den långa handläggningstiden i ett stort antal ungdomsärenden och till de problem som synes ha uppkommit med handläggningen av dessa ärenden under de senaste åren och

text: − vilka åtgärder som polismyndigheten vidtagit och eventuellt avser att ytterligare vidta för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna och den uppkomna situationen.

text: I sitt remissvar anförde polismyndigheten (länspolismästaren JJ) i huvudsak följande.

text: Upplysningar

text: Bakgrund I polisområde Malmö utreds ungdomsbrott vid det närpolisområde inom vars område den unge är bosatt. De poliser som arbetar inom respektive närpolisområde har kännedom om de ungdomar som bor där och har ett naturligt samarbete med skola och socialtjänst samt med den ungdomsverksamhet som bedrivs inom området. Under 1990-talet var Malmöpolisen föremål för stora personalnedskärningar avseende poliser. Nedskärningarna drabbade främst närpolisverksamheten och har, tillsammans med den under senare delen av 1990- talet ökande asocialiteten bland ungdomarna, inneburit ökad arbetsbelastning för ungdomsutredarna inom polisområdet. Den ökade arbetsbelastningen har medfört att flera utredningsmän har blivit sjukskrivna. Problem har uppstått med att klara de lagstadgade tidsfristerna för ungdomsärenden. Vidtagna åtgärder Polisledningen, både på områdes- som myndighetsnivå, har varit medveten om problemet och har vidtagit ett antal åtgärder för att komma tillrätta med svårigheterna. Försök har gjorts att förbättra arbetsmiljön. Administrationen av utredningsverksamheten inom närpolisverksamheten har centraliserats i syfte att frigöra utredningsresurser samtidigt som personal från andra utredningsenheter har kommenderats till arbetet med ungdomsutredningar. Insatser har fortlöpande gjorts för att nyrekrytera utredningspersonal till arbetet med ungdomsutredningar. Under hösten 2002 och våren 2003 genomfördes riktade insatser för att nedbringa balanserna. Under hösten 2002 kommenderades ytterligare personal från den övriga

text: utredningsverksamheten för att handlägga ungdomsutredningar. Åtgärden hade dock en begränsad effekt bl.a. på grund av personalomsättning och en stor tillströmning av nya ärenden. Polisledningen beslutade därför att under våren 2003 genomföra ett program för att arbeta av balanserna, denna gång även med förstärkning av personal från andra polisområden. Samtidigt med dessa åtgärder uppdrog länspolismästaren åt kommissarien BB att utreda utredningsverksamheten avseende ungdomsbrottsligheten i polisområde Malmö. Utredningen utmynnade i ett förslag att under sex månader bedriva ett projekt i polisområdet med syfte att utveckla nya utredningsmetoder för en ökad effektivitet med bibehållen rättssäkerhet. Projektet påbörjades den 1 september 2003 och skall pågå till den 29 februari 2004.

text: Yttrande

text: Bedömning Polismyndigheten är medveten om att det har förekommit långa handläggningstider i ungdomsutredningar och att de tidsfrister som anges i 4 § LUL inte vid alla tillfällen har kunnat följas. Uppföljningen av ärendena i närpolisområdena har inte heller varit tillräcklig. Det kan nämnas att i Malmö är dock detta inte ett problem bara för polis och åklagare utan även för socialtjänsten, som har fått kritik av länsstyrelsen för att man inte klarar av att utreda alla de ungdomsärenden som kommer från polisen (se artikel i Sydsvenska Dagbladet den 5 november 2003). Malmö är en brottsbelastad stad, särskilt vad avser brott begångna av unga lagöverträdare. Ungdomsbrottsutredarna upplever ärendena som särskilt svårhanterliga och arbetsamma. Flera faktorer påverkar arbetet. Många av de ungdomar som begår brott är första eller andra generationens invandrare och behärskar det svenska språket dåligt. För att ett förhör skall kunna genomföras behövs ofta tolk. Det är ytterst sällan den misstänkte är frihetsberövad. Utredarna har en ambition att vid det första förhörstillfället med den misstänkte inte bara kalla utan även se till att få medverkan av inblandade parter, föräldrar, socialtjänsten och försvarare. Att uppfylla det krav lagen ställer på snabb handläggning kan ibland vara svårt att förena med de krav lagen ställer i övrigt. Polismyndigheten arbetar intensivt med att komma till rätta med de långa handläggningstiderna och det finns en stor tilltro till det nu pågående ungdomsutredningsprojektet. Projektet har hittills varit framgångsrikt på så sätt att balansen av ungdomsärenden den 1 september 2003 har minskat från 372 till 329 ärenden inklusive spaningsärenden och ärenden som avses i 31 § LUL. Endast i ett fåtal av de ärenden som nu handläggs har tidsfristen överskridits och i den mån detta har skett bedöms särskilda omständigheter föreligga, t.ex. att den misstänkte är efterlyst eller att denne inte inställer sig för delgivning enligt

text: 23 kap 18 §

text: RB. Av de ärenden som nämns i promemorian från JO är flertalet i dag slutredovisade. Kommentarer kring enskilda ärenden finns i bilaga till detta yttrande (här utelämnad, se dock nedan; JO:s anmärkning). Det kan slutligen tilläggas att polismyndigheten nyligen har beslutat en brottsförebyggande strategi för ungdomsbrott i syfte att komma till rätta med ungdomskriminaliteten. Polismyndigheten har även för avsikt att ta initiativ till ett intensifierat samarbete mellan berörda parter i samhället för att med gemensamma ansträngningar åstadkomma en reducering av brottsligheten bland ungdomar.

text: Som framgått av remissvaret kommenterades i bilagan till polismyndighetens yttrande de enskilda ärenden som togs upp i JO:s promemoria. I merparten av dessa ärenden hänvisade polismyndigheten till hög arbetsbelastning som förklaring till den långa handläggningstiden. I några fall hänvisades emellertid till andra

text: omständigheter, t.ex. att det hade handlat om en omfattande utredning eller att det hade tillkommit ytterligare brottsmisstankar.

text: I ett beslut den 26 mars 2004 anförde chefsJO Melin bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) skall en förundersökning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Av flera skäl har det emellertid ansetts angeläget att förundersökningar som gäller brott som begåtts av ungdomar bedrivs med särskild skyndsamhet. Sådana brott är ofta ett tecken på en begynnande negativ utveckling för den unge. Det är bl.a. därför särskilt viktigt att tiden mellan brottet och reaktionen inte blir alltför lång. Sambandet mellan brottet och reaktionen måste stå klart för den unge (se

text: prop. 1994/95:12 s. 26

text: ). Det kan vidare nämnas att regeringen så sent som i budgetpropositionen för år 2003 uttalat att ungdomsbrottsligheten är en högt prioriterad fråga och att en av huvuduppgifterna för kriminalpolitiken är att förhindra att barn och ungdomar rekryteras till en kriminell livsstil (

text: prop. 2002/03:1

text: , utgiftsområde 4, Rättsväsendet, s. 26).

text: För att lagföringen av ungdomar skall ske snabbt har det i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare införts ett särskilt skyndsamhetskrav och en tidsfrist vad gäller handläggningen av ungdomsärenden hos polis och åklagare. En förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader skall bedrivas med särskild skyndsamhet. Förundersökningen skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast inom sex veckor från dagen för delgivning av brottsmisstanke enligt

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB. Tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter (4 § LUL).

text: Bestämmelsen ger således utrymme för att i undantagsfall överskrida den föreskrivna sexveckorsfristen. I fråga om när ett sådant överskridande får ske har i förarbetena angetts följande. Fristen får överskridas endast om det är absolut nödvändigt, t.ex. om det är fråga om en mycket omfattande brottsutredning såsom vid ligabrottslighet med många misstänkta och ett stort antal brott som är svårutredda. Vidare nämns det fallet att man under förundersökningens gång upptäcker nya brott som den unge misstänks för eller att den unge under det att förundersökningen pågår begår nya brott. Ett annat exempel är att det är nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar lång tid. Det förhållandet att det för tillfället råder brist på utredningspersonal eller att andra uppgifter anses böra ges företräde innebär däremot inte att fristen får överskridas. Utredningen skall slutföras så snart det kan ske, vilket innebär att hela tidsfristen får utnyttjas endast om det är nödvändigt. I många fall bör det vara möjligt att besluta i åtalsfrågan inom kortare tid än den stadgade tidsfristen (se

text: prop. 1994/95:12 s. 96

text: f.).

