title: Justitiekanslerns remissyttrande över departementspromemorian (Ds 2003:55) Rättshjälp och ersättning till rättsliga biträden

text: Justitiekanslern har granskat promemorian främst i de delar Justitiekanslerns verksamhet berörs och har följande synpunkter.

text: Vilken myndighet bör ta över Domstolsverkets talerätt?

text: Jag har tidigare under hand yttrat mig till Domstolsverket över ett utkast till redovisningen av regeringsuppdraget angående bl.a. talerätten (DV-rapport 2003:1). Justitiekanslern nämndes där som en av två tänkbara myndigheter som skulle kunna komma i fråga för att ta över Domstolsverkets talerätt i bl.a. rättshjälpsärenden. I departementspromemorian förs ingen diskussion om det finns andra myndigheter som är lämpliga för uppgiften. Jag anser att en sådan diskussion hade varit värdefull. Jag instämmer dock i de argument som förs fram (promemorian s. 74 f.) om att det ur flera aspekter ter sig mindre lämpligt att Domstolsverket behåller talerätten.

text: Justitiekanslerns dubbla roller

text: I olika sammanhang har frågan om Justitiekanslerns dubbla roller diskuterats. De olika rollerna kan ibland skapa intressekonflikter i Justitiekanslerns verksamhet och risker för ovidkommande hänsyn, eller i varje fall misstankar om att sådana hänsyn förekommer. I promemorian nämns några av Justitiekanslerns roller när det gäller domstolar och möjliga problem diskuteras översiktligt. Jag vill belysa frågorna något ytterligare.

text: Det är riktigt att Justitiekanslern i dag anser sig kunna hantera de situationer där de dubbla rollerna kan medföra problem. Det sker exempelvis genom att Justitiekanslern i sin skadereglerande verksamhet ibland får inta en mer objektiv roll vid bedömningen av ett anspråk mot staten än som är lämpligt i en rättegång avseende ett motsvarande anspråk. Vidare är Justitiekanslern regelmässigt återhållsam i sin tillsynsroll i relation till de domstolar, myndigheter och advokater som Justitiekanslern kommer i kontakt med som åklagare eller som statens företrädare i civila tvister.

text: Genom förslaget skulle emellertid Justitiekanslern få ytterligare en roll. Förslaget innebär exempelvis att Justitiekanslern skulle kunna överklaga ett rättshjälpsbeslut gällande en person som har för avsikt att föra talan mot staten, kanske efter att tidigare ha fått avslag på ett skadeståndsanspråk som framställts hos Justitiekanslern. Det skulle då kunna misstänkas att Justitiekanslern är benägen att överklaga rättshjälpsbeslutet för att försvara sitt tidigare ställningstagande eller bara för att slippa en rättegång. Å andra sidan kan det också tänkas att Justitiekanslern anser sig böra avstå från ett i och för sig motiverat överklagande för att inte dra på sig misstankar om ovidkommande hänsyn.

text: Ett annat exempel på tänkbara nya rollkonflikter är att Justitiekanslern genom sin möjlighet att överklaga beslut om ersättning till offentliga försvarare och rättshjälpsbiträden kan misstänkas vilja "straffa" advokater som är "besvärliga" som motpartsombud i rättegångar där Justitiekanslern är part, eller att Justitiekanslern tvärtom anser sig böra avstå från överklagande för att inte dra på sig misstankar om obehörigt maktspråk i en motpartsrelation. Vidare kan det tänkas uppkomma misstankar om att Justitiekanslern är mindre benägen att överklaga ersättningsbeslut som gäller de advokater som Justitiekanslern anlitar som ombud eller annars har haft nära kontakter med.

text: De dubbla rollerna kan alltså innebära problem. Sakligt sett går de utan tvivel att hantera. Man måste emellertid också beakta hur Justitiekanslerns roller kommer att te sig ur allmänhetens synvinkel. Det är uppenbarligen viktigt att förtroendet för Justitiekanslerns saklighet och opartiskhet inte urholkas.

text: Sålunda är frågan om de dubbla rollerna inte okomplicerad. De komplikationer som kan riskeras med förslaget är dock inte av den omfattningen att jag vill avstyrka det.

text: Justitiekanslerns "exklusivitet"

text: Justitiekanslern är av tradition en myndighet med uppgifter av extraordinär karaktär. Den mest exklusiva funktionen är uppgiften som regeringens högste ombudsman. Mycket höga krav anses böra ställas på myndighetens juridiska kompetens och omdöme. Det är enligt min uppfattning viktigt att Justitiekanslerns roll som juridisk expertmyndighet inte urlakas för mycket. Jag vill lyfta fram detta i det här sammanhanget men motsätter mig inte att överta de aktuella uppgifterna.

text: Beträffande arbetsbelastningen här kan det konstateras att Justitiekanslern redan nu har svårt att hinna med vissa uppgifter ordentligt. Det gäller dels uppgiften som regeringens tillsynsorgan, dels uppgiften som regeringens juridiska rådgivare, framför allt vid utarbetande av remissvar. Justitiekanslern är i princip en enmansmyndighet där justitiekanslern personligen fattar de flesta besluten. Av

text: 18 § andra stycket förordningen (1975:1345)

text: med instruktion för Justitiekanslern följer att Justitiekanslern får uppdra åt byråcheferna att avgöra ärenden av enklare slag. Med stöd av den bestämmelsen har Justitiekanslern delegerat beslutanderätten i vissa ärenden till den äldste byråchefen. Det finns i dag endast ett mycket begränsat utrymme för beslutsfattarna att avgöra ytterligare ärenden. En omfattande ytterligare delegation blir därför nödvändig med de nya arbetsuppgifterna.

text: Omfattningen av uppdraget

text: Av promemorian framgår att Domstolsverket årligen underrättas om ca 3 500 ersättningsbeslut (s. 61). På ett annat ställe anges att Domstolsverkets granskning totalt omfattar uppskattningsvis 3 500 ärenden per år (s. 72). Uppgifterna förefaller motsägelsefulla. Jag är inte klar över om även det sist angivna antalet endast rör ersättningsbeslut och om exempelvis beslut om rättshjälp och förordnande av offentlig försvarare tillkommer.

