avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Gävle, för att socialtjänsten kontaktats trots att den intagne återkallat sitt samtycke

sammanfattning: En intagen hade ansökt om att få ringa till sin flickvän och hade muntligen samtyckt till att anstalten kontaktade socialtjänsten för att utreda hans och flickvännens relation och behov av kontakt. Trots att den intagne därefter återkallade sitt samtycke hade anstalten och socialtjänsten ett samtal om den intagnes skäl att få ha kontakt med sin flickvän. JO konstaterar att utredningen inte ger stöd för slutsatsen att anstalten lämnat sekretessbelagda uppgifter om den intagne till socialtjänsten. JO är dock ändå kritisk till att samtalet genomfördes. Enligt JO var det olämpligt att genomföra samtalet efter det att den intagne återkallat sitt samtycke. Vid bedömningen av lämpligheten beaktar JO att det handlade om ett ärende som hade initierats av den intagne och att han hade ansökt om en förmån. Det låg därför i hans intresse att anstalten skulle få de uppgifter som behövdes för att kunna avgöra ärendet. Det är svårt att se att anstalten hade något eget intresse av att utreda relationen mellan den intagne och hans flickvän. Enligt JO är det därför anmärkningsvärt att den intagnes negativa inställning till kontakt mellan myndigheterna inte respekterades. I sitt beslut uttalar JO också att ett samtycke från en enskild att efterge den s.k. kriminalvårdssekretessen i normalfallet bör lämnas skriftligt.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 6 februari 2015 klagade AA på att en kriminalvårdsinspektör kontaktat socialtjänsten utan att AA samtyckt till detta. Han anförde i huvudsak följande:

text: Han överklagade anstaltens beslut att avslå hans ansökan om telefonkontakt med sin särbo. Därefter tog kriminalvårdsinspektör BB kontakt med socialtjänsten i Ljusdals kommun och diskuterade AA:s och hans särbos förhållande, trots att AA uttryckligen förbjudit BB att ta denna kontakt.

text: Utredning

text: Handlingar om AA:s telefontillståndsärende begärdes in och granskades.

text: Därefter begärde JO att Kriminalvården skulle yttra sig över det som AA anfört.

text: Kriminalvårdens remissvar I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region Nord, genom regionchef CC, följande:

text: Utredning

text: Kriminalvården har utrett ärendet genom att inhämta uppgifter från anstalten Gävle och genom kontroll i de klientadministrativa systemen. Följande har framkommit. – – –

text: AA har själv varit i kontakt med socialtjänsten i både Ljusdals och Söderhamns kommuner under anstaltsvistelsen, bland annat för hjälp med boende och uppehälle efter villkorlig frigivning. Han uppehåller sig vanligtvis i hela Hälsingland och är sedan tidigare känd av flera kommuners socialtjänst. Vidare är han dömd till kriminalvårdspåföljd ett stort antal gånger. BB har uppgett att AA fick avslag på sin ansökan om telefontillstånd via INTIKsystemet till sin flickvän. Han begärde då att få ringa till henne utanför INTIK. AA godkände muntligt att BB skulle få kontakta socialtjänsten för att utreda AA:s och flickvännens relation och behov av kontakt. Han sökte den aktuella tjänstemannen utan att få svar och talade då in ett meddelande på hennes telefonsvarare om att han ville bli kontaktad. Därefter ändrade sig AA och ville inte längre att BB skulle kontakta socialtjänsten. Efter det ringde socialtjänsten upp honom. BB uppger att han inte röjde något om AA:s personliga förhållanden som skulle kunna vara till men för honom. Samtalet gällde om socialtjänsten hade några uppgifter som skulle kunna styrka AA:s skäl att få ha kontakt med sin flickvän inför frigivningen. Den 3 mars 2015 beviljades AA ett frigivningsförberedande samtal till sin flickvän och han frigavs dagen efter. Enligt

text: 7 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: får en intagen stå i förbindelse med en annan person genom elektronisk kommunikation i den utsträckning det lämpligen kan ske. Sådan kommunikation får dock vägras om den 1. kan äventyra säkerheten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom avlyssning enligt 5 §, 2. kan motverka den intagnes anpassning i samhället, eller 3. på annat sätt kan vara till skada för den intagne eller någon annan. Enligt 7 kap. 13 § 1 stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse får en intagen beviljas tillstånd att ringa telefonsamtal utanför INTIK-systemet endast om 1. tillstånd till samtalet av säkerhetsskäl inte kan beviljas inom det systemet

text: och

text: 2. den intagne har starka skäl för att få ringa samtalet. Av allmänt råd till bestämmelsen framgår att starka skäl att få ringa telefonsamtal utanför INTIK-systemet kan finnas t.ex. för samtal till en närstående, om behovet av kontakt inte kan tillgodoses på annat sätt, eller för samtal till en advokat. Av klientadministrativa systemen framgår att anstalten den 3 januari 2015 avslog AA:s ansökan om telefontillstånd till flickvännen och att beslutet grundades på säkerhetsskäl.

text: Bedömning

text: Det kan antas rimligt att socialtjänsten har haft god insikt om var AA har befunnit sig. Anstaltens kontakt med socialtjänsten har därför inte röjt några uppgifter om AA som har varit till men för honom.

text: För att beviljas tillstånd att ringa utanför INTIK krävs dels att samtalet inte kan beviljas inom det systemet och att den intagne har starka skäl för att ringa samtalet. När AA begärde att få ringa till flickvännen utanför INTIK ankom det på anstalten att utreda om han hade de starka skäl som krävdes för samtalet. Det har funnits ett muntligt samtycke att kontakta socialtjänsten som sedan togs tillbaka. Det finns också tillfällen när Kriminalvården behöver kontakta andra myndigheter utan den enskildes samtycke för att kunna uppfylla en utredningsskyldighet. Det kan t.ex. vara fråga om att få en uppgift bekräftad, t.ex. att någon är närstående till en intagen. AA och flickvännen är inte folkbokförda på samma adress. AA är dömd ett stort antal gånger för missbruksrelaterad brottslighet och är aktiv missbrukare. Anstalten behövde därför noggrant utreda deras relation i förhållande till den riskbedömning som fanns och för att bedöma om det funnits skäl att vägra samtalet med hänvisning till de skäl som anges i lagen. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 35 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, regleras den s.k. kriminalvårdssekretessen. I den bestämmelsen föreskrivs att sekretess gäller inom kriminalvården för uppgifter om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs.

text: Som huvudregel gäller sekretess även mellan myndigheter (se

text: 8 kap. 1 §

text: OSL). Det finns dock flera sekretessbrytande bestämmelser i OSL som medger att sekretessbelagda uppgifter lämnas till andra myndigheter (se t.ex.

text: 10 kap. 2 §

text: OSL).

text: En av de sekretessbrytande bestämmelserna är den s.k. generalklausulen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL. Bestämmelsen innebär att en sekretessbelagd uppgift får lämnas till en annan myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Viss sekretess som det har ansetts särskilt angeläget att upprätthålla gentemot andra myndigheter, t.ex. socialtjänstsekretess, har dock undantagits från generalklausulens tillämpningsområde (se bestämmelsens andra stycke).

text: Enligt

text: 12 kap. 2 §

text: OSL kan en enskild helt eller delvis häva sekretessen som gäller till skydd för honom eller henne. Det sagda gäller om inte annat anges i OSL.

text: Bedömning

text: Inledning Av utredningen framgår att AA först muntligt godkände att anstalten kontaktade socialtjänsten för att utreda AA:s och flickvännens relation och behov av kontakt. Därefter återkallade han sitt samtycke. Enligt Kriminalvården återkallades samtycket efter att BB lämnat ett meddelande till socialtjänsten men innan telefonkontakt mellan socialtjänsten och BB ägde rum. Trots att AA

text: återkallat samtycket hade alltså BB och socialtjänsten ett samtal som enligt Kriminalvården gällde om socialtjänsten hade några uppgifter som skulle kunna styrka AA:s skäl att få ha kontakt med sin flickvän inför frigivningen. Har sekretessbelagda uppgifter om AA lämnats till socialtjänsten? Den första frågan som uppkommer är om BB lämnat sekretessbelagda uppgifter om AA till socialtjänsten. Det framgår inte av utredningen vilka uppgifter om AA som BB lämnade till socialtjänsten. BB har själv uppgett att han inte röjt något om AA:s personliga förhållanden som skulle kunna vara till men för AA. En uppgift om att någon är intagen i anstalt är typiskt sett sådan att det kan antas att den intagne lider men om uppgiften röjs. Enligt Kriminalvården var det dock rimligt att anta att socialtjänsten redan hade kännedom om att AA var intagen i anstalt. Jag konstaterar att den utredning som finns inte ger stöd för slutsatsen att BB lämnat sekretessbelagda uppgifter om AA till socialtjänsten.

text: Var det riktigt att genomföra samtalet efter återkallat samtycke? Den andra frågan som AA:s anmälan ger upphov till är om det var riktigt av BB att genomföra samtalet med socialtjänsten trots att AA återkallat sitt samtycke. När den frågan ska bedömas är det flera olika aspekter som bör beaktas.

text: När en anstalt överväger att kontakta en myndighet för att t.ex. utreda förutsättningarna för att bevilja ett telefonsamtal är det viktigt att anstalten tar ställning till om kontakten innebär att sekretessbelagda uppgifter om den intagnes personliga förhållanden kommer att röjas. Som jag nämnt ovan är en uppgift om att någon är intagen i anstalt typiskt sett sådan att det kan antas att den intagne lider men om uppgiften röjs. Som jag redogjort för ovan kan den intagne själv efterge den sekretess som skyddar honom eller henne. Den intagne kan alltså tillfrågas om sin inställning. Att den intagne tillfrågas om hur han eller hon ställer sig till att sekretessen bryts är inte detsamma som att den intagne har ”vetorätt” mot ett utlämnande. Att tillfråga den intagne om hans eller hennes inställning kan vara ett led i sekretessprövningen, t.ex. för att bedöma om ett uppgiftslämnande skulle vara till men för den intagne (se Handbok i sekretessfrågor inom Kriminalvården, 2011:1, s. 42). Det är också viktigt att komma ihåg att en intagen som lämnat sitt samtycke till att den sekretess som skyddar honom eller henne efterges alltid kan återkalla sitt samtycke.

text: För fullständighetens skull vill jag också i detta sammanhang tillägga att det finns situationer när anstalten har en skyldighet enligt lag att kontakta en annan myndighet och lämna uppgifter om en enskilds personliga förhållanden (t.ex.

