title: Granskning av gärningsbeskrivningar vid delgivning av brottsmisstanke i polisledda och åklagarledda förundersökningar

text: Den genomförda granskningen visar att delgivning av brottsmisstanke sker med mycket väl utformade gärningsbeskrivningar i de åklagarledda förundersökningarna generellt och i de polisledda förundersökningarna såvitt gäller ärenden med brottstyper som t.ex. misshandel och stöld.

text: Däremot har i fråga om precision av den delgivna misstanken noterats en skillnad mellan de polisledda och de åklagarledda förundersökningarna i ärenden om bedrägeri och bidragsbrott. De polisledda ärendena har framför allt avsett bidragsbrott. Genomgående har delgivning av misstanke i dessa ärenden skett med allmänt hållna gärningsbeskrivningar, trots att brottsligheten kan bestå av ett stort antal brottstillfällen och dessutom sällan är okomplicerad till sin uppbyggnad. I de granskade ärendena har utredningsmaterialet vid tidpunkten för delgivning av misstanke också varit fullt tillräckligt för att misstankarna skulle ha kunnat preciseras. Justitiekanslern tar i protokollet upp flera ärenden i vilka den delgivna misstanken borde ha varit mer konkretiserad och anser att det sammantaget finns ett visst utrymme för förbättring från polisens sida.

text: Även i några andra polisledda förundersökningar har delgivningen av misstanke varit allmänt hållen. Framför allt handlar det om enklare fall av narkotikabrott, men också ett ärende om bedrägeri där delgivning av misstanke inte omfattade annat än själva brottsrubriceringen. Det är i dessa fall oklart om det är polisens dokumentation av delgivningen som brister eller om delgivning faktiskt skett utan någon precision.

text: När det gäller ärendena om misshandel, stöld, m.m. har under granskningen påträffats flera fall där åklagaren åtalat för en mer omfattande gärning än vad den misstänkte delgetts misstanke om under förundersökningen. Skillnaderna avser såväl det brottsliga handlandet som brottstiden. Bland bedrägeriärendena har noterats ett ärende där åtal väckts för andra brott än vad de misstänkta var delgivna misstanke om, trots att brottsrekvisit och gärningsmoment enligt Justitiekanslerns uppfattning inte fullt ut överlappade utifrån respektive rubricering.

text: Justitiekanslerns granskning avslutas med de synpunkter som framgår av protokollet.

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet följer lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden.

text: I början av 2019 beslutade Justitiekanslern att granska utformningen av gärningsbeskrivningar vid delgivning av brottsmisstanke under förundersökningar med vissa utvalda brottstyper. Granskningen avsåg åklagarledda förundersökningar hos Västerorts åklagarkammare i Stockholm samt polisledda förundersökningar hos lokalpolisområdena Solna, Vällingby och Rinkeby i region Stockholm Nord och bedrägerisektionen i Stockholm. Granskningen hade inte föranletts av något enskilt ärende som förekommit hos Justitiekanslern.

text: De berörda underrättades om granskningen i februari 2019. Justitiekanslern beställde ett antal akter från åklagarkammaren som inhämtade arkiverat förundersökningsmaterial från Polismyndigheten. Ett par veckor efter att akterna hade hämtats i april 2019 gjordes en kompletterande beställning och nya akter hämtades. Granskningen ägde rum i Justitiekanslerns egna lokaler.

text: Åklagarkammaren, de tre lokalpolisområdena och bedrägerisektionen har under hand fått ta del av ett utkast till detta protokoll och beretts tillfälle att komma in med synpunkter på de iakttagelser som har redovisats.

text: 3.1 Syfte och inriktning

text: Granskningen var inriktad på utformningen av gärningsbeskrivningar vid delgivning av brottsmisstanke i åklagarledda respektive polisledda förundersökningar. De granskade ärendena – vilka samtliga hade lett till åtal och var avslutade hos åklagarkammaren – var uppdelade i två kategorier. Den ena innehöll ärenden om misshandel, olaga hot, stöld, tillgrepp av fortskaffningsmedel, häleri, hot mot tjänsteman och narkotikabrott. Den andra omfattade ärenden om bedrägeri och bidragsbrott med flera brottsmisstankar mot en och samma tilltalad. De flesta ärenden i den första kategorin var av enklare slag, medan den andra kategorin generellt innehöll större och mer komplicerade ärenden.

text: Granskningen av gärningsbeskrivningarna utgick från de krav som ställs i

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: (RB), jämförd med dels 45 kap. 4 § och 30 kap. 3 § RB, dels

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: 3.2 Urvalet av akter

text: Justitiekanslern begärde inledningsvis att följande akter skulle hållas tillgängliga för avhämtning hos åklagarkammaren.

text: Beställningen utökades senare till att under punkt 2 omfatta de 25 senast avslutade ärendena där antalet brottsmisstankar låg mellan tre och nio och under punkt 4 de tio senast avslutade ärendena med samma intervall (se avsnitt 3.3). I övrigt gällde samma villkor som enligt den tidigare beställningen. Samtliga ärenden var avslutade per den sista december 2018. De granskade ärendena under punkt 1 och 3 hade registrerats hos åklagarkammaren under åren 2016 – 2018. De granskade ärendena om bedrägeri och bidragsbrott var till största delen inkomna till kammaren under åren 2014 – 2018, men även några ärenden från 2012 och 2013 granskades bland de åklagarledda förundersökningarna.

text: 3.3 Tillgängliga akter

text: Vid en översiktlig genomgång av de akter som hade hämtats hos åklagarkammaren i början av april 2019 – cirka två månader efter att beställningen gjorts – konstaterades att leveransen inte riktigt motsvarade beställningen. Det handlade främst om brister i form av att förundersökningsprotokoll saknades eller var ofullständiga, att annan polisenhet än de utpekade enheterna hade handlagt polisledda ärenden och att brottstyperna var andra än enligt beställningen. Bland de akter som godtogs i befintligt skick fanns några som avsåg tillgrepp av fortskaffningsmedel och hot mot tjänsteman. Dessa brottstyper fick därmed ingå i granskningen.

text: Justitiekanslern bedömde att de levererade akterna i punkt 1 och 3 räckte för att syftet med granskningen i de delarna skulle kunna uppnås. En kompletterande beställning av nya ärenden gjordes däremot beträffande punkt 2 och 4 (se avsnitt 3.2). Dessutom beställdes ett antal förundersökningsprotokoll och någon stämningsansökan hänförliga till redan levererade men ofullständiga akter i punkt 4. Efter att de nya handlingarna hade hämtats upptäcktes att inga nya ärenden till punkt 4 hade tagits fram. Justitiekanslern bedömde dock att kompletteringen i övrigt var sådan att antalet akter ändå räckte för granskningen.

text: Samtliga akter med innehåll som motsvarade beställningen blev granskade. Det innebär att totalt 180 ärenden granskades, varav 76 ärenden under punkt 1, 39 ärenden under punkt 2, 45 ärenden under punkt 3 och 20 ärenden under punkt 4. Ett omfattande ärende under punkt 4 innehöll tre förundersökningar som stämde med beställningen och samtliga fick ingå i granskningen.

text: När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, ska den misstänkte enligt

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB underrättas om misstanken när han eller hon hörs.

text: Genom underrättelsen får den misstänkte klart för sig att han eller hon i utredningen intar ställning som misstänkt och vad misstanken närmare avser. Den misstänkte vet därmed vad han eller hon ska inrikta sitt försvar mot och får också i och med underrättelsen vissa rättigheter, som t.ex. rätten att biträdas av försvarare och att under vissa förutsättningar få en offentlig försvarare förordnad (se

text: 21 kap. 3 a §

text: RB och 12 § förundersökningskungörelsen [1947:948]).

text: När förundersökningen är slutförd ska den enligt

text: 23 kap. 18 a §

text: RB slutdelges med den misstänkte och försvararen. De ska ges skälig tid att begära eventuell komplettering av utredningen och i övrigt anföra det som de anser nödvändigt. Något åtal får inte beslutas innan detta har skett. Innebörden av bestämmelsen – läst ihop med

text: 23 kap. 18 §

text: RB – är alltså att åtal inte får väckas utan att den misstänkte har delgetts misstanke om den gärning som åtalet omfattar (jfr Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: m.m., Zeteo, december 2018, kommentaren till

text: 23 kap. 18 a §

text: Hur pass konkretiserad brottsmisstanke som bör delges beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Generellt bör den brottsliga gärningen, när det brottsliga handlandet är känt för utredarna, anges så preciserat som möjligt utifrån tillgängligt utredningsmaterial vid tidpunkten för delgivningen, i den mån det krävs för att misstanken ska kunna klargöras för den misstänkte. (Se JO 1964 s. 106 och 1989/90 s. 60, se även Justitiekanslerns beslut den 23 april 2014, dnr

text: m.fl.) Det krävs att tillvägagångssättet anges i underrättelsen, det räcker inte att endast ange den rättsliga beteckningen. Om den brottsliga gärningen under förundersökningens gång omrubriceras till ett annat eller grövre brott krävs en ny underrättelse (jfr JO 1981/8267).

text: Underrättelsen om brottsmisstanken ska ses i ljuset av bl.a.

text: 45 kap. 4 §

text: RB som reglerar vad åklagaren behöver uppge i stämningsansökan. Enligt första stycket i bestämmelsen ska den brottsliga gärningen anges med uppgift om tid och plats för dess förövande och de övriga omständigheter som behövs för dess kännetecknande samt de bestämmelser som är tillämpliga. Efter att åtal väckts kan dock åklagaren – även i högre instans – justera åtalet genom att beträffande samma gärning åberopa ett annat lagrum eller en ny omständighet till stöd för åtalet (

text: 45 kap. 5 § tredje stycket

text: RB). Så länge försvaret får en chans att bemöta vad som tillkommit är en sådan justering förenlig med rätten till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: (se bl.a.

text: NJA 2015 s. 702

text: Kravet på beskrivning av den brottsliga gärningen i

text: 45 kap. 4 § första stycket

text: RB relaterar i sin tur till

text: 30 kap. 3 §

text: RB som anger gränserna för rättens prövning i brottmål. Dom får inte avse annan gärning än den för vilken talan om ansvar i behörig ordning förts. Rätten är dock inte bunden av yrkandet beträffande brottets rättsliga beteckning eller tillämpligt lagrum. Högsta domstolen har i rättsfallet

text: NJA 2003 s. 486

text: förklarat att den brottsliga gärningen inte behöver beskrivas i detalj, men att gärningsbeskrivningen ska innehålla vad som enligt åklagaren konstituerar brottet.

text: Enligt artikel 6.3 a) i Europakonventionen har var och en som blir anklagad för brott rätt att utan dröjsmål, på ett språk som personen förstår och i detalj, bli underrättad om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom eller henne. I fråga om hur pass preciserad underrättelsen ska vara har Europadomstolen uttalat att den ska vara tillräckligt tydlig för att den anklagade ska kunna försvara sig mot den. (Se t.ex.