text: Gränsen för den generella underrättelseskyldigheten när det gäller ersättningsbeslut går nu vid 50 000 kr. Det föreslås att gränsen skall höjas till 100 000 kr. Höjningen innebär att betydligt färre ersättningsbeslut kommer att rapporteras till den ersättningsgranskande myndigheten. Men förutom ersättningsbesluten föreligger en rapporteringsskyldighet bl.a. avseende vissa beslut om allmän rättshjälp. Jag utgår från att rättshjälpsbesluten är många.

text: Det är svårt att utan mer exakta uppgifter bedöma omfattningen av den arbetsuppgift som Justitiekanslern avses fullgöra. Detta är inte något skäl mot förslaget, men det innebär att resursåtgången är svår att beräkna.

text: Inriktningen på Justitiekanslerns granskning av ersättningsbeslut

text: I promemorian nämns att utgifterna för offentliga försvarare och andra rättsliga biträden har ökat under flera år. De förslag som nu läggs fram syftar till att förbättra och effektivisera det statliga ersättningssystemet och dess kontrollmekanismer. Det nämns också att förslagen bör kunna medföra positiva ekonomiska effekter.

text: Jag vill betona att jag i min granskning självfallet måste beakta de rättssäkerhetsintressen som Justitiekanslern är satt att bevaka. Det är självklart att en advokat måste ges utrymme att ta till vara klientens berättigade rättssäkerhetsintressen. Det kan exempelvis handla om att lyfta fram omständigheter som inte har blivit belysta under en förundersökning. Jag utgår från att det inte anses vara min uppgift att se till att ersättningarna till offentliga försvarare m.fl. allmänt sett hamnar på en lägre nivå än för närvarande.

text: Förordnande av offentlig försvarare

text: Domstolsverket har rätt att överklaga ett beslut av domstol i fråga om förordnande av offentlig försvarare. Det föreslås att Justitiekanslern skall få motsvarande rätt (promemorian s. 80 f.). I promemorian tas också upp att denna klagorätt bör möjliggöra en mer kontinuerlig granskning av domstolarnas förordnandebeslut. Tanken tycks vara att Justitiekanslern aktivt skall utnyttja klagorätten. Det sägs att detta skall "leda till begränsande effekter på antalet förordnanden i allmänhet och antalet kostsamma förordnanden av advokater med verksamhetsort långt ifrån klienten i synnerhet".

text: Det finns i dag - såvitt jag kunnat finna - ingen skyldighet för en domstol att lämna uppgifter till Domstolsverket angående beslut om förordnanden av offentliga försvarare förutom skyldigheten att underrätta Domstolsverket om ett beslut som enligt domstolen är av allmänt intresse. För att den föreslagna ordningen skall bli verkningsfull synes det emellertid fordras att någon form av underrättelse sker. Självfallet måste en underrättelseskyldighet starkt begränsas och ta sikte just på de ärenden som bör granskas. Jag förutsätter att det övervägs hur ett sådant rapporteringssystem bör utformas.

text: Ekonomiska frågor m.m.

text: Justitiekanslern är en myndighet med för närvarande 18 anställda, varav 14 är jurister. Myndigheten handlägger ca 4 000 ärenden årligen.

text: I promemorian nämns att ytterligare två jurister behövs för att Justitiekanslern skall kunna ta sig an de nya arbetsuppgifterna. Justitiekanslern flyttade år 1997 till nya lokaler. Sedan dess har personalstyrkan utökats och några lediga arbetsrum finns för närvarande inte. Justitiekanslern har diskuterat med Statens fastighetsverk möjligheten att efter en renovering få disponera rum i det angränsande Birger Jarls torn. Fastighetsverket har presenterat en plan för ombyggnaden av tornet och en preliminär kalkyl för hyreskostnaderna. Den planerade ombyggnaden kan bli klar tidigast omkring årsskiftet 2005-2006.

text: Lokalfrågan är alltså ett praktiskt problem för det fall Justitiekanslern skall överta talerättsuppgiften. En tänkbar lösning är att den tillkommande personalen placeras i en tillfälligt inhyrd lokal. Den lösningen är dock otillfredsställande av flera skäl, bl.a. för att det behövs nära kontakter mellan handläggare och beslutsfattare. Utrymmet för förtätning i befintliga lokaler är i stort sett obefintligt.

text: I promemorian nämns att den tilltänkta arbetsuppgiften torde innebära att ytterligare två handläggare behöver anställas. Ett resurstillskott i form av två handläggare avlastar emellertid inte beslutsfattarna. Min bedömning är att det - i varje fall inledningsvis och om myndighetens beslutsstruktur enligt dess instruktion skall bevaras - behövs ytterligare en halv årsarbetskraft på beslutsnivå. Med tanke på att ärendemängden här torde komma att näst intill fördubblas kommer vidare arbetet med exempelvis posthantering, diarieföring och arkivering att öka avsevärt. Min bedömning är därför att det behövs personalförstärkning på kanslisidan med en årsarbetskraft.

text: Kravet på prövningstillstånd för Justitiekanslern

text: I promemorian nämns att Justitiekanslern inte är beroende av prövningstillstånd för att föra upp principiellt viktiga och intressanta avgöranden till Högsta domstolen (s. 78). Det bör emellertid påpekas att bestämmelsen i

text: 54 kap. 9 § andra stycket rättegångsbalken

text: - till vilken promemorian hänvisar - bara gäller i mål där allmänt åtal förs.

text: Föreskriftsrätten

text: Jag instämmer i bedömningen att föreskriftsrätten bör ligga kvar hos Domstolsverket även om talerätten flyttas över till Justitiekanslern. En naturlig följd av att talerätten förs över är att de föreskrifter som berör Justitiekanslerns verksamhet utformas i samråd med Justitiekanslern. Ingen föreskrift torde dock behövas om detta.

text: Ikraftträdandet

text: I promemorian föreslås att de nya reglerna skall träda i kraft redan den 1 juli 2004. Om talerättsfunktionen flyttas över hit ser jag flera svårigheter med ett så snabbt ikraftträdande. Jag har redan pekat på den lokalbrist som för närvarande finns. Justitiekanslern saknar helt erfarenhet när det gäller handläggningen av den aktuella ärendekategorin. För att kunna utföra arbetsuppgiften väl behöver myndigheten därför bl.a. viss tid för att utarbeta rutiner för handläggningen. Det är ett starkt önskemål att ändringen får träda i kraft tidigast den 1 januari 2005, vilket ändå innebär att de nyanställda handläggarna behöver placeras i tillfälliga lokaler under ca ett år.

