nyckelord: Förundersökning Tillsyn

title: Skrivelse till Justitiedepartementet med synpunkter med anledning av iakttagelser gjorda under inspektioner vid vissa av polisens internutredningsenheter m.m.

text: I en skrivelse den 13 juni 2000 till Justitiedepartementet, vilken också översändes till bl.a. justitieutskottet för kännedom, anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bakgrund

text: I den allmänna debatten framförs med jämna mellanrum kritik mot det förfarande som tillämpas vid handläggningen av anmälningar mot polismän. Kritiken går vanligtvis ut på att förfarandet innebär att ”polisen utreder polisen”. Jag beslutade bl.a. mot denna bakgrund våren 1998 att inspektera ett antal s.k. internutredningsenheter vid polismyndigheterna.

text: Inspektioner genomfördes vid Polismyndigheten i Stockholms län under april år 1998, vid Polismyndigheten i Västra Götaland under september år 1998, vid Polismyndigheten i Skåne under december år 1998 samt vid Polismyndigheten i Västmanlands län under mars år 1999. Inspektionerna gav upphov till 35 initiativärenden, där polisens eller åklagarens handläggning granskades närmare. Av initiativärendena avsåg 25 ärenden åklagare, nio ärenden polisen och ett ärende såväl åklagare som polis.

text: Inspektionernas omfattning och mina iakttagelser vid dessa framgår av bifogade protokoll. Vidare bifogas kopior av besluten i initiativärendena.

text: I denna skrivelse lämnar jag en sammanfattande redogörelse för mina iakttagelser i anslutning till inspektionerna och redovisar vissa överväganden med anledning av dessa.

text: Allmänt om handläggningen av anmälningar mot polisman

text: Debatten om handläggningen av anmälningar mot polismän visar att ett grundläggande krav på utredningsförfarandet i allmänhetens ögon är att detta är organiserat på sådant sätt att objektiviteten i utredningarna är höjd över varje tvivel. Det är således inte tillräckligt att det kan visas att utredningarna faktiskt

text: utförs på ett objektivt sätt. Det krävs härutöver att verksamheten bedrivs under sådana former att inte redan förfarandet i sig ger upphov till misstankar att det tas ovidkommande hänsyn vid utredningarna.

text: Det är för att allmänhetens förtroende för verksamheten skall kunna upprätthållas vidare angeläget att anmälningar mot polismän utreds så snabbt som möjligt och att utredningsverksamheten handhas av befattningshavare som uppfyller höga krav i fråga om erfarenhet, omdöme, noggrannhet och kompetens. Det är uppenbart att en verksamhet, för att kunna tillgodose sådana önskemål, behöver tillräckliga resurser i såväl kvantitativt som kvalitativt hänseende.

text: Frågan om i vilka former man skall handlägga anmälningar mot polismän för att undvika misstankar om att det tas obehöriga hänsyn vid utredningen har varit föremål för flera utredningar och ställningstaganden av statsmakterna. Man har därvid strävat efter att finna en handläggningsordning som, samtidigt som den kan fungera smidigt och effektivt, innebär att ansvaret för att leda utredningarna ligger på någon som i organisatoriskt hänseende är fristående från polisväsendet. Ett antal olika organisationsformer för utredning av sådana anmälningar har varit föremål för överväganden. Som exempel på modeller som har diskuterats men avvisats kan nämnas ett särskilt från polis och åklagare fristående utredningsorgan samt särskilda enheter inom åklagarväsendet. Jag kan för en närmare redogörelse för de här aktuella frågorna hänvisa till 1981 års Polisberednings delbetänkande (Ds Ju 1984:10) Anmälningar mot polismän. En redogörelse för internkontrollen inom åklagar- och polisverksamheterna finns också i den rapport i ämnet som f.d. biträdande riksåklagaren Axel Morath i april 1997 överlämnade till Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen.

text: Den nu gällande ordningen för handläggning av anmälningar mot anställda inom polisen har sin grund i beslut av riksdagen år 1981 och 1986 (

text: prop. 1980/81:100

text: , bil. 5 s. 36 f. och JuU 1980/81:33 samt

text: prop. 1985/86:100

text: , bil. 4 s. 53 f. och JuU 1985/86:32).

text: I

text: 5 kap. 1 § första stycket polisförordningen (1998:1558)

text: föreskrivs att ett ärende omedelbart skall överlämnas till åklagare för prövning om förundersökning skall inledas eller inte, om det i en anmälan till polisen har påståtts att en anställd inom polisen har gjort sig skyldig till något brott som har samband med arbetet eller på något annat sätt har handlat felaktigt i sin myndighetsutövning. Detsamma gäller om en person har skadats antingen genom något som en anställd inom polisen har gjort i tjänsten eller under sin vistelse i en polisarrest, om skadan är allvarlig. Slutligen föreligger skyldighet att överlämna ett ärende till åklagare, om det i något annat fall kan bli fråga om att inleda förundersökning mot en anställd inom polisen för brott som har samband med arbetet. Motsvarande bestämmelser fanns tidigare i

text: 6 kap. 1 § polisförordningen (1984:730)

text: Ett ärende behöver enligt paragrafens andra stycke inte överlämnas till åklagare om det är fråga om ett annat brott mot trafikförfattningarna än brott mot

text: 1 § andra stycket

text: eller

text: 5 §§

text: lagen (

text: ) om straff för vissa trafikbrott. Härför krävs emellertid såväl att det inte har inträffat någon allvarlig skada som att polismyndig-

text: heten har beslutat att inleda förundersökning. Beslut att lägga ned en sådan förundersökning skall alltid fattas av åklagare.

text: I

text: 5 kap. 6 § polisförordningen

text: finns bestämmelser om handläggningen av frågor om brott av anställda inom polisen som inte har samband med arbetet. Också sådana frågor skall enligt huvudregeln överlämnas till åklagare för prövning av om förundersökning skall inledas eller inte. Ärendet behöver emellertid inte överlämnas, om polismyndigheten beslutar att inleda förundersökning. Beslut att lägga ned en sådan förundersökning skall alltid fattas av åklagare.

text: Om åklagaren beslutar att inleda förundersökning i ett till honom överlämnat ärende, är åklagaren förundersökningsledare. Det ankommer således på denne att ge direktiv för förundersökningens bedrivande. Det ligger i sakens natur att det är angeläget att beslut i fråga om inledande av förundersökning fattas skyndsamt, så att erforderliga utredningsåtgärder kan vidtas utan dröjsmål och att möjligheterna att säkra bevisning inte går förlorade.

text: Själva utredningsarbetet utförs normalt av befattningshavare vid polismyndigheternas internutredningsenheter (jfr

text: 5 kap. 3 § tredje stycket polisförordningen

text: I de fall där åklagaren har beslutat att inte inleda förundersökning, att lägga ned en inledd förundersökning eller att inte väcka åtal återgår ärendet till polismyndigheten, som har att ta ställning till om det finns skäl att överlämna ärendet till Statens ansvarsnämnd eller Rikspolisstyrelsens personalansvarsnämnd (se

text: 6 kap.

text: och

text: 14 §§

text: polisförordningen

text: I

text: 5 kap. 4 § polisförordningen

text: finns föreskrifter om länspolismästarens skyldighet att underrätta polisstyrelsen om ärenden som avses i 5 kap. 1 § och om hur de ärenden som har överlämnats till åklagare har slutbehandlats. I paragrafen finns vidare bestämmelser som gör det möjligt för ledamöter av polisstyrelsen eller en polisnämnd att efter beslut av polisstyrelsen särskilt följa utredningen i sådana ärenden eller en grupp av sådana ärenden. Polisstyrelsen kan överlämna åt en polisnämnd att ta emot underrättelse om hur ärenden som har överlämnats till åklagare har slutbehandlats.

text: Iakttagelser i anslutning till inspektionerna

text: Iakttagelser avseende polisen I inspektionsprotokollen har tagits in bl.a. påpekanden om att anmälan i vissa fall har tagits upp av en icke behörig anmälningsupptagare, att beslut om inledande av förundersökning har fattats av en polisman samt att det i vissa fall har förekommit dröjsmål med att överlämna anmälningar till åklagare. Övriga iakttagelser vid inspektionerna behandlas närmare i besluten i de särskilda ärendena.

text: Här kan nämnas att det i ett beslut avseende Polismyndigheten i Skåne (dnr 296- 1999) riktades kritik mot myndighetens handläggningstid av ärendena vid internutredningsgruppen. Det konstaterades vid inspektionen, som ägde rum den 1 och 2 december 1998, bl.a. att flertalet av de 30 äldsta ärendena hade legat upp emot två år och i vissa fall drygt två år utan att några synbara åtgärder hade vidtagits samt att

text: ett stort antal av 1998 års ärenden hade legat sedan januari eller februari utan att några utredningsåtgärder hade vidtagits. Myndigheten kritiserades vidare med anledning av sitt sätt att tillämpa de tidigare gällande reglerna om underrättelse till polisstyrelsen om till åklagaren överlämnade ärenden (dnr 297-1999). I beslutet framfördes också synpunkter på utformningen av motsvarande regler i den nya

text: polisförordningen

text: . Dessa synpunkter föranledde vissa ändringar av reglerna (se SFS 1999:793). I ett annat beslut kritiserades Polismyndigheten i Västmanlands län för dröjsmål med att vidta vissa av åklagaren begärda utredningsåtgärder (dnr 1931-1999).