text: 14 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: Förutom att ta ställning till om anstalten genom kontakten med den andra myndigheten röjer sekretessbelagda uppgifter om den intagne måste anstalten också beakta vilka uppgifter anstalten kommer att få från den andra myndigheten. Vid kontakt med socialtjänsten måste det i många fall vara så att anstalten får uppgifter från socialtjänsten som är av känslig natur och som även kan omfattas av

text: sekretess. Visserligen är det den myndighet som förvarar uppgiften som ska göra prövningen av om det finns förutsättningar att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till den myndighet som begär att få uppgifterna (se Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen, En kommentar, den 1 juli 2015, Zeteo internetutgåva, kommentaren till 10 kap. 27 §). Anstalten måste dock också beakta att den intagne kan ha ett berättigat intresse av att uppgifter om hans personliga förhållanden som är kända för socialtjänsten inte kommer till Kriminalvårdens kännedom. Det kan vara fallet även om det finns lagliga förutsättningar för socialtjänsten att lämna uppgifterna. Det blir därför nödvändigt för anstalten att överväga behovet av att uppgifterna hämtas in och i vems intresse det ligger att så sker. Anledningen till det är att anstalten ska säkerställa att kontakt med andra myndigheter inte tas i onödan. Jag återkommer till detta nedan.

text: Det är rimligt att anta att en kontakt mellan en anstalt och andra myndigheter många gånger också rör andra personer än den intagne. I AA:s fall gällde samtalet mellan BB och socialtjänsten AA:s och flickvännens relation och behov av kontakt. Rimligtvis rörde samtalet mellan Kriminalvården med socialtjänsten också uppgifter om flickvännens personliga förhållanden. Det är därför viktigt att komma ihåg att sekretesskyddet också gäller närstående. Om en närstående är berörd och kan lida skada vid ett utlämnande bör också han eller hon tillfrågas om sin inställning.

text: Kriminalvården har anfört att det var anstaltens uppgift att utreda om AA hade starka skäl för att få ringa till sin flickvän, dvs. om rekvisitet i 7 kap. 13 § första stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för fängelse (

text: KVFS 2011:1

text: ) var uppfyllt. Myndigheter har visserligen ett ansvar för att deras ärenden blir tillräckligt utredda. Denna princip brukar kallas officialprincipen. Myndigheternas utredningsplikt brukar dock sägas sträcka sig längre när det är myndigheten som tar initiativet till ett ingripande mot en enskild än när det är en enskild som anhängiggör ett ärende (se Hellner och Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentar, tredje upplagan, s. 82). När det är myndigheten som inlett ärendet, exempelvis ärenden om misstänkt misskötsamhet, är det naturligt att det är myndigheten själv som ska se till att hämta in tillräcklig utredning. Är det i stället den enskilde som har ansökt om någonting är det i första hand han eller hon som ska hämta in uppgifterna.

text: I det aktuella fallet handlade det om ett ärende som hade initierats av AA och som avsåg att han skulle beviljas tillstånd att ringa, dvs. han hade ansökt om en förmån. Det låg därför rimligtvis i AA:s intresse att anstalten skulle få de uppgifter som behövdes för att kunna avgöra om han hade starka skäl att få ringa till sin flickvän. Trots det återkallade AA sitt samtycke till att anstalten tog kontakt med socialtjänsten. AA:s agerande tyder på att hans intresse av att anstalten inte skulle diskutera hans relation till flickvännen med socialtjänsten vägde tyngre för honom än hans intresse av att anstalten skulle få underlag för att bevilja honom att ringa till flickvännen. Det är svårt att se att anstalten hade något eget intresse av att utreda relationen mellan AA och hans flickvän. Enligt

text: min mening är det anmärkningsvärt att AA:s negativa inställning till kontakt mellan myndigheterna inte respekterades.

text: Min uppfattning är att även om BB inte under samtalet med socialtjänsten lämnade sekretessbelagda uppgifter om AA, var det ändå olämpligt att genomföra samtalet efter det att AA återkallat sitt samtycke. Jag är kritisk till att samtalet genomfördes.

text: Hur borde anstalten ha agerat? När AA återkallade sitt samtycke borde anstalten – enligt min uppfattning – ha förklarat för honom att hans ansökan skulle komma att prövas utifrån det utredningsmaterial som anstalten hade. Konsekvensen kunde då ha blivit att anstalten avslog AA:s ansökan eftersom de uppgifter som anstalten hade tillgång till inte gav stöd för att AA hade starka skäl att få ringa till sin flickvän. När det gäller en ansökan om en förmån som initierats av den intagne är det enligt min bedömning upp till den intagne att avgöra om han eller hon vill riskera detta. Jag menar alltså att Kriminalvårdens utredningsskyldighet i ett fall som det aktuella inte sträcker sig så långt att myndigheten ska hämta in uppgifter från en annan myndighet mot den enskildes uttryckliga vilja.

text: Jag vill dock för tydlighetens skull tillägga att det förstås finns situationer där intresseavvägningen leder till en annan slutsats, nämligen att Kriminalvården bör hämta in uppgifter från och/eller lämna sekretessbelagda uppgifter till andra myndigheter.

text: Samtycke till att efterge sekretess bör ges skriftligt Av utredningen i ärendet framgår att AA muntligt hade godkänt att BB skulle få kontakta socialtjänsten. Det framgår inte av utredningen om samtycket eller återkallandet av detta dokumenterades. Det har från JO:s sida tidigare uttalats att man inom socialtjänsten bör skaffa ett uttryckligt och skriftligt samtycke till att efterge sekretessen i de fall som samtycke anses erforderligt (se JO 1990/91 s. 366). Skälet till JO:s uppfattning i det ärendet var att det inom socialtjänsten ofta kan bli fråga om att lämna ut uppgifter av mer känslig natur. Eftersom detsamma måste gälla Kriminalvården anser jag att ett samtycke från en enskild att efterge kriminalvårdssekretessen också i normalfallet bör lämnas skriftligt. Genom att ett samtycke lämnas skriftligt minskar också risken för missförstånd om vilka uppgifter som samtycket avser och i vilket eller vilka sammanhang de får röjas. Ett samtycke bör i regel utformas på så sätt att det endast avser undantag för sekretess vid ett särskilt tillfälle eller i förhållande till en viss person (se Handbok i sekretessfrågor inom Kriminalvården, 2011:1, s. 42).

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Nämnden för idrott och friluftsliv i Västerås stad och en avdelningschef där för avsaknad av dokumentation av två avtal

org: jo

sammanfattning: I anmälningar till JO har det förts fram kritik mot hur Västerås stad hanterat en överlåtelse av driften av en gästhamn till ett privat bolag och en upplåtelse av ett område för en wakeboardverksamhet till en ideell förening. JO:s utredning visar att en avdelningschef vid kultur-, idrotts- och fritidsförvaltningen den 28 april 2014 träffade en muntlig överenskommelse med bolaget om driften av gästhamnen för perioden 15 mars 2014 – 31 december 2015. Först den 8 december 2014 undertecknades ett skriftligt avtal av parterna. Utredningen visar vidare att upplåtelsen av området för wakeboardverksamheten under 2014 grundades på en muntlig överenskommelse mellan avdelningschefen och föreningen. JO uttalar att det finns flera uppenbara skäl att i en god förvaltning dokumentera affärsuppgörelser av det slag som nu är aktuella. Ett skriftligt avtal är det främsta beviset på att en uppgörelse faktiskt kommit till stånd, vilka villkor parterna kommit överens om och vilka förpliktelser de förbundit sig till. Den bristande dokumentationen har också lett till omotiverade begränsningar i insynen i och kontrollen av den kommunala verksamheten. Såväl avdelningschefen som Nämnden för idrott och friluftsliv i Västerås stad kritiseras.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I anmälningar till JO den 24 november 2014 och den 3 december 2014 förde AA fram klagomål mot avdelningschefen BB vid kultur-, idrotts- och fritidsförvaltningen i Västerås stad. AA var bl.a. kritisk till hur BB hanterat ett ärende om driften av en gästhamn i Västerås och ett ärende om upplåtelse av mark för en wakeboardverksamhet. AA uppfattade det som att BB satt i system att ingå muntliga avtal för att förhindra insyn och anförde bl.a. följande.

type: stycke

text: Den 14 november 2014 begärde han att få ta del av avtalet mellan Västerås stad och den aktör som drev stadens gästhamn. Han fick besked från BB om att det endast fanns ett muntligt avtal men att ett skriftligt avtal skulle träffas samma månad. AA begärde då att få ta del av den dokumentation som fanns av innehållet i det muntliga avtalet, men fick inte något svar.

text: Den 1 december 2014 begärde han att få ta del av avtalet mellan Västerås stad och det aktiebolag staden upplåtit mark till för wakeboardverksamhet. Via mejl fick han följande besked från BB:

text: Du har till Västerås stad frågat efter ett avtal mellan staden och [aktiebolag V]. Det finns inget. Det är en förening […] som startade i juni 2014 och driver verksamheten med wakeboard. Till 2015 kommer ett avtal skrivas med [föreningen]. För 2014, vilket är deras första år, har de på prov fått löfte att använda viken utan särskilt avtal. Eftersom det blivit succé så kommer verksamheten att fortsätta även 2015.

text: Utredning

text: Nämnden för idrott och friluftsliv i Västerås stad yttrade sig över anmälan och anförde i huvudsak följande.

text: Gästhamnsanläggningen

text: [I] november 2014 begärde AA att få del av avtal rörande driften av gästhamnsanläggningen. AA upplystes om att det inte fanns något skriftligt avtal. AA har till BB påpekat det felaktiga i att skriftligt avtal saknades, men det har inte kommit till BB:s kännedom att AA ställt följdfrågor angående innehållet i avtalet om gästhamnsanläggningen. – – –

text: Fr.o.m. år 2014 har [kultur-, idrotts- och fritidsförvaltningen] valt att, i stället för att låta driften av gästhamnsanläggningen ingå som en del i upphandlingen av driften av Västerås fritidsbåtshamnar, avtala om tjänstekoncession avseende enbart driften av gästhamnsanläggningen. [– – –] [Förvaltningen] gjorde bedömningen, i samråd med kommunens upphandlingsjurist, att förutsättningar för ett koncessionsavtal förelåg avseende driften av gästhamnsanläggningen. [Nämnden] informerades om att ett koncessionsavtal skulle tecknas för driften av gästhamnsanläggningen i samband med att förfrågningsunderlag för upphandling av driften av Västerås fritidsbåtshamnar presenterades för nämnden. [– – –] BB överenskom med [aktiebolag S] om ett koncessionsavtal för åren 2014 och 2015, avseende driften av gästhamnsanläggningen. En muntlig överenskommelse om avtalet träffades den 28 april 2014, enligt ett skrivet förslag. Avtalet kom inte att undertecknas av parterna förrän i december 2014, dvs. efter att förfrågan om utlämnande av allmän handling inkommit från AA.