text: Övrigt

text: Jag har inga synpunkter i övrigt beträffande de förslag som läggs fram i promemorian. Jag noterar med tillfredsställelse att ett förslag nu läggs fram angående kostnadsansvaret för den tilltalades offentliga försvar när en målsägande har väckt enskilt åtal.


publisher: Justitiekanslern

title: Granskning av handläggningen av ett antagningsärende vid Stockholms universitet

org: jk

text: Justitiekanslern gör vissa kritiska uttalanden rörande Stockholms universitets tillämpning av allmänna bestämmelser i

text: högskolelagen

text: och

text: arbetsmiljölagen

text: i ett ärende rörande antagning till grundläggande högskoleutbildning.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: AA ansökte om tillträde till fördjupningskurs inom grundutbildning i ryska vid Stockholms universitet. Universitetet avslog ansökan den 11 september 1998. Som skäl för beslutet angavs att universitetet, trots att AA formellt varit behörig att antas, med hänsyn till den psykosociala arbetsmiljön inte skulle komma att bereda henne en utbildningsplats. I beslutet åberopades vissa bestämmelser i

text: arbetsmiljölagen (1977:1160)

text: Efter att AA anmält universitetets handläggning till Högskoleverket som tillsynsmyndighet anförde verket i ett beslut den 26 januari 1999 att universitetets tillämpning av

text: arbetsmiljölagen

text: inte medför att gällande specialbestämmelser för den myndighetsutövande verksamheten (antagningsregler) kan sättas åt sidan. Det framhölls också som anmärkningsvärt att universitetets ställningstagande utformats som ett beslut utan någon begränsad giltighetstid.

text: Den 15 april 1999 fattade universitetet ett nytt beslut om att inte anta AA till grundutbildning med åberopande av kvalitetskravet i

text: 1 kap. 4 § högskolelagen (1992:1434)

text: Högskoleverket uttalade sig på nytt om universitetets handläggning i ett beslut den 22 juni 1999 och anförde då bl.a. följande.

text: En allmän bestämmelse om att universiteten i sin verksamhet skall hålla hög kvalitet och utnyttja tillgängliga resurser effektivt kan inte sättas i stället för de bestämmelser som reglerar aktuell myndighetsutövning. Att sist nämnda bestämmelser följs och att saklighet och objektivitet iakttas är grundläggande för myndigheters verksamhet och en avgörande förutsättning för den enskildes rättssäkerhet. Universitetets handläggning framstår som särskilt anmärkningsvärd eftersom beslut i tillträdesfrågor normalt har stor betydelse för den enskilde och då aktuellt beslut inte kan överklagas.

text: Efter anmodan från Högskoleverket om att senast den 30 juni 1999 redovisa sina åtgärder i ärendet beslutade Stockholms universitet den 24 juli 1999 att avstå från vidare åtgärder.

text: Högskoleverket beslutade den 1 juli 1999 att överlämna ärendet till regeringen för de åtgärder som regeringen kan finna lämpliga.

text: Regeringen har den 4 november 1999 beslutat att överlämna ärendet till Justitiekanslern.

text: Stockholms universitet och Högskoleverket har avgett yttranden i ärendet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I

text: högskolelagen

text: finns bestämmelser om de grundläggande målen och förutsättningarna för utbildning och forskning och bl.a. en regel (

text: 1 kap. 4 § första stycket

text: ) om krav på hög kvalitet. I förarbetena till den bestämmelsen (se

text: prop. 1992/93:1 s. 79

text: ) anförs att kravet på kvalitet innebär dels att verksamheten skall ordnas så att kvantiteten underordnas kvaliteten, dels att universitet och högskolor inte skall ge sig in på områden där man inte förmår hålla en godtagbar kvalitet. I paragrafens andra stycke anges att ett effektivt resursutnyttjande är en gemensam angelägenhet för personalen vid läroanstalterna och studenterna. Som framgår av specialmotiveringen till den sistnämnda bestämmelsen (

text: a. prop. s. 80

text: ) kan den bestämmelsen t.ex. läggas till grund för sådana prioriteringar vid urval till kurser som gynnar dem som bedriver sina studier seriöst och med en rimlig framgång.

text: Högskolelagen

text: innehåller vidare bl.a. de organisatoriska bestämmelser som behövs för att garantera rättsäkerheten för enskilda och kvaliteten i verksamheten. Av

text: 4 kap. 1 §

text: följer att det är de enskilda universiteten och högskolorna som ansvarar för antagningen av studenter. De skall därvid anta de sökande som fyller behörighetskraven för studierna så långt detta kan ske med hänsyn till kvalitetskravet i

text: 1 kap. 4 § första stycket

text: . Av förarbetena (

text: a. prop. s. 88

text: ) framgår att bestämmelsen innebär ett påbud till lärosätena att de skall ta emot sökande så långt de förmår med hänsyn till kvalitetskravet. Någon rätt för den enskilde att bli antagen följer dock inte av detta påbud. För det fall att samtliga sökande till en utbildning inte kan antas innehåller lagen (

text: 4 kap. 3 §

text: ) en regel om urvalsförfarande. Närmare föreskrifter om de kriterier som skall användas vid urval för tillträde till grundläggande högskoleutbildning finns i högskoleförordningen och syftet med dessa bestämmelser är att rangordna de sökande på lämpligt sätt med hänsyn till deras meriter.

text: Högskolelagens

text: bestämmelse om urval fick sin nuvarande lydelse efter förslag från regeringen i

text: prop. 1995/96: 184

text: . I propositionen underströks (s. 8) behovet av att skapa ett stabilt, överblickbart och rättssäkert system för tillträde till högskolan.

text: De principer på vilka

text: högskolelagen

text: bygger kan sammanfattas så att en högskola avgör hur många sökande till en utbildning som kan antas för att kravet på kvalitet inte skall åsidosättas och att ett urvalsförfarande skall tillämpas när sökandena till en utbildning är fler än det disponibla antalet studieplatser. Om å andra sidan högskolan kan bereda plats för en sökande är högskolan skyldig att anta denna om han eller hon fyller behörighetskraven.