text: Mattoccia mot Italien

text: , dom den 25 juli 2000, no. 23969/94, se även Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2015, s. 340 f.) Kravet på underrättelse gäller både den ursprungliga anklagelsen och ändringar i den under utredningens gång. (Se förutom

text: Mattoccia mot Italien

text: även Bäckström och

text: Andersson mot Sverige

text: , beslut den 5 september 2006, no. 67930/01.)

text: Såväl de nämnda bestämmelserna i RB som artikel 6.3 a) i konventionen har till syfte att tillförsäkra den misstänkte vissa grundläggande rättssäkerhetsgarantier. Personen har en rätt att så tidigt som utredningen tillåter få kännedom om vad han eller hon är misstänkt för. Den delgivna misstanken ska återspegla vad utredningen faktiskt visar vid varje enskild tidpunkt. Om den första delgivningen under en förundersökning varit allmänt hållen bör en precisering normalt inte anstå till slutet av utredningen, utan istället delges så snart som möjligt. Att så långt möjligt löpande precisera misstanken vid förhör under förundersökningens gång är viktigt även med hänsyn till åklagarens rätt att justera ett väckt åtal i ett senare skede av processen.

text: 5.1 Generellt

text: Justitiekanslerns övergripande intryck efter granskningen är att delgivning av brottsmisstanke sker med mycket väl utformade gärningsbeskrivningar i de åklagarledda förundersökningarna generellt och i de polisledda förundersökningarna såvitt gäller kategorin med ärenden om misshandel, stöld m.m.

text: Beträffande ärenden om bedrägerier och bidragsbrott kan noteras en skillnad i precisionsnivå mellan de polisledda och de åklagarledda förundersökningarna. I de åklagarledda ärendena har i allmänhet delgetts misstanke med en mer utförlig och preciserad gärningsbeskrivning än i de polisledda ärendena. Det förtjänar visserligen att påpekas att de åklagarledda ärendena i den kategorin ofta innehållit mer omfattande och komplicerad brottslighet att delge misstanke om, jämfört med de polisledda. Det kan falla sig naturligt att större omsorg måste läggas vid hur misstanken formuleras vid delgivningen i sådana ärenden än i ärenden av mer rutinartad karaktär, men det är sannolikt inte hela förklaringen. En beskrivning och bedömning av iakttagelserna i den delen följer i avsnitt 5.3.

text: 5.2 Ärenden om misshandel, stöld m.m.

text: 5.2.1 Åtal med mer omfattande gärning än vad som delgetts misstanke om

text: De brister som kunde konstateras vid granskningen av den här ärendekategorin bestod framför allt i att åklagaren hade väckt åtal med en gärningsbeskrivning som inte fullt ut täcktes av den delgivning av misstanke som skett under förundersökningen. Det gäller dels i fråga om precisering av själva gärningen, dels tidpunkten för den. Enligt Justitiekanslern borde i dessa fall kompletterande förhör ha hållits med den misstänkte före åtals väckande, så att en mer omfattande gärningsbeskrivning kunde ha delgetts. Följande exempel kan nämnas.

text: Åtal väcktes i AM-84191-15 (5000-K89959-18) för bl.a. misshandel bestående i att den tilltalade ”knäat, slagit och skallat” målsäganden. Vid den enda delgivning av misstanke som gjordes under förundersökningen angavs däremot att misshandeln skett genom ”flertalet slag”. Av förhörsutskrifterna framgår att det varken i det första eller andra förhöret hade berörts att misshandeln skulle ha gått till på något annat sätt än enligt delgivningen.

text: Stämningsansökan i AM-62415-18 (5000-K543614-18) omfattade bl.a. tre fall av misshandel och olaga hot mot närstående. Enligt en av åtalspunkterna hade den tilltalade den 9 maj 2018 misshandlat målsäganden på bostadsadressen genom knytnävsslag i ansiktet och huvudet, varvid hon fallit mot marken och han utdelat ytterligare slag och sparkar. Han hade därefter lämnat platsen för att kort därefter komma tillbaka och fortsätta misshandeln genom att först trycka målsäganden mot motorhuven på en bil och därefter slita ner henne på marken och, medan hon låg ner, utdela ytterligare flera slag mot hennes ansikte och huvud. Vid två förhör den 9 maj 2018 delgavs den tilltalade misstanke om grov kvinnofridskränkning under tiden den 1 augusti 2017 – 9 maj 2018. Såvitt avser händelsen den 9 maj bestod brottsmisstanken i att han med ”knytnävsslag och sparkar” tillfogat målsäganden smärta och kroppsskada. Av förhörsutskrifterna framgår emellertid inte att misshandeln även skulle ha fortsatt på det sätt som framgår av gärningsbeskrivningen efter att den tilltalade kommit tillbaka till platsen. Utifrån de uppgifter som målsäganden lämnat vid förhör samma dag kan även ifrågasättas om inte brottsmisstanken hade kunnat konkretiseras ytterligare även beträffande det första skedet.

text: Enligt en ytterligare åtalspunkt i samma ärende hade den tilltalade misshandlat målsäganden någon gång under tiden den 1 juni 2017 – 31 juli 2017. Vid förhör den 21 maj 2018 delgavs den tilltalade dock misstanke om misshandel mellan den 1 juni – 1 juli 2017. Att gärningen även kunde ha inträffat någon gång under juli månad 2017 framgår inte någonstans i förhörsutskrifterna.

text: I AM 47232-18 (5000-K397836-18) omfattade stämningsansökan bl.a. tre fall av misshandel mot närstående i hemmet någon gång under tiden den 1 mars – 31 mars 2018 samt den 7 respektive 8 april 2018. Vid förhör den 8 april 2018 hade den tilltalade delgetts misstanke om bl.a. grov fridskränkning under två månaders tid till och med den 8 april 2018. Vid förhör två dagar senare preciserades misstanken till att avse misshandel den 30 – 31 mars samt den 7 och 8 april 2018. Av förhörsutskrifterna framgår inte att det fanns misstanke om att misshandeln kunde ha ägt rum under stora delar av mars i enlighet med åtalet. I detta fall har det varit av särskild betydelse att tidpunkten för den åtalade gärningen stämde överens med den som misstanke delgavs för eftersom förundersökningen avseende grov fridskränkning lades ner innan åtal väcktes.

text: I AM-157249-17 (5000-K150105-17) delgavs den misstänkte, som var under 18 år, i sitt enda förhör under förundersökningen misstanke om misshandel genom att gemensamt och i samförstånd med andra (okända) gärningsmän ha slagit målsäganden så att smärta och blodvite uppstod. Stämningsansökan kom även att omfatta sparkar mot ansiktet och kroppen. Skadan hade då även angetts till bl.a. en fraktur på näsbenet. Även om en övervakningsfilm av händelseförloppet visades upp under polisförhöret framgår det inte av förundersökningsprotokollet att den misstänkte vid något tillfälle delgavs misstanke om att ha utdelat sparkar.

text: Åtal väcktes i AM-76670-18 (5000-K690757-18) för misshandel genom att den tilltalade kastat ned målsäganden i golvet, slagit henne i ansiktet och tagit strypgrepp. Under förundersökningen hade dock endast delgetts misstanke om slag med öppen hand i ansiktet och strypgrepp. Det förhöret var dessutom mycket kortfattat och gick – enligt en promemoria i förundersökningsprotokollet – inte att slutföra eftersom förhörsledaren upplevde att den misstänkte, som satt häktad, hade psykiska problem. Efter förhöret tillkallades läkare som utfärdade vårdintyg. Ytterligare två försök att hålla förhör gjordes under veckorna som följde, men utan annat resultat än att den misstänkte skrek, fick utbrott mot sin försvarare och gick ut från förhörsrummet. Vid det andra tillfället lämnade den misstänkte vissa kortfattade uppgifter om att han begått gärningen, men utan att några gärningsmoment berördes. I anslutning till det tredje försöket att hålla förhör slutdelgavs den misstänkte och försvararen förundersökningen.

text: Om åklagaren bedömde att en kompletterande delgivning i praktiken inte var genomförbar, kan ifrågasättas att åtalet fick omfatta det gärningsmoment som låg utanför den gärningsbeskrivning som polisen delgav, dvs. att målsäganden hade kastats ned i golvet. Här inställer sig även frågan om den misstänkte med hänsyn till sitt psykiska tillstånd hade tillgodogjort sig den delgivning som skett. Viktigt att notera är dock att försvararen efter slutdelgivningen inte hade någon erinran mot utredningen. Åklagarens bedömning att ärendet därmed var klart för åtal kan mot den bakgrunden inte ifrågasättas. Fallet får illustrera försvararens centrala roll när den misstänkte av olika skäl kan ha svårt att själv ta tillvara sina intressen under förundersökningen.

text: 5.2.2 Ytterligare gärningsmoment under förhörets gång

text: Vid granskningen har funnits exempel på att det under förhöret med den misstänkte har framkommit ytterligare gärningsmoment som borde ha inkluderats i gärningsbeskrivningen med hänsyn till hur det senare väckta åtalet utformats. Misstanke hade i de fallen redan delgetts i inledningen av förhöret med en mindre omfattande gärningsbeskrivning. I sådana fall kan det enligt Justitiekanslern vara lämpligt med en ny delgivning i samma förhör, i syfte att utifrån de nya uppgifterna fånga in hela den brottsliga gärningen. Alternativet är att senare hålla ett nytt förhör och då delge misstanke på nytt. Det bör dock framhållas att det nu sagda begränsas till sådana fall när det är uppenbart för förhörsledaren att den brottsliga gärning som misstanken gäller har blivit mer omfattande under förhörets gång. Annars skulle det krävas att förhörsledaren innan förhöret avslutas lyckas komma i kontakt med sin förundersökningsledare, som är den som ansvarar för vilka brott som ska delges misstanke om och hur misstanken ska formuleras.

text: I AM-95064-18 (5000-K478432-18) väcktes åtal för misshandel av normalgraden gällande slag i ansiktet och att ha tryckt upp målsäganden mot en vägg eller ett skåp. Den misstänkte, som var under 18 år, delgavs inledningsvis misstanke om misshandel genom att ha slagit med öppen hand mot målsägandens ansikte. Personen berättade själv i förhöret, utan att brottsmisstanken justerades, att han även hade tryckt målsäganden mot en vägg. I ett andra förhör – som skedde utan närvaro av den förordnade försvararen – delgavs misstanke om ringa misshandel, fortfarande begränsad till slag med öppen hand mot ansiktet. Också i det förhöret berättade den misstänkte om hur han även hade tryckt målsäganden mot väggen. Förhöret avslutades med en fråga om den misstänkte erkände eller förnekade ringa misshandel. Delgivningen av misstanke borde i detta ärende åtminstone i det andra förhöret ha omfattat gärningsmomentet bestående i att ha tryckt målsäganden mot väggen. Dessutom är det tveksamt att förhöret – med hänsyn till den misstänktes ålder – hölls utan att försvararen närvarade, och detta trots att vårdnadshavaren var med och godkände det.