text: Iakttagelser avseende åklagarväsendet

text: Eftersom huvudregeln om handläggningen av anmälningar mot anställda inom polisen innebär att polismyndigheten utan eget ställningstagande skall överlämna sådana ärenden till åklagare, är det naturligt att granskningen vid inspektionerna i betydande utsträckning kom att inriktas på åklagarens åtgärder. I ett beslut riktades kritik mot såväl åklagaren som polisen med anledning av underlåtenhet att driva utredningen i ett visst ärende framåt (dnr 298-1999). I ett beslut avseende Åklagarmyndigheten i Stockholm (dnr 2206-1998) behandlades frågan om principerna för fördelningen mellan åklagare av anmälningar mot polismän. Vidare riktades kritik mot vederbörande åklagare i följande hänseenden  dröjsmål med att ta ställning till om förundersökning skulle inledas (dnr 299-1999)  förundersökning ej inledd trots att så borde ha skett (dnr 2201-1998, 2202- 1998, 301-1999, 1927-1999 och 1934-1999)  beslut att inte inleda förundersökning trots att tillgängligt bakgrundsmaterial inte hade inhämtats (dnr 300-1999)  förundersökning nedlagd innan alla erforderliga utredningsåtgärder hade vidtagits (dnr 3952-1998, 3953-1998 och dnr 302-1999)  förhör hade hållits med en av anmälaren utpekad polisman utan att denne hörts som misstänkt trots att så bort ske eller innan det genom annan utredning klarlagts om polismannen var att anse som skäligen misstänkt eller ej (dnr 2198-1998, 2199-1998, 3950-1998 och 3951-1998)  förhör med andra personer än målsäganden/anmälaren – bl.a. vittnen och utpekade polismän – innan beslut i förundersökningsfrågan hade fattats (dnr 3949-1998, 1929-1999 och 1930-1999)  inhämtande av skriftligt yttrande från en i en anmälan utpekad polischef innan beslut att inte inleda förundersökning hade fattats (dnr 304-1999)

text:  beslut av allmän åklagare att inte inleda förundersökning när anmälan avsåg ett förfarande som omfattades av

text: tryckfrihetsförordningens

text: regler om meddelarfrihet (dnr 2197-1998 och 303-1999).

text: Synpunkter på den iakttagna handläggningen av anmälningar mot polisman

text: Som framgår av redogörelsen i det föregående har min kritik mot polisens roll vid handläggningen av anmälningar mot polismän väsentligen avsett oacceptabla dröjsmål vid handläggningen. Dessa dröjsmål har främst berott på otillräckliga resurser. Det kan emellertid konstateras att det i detta hänseende förelåg betydande skillnader mellan de granskade myndigheterna. Sedan den nuvarande ordningen för att utreda anmälningar mot polismän etablerades under 1980-talet, har polisväsendets organisation undergått genomgripande förändringar. I det rådande systemet med mål- och resultatstyrning av polisverksamheten råder numera varje enskild polismyndighet i princip fritt över hur anvisade medel skall användas. I en situation där polismyndigheterna inte anser sig ha tillräckliga resurser för att fullgöra alla sina uppgifter på ett tillfredsställande sätt finns det en icke obetydlig risk för att man vid resursfördelningen prioriterar annan angelägen brottsutredande verksamhet högre än internutredningsverksamheten. Denna risk förstärks av det förhållandet att utredning av anmälningar mot polismän inte hör till de särskilt prioriterade verksamhetsområden som brukar anges i budgetpropositionerna. Vad jag nu har sagt illustreras på ett påtagligt sätt av de förhållanden som kunde iakttas vid inspektionen av Polismyndigheten i Skåne. Det var först sedan bristerna i internutredningsverksamheten hade påtalats vid JO:s inspektion som verksamheten fick sådana resurser att den kunde fungera på ett tillfredsställande sätt. Eftersom åklagarna inte har något reellt inflytande över polisens organisation utan är hänvisade till att utnyttja de resurser som polismyndigheten är villig att ställa till förfogande, saknade däremot den omständigheten att utredningarna skall ledas av åklagare betydelse för möjligheterna att få till stånd en tillfredsställande handläggning hos polisen av ärendena.

text: Det kan nämnas att de problem i fråga om möjligheterna att styra polisens resursanvändning som jag här har nämnt påtalades också av Ekobrottsberedningen i rapporten (

text: Ds 1996:1

text: ) Effektivare ekobrottsbekämpning, när det gäller ett annat område, nämligen bekämpandet av ekonomisk brottslighet (se bl.a. s. 184 f., 188 och 202 f.). Dessa problem synes också ha haft betydelse för beslutet att inrätta en särskild ekobrottsmyndighet. Det förtjänar att påpekas att det finns vissa likheter mellan handläggningen av anmälningar mot polismän och ekobrottsbekämpningen vad gäller de krav som måste ställas på verksamheten. Båda områdena kräver sålunda stora resurser i förhållande till verksamhetens omfattning angiven i antalet ärenden, och de förutsätter vidare kontinuitet i verksamheten och tillgång till välutbildad utredningspersonal med särskild kompetens för uppgiften.

text: Det bör noteras att jag vid mina inspektioner, med något enstaka undantag, inte funnit anledning att rikta kritik mot det utredningsarbete som utförts av de enskilda handläggarna vid internutredningsenheterna. Mina iakttagelser i detta hänseende står i god överensstämmelse med de uttalanden i frågan som vid olika tillfällen tidigare gjorts om internutredningsverksamhetens kvalitet. Om utredningen

text: resulterar i åtal är polisens befattning med ärendet i princip avslutad. Den helt övervägande delen av de ärenden som överlämnas till åklagare leder emellertid inte till åtal. Jag har från internutredningsenheterna inhämtat att det år 1999 kom in omkring 3 500 anmälningar mot polisiära befattningshavare avseende brott i tjänsten samt att det samma år väcktes ett 20-tal åtal med anledning av sådana anmälningar. Av den verksamhetsrapport för år 1999 som har avgetts av rättsenheten vid Polismyndigheten i Skåne framgår att förundersökning hade ägt rum i knappt hälften av de ärenden som slutbehandlades under året.

text: I de fall där åtal inte väcks ankommer det, som framgår av det föregående, på polismyndigheten att pröva om omständigheterna är sådana att disciplinanmälan skall göras till Statens ansvarsnämnd respektive Rikspolisstyrelsens personalansvarsnämnd. Prövningen görs som regel av myndighetens chef. Den enda fortlöpande kontrollen av denna verksamhet följer av bestämmelserna i

text: 5 kap. 4 § polisförordningen

text: om polisstyrelsens och polisnämndernas insyn. Denna insyn är självfallet av värde. Den är emellertid sannolikt helt okänd för den stora allmänheten, och den kan inte heller ha samma förtroendeskapande effekt som en kontroll utövad av ett organ som är fristående i förhållande till polismyndigheten.

text: Det finns vidare anledning att erinra om att handlingarna i en förundersökning som inte leder till åtal inte, som i åtalsfallen, blir offentliga utan att de i stället omfattas av den starka sekretess till skydd för enskildas förhållanden som numera råder enligt

text: 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100)

text: Utrymmet för insyn i verksamheten exempelvis genom medierna är därför mycket begränsat.

text: Den nuvarande ordningen för handläggningen av anmälningar mot polismän bygger på uppfattningen att objektivitet och hög kvalitet i utredningsverksamheten garanteras av det förhållandet att verksamheten leds av särskilt kvalificerade åklagare. Åklagaren är en befattningshavare som förutsätts ha hög juridisk kompetens. Av stor betydelse i sammanhanget är vidare att det svenska åklagarväsendet är organisatoriskt åtskilt från polisen. Åklagaren har därmed getts särskilda förutsättningar att agera med den opartiskhet som

text: rättegångsbalken

text: föreskriver samt att, i egenskap av den som tar ställning i åtalsfrågan och för talan i rätten, kontrollera kvaliteten i polisens utredningsarbete.

text: Huvuddelen av de brister i verksamheten som kunnat konstateras i anslutning till inspektionerna hänför sig emellertid till åklagarnas handläggning av ärendena. Även om antalet fel inte är särskilt stort i förhållande till det totala antalet granskade ärenden, bör det framhållas dels att det av hänsyn till allmänhetens förtroende för verksamheten måste ställas särskilt höga krav på handläggningen av polisärenden, dels att det i åtskilliga fall har varit fråga om fel som varit ägnade att undergräva antingen målsägandens eller den anmälde polismannens tilltro till objektiviteten i förfarandet. De brister som påtalas i beslutet i ärendena dnr 1929-1999 och 1930- 1999 är av särskilt allvarligt slag, eftersom de har haft sin grund i en uppfattning från åklagarens sida att reglerna om inledande av förundersökning inte skall

text: tillämpas på samma sätt vid handläggningen av anmälningar mot polismän som när det är fråga om anmälningar mot andra personer.

text: Ett effektivt förundersökningsarbete förutsätter ett nära samarbete mellan polis och åklagare. Det är emellertid viktigt att dessas roller hålls isär på sådant sätt att polis och åklagare inte i allmänhetens ögon framstår som delar av samma organisation. Det är särskilt angeläget att denna aspekt beaktas vid handläggningen av anmälningar mot polismän, eftersom redan den omständigheten att polis och åklagare i sin dagliga verksamhet arbetar nära varandra är ägnad att försvaga allmänhetens tilltro till åklagarens objektivitet vid utredningen av polisärenden.