text: Av handlingarna i ärendet framgår att AA uppfyllt behörighetskraven för den sökta utbildningen. Däremot kan det inte anses klarlagt huruvida sökandena till den aktuella kursen varit fler än antalet tillgängliga platser. Oavsett hur det förhåller sig med den saken är det emellertid uppenbart att universitetets beslut att inte anta AA till utbildningen grundat sig på andra omständigheter än att hon vid ett urvalsförfarande inte kunnat komma i fråga. Som skäl för besluten har i stället hänvisats till arbetsmiljöaspekter och kvalitetskravet i

text: 1 kap. 4 § högskolelagen

text: Arbetsmiljölagen

text: reglerar förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare och dess syfte är att åstadkomma en god och säker arbetsmiljö för alla anställda. Tanken är att arbetsgivare och arbetstagare skall samverka för en god arbetsmiljö. Enligt

text: arbetsmiljölagen

text: har dock arbetsgivaren en skyldighet att vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att anställda utsätts för fysisk eller psykisk ohälsa.

text: Givetvis förhåller det sig så att

text: arbetsmiljölagen

text: är tillämplig på den verksamhet som bedrivs inom en högskola. Enligt min mening följer det emellertid redan av

text: arbetsmiljölagens

text: konstruktion att den lagen inte gärna kan tillämpas när det gäller högskolans uppgift att i enlighet med reglerna i

text: högskolelagen

text: fatta beslut om antagning till grundläggande utbildning. Sådana beslut innefattar myndighetsutövning mot de enskilda som ansöker om utbildning och

text: högskolelagen

text: anger de ramar inom vilken denna myndighetsutövning skall ske.

text: Arbetsmiljölagen

text: däremot gäller en arbetsgivares skyldighet mot sina anställda och de intressen som bär upp arbetsmiljöreglerna kan inte motivera att tillämpningsområdet utvidgas till att omfatta också högskolans myndighetsutövning i enskilda fall. Om man anlägger ett annat synsätt på den aktuella frågan skulle det enligt min mening inte stå i överensstämmelse med de rättssäkerhetsaspekter och krav på förutsebarhet som präglar antagningsbestämmelserna.

text: Jag finner alltså att det saknats grund för universitetets beslut att av arbetsmiljöskäl vägra AA tillträde till den sökta utbildningen.

text: Frågan är då om universitetet med hänvisning till kvalitetskravet i

text: 1 kap. 4 § högskolelagen

text: kunnat underlåta att anta henne. Universitetet har som stöd för sin inställning i denna fråga hänvisat till vad som anförts i specialmotiveringen till paragrafens andra stycke.

text: Som redovisats ovan föreskriver

text: 4 kap. 1 § högskolelagen

text: att en högskola skall anta sökanden så långt det kan ske med hänsyn till kvalitetskravet i 1 kap. 4 § första stycket. Detta krav tar - såvitt nu är i fråga - endast sikte på att kvaliteten i utbildningen inte får försämras på grund av att alltför många sökanden antas. Redan av lagtextens utformning följer därför enligt min mening att en enskild sökande inte kan vägras tillträde till en sökt utbildning om det finns plats för henne eller honom men omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att vederbörandes deltagande i utbildningen kan förväntas sänka kvaliteten. Sådana effektivitetsaspekter som kommer till uttryck i 1 kap. 4 § andra stycket kan alltså inte kan tas i beaktande i ett antagningsärende.

text: Härtill kommer att med den tolkning som universitetet gjort av bestämmelserna i

text: högskolelagen

text: öppnas ett utrymme vid sidan av urvalsförfarandet för mera skönsmässiga bedömningar vid antagningsbeslut, något som knappast stämmer överens med det syfte som bär upp lagstiftningen.

text: I sammanhanget kan även noteras att det för studenter som missköter sig vid högskoleutbildningen finns särskilda bestämmelser om i vilka fall ingripande kan ske genom disciplinära åtgärder eller, i mycket allvarliga fall, genom avstängning. Sådana beslut kan alltid överklagas. Genom att redan i antagningsbeslutet ta hänsyn till sådana förhållanden som att den sökande kan väntas störa utbildningen eller på annat sätt vålla problem har universitetet i praktiken kringgått de bestämmelser som reglerar under vilka förutsättningar en student kan avstängas eller avskiljas från utbildningen.

text: Sammanfattningsvis ansluter jag mig alltså till den tolkning av

text: högskolelagens

text: bestämmelser som Högskoleverket har förespråkat och ställer mig därmed kritisk till Stockholms universitets rättstillämpning i det aktuella fallet. Med dessa synpunkter avslutar jag ärendet.

type: avgorande


title: Remissyttrande över betänkandet Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17)

text: Förslagen i betänkandet angår stora och genomgripande frågor inom psykiatri och straffrätt. Frågan om behandlingen av psykiskt störda lagöverträdare är, som utredningen också framhåller, en av de svåraste inom straffrätten. Det handlar om avvägningar och frågeställningar som i många fall berör centrala rättslikhets- och rättssäkerhetsaspekter. (Jfr Justitiekanslerns remissvar över Psykansvarskommitténs betänkande

text: SOU 2002:3

text: Inom ramen för de resurser som står mig till buds har det inte varit möjligt att granska förslagen med den noggrannhet som skulle krävas för att avge ett motiverat yttrande över de många frågor som avhandlas i betänkandet. Jag anser utifrån den granskning som kunnat ske här att de ställningstaganden som utredningen gör inom ramen för översynen av den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen och när det gäller gemensamma frågor framstår som väl grundade. Jag avstår från att avge någon bestämd uppfattning när det gäller utredningens förslag beträffande psykiskt störda lagöverträdare men hänvisar i de delar som är relevanta till Justitiekanslerns ovan nämnda remissvar. Jag vill i det sammanhanget påpeka att det i betänkandet inte närmare berörs hur frågan om ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) ska bedömas i de fall då en tilltalad av domstolen befunnits objektivt ha begått gärningen i fråga men inte ansetts tillräknelig. En översyn av de nuvarande ersättningsreglerna i frihetsberövandelagen är nödvändig innan förslagen genomförs.


title: Klagomål mot Justitie- och Finansdepartementen i anledning av en begäran att få ta del av vissa uppgifter

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Justitiedepartementet och Finansdepartementet för handläggningen av AA:s begäran om att få ta del av vissa uppgifter. I övrigt föranleder anmälan inga åtgärder från Justitiekanslerns sida.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA begärde i en skrivelse som inkom till Justitiedepartementet den 9 november 2000 "fullständiga uppgifter över vad alla kostnader för 1995 års vapenutredning och kostnader därikring, ända fram till slutprodukten, den nu antagna

text: vapenlagen

text: , belöpte sig till". Han begärde särskilt uppgift om vad sju namngivna ledamöter i expertgruppen erhållit i ekonomisk ersättning.