text: 5.2.3 Vaga gärningsbeskrivningar om narkotikabrott

text: En iakttagelse vid granskningen är att delgivning av misstanke i flera polisledda ärenden om narkotikabrott (se t.ex. AM-95105-17, 5000-K872120-17, och AM-144297-16, 5000-K1106643-17) har varit allmänt hållen. I några av ärendena avser bristerna det inledande förhöret med den misstänkte och precisering har i de fallen skett innan förundersökningen avslutades. Preciseringen hade dock varit fullt möjlig att göra redan i det första förhöret, utom såvitt avser uppgift om analyserad mängd och narkotikasort. De delgivningar som avses har skett exempelvis med angivande endast av ”narkotikabrott ringa innehav samt eget bruk”, ”narkotikabrott, förvärv i överlåtelsesyfte alt. innehav i överlåtelsesyfte”. Det är oklart om det i själva verket är polisens dokumentation av delgivningen som brister eller om dokumentationen faktiskt återspeglar den delgivning som skedde. Det handlar i samtliga fall om enklare ärenden där det sannolikt varit fullständigt klart för den misstänkte vilken gärning förhöret avsåg. Trots det bör naturligtvis även i sådana ärenden en fullständig gärningsbeskrivning delges och dokumenteras i så stor utsträckning som möjligt.

text: 5.2.4 Övriga iakttagelser

text: I AM-32010-18 (5000-K100738-18) delgavs misstanke om olaga hot, mot grupp, bestående i att den misstänkte till bl.a. socialjouren uttalat att hon skulle skjuta en enhetschef och alla handläggare vid en av socialtjänstens enheter. Förundersökningsprotokollet redovisades till åklagare som väckte åtal för olaga hot med en gärningsbeskrivning som motsvarade den delgivna misstanken. Samma dag som åtal väcktes färdigställde åklagaren en handling med en alternativ gärningsbeskrivning som avsåg hot mot tjänsteman med det tillägget att den misstänkte angripit målsägandena i deras egenskap av socialsekreterare och enhetschef. Handlingen skickades inte in till tingsrätten. Vid huvudförhandlingen justerades åtalet till hot mot tjänsteman, vilket den misstänkte dömdes för. Justitiekanslern uppfattar handlingarna i ärendet som att stämmande åklagare redan i samband med att åtal väcktes uppmärksammade att det fanns skäl att rubricera gärningen som hot mot tjänsteman. Åklagaren borde i sådana fall ha beslutat om komplettering av förundersökningen för att delge den misstänkte den nya rubriceringen och de tillkommande gärningsmomenten. Att i stället skriva en alternativ gärningsbeskrivning och invänta huvudförhandling för att där justera åtalet stämmer inte överens med syftena bakom misstankedelgivning.

text: I några ärenden (se t.ex. AM-13856-18, 5000-K1225405-17, och AM-144297-16, 5000-K1106643-17) har det av delgivningen inte framgått på vilken plats brottet ska ha begåtts. Även om platsen framgår av själva förhöret eller av annat skäl bör stå klart för den misstänkte, exempelvis för att han eller hon gripits direkt på brottsplatsen, är det viktigt att delgivningen är klar och tydlig med angivande av grundläggande omständigheter.

text: Delgivningen av misstanke hade i några ärenden inskränkts från det ena polisförhöret till det andra – antingen beträffande omständigheterna kring gärningen eller beträffande gärningens rubricering – på ett sätt som riskerar att leda till missförstånd hos den misstänkte om vad misstanken egentligen omfattar. För det fall misstanken inte har ändrats är det viktigt att en upprepad delgivning i senare förhör görs lika detaljerad och omfattande som den första delgivningen, alternativt att förhörsledaren helt enkelt hänvisar till tidigare delgivning. Ett exempel är det ovan nämnda ärendet AM-95064-18, ett annat är följande ärende.

text: Åtal väcktes i AM-150294-17 (5000-K72657-15) för grov stöld från ett sjukhus där den tilltalade arbetade som sjuksköterska. I det första polisförhöret, som hölls utan försvarare, delgavs misstanke med en tydlig och detaljerad gärningsbeskrivning som bl.a. innehöll de omständigheter som kvalificerade brottet som grovt. I det andra förhöret, som hölls i närvaro av försvarare, var delgivningen mindre preciserad, bl.a. nämndes inte de försvårande momenten. Även om det kan ha varit underförstått att brottsmisstanken var oförändrad illustrerar exemplet vikten av tydlighet när flera förhör hålls. Det ska stå klart för den misstänkte om misstanken är oförändrad eller om några justeringar gjorts. Enligt Justitiekanslern är det också tveksamt om det första förhöret borde ha hållits utan försvarare närvarande, med hänsyn till att misstanken rörde ett relativt allvarligt brott som skulle ha begåtts på den misstänktes arbetsplats, med potentiella arbetsrättsliga följder utöver de straffrättsliga. Även om den misstänkte själv – som i det här fallet – på förhörsledarens fråga uppger att förhöret kan hållas utan försvarare bör förundersökningsledaren inför förhöret göra en självständig prövning av frågan. Det är inte givet att den misstänkte själv kan överblicka konsekvenserna av att inte ha en försvarare närvarande.

text: En annan iakttagelse som gjorts under granskningen är att polisen i vissa ärenden delgett en betydligt mer detaljerad gärningsbeskrivning än den som åklagaren senare formulerat i stämningsansökan. Åklagarens gärningsbeskrivning har dock varit fullt tillräcklig i precision. En anmärkning i sammanhanget är att det i vissa fall faktiskt kan vara en nackdel att alltför detaljerat beskriva den brottsliga gärningen vid delgivning av misstanke, exempelvis med angivande av klockslag på minuten, exakt antal knytnävsslag istället för mer allmänt ”flera slag”, etc. En överdriven detaljrikedom kan riskera att ”låsa” gärningen och därmed kräva en kompletterande delgivning av misstanke om detaljerna förändras i substans, trots att de egentligen hade kunnat utelämnas redan i den första delgivningen. Dessa fall hör dock till undantagen. Normalt sett är förstås precision i gärningsbeskrivningen något att eftersträva, inte minst när det gäller försvårande moment.

text: 5.3 Ärenden om bedrägerier och bidragsbrott

text: 5.3.1 Allmänt hållna gärningsbeskrivningar i polisledda förundersökningar

text: De polisledda ärendena i den här kategorin har till största delen utgjorts av förundersökningar om bidragsbrott. Underrättelsen om misstanke i dessa ärenden har typiskt sett gjorts med en allmänt hållen gärningsbeskrivning. Den misstänkte har delgetts misstanke om bidragsbrott vid ett visst antal tillfällen under en viss tidsperiod – som ibland sträckt sig över ett eller ett par år – genom att i ansökningar om viss angiven ekonomisk förmån lämna oriktiga uppgifter och/eller inte anmäla ändrade förhållanden, och på så sätt orsaka fara för att ekonomisk förmån felaktigt utbetalas med visst sammanlagt belopp. Det framgår inte av delgivningen vilka de olika brottstillfällena eller delbeloppen varit. I några ärenden har inte heller delgetts på vilket sätt uppgifterna varit oriktiga eller vilka ändrade förhållanden som det funnits en skyldighet att anmäla. Vidare har brottsplatsen utelämnats vid delgivningen av misstanke i de flesta ärendena om bidragsbrott.

text: Förundersökningar om bidragsbrott inleds ofta efter en anmälan från exempelvis Försäkringskassan som till polisen överlämnar ansökningar om ekonomisk förmån, sammanställningar över utbetalningar och liknande underlag. Det har i de granskade ärendena funnits möjlighet för polisen att, på grundval av tillgängligt utredningsmaterial, vid tidpunkten för förhöret med den misstänkte delge en mer preciserad brottsmisstanke.

text: Även när misstanke delgetts med en allmänt hållen gärningsbeskrivning kan dock noteras att förhörsledaren, i de allra flesta av de granskade ärendena, under förhöret har gått igenom de olika ansökningarna, kassakorten eller liknande handlingar. Det bör i dessa fall i vart fall under förhörets gång ha stått klart för den misstänkte vilka exakta brottstillfällen som misstankarna omfattat. I vissa förhör har även sammanställningar över utbetalningar gåtts igenom, vilket har gett den misstänkte kännedom om hur totalbeloppet fördelar sig på olika brottstillfällen. Vidare framgår i flera ärenden att förhörsledaren under förhöret förklarat för den misstänkte på vilket sätt ansökningarna påstås vara oriktiga, även när den uppgiften inte tagits med i delgivningen av misstanke i förhörets inledning. Det förtjänar också att framhållas att det i några ärenden redan i gärningsbeskrivningen tagits in en hänvisning till förklarande bilagor i utredningsmaterialet, t.ex. anmälande myndighets sammanfattning av ärendet eller sammanställning i tabellform.

text: När det under förhöret måste ha varit tydligt för den misstänkte vilka gärningar – till datum, tillvägagångssätt och belopp – som omfattas av brottsmisstankarna, kan Justitiekanslern inte finna att underrättelsen av misstanke sammantaget har varit bristfällig. I den här typen av ärenden, med i vissa fall ett stort antal gärningstillfällen, kan en i alla delar preciserad gärningsbeskrivning bli väldigt omfattande och därför svår att delge eller – för den misstänkte – att ta till sig. Utgångspunkten behöver dock även i dessa ärenden vara att den misstänkte redan i inledningen av förhöret, dvs. redan vid delgivningen av misstanke, ska ha fullt klart för sig det närmare innehållet i de brottsmisstankar som förhöret kommer att avse. En möjlighet som skulle kunna övervägas är att – på sätt som åklagarna ofta gör i stämningsansökan – upprätta en tabell över de olika brottstillfällena med angivande av datum, belopp och eventuella andra moment som skiljer gärningen från de övriga. Det skulle i många fall sannolikt göra brottsmisstankarna tydligare för den misstänkte, jämfört med att vid delgivningen eller under förhöret hänvisa till handlingar som ofta innehåller betydligt mer än vad en renodlad tabell över misstankarna skulle göra. Nackdelen vore förstås att det skulle bli arbetskrävande för utredarna, vilket bör ses i ljuset av att bedrägerisektionen redan idag är hårt arbetsbelastad på grund av det stora antalet förundersökningar.

text: När det däremot gäller frågan om precisering av på vilket sätt uppgifter i ansökningar varit oriktiga, eller vilka ändrade förhållanden som den misstänkte haft en skyldighet att anmäla borde det vara enkelt att ge den misstänkte tydliga uppgifter redan i samband med delgivningen av misstanke vid förhörets början, på sätt som också hade skett i de flesta av de granskade polisledda ärendena.

text: 5.3.2 Exempel på när gärningsbeskrivning borde ha varit mer preciserad

text: Det har bland de polisledda ärendena om bedrägeri och bidragsbrott påträffats några exempel på när det kan ifrågasättas om det i tillräcklig grad tydliggjorts för den misstänkte vad misstankarna närmare omfattat. De ärenden som avses är framför allt följande.