text: Jag har vid inspektionerna noterat att fördelningen av polisärendena mellan åklagarna, den s.k. lottningen, följer olika principer i olika delar av landet. Självfallet skall vanliga jävsregler tillämpas. Det är emellertid härutöver angeläget att lottningen görs på ett sådant sätt att man minimerar sannolikheten för att den anmälde polismannen och den åklagare som skall utreda anmälan tidigare har samverkat eller i den närmaste framtiden kan komma att samverka med varandra i sin sedvanliga yrkesutövning.

text: En annan reflektion vad gäller lottningen av polisärenden på åklagare är att risken att lika fall behandlas olika blir större, ju fler åklagare som handlägger sådana ärenden. Det bör i detta sammanhang nämnas att inte bara de åklagare som anges i

text: 17 § åklagarförordningen (1996:205)

text: är behöriga att handlägga frågor enligt

text: 5 kap. 1 § polisförordningen

text: . Enligt Riksåklagarens föreskrifter (

text: RÅFS 1996:6

text: ) om fortsatt behörighet enligt

text: 19 § åklagarförordningen (1989:848)

text: har de åklagare som före 1996 års åklagarreform hade behörighet att handlägga sådana frågor behållit sin behörighet, även om de inte innehar någon sådan befattning som anges i

text: 17 § åklagarförordningen

text: . Detta innebär att antalet åklagare som handlägger polisärenden sannolikt är större i dag än tidigare.

text: I den allmänna debatten framförs inte sällan förslaget att uppgiften att utreda anmälningar mot polismän bör läggas på en särskild myndighet som är helt självständig i förhållande till såväl polis- som åklagarväsendena. Det är tydligt att en sådan lösning skulle kunna avhjälpa i varje fall en del av de svagheter i det nuvarande systemet som jag har nämnt i det föregående. Det framstår exempelvis i ett medborgarperspektiv som otillfredsställande att verksamheten att utreda påstådda brott av polismän inte alltid betraktas som en prioriterad uppgift och att den därmed, i konkurrensen om polismyndigheternas resurser, riskerar att få stå tillbaka för andra angelägna arbetsuppgifter. Jag vill i detta hänseende erinra om vad jag har sagt i det föregående om bakgrunden till beslutet att inrätta Ekobrottsmyndigheten.

text: Ett annat sätt att garantera kvaliteten hos och förtroendet för handläggningen av anmälningar mot polismän är att säkerställa att det utövas en tillfredsställande tillsyn över polisens och åklagarväsendets verksamhet i detta hänseende samt att se till att tillsynen över förundersökningsverksamheten också i övrigt håller en tillräcklig kvalitet. Värdet av en aktiv tillsyn i detta hänseende belyses av vad som sagts i det föregående om de åtgärder som vidtagits vid Polismyndigheten i Skåne

text: med anledning av JO:s inspektion. Det kan tilläggas att inspektionen också har fått till följd att allmänhetens möjligheter till insyn i internutredningsverksamheten förbättras genom att polismyndigheten avser att i en årlig rapport från rättsenheten bl.a. ge en bild av vad som har hänt med de anmälningar som gjorts mot anställda vid myndigheten. En första rapport avseende år 1999 föreligger redan.

text: Det finns mot denna bakgrund anledning att här kortfattat redogöra för hur tillsynen över polisens och åklagarnas verksamhet är anordnad i dag.

text: Allmänt om tillsynsbegreppet

text: Uttrycket tillsyn används för att beteckna flera olika slag av kontroll av myndigheternas verksamhet. Allmänt gäller emellertid att det är fråga om en kontroll som syftar till att vidmakthålla och förbättra kvaliteten i verksamheten i det eller de hänseenden som tillsynen avser. Utmärkande för tillsyn i egentlig bemärkelse är vidare att den utövas av en överordnad myndighet eller av någon annan som är fristående i förhållande till den kontrollerade myndigheten. Tillsynen kan avse kontroll av att de fastlagda målen för den kontrollerade verksamheten uppnås och att anvisade medel används på ett tillfredsställande sätt. Den utgör då en del av effektivitetskontrollen och arbetet med att kontrollera verkställigheten av statsmakternas beslut. Tillsyn kan emellertid också vara av rättslig art och i första hand avse frågan om en viss verksamhet bedrivs rättsenligt och i överensstämmelse med kraven på rättssäkerhet för den enskilde. En sådan tillsyn måste för att fylla sin funktion väsentligen inriktas på en granskning av handläggningen av enskilda ärenden. Den granskning av internutredningsverksamheten som redovisas i denna skrivelse är ett exempel på sådan rättslig tillsyn.

text: Sådana brister i en verksamhet som tar sig uttryck i oacceptabelt långa handläggningstider kan självfallet upptäckas och avhjälpas genom en tillsyn som är inriktad på frågor om den granskade myndighetens resursanvändning och effektivitet. Den kritik mot internutredningsverksamheten som förekommer i den allmänna debatten tar emellertid i första hand sikte på de risker för ovidkommande hänsyn i det särskilda fallet som enligt kritikerna följer av det sätt på vilket verksamheten är organiserad. För att sådana farhågor skall kunna bemötas med en hänvisning till att verksamheten är föremål för tillsyn krävs i enlighet med vad som nyss sagts att det är fråga om en tillsyn som är inriktad på rättstillämpningen i enskilda fall.

text: Det bör till undvikande av missförstånd framhållas att det särskilda förfarande för handläggningen av anmälningar mot polismän som läggs fast i reglerna i

text: 5 kap. 1 § polisförordningen

text: inte utgör någon form av tillsyn över polisen. Det enda syftet med dessa regler är att säkerställa ett särskilt snabbt åklagarinträde i fall av det aktuella slaget. Sedan ärendet överlämnats till åklagaren skall det handläggas på samma sätt som vilket åklagarärende som helst. Detta innebär att åklagarens bedömningar inte sträcker sig utanför det straffrättsligt reglerade området utan endast avser sådana frågor som om förundersökning skall inledas och hur den i så fall skall genomföras, om en inledd förundersökning skall läggas ned och om en genomförd förundersökning skall leda till att åtal väcks.

text: Den ordinära tillsynen over polisen

text: Den ordinära tillsynen över polisen handhas numera enbart av Rikspolisstyrelsen, sedan länsstyrelsernas tillsyn över polismyndigheterna helt har upphört. Enligt

text: 2 a § andra stycket förordningen (1989:773)

text: med instruktion för Rikspolisstyrelsen skall styrelsen vid sin tillsyn särskilt beakta att polisarbetet bedrivs i överensstämmelse med de prioriteringar och riktlinjer som riksdagen och regeringen har lagt fast för polisverksamheten, att polisarbetet bedrivs effektivt och uppfyller rättssäkerhetens krav samt att förvaltningen inom polisväsendet fungerar väl.

text: I 2 a § tredje stycket i instruktionen sägs vidare att Rikspolisstyrelsen skall följa upp och analysera polisverksamheten. Om de mål för verksamheten som anges i paragrafens andra stycke inte uppnås eller om verksamheten inom polisen inte bedrivs på ett tillfredsställande sätt, skall Rikspolisstyrelsen genom påpekanden och uppmaningar eller på annat sätt söka åstadkomma rättelse. Vid behov skall Rikspolisstyrelsen anmäla förhållandet till regeringen.

text: Rikspolisstyrelsens tillsyn avser således i stor utsträckning annat än rättssäkerhetsfrågor. När sådana frågor behandlas görs detta normalt inte med inriktning på handläggningen av enskilda ärenden, även om det ibland förekommer att Rikspolisstyrelsen utreder enstaka händelser som har tilldragit sig allmän uppmärksamhet.

text: Tillsynsverksamheten har formen av inspektioner som utförs av en särskild tillsyns- och inspektionsenhet. Denna utför enligt min mening ett mycket ambitiöst och förtjänstfullt arbete inom de ramar som har lagts fast i instruktionen. Av det nyss sagda framgår emellertid att Rikspolisstyrelsens tillsynsverksamhet väsentligen har en annan funktion än att från rättsliga utgångspunkter utreda hur polisen har handlagt enskilda brottsutredningar eller andra ärenden, exempelvis inom internutredningsverksamheten.

text: Även om Rikspolisstyrelsens tillsyn utvidgades till att avse också handläggningen av enskilda ärenden, skulle detta få endast begränsad betydelse i fråga om utredningar av anmälningar mot polismän, eftersom förundersökningarna i sådana fall enligt huvudregeln leds av åklagare. En tillsyn av detta slag från Rikspolisstyrelsens sida skulle därför i huvudsak komma att avse endast de moment i förfarandet som i tiden ligger före och – när förundersökning inte inleds eller åtal inte väcks – även efter åklagarens handläggning av ärendet. Som erfarenheterna från mina inspektioner visar måste en tillsyn över handläggningen av anmälningar mot polismän, för att bli heltäckande, avse såväl åklagarens som polisens roll i sammanhanget.