text: Som framgår av utredningen kunde vid granskningen av ungdomsärendena i Malmö konstateras att handläggningen i vissa ärenden inte syntes ha bedrivits i enlighet med det särskilda skyndsamhetskrav som föreskrivs i 4 § LUL men framför allt att den s.k. sexveckorsfristen hade överskridits i ett stort antal ärenden.

text: I vissa ärenden var det fråga om omfattande utredningar med t.ex. flera misstänkta gärningsmän och i några ärenden fanns det någon annan godtagbar förklaring till att brottsutredningen drog ut på tiden. I dessa fall har jag självfallet inte någon erinran mot handläggningstiden.

text: Som förklaring till de långa handläggningstiderna i merparten av ungdomsärendena har polismyndigheten emellertid endast hänvisat till hög arbetsbelastning, vilket i sin tur medfört hög sjukfrånvaro och rekryteringsproblem. Jag har förståelse för att arbetssituationen under de senaste åren har varit mycket ansträngd för ungdomsutredarna. Brist på utredningspersonal utgör emellertid, som framgått, inte något godtagbart skäl för att överskrida den lagstadgade sexveckorsfristen. Enligt min mening är det alltså helt oacceptabelt att sexveckorsfristen har överskridits i så många ungdomsärenden som varit fallet.

text: Utredningen ger vid handen att polisledningen redan under sommaren 2002 uppmärksammats på de problem som funnits beträffande ungdomsutredningarna vid polisområde Malmö. Vissa åtgärder vidtogs också i augusti samma år. Effekten av dessa uppges emellertid ha blivit begränsad. Mot denna bakgrund kan det givetvis på goda grunder ifrågasättas om inte polismyndigheten tidigare än som skett borde ha vidtagit mera kraftfulla åtgärder för att försöka komma till rätta med de långa handläggningstiderna i ungdomsärendena.

text: Jag konstaterar att det under tiden september 2003–februari 2004 pågått ett särskilt projekt i polisområde Malmö med syfte att utveckla nya arbetsmetoder för en ökad effektivitet med bibehållen rättssäkerhet avseende ungdomsbrottsligheten. Jag förutsätter att polismyndigheten utvärderar projektet och, om så erfordras, vidtar ytterligare åtgärder för att förbättra den brottsutredande verksamheten.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndigheten förtjänar allvarlig kritik för de långa handläggningstiderna av ungdomsärendena vid polisområde Malmö.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

title: En lagmans ansvar för brister i en tingsrätts verksamhet m.m.

text: Initiativet

text: Därutöver gjorde jag vid inspektionen iakttagelser beträffande 8 tvistemål, 2 brottmål och 6 ärenden som föranledde mig att ta upp handläggningen av dessa mål och ärenden till närmare granskning (se under rubriken ”Iakttagelser i vissa andra mål och ärenden m.m.” i inspektionsprotokollet).

text: Jag beslutade även att i ett särskilt ärende utreda i vad mån lagmannen kunde anses bära ett ansvar för de brister i verksamheten som uppdagats. Det är denna sak som nu är föremål för min bedömning.

text: Handläggningen av de initiativärenden som togs upp med anledning av iakttagelser vid inspektionen m.m.

text: I tre av de särskilda ärenden som togs upp efter inspektionen beslutade jag att inleda förundersökning med anledning av misstanke om tjänstefel på grund av främst underlåtenhet att under lång tid handlägga målen respektive ärendena. Mot en rådman väckte jag sedan åtal för flera fall av underlåten handläggning i ett antal mål och ärenden (JO:s dnr 1674-2006). Svea hovrätt dömde den 19 december 2007 rådmannen för tjänstefel. Domen har vunnit laga kraft.

text: Sedan vissa utredningsåtgärder vidtagits i de båda andra ärendena lades förundersökningarna ned. Jag har emellertid i dessa fall uttalat allvarlig kritik mot två rådmän för brister i handläggningen av mål och ärenden.

text: Ett av dessa båda beslut (JO:s dnr 1676-2006) avsåg bl.a. handläggningstiden i två brottmål. Vid inspektionen i februari 2006 syntes det som om inga försök att kalla till huvudförhandling hade gjorts, trots att talan väcktes år 2003. Det framkom att försök, som inte dokumenterats, att sätta ut målen hade gjorts men jag ansåg att betydligt större ansträngningar borde ha vidtagits från tingsrättens sida för att få till stånd sådana förhandlingar. Det var, menade jag, helt oacceptabelt att kallelser till huvudförhandlingar inte utfärdats under cirka två och ett halvt år. Vidare kritiserade jag rådmannen för att han inte hållit sig informerad om att det på den rotel han ansvarade för fanns två ärenden anhängiggjorda år 2003 respektive 2005 i vilka beslut inte hade meddelats och där klagandena i praktiken betagits sin rätt till prövning.

text: Det andra beslutet (JO:s dnr 1675-2006) avsåg främst underlåten handläggning av två tvistemål. I målen hade inga åtgärder vidtagits under cirka tre år och tre månader. Jag beslutade att lägga ned förundersökningen såvitt avsåg ett av målen då jag bedömde att gärningen var ringa och beträffande det andra målet då jag ansåg mig inte kunna visa att rådmannen burit det faktiska ansvaret för målet under så lång tid att den uteblivna handläggningen skulle medföra straffansvar.

text: Besluten finns tillgängliga på JO:s hemsida.

text: I det fjärde av de ärenden som togs upp efter inspektionen riktade jag i ett beslut (JO:s dnr 5038-2005 och 1679-2006) mycket allvarlig kritik mot en rådman bl.a. med anledning av att handläggningen i tre tvistemål avstannat helt under en tid av mellan knappt sex och sju år. Även detta beslut återfinns på JO:s hemsida.

text: Utöver de ärenden som initierades i samband med inspektionen har jag sedan år 2005 i sju klagomålsärenden haft anledning att kritisera Västmanlands tingsrätt för långsam handläggning av mål eller ärenden.

text: Utredning

text: En kopia av arbetsordningen för Västmanlands tingsrätt, gällande från den 1 september 2005, tillfördes akten.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande om

text: 1. vilken kännedom lagmannen AA haft om arbetsbalanserna och målens samt ärendenas ålder på enheterna och vilka åtgärder han vidtagit för att skaffa sig kännedom om detta,

text: 2. vilka överväganden lagmannen gjort och vilka åtgärder han vidtagit med anledning av vad han kände till om balansläget,

text: 3. vilka överväganden som föranlett införandet av bestämmelsen i tingsrättens arbetsordning att lagmannen är ansvarig domare för brottmålen fram till utsättning av målet (punkten 3.1) och vilka överväganden han gjort beträffande en sådan ordnings förenlighet med de skäl som bär upp föreskriften i

text: 15 § förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion.

text: AA kom in med ett remissvar.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter Det åligger domstolarna att på ett rättssäkert och effektivt sätt avgöra de mål och ärenden de har att handlägga. Detta innebär bl.a. att handläggningen skall ske på ett sådant sätt att ett mål eller ärende snabbt skall kunna avgöras. Generellt gäller, enligt artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EMRK), att var och en, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, skall vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid. I

text: rättegångsbalken

text: och i viss annan lagstiftning föreskrivs särskilda skyndsamhetskrav och frister för domstols handläggning.

text: Enligt 15 § första stycket tingsrättsinstruktionen skall det för varje mål och ärende vid varje tidpunkt finnas en ansvarig domare. Det innebär att det i första hand är denne som ansvarar för att handläggningen av ett mål eller ärende drivs fram emot ett avgörande på ett sätt som står i överensstämmelse med gällande rätt. I detta den enskilde domarens ansvar ligger också, enligt min uppfattning, att denne har att underrätta domstolens chef om handläggningen av de mål och ärenden han ansvarar för inte fortskrider på ett acceptabelt sätt.

text: Även domstolschefen har emellertid ett ansvar för att mål och ärenden blir avgjorda inom skälig tid. En domstolschef har ansvar för tingsrättens verksamhet och skall se till att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt. Domstolschefen skall fortlöpande följa upp och pröva den egna verksamheten och konsekvenserna av de författningsföreskrifter och särskilda beslut som rör verksamheten samt vidta de åtgärder som behövs (6 och 7 §§ verksförordningen [1995:1322], 7 § tingsrättsinstruktionen). Sedan den 1 januari 2008 har motsvarande skyldighet uttryckts så, att lagmannen ansvarar för verksamheten och bl.a. skall se till att den bedrivs effektivt och enligt gällande rätt (1 § tingsrättsinstruktionen) samt är skyldig att genomföra intern styrning och kontroll (1a § tingsrättsinstruktionen jämförd med 4 § förordningen [2007:1073] med instruktion för Domstolsverket och 4 § 4 myndighetsförordningen [2007:515]).