text: I en skrivelse som inkom till Justitiedepartementet den 15 december 2000 upprepade AA sin begäran.

text: AA sände därefter, den 25 januari 2001, en i stort sett likalydande skrivelse till Finansdepartementet.

text: I en skrivelse daterad den 8 mars 2001 tillställde Justitiedepartementet AA uppgift om den ersättning som betalats ut till dem som varit förordnade i utredningen. Tillsammans med en kompletterande skrivelse, daterad den 13 mars 2001, erhöll AA därutöver kopior på delar av kommittéberättelser avseende de direkta kostnaderna för utredningen.

text: Klagomålet

text: AA har i en skrivelse hit den 12 mars 2001 framfört kritik mot Justitie- och Finansdepartementen med anledning av att departementen underlåtit att tillhandahålla honom uppgifterna.

text: Justitiedepartementet har genom rättschefen BB yttrat sig över klagomålet och därvid anfört följande.

text: "AA har i brev inkomna till Justitiedepartementet den 9 november respektive den 15 december 2000 begärt att få ut uppgift om alla kostnader för 1995 års vapenutredning. Han har särskilt begärt uppgift om den ersättning som de förordnade i utredningen erhållit. Vidare har han begärt uppgifter om kostnaderna i övrigt för det lagstiftningsärende som resulterade i de ändringar av vapenlagstiftningen som trädde i kraft den 1 juli 2000.

text: Vad först gäller den ersättning som betalats ut till dem som varit förordnade i utredningen har Justitiedepartementet i brev daterat den 8 mars 2001 lämnat AA uppgift om det totala belopp som betalats ut till var och en. Vid denna tidpunkt gjordes bedömningen att den arbetsinsats som skulle krävas för att få fram och sammanställa de uppgifter AA begärt i övrigt skulle bli så omfattande att det inte kunde anses falla inom ramen för en myndighets skyldighet att lämna ut uppgifter till allmänheten enligt 15 kap. 4 § sekretesslagen. AA erinrades om att han var välkommen att på plats gå igenom de allmänna handlingar som han begär att få del av.

text: Vid en närmare analys av om de uppgifter AA har begärt återfinns i upptagningar och om en skyldighet att sammanställa en s.k. potentiell handling enligt

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: kan föreligga, har konstaterats att samtliga de uppgifter han har begärt inte finns att tillgå. Det rör sig i dessa delar om sådana allmänna kostnader för Regeringskansliets verksamhet som inte specificeras per lagstiftningsärende, t.ex. kostnader för de tjänstemän inom Regeringskansliet som har arbetat med ärendet, kostnader för material etc. Eftersom dessa uppgifter överhuvudtaget inte finns tillgängliga kan det inte bli fråga om att sammanställa dem. De kostnader som emellertid kan redovisas är de kostnader som 1995 års vapenutredning har redovisat till regeringen. Dessa uppgifter finns sammanställda i kommittéberättelserna och AA har därför i kompletterande brev daterat den 13 mars 2001 erhållit uppgifter om de kostnader som har belöpt på utredningen.

text: Justitiedepartementet erhåller många brev från allmänheten. I vissa fall rör det sig om allmänna synpunkter på departementets arbete och allmänna förfrågningar. I andra fall kan det vara fråga om begäran att få ut allmänna handlingar eller vissa uppgifter. Breven besvaras dels av en särskild brevsvarsfunktion, dels av sakenheterna beroende på innehåll. Målsättningen är att alla brev skall besvaras och att detta skall ske inom rimlig tid oavsett vilken typ av förfrågan e.d. det rör sig om. Om samma person ofta återkommer lämnas emellertid normalt inte svar på varje enskild skrivelse, förutsatt att det inte rör sig om exempelvis en begäran att få ut en allmän handling eller en uppgift av något slag.

text: I förevarande fall har det beklagligtvis inte omedelbart uppmärksammats att breven från AA innehållit en begäran om att få ut vissa uppgifter, vilket självfallet borde ha föranlett ett mera skyndsamt svar."

text: Finansdepartementet har genom expeditions- och rättschefen CC anfört följande.

text: "AA har i brev som inkom till Finansdepartementet den 25 januari 2001 begärt att få ut uppgift om alla kostnader för 1995 års vapenutredning. Av brevet jämte bilagor framgick att en i princip likalydande skrivelse redan tidigare givits in till Justitiedepartementet.

text: En framställning hade lämnats in till Justitiedepartementet om att få ut de aktuella uppgifterna. Justitiedepartementet hade ansvarat för utredningen och de begärda uppgifterna fanns inte i Finansdepartementet. Därför kontaktades ansvarig handläggare i Justitiedepartementet. Denne uppgav att en framställning från AA att få ut uppgifterna redan bereddes där. Mot bakgrund av detta beslutade Finansdepartementet den 2 februari 2001 att den till departementet inkomna framställningen skulle läggas ad acta."

text: AA har fått del av yttrandena och har lämnat synpunkter på yttrandet från Justitiedepartementet. Han har bl.a. - som det får förstås - gjort gällande att det borde gå att få fram ytterligare uppgifter om kostnaderna för arbetet med vapenlagstiftningen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA:s framställningar till Justitie- respektive Finansdepartementet kan enligt min mening inte tolkas som ett önskemål om att få ta del av viss handling utan får uppfattas som en begäran om att få uppgift om kostnaderna för 1995 års vapenutredning.

text: Tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om allmänna handlingars utlämnande har således inte varit direkt tillämpliga på AA:s framställningar.

text: Enligt

text: 15 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100)

text: skall myndighet på begäran av enskild lämna uppgift ur allmän handling som förvaras hos myndigheten i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. Det förutsätts, för att en myndighet skall ha skyldighet att lämna ut uppgift ur allmän handling, att uppgiften är tillgänglig för myndigheten utan någon vidlyftigare efterforskning. Några närmare föreskrifter angående inom vilken tidsrymd sådana uppgifter skall lämnas finns inte i lagen; dock skall bestämmelsen förstås så att uppgifterna skall lämnas så snart som möjligt.