text: Den ordinära tillsynen over åklagarna

text: Före 1996 års åklagarreform var åklagarväsendet organiserat på i princip tre nivåer. På den centrala nivån fanns Riksåklagaren, på den regionala – med undantag för de tre storstäderna – fanns regionåklagarmyndigheterna, och på den lokala nivån fanns de lokala åklagarmyndigheterna. Riksåklagaren hade i sin egenskap av högste åklagare i riket ett tillsynsansvar för åklagarväsendet i dess helhet, och överåklagarna

text: hade i sin egenskap av chefer för de regionala myndigheterna och de tre storstadsmyndigheterna motsvarande ansvar i fråga om de lokala myndigheterna inom sina ansvarsområden.

text: Riksåklagarens tillsynsfunktion utövades huvudsakligen genom tillsynsbesök, den s.k. överprövningsverksamheten och rätten att utfärda föreskrifter och allmänna råd. Härtill kom handläggningen av klagomål mot åklagare och anmälningar om brott i tjänsten av åklagare (se

text: prop. 1993/94:100

text: , Bilaga 3 s. 35). För tillsynsverksamheten fanns i Riksåklagarens kansli en särskild tillsynsbyrå.

text: Genom ett riksdagsbeslut år 1994 gavs Riksåklagarens tillsynsverksamhet en något annan inriktning mot bakgrund bl.a. av att överåklagarna hade fått ett ökat ansvar för verksamheten inom regionerna. Beslutet innebar att Riksåklagarens tillsynsbesök generellt borde syfta till att det skapades en enhetlig rättstillämpning och att kvaliteten i åklagarverksamheten hölls på en hög och jämn nivå (

text: a. prop. s. 35

text: f.).

text: Genom 1996 års åklagarreform sammanfördes den regionala och den lokala nivån organisatoriskt i sju (numera sex) regionala åklagarmyndigheter, i vilka ingår sammanlagt ett 40-tal lokala åklagarkammare (se

text: prop. 1995/96:110 s. 10

text: f.). Frågan om åklagarkamrarna skulle vara att anse som självständiga myndigheter eller ej lämnades härvid öppen (1995/96 JuU 13 s. 10 f.). Det får emellertid numera anses vara klarlagt genom reglerna i

text: åklagarförordningen (1996:205)

text: att åklagarkamrarna inte utgör självständiga myndigheter utan ingår i åklagarmyndigheterna. Överåklagarna har i sin egenskap av chefer för åklagarmyndigheterna huvudansvaret för verksamheten (a. prop. s.16 f.).

text: I samband med omorganisationen kom Riksåklagarens tillsyn att i huvudsak få karaktären av en allmän verksamhetskontroll inom ramen för en mål- och resultatstyrning (se Riksåklagarens rapport [1996:3] Framtidens åklagarväsende). De tidigare tillsynsbesöken, som syftade till att upprätthålla den rättsliga kvaliteten i åklagarverksamheten, har ersatts med årliga informationsbesök vid varje åklagarmyndighet och varje åklagarkammare.

text: Riksåklagaren ser i dag som sin centrala lednings- och kontrolluppgift att, med utgångspunkt i systemet med mål- och resultatstyrning, se till att av statsmakterna fastställda mål och riktlinjer får genomslag i åklagarväsendet (Riksåklagarens redovisning av uppdrag rörande översyn av

text: 7 kap.

text: Rättegångsbalken

text: s. 14). Som hjälpmedel vid denna kontroll tjänar åklagarväsendets datasystem, som sägs göra det lätt att få fram uppgifter om t.ex. lagföringsprocent, genomströmningstider och produktionsförändringar (a.a. s. 16). Det sägs vidare vara möjligt att på detta sätt, med utnyttjande också av det tidredovisningssystem som används, se vilket genomslag som statsmakternas prioriteringar av vissa brottstyper får i praktiken.

text: Det kan vidare noteras att Riksåklagaren i sin verksamhetsplan för år 1999 bland målen för åklagarverksamheten angav som kvalitetsmål att genomströmningstiden skulle minska för alla förundersökningar och som rättssäkerhetsmål att enhetligheten i rättstillämpningen skulle öka. Sistnämnda mål anslöt sig nära till det av regeringen i regleringsbrevet för år 1999 fastlagda verksamhetsmålet att rätts-

text: tillämpningen skall vara enhetlig vid prövning av åtalsfrågan och användning av frihetsberövanden (se Riksåklagarens årsredovisning 1999 s. 10).

text: Av den nyss nämnda uppdragsredovisningen kan vidare utläsas att också överåklagarnas kontrollverksamhet numera väsentligen är att betrakta som ett inslag i mål- och resultatstyrningen (s. 14). Det kan såvitt gäller denna verksamhet vidare noteras att man i den nu gällande

text: åklagarförordningen

text: , som tillkom i samband med 1996 års reform, inte återfinner någon motsvarighet till de tidigare gällande reglerna om överåklagarnas inspektionsskyldighet och om deras skyldighet att verka för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet vid rättstillämpningen (se

text: 5 § åklagarförordningen

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att den verksamhet som enligt vad som nyss har sagts framstår som kärnan i Riksåklagarens tillsynsverksamhet närmast kan betecknas som en på statistik och annan allmän information grundad kontroll av åklagarverksamhetens effektivitet, produktivitet och måluppfyllelse i övrigt. Kontrollen av enhetligheten i rättstillämpningen – vilken enligt vad som har sagts i det föregående för år 1999 bl.a. avsåg kontroll av uppfyllandet av Riksåklagarens rättssäkerhetsmål – är sålunda väsentligen inriktad på att i statistikform ange graden av enhetlighet i rättstillämpningen i olika hänseenden. Vid denna kontroll mäts sådant som andelen åtalsbeslut, andelen beslut att lägga ned förundersökning och andelen anhållanden och häktningsframställningar (Riksåklagarens årsredovisning 1999 s. 27). En kontroll av det här beskrivna slaget kan av naturliga skäl inte ge någon information om den rättsliga kvaliteten i handläggningen av de enskilda ärendena. Det kan vidare inte uteslutas att en i rättsligt hänseende bristfällig verksamhet uppvisar värden i de undersökta hänseendena som inte skiljer sig från motsvarande värden för en verksamhet som uppfyller höga krav på rättslig kvalitet och rättssäkerhet för den enskilde. Denna del av åklagarväsendets tillsynsverksamhet är således knappast ägnad att motverka de farhågor för brister i handläggningen av polisärenden som kommer till uttryck i den allmänna debatten.

text: Såvitt gäller överåklagarnas kontrollverksamhet bör vidare framhållas att denna efter 1996 års åklagarreform avser den verksamhet för vilken de själva har det övergripande ledningsansvaret. Eftersom, som tidigare nämnts, en tillsyn i egentlig bemärkelse utmärks bl.a. av att den utövas av någon som är organisatoriskt fristående i förhållande till den verksamhet som kontrollen avser, kan överåklagarna numera inte anses utöva tillsyn över den lokala åklagarverksamheten (jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: del 1 s. 7:8). Det är här i stället fråga om sådan kontrollverksamhet som enligt

text: 7 § verksförordningen (1995:1332)

text: ankommer på en myndighetschef. Jag vill i sammanhanget erinra om att en tillsynsmodell som innebär att en myndighetschef utövar tillsyn över den egna verksamheten avvisades för polisens del under den tid då länsstyrelserna genom länspolismästarna utövade den regionala tillsynen över polisväsendet (se

text: 3 kap. 9 §

text: i den tidigare gällande

text: polisförordningen

text: Den här beskrivna ordningen för kontroll och tillsyn inom åklagarväsendet torde i sak innebära att handläggning av ärenden avseende åtgärder av åklagare i särskilda fall i huvudsak är begränsad till att avse överprövningsärenden och ärenden där

text: någon enskild har anmält en åklagare för brott eller framfört klagomål mot hans handläggning i något hänseende.

text: Överprövningsförfarandet har sin grund i

text: 7 kap. 5 § rättegångsbalken

text: . Enligt detta lagrum har Riksåklagaren och statsåklagare – varmed i detta sammanhang avses överåklagarna och de biträdande överåklagarna – rätt att överta uppgifter som ankommer på lägre åklagare. År 1999 var enligt uppgift antalet överprövningsärenden hos överåklagarna ca 1 900. Antalet sådana ärenden hos Riksåklagaren var samma år drygt 250. Det bör emellertid noteras att huvuddelen av dessa ärenden redan torde ha varit föremål för överprövning hos överåklagare och därför inte prövades i sak av Riksåklagaren. De här angivna siffrorna skall ställas i relation till att, enligt Riksåklagarens årsredovisning för år 1999, antalet till åklagarväsendet inkomna ärenden under året var 176 866 och antalet avslutade ärenden 192 142 (s.21). Det kan tilläggas att överprövning ibland kan avse enbart en delfråga i ett ärende, t.ex. ett beslut beträffande en misstänkt i ett ärende med flera misstänkta.

text: I motsats till vad som gäller i fråga om anmälningar mot polismän finns det inte några på statsmaktsnivå beslutade regler om handläggningen av anmälningar mot åklagare. Denna fråga regleras i stället i Riksåklagarens föreskrifter (

text: RÅFS 1996:1

text: ) om handläggningen av anmälningar mot åklagare och domare m.fl. Enligt 4 § i dessa föreskrifter skall anmälningar om brott i tjänsten mot andra åklagare än överåklagarna och de åklagare som tjänstgör i Riksåklagarens kansli handläggas av överåklagare. Om det därvid uppkommer fråga om att inleda förundersökning eller att göra anmälan till Statens ansvarsnämnd, skall ärendet överlämnas till Riksåklagaren för fortsatt handläggning. En överåklagare har således rätt att besluta att förundersökning inte skall inledas med anledning av en anmälan mot en åklagare. Riksåklagarens prövning i ärenden som överlämnas dit är inte begränsad till att avse frågorna om straff- och disciplinansvar utan den kan, till följd av Riksåklagarens allmänna tillsynsuppgift, avse ärendet i hela dess vidd.