text: Domstolschefen har således en skyldighet såväl att hålla sig informerad om de problem och svårigheter som kan finnas i domstolens verksamhet som att vidta de åtgärder som behövs. En domstolschefs möjligheter att leda och administrativt styra verksamheten är emellertid mera begränsade än andra myndighetschefers, eftersom dels verksamheten i större utsträckning än på andra områden är

text: författningsreglerad, dels principen om domares oberoende sätter gränser för vilka åtgärder en chef kan vidta.

text: Jag har funnit skäl att i detta beslut behandla nu nämnda frågor såväl på ett mera övergripande plan som med avseende på förhållandena vid Västmanlands tingsrätt.

text: Domstolschefens skyldighet att hålla sig informerad JO har i flera tidigare ärenden betonat vikten av att en tingsrätt har fungerande rutiner för kontroll av äldre mål och ärenden som inte är avgjorda och konstaterat att ansvaret för att det finns ett sådant kontrollsystem ytterst vilar på lagmannen i egenskap av chef för domstolen (se t.ex. JO 1991/92 s. 35, JO1992/93 s. 48). I flera avgöranden har JO uttalat att sådan kontroll som regel utövas genom att lagmannen, eller i förekommande fall en chefsrådman, med viss regelbundenhet tillsammans med var och en av domarna i domstolen har s.k. rotelgenomgångar, varvid särskilt äldre mål och ärenden skall uppmärksammas. Chefsdomarens ansvar för verksamheten innebär att han på eget initiativ bör undersöka förhållandena om han inte får en tillfredsställande förklaring till att ett äldre mål eller ärende inte har avgjorts.

text: Jag kunde vid inspektionen, och i de enskilda klagomålsärenden som jag nämnt, konstatera att handläggningstiden i ett stort antal mål och ärenden hade varit alltför lång och att det brustit i bevakning av dessa. I ett flertal mål och ärenden hade handläggningen avstannat helt under flera års tid. Vad som kom fram bl.a. vid inspektionen och genom utredningen i de särskilda ärenden som togs upp efter inspektionen visar att det vid vissa enheter funnits allvarliga brister i tingsrättens verksamhet.

text: I tingsrättens arbetsordning anges att lagmannen omkring varje års- och halvårsskifte skall inhämta uppgifter om arbetsbalanserna på enheterna. AA har – när det gäller hans kännedom om arbetsbalanserna samt om målens och ärendenas ålder på enheterna – anfört i huvudsak att arbetsbalanserna varit väl kända för honom samt att han ”på ett övergripande plan” haft kunskap om antalet mål som varit äldre än 6, 12 och 24 månader men att han inte haft någon detaljkunskap om målen. Han har vidare upplyst att han fram till år 2005 halvårsvis hade genomgångar med respektive rotelinnehavare av balanslistor med äldre mål men att hans bevakning av äldre oavgjorda mål, med anledning av det omfattande och tunga arbetet med att genomföra en omorganisation, därefter upphörde en tid varefter systemet med balanslistor återinfördes i januari 2006. Vid genomgångarna gicks inte målen igenom i detalj utan diskussionen handlade, enligt AA, mer om domarens plan för hur och när målen skulle avgöras. Om ett mål, trots besked om att det skulle komma att avgöras, fanns med vid nästa genomgång lämnades förklaringar ”av olika innebörd”. – AA har endast redogjort för rutinerna vad gäller bevakning av äldre icke avgjorda mål. Huruvida även äldre domstolsärenden är och har varit föremål för motsvarande bevakning har inte framgått av hans yttrande.

text: I fråga om med vilken regelbundenhet som rotelgenomgångar förekommit vid tingsrätten har olika uppgifter lämnats. Två av de rådmän som hörts i förundersökningarna har uppgett att det för deras del inte förekommit någon rotelgenomgång förrän under våren 2006. Vid huvudförhandling i Svea hovrätt, i det mål i vilket jag åtalat en rådman, har de domare som hörts som vittnen uppgett att några rotelgenomgångar inte förekommit. Jag lämnar emellertid denna fråga med konstaterandet att olika uppgifter har förekommit.

text: De genomgångar som en domstolschef har i syfte att skaffa sig kunskap om arbetsbalanserna skall givetvis omfatta såväl mål som ärenden. För att genomgångarna skall få ett reellt innehåll, och lagmannen kunna få en god uppfattning om arbetsläget, måste i vart fall handläggningen av de äldre målen respektive ärendena redovisas mera i detalj. Det är enligt min uppfattning naturligt att lagmannen beträffande dessa begär besked av den ansvarige domaren om varför målet eller ärendet inte kunnat avgöras. Vid en sådan genomgång kan lagmannen knappast undgå att uppmärksamma sådana mål och ärenden i vilka under lång tid inga åtgärder vidtagits från domstolens sida.

text: Jag har förståelse för att arbetet vid en domstol kan vara pressat eller tidvis – vilket synes ha varit fallet vid Västmanlands tingsrätt – t.o.m. mycket pressat. En domstolschef kan under sådana omständigheter ha svårt att finna tillräckligt med tid för åtgärder som inte uppfattas som oundgängligen nödvändiga. Med hänsyn till det ansvar för tingsrättens verksamhet som vilar på en domstolschef är det emellertid inte acceptabelt att en lagman underlåter att närmare undersöka anledningen till att äldre mål och ärenden inte avgjorts. Det är givetvis inte heller godtagbart att de genomgångar som sker inte genomförs på ett sådant sätt att missförhållanden uppmärksammas. Det förtjänar att understrykas att det just i tider när arbetssituationen är mycket pressad är av särskild vikt att sådana kontroller genomförs.

text: Jag konstaterar att flertalet av de mål och ärenden vars handläggning jag funnit anledning att kritisera rimligen borde ha uppmärksammats vid väl genomförda rotelgenomgångar.

text: Domstolschefens skyldighet att vidta åtgärder Jag har förstått AA så, att han – med något enstaka undantag – inte haft kännedom om att det i flera mål och ärenden under lång tid inte vidtagits åtgärder från tingsrättens sida. Jag finner likväl skäl att här behandla frågan om vilka åtgärder en lagman bör och kan vidta för det fall han eller hon, vid en rotelgenomgång eller på annat sätt, får kännedom om att det saknas en tillfredsställande förklaring till att ett äldre mål eller ärende inte blivit avgjort.

text: Jag vill inledningsvis framhålla att jag inser att det kan vara en både grannlaga och svår uppgift att vara domstolschef. Verksamheten styrs av ett antal yttre faktorer som kan vara svåra – eller rent av omöjliga – för domstolschefen att påverka, som t.ex. den offentliga resurs- och medelstilldelningen och tillströmningen av mål och

text: ärenden. Dessutom är verksamheten i stor utsträckning regelstyrd. Domstolschefens möjligheter att ingripa begränsas också av den i en rättsstat grundläggande principen om domstolars och domares oberoende. Domarens självständighet i dömandet är fastslagen i grundlag liksom i internationella instrument på fri- och rättighetsområdet. Enligt11 kap.

text: 2 § regeringsformen

text: får ingen myndighet, ej heller riksdagen, bestämma hur domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur domstol i övrigt skall tillämpa rättsregel i särskilt fall. I artikel 6 EMRK om rätten till en rättvis rättegång betonas den enskildes rätt till en offentlig förhandling inför en oavhängig och opartisk domstol.

text: De nu berörda principerna innebär att en domstolschef inte kan vidta åtgärder som inskrider i den enskilde domarens självständighet i dömandet. Det är således självklart att en lagman t.ex. är förhindrad att – även om det sker i akt och mening att driva ett mål fram emot ett avgörande – beordra en domare att avvisa viss erbjuden bevisning eller att sätta ut ett mål till huvudförhandling som domaren anser fordrar ytterligare beredning.