text: Wakeboardverksamheten

text: Den 3 december 2014 begärde AA att få del av avtal mellan Västerås kommun och [aktiebolag V], rörande den wakeboardverksamhet som bedrivits vid Lögarängsparken i Västerås. Det finns inget avtal om wakeboardverksamheten med [aktiebolag V]. Den ideella föreningen […], fick sommaren 2014 på prov, efter överenskommelse med BB, använda en del av Lögarängshamnen för att sätta upp utrustning i vattnet för wakeboardåkning. Det är känt att föreningen hyr utrustningen av [aktiebolag V]. Det är också känt att samma person, som är eldsjäl i [föreningen], äger [aktiebolag V]. Vidare är känt att [föreningen] har sökt och fått bidrag från Västmanlands Idrottsförbund med 168 000 kr för utrustning. Den yta som uppläts till föreningen är en hamnbassäng som är en del av båthamnen som inte längre används för båtplatser. Ingen byggnad omfattades, utan upplåtelsen omfattade ett vattenområde samt befintliga bryggor. BB bedömde verksamheten som en försöksverksamhet sommaren 2014, då det var tveksamt om platsen var lämplig för wakeboardverksamhet, eftersom hamnbassängen har en begränsad fri höjd i inloppet på grund av en gångbro samt att inloppet utgörs av en ganska smal kanal. BB var även

text: tveksam till vattenkvaliteten i bassängen, eftersom det är ett ganska stillastående vatten, och tyckte därför inte att det fanns någon anledning att göra någon skriftlig upplåtelse. [Nämnden] hölls informerad om verksamheten och såg positivt på initiativet. Kontroll gjordes även med byggnadsnämndens förvaltning, som bedömde att anläggningen inte krävde bygglov. Försöket visade sig mycket lyckat och platsen fungerade bra för verksamheten. Föreningen kommer därför att bedriva verksamheten även sommaren 2015. Upplåtelsen av platsen till föreningen kommer att formaliseras. Sammantaget vill [nämnden] särskilt anföra följande. […] BB [är] avdelningschef på [kultur-, idrotts- och fritidsförvaltningen], med ansvar för driften av fritidsbåtshamnar, inklusive anläggningarna där, samt båtplatser m.m. Inom ramen för verksamheten görs många tusen uthyrningar av idrottsanläggningar och andra lokaler som faller inom nämndens ansvarsområde, båtplatser m.m. utan beslut av nämnden eller delegationsbeslut, mot bakgrund av att kommunfullmäktige i reglementet tydligt pekat ut att detta är nämndens ansvarsområde […]. Nämnden omsätter årligen ca 25 miljoner kronor på dessa uthyrningar. Ärenden som lyfts till nämnden är uthyrningar som avser upplåtelser över flera år till företag och föreningar och där hyresbeloppet därför blir högt. Totalt har nämnden hyresintäkter på ca 30 miljoner kronor. Nämnden anser att de åtgärder som vidtagits avseende gästhamnsanläggningen och wakeboardanläggningen utgör verkställighet och inte beslut. Något skriftligt underlag, utöver det koncessionsavtal som tecknats med [aktiebolag S] i december 2014, avseende driften av gästhamnsanläggningen eller upplåtelse av hamnbassängen för wakeboardverksamhet, finns inte. AA har fått svar på sina förfrågningar om att få ta del av avtal rörande driften av gästhamnsanläggningen, vilket BB uppfattat var det som AA efterfrågade. Några följdfrågor med anledning av de besked som AA fått i den frågan […] känner BB inte till.

text: Nämnden gav in reglementet för nämnden beslutat av Kommunfullmäktige i Västerås stad den 20 oktober 2014, delegationsordningen för nämnden, två sammanträdesprotokoll, ett utkast till koncessionsavtal daterat den 10 april 2014 och ett koncessionsavtal daterat den 5 december 2014, en sammanställning över uthyrningar som gjordes under 2014, samt ett utdrag från stadens ärendehanteringssystem över de avtal som registrerats under 2014.

text: Nämnden lämnade även kompletterande upplysningar om förvaltningens digitala bokningssystem och stadens centrala ärende- och dokumenthanteringssystem.

text: AA kommenterade nämndens yttrande och framhöll bl.a. att det är av yttersta vikt att kommunala beslutsprocesser är transparenta för att förhindra att otillbörliga hänsyn tas. Han uppgav vidare att de aktuella ärendena inte var de enda exemplen på att Västerås stad ingått avtal utan att dokumentera det.

text: Bedömning

text: Inledande anmärkningar Nämnden för idrott och friluftsliv i Västerås stad har motiverat BB:s behörighet och hantering av avtalet om driften av gästhamnen respektive upplåtelsen av ett område för wakeboardverksamheten med att åtgärderna var av verkställande art och inte beslut i kommunalrättslig mening.

text: Kännetecknande för rent verkställande åtgärder är att det som utgångspunkt inte får finnas utrymme för självständiga bedömningar. Ett klassiskt exempel på en rent verkställande åtgärd är avgiftsdebitering enligt en fastställd taxa. Finns det klara målsättningar för verksamheten bör, enligt förarbetena till

text: kommunallagen

text: , också andra vardagliga åtgärder inom förvaltningen kunna hänföras till ren verkställighet, även om de innefattar ett visst mått av självständigt ställningstagande och inte bara är rent mekaniskt verkställande av beslut. (Se

text: prop. 1990/91:117 s. 204

text: Såväl avtalet om driften av gästhamnen som upplåtelsen av området för wakeboardverksamheten har, såvitt framgår av nämndens yttrande, krävt noggranna överväganden från bl.a. BB:s sida. Sådana klara målsättningar för verksamheten som skulle kunna medföra att åtgärderna ändå är att anse som rent verkställande har inte redovisats av nämnden.

text: Utifrån det underlag som nämnden redovisat kan jag alltså inte se att de åtgärder BB vidtog när det gäller avtalet om driften av gästhamnen respektive upplåtelsen av området för wakeboardverksamheten utgör verkställighet.

text: Det skulle kunna ligga nära till hands att dra slutsatsen att BB som avdelningschef ändå hade delegation från nämnden att ingå avtalen. Nämnden har dock inte anfört att det skulle vara fallet. Jag har därför inte utrett förutsättningarna för nämnden att delegera beslut av det slag som nu är aktuella och inte heller BB:s behörighet på den grunden. Jag kan dock konstatera att även om BB skulle anses ha ingått avtalen med stöd av delegation har de inte formaliserats och anmälts till nämnden i den ordning som gäller för delegationsbeslut enligt

text: kommunallagen

text: (se

text: 6 kap. 35 § kommunallagen

text: och JO 2004/05 s. 353, dnr

text: ). Dokumentation av avtalen Av utredningen i ärendet framgår att BB den 28 april 2014 träffade en muntlig överenskommelse med ett bolag om driften av gästhamnen för perioden 15 mars 2014–31 december 2015. Först den 8 december 2014 undertecknades ett skriftligt avtal av parterna. Nämnden har angett att den enda dokumentation som finns om denna affärsuppgörelse, förutom det påskrivna avtalet, är ett utkast som låg till grund för den muntliga överenskommelsen. Nämnden hänvisar även till ett sammanträdesprotokoll i vilket framgår att nämnden informerats om en upphandling av skötsel av bl.a. friluftsanläggningar och båthamnar. Jag noterar dock att protokollet är från den 18 juni 2013, dvs. drygt nio månader före den muntliga överenskommelsen om koncessionsavtalet. Det går inte heller att utläsa av protokollet att någon information om avtalet om gästhamnen gavs vid det tillfället.

text: I fråga om upplåtelsen av området för wakeboardverksamheten finns över huvud taget ingen dokumentation, förutom en anteckning i ett sammanträdesprotokoll från den 17 juni 2014 om att nämnden informerats om bygget av bl.a. en wakeboardbana vid vattnet vid Lögarängsvägen.

text: Det finns flera uppenbara skäl att i en god förvaltning dokumentera affärsuppgörelser av det slag som nu är aktuella. Ett skriftligt avtal är det främsta beviset på att en uppgörelse faktiskt kommit till stånd, vilka villkor parterna kommit överens om och vilka förpliktelser de förbundit sig till. Att ingångna avtal dokumenteras är också en förutsättning för insyn i och kontroll av verksamheten för den egna förvaltningsledningen och från utomstående tillsynsmyndigheter. Även allmänhetens möjlighet till insyn i myndighetens verksamhet kräver dokumentation. (Jfr JO:s beslut den 24 september 2004, dnr

text: Det huvudsakliga skälet till att AA anmält BB:s hantering av avtalen är, såvitt jag förstår av hans anmälningar, en misstanke om att otillbörliga hänsyn tagits när avtalen ingicks. Misstanken har getts näring av frånvaron av dokumentation. Utredningen ger inte något stöd för att ovidkommande hänsyn har tagits. Avsaknaden av dokumentation innebär dock att det är svårare att frigöra sig från misstankarna om att sådana hänsyn tagits.

text: Jag kan således konstatera att den bristande dokumentationen av avtalen lett till omotiverade begränsningar i insynen i och kontrollen av den kommunala verksamheten. Genom att acceptera formlösa avtal om sådana uppgörelser som nu är aktuella har kommunen och dess medlemmar också utsatts för onödiga ekonomiska risker för det fall oenighet skulle uppstå om vad som avtalats. Jag är kritisk till hur avtalen har hanterats.

text: Min kritik riktas såväl mot BB – som ansvarig för hanteringen – som mot Nämnden för idrott och friluftsliv i Västerås stad som har ett ansvar för att förvaltningen inom nämndens ansvarsområde skötts på ett korrekt sätt. I sitt yttrande till JO har nämnden redogjort för de formlösa avtal som BB ingått utan att, såvitt framgår, reflektera över de risker som sådana avtal för med sig. Att nämnden inte uppmärksammat detta är anmärkningsvärt.

text: Jag förutsätter att nämnden vidtar åtgärder med anledning av kritiken.