text: I AM-10431-16 (5000-K243028-15) delgavs misstanke med följande gärningsbeskrivning. ”Bidragsbrott mot Stockholms kommun, stadsdelsnämnd, mellan februari till december 2013 + januari till februari 2014. Totalt felak-tigt utbetalt belopp är 53 792 kr + 4 612 kr.” Av förhörsutskriften framgår att förhörsledaren under förhöret gått igenom de olika ansökningarna, men däremot inte delbeloppen. Av sammanhanget bör det under förhörets gång ha stått klart för den misstänkte att den brottsliga handlingen bestod i att han hade lämnat oriktiga uppgifter och underlåtit att anmäla ändrade förhållanden samt på vilket sätt uppgifterna varit oriktiga och vilka förhållanden som borde ha anmälts. Detta är dock inget som förhörsledaren förklarat för den misstänkte under förhöret. När åtal senare väcktes formulerades en mycket preciserad gärningsbeskrivning i stämningsansökan, utan att någon kompletterande delgivning av misstanke dessförinnan skedde.

text: I ett annat ärende, AM-33875-15 (0201-K55515-14) blev den misstänkte delgiven misstanke med följande gärningsbeskrivning. ”Bidragsbrott av normalgraden mot Rinkeby-Kista stadsdelsförvaltning under perioden 14 december 2011 – 21 december 2012 genom att vid 13 tillfällen ansöka om ekonomiskt bistånd för månaderna januari 2012 – januari 2013 och lämna oriktiga uppgifter och/eller inte anmäla ändrade förhållanden som du är skyldig enligt lag eller förordning att anmäla och på så sätt orsaka fara för att felaktigt försörjningsstöd betalas ut med totalt 43 837 kr.” Av förhörsutskriften framgår att förhörsledaren under förhöret gått igenom de olika ansökningarna, men däremot inte delbeloppen. Av frågornas formulering kan dras slutsatsen att de oriktiga uppgifterna bestått i att den misstänkte i ansökan angett att hon var ogift trots att hon var gift, att hon varit sjuk trots att hon arbetat och att hon saknat inkomst trots att hon haft inkomst. Att det är dessa oriktigheter som åsyftas i formuleringen av misstanke anges dock aldrig rent ut av förhörsledaren vid något tillfälle under förhöret. Enligt åklagarens stämningsansökan – med en preciserad gärningsbeskrivning – bestod de oriktiga uppgifterna i att den tilltalade i ansökningarna felaktigt angett att hon saknat inkomst och varit sjuk.

text: Enligt Justitiekanslern borde underrättelsen till den misstänkte i dessa två ärenden ha varit mer konkretiserad. Av förundersökningsprotokollen framgår att det vid tidpunkten för förhören fanns tillräckligt underlag för en precisering av misstankarna. Trots det har förhörsledaren varken i sin allmänt hållna gärningsbeskrivning eller senare under förhörens gång gått igenom samtliga relevanta gärningsmoment på ett tydligt sätt. Risken är i sådana fall att den misstänkte – som inte i någon av dessa förundersökningar biträddes av försvarare – har lämnat förhöret utan att ha fullständigt klart för sig vilka olika avgränsade gärningar som omfattats av brottsmisstankarna och på vilka grunder gärningarna har bedömts vara brottsliga.

text: I AM-147421-16 (5000-K261699-16 m.fl.) väcktes åtal för flera fall av bedrägeri. Enligt gärningsbeskrivningen hade den tilltalade ingått avtal med målsägandena om att sälja guldsmycken till dem, men utan avsikt eller förmåga att genomföra någon överlåtelse, och hade vilselett målsägandena att betala för varorna. Gärningsbeskrivningen i stämningsansökan är utförlig och detaljerad. Under förundersökningen hölls tre förhör med den misstänkte men utan att hon vid något tillfälle, såvitt framgår, delgavs misstanke med angivande av något annat än brottets rubricering ”bedrägeri alt. grovt bedrägeri”. Hon berättade dock om de olika avtalen med målsägandena under förhörens gång, så sannolikt hade hon fått något slags information om vad misstankarna gällde. Det är därför oklart om det är polisens dokumentation av delgivningen som brister eller om förhörsledaren faktiskt avstod från att delge en preciserad misstanke med en gärningsbeskrivning. Sammanfattningsvis kan sägas att det naturligtvis är viktigt att en klar och tydlig delgivning av misstanken sker redan i inledningen av förhöret och att den delgivning som sker dokumenteras. Åklagaren borde för sin del, före åtals väckande, ha begärt att polisen kompletterade förundersökningen, antingen i form av ny delgivning av misstanke eller en klargörande anteckning om vilken delgivning som redan hade skett men inte blivit dokumenterad.

text: 5.3.3 Preciserade gärningsbeskrivningar från åklagarnas sida

text: Som framgått ovan har samtliga granskade ärenden lett till åtal. Vid en jämförelse med stämningsansökan i de polisledda ärendena kan generellt sägas att gärningsbeskrivningen i åtalet varit betydligt mer preciserad jämfört med hur den såg ut vid delgivningen av misstanke i polisförhör. Åklagaren har ofta använt tabellform för att precisera de olika brottstillfällena. Vidare har i samtliga ärenden i åtalet preciserats på vilket sätt uppgifter varit oriktiga eller vilka ändrade förhållanden som den tilltalade varit skyldig att anmäla. Brottsplats har angetts i samtliga fall. Inte i något av de granskade ärendena har dock åklagaren före åtals väckande beslutat om komplettering av förundersökningen i form av delgivning av en mer preciserad misstanke.

text: När det gäller de åklagarledda förundersökningarna – vilka mestadels avsett bedrägeri och grovt bedrägeri – har i fall av mer omfattande och komplicerad brottslighet delgivning av misstanke skett enligt en lika preciserad gärningsbeskrivning som senare använts i stämningsansökan. Delgivningen har ofta varit mer kortfattad och allmänt hållen i inledande förhör med den misstänkte, men under förundersökningens gång har åklagaren gett polisen direktiv om att delge misstanke enligt en utförlig och preciserad gärningsbeskrivning. De ärenden där sådant direktiv inte har funnits har generellt avsett gärningar av något enklare slag där delgivningen av misstanke ändå varit godtagbar.

text: 5.3.4 Ett åtal för andra brott än vad delgivningen av misstanke avsåg

text: Tre personer åtalades i AM-85331-15 (0201-K109698-14) för bedrägeri (såvitt avsåg tilltalad AA) respektive medhjälp till bedrägeri (tilltalade BB och CC) enligt följande gärningsbeskrivning (såvitt nu är av intresse). AA, som hade varit anställd i målsägandebolaget och ansvarig för vissa utbetalningar, hade under perioden maj 2013 – mars 2014 skapat felaktiga underlag för utbetalningar och på så sätt vilselett företrädare för bolaget att genomföra utbetalningar som gått till BB:s respektive CC:s konton. Förfarandet var till skada för bolaget och till vinning för AA, BB och CC. BB och CC hade var och en främjat gärningarna genom att upplåta sina konton och ta emot betalningarna på desamma, för att därefter behålla viss del och till AA överföra viss del. BB och CC åtalades i andra hand för penninghäleri genom att otillbörligt ha främjat möjligheterna för AA att tillgodogöra sig utbetalningarna. Av tabeller i gärningsbeskrivningen framgår att det rörde sig om utbetalningar om totalt cirka 184 000 kr, varav cirka 100 000 kr till BB:s konto och resten till CC:s konto samt att cirka 120 000 kr överförts av BB och CC till AA:s konto.

text: AA, BB och CC var under förundersökningen – som var åklagarledd – hörda endast vid ett tillfälle vardera. AA delgavs då misstanke om grov trolöshet mot huvudman genom att under perioden september 2010 – mars 2014, i egenskap av bolagets ansvarige i visst hänseende, på närmare angivet vis genom felaktiga underlag se till att utbetalningar om sammanlagt cirka 298 000 kr gjordes till tre olika personers konton. AA hade därigenom missbrukat sin förtroendeställning och förfarandet hade inneburit skada för bolaget och vinning för annan. BB och CC delgavs misstanke om medhjälp till grov trolöshet mot huvudman alternativt penninghäleri, genom att under perioden maj 2013 – mars 2014, respektive juni 2013 – mars 2014, ta emot och förvara sammanlagt cirka 100 000 kr respektive cirka 84 000 kr på sina konton, som kom från bolaget och avsåg försäljningar av gods som inte existerat.

text: Bifogat till stämningsansökan ingav åklagaren en tjänsteanteckning, i vilken hon uppmärksammade hur delgivningen av misstanke hade gjorts. Enligt åklagaren behövdes inte någon kompletterande delgivning av misstanke eftersom de misstänkta enligt hennes bedömning var delgivna alla för rubriceringen relevanta gärningsmoment, samt datum, belopp och plats.

text: Justitiekanslern konstaterar att samtliga tre tilltalade i detta fall åtalades för annat brott än vad de hade delgetts misstanke om. Visserligen är det brottsliga handlandet till största delen detsamma enligt båda alternativen, dvs. trolöshet mot huvudman respektive bedrägeri. Det finns dock vissa skillnader, främst till följd av bedrägeribrottets rekvisit att någon genom vilseledande ska ha förmåtts till handling eller underlåtenhet, vilket inte motsvaras av trolöshetsbrottet. När det gäller medhjälpsbrottet kan noteras att gärningsmomentet att BB och CC överfört pengar till AA:s konto inte ingick i delgivningen av medhjälp till grov trolöshet mot huvudman alternativt penninghäleri. Däremot framgår av förhörsutskrifterna att betalningarna till AA togs upp med BB och CC under förhöret.

text: Sammanfattningsvis kan det enligt Justitiekanslern ifrågasättas om de tilltalade kan sägas ha varit delgivna samtliga för bedrägeribrottet relevanta gärningsmoment. En ny delgivning av misstanke borde därför ha skett. En annan sak är att det inte finns grund för någon kritik mot åklagaren som ändå uppmärksammat problemet, gjort en bedömning som dokumenterats och sett till att tingsrätten i samband med åtalet fick kännedom om hur misstankarna hade delgetts under förundersökningen.

text: Justitiekanslern vill också beträffande detta ärende anmärka att det framstår som mindre lämpligt att de misstänkta inte biträddes av försvarare under förundersökningen. Oavsett brottsrubricering har utredningen inte varit okomplicerad och den avsåg dessutom relativt mycket pengar. För AA:s del tillkom den försvårande omständigheten att hon var misstänkt för att ha begått brott i sin anställning hos målsägandebolaget. Att AA, BB och CC samtliga, på fråga från förhörsledaren, förklarade sig inte ha behov av försvarare under förhöret föranleder inte någon annan bedömning.

text: 6. Avslutande möte

text: Den 3 juni 2019 hölls ett möte hos åklagarkammaren där Justitiekanslern kortfattat redogjorde för sina iakttagelser enligt avsnitt 5. Vid mötet närvarade personal från åklagarkammaren samt från lokalpolisområdena och bedrägerisektionen.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Åklagarmyndighetens hantering av ett ärende rörande brott i nära relation

org: jk

text: Justitiekanslern avslår AA:s, BB:s och CC:s anspråk.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: AA, BB och CC är anhöriga till den numera avlidna DD.