text: Lika klart är att en domstolschef som inte får en tillfredsställande förklaring till att ett mål eller ärende inte avgjorts inom skälig tid kan, och självfallet också bör, utöva sitt chefskap genom att diskutera den uppkomna situationen med den ansvarige domaren. Enligt min uppfattning kan han eller hon därvid också dela med sig av sina erfarenheter och ge domaren råd och vägledning i sådana handläggningsfrågor som kan fordra en lösning. En sådan diskussion kolleger emellan, utan inslag av instruktioner eller anvisningar, bör i de allra flesta situationer kunna bidra till att en lösning uppnås på ett relativt tidigt stadium. Det kan knappast heller ses som ett ingrepp i den enskilde domarens självständighet i den dömande verksamheten om en domstolschef erbjuder en domare tillfällig lättnad i tilldelningen av nya mål eller ärenden.

text: Frågan är emellertid om en domstolschef, som får kännedom om att ett mål eller ärende inte avgjorts inom skälig tid, kan erbjuda den ansvarige domaren möjlighet att lämna över målet eller ärendet för att handläggas av en annan domare och, i synnerhet, om han kan besluta om en sådan omfördelning även utan den ansvarige domarens samtycke.Varje omfördelning av ett mål eller ärende innebär oundvikligen att resultatet av det slumpvisa system för fördelning av mål och ärenden som tillämpas vid svenska domstolar ändras. Att ansvaret för mål och ärenden fördelas slumpmässigt enligt ett i förväg angivet system är av stor betydelse, enligt min mening inte främst för att säkerställa domarnas oberoende i snäv mening utan mera för att tillgodose kravet på opartiskhet, dvs. för att undvika att ens misstanke uppkommer om att obehöriga hänsyn tas vid fördelningen av nya mål.

text: Vikten av slumpvis fördelning av mål och ärenden framhålls även i internationella instrument om domares oberoende. I t.ex. Europarådets ministerråds rekommendation R(94)12 om domares oberoende, skicklighet och roll anges att fördelningen av mål och ärenden vid domstol inte bör påverkas av önskemål som

text: parter eller andra personer som berörs av målets utgång kan ha och att denna därför kan ske exempelvis genom lottning eller annat liknande system. Av rekommendationen framgår vidare att en domare inte får fråntas ett mål utan giltig anledning. Sådana anledningar, liksom formerna för att skilja en domare från en sak, bör anges i lag och får inte påverkas av regeringens eller förvaltningens intressen. Beslut att skilja en domare från ett mål bör fattas av en myndighet som har samma judiciella oberoende som en domare. I rekommendationen anges emellertid också att om en domare inte fullgör sina skyldigheter på ett effektivt och riktigt sätt bör alla nödvändiga åtgärder som inte äventyrar domarnas oberoende vidtas. Sådana åtgärder kan exempelvis innefatta att skilja domaren från en sak.

text: I vårt land har dessa frågor diskuterats av bl.a. Kommittén om domstolschefens roll och utnämningen av högre domare (

text: SOU 2000:99

text: ). I betänkandet konstaterades inledningsvis bl.a. att det konstitutionella kravet på en oavhängig rättskipning innebär en inskränkning i chefskapet när det gäller domarens befattning med det enskilda målet, att balansgången kan vara känslig och att det finns en risk för att detta leder till passiva chefer (del A s. 39).

text: Kommittén uttalade följande (s. 264).

text: Kravet på en oavhängig rättskipning innebär att domaren skall vara självständig i den dömande verksamheten. Det innebär inte att domaren står över eller är immun mot administrativ styrning. Denna gräns är viktig men samtidigt väldigt svår att dra. Hävdandet av självständigheten får inte utvidgas på sådant sätt att det omöjliggör domstolschefens arbetsledning och administrativa styrning. Det får inte heller vara så att domstolschefen i sin ledningsfunktion agerar utan hänsyn till den enskilde domarens självständighet i dömandet.

text: Kommittén redovisade vidare sin syn på domstolschefens möjlighet att agera och ingripa i olika situationer och vilka begränsningar som därvid finns. När det gäller fördelning av arbetsuppgifter och beredning och avgörande av mål anförde kommittén följande (s. 269 f.).

text: Fördelningen av mål innefattar två viktiga och känsliga moment, dels att i förväg lägga fast bestämda principer för fördelningen, dels att vid behov efter sakliga kriterier kunna omfördela redan lottade mål. Det är framför allt i det senare momentet, dvs. vid omfördelning, som det finns risk för godtycke. Det bör dock finnas möjlighet att genom omfördelning av mål beakta t.ex. att en domare genom sjukdom blivit oförmögen att handlägga ett visst mål eller att det uppstått en arbetsanhopning för viss domare. – – – Domstolschefen och andra chefsdomare har ett övergripande ansvar för att mål och ärenden blir avgjorda i tid. Detta har också slagits fast i uttalanden av JO och JK i tillsynsärenden. Det är viktigt att det inom domstolen finns väl fungerande rutiner för kontroll av de mål som är under handläggning. Domstolschefen och andra chefsdomare är skyldiga att skaffa sig information om arbetsläget och självmant undersöka förhållandena om en tillfredsställande förklaring inte ges till att ett äldre mål inte har avgjorts. På domstolschefen åvilar ett ansvar att se till att domstolen är så organiserad att resurserna tas till vara på bästa sätt. Det kan leda till att mål behöver omfördelas eller att nya mål inte bör tilldelas en viss domare under en bestämd period. Sådana åtgärder och ingripanden har domstolschefen, enligt kommitténs mening, inte endast befogenhet utan även i vissa fall skyldighet att göra.

text: En domstolschef som har objektivt godtagbara skäl bör således ha möjlighet att omfördela mål även mot en domares vilja. Det är emellertid en känslig fråga och domstolschefen bör ha mycket goda skäl för ett sådant beslut som givetvis också bör ha föregåtts av förutsättningslösa och öppna diskussioner med vederbörande domare om hur problemen kan lösas. Det finns givetvis flera situationer när den slumpmässiga fördelning av mål och ärenden som inledningsvis skett inte längre kan upprätthållas. Det gäller t.ex. om en domare drabbas av sjukdom som medför en längre tids frånvaro. Det kan då vara nödvändigt att lagmannen anförtror handläggningen av de mål som den frånvarande domaren ansvarar för åt annan domare för att dessa skall kunna drivas fram emot ett avgörande.

text: Jag anser för min del att den nyss nämnda situationen inte i grunden skiljer sig från det fallet att ett mål eller ärende av annat skäl än den ansvarige domarens bortovaro inte drivs fram emot ett avgörande inom skälig tid och att en domstolschef även då har inte bara befogenhet utan även skyldighet att ingripa. Också i en sådan situation måste en lagman kunna bestämma att målet eller ärendet fortsättningsvis skall handläggas av annan domare. Ett sådant ingripande kan inte, om det sker på sakliga grunder, anses stå i strid med vare sig principen om domares oberoende eller behovet av att säkerställa domstolens opartiskhet.

text: Kravet på oavhängiga och opartiska domstolar är avsett att tjäna den enskilde medborgare vars sak skall prövas av domstol. Det syftar till att säkerställa att saken prövas i enlighet med gällande lag, utan påverkan av andra intressen av vad slag det vara må. Ett administrativt fördelningsbeslut, som uteslutande motiveras av intresset av att den sak som den enskilde begärt att domstolen skall pröva förs fram mot ett avgörande, medför inte att den domare som har att handlägga målet inte skulle stå fri och obunden i sin prövning av rätts- och bevisfrågor. Inte heller bör ett sådant beslut ge upphov till tvivel på domstolens opartiskhet. Ett sådant beslut kan tvärtom vara nödvändigt för att tillgodose den enskildes berättigade intresse av att hans sak, på sätt som väl sammanfattas i artikel 6 EMRK, handläggs såväl oavhängigt och opartiskt som inom skälig tid.

text: Mot denna bakgrund bör ett ingripande av nu behandlat slag enligt min mening kunna ske även mot en enskild domares vilja. Det bör dock självfallet, som Kommittén om domstolschefens roll och utnämningen av högre domare framhållit, föregås av förutsättningslösa och öppna diskussioner om hur den uppkomna situationen kan lösas.

text: I anslutning till det nu sagda vill jag något beröra det förhållandet att de bestämmelser som reglerar tilldelning och omfördelning av mål för tingsrätternas del återfinns i tingsrättsinstruktionen, dvs. de har meddelats genom förordning.

text: I 8 § tingsrättsinstruktionen föreskrivs att grunderna för fördelningen av arbetsuppgifterna skall framgå av en arbetsordning. Av 9 § tingsrättsinstruktionen framgår bl.a. att fördelningen av mål och ärenden skall ske genom lottning och att vissa undantag från detta krav får göras. Undantagen avser bl.a. mål eller ärenden

text: av särskild art, från en viss del av domkretsen eller sådana som har ett inbördes samband. Enligt 14 § får lagmannen, om det finns särskilda skäl, besluta om tillfälliga avvikelser från vad som har beslutats med stöd av 8 §.