text: Hanteringen av AA:s begäran om att få ta del av handlingar om det muntliga avtalet om gästhamnen När det gäller AA:s begäran om att få ta del av underlaget till det muntliga avtalet om gästhamnen framgår det av de handlingar som AA bifogat till sin anmälan att AA fått svar från stadens kontaktcenter att begäran vidarebefordrats till kultur-, idrotts- och fritidsförvaltningen. Någon närmare klarhet i vad som sedan hänt med begäran har inte utredningen gett. Jag ser inte skäl att utreda detta ytterligare men vill erinra staden om skyldigheten att ordna sin verksamhet på ett sådant sätt att förfrågningar om att få ta del av allmänna handlingar kan besvaras skyndsamt (jfr

text: 4 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord: Dokumentation Drogtest

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Brinkeberg, om brister i samband med hanteringen av ett urinprov och uttalanden om dokumentation vid sådan provtagning

sammanfattning: En intagen i anstalt som hade lämnat ett urinprov klagade på att han inte fick närvara när hans urin hälldes över i ett provrör som märktes med hans personuppgifter. Av anstaltens rutiner för drogprov följer att den intagne ska befinna sig i närheten för att bevittna att allt har gått rätt till, om det inte av säkerhetsskäl är lämpligare att personalen utför kontrollen på egen hand. Det framgick inte av någon dokumentation om den intagne hade fått närvara vid anstaltens hantering av urinprovet. JO konstaterar att ett positivt urinprov kan ligga till grund för ett beslut att tilldela den intagne en varning enligt fängelselagen och därmed även leda till inskränkningar beträffande den fortsatta verkställigheten. En intagen kan begära omprövning av en varning och i ett senare skede överklaga beslutet till förvaltningsdomstol. Enligt JO talar därför rättssäkerhetsskäl med styrka för att Kriminalvården bör dokumentera om den intagne har varit närvarande vid myndighetens hantering av dennes urinprov eller getts möjlighet att vara det.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 20 september 2019 framförde AA klagomål mot den anställde BB vid Kriminalvården, anstalten Brinkeberg. Han anförde i huvudsak följande:

text: BB behandlade honom på ett felaktigt sätt i samband med en urinprovstagning den 14 september 2019. Han tilläts inte att närvara när hans urin hälldes över i ett provrör. Han fick inte heller kontrollera att provröret blev rätt märkt med hans personuppgifter.

text: Utredning

text: En föredragande vid JO hämtade in muntliga upplysningar från en klienthandläggare vid anstalten som uppgav följande. En intagen som har lämnat ett urinprov ska få närvara när urinen hälls över i ett provrör och kontrollera att provröret har försetts med rätt personuppgifter, om det inte finns säkerhetsskäl som talar emot det. Detta följer av anstaltens skriftliga rutiner.

text: JO begärde därefter att Kriminalvården skulle yttra sig över uppgifterna i anmälan. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region Väst, genom regionchefen i huvudsak följande (bilagan har utelämnats här):

text: Utredning Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från anstalten Brinkeberg genom kriminalvårdschefen CC. Av de uppgifter som inhämtats framkommer följande. Personalen kan inte minnas just denna urinprovstagning. Enligt personalen är de intagna alltid med i rummet när urinprovet hanteras. Enligt anstaltens instruktion för drogprov, se bilaga, framgår bl.a. att personalen tillsammans med den intagne ska kontrollera att provröret blir rätt märkt och att den intagne ska befinna sig i närheten för att bevittna att allt har gått rätt till. I kriminalvårdens säkerhetshandbok, avsnitt 9.2.7, anges följande instruktion för urinprovstagning; ”Klienten ska själv vara med och se när urinprovet hälls i provrör och märks upp med identifikationsdata”.

text: Kriminalvårdens bedömning På anstalter hanteras många urinprov dagligen. Berörd personal kan inte minnas just det provtillfälle som anmälan avser men har uppgett att klienterna alltid är närvarande i rummet när urinproven hanteras och färdigställs. Det är också så som anstaltens rutiner för drogprov är utformade. Något skäl att anta att personalen i detta fall gjort avsteg från gällande rutiner har inte framkommit i utredningen. Av säkerhetshandboken framgår att det är Kriminalvårdens uppfattning att en intagen har rätt att närvara och övervaka när provröret fylls och märks.

text: Av anstaltens instruktion för drogprov framgår att det i vissa situationer av säkerhetsskäl kan vara lämpligare att personalen utför kontrollen på egen hand, exempelvis om klienten är upprörd och risk för våld och hot föreligger.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 8 kap. 6 § fängelselagen (2010:610)

text: följer att en intagen, om inte annat motiveras av medicinska eller liknande skäl, är skyldig att på begäran lämna bl.a. urinprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av alkohol eller narkotika.

text: Enligt

text: 12 kap. 1 § fängelselagen

text: får en intagen som bryter mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten tilldelas en varning. Ett beslut om varning kan omprövas och i ett senare skede överklagas. Det framgår av

text: 14 kap.

text: fängelselagen

text: För varje intagen ska det föras en journal som dokumenterar den intagnes verkställighet. Av journalen ska det framgå vem som har dokumenterat en viss uppgift och när det gjordes. Detta följer av

text: 5 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: Enligt

text: 9 § förordningen (2018:1746)

text: om kriminalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område får en sådan journal innehålla uppgifter om alla beslut som har fattats, viktiga händelser under verkställigheten och

text: väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder som gäller den intagne. Journalen får även innehålla uppgifter om andra omständigheter som är av betydelse för verkställigheten.

text: Bedömning

text: Utgångspunkten inom Kriminalvården är att en intagen som har lämnat ett urinprov ska få närvara och övervaka när provröret fylls och märks. Det finns goda skäl för en sådan ordning, bl.a. att den intagne kan förvissa sig om att myndigheten hanterar urinprovet korrekt.

text: I detta fall har Kriminalvården inte kunnat klargöra om AA fått närvara och övervaka hanteringen av urinprovet. Det verkar inte finnas någon dokumentation om den saken. Enligt uppgift från anstaltspersonalen är dock den intagne alltid med i rummet när ett prov hanteras. Även om det inte har kommit fram något som talar mot AA:s påstående om att han varken fick närvara när hans urin hälldes över i ett provrör eller kontrollera att röret blev försett med hans personuppgifter, har jag inte tillräckligt underlag för att slå fast att så varit fallet. Enligt min mening skulle ytterligare utredningsåtgärder inte leda till något annat resultat. Jag får därmed konstatera att det inte finns grund för mig att uttala någon kritik mot anstalten när det gäller hanteringen av AA:s urinprov.

text: Enligt anstaltens instruktion för drogprov ska den intagne, som framhållits i remissvaret, normalt befinna sig i närheten vid bl.a. märkningen av det aktuella provet för att bevittna att allt har gått rätt till. Det framgår emellertid också av instruktionen att det av säkerhetsskäl kan vara lämpligare att personalen utför kontrollen på egen hand. Vidare konstaterar jag att ett positivt urinprov kan ligga till grund för ett beslut att tilldela den intagne en varning enligt

text: fängelselagen

text: och därmed även leda till inskränkningar beträffande den fortsatta verkställigheten. En intagen kan begära omprövning av en varning och i ett senare skede överklaga beslutet till förvaltningsdomstol. Rättssäkerhetsskäl talar därför enligt min mening med styrka för att Kriminalvården bör dokumentera om den intagne har varit närvarande vid myndighetens hantering av dennes urinprov eller getts möjlighet att vara det. Jag kan inte se att det finns något hinder mot en sådan dokumentation enligt

text: 9 §

text: förordningen om kriminalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Kritik mot Länsstyrelsen i Jönköpings län med anledning av handläggningen av ett djurskyddsärende

text: AA begärde – i en anmälan som kom in till JO den 8 februari 2008 – att JO skulle granska om Länsstyrelsen i Jönköpings län och en tjänsteman där agerat rättsstridigt vid handläggningen av ett djurskyddsärende. Av anmälan framgick bl.a. följande.

text: Den 9 november 2007 omhändertogs tre husdjur som tillhörde honom. Det var hanhunden Dingo, fjorton år gammal, samt katterna Crisse och Soya. Samtidigt omhändertogs också en hund, tiken Lilo, som tillhörde hans far BB. Djuren omhändertogs utan att han eller hans far hade underrättats före länsstyrelsens beslut. Vid omhändertagande hade han samtliga djur i sin vård. Djuren vistades i ett rum som han hyr av sin mor CC. Han disponerar ensam rummet och betalar hyra för det. Rummet har separat ingång.

text: Kort tid efter omhändertagandet avlivades samtliga djur, även de kattungar som Soya nedkom med under omhändertagandet. Detta skedde trots att djuren var fullt friska; de hade undersökts av veterinär som inte hade kunnat se någon symptom på sjukdom eller vanvård. Varken han själv eller hans far har djurförbud. Trots det avlivades djuren i stället för att återlämnas till dem. Länsstyrelsen borde åtminstone ha väntat med att avliva djuren tills högre instans hade prövat om omhändertagande skulle bestå. Men de fick inte ens möjlighet att säga sin mening innan djuren avlivades.

text: Utredning

text: Handlingar i Länsstyrelsens i Jönköpings län ärenden dnr 282-12069-05, 282- 16732-07 och 282-17400-07 samt Länsrättens i Jönköpings län domar i målen 2472-07 och 2695-07 E infordrades. Muntliga upplysningar hämtades in från Kammarrätten i Jönköping.

text: Länsstyrelsen i Jönköpings län har härefter anmodats att göra en utredning och yttra sig över vad som förts fram i AA:s anmälan till JO, särskilt vad som anförts om att han och hans far inte fick komma till tals innan länsstyrelsen den 13 november 2007 fattade beslut enligt

text: 34 § djurskyddslagen (1988:534)

text: I sitt remissvar anförde länsstyrelsen bl.a. följande (bilagorna utelämnade här).