text: På kvällen den 25 maj 2016 gjorde DD en brottsanmälan om grov kvinnofridskränkning och övergrepp i rättssak. DD uppgav att en person, EE, vid upprepade tillfällen utsatt henne för våld och hot om våld. Av anmälan framgick bl.a. att DD önskade kontaktförbud och att ett målsägandebiträde utsågs för henne samt att hon dokumenterat sina skador men att hon ville överlämna fotografierna till polisen vid ett senare tillfälle. I samband med anmälan hölls även ett målsägandeförhör med DD.

text: Samma natt, dvs. den 26 maj 2016, fattade jouråklagare beslut om att anhålla EE i sin frånvaro. Som skäl för beslutet angavs att det förelåg s.k. kollusions- och recidivfara.

text: DD besökte polisstationen igen på eftermiddagen den 26 maj 2016. Hon fick också besök av polisen i sin bostad senare på kvällen samma dag. Vid besöket på polisstationen framgick att DD inte längre ville medverka i utredningen. Av besöket hemma hos DD framgick att hon var rädd för EE och att hon ville återkomma angående frågan om kontaktförbud.

text: Den 27 maj 2016 förordnades ett målsägandebiträde för DD. Ansvarig åklagare hade då utfärdat direktiv till polisen om utredningsåtgärder i ärendet, bl.a. skulle ett nytt förhör hållas med DD där målsägandebiträdet skulle närvara.

text: Den 30 maj 2016 hölls ett förhör med DD. Av förhörsutskriften framgår att målsägandebiträdet inte var närvarande. I förhöret uppgav DD bl.a. att hon inte orkade medverka i utredningen och att hon tyckte att polisen utsatte henne för fara genom att utreda händelserna. Senare samma dag hävde åklagare anhållningsbeslutet avseende EE.

text: Den 1 juni 2016 lades förundersökningarna mot EE ned efter beslut av åklagare. Som skäl för beslutet angavs att det inte längre fanns anledning att fullfölja förundersökningarna då det på befintligt utredningsmaterial inte gick att bevisa att den som varit misstänkt gjort sig skyldig till brott. Ytterligare utredning kunde inte heller antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt.

text: Den 4 juni 2016 greps och anhölls EE för försök till mord på DD. Tre dagar senare, den 7 juni 2016, dog DD på sjukhus. Efter att DD avlidit häktades EE den 9 juni 2016 på sannolika skäl misstänkt för mord. I samband med det återupptogs den tidigare nedlagda förundersökningen avseende grov kvinnofridskränkning. Det brottet rubricerades senare om av åklagaren till grov fridskränkning.

text: Den 29 september 2016 väcktes åtal mot EE för bl.a. mord och grov fridskränkning. EE dömdes i tingsrätten för bl.a. dessa brott och påföljden bestämdes till fängelse på livstid. Genom tingsrättens dom tillerkändes AA, BB och CC skadestånd om 50 000 kr vardera. Efter att EE överklagat domen (med undantag för den grova fridskränkningen) bestämde Svea hovrätt påföljden för honom till fängelse 18 år (Svea hovrätts dom den 22 december 2016 i mål nr B 9585-16). Hovrätten gjorde inte någon ändring av tingsrättens dom i skadeståndsdelen. Hovrättens dom överklagades till Högsta domstolen av Riksåklagaren som yrkade att påföljden för EE skulle bestämmas till fängelse på livstid. Högsta domstolen meddelade inte prövningstillstånd.

text: Tidigare utredningar av ärendet

text: Med anledning av åklagares handläggning av ärendet inledde en åklagare vid Särskilda åklagarkammaren en förundersökning angående tjänstefel. Den 23 juni 2016 beslutades att förundersökningen skulle läggas ned med motiveringen att det saknades anledning anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats.

text: Samma dag beslutade Riksåklagaren att inleda ett särskilt tillsynsärende. Genom beslut den 22 mars 2017 fann Riksåklagaren att de två åklagare som handlagt ärendet i egenskap av förundersökningsledare brustit i handläggningen på ett sätt som inte var acceptabelt. De beslut som det enligt Riksåklagaren fanns anledning att ägna särskild uppmärksamhet var beslutet att häva anhållningsbeslutet och beslutet att lägga ned förundersökningen.

text: Anspråket m.m.

text: AA, BB och CC har begärt skadestånd av staten med 30 000 EUR vardera avseende kränkning. De har även begärt ersättning för sina ombudskostnader med 44 167 kr.

text: Sökandena har anfört i huvudsak följande till grund för sitt anspråk.

text: De brister i handläggningen som Riksåklagaren konstaterat i sitt tillsynsbeslut av den 22 mars 207 innebär att ansvariga åklagare underlåtit att vidta rimliga åtgärder som skulle ha haft reella möjligheter att ändra utgången av ärendet. För det fall adekvata åtgärder hade vidtagits hade det funnits en möjlighet att DD levt idag. Genom att åklagarna underlåtit att vidta dessa åtgärder har deras rättigheter enligt artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen kränkts.

text: Den obduktionsutredning som åberopats som skriftlig bevisning av åklagaren i brottmålsprocessen mot EE har varit bristfällig vad gäller det våld som EE utövat mot DD. Domstolarna har inte ansett att det varit ställt utom rimligt tvivel att EE avsett att döda DD. Istället har de funnit att EE begått gärningen med s.k. likgiltighetsuppsåt. De brister som funnits i obduktionsutredningen har minskat möjligheterna att bedöma om EE tagit ett strypgrepp på DD vilket inverkat på domstolarnas uppsåtsbedömning. Utredningsbristerna har också inverkat på möjligheterna att avgöra omfattningen av det våld som EE utsatt DD för, vilket påverkat den samlade straffvärdesbedömningen. Även detta har inneburit en kränkning av deras rättigheter enligt artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen.

text: Utredningen hos Justitiekanslern

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket och anfört i huvudsak följande.

text: Den misstänkta brottsligheten mot DD var visserligen allvarlig men går inte att likställa med den brottslighet som förelegat i de avgöranden från Europadomstolen där domstolen funnit att den positiva skyldigheten för staten att skydda liv har kränkts. Det fanns alltså inte en sådan verklig och överhängande fara för DD:s liv som åklagarna visste eller borde ha vetat om vilket krävs för att kunna konstatera att det skett en kränkning enligt Europakonventionen. Under alla förhållanden har de brister under förundersökningen som konstaterats från åklagarnas sida inte ett sådant direkt och tydligt samband med att DD berövades livet av EE att det föreligger en kränkning av

text: artikel 2 i Europakonventionen

text: . Den utredning av DD:s skador som genomförts och åberopats som bevisning har inte varit bristfällig på det sätt som sökandena påstår.

text: Sökandena har yttrat sig över vad Åklagarmyndigheten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Med stöd av dessa regler är staten normalt inte skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Artikel 2 i Europakonventionen

text: behandlar envars rätt till livet. Europa-domstolen har angående denna rättighet uttalat att staten har en skyldighet att inte bara avhålla sig från att kränka rätten till liv utan även att kriminalisera våld mot person. Under vissa omständigheter är staten till och med skyldig att vidta aktiva åtgärder för att skydda en enskild vars liv är hotat av en annan enskilds kriminella handlande.

text: För att en positiv förpliktelse att skydda ska uppkomma för staten krävs att det finns ett verkligt och omedelbart hot mot en identifierbar individ samt att myndigheterna känner till eller borde känna till detta hot. Om dessa båda kriterier är uppfyllda har staten enligt artikel 2 en positiv förpliktelse att vidta rimliga åtgärder för att avvärja hotet. (Se

text: Osman mot Storbritannien

text: , no. 23452/94, dom [GC] den 28 oktober 1998, para. 115 samt

text: Keenan mot Storbritannien

text: , no. 27229/95, ECHR 2001-III, p. 93. Jämför även

text: NJA 2007 s. 891

text: , där så inte ansågs vara fallet.)

text: Av

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: följer att ingen får utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadestånds- grundande är inte tillräckligt för att ersättning ska ges ut. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Bedömningen i detta fall

text: Frågan om sökandena är berättigade till ideellt skadestånd ska i första hand prövas enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser, som så långt möjligt ska tolkas konformt med Europakonventionen.

text: Det som sökandena har anfört och vad som i övrigt framgår av utredningen ger inte underlag för bedömningen att någon av de ansvariga åklagarna har begått något sådant integritetskränkande brott som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada ska kunna ges. Sökandena kan därför inte tillerkännas ideell ersättning med stöd av

text: skadeståndslagen

text: Som sökandena får förstås så anser de att det, redan vid den tidpunkt då anhållningsbeslutet beträffande EE upphävdes samt vid den tidpunkt då åklagaren fattade beslut om att lägga ned förundersökningen, var förutsebart för polis och åklagare att det fanns en reell och omedelbar risk för att EE skulle komma att skada och kanske t.o.m. döda DD. Den omständigheten att obduktionsutredningen beträffande DD:s skador varit bristfällig har härtill riskerat att påverka domstolarnas uppsåtsbedömning samt bedömningen av det våld som EE utövat mot DD och därmed den samlade straffvärdes-bedömningen.

text: När det gäller den första delen av anspråket kan enligt Justitiekanslerns uppfattning de av Europadomstolen uppställda kriterierna för att konstatera att staten ådragit sig ett skadeståndsgrundande ansvar att agera (jfr. vad som anförts ovan) inte anses uppfyllda.

text: Den granskning som Åklagarmyndighetens tillsynsavdelning gjort har visserligen utmynnat i bedömningen att de två granskade åklagarna brustit i handläggningen av ärendet. Justitiekanslern delar dock fullt ut den uppfattning som Riksåklagaren har gett uttryck för i sitt yttrande hit. Enligt Justitiekanslern innebär alltså vad som framkommit om förhållandena vid den aktuella tidpunkten (dvs. 26 maj – 1 juni 2016) inte att det förelegat ett sådant verkligt och omedelbart hot mot DD som krävs för att konstatera att staten åsidosatt sökandenas rättigheter enligt art. 2 i Europakonventionen.

text: Till detta kommer att även om ansvarig åklagare, på det sätt som anges i beslutet från tillsynsavdelningen, hade vidtagit vissa ytterligare åtgärder så går det inte att dra några säkra slutsatser om vad sådana fortsatta utredningsåtgärder skulle ha kommit att ge för resultat. Även om det förekommit brister i Åklagarmyndighetens handläggning har den alltså inte innefattat någon överträdelse av

text: artikel 2 i Europakonventionen

text: När det sedan gäller sökandenas invändningar mot den utredning av DD:s skador som genomförts, och som åklagaren ansvarat för i egenskap av förundersökningsledare, gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Den mer formella skyldigheten för staten att utreda orsakerna till dödsfall som följer av artikel 2 innefattar bl.a. krav på grundlighet och opartiskhet. Det finns ingenting som tyder på att Åklagarmyndighetens handläggning varit bristfällig i detta avseende. Det dödliga våldet mot DD har vidare – vilket Riksåklagaren också anfört i yttrandet hit – utretts, åtalats och lagförts och domstolarna har dömt EE för mord. Sökandena har även i brottmålsprocessen, i egenskap av efterlevande till DD, tillerkänts skadestånd för sveda och värk enligt gällande praxis. Någon rätt till ersättning i denna del föreligger därmed inte.