text: Justitiedepartementet har numera tillställt AA vissa handlingar, som tycks innehålla i stort sett de uppgifter han begärt. Det saknas anledning att ifrågasätta vad departementet anfört om att ytterligare uppgifter om kostnaderna för lagstiftningsärendet inte finns att tillgå. Departementet får således - numera - anses ha uppfyllt upplysningsskyldigheten i

text: 15 kap. 4 § sekretesslagen

text: Justitiedepartementet har vid två olika tillfällen mottagit skrivelser från AA med begäran att få del av vissa uppgifter. Först cirka fyra månader efter den första skrivelsen erhöll AA svar från departementet. Enligt departementet har underlåtenheten att lämna ut uppgifterna berott på att man inte uppmärksammat att de båda skrivelserna innehöll en sådan begäran. Båda handlingarna, som bl.a. är rubricerade "begäran om att få uppgifter från offentliga handlingar", är emellertid mycket tydliga till sitt innehåll. Justitiedepartementet kan på grund av vad som nu sagts inte undgå kritik för att det inte uppmärksammat AA:s begäran, vilket lett till att han fått vänta allt för lång tid på att få del av uppgifterna. Med hänsyn till att departementet nu tillställt AA de begärda uppgifterna finner jag dock ingen anledning att vidta ytterligare åtgärder på grund av det inträffade.

text: Inte heller handläggningen i Finansdepartementet är invändningsfri. I och för sig kan någon kritik inte riktas mot departementet på grund av att de begärda uppgifterna inte lämnades ut. Uppgifterna fanns ju inte tillgängliga där. Enligt min mening får emellertid bestämmelsen i

text: 15 kap. 4 § sekretesslagen

text: uppfattas så att den också innefattar en skyldighet för en myndighet att underrätta en sökande om att begärda uppgifter inte kan lämnas ut exempelvis därför att de aktuella handlingarna inte förvaras hos myndigheten. Det framstår för övrigt närmast som en självklarhet att en myndighet som av olika skäl inte kan efterkomma en begäran om uppgiftslämnande från en enskild underrättar den enskilde härom. I sammanhanget vill jag också erinra om den serviceskyldighet som föreskrivs i

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Enligt den bestämmelsen skall förvaltningsmyndigheter bl.a. besvara frågor från enskilda så snart som möjligt och hjälpa den enskilde till rätta om han vänt sig till fel myndighet. Bestämmelsen ger ett starkt stöd för att en enskild har rätt att få ett besked från en myndighet om att en viss uppgift ur allmänna handlingar inte kan lämnas ut.

text: Förvaltningslagen

text: är visserligen inte tillämplig på handläggningen av regeringsärenden men det har under förarbetena uttalats att de principer som

text: förvaltningslagen

text: bygger på ändå skall följas vid handläggningen av sådana ärenden. I ett fall som det nu aktuella är det emellertid inte fråga om ärenden som skall avgöras av regeringen utan det torde närmast röra sig om ärenden där regeringskansliet agerar som en egen myndighet och

text: förvaltningslagen

text: är då direkt tillämplig på handläggningen (se Hellners - Malmqvist

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer 5 uppl. s. 41).

text: Sammanfattningsvis kan jag inte finna annat än att Finansdepartementet så snart som möjligt borde ha lämnat AA besked om att hans begäran inte kunde efterkommas och inte enbart lagt framställningen ad acta.

text: Med den kritik mot handläggningen i departementen som ligger i det ovan sagda avslutas ärendet.


title: Justitiekanslern riktar kritik mot Hässleholms kommun för dröjsmål med att meddela beslut i ett ärende om att få ta del av allmänna handlingar och gör vissa uttalanden om bevarandet av säkerhetskopior i det aktuella fallet

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Hässleholms kommun för sitt dröjsmål med att meddela beslut i ärendet om att få ta del av allmänna handlingar.

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden om bevarande av säkerhetskopior.

text: Ärendet

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 kap. 3 § första stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) är en handling allmän om den förvaras hos en myndighet och enligt 6 eller 7 § är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndigheten.

text: Med handling förstås inte bara konventionella handlingar utan även upptagningar som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniska hjälpmedel, t.ex. e-postmeddelanden. Även brev som ställs personligen till en person som innehar en befattning hos myndigheten är att anse som en allmän handling, om handlingen gäller ett ärende eller en annan fråga som ankommer på myndigheten. Om ett brev däremot endast är av privat karaktär är det inte en allmän handling, se

text: 2 kap. 4 §

text: TF.

text: Som allmän handling anses enligt

text: 2 kap. 10 § andra stycket

text: TF inte en handling som en myndighet förvarar endast i syfte att kunna återskapa information som har gått förlorad i en myndighets ordinarie system för automatiserad behandling av information (säkerhetskopia).

text: Undantaget för säkerhetskopior infördes 2011 och syftar till att hindra att kravet på offentlighet leder till att myndigheterna inte kan bedriva sin verksamhet på ett effektivt och rättssäkert sätt, se

text: prop. 2009/10:58

text: . I propositionen uttalas att i de fall en allmän handling i sin ursprungliga form har gallrats i enlighet med tillämpliga föreskrifter kan det inte anses kvarstå något allmänt intresse av insyn i fråga om innehållet i den gallrade handlingen.

text: Vidare anförs sammanfattningsvis följande,

text: a. prop. s. 17

text: ff. Endast om material från en säkerhetskopia återförs och blir en del av myndighetens ordinarie verksamhet finns det ett allmänt intresse av att kunna ta del av informationen. Undantaget för säkerhetskopior är enbart avsett att omfatta handlingar som förvaras i syfte att återskapa information som gått förlorad på grund av tekniska fel, sabotage, extraordinära händelser som brand eller översvämning etc., dvs. det ska vara fråga om en ofrivillig förlust av information

text: Om informationen t.ex. av misstag har raderats i den ordinarie verksamheten men finns kvar i en säkerhetskopia – som förvaras uteslutande i syfte att säkra IT-driften – måste det emellertid anses rimligt att informationen kan hämtas tillbaka utan att det får till följd att all den lagrade informationen på säkerhetskopian faller utanför undantaget eller att syftet med förvaringen av säkerhetskopian anses ha ändrats.

text: Några remissinstanser ansåg att det borde införas en skyldighet för myndigheter att använda säkerhetskopior för att återskapa handlingar i verksamhetsmiljön om de förstörts genom ett tekniskt missöde. Regeringen förutsatte dock att en myndighet, när det finns skäl för det, återskapar information som har gått förlorad och ansåg därför att det inte fanns något behov av att reglera detta särskilt (

text: a. prop. s. 27

text: Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF ska en allmän handling som får lämnas ut, och som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse, på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället och utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av den. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF följer att den som önskar ta del av handlingen även har rätt att mot fastställd avgift få en avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt. Riksdagens ombudsmän (JO) har i ett flertal beslut uttalat att innebörden av detta är att besked i en utlämnandefråga bör lämnas redan samma dag som begäran har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten ska kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. JO har vidare uttalat att ett visst ytterligare dröjsmål kan vara ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material. I sådana fall kan det vara lämpligt att successivt lämna besked om vad som kan lämnas ut, se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 2013/14 s. 585 ff.