text: Bakgrund

text: Länsstyrelsen beslutade den 6 oktober 2005, dnr 282-12069-05, att CC skulle förbjudas att ha hand om djur och att de hundar och katter som hon höll på fastigheten B 1:2 i Tranås kommun skulle omhändertas. Länsstyrelsen ålade även CC att före den 20 oktober 2005 avyttra de övriga djur som hon hade hand om. Då så inte skedde beslutade Länsstyrelsen den 11 november 2005, dnr 282-12069-05, att även dessa djur skulle omhändertas. I samband med omhändertagandet den 6 oktober 2005 undersöktes de omhändertagna hundarna och katterna av en smådjursveterinär. Härutöver bedömdes hundarnas mentala status av etolog med specialkompetens beträffande hundars mentala egenskaper. Vid dessa undersökningar framkom att en katt och två hundar borde avlivas av medicinska skäl och att elva hundar inte var lämpade för omplacering hos nya ägare på grund av mentala brister. Det var inte heller lämpligt att omplacera de två kullarna med nyfödda valpar eftersom de var fallna efter tikar som uppvisade aggressiva tendenser (bilagorna 1 och 2). De aktuella djuren avlivades i enlighet med expertutlåtandena. Den 10 oktober 2005 kontaktade Länsstyrelsen BB för att kontrollera om han gjorde anspråk på några av djuren. BB meddelade att han inte var intresserad av att överta några djur. BB ändrade emellertid uppfattning och meddelade per telefax den 13 oktober 2005 att han önskade överta en av hundarna. Den 14 oktober 2005 beslutade Länsstyrelsen att BB skulle få överta ansvaret för blandrastiken Lilo. BB informerades vid flera tillfällen om att CC inte på något sätt fick befatta sig med hunden. Efter att det hade inkommit en anonym anmälan om att CC hade setts rasta två hundar i Tranås kontaktades BB den 28 oktober 2005. BB uppgav att CC hade rastat Lilo och en hund som tillhörde en granne. Vid detta telefonsamtal informerades han om att CC absolut inte fick rasta Lilo och att Länsstyrelsen skulle vidta åtgärder om detta upprepades. Den 31 oktober 2007 inkom en anmälan till Länsstyrelsen om att CC höll djur i strid med djurförbudet. Anmälaren hade själv sett CC med två hundar. Enligt anmälaren hade även fastighetsskötaren i den fastighet där CC bor upptäckt att hon hade hand om hundar. Både fastighetsskötaren och fastighetsägaren bekräftade uppgifterna om att CC höll djur i sin bostad. Enligt fastighetsägaren fanns det också en katt i lägenheten. Fastighetsskötaren hade även sett CC rasta två hundar. Enligt 31 § punkt 3

text: djurskyddslagen (1988:534)

text: ska länsstyrelsen besluta att ett djur ska tas om hand genom polismyndighetens försorg om ett beslut om djurförbud inte följs. Utifrån tidigare erfarenheter gjorde Länsstyrelsen bedömningen att det fanns en uppenbar risk för att djuren skulle flyttas om CC underrättades före omhändertagandet. Länsstyrelsen beslutade därför den 9 november 2007, dnr 282-16732-07, med stöd av

text: 31 §

text: punkt 3

text: djurskyddslagen (1988:534)

text: och med hänvisning till

text: 17 § första stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: att ett omhändertagande av djuren skulle ske utan föregående kommunicering. Vid omhändertagandet, som genomfördes den 9 november 2007, kunde det konstateras att CC höll två hundar och två katter i sin bostad. Samtliga djur genomgick veterinärbesiktning samma dag. Den 13 november 2007 beslutade Länsstyrelsen, dnr 282-16732-07, att djuren skulle säljas eller överlåtas på annat sätt genom polismyndighetens försorg. Om detta inte var möjligt skulle djuren avlivas. Den 19 november 2007 födde den omhändertagna katthonan tre levande kattungar och en död kattunge. Eftersom det inte är lämpligt att skilja kattungar från modern innan dessa har uppnått 10 veckors ålder och med hänsyn till de förvaringskostnader som skulle uppstå om katthonan och kattungarna hölls omhändertagna i tio veckor beslutade Länsstyrelsen den 19 november 2007, dnr 282-17400-07, att kattungarna skulle avlivas omedelbart. Beslutet togs även utifrån bedömningen att det skulle bli svårt att hitta lämpliga hem åt samtliga katter.

text: AA:s frågeställningar

text: Beträffande AA:s frågeställningar anför Länsstyrelsen följande. Vid omhändertagandet den 9 november 2007 kunde det konstateras att CC höll två hundar och två katter i sin lägenhet. Härutöver hade hon, enligt uppgifter som Länsstyrelsen bedömer vara tillförlitliga, setts rasta två hundar. Hon hade även setts åka runt med två hundar i sin bil. Länsstyrelsen har utifrån de här uppgifterna gjort bedömningen att det inte fanns några som helst tvivel om att det var CC som hade hand om dessa djur. Även om någon annan person skulle visa sig vara ägare till djuren fanns det enligt förarbetena till

text: djurskyddslagen

text: skäl för att omhänderta djuren. I förarbetena till

text: djurskyddslagen

text: anförde departementschefen följande. ”Enligt allmänna rättsgrundsatser skall inte mera ingripande tvångsåtgärder tillgripas än som är nödvändigt. I ett fall som det nämnda innebär det enligt min mening att ägaren, om han inte kände till förbudet, bör föreläggas att se till att djurens vård inte handhas av den mot vilken förbudet riktas. Kände ägaren till förbudet kan fallet enligt min mening jämställas med att ägaren själv har anskaffat djur i strid mot ett förbud och det därför kan finnas skäl att omhänderta djuren” (se prop. 1978/ 88:93 s. 47). Det fanns därmed enligt Länsstyrelsens bedömning inte skäl för någon ytterligare utredning i ärendet. Enligt

text: 34 § djurskyddslagen

text: ska Länsstyrelsen när den beslutar om omhändertagande av djur snarast fastställa om djuret ska säljas, överlåtas på annat sätt eller avlivas, vilket i detta fall skedde den 13 november 2007. Av Länsstyrelsens beslut den 13 november 2007, dnr 282-16732-07, framgår att det enligt Länsstyrelsens bedömning inte fanns något hinder mot en försäljning eller överlåtelse av samtliga djur. Länsstyrelsen beslutade därför att djuren skulle säljas eller överlåtas på annat sätt genom polismyndighetens försorg. Om detta inte var möjligt skulle djuren avlivas. Från det att djuren omhändertas tills dess att de avyttras eller avlivas är det polismyndigheten som är ansvarig för djuren och deras vård. Det är även polismyndighetens uppgift att se till att djuren får lämpliga hem. Polismyndigheten försöker i möjligaste mån att se till att de omhändertagna djuren får nya hem, men i vissa fall kan det vara mycket svårt att omplacera djuren och polismyndigheten får i sådant fall avliva djuren i enlighet med länsstyrelsens beslut. Av

text: 74 § djurskyddsförordningen (1988:539)

text: framgår att länsstyrelsens beslut om omhändertagande av djur och avyttring alternativt avlivning gäller omedelbart även om det överklagas, vilket innebär att djuren nästan alltid är avyttrade eller avlivade när ärendet avgörs i högre instans. Omhändertagande av djur och framförallt uppstallningen av de omhändertagna djuren är förenade med stora kostnader för samhället. Det är av denna anledning angeläget att beslut om vad som ska hända med omhändertagna djur fastställs snarast enligt

text: 34 § djurskyddslagen

text: och att dessa beslut verkställs så snart som det är möjligt. Länsstyrelsens agerande i det här fallet grundas på att CC hade hand om djur trots att hon har djurförbud. Det faktum att AA påstår sig vara ägare saknar betydelse eftersom det är uppenbart att han är medveten om moderns djurförbud. Samma förhållanden gäller beträffande hans far BB. Vad gäller själva omhändertagandet av djuren hade en kommunicering med CC uppenbart försvårat eller omöjliggjort ett omhändertagande. I de fall då djur omhändertas hos personer som har djurförbud sker normalt ingen kommunicering varken med den person som har hand om djuren eller den eller de personer som uppges äga dessa om det är uppenbart att djurägarna har kännedom om djurförbudet. Som djurägare får man anses ha en skyldighet att försäkra sig om att den man lämnar djuren till inte har djurförbud och därmed inte får ha hand om djur. I såväl detta fall som i andra fall där annan person har uppgetts vara djurägare kan det konstateras att överinstanserna inte har haft någon synpunkt i denna fråga. [.]

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Omhändertagande av djur och djurförbud Enligt

text: djurskyddslagen (1988:534)

text: ansvarar länsstyrelserna för djurskyddskontrollen vad gäller bl.a. beslut om djurförbud och beslut om omhändertagande av djur.

text: Länsstyrelsen har ålagts att meddela förbud att ha hand om djur eller ett visst slag av djur om något av de kriterier som anges i

text: 29 § första stycket djurskyddslagen

text: är för handen. Det kan t.ex. gälla en situation där någon inte följer ett föreläggande som en kontrollmyndighet meddelat och som är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, eller där någon allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett djur. Ett djurförbud ska dock inte meddelas om det är uppenbart att ett upprepande inte kommer att inträffa (29 § andra stycket). En tillämpning av undantagsbestämmelsen förutsätter att det helt klart har varit fråga om en engångsföreteelse (

text: prop. 2001/02:93 s. 21

text: Enligt

text: 31 § första stycket djurskyddslagen

text: ska länsstyrelsen besluta att ett djur ska tas om hand genom polismyndighetens försorg om bl.a. ett beslut som meddelats enligt 29 § inte följs. Genom bestämmelsen har länsstyrelsen ålagts en skyldighet att ingripa när någon av de omständigheter som anges i bestämmelsen är för handen. Ett beslut enligt

text: 31 § djurskyddslagen

text: omfattar också avkommor som det omhändertagna djuret föder under omhändertagandet (33 § första stycket). Beslutsordningen vid omhändertagande av djur I

text: 34 § djurskyddslagen

text: föreskrivs att länsstyrelsen, när ett beslut om omhändertagande av djur har meddelats, snarast ska fastställa om djuret skall säljas, överlåtas på annat sätt eller avlivas. Om länsstyrelsen har beslutat att djuret ska säljas eller överlåtas på annat sätt och om det visar sig att beslutet inte kan verkställas, får länsstyrelsen i stället besluta att djuret ska avlivas. Länsstyrelsen beslut verkställs genom polismyndighetens försorg.

text: Enligt

text: 34 § djurskyddslagen

text: krävs inte att ett beslut om vad som ska hända med et omhändertagna djuret fattas samtidigt som omhändertagandet utan enbart att länsstyrelsen snarast ska besluta om djuret ska säljas, överlåtas på annat sätt eller avlivas. I motiven till bestämmelsen anfördes att det bör lämnas öppet i vilken ordning beslut om försäljning eller avlivning ska fattas men att länsstyrelsen så snabbt som möjligt ska ta ställning i frågan. Ett beslut ska alltså fattas snarast men efter omständigheterna får länsstyrelsen välja om beslutet om vad som ska ske med djuret fattas samtidigt som omhändertagandet eller om det ställningstagandet får formen av ett särskilt efterföljande beslut. Bakgrunden till införandet av nu gällande beslutsordning var att det inte alltid finns tillräcklig utredning för att ta ställning till vad som bör ske med ett omhändertaget djur i de fall det saknas ett föregående beslut av en annan kontrollmyndighet eller polismyndighet. I motiven anfördes också att djurhållaren vanligen bör få del av samt tillfälle att yttra sig över utredningen innan beslut fattas om försäljning eller avlivning (

text: prop. 1991/92:173 s. 21

text: - 22 och

text: prop. 2007/08:63 s. 34

text: Kommunikation I

text: föreskrivs att ett ärende inte får avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild.