text: Sökandena har i övrigt inte närmare utvecklat på vilket sätt åklagarnas hantering av ärendet skulle strida mot

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: . Justitiekanslern konstaterar därför att det inte framkommit skäl att göra någon separat bedömning såvitt avser den frågan.

text: Mot denna bakgrund kan sökandenas anspråk inte i någon del bifallas. Någon ersättning för ombudskostnader kan därmed inte heller lämnas.

text: Avslutande synpunkter

text: Justitiekanslern vill avslutningsvis framhålla att det är uppenbart att sökandena har orsakats ett stort lidande till följd av DD:s död. Av de skäl som angetts ovan kan dock deras känslor av sorg och förtvivlan inte ge någon rätt till kränkningsersättning med stöd vare sig av bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: eller Europakonventionen.

type: avgorande


title: Remissyttrande - En omarbetad domstolsdatalag – Anpassning till EU:s dataskyddsförordning (Ds 2017:41)

text: (Departementets diarienummer Ju2017/06965/DOM)

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i promemorian och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: Med beaktande av dessa utgångspunkter har Justitiekanslern i huvudsak inte några invändningar mot förslagen. Följande ska dock framhållas.

text: Dröjsmålstalan (avsnitt 10.6.9 och 18.4.2)

text: I promemorian föreslås att

text: dataskyddslagens

text: bestämmelser om besked angående handläggningen av ett klagomål hos tillsynsmyndigheten och om dröjsmålstalan ska gälla även på domstolsdatalagens tillämpningsområde. Regleringen ska genomföras genom en hänvisning i domstolsdatalagen till de föreslagna bestämmelserna i

text: 6 kap.

text: 5 §§

text: dataskyddslagen

text: och genom att det i domstolsdatalagen införs en bestämmelse med samma innehåll som den föreslagna

text: 8 kap. 3 § dataskyddslagen

text: Justitiekanslern har i tidigare remissvar framfört synpunkter på de föreslagna bestämmelserna om dröjsmålstalan. Enligt Justitiekanslern framstår reglerna som komplicerade, tidsödande och kostnadskrävande i förhållande till vad som rimligen går att uppnå med en sådan talan. Detta resonemang har Justitiekanslern utvecklat närmare i remissyttrandena avseende betänkandet Brottsdatalag (

text: SOU 2017:29

text: ) och betänkandet Ny dataskyddslag (

text: SOU 2017:39

text: Rätt till ersättning (avsnitt 15.7.4) och allmänna synpunkter

text: Enligt promemorians förslag ska det genom en hänvisning i domstolsdatalagen till

text: 8 kap. 1 § dataskyddslagen

text: om skadestånd klargöras att den rätt till skadestånd för registrerade som framgår av dataskyddsförordningen även gäller vid överträdelser av domstolsdatalagens bestämmelser. Som påpekas i promemorian kommer dataskyddsförordningens bestämmelser om skadestånd emellertid att vara tillämpliga även utan en sådan hänvisning. Vidare framgår det redan av den föreslagna 3 a § domstolsdatalagen att lagen innehåller kompletterande bestämmelser till dataskyddsförordningen. Mot den bakgrunden kan det enligt Justitiekanslern ifrågasättas om den föreslagna hänvisningen är nödvändig. Detta gäller särskilt med beaktande av att en sådan lagteknisk lösning inte synes ha tillämpats i de promemorior och betänkanden som hittills har remitterats till Justitiekanslern från andra departement.

text: I detta sammanhang vill Justitiekanslern – liksom i flera tidigare remissvar – betona vikten av samordning inom Regeringskansliet vad gäller de författningar som nu tillkommer eller ses över med anledning av EU:s dataskyddsreform. I den fortsatta beredningen av lagstiftningsärendena är det enligt Justitiekanslern viktigt att så långt det är möjligt eftersträva en likartad systematik i alla de lagar och förordningar som reglerar personuppgiftsbehandling. Den reglering som nu skapas kommer ändå att vara komplicerad och svår att tillämpa. De problem som kan förutses bör dock kunna minska om det sker en noggrann samordning under beredningen.

text: Andra myndigheters direktåtkomst till mark- och miljödomstolarnas miljöbok (avsnitt 21)

text: Promemorias förslag innebär att vissa närmare angivna myndigheter ska kunna medges direktåtkomst till mark- och miljödomstolarnas miljöbok.

text: Vid en sådan förändring måste skyddet för den personliga integriteten beaktas. I promemorian redovisas förhållandevis utförliga analyser både av behovet av att införa en sådan möjlighet och det integritetsintrång det kan väntas medföra. Justitiekanslern finner inte skäl att invända mot den huvudsakliga intresseavvägning som promemorian har presenterat. I den fortsatta beredningen finns det dock skäl att tydligare belysa hur avvägningen mellan behovet och integritetsskyddet har gjorts för respektive myndighet samt att mer ingående redogöra för vilka överväganden som har gjorts i fråga om behovet av säkerhetsåtgärder som minskar riskerna för den personliga integriteten.


title: En person som har begärt vissa upplysningar från en kommun har tillfrågats om syftet med sin begäran

text: Justitiekanslern uttalar viss kritik mot Svedala kommun för hanteringen av en begäran om upplysningar av kommunen men vidtar i övrigt inte någon åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Lördagen den 22 december 2001 mejlade MA till ordföranden för Svedala kommuns revisorer. I mejlet begärde MA besked om vilka granskningsrapporter revisorerna presenterat under år 2001 och till vilka förvaltningar de hade lämnats över. I ett mejl till MA den 28 december 2001 undrade ordföranden bl.a. vilka granskningsrapporter MA ville se och i vilket syfte. Ordföranden upplyste vidare att rapporterna var allmänna handlingar som MA kunde ta del av hos de berörda förvaltningarna. Därefter förekom viss ytterligare skriftväxling per e-post mellan MA och revisorernas ordförande. Den 3 januari 2002 förklarade MA att hans begäran att få del av uppgifterna kvarstod. Han anförde också att det inte är tillåtet att efterforska vilket syfte någon har med en begäran att få del av en allmän handling eller en uppgift. Samma dag besvarade ordföranden MA:s mejl och upplyste därvid om två rapporter som skulle lämnas över till kommunstyrelsen under vecka 2. I ett nytt mejl påpekade MA att hans förfrågan avsåg de rapporter som hade avlämnats under år 2001. Därefter förekom inte någon ytterligare kontakt mellan MA och ordföranden.

text: Klagomålet m.m.

text: MA har i en skrivelse hit ifrågasatt handläggningen av hans begäran att få del av de efterfrågade uppgifterna. Han har därvid anfört att hans förfrågan ännu den 10 januari 2002 inte hade besvarats. MA anser att revisorernas ordförande har gjort fel genom att efterforska syftet med hans begäran, genom att inte lämna ut en uppgift som är offentlig och genom att inte fatta något formellt beslut i fråga om hans begäran och inte heller lämna information om hur ett sådant beslut hade kunnat överklagas.

text: Han har därefter i en kompletterande skrivelse anfört bl.a. följande. Revisorernas lokaler ligger i en byggnad intill kommunhuset. Där förvaras revisorernas dokument och handlingar. Revisionen har ingen anställd personal. Något öppethållande på regelbundna tider förekommer inte heller. Post till revisorerna tas emot på kommunstyrelsens kansli och läggs till revisorerna som själva hämtar och öppnar den. För frågor om revisorernas verksamhet hänvisas man till ordföranden som är fritidspolitiker och har ett vanligt arbete vid sidan av politiken. - När MA kontaktade kommunstyrelsens kansli med sin förfrågan om revisionsrapporterna hänvisades han till revisorernas ordförande eller någon av de två sakkunniga revisorer som biträder kommunens revisorer. Ingen svarade på revisorernas telefonnummer. Efter någon dag fick han kontakt med den ene av de sakkunniga. Denne kom inte ihåg vilka rapporter som hade överlämnats utan hänvisade honom till ordföranden. Ordföranden var oanträffbar liksom tre av de övriga lekmannarevisorerna. Den femte lekmannarevisorn var först inte villig att svara på hans fråga utan hänvisade honom i stället till ordföranden. Efter en förnyad förfrågan berättade denne revisor om två rapporter som revisorerna hade lämnat över under år 2001 men hänvisade honom i övrigt till ordföranden. - Revisorernas ordförande är att betrakta som en företrädare för en myndighet utan regelbundna öppettider. Att kontakta honom i hemmet eller på hans arbetsplats är därför det säkraste sättet att nå honom. - Han begärde inte att några handlingar skulle lämnas ut utan uppgifter ur en handling som ordföranden enkelt borde kunna återge direkt ur minnet. Uppgiften är lätt att meddela på telefon eller i ett mejl utan att ordföranden dessförinnan behöver bege sig till revisorernas lokaler.

text: Mot bakgrund av MA:s svårigheter att komma i kontakt med kommunens revisorer har han också ifrågasatt om Svedala kommuns revisorer lever upp till bestämmelsen i

text: 5 § förvaltningslagen

text: Svedala kommun har på Justitiekanslerns begäran yttrat sig i ärendet. Av yttrandet - som författats av kommunens revisorer - framgår i huvudsak följande. Uppdraget som förtroendevald revisor fullgörs av fritidspolitiker. Revisorerna biträds i sin granskning av sakkunniga. Det kan vara svårt för en enskild revisor att ur minnet, i sin bostad och under en långhelg utan tillgång till ett sakkunnigt biträde eller annan administrativ service, redogöra för revisionsprocessens olika skeden under ett helt år. - MA:s båda förfrågningar berörde fyra revisionsrapporter, varav två ännu inte hade slutbehandlats. De slutbehandlade rapporterna hade expedierats till berörd nämnd och styrelse. De var således offentliga och skulle därmed ha kunnat lämnas ut. Den 8 januari 2002 informerades MA via e-post om de rapporter som hade upprättats under år 2001. - Innebörden av offentlighetsprincipen är väl känd hos samtliga revisorer. Enligt revisorernas mening var ordförandens förfrågan om MA:s syfte med hans begäran ett oövertänkt yttrande snarare än ett försök av ordföranden att äventyra offentlighetsprincipens tillämpning. - Frågan om revisorernas organisation, bl.a. med avseende på

text: 5 § förvaltningslagen

text: , kommer att bli föremål för en genomgång mellan revisorerna och kommunfullmäktige.