text: Utredningen m.m.

text: I en anmälan hit i ärendet med Justitiekanslerns dnr

text: har BN angett, såvitt nu är av intresse, sammanfattningsvis följande. Hässleholms kommun nekade henne rätt att ta del av e-postmeddelanden som enligt kommunens e-postloggar hade skickats till och från befattningshavare hos kommunen med motiveringen att meddelandena var raderade. En del e-postmeddelanden, dock inte alla, har sedermera återskapats hos kommunen och lämnats ut.

text: Mot bakgrund av uppgifterna i anmälan beslutade Justitiekanslern att inleda ett tillsynsärende för att närmare granska Hässleholms kommuns hantering av begäran om utfående av handlingar hos kommunen. Granskningen tar sikte på kommunens handläggning av BN:s begäran avseende tre specifika e-postmeddelanden (jfr kommunens yttrande nedan).

text: I ett yttrande hit med därtill fogade handlingar har Hässleholms kommun anfört bl.a. följande.

text: BN begärde [vidare] den 23 april 2014 hos kommunens IT-avdelning att samtlig e-post till och från PA och LGW [båda kommunalråd i Hässleholms kommun; Justitiekanslerns anmärkning] från och med den 1 januari 2014 skulle lämnas ut till henne. Antalet mail hos P var relativt begränsat, drygt ett hundratal, medan W hade flera tusen mail i sin postlåda för den aktuella perioden.

text: Mailen bestod i meddelanden till och från P och W i deras egenskap av kommunalråd och representanter för myndigheten, men också mail som var att hänföra till endast deras funktion som partipolitiker samt även mail av rent privat karaktär och mail från och till personer inom kommunledningskontoret (kommunstyrelsens förvaltningsorganisation). Då kommunen endast har skyldighet att lämna ut mail av det förstnämnda slaget och då det fanns ett mycket stort antal mail att sålunda bedöma upplystes BN om att det skulle ta en viss tid innan de mail som kunde anses vara allmän, offentlig handling kunde lämnas ut.

text: Under tiden som BN:s ovannämnda begäran hanterades inkom hon med en begäran om att den så kallade e-postloggen avseende P och W skulle lämnas ut, alltså registret över inkomna och utgående mail till och från nämnda personer. – Loggen lämnades ut omgående.

text: De allra flesta mailen lämnades därefter ut. Efter att ha jämfört mallen med loggen och upptäckt att inte alla mailen som fanns på loggen hade lämnats ut begärde BN den 5 maj 2014 ut kopior av tolv stycken särskilt angivna mail.

text: Därefter valde W samma dag att låta lämna ut meddelandena nr 2, 4, 7 och 11, trots att de enligt kommunalrådet endast avsåg privata angelägenheter eller rent partiinterna frågor. Vad gällde nr 1 upplystes BN om att det sedan tidigare var raderat från e-postbrevlådan och även från papperskorgen, men delgavs trots detta något om innehållet. Därefter den 7 maj, sedan dessa meddelanden som varit raderade men framgångsrikt återskapats, lämnades meddelandena nr 5, 6, 9, 10 och 12 ut.

text: Vad gällde övriga meddelanden fick BN besked om att de var raderade från e-postbrevlådan och även från papperskorgen och därför inte kunde lämnas ut.

text: Av praxis (till exempel Kammarrättens i Stockholm dom 2014-03-17, mål nr 752-14) framgår att e-postmeddelanden, såsom i detta fall, endast finns som säkerhetskopia inte är att anse som allmän handling.

text: BN hade vid tiden för anmälan inte fått något beslut från myndigheten gällande de handlingar som inte kunde lämnats ut. Sådant beslut har nu meddelats, se bilaga [här utelämnat; Justitiekanslerns anmärkning]. Kommunen medger att det kunde ha skett tidigare. Det förhållandet att kommunen efter utlämnandet av handlingar haft kontakt med anmälaren i liknande frågor och eftersom hon då inte nämnt något om de inte utlämnande handlingarna sammantaget med den omständigheten att de alltså inte kan lämnas ut ledde felaktigt till intrycket att BN frånfallit sitt yrkande.

text: De tolv handlingar som BN särskilt begärde ut efter att ha studerat ”loggen” var alla av privat karaktär och därmed inte allmänna handlingar. Det var därför de inte lämnades ut i det första skedet. BN upplystes om att mail av privat karaktär inte skulle komma att lämnas ut. Det övervägande antalet av dessa e-postmeddelanden avsåg en konversation mellan LGW och chefredaktören för Norra Skåne om att äta lunch tillsammans.

text: Hanteringen av handlingar har avsett ett utomordentligt stort antal. Den tid som gick mellan begäran om utlämning och då utlämning skedde kan mot denna bakgrund inte anses vara för lång.

text: Vad gäller radering av mail måste beaktas att privata mail inte utgör allmän handling och de får därmed fritt raderas. Inte något av de mail som raderats och därefter återskapats har varit någon allmän handling. Det är inte visat i ärendet att någon allmän handling regelvidrigt skulle ha raderats.

text: Kommunledningskontoret har för avsikt att ta fram en ny dokumenthanteringsplan. Genomförandet av detta projekt har försvårats att det hittills inte varit möjligt att rekrytera lämplig personal.

text: Det mail som LGW hittade i en hög på sitt skrivbord var ett mail av privat karaktär och därmed inte någon allmän handling. Han var därför inte skyldig att hålla det ordnat.

text: Sammanfattningsvis kan därmed konstateras att

text: l) Kommunen lämnat ut kopior av samtliga handlingar som är att bedöma som allmänna.

text: 2) Att kommunen dessutom lämnat ut handlingar som inte är allmänna.

text: 3) Att kommunen återskapat raderade, icke allmänna handlingar och lämnat ut dem.

text: 4) Att kommunen med frångående av sina egna bestämmelser och till BN:s fördel lämnat en avsevärd rabatt på utlämnade kopior.

text: 5) Att utlämnandet skett inom rimlig tid från gjord framställning.

text: 6) Att kommunen inte brutit mot

text: arkivlagen

text: , arkivförordningen eller arkivreglemente.