text: Myndigheten får dock avgöra ärendet utan att så har skett om det t.ex. kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet (17 § andra stycket).

text: Myndigheten bestämmer om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt (17 § tredje stycket).

text: Bedömning

text: Den 9 november 2007 omhändertog polismyndigheten två hundar och två katter i CC:s bostad. Omhändertagandet skedde på grund av ett beslut om omhändertagande med stöd av 31 § punkt 3

text: djurskyddslagen (1998:534)

text: som länsstyrelsen meddelat samma dag.

text: Den 13 november 2007 beslutade länsstyrelsen med stöd av

text: 34 § djurskyddslagen

text: att de djur som hade omhändertagits hos CC skulle säljas eller överlåtas på annat sätt, alternativt avlivas. Den 19 november 2007 beslutade länsstyrelsen med stöd av

text: 74 § djurskyddsförordningen (1988:539)

text: att avkommor efter den honkatt som omhändertagits skulle avlivas.

text: CC överklagade länsstyrelsens beslut den 9 och 19 november 2007 till Länsrätten i Jönköpings län som genom domar den 15 februari 2008 avslog överklagandet av beslutet om omhändertagande av djuren och avskrev målet i övriga delar (mål 2472-07 och 2695-07 E). Domarna överklagades till Kammarrätten i Jönköping som inte meddelade prövningstillstånd i frågan om omhändertagande och återförvisade målet till länsrätten för ny handläggning i den del som avsåg ett följdbeslut. Härefter har länsrätten genom dom den 12 juni 2008 avslagit överklagandet av följdbeslutet (mål 874-08).

text: JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO:s utredning har därför inte omfattat länsstyrelsens ställningstaganden i sak vad gäller beslutet om omhändertagande av djur och följdbesluten utan enbart avsett myndighetens formella handläggning av ärendena. Handläggningen av ärendet inför beslutet om omhändertagande Av utredningen framgår att de djur – två hundar och två katter – som med stöd av länsstyrelsens beslut den 9 november 2007 omhändertogs hos CC tillhörde andra än henne; hanhunden Dingo samt katterna Crisse och Soya ägdes av AA medan tiken Lilo ägdes av BB.

text: AA har invänt mot att varken han eller hans far underrättades om anmälningarna om djurhållning i strid med djurförbud eller länsstyrelsens avsikt att fatta ett beslut om omhändertagande.

text: Det kan inte krävas av en kontrollmyndighet som överväger ett beslut enligt

text: eller

text: 32 §§

text: djurskyddslagen

text: att den ska förvissa sig om att den mot vilken ingripandet aktualiseras verkligen är ägare till det eller de djur som omhändertas (jfr

text: prop. 1987/88:93 s. 47

text: ). Det finns mot den bakgrunden inte grund för att uttala kritik mot länsstyrelsen för att någon underrättelse om det förestående omhändertagandet inte gick ut till AA eller BB.

text: Att AA och BB inte underrättades före beslutet är en följd av att länsstyrelsen underlät att kommunicera utredningen med CC med hänsyn till risken för att verkställigheten annars skulle försvåras. Det finns skäl att något uppehålla sig vid länsstyrelsens beslut att inte kommunicera utredningen.

text: Syftet med bestämmelsen i

text: 17 § förvaltningslagen

text: är att säkerställa en rättssäker handläggning hos förvaltningsmyndigheterna. Som anges under den rättsliga regleringen får dock myndigheten avgöra ett ärende utan att kommunicering skett om det t.ex. kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet. En bedömning av risken för att verkställigheten av ett kommande beslut kan komma att försvåras får göras efter en helhetsbedömning av samtliga omständigheter som kan ha betydelse för frågan. Även om omständigheter av mer allmän karaktär kan beaktas bör det finnas någon konkret omständighet i det enskilda fallet som ger anledning att befara en risk för att verkställigheten försvåras. Tillämpningen av undantagen i paragrafen får inte ske slentrianmässigt eller grundas på personliga värderingar.

text: I remissvaret hänvisas till att länsstyrelsen utifrån tidigare erfarenheter gjorde bedömningen att det var uppenbart att verkställigheten skulle kunna försvåras. I det aktmaterial som JO tagit del av finns inte något som tyder på att CC aktivt skulle ha motverkat verkställighet. Det saknas också dokumentation i ärendet som kan belysa länsstyrelsens bedömning.

text: Handläggning av ärendet inför följdbeslutet I den utredning som behövs för att kunna avgöra om ett omhändertaget djur ska överlåtas eller avlivas ingår en veterinärmedicinsk undersökning och vanligtvis också en värdering av djuret. Som framgår av länsstyrelsens remissvar kan även andra undersökningar ingå i utredningen, t.ex. en etologs bedömning av djurets mentala status.

text: I lagmotiven till

text: 34 § djurskyddslagen

text: anges att djurhållaren i normalfallet bör få del av och tillfälle att yttra sig över utredningen innan myndigheten fattar beslut om överlåtelse eller avlivning. Att en skyldighet att kommunicera utredningen gäller även i förhållanden till djurets ägare framgår av

text: 17 § förvaltningslagen

text: Som påpekats ovan ligger det inte på en länsstyrelse att göra någon grundligare utredning om vem som verkligen är ägare till ett djur. I detta fall fick emellertid

text: myndigheten i samband med att beslutet om omhändertagande verkställdes kännedom om att djuren ägdes av AA respektive BB. Det kan också noteras att länsstyrelsen vid ett tidigare tillfälle omhändertagit djur hos CC och då medgett att en av hundarna, tiken Lilo, togs om hand av BB. Upplysningarna om ägarförhållandena har således varit så konkreta att länsstyrelsen inte har kunnat bortse från dem. Att en djurägare underrättas om den utredning som tillförts ärendet och ges tillfälle att yttra sig över den har stor betydelse för rättssäkerheten i djurskyddsärenden. Avslutning Av utredningen framgår att länsstyrelsen inför beslutet enligt

text: 34 § djurskyddslagen

text: underlåtit att fullgöra sin kommunikationsskyldighet mot AA och BB. Det finns också omständigheter som talar för att länsstyrelsen saknade stöd för bedömningen att verkställigheten av det kommande beslutet om omhändertagande skulle försvåras och därmed felaktigt underlät att kommunicera utredningsmaterialet med CC. Myndigheternas kommunikationsplikt är en av de viktigaste garantierna för materiellt riktiga avgöranden och för en myndighetsutövning som den enskilde kan känna förtroende för. Länsstyrelsen förtjänar kritik för den bristfälliga handläggningen.


avgjordAv: Mats Melin

title: Kritik mot Malmö tingsrätt för underlåtenhet att ta upp frågan om omhäktningsförhandling m.m.

text: AA och BB ifrågasatte i en anmälan Malmö tingsrätts beslut att vid en häktningsförhandling, i enlighet med åklagarens begäran, förordna att åtal skulle vara väckt först 19 dagar senare.

text: Handlingar infordrades från tingsrätten, bl.a. det aktuella häktningsprotokollet och ett dagboksblad i mål B 10731-08. Av dessa framgick att tingsrätten den 20 december 2008 beslutade att häkta bl.a. AA och förordnade att åtal skulle vara väckt senast den 8 januari 2009 samt att AA, sedan åklagaren den 7 januari 2009 kommit in med en begäran om förlängd tid för åtals väckande, genom sin offentliga försvarare då begärde omhäktningsförhandling.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från rådmännen CC och DD, se bifogad tjänsteanteckning.

text: Jag har inte funnit tillräcklig anledning att utöver vad som inhämtats också begära ett skriftligt yttrande från tingsrätten. Handläggningen föranleder emellertid följande uttalanden från min sida.

text: Om åtal inte redan har väckts ska rätten, enligt

text: 24 kap. 18 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB), då den beslutar om häktning sätta ut den tid inom vilken åtal ska väckas. Tiden får inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. Någon bestämd tid inom vilken detta ska ske anges således inte i lagen. Enligt förarbetena till bestämmelsen får rätten efter omständigheterna i varje särskilt fall och efter samråd med åklagaren samt den misstänkte och hans försvarare pröva hur lång tid som kan behövas för förundersökningens slutförande. I regel torde tiden kunna begränsas till en eller annan vecka, men i mer invecklade mål eller då särskild sakkunnigutredning behövs kan förundersökningen kräva längre tid och rätten bör i sådant fall bestämma tiden med hänsyn till detta (NJA II 1943 s. 338).

text: Vilken tid rätten ska sätta ut för åtals väckande är således, som framgått, en bedömningsfråga och jag har inte underlag för att rikta kritik mot tingsrätten för dess beslut i den frågan vid häktningsförhandlingen den 20 december 2008. Jag

text: anser emellertid, i likhet med vad som synes vara CC:s uppfattning, att grunden för åklagarens begäran samt den misstänktes och dennes försvarares inställning i denna del borde ha framgått av tingsrättens protokoll från den aktuella förhandlingen.

text: Av

text: 24 kap. 18 § tredje stycket

text: RB framgår att rätten ska, om åtal inte väcks inom två veckor, så länge den misstänkte är häktad och till dess åtal har väckts, med högst två veckors mellanrum hålla ny förhandling i häktningsfrågan och därvid särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Är det med hänsyn till utredningen eller av annan anledning uppenbart att förhandling inom nu angiven tid skulle vara utan betydelse, får rätten bestämma längre tids mellanrum.