text: Domstolsverket meddelar enligt 8 § tingsrättsinstruktionen allmänna råd om utformningen av arbetsordningar och har föreslagit att arbetsordningen i aktuellt avseende utformas enligt följande. Lagmannen skall hålla sig underrättad om arbetsbelastningen på de olika funktionerna i tingsrätten bl.a. ge- nom att minst två gånger om året gå igenom rotlarnas arbetsbalanser. Om det behövs skall han omfördela mål och ärenden mellan rotlarna eller vidta andra erforderliga åtgärder (DvFS 1987:6, omtryckt i DvFS 1987:22).

text: Det är min bestämda uppfattning att bestämmelser om lottning och om möjliga undantag från en slumpvis fördelning, med hänsyn till deras centrala betydelse för tilltron till en opartisk rättskipning, borde ha sin utgångspunkt i bestämmelser i lag. Jag noterar att redan 1993 års domarutredning, med instämmande av Kommittén om domstolschefens roll och utnämningen av högre domare, ansett att principerna för tilldelning och omfördelning borde framgå av lag (

text: SOU 1994:99

text: , del A, s. 299 samt

text: SOU 2000:99

text: , del A, s. 270).

text: I det senast nämnda betänkandet diskuteras även frågan om det borde vara möjligt att överklaga ett administrativt ledningsbeslut som en domare menar kränker hans självständiga ställning i dömandet. Kommittén föreslog att en sådan möjlighet skall införas (

text: SOU 2000:99 s. 283

text: f.). För närvarande finns ingen möjlighet att överklaga ett sådant beslut (jfr 59 § tingsrättsinstruktionen). Även jag anser att ett beslut, som innebär att en domare mot sin vilja fråntas ansvaret för ett mål, bör kunna överklagas för en prövning av om det varit sakligt grundat.

text: Lagmannens åtgärder med anledning av balansläget vid Västmanlands tingsrätt I Västmanlands tingsrätts arbetsordning anges enligt vilka grunder inkommande mål och ärenden skall fördelas på de enheter som finns. Av tingsrättens arbetsordning framgår att lagmannen i samband med inhämtande av uppgifter om arbetsbalanserna ”skall vidta de åtgärder som arbetsläget påkallar”. Regleringen synes således utgå från att lagmannen har tämligen vittgående befogenheter i detta avseende. Det borde, enligt min uppfattning, vara möjligt att i tingsrättens arbetsordning tydligare ange när lagmannen kan åsidosätta de fördelningsprinciper som gäller och vilka åtgärder denne kan vidta när arbetsläget så fordrar (jfr 8 och 14 §§ tingsrättsinstruktionen). Det står dock klart att lagmannen enligt arbetsordningen inte saknat formell möjlighet att omfördela mål eller ärenden när så krävts.

text: AA har upplyst att han vid två tillfällen, troligen våren 2005 och i december 2006, berett en domare möjlighet att avsluta några äldre ärenden. Detta har han gjort genom att själv inträda och handlägga övriga mål på den aktuella enheten under någon vecka. I övrigt har de åtgärder som vidtagits varit av ”generell natur, för att

text: möta den allt svårare och tyngande arbetsbelastningen som följde av målökningen och begränsade resurser”. En av dessa åtgärder var att samla alla brottmål vid kansliet i Västerås på en enhet, som han själv ansvarar för.

text: I ett tidigare ärende, ovan nämnda dnr 5038-2005 och 1679-2006, har AA bl.a. uppgett att han vid flera tillfällen påpekat för rådmannen att målen måste avgöras, att det inte var acceptabelt att de låg oavgjorda och att han varje gång fick beskedet att målen skulle avgöras. Han har vidare uppgett att han inte fick någon annan förklaring till dröjsmålet än arbetsbelastningen samt att han ansåg att detta inte var en acceptabel förklaring.

text: En domstolschef – som inte får en tillfredsställande förklaring till att ett äldre mål eller ärende inte avgjorts – är, som framgått, skyldig att vidta åtgärder, som exempelvis att erbjuda domaren en lättnad i arbetsbördan, antingen genom en begränsning i tilldelningen av nya mål eller genom en möjlighet att lämna över mål till en annan domare. Domstolschefen kan i en sådan situation också omfördela ansvaret för målet eller ärendet även utan den ansvarige domarens samtycke. Jag vill emellertid här betona att det inte har framkommit att någon domare vid Västmanlands tingsrätt skulle ha motsatt sig att överlämna mål eller ärenden till annan domare om den möjligheten hade aktualiserats.

text: Det är självfallet så, som AA påpekat, att det av mer praktiska skäl kan vara svårt att erbjuda avlastning, genom omfördelning eller på annat sätt, vid en hårt arbetstyngd domstol där arbetsbelastningen för samtliga domare är hög. Enligt min mening vilar det emellertid just i en sådan situation ett särskilt ansvar på domstolschefen att se till att nödvändiga prioriteringar kommer till stånd. När det gäller de tvistemål som förekom i JO:s ärende dnr 5038-2005 och 1679-2006 borde AA inte under så lång tid som blev fallet ha förlitat sig på återkommande besked om att målen skulle avgöras, utan i stället ha vidtagit andra åtgärder. Han borde naturligtvis också, beträffande flertalet av de mål och ärenden som varit föremål för min kritik i övriga klagomålsärenden och vid inspektionen, ha skaffat sig sådan kännedom om dessa att han kunnat vidta erforderliga åtgärder.

text: Jag övergår så till AA:s åtgärd att själv ta på sig ansvaret för samtliga brottmål vid kansliet i Västerås till dess målen sätts ut till huvudförhandling.

text: Enligt 15 § första stycket tingsrättsinstruktionen skall det, som redan berörts, för varje mål och ärende vid varje tidpunkt finnas en ansvarig domare. Det är angeläget att denna föreskrift iakttas, inte bara för att det straffrättsliga och disciplinära ansvar som vilar även på domare skall kunna utkrävas, utan också för att en ansvarig domare skall kunna fatta de beslut som inte enligt 16 och 18 §§ tingsrättsinstruktionen kan anförtros annan personal och bevaka att åtgärder vidtas för att driva mål och ärenden fram emot ett avgörande. Om detta ansvar skall kunna utövas effektivt får givetvis en enhet inte ges större omfattning än att den ansvarige domaren har reella möjligheter att ägna mål och ärenden den uppmärksamhet som krävs.

text: Av AA:s yttrande framgår inte hur många mål som funnits och finns i balans på den aktuella enheten. Av statistikuppgifter som inhämtats i JO:s ärende dnr 1674- 2006 framgår emellertid att balansen, sedan alla brottmålen samlades på enheten, tidvis överstigit 700 mål.

text: Enligt min mening är det inte förenligt med tingsrättsinstruktionens bestämmelse att en enskild domare har det yttersta ansvaret för en så stor mängd mål som det här synes ha varit fråga om. Det saknas i sådant fall möjlighet att i praktiken utöva det ansvar som instruktionen föreskriver. Härtill kommer, att de mål och ärenden som en lagman ansvarar för inte kan bli föremål för den kontroll som, enligt vad jag framhållit i detta beslut, denne måste utöva. Det förefaller därför även av det skälet olämpligt att en domstolschef i så stor omfattning tar på sig ett ansvar för handläggningen av mål vid tingsrätten. – – –

text: Sammanfattningsvis kan jag konstatera att AA förtjänar kritik för sin bristfälliga – och under en period obefintliga – kontroll av äldre mål och ärenden vid tingsrätten. Hans passivitet har medfört att grava felprioriteringar kunnat fortgå under lång tid utan att åtgärder vidtagits för att komma till rätta med dessa.

text: Även om hans åtgärd att överföra alla brottmålen vid kansliort Västerås till en enhet för vilken han själv ansvarar var föranledd av omsorg om övriga domare står en sådan åtgärd inte i överensstämmelse med gällande regelverk. Jag är således kritisk även i detta avseende. – – –

text: Regeringen gav i mars 2007 en särskild utredare i uppdrag att bl.a. kartlägga domstolschefens skyldighet respektive möjlighet att agera vid långsam handläggning. I direktiven har uttalats att utredaren skall, om han bedömer att det finns behov av att utvidga domstolschefens befogenheter för att möjliggöra ändamålsenliga åtgärder, med beaktande av domarens självständighet i den dömande verksamheten, lämna förslag till sådana förändringar (Justitiedepartementet, dir 2007:23). Jag överlämnar en kopia av detta beslut till utredaren. Jag överlämnar även en kopia av beslutet till Justitiedepartementet med anledning av vad jag anfört om behovet av att principerna för fördelning av mål och ärenden i domstol regleras i lag.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.


nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Dokumentation
Förundersökning
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot Polismyndigheten i Västra Götaland för bristfällig dokumentation av ett beslut om husrannsakan m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Polismyndigheten i Västra Götaland med anledning av ett polisingripande och anförde i huvudsak följande. Han blev stoppad av polis i Svenljunga och fick visa körkort och göra utandningsprov. Polisen bedömde att han var narkotikapåverkad och han fick därför åka med till Borås för urin- och blodprov. Innan provsvaren kom gjorde polisen husrannsakan i hans fordon och bostad. I samband med ingripandet uttalade sig polismännen kränkande till honom på olika sätt. Att polisen kan göra misstag och en felaktig bedömning är acceptabelt men de kränkande kommentarer han fick är inte det. Han ifrågasatte om det får gå till på det här sättet.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden K27070-08 och T2-881-08 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. Den 18 februari 2008 stoppade polisen AA när han körde bil i Svenljunga. Polisen misstänkte att han var påverkad av narkotika eller dopningsmedel och genomförde ögonundersökning. AA togs därefter med för kroppsbesiktning. Husrannsakan i bostaden genomfördes för att eftersöka narkotika och dopningsmedel.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över det som hade anförts i anmälan och vilka rättsliga överväganden som hade föregått beslutet om husrannsakan.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren BB) kom in med remissvar till vilket hade fogats bl.a. upplysningar från inspektören CC och polisassistenten DD.

text: Av handlingar som gavs in i samband med remissvaret framgick att husrannsakan den aktuella dagen även hade genomförts i AA:s bil i syfte att eftersöka narkotika och dopningsmedel. Vidare framkom att resultatet av utförd analys av gjorda prover var negativt och att förundersökningen lades ned därefter med motiveringen ”Brott kan ej styrkas”.

text: CC upplyste bl.a. att det hade varit mycket ”spring” till och från AA:s bostad dagarna innan händelsen av personer som enligt uppgift var narkotikapåverkade och att AA själv bedömdes vara narkotikapåverkad när han, efter att ha lämnat bostaden, stoppades av polisen. Eftersom CC gjorde bedömningen att det fanns skälig anledning att misstänka att det fanns narkotika eller verktyg för hantering av narkotika i bostaden beslutade han om husrannsakan där.

text: DD, som var med vid ingripandet mot AA, uppgav bl.a. att hon minns att AA ställde många frågor till dem men att de svarade honom korrekt.

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande.

text: Händelseförlopp

text: De närmaste dagarna före polisingripandet hade AA många besökare till lägenheten. Besökarna gav intryck av att vara narkotikapåverkade. När AA lämnade lägenheten och for iväg i bil verkade även han vara påverkad av narkotika. Detta var anledningen till att han blev kontrollerad. När polispersonalen såg AA stärktes misstankarna att han var narkotika-påverkad. Personalen såg även tecken på att AA missbrukade otillåtna dopingpreparat och genomförde en ögonundersökning som ytterligare stärkte misstankarna att han var drogpåverkad. Husrannsakan genomfördes i bilen och i bostaden och AA togs med för kroppsbesiktning. Sållningsprovet utföll negativt liksom blod- och urinproven. Vid husrannsakningarna påträffades inte någon narkotika. Förundersökningarna om dopningsbrott och rattfylleri under påverkan av narkotika har lagts ned.

text: Bedömning

text: För beslut om husrannsakan krävs det någon konkret omständighet som talar för att den som brukar narkotika innehar denna substans och att den finns på platsen för husrannsakan eller att det finns annan bevisning om sådant brott. Det får anses ha funnits lagligt stöd för att genomföra husrannsakan i bilen. Enligt polispersonalen undvek AA ögonkontakt. Han hade röda ögonvitor och små pupiller. Vidare var han orolig, nervös och hade ett växlande humör. Det låg nära till hands att anta att han hade försökt gömma undan det som var kvar av den narkotika han misstänktes ha brukat. Husrannsakan i bostaden hos AA skedde mot bakgrund av att personer hade kommit och gått synbarligen narkotikapåverkade dagarna före ingripandet mot honom. När AA lämnade bostaden gav han själv intryck av att vara narkotikapåverkad. Sammanställt med polispersonalens iakttagelser på platsen där AA stoppades utgjorde det omständigheter som talade för att det fanns narkotika i bostaden och att beslutet om husrannsakan därför framstår som rättsenligt. Det fanns även grund för att genomföra ögonundersökning. Denna förstärkte misstanken att AA var narkotikapåverkad. Han reagerade inte på ljus och ögonen hade svårt att följa pennan i ett visst läge. Förutsättningar får anses ha förelegat att besluta om kroppsbesiktning av AA och ta med honom för provtagning. Sållningsprovet gav negativt resultat. Polismyndigheten har nyligen i ett yttrande till JO, dnr 387-2008, anfört att en provtagning som utfaller negativt bör normalt leda till att personen friges, men det kan finnas omständigheter i det enskilda fallet som bedöms väga så tungt att blodprovstagning ändå bör ske. I detta fall fanns förutom polispersonalens iakttagelser och resultatet av ögonundersökningen ytterligare en omständighet som bör vägas in, nämligen det förhållandet att AA först inte ville medverka till att lämna urinprov. Om misstanken kvarstår att provet ändå innehåller narkotika bör det hanteras som ett positivt sållningsprov och tillsammans med ett blodprov genomgå verifikations-analys. Ytterst är det en bedömning som inre befäl måste göra. Polismyndigheten

text: ifrågasätter inte beslutet om blodprovstagning, men skälen till beslutet borde liksom i det tidigare ärendet ha dokumenterats. Ur rättssäkerhetssynpunkt är det viktigt att det i efterhand går att se varför en person har varit frihetsberövad. Frågan kommer att behandlas med polisområdeschefen. AA yttrade sig över remissvaret och anförde bl.a. att ”polisens yttrande är fula påhitt” samt begärde att saken utreds ”grundligt”.

text: Bedömning

text: Det kan inledningsvis konstateras att AA:s uppgifter om händelsen inte i alla delar överensstämmer med polisens, t.ex. har AA anfört att han inte vägrade att lämna urinprov men att det är svårt att göra det på kommando och att han lämnade sin bostad flera timmar innan ingripandet mot honom ägde rum. Mot bakgrund av att AA begärt att ärendet utreds ”grundligt” vill jag redan här nämna att jag inte finner tillräckliga skäl att gå vidare i min granskning. Min bedömning av polisens handlande i det följande utgår därför i huvudsak från det som kommit fram genom polisens dokumentation av det inträffade.

text: Jag vill först framhålla att jag inte har någon invändning mot att polisen stoppade AA och därefter lät honom genomgå ögonundersökning och kroppsbesiktning på grund av misstankarna mot honom. Som polismyndigheten framhållit i sitt remissvar borde polisen dock ha dokumenterat skälen till beslutet att – trots negativt s.k. sållningsprov – låta AA lämna blodprov.

text: Vid den inledande granskningen av dokumentationen i ärendet uppkom dock huvudsakligen frågan vilka omständigheter som låg till grund för husrannsakan i AA:s bostad. Det föreföll nämligen som om grunden för beslutet om husrannsakan i bostaden endast var att AA, när han stoppades i Svenljunga, uppvisade tecken på att vara påverkad av narkotika eller dopningsmedel. Under utredningen av ärendet har det dock framkommit att CC även beaktade vissa andra omständigheter, som uppgifter om att troligen narkotika-påverkade personer under dagarna före ingripandet rört sig till och från AA:s lägenhet och att AA själv bedömdes vara narkotikapåverkad när han – strax efter att ha lämnat bostaden – stoppades av polisen. Med hänsyn till detta anser jag att beslutet om husrannsakan i bostaden får betraktas som godtagbart (jfr JO:s uttalanden i beslut den 26 november 2004 i ärende dnr 4413-2003 och i JO 2006/07 s. 76). Jag är däremot kritisk till att inte samtliga omständigheter som låg till grund för beslutet framgår av dokumentationen. – Jag finner inte heller skäl att ifrågasätta den husrannsakan som genomfördes i AA:s bil.