text: De nu nämnda reglerna innebär att det i första hand överlämnas åt överåklagaren att i egenskap av åklagarmyndighetens chef ta ställning i frågan huruvida det finns skäl att inleda förundersökning eller disciplinförfarande mot någon av de honom eller henne underställda åklagarna eller ej. Det är endast i de fall där överåklagaren anser att det finns skäl att inleda ett sådant förfarande som man med säkerhet kan säga att ett organ utanför åklagarmyndigheten själv, nämligen Riksåklagaren, över huvud taget får kännedom om frågan. Under år 1999 inkom enligt uppgift drygt 100 sådana ärenden till Riksåklagaren.

text: Den här beskrivna ordningen för handläggning av anmälningar mot åklagare skiljer sig i principiellt hänseende från den ordning som enligt huvudregeln gäller i fråga om handläggningen av anmälningar mot polismän, nämligen att anmälan omgående skall vidarebefordras till en befattningshavare som är fristående i förhållande till den myndighet där den anmälde befattningshavaren tjänstgör. En annan skillnad av principiell betydelse mellan de två systemen är att en polismyndighet i vissa fall får inleda förundersökning mot en anställd inom polisen men aldrig lägga ned en sådan förundersökning, medan en överåklagare som tar emot en anmälan mot en åklagare

text: inte själv får inleda förundersökning men däremot besluta att förundersökning inte skall inledas.

text: Det är tydligt att den här beskrivna ordningen för handläggningen av anmälningar mot åklagare medför en inte obetydlig risk för att praxis i fråga om överlämnande av anmälningar till Riksåklagaren utvecklas i skilda riktningar hos de olika åklagarmyndigheterna och att som en följd därav lika fall kommer att behandlas olika. Det finns vidare en risk för att överåklagarens opartiskhet vid handläggningen av ärenden avseende befattningshavare vid den egna myndigheten kommer att ifrågasättas. Överåklagaren torde i själva verket normalt befinna sig i en formlig jävssituation i de fall där en anmälan riktas mot den biträdande överåklagaren, som ju är överåklagarens ställföreträdare och närmaste medarbetare. Med hänsyn till att chefsåklagarna ingår i åklagarmyndighetens ledningsgrupp (

text: 6 § åklagarförordningen

text: ) måste man räkna med att det också när en anmälan riktas mot någon inom denna krets uppkommer situationer där överåklagarens objektivitet med fog kan ifrågasättas.

text: Det kan mot den här angivna bakgrunden ifrågasättas om den rättsligt inriktade tillsynen inom åklagarväsendet avseende särskilda fall har den omfattning och inriktning som krävs för att den skall kunna på ett tillfredsställande sätt bidra till att upprätthålla allmänhetens förtroende för åklagarnas handläggning av polisärenden och deras befattning i övrigt med förundersökningsverksamheten.

text: Tillsyn över polis- och åklagarväsendena genom extraordinära organ

text: Tillsyn över polis- och åklagarväsendena utövas också av de extraordinära organen Justitiekanslern (JK) och Riksdagens ombudsmän (JO). Riksdagen har vid olika tillfällen framhållit vikten av att JO ägnar särskild uppmärksamhet åt frågor som gäller polisen (se t.ex. JuU 1985/86:32). Det finns emellertid skäl att understryka att JK:s och JO:s tillsyn är tänkt att fungera som komplement till den tillsyn som utövas av ordinära organ och inte som en ersättning för sådan tillsyn (se i fråga om JO uttalanden i KU 1975/76:22 s. 49). Med hänsyn till det särskilt stora behov av en effektiv rättslig kontrollverksamhet som får anses föreligga beträffande såväl polis- som åklagarverksamheten kan det därför, sett ur ett medborgarperspektiv, inte godtas att uppgiften att utöva rättslig tillsyn över dessa verksamheter i praktiken så gott som helt eller i huvudsak utövas av extraordinära organ. Det kan tilläggas att en viktig uppgift för de extraordinära organen är att, genom att kontrollera hur den reguljära tillsynen fungerar, bidra till att öka allmänhetens förtroende för denna.

text: Jag vill i detta sammanhang erinra om att de extraordinära tillsynsorganens resurser är dimensionerade med utgångspunkt i att den löpande tillsynen över myndigheternas verksamhet huvudsakligen skall handhas av ordinära organ. Inom den del av JO-ämbetet som utövar tillsyn över polisen, åklagarna och de allmänna domstolarna tjänstgör sålunda, förutom vederbörande justitieombudsman, endast sju handläggare, av vilka bara tre på heltid sysslar med granskning av polis- och åklagarväsendena. Vid JK-ämbetet, som i likhet med JO har tillsyn över rättstillämpningen i hela den verksamhet som utövas av domstolar och statliga och kommunala

text: förvaltningsmyndigheter och som har ett antal omfattande arbetsuppgifter vid sidan av tillsynen, tjänstgör förutom justitiekanslern endast elva handläggare. Det bör vidare nämnas att JK numera i princip inte handlägger klagomål från allmänheten.

text: Avslutande synpunkter

text: Av vad som har sagts i det föregående framgår att den nuvarande ordningen för handläggning av anmälningar mot polismän inte är invändningsfri och att det kan finnas skäl att ånyo överväga frågan om hur verksamheten lämpligen bör organiseras. Vidare framstår den ordinära rättsligt inriktade tillsynen över denna verksamhet som otillräcklig, och detsamma kan sägas också beträffande tillsynen över polisens och åklagarnas förundersökningsverksamhet i allmänhet. Jag kan i sistnämnda hänseende hänvisa till vad Riksdagens revisorer har anfört i frågan i rapporten (1998/99:9) Organisationsförändringar inom rättsväsendet.

text: Riksdagen har nyligen på förslag av Riksdagens revisorer (1999/2000:RR7) beslutat att ge regeringen till känna att frågan om inrättande av ett oberoende tillsynsorgan inom rättsväsendet bör utredas (1999/2000:JuU 11). Det är enligt min mening naturligt att de frågor som jag har behandlat i denna skrivelse och i de därtill fogade inspektionsprotokollen och besluten beaktas i ett sådant utredningsarbete.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Initiativärenden mot åklagare vid Åklagarmyndigheten i Västerås och Polismyndigheten i Uppsala län med anledning av långsam handläggning av förundersökningar

org: jo

text: Initiativen

type: rubrik

text: Vid en inspektion den 12–13 februari 2003 av Åklagarmyndigheten i Västerås, åklagarkammaren i Uppsala, granskades bl.a. de tio äldsta ärendena på varje åklagarrotel. Det konstaterades därvid att handläggningstiden kunde ifrågasättas i 14 ärenden gällande förundersökningar i vilka målsäganden inte hade fyllt 18 år (punkten 4.1 i inspektionsprotokollet) och i 28 andra ärenden (punkten 4.2 i inspektionsprotokollet). Dessa delar av protokollet bifogas beslutet. (Här utelämnat.)

type: stycke

text: Dåvarande chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh beslutade att ta upp såväl åklagarkammarens som Polismyndighetens i Uppsala län handläggning av ärendena till utredning.

text: Utredning

text: Ärendena remitterades till åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande beträffande dels anledningen till att förundersökningarna i ärendena upptagna under punkterna 4.1 (dnr 1418-2003) och 4.2 (dnr 1420-2003) i inspektionsprotokollet inte var avslutade, dels vilka åtgärder som hade vidtagits för att påskynda handläggningen av ärendena.

text: Åklagarmyndigheten kom in med ett remissvar till vilket var fogat upplysningar från chefsåklagaren AA.

text: AA upplyste bl.a. följande. Personalsituationen vid åklagarkammaren i Uppsala var under hösten 2002 och våren 2003 periodvis, av olika skäl, mycket ansträngd. Flera åklagare var tjänstlediga och utbildningsverksamheten var mycket intensiv. Den ansträngda situationen fick konsekvenser vad gäller hela verksamheten. Åklagarna vid kammaren är i stor utsträckning specialiserade efter olika brottstyper. Den ökade specialiseringen har huvudsakligen haft positiva effekter på verksamheten, men en av de negativa konsekvenserna som visat sig har varit en ökad sårbarhet vid bortavaro för de åklagare som hanterar just den aktuella måltypen.