text: Förhandling ska som regel hållas oavsett om tvåveckorsfristen överskridits redan från början genom ett beslut om mer än två veckors åtalstid eller om detta sker därefter genom förlängning av åtalstiden (

text: prop. 1986/87:112 s. 54

text: ). Omhäktningsförhandling får underlåtas om det med hänsyn till utredningen eller av någon annan anledning är uppenbart att förhandling med två veckors mellanrum inte behövs. Som exempel nämns i förarbetena mål om grova våldsbrott där åtalet är beroende av teknisk utredning (

text: a. prop. s. 78

text: ). Högsta domstolen har i

text: NJA 1997 s. 368

text: bl.a. uttalat att det redan av lagtexten framgår att förutsättningarna för att bestämma längre tids mellanrum mellan förhandlingarna är mycket begränsade. Betydelsen av att rätten kontrollerar att utredningen bedrivs skyndsamt och att häktningsskälen kvarstår ökar allt efter som tiden går. I kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: anges att syftet med en omhäktningsförhandling är att rätten ska utöva viss kontroll över förundersökningens bedrivande och underkasta häktningsfrågan en förnyad prövning (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s 24:56 a).

text: CC, som prövade häktningsfrågan vid förhandlingen den 20 december 2008, har uppgett att hon inte minns om saken togs upp vid denna. Som framgått finns inte heller någon notering i protokollet rörande detta. Av utredningen har framkommit att DD, som ansvarat för målets handläggning i tiden därefter, inte inom tvåveckorsfristen prövade om en omhäktningsförhandling skulle hållas.

text: Det är rätten som principiellt har ansvaret för kontrollen av att ett frihetsberövande genom häktning inte tillåts fortgå längre än som kan anses oundgängligen nödvändigt (se

text: JO 2005/06 s. 38

text: , särskilt s. 42 f.). Rätten kan därför inte, när tiden för åtals väckande har satts längre än två veckor, låta frågan om omhäktningsförhandling ska hållas eller inte uteslutande bero av om försvararen, för den misstänktes räkning, begär en sådan förhandling eller överklagar det meddelade häktningsbeslutet. När rätten tar ställning till om en omhäktningsförhandling kan underlåtas är dock givetvis den misstänktes inställning av betydelse vid bedömningen. Försvararen ska därför naturligtvis beredas tillfälle att yttra sig. Enligt min uppfattning bör, mot bakgrund av syftet med kontrollen, en prövning i frågan om en omhäktningsförhandling ska hållas normalt göras i anslutning till att tvåveckorsfristen löper ut och inte redan vid den häktningsförhandling då tiden för åtals väckande satts längre än två veckor. Det har i ärendet inte heller framkommit någon omständighet som inneburit att tingsrätten i det aktuella brottmålet hade skäl att pröva frågan redan i samband med förhandlingen. I förevarande fall borde således tingsrätten strax innan tvåveckorsfristen löpte ut, efter hörande av parterna,

text: ha tagit ställning till om en omhäktningsförhandling uppenbart skulle vara utan betydelse.

text: Mot bakgrund av att det inte är ovanligt med en beredningsorganisation där annan domare tar över ansvaret för ett brottmål efter häktningsförhandlingen och den långtgående delegation som förekommer såvitt gäller handläggningen av brottmålen, vill jag framhålla att det är angeläget att det vid tingsrätten finns rutiner för att bevaka tvåveckorsfristen för omhäktningsförhandling även i de fall där tiden för väckande av åtal satts längre än två veckor.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det som ovan anförts. – – –

text: Tjänsteanteckning

text: Telefonsamtal den 21 januari 2009 med rådmannen CC vid Malmö tingsrätt, som upplyser bl.a. följande. Hon minns inte den aktuella förhandlingen i detalj, men hon utgår ifrån att hon frågat åklagaren om när åtal kan väckas och att åklagaren då har svarat att det inte finns någon möjlighet att väcka åtal före den 8 januari 2008. Hon har förmodligen också tagit hänsyn till helgdagarna och att det under denna period gick bort många arbetsdagar. Det har således stått klart att åtal inte kunde väckas inom två veckor. Hon tror också att hon frågade försvararna om deras inställning till tiden för väckande av åtal och har inte något annat minne än att de samtyckte till detta. – Hon brukar inte sätta tiden för väckande av åtal längre än två veckor, utan detta var ett undantagsfall. Om man bestämmer tid för väckande av åtal till mer än två veckor utgår man ifrån att försvaren hör av sig för det fall en omhäktningsförhandling påkallas. I detta fall rörde det sig om erfarna försvarare som, såvitt hon minns det, inte motsatte sig tiden för åtals väckande. Hon vet att hon i något fall uttryckligen har tagit upp att den misstänkte har rätt att begära omhäktningsförhandling, men hon kan inte minnas om det sades något om det i detta fall.– Såhär i efterhand anser hon att det i protokollet borde ha antecknats att åklagarens uppfattning var att det inte gick att väcka åtal tidigare och försvararnas inställning till detta samt – i förekommande fall – att försvararna hade erinrats om möjligheten att begära omhäktningsförhandling. – Hon har inte haft någon dialog med den som övertog ansvaret för målet efter att hon haft de aktuella häktningsförhandlingarna.

text: Telefonsamtal den 18 februari 2009 med rådmannen DD, som upplyser bl.a. följande. Han är ansvarig domare för brottmålen på enhet 48. De har inte den ordningen att han, när ett mål kommer från jouren, tittar på varje häktningsprotokoll. Det ligger på den enskilde häktningsdomaren att bestämma tid för väckande av åtal och han gör inte någon kontroll av om denne fattat ett riktigt beslut. Det finns en möjlighet att överskrida 14-dagarsfristen för hållande av omhäktningsförhandling. – Sekreterarna har långt gående delegation när det gäller handläggningen av brottmål. Han får in akten först när det är aktuellt att fatta ett

text: beslut som ska fattas av domare, exempelvis om förlängd tid för åtals väckande eller utfärdande av stämning. Om en tid för åtals väckande satts av häktningsdomaren läggs en bevakning in det datumet. Någon särskild bevakning av tvåveckorsfristen för omhäktningsförhandling görs i sådana fall inte. Om en misstänkt anser sig inte ha samtyckt till tiden för åtals väckande kan man förvänta sig att denne överklagar eller att försvararen reagerar och begär omhäktningsförhandling.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Dokumentation
Tvångsmedel/tvångsåtgärder
Visitation

title: Polisen har med hänvisning till fordonslagen sökt igenom förarhytten på en lastbil utan att lagen gav förutsättningar för det

sammanfattning: Polisen stoppade två lastbilar för en vägkontroll enligt fordonslagen. Vid kontrollen uppstod misstanke om att lastbilschaufförerna hade använt sig av andra personers förarkort. Med hänvisning till en bestämmelse i fordonslagen beslutade polisen att genomsöka lastbilshytterna efter ytterligare förarkort. JO konstaterar att rätten till tillträde till ett fordon vid en vägkontroll enligt den tillämpade bestämmelsen förutsätter att det ska göras en kontroll enligt fordonslagen. Genomsökningen av förarhytterna hade ett annat syfte än de som anges i fordonslagen. Polisernas tillträde till förarhytterna hade enligt JO därmed inte stöd i den lagen. Polismyndigheten kritiseras för det inträffade. I beslutet behandlas också bl.a. en fråga om huruvida undersökningen av en av chaufförerna var en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning och om polisen på plats hade rätt att besluta om undersökningen på grund av s.k. fara i dröjsmål.

text: Anmälningarna

text: I anmälningar som kom in till JO den 30 augusti 2021 förde lastbilschaufförerna AA och BB fram klagomål mot Polismyndigheten. Klagomålen rörde åtgärder i samband med en fordonskontroll där polisen kroppsvisiterade dem och gjorde husrannsakan i deras lastbilar.

text: AA anförde bl.a. följande.

text: Han fick följa med in i polisbussen och poliserna sa att han måste erkänna att han hade ytterligare ett förarkort, annars skulle han och hans kollegor få ett helvete. Poliserna tvingade honom att klä av sig naken och lyste med en ficklampa i hans rumpa.

text: BB anförde bl.a. följande.

text: Poliserna kroppsvisiterade honom och gick igenom hans plånbok utan resultat. De påstod att han fuskade med andra förarkort, och först efter flera hot fick han gå tillbaka till sin lastbil.

text: AA och BB förde också fram att poliserna varit inne i lastbilarna och vänt upp och ned på allting.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (juristen CC) yttrade sig den 16 februari 2022 efter att berörda befattningshavare hade fått lämna upplysningar.

text: Av utredningen hos JO framgår följande.

text: En kväll i augusti 2021 stoppade polisen två lastbilar för en vägkontroll enligt

text: fordonslagen

text: . Bilarna kördes av AA och BB. Närvarande vid kontrollen var polisinspektören DD, en annan polis och två bilinspektörer.

text: Vid kontrollen kopierades och analyserades färdskrivarna i de båda lastbilarna. Det uppstod misstanke om att reglerna om kör- och vilotider hade överträtts. Förarna misstänktes också för missbruk av urkund genom att under färden ha använt andra personers förarkort.

text: För att hitta gömda förarkort genomsöktes förarhytterna på lastbilarna och det beslutades att AA och BB skulle kroppsvisiteras. DD fattade beslutet i fråga om AA och genomförde också undersökningen av honom. Genomsökningarna av förarhytterna gjordes med hänvisning till

text: fordonslagen

text: . Undersökningarna av AA och BB genomfördes i en polisbuss.

text: Man hittade inga förarkort, och en jourhavande undersökningsledare beslutade att lägga ned förundersökningen om missbruk av urkund. Polisen på plats utfärdade därefter förlägganden om ordningsbot i fråga om bl.a. otillräcklig dygnsvila, enligt förordningen om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m.

text: Enligt en upplysning från en polis vid trafiksektionen i region Nord har åklagare fört fram en önskan om att man vill pröva om körning på någon annans förarkort är att bedöma som missbruk av urkund.

text: Polismyndigheten redovisade den rättsliga regleringen och huvudsakligen följande bedömningar.

text: Med hänvisning till

text: fordonslagen

text: och förordningen om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. får en vägkontroll omfatta åtminstone det förarkort och de diagramblad som använts med färdskrivaren och som föraren är skyldig att visa upp. Det är dock tveksamt om en kontroll enligt

text: fordonslagen

text: också innefattade en rätt att söka igenom fordonen efter andra personers förarkort.

text: Med beaktande av det bedömningsutrymme som finns när det gäller skälig misstanke finns det inte tillräcklig anledning att ifrågasätta bedömningen att AA och BB skäligen kunde misstänkas för missbruk av urkund. Det fanns därmed förutsättningar att besluta om kroppsvisitation av AA och BB, och en sådan åtgärd fick anses vara proportionerlig. Undersökningen av AA fick dock med hänsyn till hur den utfördes rättsligt sett anses ha utgjort den mer ingripande åtgärden kroppsbesiktning och det kunde ifrågasättas om den åtgärden var proportionerlig i det här fallet.