text: Av utredningen framgår att analys av tagna prov visade att dessa var negativa. Förundersökningen lades emellertid ned med motiveringen ”Brott kan ej styrkas”. Jag anser att om varken sållningsprov (urinprov) och blodprov efter verifikationsanalys visar på förekomst av narkotika eller dopningsmedel bör slutsatsen vara att misstankarna visat sig ogrundade. En korrekt nedläggningsgrund hade således varit ”Misstänkt oskyldig”.

text: Sammantaget förtjänar polismyndigheten kritik för sin bristfälliga dokumentation i ärendet och för att en missvisande nedläggningsgrund använts. Från bl.a. kontroll-

text: och rättsäkerhetssynpunkt är det viktigt att beslut om tvångsmedel dokumenteras på ett klart och noggrant sätt med bl.a. angivande av grunderna för beslutet, se vidare om detta i t.ex. Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 2:a uppl. s. 584 f.

text: Vad som i övrigt kommit fram i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Beslut Frihetsberövande Processledning Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Fråga om tingsrätt innan huvudförhandling i ett mål med häktad avslutas bör fråga parterna om deras uppfattning i häktningsfrågan om detta inte berörts under slutanförandena och, om dom inte avkunnas, om rätten alltid bör avkunna beslut i häktningsfrågan

text: Chefsjustitieombudsmannen Mats Melin

text: Fråga om en tingsrätt innan en huvudförhandling i ett mål med häktad avslutas bör tillfråga parterna om deras uppfattning i häktningsfrågan om detta inte berörts under slutanförandena och, om dom inte avkunnas, om rätten alltid bör avkunna beslut i häktningsfrågan

text: Initiativet

text: Under en inspektion vid Västmanlands tingsrätt konstaterades att tingsrätten i anteckningarna från en huvudförhandling den 8 juni 2005 i mål B 1674-02 noterat att den tilltalade, som var häktad, inte framställde något yrkande om att bli försatt på fri fot. Något beslut i häktningsfrågan fanns sedan inte antecknat utan parterna underrättades endast om att dom skulle meddelas genom att hållas tillgänglig på rättens kansli vid viss angiven tidpunkt.

text: Jag beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över handläggningen av häktningsfrågan vid huvudförhandlingen i målet.

text: Tingsrätten (lagmannen AA) anförde i ett remissvar följande.

text: F.d. rådmannen BB, på vars enhet målet varit inlottat, har gått i pension den 1 november 2005. Tingsnotarien som fört anteckningar vid huvudförhandlingen tjänstgör inte längre vid tingsrätten. Jag har översiktligt tagit del av innehållet i akten. Vid huvudförhandling den 8 juni 2005, vid vilken BB var ordförande, var bl.a. CC tilltalad för ganska omfattande ekonomisk brottslighet. CC var häktad. Enligt anteckningar förda vid huvudförhandlingen underrättades parterna om att dom i målet skulle meddelas genom att hållas tillgänglig på tingsrättens kansli i Köping den 17 juni 2005 från kl. 14.00. Det antecknades vidare under rubriken ”Övrigt” att CC inte framställde yrkande om att bli försatt på fri fot. Vilka rättsliga överväganden som ligger bakom BB:s åtgärd att inte pröva häktningsfrågan känner jag inte till. Den rättsliga regleringen innebär såvitt nu är av intresse i huvudsak, att rätten omedelbart skall häva ett häktningsbeslut om det inte längre finns skäl för beslutet, att eventuellt samtycke från den tilltalade självfallet inte har någon betydelse och att rätten – om den misstänkte döms för brottet och är häktad – skall pröva om han skall vara kvar i häkte till dess domen i ansvarsdelen vinner laga kraft mot den dömde. Det vilar alltså en kontinuerlig skyldighet för rätten att omedelbart häva ett häktningsbeslut, om det inte längre finns skäl för beslutet. För att aktivera rätten till

text: en sådan prövning krävs att det tillkommer fakta som ger anledning till en prövning. Den misstänkte kan exempelvis påbörja verkställighet av ett tidigare ådömt straff, åtalet i sig kan ge anledning att pröva om ett tidigare häktningsbeslut ska bestå, andra åtgärder som berör den häktade kan aktualisera en prövning. Men alla åtgärder påkallar inte att rätten prövar det tidigare häktningsbeslutet, som ju gäller till dess annat bestäms. Bara om omständigheter framkommer som gör att det inte längre finns skäl för häktningsbeslutet är rätten skyldig att omedelbart häva det. Om rätten som i detta fall vid en överläggning finner att den tilltalade skall dömas och att grund för häktning föreligger finns enligt min mening ingen skyldighet att avkunna ett häktningsbeslut, om inte en prövning påkallas. Här har rätten uppenbarligen bedömt att förutsättningar för att häva häktningsbeslutet inte föreligger. I domen förordnades också att den dömde skulle kvarbli i häkte. Jag tror att anteckningen bara är avsedd att förtydliga det i och för sig lite ovanliga förhållandet att den tilltalade inte yrkat att bli försatt på fri fot.

text: Bedömning

text: Inledning Efter en huvudförhandling i ett brottmål ska rätten som huvudregel avkunna dom, men domen får meddelas vid ett senare tillfälle om rätten behöver mer tid för domens beslutande eller avfattande (s.k. kanslidom). Är den tilltalade häktad ska domen meddelas inom en vecka, om det inte möter synnerligt hinder (

text: 30 kap. 7 § rättegångsbalken

text: , RB).

text: I

text: 24 kap. 21 §

text: RB föreskrivs att om en misstänkt som är häktad döms för brottet ska rätten pröva om han ska stanna kvar i häkte till dess att domen vinner laga kraft. Vidare sägs att om den misstänkte inte är häktad får rätten förordna att han ska häktas. Ett häktningsbeslut som rätten meddelat gäller till dess att rätten beslutar annat men inte längre än till dess rätten meddelar dom i målet. Rätten måste därför i samband med målets avgörande pröva huruvida den häktade ska kvarbli i häkte eller friges (NJA II 1943 s. 341).

text: Under inspektionen iakttogs ett brottmål i vilket det noterats i anteckningarna från huvudförhandlingen att den tilltalade inte framställde något yrkande om att bli försatt på fri fot. I anteckningarna hade sedan inte angetts att något beslut i häktningsfrågan avkunnades i samband med att förhandlingen avslutades och parterna underrättades om att dom skulle meddelas en dryg vecka senare. Det har av utredningen här inte framkommit om rätten tog upp häktningsfrågan vid huvudförhandlingens slut, om försvararen yttrade sig i denna fråga och då inte framställde något yrkande om att den tilltalade skulle försättas på fri fot eller om noteringen i anteckningarna endast är att se som en upplysning om att inget sades i saken över huvud taget. Jag har inte funnit det meningsfullt att försöka utreda detta ytterligare.

text: Klart är emellertid att något beslut i häktningsfrågan inte avkunnades vid huvudförhandlingens slut. Det finns därför skäl att aktualisera frågan om rätten dels bör bereda parterna tillfälle att tillkännage sin uppfattning i häktningsfrågan om de inte självmant berör saken, dels även utan yrkande uttryckligen bör ta ställning till frågan om den tilltalade även fortsättningsvis ska vara häktad.

text: Bör domstolen vid förhandlingens slut bereda parterna tillfälle att redovisa sin inställning i häktningsfrågan om de inte självmant berör frågan? Innan en huvudförhandling i ett brottmål avslutas ska parterna beredas tillfälle att slutföra sin talan (

text: 46 kap. 10 §

text: RB). Parterna har då möjlighet att framföra sina synpunkter på bevisningens värdering och att komma med rättslig argumentering. Ett slutanförande ska avse uteslutande sådant som är betydelsefullt för målets avgörande utan att rätten för den skull är bunden av vad parterna anfört (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 3, s. 43:22).

text: I doktrinen har också ansetts att det förhållandet att rätten är obunden av parternas uttalanden i rätts- och bevisfrågor liksom av deras yrkanden i påföljdsdelen inte innebär att det är likgiltigt om de uttalar sig i sådana frågor eller inte. Ekelöf anför vidare att om ena parten inte berör motpartens argumentation rörande ett viktigt spörsmål bör domaren fråga den förre om han önskar uttala sig härom. I den mån parterna inte utnyttjar möjligheten att uttala sig om alla relevanta frågor är det också domarens sak att erinra dem om detta (jfr Ekelöf i Festskrift till Andenaes, 1982, s. 433, Gärde m.fl., Nya

text: Rättegångsbalken

text: , s. 688 och Fitger, a.a. s. 46:21).