text: Detta problem aktualiserades på kammaren vid flera tillfällen under hösten och våren. Vad gäller målhanteringen på kammaren så tas en gång i kvartalet rotellistor ut på samtliga rotlar och rotelinnehavaren skall därefter gå igenom alla öppna ärenden på respektive rotel för att kontrollera statusen på samtliga ärenden. I normalfallet påminner åklagaren sedan polisen i samtliga ärenden där det inte framkommer att någon förundersökningsåtgärd vidtagits under det senaste kvartalet. Denna kontinuerliga genomgång har medfört att samtliga åklagare enligt min uppfattning har mycket god kontroll över samtliga åklagarledda förundersökningar. Tyvärr var det dock ännu vid tidpunkten för Justitieombudsmannens inspektion på det viset att polisen inte alltid hade möjlighet att inom tid som var önskvärd hantera de ärenden där påminnelse skett och det var inte alltid så att den enskilde utredningsmannen hos polisen hade möjlighet att omprioritera sina arbetsuppgifter efter önskemål om en förundersökningsåtgärd från någon enskild åklagare. Detta är problem som vi gemensamt med polismyndigheten söker komma till rätta med. Numera har vi tillsammans med polisledningen en överenskommelse om att påminnelse från åklagare alltid ska ske via respektive rotelchef för att denne vid behov lättare ska kunna vidta åtgärder som till exempel att omfördela ärenden. Även om åklagaren som förundersökningsledare är aktiv så leder det inte alltid omedelbart till önskat resultat hos polisen och åklagaren styr i praktiken inte över utredningsresursen. Vad gäller handläggningen av ärenden där målsäganden inte fyllt 18 år medförde den ändrade lagstiftningen initialt en del övergångsproblem och en arbetsanhopning hos polisen. Konsekvenserna av detta blev att tidsfristen i några fall kom att överskridas under år 2002. Vid upprepade tillfällen under året har jag diskuterat detta problem med både företrädare för polisledningen och företrädare för polisens våldsrotel. Hos polisen har personalförstärkning på våldsroteln skett för att försöka klara den ökade belastningen som inte minst uppkommit på grund av denna ärendetyp. På åklagarkammaren överväger vi att fortsättningsvis lotta dessa ärenden på ett fåtal åklagare för att på så sätt öka möjligheten att hantera dessa ärenden på ett effektivt och enhetligt sätt. Redan idag är huvuddelen av dessa ärenden lottade på de åklagare som hanterar familjerelaterade brott och dessa åklagare har numera särskilda rutiner för att effektivare kunna bevaka dessa ärenden. Beträffande de aktuella ärendena som granskats av Justitieombudsmannen, är förundersökningarna i samtliga av dessa utom ett, numera avslutade genom att förundersökningen lagts ned eller åtal väckts. Vad beträffar övriga aktuella ärenden så är enligt min uppfattning skälen till att tidsfristerna överskridits de samma som ovan angivits. En stundtals mycket ansträngd personalsituation hos såväl polis som åklagare har gjort det svårt att t ex omfördela arbetsuppgifter vid en arbetsanhopning. Även beträffande dessa ärenden har det dock, enligt min uppfattning, i samtliga fall varit så att respektive rotelinnehavare haft full kontroll på vilka mål som funnits på roteln och också regelbundet gått igenom dessa och påmint polisen. I denna grupp ingår även miljömålen. Kammarens miljöspecialist slutade sin anställning på kammaren i mitten av december 2002 vilket gjorde läget beträffande dessa mål mycket bekymmersamt. Den kvalificerade specialisering som skett, inte minst vad gäller miljöbrott, har medfört att dessa ärenden är svåra att hantera för en som inte har utbildning på området och gör dem därför svåra att lägga ut på någon annan åklagare. För kammarens del medförde det stora problem att stå utan kompetens på området men lyckligtvis hade vi förmånen av att kunna låna in en åklagare från en annan kammare, dock endast i mindre omfattning vilket inte alls täckte upp det faktiska behovet. Numera är dock miljöåklagartjänsten tillsatt och den aktuella åklagaren har påbörjat sin utbildning, varför jag utgår från att dessa problem snart är lösta. Även beträffande de aktuella ärendena i denna del är förundersökningen beträffande huvuddelen av dessa ärenden (18 av 28) idag avslutad, antingen genom att förundersökningen lagts ned eller åtal väckts. Slutligen kan jag konstatera att åklagarna enligt min bedömning i huvudsak i samtliga granskade ärenden varit aktiva och vidtagit adekvata åtgärder i stort sett

text: direkt efter att åklagaren fått besked om att någon förundersökningsåtgärd vidtagits. Även om åklagaren som förundersökningsledare är aktiv så leder det dock inte alltid omedelbart till önskat resultat hos polisen. Åklagaren styr inte över utredningsresursen och har ju inte någon faktisk möjlighet att till exempel omprioritera arbetsfördelningen hos polisen, vilket ibland upplevs som ett problem för den enskilda åklagaren. Samarbetet mellan åklagarkammaren och polisen i Uppsala är dock mycket gott och vi har kontinuerliga diskussioner för att bland annat komma till rätta med ovan nämnda problem. Som jag nämnt tidigare har också gemensamma åtgärder vidtagits efter Justitieombudsmannens inspektion.

text: Efter att inledningsvis ha redogjort för bl.a. relevanta lagbestämmelser anförde Åklagarmyndigheten följande.

text: De förundersökningar som avser brott mot målsäganden under 18 år tillhör en typ av ärenden som är prioriterade. Det är inte acceptabelt när dessa förundersökningar inte handläggs med sådan skyndsamhet att åtal kan väckas inom tre månader från den tidpunkt någon skäligen kan misstänkas för brottet. Det är inte heller acceptabelt när handläggningstiderna inte står i överensstämmelse med det allmänna skyndsamhetskravet som följer av

text: rättegångsbalken

text: . Anledningen till de i vissa fall långa handläggningstiderna har uppgivits vara främst det periodvis mycket ansträngda personalläget vid kammaren, men även personalläget vid polismyndigheten. Det ansträngda läget vid Åklagarkammaren i Uppsala har varit känt för oss. Problemen som utbildningsinsatserna under hösten 2002 medförde för kammaren i Uppsala har diskuterats med företrädare för Riksåklagaren. Det ekonomiska läget under 2002 och början på innevarande år begränsade möjligheterna till nyrekrytering av åklagare. Förhållandena var likartade på samtliga kamrar inom Västeråsregionen vilket medförde att omfördelning av åklagarresurser till Uppsala inte var möjliga. Det ekonomiska läget har dock förbättrats varefter åtgärder har vidtagits för att komma till rätta med personalproblemet. Nyrekrytering har skett av en åklagaraspirant och två kammaråklagare. Med något enstaka undantag har nu alla åklagare avslutat den av Riksåklagaren anordnade obligatoriska grundutbildningen. Det är naturligtvis beklagligt att de aktuella ärendena inte handlagts med önskvärd skyndsamhet. Det finns dock enligt min mening inte anledning att ifrågasätta att de i vissa fall långa handläggningstiderna främst har berott på det ansträngda personalläget vid åklagarkammaren och polismyndigheten i Uppsala. Kammarchefen och polismyndigheten har såväl innan som efter Justitieombudsmannens inspektion arbetat aktivt med att åtgärda problemen. Detta har lett till bland annat organisationsförändringar, ändrade rutiner för påminnelser till polisen samt personalförstärkningar vid polismyndighetens utredningsrotlar. De åtgärder som vidtagits har också givit resultat. I princip har samtliga nu aktuella förundersökningar där målsäganden varit under 18 år avslutats och så är även fallet med den huvudsakliga delen av de övriga förundersökningarna. Jag har fullt förtroende för att ledningen vid åklagarkammaren skall komma till rätta med de problem avseende handläggningstiderna som funnits vid kammaren. Med anledning av det inträffade kommer jag dock att överväga huruvida ytterligare åtgärder är påkallade från min sida.

text: Därefter anmodades polismyndigheten att lämna upplysningar och yttrande över handläggningstiden i de ovan nämnda ärendena samt ange vilka åtgärder som vidtagits för att påskynda handläggningen av kriminalärenden och därvid särskilt notera de åtgärder som vidtagits i ärendena i vilka målsäganden inte fyllt 18 år.

text: Polismyndigheten kom in med ett remissvar och anförde bl.a. följande.

text: Ärenden under punkt 4.1 avser ungdomsmål där 3-månadersregeln ej kunnat hållas.

text: Upplysning angående handläggningstiden. Polismyndigheten i Uppsala län har sedan flera år prioriterat brott riktade mot kvinnor och ungdomar. En speciell familjevåldsenhet har inrättats och där handläggs huvuddelen av brotten som riktar sig mot ungdomar. Gällande tidsfrister är väl kända för såväl arbetsledare som handläggare vid enheten. Anledningen till att en del ärenden ej kunnat redovisas inom gällande tidsfrist beror främst på personalomsättning vid enheten. Flera av de poliser som har kompetens för ärendetypen har tvingats till sjukskrivning eller begärt omplacering på grund av de mycket speciella problem som utredare av dessa brott ställs inför. Nyrekrytering av handläggare har genomförts till viss del och pågår fortfarande. Detta har inneburit att ett fåtal handläggare med erforderlig utbildning fått dra ett mycket tungt lass. Det är naturligtvis inte en godtagbar förklaring till att så pass många ärenden inte redovisats inom föreskriven tid men trots allt en realitet.