text: MA har fått del av yttrandet och lämnat bl.a. följande synpunkter på det. Revisorernas mejl den 8 januari 2002 har inte nått honom. Det beror troligen på att det hade skickats till fel adress. Först på sjunde arbetsdagen efter hans ursprungliga begäran skickades det feladresserade svarsmejlet från revisorerna. Av svaret framgår inte till vilka förvaltningar rapporterna hade lämnats över. - MA har vidare ifrågasatt revisorernas uppgift att det skulle ha varit svårt för ordföranden att ur minnet redogöra för bl.a. antalet rapporter eller att denne skulle ha behövt hjälp för att kunna besvara hans förfrågan.

text: Den rättsliga regleringen

text: Bestämmelser om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF skall en allmän handling som får lämnas ut - som alltså inte är hemlig - på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället och utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. En begäran om utlämnande av allmän handling prövas enligt

text: 2 kap. 14 §

text: TF av den myndighet som förvarar handlingen. En myndighet har vidare enligt 15 kap. 4 § sekretesslagen en skyldighet att på begäran av en enskild lämna uppgifter ur allmänna handlingar som förvaras hos myndigheten. Detta gäller dock endast i den mån hinder inte möter på grund av någon bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång.

text: I

text: och

text: 5 §§

text: förvaltningslagen

text: finns föreskrifter om myndigheternas serviceskyldighet. Enligt

text: 4 § förvaltningslagen

text: skall varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras så snart som möjligt. Myndigheterna skall vidare, enligt

text: 5 § samma lag

text: , ta emot besök och telefonsamtal från enskilda. Om särskilda tider för detta är bestämda, skall allmänheten underrättas om dem på lämpligt sätt. I bestämmelsen föreskrivs också att en myndighet skall ha öppet under minst två timmar varje helgfri måndag-fredag för att kunna ta emot och registrera allmänna handlingar och för att kunna ta emot framställningar om att få ta del av allmänna handlingar som förvaras hos myndigheten.

text: Enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF får en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I sitt mejl till revisorernas ordförande den 22 december 2001 begärde MA besked om "vilka granskningsrapporter revisionen i Svedala lämnat in till kommunen under 2001 och till vilka förvaltningar". Det var alltså inte fråga om någon begäran om att få del av allmänna handlingar med stöd av TF:s regler. Genom utredningen i ärendet framgår inte klart om de uppgifter som MA begärde återfanns i någon viss allmän handling, dvs. om det rörde sig om en begäran om uppgifter ur en allmän handling enligt 15 kap. 4 § sekretesslagen, eller om han begärde upplysningar om revisorernas verksamhet med stöd av

text: 4 § förvaltningslagen

text: Enligt offentlighetsprincipen står det var och en fritt att ta del av sådana uppgifter som finns i allmänna och offentliga handlingar. Offentlighetsprincipen innefattar också en rätt för den enskilde att ta del av allmänna handlingar utan att i samband därmed behöva uppge sitt namn eller det ändamål för vilket handlingarna önskas utlämnade. Det principiella s.k. efterforskningsförbudet i

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF gäller enligt sin ordalydelse dock endast när någon begär att få del av en allmän handling. Något motsvarande efterforskningsförbud finns inte då någon med stöd av 15 kap. 4 § sekretesslagen begär att få en uppgift ur en allmän handling eller upplysningar från en myndighet med stöd av

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser om myndigheternas serviceskyldighet.

text: Även om något uttryckligt efterforskningsförbud inte gäller i ett fall som det nu aktuella kan det ifrågasättas om det kan anses förenligt med offentlighetsprincipen och de intressen som bär upp denna att fråga en enskild om syftet med att begära vissa uppgifter ur allmänna handlingar eller vissa upplysningar från en myndighet. Det torde för övrigt normalt inte heller finnas någon anledning att ställa en sådan fråga såvida det inte sker i syfte att kunna göra en prövning av om uppgifterna kan lämnas ut eller om de skyddas av sekretess.

text: Allmänna lämplighetssynpunkter talar enligt min mening starkt för att vad som gäller enligt TF i fråga om en enskilds rätt att vara anonym m.m. bör vara vägledande också i de fall då någon hos en myndighet begär uppgifter med stöd av 15 kap. 4 § sekretesslagen eller upplysningar med stöd av

text: 4 § förvaltningslagen

text: . Mot bakgrund härav anser jag att det inte var lämpligt av revisorernas ordförande att fråga MA om syftet med dennes begäran om uppgifter rörande revisorernas granskningsrapporter. Jag saknar dock anledning att ifrågasätta uppgiften i kommunens yttrande att det var fråga om ett oövertänkt yttrande snarare än ett försök av ordföranden att äventyra offentlighetsprincipens tillämpning.

text: Också i andra avseenden än som nu har sagts är de bestämmelser som gäller då någon begär att få del av en uppgift ur en allmän handling mindre långtgående än de som gäller då någon begär att få del av själva handlingen. Någon skyldighet enligt 15 kap. 6 § andra stycket sekretesslagen att underrätta en sökande om att han i vissa fall kan begära att hans framställning skall hänskjutas till myndigheten finns inte då det är fråga om en begäran att få del av en uppgift. Inte heller kan ett beslut om att avslå en begäran om att få del av en uppgift överklagas (jfr 15 kap. 7 § sekretesslagen).

text: Enligt TF anses det inte föreligga någon skyldighet för en befattningshavare vid en myndighet att utanför arbetstid stå till förfogande med utlämnande av handlingar (se JO 1983-84 s. 250). När någon begär att få ut uppgifter ur en allmän handling gäller som tidigare nämnts inte bestämmelserna i

text: 2 kap.

text: TF utan reglerna i 15 kap. 4 § sekretesslagen. Det kan nämnas att det har ansetts förenligt med sekretesslagens bestämmelser att begränsa utlämnandet av sådana uppgifter till en myndighets expeditionstid (se JO 1989-90 s. 397).

text: Revisorernas ordförande fick del av MA:s begäran i sin bostad en lördag eftermiddag. Vid en sådan tidpunkt kan han inte anses ha behövt stå till allmänhetens förfogande för att t.ex. besvara frågor eller lämna upplysningar.

text: Utöver vad jag har anfört ovan om det olämpliga i att efterforska syftet med MA:s begäran finns det enligt min mening inte grund för att särskilt kritisera ordföranden med anledning av de klagomål i övrigt som MA har framfört mot denne. Angående kommunens ansvar, se i det följande.

text: När det gäller frågan om Svedala kommun och dess revisorer kan anses leva upp till de krav på tillgänglighet som följer av

text: 5 § förvaltningslagen

text: och av allmänhetens rätt att ta del av allmänna handlingar eller att få uppgifter ur sådana handlingar gör jag följande bedömning.

text: Rätten att ta del av allmänna handlingar eller att erhålla uppgifter ur sådana handlingar får inte inskränkas utöver vad gällande bestämmelser medger på grund av att en myndighet väljer att organisera sin verksamhet på ett visst sätt.

text: Enligt vad utredningen ger vid handen förvaras allmänna handlingar rörande Svedala kommuns revisorers verksamhet i en särskild lokal som upplåtits för revisorerna. Den som begär att få ta del av allmänna handlingar rörande revisorernas verksamhet eller vill ha upplysningar av revisorerna hänvisas till att kontakta dessa. Revisorerna är emellertid inte anträffbara vare sig på telefon eller för att ta emot besök vid några bestämda tider. Allmänhetens möjlighet att t.ex. kunna ta del av allmänna handlingar som förvaras hos revisorerna är alltså i princip beroende av om någon revisor råkar befinna sig i lokalen vid tidpunkten för en sådan begäran. Detta är inte godtagbart. En sådan ordning kan inte heller anses motsvara de krav på tillgänglighet som gäller för en myndighet. Sammantaget anser jag att Svedala kommuns organisation är bristfällig i det avseende som nu är aktuellt. Svedala kommun kan inte undgå kritik för det sätt på vilket MA:s begäran om de aktuella upplysningarna har hanterats, vilket medfört att det tagit längre tid för honom att få del av de begärda upplysningarna än som varit motiverat av omständigheterna.

text: Av Svedala kommuns yttrande framgår att revisorernas organisation kommer att ses över. Jag utgår ifrån att kommunen därvid ser till att det skapas rutiner för att bl.a. kunna ta emot framställningar om att få del av allmänna handlingar m.m. som motsvarar de krav på en myndighet som följer av gällande bestämmelser. Men hänsyn härtill finner jag inte skäl att vidta någon ytterligare åtgärd i ärendet.

text: Jag beklagar att handläggningen har dragit ut på tiden här.


title: Promemorian Elektronisk övervakning av kontaktförbud (Ds 2017:1)

text: ( Departementets diarienummer Ju2017/00545/L5 )

text: De förslag som läggs fram i promemorian ska göra det möjligt att besluta om elektronisk övervakning av kontaktförbud i fler situationer än i dag.

text: Dagens regler om elektronisk övervakning av kontaktförbud finns i lagen (

text: ) om kontaktförbud och trädde i kraft under 2011. Förarbetena finns bl.a. i betänkandet Stalkning – ett allvarligt brott (

text: SOU 2008:81

text: ) och i regeringens proposition 2010/11:45, Förbättrat skydd mot stalkning.

text: Under remissbehandlingen av betänkandet uttalade Justitiekanslern bl.a. att elektronisk övervakning i de fall där ett kontaktförbud tidigare överträtts innebär ett rimligt ingrepp i förbudspersonens personliga integritet med beaktande av det motstående intresset att värna skyddspersonens liv, hälsa, frid och frihet. Justitiekanslern avstyrkte däremot det förslag som hade lagts fram om att elektronisk övervakning skulle få ske redan när det förelåg sannolika skäl för att förbudspersonen hade överträtt ett kontaktförbud.

text: Regeringen anslöt sig till den bedömningen och uttalade att en ordning som innebar att en person skulle kunna underkastas betydande inskränkningar i rörelsefriheten, trots att det inte hade konstaterats att hon eller hon överträtt ett kontaktförbud, var betänklig ur rättssäkerhetssynpunkt (a. prop. s. 49 f.).

text: De förslag som läggs fram i den nu aktuella promemorian innebär att det även i fortsättningen ska krävas att ett tidigare kontaktförbud har överträtts, för att elektronisk övervakning ska kunna komma i fråga. Någon ändring i fråga om beviskraven avseende den tidigare överträdelsen föreslås inte (avsnitt 6.3 i promemorian). Justitiekanslern har mot den bakgrunden inte några synpunkter på förslaget att elektronisk övervakning ska kunna ske även vid utvidgade kontaktförbud. Ingreppet i förbudspersonens integritet framstår som rimligt med hänsyn till det motstående intresse som finns.

text: Justitiekanslern konstaterar att frågan om offentligt biträde inte berörs i promemorian. Av 7 a § lagen om kontakförbud framgår i dag att offentligt biträde ska förordnas för den som förbudet gäller eller avses gälla, om det inte måste antas att behov av biträde saknas, i fråga om kontaktförbud avseende gemensam bostad eller särskilt utvidgat kontaktförbud.