text: Av allt att döma fanns det, med utgångspunkt i misstanken om missbruk av urkund, förutsättningar för husrannsakan i förarhytterna med stöd av

text: rättegångsbalken

text: Däremot var det inte fråga om fara i dröjsmål (dvs. ett brådskande fall) som medförde att en polis hade behörighet att besluta om kroppsvisitation och husrannsakan.

text: De omständigheter som låg till grund för bedömningen att det var fara i dröjsmål hade inte dokumenterats, vilket är beklagligt. Även dokumentationen av beslutet om kroppsvisitationen av BB var bristfällig.

text: Bedömning

text: Genomsökningen av förarhytterna

text: Regeringsformen

text: och legalitetsprincipen

text: Var och en är gentemot det allmänna skyddad mot husrannsakan och liknande intrång (se

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: ). Skyddet mot husrannsakan får begränsas genom lag (se 2 kap. 20 §).

text: Legalitetsprincipen, som gäller för all tvångsmedelsanvändning, följer av regelsystemet i

text: regeringsformen

text: och Europakonventionen. Den innebär att en myndighet inte utan stöd i lag får ingripa i en enskilds rättssfär och att bestämmelser om tvångsmedel ska tolkas enligt sin ordalydelse. Att en tvångsmedelsbestämmelse inskränker det skydd som föreskrivs i grundlagen ger särskild anledning till restriktivitet vid tolkningen (se t.ex. Högsta domstolens avgörande

text: NJA 2016 s. 1165

text: Fordonslagen

text: Innan

text: fordonslagen

text: trädde i kraft 2003 var bestämmelser på fordonsområdet uppdelade i olika författningsnivåer. Det huvudsakliga skälet till införandet av

text: fordonslagen

text: var att vissa bestämmelser som reglerar kontrollen av fordon var sådana att de enligt

text: regeringsformen

text: krävde lagform (se

text: prop. 2001/02:130 s. 51

text: Fordonslagen

text: innehåller bestämmelser om bl.a. kontrollformer och allmänna bestämmelser om kontrollen (se 2 och

text: 3 kap.

text: När det gäller färdskrivare sägs det att en vägkontroll får göras för att kontrollera att skrivaren är av godkänd typ och uppfyller föreskrivna krav i fråga om montering, funktion och användning. Kontrollen ska utföras av en polis eller en bilinspektör. (Se 2 kap. 13 §.) Bestämmelsen är intagen under rubriken Vägkontroll m.m. av viss teknisk utrustning.

text: En förutsättning för att en kontroll av färdskrivare ska kunna göras på ett ändamålsenligt sätt är att den som ska utföra kontrollen har tillträde till fordonet. I propositionen till

text: fordonslagen

text: konstaterades att tillträdet till fordonet är en inskränkning i det skydd mot husrannsakan eller liknande intrång som finns enligt

text: regeringsformen

text: , och måste regleras i lag (se s. 86). Av det skälet infördes en bestämmelse som gav bl.a. en polis och en bilinspektör rätt till tillträde till fordon och slutna utrymmen i fordon vid kontroll enligt

text: fordonslagen

text: (se

text: 3 kap. 3 § första stycket

text: Det infördes också en bestämmelse som gav en polis rätt att använda våld för att genomföra kontrollen (se

text: 10 § första stycket 5 polislagen

text: Bestämmelser om kör- och vilotider

text: Bestämmelser om kör- och vilotider samt färdskrivare finns i ett antal EUförordningar. Kompletterande bestämmelser till dessa rättsakter finns i den svenska förordningen om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. (kör- och vilotidsförordningen). Förordningen innehåller också bestämmelser om kontroll av kör- och vilotider samt av färdskrivare, och det finns en upplysning om att det finns bestämmelser i

text: fordonslagen

text: om rätten att kontrollera ett fordons färdskrivare (se

text: 7 kap. 5 §

text: Straffet för brott mot regler om kör- och vilotider samt färdskrivare är penningböter eller böter (se 9 kap.).

text: Min bedömning

text: Rätten enligt

text: 3 kap. 3 § första stycket fordonslagen

text: att få tillträde till ett fordon förutsätter att det ska göras en kontroll enligt

text: fordonslagen

text: Med stöd av

text: fordonslagen

text: hade polisen i det här fallet rätt till tillträde till förarhytterna för en kontroll av färdskrivarnas typ och kravuppfyllelse i fråga om montering, funktion och användning (se

text: 2 kap. 13 §

text: ). Det handlar alltså framför allt om en kontroll av teknisk utrustning.

text: Det framgår dock av utredningen att poliserna redan före genomsökningen hade kopierat och analyserat färdskrivarna och att AA och BB hade visat upp sina förarkort. Genomsökningen avsåg inte någon ytterligare kontroll av färdskrivarna utan syftade i stället till att hitta andra förarkort som AA och BB misstänktes ha använt under färd. Enligt poliserna var det misstänkta agerandet brottsligt som missbruk av urkund (se

text: 15 kap. 12 § brottsbalken

text: Med det angivna syftet kan det inte anses ha varit fråga om en sådan kontroll som avses i

text: 2 kap. 13 § fordonslagen

text: . Genomsökningarna var alltså inte en

text: kontroll enligt

text: fordonslagen

text: . Polisernas tillträde till förarhytterna hade därför inte stöd i

text: 3 kap. 3 § första stycket fordonslagen

text: Det fattades inget beslut om husrannsakan med stöd av

text: rättegångsbalken

text: . Jag uttalar mig därför inte om huruvida det fanns rättsliga förutsättningar för en sådan åtgärd. Undersökningen av AA var en kroppsbesiktning I denna del begränsar jag min granskning till hur undersökningen av AA gjordes.

text: Uppgifterna går isär om huruvida AA fick klä av sig kläderna. DD har dock uppgett att han drog ut AA:s kalsonger fram och bak och lyste med en ficklampa innanför kalsongerna. Jag utgår från DD:s uppgifter för min fortsatta bedömning.

text: En kroppsvisitation och en kroppsbesiktning får göras bl.a. för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Med kroppsvisitation avses en undersökning av bl.a. kläder och annat som någon bär på sig. Med kroppsbesiktning avses en undersökning av bl.a. människokroppens yttre. (Se tredje stycket i 28 kap. 11 respektive

text: 12 § rättegångsbalken

text: Jag har i ett tidigare beslut uttalat att när en undersökning genomförs på ett sådant sätt att också intima delar av en människas kropp kan iakttas är undersökningen att betrakta som en kroppsbesiktning och inte en kroppsvisitation. (Se mitt beslut den 25 januari 2022, dnr 6365-2019.)

text: Mot bakgrund av hur DD beskrivit undersökningen av AA anser jag att den i rättslig mening var en kroppsbesiktning, vilket alltså är en annan och mer ingripande åtgärd än den som DD hade beslutat om.

text: Polismyndigheten har ifrågasatt om en kroppsbesiktning var proportionerlig. Jag har inte tillräckligt underlag för att göra något uttalande i den frågan men vill betona att en kroppsbesiktning, eller en kroppsvisitation, får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (se

text: 28 kap.

text: och

text: 3 a §§

text: rättegångsbalken

text: ). Med detta lämnar jag undersökningen av AA.

text: Det var inte fara i dröjsmål Ett beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning ska i första hand fattas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. En polis får fatta beslutet om det är fara i dröjsmål. (Se

text: 28 kap.

text: och

text: 13 §§

text: rättegångsbalken

text: Fara i dröjsmål är det allmänt sett om ändamålet med åtgärden skulle gå förlorat om den fick vänta till dess att polisen fått ett beslut av en behörig beslutsfattare. Det ska alltså vara fråga om ett brådskande fall. Om polisen har praktiska möjligheter att hinna kontakta en undersökningsledare är det som regel inte ett

text: brådskande fall. Det ska framgå av protokollet varför det var fara i dröjsmål. (Se bl.a. JO 2020/21 s. 370, dnr

text: , och Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, femte uppl. s. 696 f.)

text: DD har som skäl till att det var ett brådskande fall fört fram bl.a. att det var mörkt ute och att AA skulle kunna gömma eller kasta bort ett förarkort i eller ut ur polisbussen.

text: Av DD:s uppgifter framgår att beslutet om kroppsvisitation av AA fattades när de redan satt i polisbussen. Det framgår inte av utredningen vem av poliserna som beslutade om kroppsvisitation av BB eller vilka överväganden som gjordes inför beslutet. Jag kan dock konstatera att det fanns flera poliser på plats som kunde hålla AA och BB under uppsikt, och det framstår som osannolikt att någon av dem obemärkt skulle kunna göra sig av med ett förarkort. Jag kan inte se att det framkommit något till stöd för att situationen var så brådskande att en undersökningsledare inte hade kunnat kontaktas. Det var därmed inte fara i dröjsmål. Poliserna på plats var alltså inte behöriga att besluta om undersökning av AA och BB.

text: Det saknas också dokumentation om att man gjorde bedömningen att det var fara i dröjsmål.

text: Vidare framstår det som att det fanns en osäkerhet om hur den gärning som AA och BB misstänktes för rättsligt sett skulle bedömas. Även det förhållandet talar för att beslutet om tvångsåtgärden borde ha underställts en undersökningsledare. Dokumentationen av kroppsvisitationen av BB var bristfällig Det ska föras protokoll över en kroppsvisitation och en kroppsbesiktning där skälen för åtgärden och vad som förekommit vid den anges (se

text: 28 kap.

text: och

text: 13 §§

text: rättegångsbalken

text: En tvångsåtgärd måste dokumenteras på ett sådant sätt att det är möjligt att i efterhand bilda sig en fullständig och korrekt uppfattning om vad som förekommit. Det är ur rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt av stor vikt att beslut om tvångsmedel dokumenteras klart och noggrant med bl.a. angivande av samtliga grunder för beslutet.

text: Det framgår av utredningen att BB kroppsvisiterades och att åtgärden omfattat åtminstone en kontroll av hans plånbok och sannolikt också hans byxfickor. Någon dokumentation av visitationen finns dock inte i form av vare sig ett skriftligt beslut eller ett protokoll över verkställigheten. Det är naturligtvis en klar brist, vilket också försvårat min granskning.

text: Polismyndigheten kritiseras Polismyndigheten kritiseras för att förarhytterna söktes igenom utan att det fanns stöd för det i

text: fordonslagen

text: . Polismyndigheten kritiseras också för hur undersökningen av AA genomfördes och för att en polis som inte var undersökningsledare beslutade om tvångsåtgärder trots att det inte var fara i