text: Vidtagna åtgärder. Med anledning av resultatet av inspektionen vid åklagarkammaren i Uppsala vidtog polismyndigheten i samråd med chefsåklagare AA ett antal omedelbara åtgärder. 1. De enheter som berörs av aktuella ärendetyper erhöll kopia av inspektionsprotokollet för att omedelbart åtgärda brister i kontrollsystem av ärenden, särskilt de där lagstadgade tidsfrister finns. 2. Varje enhetschef/rotelchef skall omedelbart skaffa sig kontroll över enhetens samtliga ärenden där en lagstadgad tidsfrist föreligger. Påminnelser från åklagarmyndigheten i alla typer av ärenden skall skickas från berörd åklagare till ärendefördelningsfunktionen. Handlingen skall innefatta rubriken: Till berörd enhetschef/rotelchef. Ärendefördelningsfunktionen skall omedelbart se till att den enhetschef/rotelchef som ansvarar för ärendet erhåller påminnelsen. Denne skall därefter personligen kontakta aktuell handläggare för förklaring av orsaken till påminnelsen. Minnesanteckningar över lämnad förklaring bör föras av enhetschef/rotelchef. Vid upprepad påminnelse (påminnelse nr 2) skall enhetschef/rotelchef kontakta avdelningschef för berörd enhet som har att besluta om vidare hantering. Utöver de omedelbara åtgärderna fortsätter rekryteringen av personal till familjevåldsenheten så att denna uppnår den numerär som erfordras för att verksamheten skall kunna bedrivas i enlighet med gällande lagstiftning.

text: Ärenden under punkt 4.2 avser övriga ärenden som granskats.

text: Upplysning angående handläggningstider. Under punkten finns totalt 28 ärenden där anmärkning riktas mot handläggningen. Av dessa berör 21 ärenden polismyndigheten i Uppsala län. Övriga ärenden handläggs av annan polismyndighet eller Skattebrottsenheten. Nästan hälften av ärendena avser brott mot

text: miljöbalken

text: och arbetsmiljöbrott. Beträffande dessa ärenden gjordes gemensamt med miljöåklagaren en nedprioritering till förmån för andra mera angelägna brott mot

text: Miljöbalken

text: . Övriga ärenden som berörs av anmärkningar avser i huvudsak våldsbrott. Anledningen till att handläggningstiderna blivit för långa är hög arbetsbelastning i förening med personalomsättning. De flesta av dessa ärenden har handlagts vid familjevåldsenheten och orsaken till de långa handläggningstiderna är desamma som angivits ovan under punkt 4.1.

text: Vidtagna åtgärder. Som angivits under samma rubrik i punkt 4.1 så har det skett en rekrytering till familjevåldsenheten. Denna rekrytering pågår alltjämt och nya tjänstetillsättningar är nära förestående.

text: Utbildningsinsatser pågår för att nya handläggare så snabbt som möjligt skall erhålla kompetens för att utreda dessa ärenden. Miljöbrottsenheten, som inrättades 1999, har från den 1 januari 2003 utökats med en handläggare från 3 till 4 st. Detta bedöms medföra att handläggningstiderna blir kortare samtidigt som vi behåller en hög kvalitet på förundersökningarna. Berörda enhets/rotelchefer skall förbättra bevakningen av ärenden som är prioriterade för att undvika att ärendenas handläggningstid blir alltför utdragen.

text: Sammanfattning

text: Polismyndigheten beklagar att handläggningstiderna blivit för långa i de angivna ärendena. Vi är medvetna om att resursbrist inte är en godtagbar förklaring men trots detta är det en realitet speciellt i de ärenden som kräver särskild kompetens, barnärenden och miljöbrott. De åtgärder som vidtagits har resulterat i att nästan samtliga ärenden i förteckningen slutredovisats. De rutiner som införts bedöms ge bättre bevakning av prioriterade ärenden och kommer att förhindra långa handläggningstider. Nyrekrytering av utredande personal till familjevåldsenheten och miljöbrottsenheten har skett. Polismyndigheten kommer därigenom att ha en högre beredskap och kapacitet för hantering av denna typ av prioriterade brott. Bedömningen är att vi inte framdeles skall behöva hamna i en liknande situation efter nu vidtagna åtgärder.

text: Bedömning

text: Av

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) framgår att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall denna läggas ned.

text: När det, som i ärendena noterade under punkten 4.1 i inspektionsprotokollet, är fråga om förundersökningar i vilka målsäganden vid tiden för anmälan är under 18 år finns det i

text: 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: (FUK) ett särskilt krav på skyndsamhet. Enligt bestämmelsen, som trädde i kraft den 1 januari 2002, skall en sådan förundersökning bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen skall vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: Enligt

text: 4 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) skall en förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader bedrivas med särskild skyndsamhet. När en sådan person delgetts misstanke om brott gäller därutöver en särskild tidsfrist inom vilken beslut i åtalsfrågan skall fattas.

text: Av 1 a § andra stycket FUK framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Förundersökningsledaren skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet.

text: I 13 av de ärenden i vilka målsäganden var under 18 år har den i 2 a § FUK angivna tidsfristen överskridits. I ärende C17-3560-02 gjordes anmälan gällande misstanke om våldtäkt i juli 2002. Målsägandena var under 18 år. En person, vars namn inte var känt, utpekades som gärningsman. Viss information beträffande den utpekade personen lämnades, bl.a. att denne skulle vara under 18 år. I augusti gav åklagare direktiv om att identiteten på den misstänkte skulle utredas. I november 2002 inkom till åklagarkammaren förhörsprotokoll avseende förhör som hållits med målsägandena. Därefter fanns inte antecknat att någon ytterligare åtgärd hade vidtagits.

text: Av ärendena noterade under punkten 4.2 var, vid tidpunkten för inspektionen, ett äldre än tre år, sex mellan två och tre år, nitton mellan ett och två år och två knappt ett år. I de flesta av dessa hade inga synbara utredningsåtgärder vidtagits under minst ett års tid.

text: Åklagarmyndigheten har i sitt yttrande som förklaring till de långa handläggningstiderna pekat på den ansträngda personalsituationen såväl vid åklagarkammaren som inom polismyndigheten. I yttrandet har redogjorts för ett antal olika åtgärder som vidtagits för att komma till rätta med långa handläggningstider. I flera fall har samråd skett med polismyndigheten.

text: Även i polismyndighetens yttrande har resursbrist anförts som orsak till de långa handläggningstiderna. I yttrandet har upplysts att flera olika åtgärder har vidtagits för att förbättra situationen, bl.a. när det gäller hanteringen inom polismyndigheten av påminnelser från åklagarmyndigheten samt beträffande kontrollen över sådana ärenden som skall handläggas i enlighet med föreskrivna tidsfrister. Vidare har påtalats att av de 28 ärenden som noterats under punkten 4.2 i inspektionsprotokollet är det sju som handläggs av annan polismyndighet eller av skattebrottsenheten.

text: Utredningen har inte visat att det i de förundersökningar i vilka målsäganden varit under 18 år har funnits godtagbara skäl att överskrida den i 2 a § FUK angivna tidsfristen. Vad särskilt gäller ärende C17-3560-02 framgår emellertid inte att det handlagts i strid med någon föreskriven tidsfrist. Det står likväl klart att handläggningen av ärendet, med hänsyn såväl till dess karaktär och omständigheterna i övrigt som till det krav på särskild skyndsamhet som föreskrivs i 4 § LUL, präglats av en brist på snabbhet och effektivitet som inte är acceptabel.

text: Som sagts ovan är det förundersökningsledaren som har helhetsansvaret för en förundersökning. Jag vill betona att i de fall som en i lag eller annan författning fastlagd tidsfrist gäller för handläggningen av ett ärende man måste ställa särskilt stora krav på aktivitet från förundersökningsledarens sida. Jag inser samtidigt att, som åklagarmyndigheten anfört, ett aktivt förundersökningsledarskap från åklagarens sida emellertid inte alltid medför ett omedelbart önskat resultat hos polisen. Även om de rutiner som införts när det gäller polismyndighetens hantering av påminnelser från åklagare har lett till förbättringar vill jag i detta sammanhang erinra om vad Claes Eklundh uttalat i tidigare beslut beträffande åklagares

text: agerande för det fall att önskat biträde från polismyndighetens sida inte erhålls (se JO 2003/04 s. 82).

text: JO har under de senaste åren i ett stort antal ärenden kunnat konstatera att den brottsutredande verksamheten på flera platser i landet uppvisar allvarliga brister och att såväl det allmänna skyndsamhetskrav som föreskrivs i

text: 23 kap. 4 §

text: RB som de tidsfrister som gäller i vissa ärenden, bl.a. i ärenden där målsäganden är under 18 år, inte iakttas. Jag är således medveten om att arbetssituationen vid flera polisoch åklagarmyndigheter är ansträngd och att man därför måste prioritera vissa ärenden framför andra. Handläggningstiderna i de aktuella ärendena är emellertid, som också konstaterats i yttrandena, alltför långa och varken berörda åklagare eller polismyndigheten kan undgå kritik för detta.

text: Jag noterar slutligen med tillfredsställelse att olika åtgärder har vidtagits både inom åklagarmyndigheten och polismyndigheten för att säkerställa en effektiv förundersökningsverksamhet och att detta synes ha lett till att situationen har förbättrats.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord:
Bild- och ljudupptagning
Integritet

title: Fråga om bl.a. rätten för enskilda personer att göra ljud- eller bildupptagningar vid samtal med tjänstemän vid en socialförvaltning

text: Anmälan

text: Socionomstudenten AA kom den 28 mars 2007 in till JO med en skrivelse som rörde socialkontoret vid Stadsdelsnämnden Majorna i Göteborgs kommun. I skrivelsen anförde hon att det i socialkontorets väntrum fanns anslaget information om att klienter inte fick ”spela in samtal och ta upp ljudupptagningar med sina handläggare”. Hon ifrågasatte om det fanns någon rättslig grund för stadsdelsförvaltningen att begränsa den enskildes möjligheter att göra sådana inspelningar.