text: Anledningen till att offentligt biträde kan förordnas i fråga om särskilt utvidgat kontaktförbud är enligt förarbetena att ett sådant beslut i regel ska förenas med villkor om elektronisk övervakning (a. prop. s. 60). Regeringen angav att detta är en åtgärd som griper in i den personliga integriteten och begränsar den enskildes rörelsefrihet. Starka rättssäkerhetsskäl ansågs tala för att den som förbudet avses gälla bör ges rätt till offentligt biträde.

text: Förslagen i promemorian innebär att inte bara särskilt utvidgade kontaktförbud utan också utvidgade kontaktförbud som huvudregel ska förenas med villkor om elektronisk övervakning, om den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett kontaktförbud. Skälen för att offentligt biträde ska kunna förordnas framstår som lika tungt vägande i dessa fall som när ett särskilt utvidgat kontaktförbud förenas med villkor om elektronisk övervakning. Det bör därför finnas en rätt till offentligt biträde även i dessa fall. Frågan måste i vart fall uppmärksammas i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: I övrigt har Justitiekanslern, utifrån de utgångspunkter som myndigheten främst har att beakta, inte några synpunkter på förslagen.


title: Skadeståndsanspråk mot staten angående påstådd långsam handläggning hos socialstyrelsen gällande ansökan om sjuksköterskelegitimation

text: Justitiekanslern avslår ETs anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 1 juni 2011 inkom en ansökan om bedömning av utländsk högre utbildning till Socialstyrelsen från ET. Till ansökan fanns bl.a. bifogat kopia av pass, intyg över godkänd tysk sjukvårdsexamen och kopia av tysk legitimation över tillstånd att utöva sjukvård.

text: Socialstyrelsen skickade den 22 augusti en begäran om komplettering till ET. Socialstyrelsen uppgav att den mottagit hennes ansökan om legitimation som sjuksköterska och bad henne att komplettera ansökan med intyg om gott namn och rykte. ET uppmanades att kontakta sin regionala organisation/myndighet för sjuksköterskor i Tyskland för att få intyget. Hon informerades om att kompletteringen skulle vara inkommen senast den 25 oktober.

text: ET återkom den 5 juni 2012 till Socialstyrelsen med en ny ansökningsblankett om legitimation som sjuksköterska. Bland de handlingar som ET lämnade in till Socialstyrelsen vid detta tillfälle fanns examensbevis över tysk utbildning som sjuksköterska daterat den 9 augusti 1979 och tyskt legitimationsbevis daterat den 16 augusti 1979. Däremot saknades intyg om konformitet och intyg om gott namn och rykte.

text: Socialstyrelsen skickade den 11 juli en skrivelse till ET och förklarade att hennes komplettering av den 5 juni mottagits. Hon informerades om att Socialstyrelsen skulle försöka kontakta hennes regionala organisation för sjuksköterskor i Tyskland efter det att hon meddelat vilken regional organisation i Tyskland hon tillhörde.

text: ET kom den 16 juli in med de efterfrågade uppgifterna. Dagen därpå skickade Socialstyrelsen en förfrågan till den behöriga tyska myndigheten, angående uppgifter om gott namn och rykte samt intyg om konformitet.

text: Socialstyrelsen tog den 13 september, efter att svar uteblivit från den tyska myndigheten, ny kontakt per telefon och e-post. Socialstyrelsen fick då beskedet att ET själv behövde kontakta den tyska myndigheten för att erhålla intyg från dem. Svaren från den tyska myndigheten kommunicerades till ET dagen därpå.

text: ET kom den 23 januari 2013 in med ett översatt intyg till Socialstyrelsen. Med anledning av att originalintyget saknades skickade Socialstyrelsen dagen därefter en begäran till ET om att hon skulle komplettera ansökan med en kopia av det tyska underlaget som hade översatts. Skälen för detta var att underlag som har blivit översatta behöver bifogas översättningen för att myndigheten ska kunna säkerställa att samtliga uppgifter har översatts. ET inkom den 25 januari med kompletteringen.

text: Socialstyrelsen skickade den 24 juni en begäran genom IMI-systemet om kompletterande uppgifter till den tyska myndigheten.

text: Den tyska myndigheten kom den 29 juli in med svar. Socialstyrelsen utfärdade den 18 september 2013 legitimation som sjuksköterska för ET.

text: Anspråket

text: ET har, genom ombuden SS, AY och CC, begärt skadestånd av staten med 56 139 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: och

text: 6 §§

text: räntelagen

text: från den 23 november 2014.

text: Till stöd för anspråket har ET anfört bl.a. följande. Socialstyrelsen har gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid myndighetsutövning och överträtt unionsrätten eftersom handläggningen av hennes ansökan om sjuksköterskelegitimation tagit oacceptabelt lång tid. Socialstyrelsen har nämligen överskridit den tidsfrist som gäller enligt

text: 5 kap. 17 § patientsäkerhetsförordningen (2010:1369)

text: och Europaparlamentets och

text: om erkännande av yrkeskvalifikationer. Tidsfristen innebär att det får gå högst tre månader från det att en komplett ansökan föreligger till dess att beslut fattas beträffande yrkeslegitimationen.

text: Skadan hon lidit utgörs den inkomst hon skulle ha fått som sjuksköterska i Sverige om Socialstyrelsen hade beslutat om hennes sjuksköterskelegitimation i rätt tid. Från detta har dragits den lön hon de facto fått under perioden i sin tjänst som undersköterska.

text: Utredningen

text: Socialstyrelsen har på Justitiekanslerns begäran yttrat sig. Socialstyrelsen har ansett att skadeståndsskyldighet inte föreligger och anfört bl.a. följande.

text: Socialstyrelsen skickade den 24 juni 2013 en begäran genom IMI-systemet till den tyska myndigheten om kompletterande uppgifter. Anledningen till denna begäran var att det av ETs inskickade examensbevis framgick att hennes titel var "Zeugnis über die bestandene Krankenpflegeprüfung". Vidare var examensbeviset utfärdat av "Stadt Bochum". Enligt direktivets bilaga V 5.2.2 ska benämningen på examensbeviset vara "Zeugnis über die staatliche Prüfung in der Krankenpflege" och vara utfärdat av "Staatlicher Prüfungsausschuss". I enlighet med

text: artikel 23

text: ska bestämmelsen om automatiskt erkännande även tillämpas i de fall examensbeviset inte motsvarar benämningen i 5.2.2 om den behöriga myndigheten intygar att beviset utfärdats som bevis på avslutad utbildning i enlighet med

text: artikel 31

text: , och att den medlemsstat som utfärdat det jämställer det med det som nämns i 5.2.2. I enlighet med

text: artikel 10

text: ska sökande som inte uppfyller kraven för automatiskt erkännande prövas enligt den så kallade generella ordningen. Mot bakgrund av att det inte var klart huruvida ET uppfyllde kraven för automatiskt erkännande, eller om en bedömning var nödvändig enligt den generella ordningen, skickades begäran genom IMI-systemet om kompletterande uppgifter till den tyska myndigheten.

text: Den tyska myndigheten inkom den 29 juli med svar. Ansökan var därmed fullständig.

text: Tidsfristen om tre månader

text: Som framgått ovan ska Socialstyrelsen fatta beslut inom tre månader från det att ansökan är fullständig.

text: ETs ansökan blev fullständig genom den komplettering som Socialstyrelsen inhämtade från tyska myndigheter och som inkom den 29 juli 2013. Mindre än åtta veckor senare, den 18 september 2013, utfärdade Socialstyrelsen legitimation för ET. Socialstyrelsen har således inte överskridit tremånadersfristen. Socialstyrelsens handläggning från det att ETs ansökan var fullständig kan knappast klandras för att ha skett med oacceptabelt dröjsmål.

text: ET har yttrat sig över Socialstyrelsens yttrande. Socialstyrelsen har bemött yttrandet. Detta yttrande har sänts över till ET för kännedom med upplysning om att ärendet är klart för avgörande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Socialstyrelsens handläggning av och beslut i ärenden om ansökan om sjuksköterskelegitimation är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel etc. att detta har orsakat skada för den enskilde. Det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Enligt de principer som framgår av EU-domstolens fasta praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på unionsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande tre kriterier är uppfyllda.

text: 1. Staten har överträtt en unionsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda.

text: 2. Överträdelsen är tillräckligt allvarlig (klar).

text: 3. Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan eller skadorna.

text: I

text: artikel 51 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005

text: om erkännande av yrkeskvalifikationer anges följande i punkt 1 och 2.

text: Den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten skall bekräfta mottagandet av ansökan inom en månad från och med mottagandet och underrätta sökanden om handlingar som eventuellt saknas.

text: En ansökan om tillstånd att få utöva ett reglerat yrke skall behandlas och ett vederbörligen motiverat beslut fattas av den mottagande medlemsstatens behöriga myndighet snarast möjligt och under alla omständigheter inom tre månader efter det att den fullständiga ansökan inkom. Denna tidsfrist kan emellertid förlängas med en månad i fall som omfattas av kapitel I och II i denna avdelning.

text: Enligt

text: 5 kap. 6 § patientsäkerhetsförordningen (2010:1369)

text: ska en sjuksköterska, som har sin utbildning från ett annat EES-land än Sverige eller från Schweiz, efter ansökan få legitimation som sjuksköterska i Sverige om han eller hon har ett sådant utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis för sjuksköterskor med ansvar för allmän hälso- och sjukvård som anges i föreskrifter meddelade av Socialstyrelsen.

text: I

text: sägs bl.a. följande. Ärenden enligt 1-15 §§ ska handläggas skyndsamt. I ärenden enligt 1-13 §§ ska Socialstyrelsen inom en månad från ansökningsdagen bekräfta mottagandet av ansökan och, i förekommande fall, uppmana sökanden att komma in med kompletterande underlag. Socialstyrelsen ska fatta beslut i ärendet inom tre månader från det att en fullständig ansökan getts in.

text: Överväganden

text: Den centrala frågan i detta ärende är om ETs ansökan om svensk sjuksköterskelegitimation ska anses ha varit fullständig den 25 januari 2013 i den mening som avses i

text: artikel 51 i direktiv 2005/36/EG

text: och

text: . I så fall började tremånadersfristen för fattande av beslut löpa redan den dagen och beslutet om legitimation den 18 september 2013 har då tagits för sent. Socialstyrelsen har emellertid uppgett att det förelåg oklarhet beträffande titeln i det av ET insända examensbeviset och utfärdaren av det. Oklarheten bestod i att nämnda uppgifter inte stämde med innehållet i bilaga V 5.2.2 i direktivet. Denna oklarhet behövde redas ut genom kontakt med den tyska myndigheten. Justitiekanslern anser därför att Socialstyrelsen har fog för sin ståndpunkt att ansökan inte kan anses ha varit fullständig förrän den 29 juli 2013 då svaret från den tyska myndigheten kom. I vart fall är det inte klart eller uppenbart att Socialstyrelsens bedömning är felaktig. Det innebär att skadeståndsgrundande överträdelse av unionsrätten inte har förekommit och att inte heller fel eller försummelse vid myndighetsutövning ägt rum.

text: Med hänsyn till det anförda ska skadeståndsanspråket avslås.