text: Högsta domstolen har i flera avgöranden framhållit att bestämmelserna om förhandling i häktningsfrågor måste ses som en viktig rättssäkerhetsgaranti för den enskilde och att ingen ska behöva riskera att beslut fattas om att han ska vara berövad friheten utan att han får möjlighet att dessförinnan framföra sina synpunkter vid en förhandling (se bl.a.

text: NJA 1990 s. 542

text: och 1992 s. 499 och även

text: JO 2005/06 s. 55

text: ). Högsta domstolen har också framhållit att även om lagtexten med krav på förhandling i

text: 24 kap. 17 § andra stycket

text: RB har utformats för det fallet att det är fråga om att häkta någon som befinner sig på fri fot, måste kravet på förhandling gälla även när det är fråga om att fatta beslut om att någon som redan är häktad ska kvarstanna i häkte (

text: NJA 1990 s. 42

text: , se också

text: JO 2005/06 s. 38

text: Jag kan för min del inte finna annat än att – oavsett om rätten avser att avkunna dom eller meddela kanslidom – frågan om fortsatt häktning otvivelaktigt är ett sådant relevant spörsmål som domaren bör säkerställa att parterna inte förbisett i sina slutanföranden. Dessutom utgör ju huvudförhandlingen det tillfälle som ges den tilltalade att muntligen inför rätten framföra sina synpunkter inför det beslut i frågan om fortsatt frihetsberövande som domstolen har att fatta. Min slutsats är således att rätten vid huvudförhandlingens slut genom frågor eller erinringar bör ge parterna möjlighet att klargöra sin ståndpunkt vad gäller fortsatt häktning om de inte självmant berör frågan.

text: Bör rätten även utan yrkande avkunna beslut i häktningsfrågan om förhandlingen avslutas med beskedet att dom ska meddelas vid en senare tidpunkt? Enligt

text: 24 kap. 21 §

text: RB är rätten, som redan framgått, skyldig att besluta om en häktad person ska kvarbli i häkte eller försättas på fri fot om denne döms för brott. Det innebär att frågan om fortsatt häktning alltid ska prövas i samband med att målet avgörs. Det finns däremot inte någon bestämmelse som på motsvarande sätt

text: uttryckligen föreskriver en skyldighet att avkunna beslut i häktningsfrågan när förhandlingen avslutas med besked om att dom kommer att meddelas vid en senare tidpunkt.

text: Om den tilltalade vid huvudförhandlingens slut framställer ett yrkande om att omedelbart bli försatt på fri fot måste rätten självfallet även när kanslidom ska meddelas omgående ta ställning till yrkandet och meddela beslut i frågan. Frågan är emellertid hur rätten bör förfara om ett sådant yrkande inte framställs.

text: Ett beslut att frihetsberöva en person genom häktning medför ett betydande ingrepp i dennes grundläggande fri- och rättigheter. Rätten har därför tilllagts långtgående skyldigheter att pröva ett sådant frihetsberövande och dess bestånd. En framställning om att någon ska häktas ges in till domstol, som har att utan dröjsmål vid en förhandling pröva saken (

text: 24 kap. 13 §

text: RB). Vidare ska rätten, så länge den misstänkte är häktad och till dess åtal har väckts, med normalt högst två veckors mellanrum hålla ny förhandling i häktningsfrågan och därvid särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt (

text: 24 kap. 18 § tredje stycket

text: RB). Vid en sådan omhäktningsförhandling ska prövas dels om de förhållanden som föranlett häktningen alltjämt föreligger, dvs. om den häktade fortfarande är på sannolika skäl misstänkt för det brott som utredningen gäller och om den särskilda häktningsgrund som befunnits motivera häktning fortfarande är aktuell, dels om förundersökningen bedrivs med den skyndsamhet som fordras. Härtill kommer att domstolen i förekommande fall även har att pröva om det fortfarande finns skäl att låta åklagaren besluta om restriktioner (

text: JO 2005/06 s. 38

text: ). Betydelsen av att rätten kontrollerar att utredningen bedrivs skyndsamt och att häktningsskälen kvarstår ökar allt efter som tiden går (

text: NJA 1997 s. 368

text: ). Det kan således sägas att domstolen har till uppgift att se till att frihetsberövandet inte pågår längre än som är oundgängligen erforderligt och inte är mera ingripande än nödvändigt.

text: Vidare framgår av

text: 24 kap. 20 § första stycket 2

text: RB att rätten på eget initiativ omedelbart ska häva ett häktningsbeslut om det inte längre finns skäl för beslutet. För hävning krävs inte att det tillkommit några nya omständigheter. Sedan åtal väckts är det dessutom endast rätten som kan besluta om hävande (Fitger, a.a., del 2, s. 24:59 f.). Den misstänktes samtycke saknar betydelse vid rättens prövning av häktningsfrågan (

text: 24 kap. 23 § första stycket

text: RB).

text: När en person är häktad vid tiden för huvudförhandling i målet har det då gällande häktningsbeslutet fattats av en ensam domare vid en häktningsförhandling eller, någon gång, efter en prövning på handlingarna. Det är inte avsett att en häktningsförhandling ska ges karaktär av en begränsad huvudförhandling. Det är tvärtom föreskrivet att vid en häktningsförhandling får, utöver vad handlingarna från förundersökningen innehåller samt vad parterna i övrigt anför, utredning angående brottet inte läggas fram, om det inte finns särskilda skäl för det (

text: 24 kap. 14 § andra stycket

text: RB). Beslut i häktningsfrågan som meddelats före huvudförhandlingen i målet grundas således med nödvändighet på ett mera summariskt underlag.

text: När huvudförhandlingen avslutats ska, enligt

text: 30 kap. 7 §

text: RB, överläggning hållas samma eller senast nästa helgfria dag. Vid överläggningen ska dom beslutas men också prövas om den dömde även fortsättningsvis ska vara häktad och beslut fattas i den frågan. Rättens prövning kan nu grundas på det samlade processmaterial som tillförts målet. Under huvudförhandlingen kan åtskilliga omständigheter av betydelse för frågan om häktning ha kommit att belysas. Prövningen görs dessutom av en fullsutten rätt och inte av en ensam häktningsdomare.

text: Den nu beskrivna situationen – att allt processmaterial har lagts fram inför fullsutten rätt – föreligger givetvis redan vid huvudförhandlingens slut. Jag anser för min del att domstolen, med hänsyn till dess uppgift att kontrollera att ett frihetsberövande inte består längre än nödvändigt, i den kvalitativt nya situation som således inträder i och med att huvudförhandlingen avslutas, under alla förhållanden omedelbart bör pröva häktningsfrågan. Det är ju dessutom så att om det bland domstolens ledamöter finns en majoritet för att häva beslut om häktning eller för att inte längre medge åklagaren tillstånd att besluta om restriktioner, ska ett sådant beslut befordras till verkställighet omgående och inte eventuellt anstå till påföljande dag eller någon gång ännu senare (jfr JO 1971 s. 28). En överläggning i häktningsfrågan måste således hållas. Parterna bör följaktligen, när huvudförhandlingen avslutas, ges besked om att rätten avser att hålla en överläggning i frågan om häktning samt få del av rättens beslut oavsett utgången (jfr

text: 24 kap. 16 §

text: RB).

text: En sådan ordning medför också att det inte kan föreligga någon tveksamhet kring vilket beslut som en häktad person överklagar om denne ger in ett överklagande sedan huvudförhandlingen avslutats men innan dom i målet meddelats.

text: Avslutande synpunkter Som jag angett inledningsvis har det, utifrån de anteckningar som gjordes, inte gått att klargöra om frågan om fortsatt häktning berördes innan huvudförhandlingen avslutades. Det är emellertid min uppfattning, som framgått ovan, att tingsrätten vid huvudförhandlingens slut borde ha frågat parterna om deras ståndpunkter i häktningsfrågan om de inte berört saken under slutanförandena.

text: Enligt min mening borde tingsrätten också ha meddelat ett beslut i häktningsfrågan. Med hänsyn till att rättsläget i den delen inte kan sägas vara klart, anser jag mig emellertid inte ha underlag att uttala någon kritik mot tingsrättens handläggning.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.