text: Utredning

text: Stadsdelsnämnden Majorna anmodades att inkomma med yttrande över vad som framfördes i AA:s skrivelse.

text: Den 8 juni 2007 inkom till JO ett tjänsteutlåtande, som var undertecknat av tf. stadsdelschefen BB.

text: Därefter inkom stadsdelsnämnden med ett remissyttrande som hade beslutats på ett nämndsammanträde den 21 augusti 2007.

text: BB anförde i sin skrivelse i huvudsak följande.

text: Förvaltningen beslutade i april 2006 om följande policy: Av arbetsmiljö- och integritetsskäl är det är inte tillåtet att i stadsdelsförvaltningens Majorna lokaler med hjälp av bild- eller ljudmedium, dokumentera verksamhet eller samtal med personal, utan tillstånd från ansvarig enhetschef i samråd med verksamhetschef. Beslut fattas i samförstånd med berörd medarbetare. Anställdas meddelar- och yttrandefrihet får självklart inte kränkas. Personal har alltid rätt att säga nej till att bli bild- eller ljuddokumenterad av besökare/brukare. Bakgrunden till beslutet var en incident där en klient filmade inne i socialtjänstens lokaler, bl.a. i väntrummet. Flera andra klienter som befann sig i lokalerna reagerade på detta och ville av naturliga skäl inte vara med på bild. Förvaltningen ser det dels som en ordningsfråga. Verksamhetschefen har ansvar för den allmänna ordningen i lokalerna och måste då kunna bestämma om och när ljudeller bildupptagning ska få förekomma.

text: Andra klienter vistas i lokalerna och det måste finnas möjlighet att säkerställa att deras personliga integritet skyddas och att deras rätt till sekretesskydd tillgodoses. Även vid samtal mellan en klient och dennes handläggare kan uppgifter om tredje person som omfattas av sekretess förekomma, t.ex. gällande familjemedlemmar till klienten, vars rätt till sekretess måste kunna säkerställas. Dessutom är det i allra högsta grad en arbetsmiljö- och integritetsfråga för de anställda. Vetskapen om att de samtal som förs med klienterna kan filmas eller spelas in skapar oro. Med de tekniska möjligheter som finns idag kan ljud- och bildupptagningar med lätthet få mycket stor spridning. Det krävs ingen avancerad utrustning för detta utan det är fullt tillräckligt med en mobiltelefon. Ur förvaltningens synvinkel handlar det således om att skapa en god arbetsmiljö för medarbetarna där de inte skall behöver känna oro för att samtal som de för, helt eller delvis, eller i form av kommentarer eller uttalanden som ryckts ur sitt sammanhang, sprids och där deras personliga integritet skyddas. Slutligen vill förvaltningen påpeka att det inte finns någon bestämmelse som förbjuder en policy av det slag som förvaltningen antagit. Förvaltningen anser inte att förbudet strider mot lagstiftningen men har förtydligat informationen i väntrummet med hela policyn. Nämnden anförde i sitt yttrande till JO följande. Stadsdelsnämnden Majorna anser att det inte bör råda något generellt ljudupptagningsförbud för medborgare, att spela in samtal på socialkontoret, om det gäller det egna personliga mötet med socialtjänsten, undantaget väntrum, korridorer och liknande allmänna utrymmen. Andra besökare och tredje part skall givetvis skyddas. Vi ger stadsdelschefen i uppdrag att se över policyn angående ljud- och bilddokumentation.

text: Från beslutet om yttrande var vissa nämndledamöter skiljaktiga. De yrkade bl.a. ”bifall” till det ovan återgivna tjänsteutlåtandet, men hade i övrigt inte några synpunkter på förvaltningens svar till JO eftersom nämnden inte hade varit involverad i arbetet med att ta fram policyn, inte hade ”godkänt” denna och inte heller i övrigt var insatt i de omständigheter som hade föregått anmälan till JO.

text: Föredraganden inhämtade upplysningar vid telefonsamtal med socialchefen CC vid förvaltningen.

text: JO tog del av ett ”förslag till riktlinjer för ljud- och bildupptagning i SDF Majorna” som enligt uppgift hade behandlats på stadsdelsnämndens sammanträde den 17 juni 2008.

text: I ett beslut den 30 juni 2008 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Ledningen för stadsdelsförvaltningen beslutade i april 2006 om en policy för bildoch ljudupptagning i förvaltningens lokaler. Innebörden var sammanfattningsvis att det inte var tillåtet för en enskild att med hjälp av bild- eller ljudmedium dokumentera verksamheten eller samtal med personal utan tillstånd från ansvarig enhetschef i samråd med verksamhetschef samt att chefernas beslut skulle fattas i samförstånd med berörd medarbetare.

text: I socialkontorets väntrum sattes anslag upp. Såsom anmälan får förstås skulle det enligt dessa anslag ha förelegat ett generellt förbud för klienterna att spela in sina

text: samtal med handläggarna. Det framgår emellertid inte klart av utredningen hur anslagstexten var formulerad, dvs. om den stod helt i samklang med policyn om att tillstånd till t.ex. ljudupptagning kunde ges i vissa fall eller om den skulle tolkas som att det faktiskt förelåg ett generellt förbud. I samband med JO:s remiss sattes nya anslag upp som återgav policyn i sin helhet. Mot angiven bakgrund väljer jag att i det följande göra rent allmänna uttalanden, låt vara med utgångspunkt i hur den aktuella policyn var utformad.

text: Förvaltningens beslut om att införa policyn hade föranletts av en händelse då en person hade filmat i socialkontorets lokaler, bl.a. i väntrummet.

text: Väntrummet på en socialförvaltning är inte en allmän plats. Förvaltningen har därför rätt att i en betydande utsträckning avgöra vad som ska gälla för att en enskild person ska få tillträde till och vistas i väntrummet. Det finns inte någon författningsbestämmelse som ger allmänheten rätt att filma, fotografera eller göra ljudupptagningar i väntrummet. Jag kan därför inte se att det kan resas någon invändning mot att förvaltningen av hänsyn till enskilda personers integritet har velat begränsa möjligheterna att t.ex. filma i förvaltningens allmänna utrymmen.

text: Vad sedan gäller ljudupptagning av samtal som den enskilde har med tjänsteman vid förvaltningen finns inte heller någon författningsbestämmelse som ger den enskilde rätt att göra en sådan upptagning. Å andra sidan finns inte någon rättslig grund för myndigheten att utfärda ett generellt förbud för enskilda att spela in sådana samtal. I de flesta fall torde det kunna förutsättas att den enskilde har ett legitimt skäl för att få dokumentera ett samtal. Enligt min mening bör utgångspunkten därför vara att ljudupptagning ska tillåtas.

text: I vissa situationer kan det dock vara motiverat att förbjuda den enskilde att spela in ett samtal med en tjänsteman. En sådan situation är om sekretesskänsliga uppgifter rörande någon person, som inte själv närvarar, ska avhandlas vid samtalet (se JO:s beslut den 11 november 1999, dnr

text: ). Det bör dock framhållas att något förbud inte kan meddelas av hänsyn till den enskildes eget sekretesskydd, eftersom han eller hon själv disponerar över detta (se JO:s ämbetsberättelse 1989/90 s. 204). En tjänsteman bör också ha rätt att motsätta sig inspelning om det finns fog för antagande att materialet kan komma att användas på ett provokativt eller för tjänstemannen förlöjligande sätt. En förutsättning för att ett förbud ska kunna meddelas i dessa situationer är att en bedömning först görs av förhållandena i det enskilda fallet.

text: Om den enskilde anser sig ha behov av att dokumentera ett samtal på annat sätt än genom egna minnesanteckningar torde det normalt vara fullt tillräckligt att han eller hon gör en ljudupptagning. Den tjänsteman som deltar i samtalet bör, som nyss framgått, som regel acceptera att en sådan upptagning görs. Om en klient vill dokumentera samtalet genom att filma det synes dock presumtionen vara den omvända. Det kan visserligen inte helt uteslutas att det i mycket speciella fall kan finnas beaktansvärda skäl för den enskilde att dokumentera samtalet genom

text: bildupptagning. Behovet av en sådan upptagning synes dock generellt sett inte vara särskilt påtagligt och ska vägas mot den hänsyn som måste tas till tjänstemannens integritet. En tjänsteman bör således alltid ha möjlighet att säga nej till en förfrågan om att få filma samtalet.

text: Sammanfattningsvis anser jag att stadsdelsförvaltningen får anses ha fog för sin policy att enskilda, inte utan särskilt givet tillstånd, får göra bild- eller ljudupptagningar i förvaltningens allmänna utrymmen. När det gäller den enskildes möjlighet att dokumentera sina samtal med handläggare, bör utgångspunkten vara att en ljudupptagning ska tillåtas, men att den enskilde efter en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet kan nekas att få göra en sådan upptagning. Vad gäller bildupptagning bör utgångspunkten vara den omvända, dvs. en tjänsteman bör alltid, av hänsyn till sin integritet, ha rätt att motsätta sig att bli filmad under ett samtal.

text: Avslutningsvis vill jag påpeka att Integritetsskyddskommittén i sitt slutbetänkande Skyddet för den personliga integriteten (

text: SOU 2008:3

text: ) har lagt fram förslag som rör förutsättningarna för att få fotografera på platser dit allmänheten inte har insyn (bet. s. 283 f.).

text: Med de gjorda uttalandena avslutas ärendet.