text: BN har kommit in med synpunkter på kommunens yttrande. Hon har även framfört klagomål mot Hässleholms kommuns rutiner för diarieföring av handlingar i en anmälan som gavs in såväl hit som till JO (Justitiekanslerns ärende med dnr

text: och JO:s ärende med dnr 5527-2014). Justitiekanslern avslutade sitt ärende mot bakgrund av att JO beslutade att granska kommunen inom ramen för sin tillsynsverksamhet. JO har ännu inte avgjort sitt ärende med dnr 5527-2014.

text: I beslut den 13 juni 2014 avslog Hässleholms kommun BN:s begäran att ta del av tre e-postmeddelanden som endast fanns som säkerhetskopia hos kommunen (e-postmeddelanden som nämns i punkterna 1, 3 och 8 i kommunens yttrande till Justitiekanslern).

text: BN överklagade beslutet. Kammarrätten i Göteborg avslog hennes överklagande i dom den 23 oktober 2014 (mål nr 3610-14).

text: BN överklagade till Högsta förvaltningsdomstolen. I dom den 26 juni 2015 (mål nr

text: ) uttalade Högsta förvaltningsdomstolen bl.a. att med hänsyn till de intressen som bär upp regleringen i

text: 2 kap.

text: TF får en myndighet, när en enskild begär att få ta del av en allmän handling som felaktigt raderats i myndighetens ordinarie system, anses ha en principiell skyldighet att så långt möjligt återskapa handlingen från det säkerhetskopierade materialet. Domstolen konstaterade i anslutning till detta att lagstiftaren också förutsatte att så skulle ske och att man därför valde att inte reglera detta särskilt.

text: BN begärde därefter hos Hässleholms kommun att kommunen skulle återskapa och till henne lämna ut de tre e-postmeddelanden som endast fanns som säkerhetskopia hos kommunen.

text: I beslut den 3 juli 2015 avslog Hässleholms kommun BN:s begäran. Beslutet motiverades i huvudsak med att kommunen inte kunnat återskapa e-postmeddelandena på grund av att säkerhetskopiorna efter en viss tid raderats automatiskt och således inte längre fanns kvar i kommunens IT-system. Beslutet har vunnit laga kraft.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Handlingsoffentligheten möjliggör en medborgerlig kontroll av den offentliga maktens utövande. Myndigheternas vetskap om att deras handlingar kan bli föremål för granskning utgör därtill en betydelsefull garanti för att mål och ärenden handläggs korrekt. Rätten att ta del av allmänna handlingar syftar även till att främja ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning till underlag för den allmänna debatten. Handlingsoffentligheten fyller således ett syfte som informationsförsörjare i vid mening och har beskrivits som en av betingelserna för den fria demokratiska åsiktsbildningen (

text: prop. 1975/76:160 s. 71

text: Av utredningen framgår att BN har fått del av samtliga handlingar enligt sin begäran om utfående av allmänna handlingar hos Hässleholms kommun med undantag för tre e-postmeddelanden som, vid tidpunkten för hennes begäran, fanns endast som säkerhetskopia hos kommunen.

text: Inledningsvis kan jag konstatera att det kom att dröja drygt en månad innan kommunen meddelade ett skriftligt avslagsbeslut med överklagandehänvisning med anledning av BN:s begäran att få ta del av e-post-meddelandena. Jag noterar här att BN uttryckligen begärt att få beslut om detta. Kommunen har också medgett att beslutet kunde ha medelats tidigare. Annat har inte framkommit än att kommunen borde ha kunnat meddela sitt beslut i nära anslutning till att BN:s begärde att få del av e-posten ifråga.

text: Kommunen ska således kritiseras för sitt dröjsmål.

text: Vad så avser frågan om den e-post som enligt vad kommunen gjort gällande enbart fanns tillgänglig som säkerhetskopia vill jag framhålla följande. Genom utredningen och Högsta förvaltningsdomstolens dom i mål nr

text: , står det klart att kommunen i och för sig haft fog för sitt beslut att avslå BN:s begäran att ta del av de aktuella tre e-postmeddelandena med hänvisning till att de endast fanns som säkerhetskopia hos kommunen.

text: Som anges i Högsta förvaltningsdomstolens nämnda dom, får en myndighet, när en enskild begär att få ta del av en allmän handling som felaktigt raderats i myndighetens ordinarie system, anses ha en principiell skyldighet att så långt möjligt återskapa handlingen – i detta fall e-postmeddelanden – från det säkerhetskopierade materialet. Detta gäller givetvis under den förutsättningen att säkerhetskopian finns kvar.

text: Det är i detta fall oklart när kommunens säkerhetskopia raderades i IT-systemet. Enligt en uppgift förstördes kommunens säkerhetskopior efter 30 dagar. Det beslut som kommunen meddelade den 13 juni 2014 kan emellertid uppfattas som att säkerhetskopian då fanns kvar, ett antagande som också styrks av kommunens skrivningar i beslutet den 3 juli 2015. Domstolarna synes ha utgått från att säkerhetskopiorna fanns kvar vid tidpunkten för sina respektive ställningstaganden.

text: Det åligger normalt sett inte en myndighet eller en kommun att bevara säkerhetskopior i större utsträckning än vad som är nödvändigt för att säkra IT-driften i verksamheten. Säkerhetskopior förutsätts vanligtvis sparas under en förhållandevis kort tid, se

text: a. prop. s. 24

text: . I nu aktuellt fall gjorde emellertid BN, i samband med sin begäran om utfående av allmänna handlingar, gällande att originalhandlingar hade raderats i strid med gällande regler.

text: Huruvida en handling är allmän eller inte och om den i så fall ska bevaras eller kan gallras kan vara en grannlaga uppgift att ta ställning till, se exempelvis JO:s beslut den 27 augusti 2014 i ärende 3442-2013. Handlingar av privat karaktär är inte allmänna handlingar och behöver därför inte bevaras. Det finns inte heller något absolut krav på att handlingar som är allmänna ska hållas ordnade eller ens bevaras. Oavsett hur det förhåller sig därmed i det enskilda fallet så ska i den stund som en handling begärs utlämnad handlingen bevaras i vart fall så länge den behöver vara tillgänglig för att ytterst domstolarna ska kunna ta ställning till om handlingen är allmän eller inte och om den i så fall ska lämnas ut eller inte.

text: Den fråga som aktualiseras i detta ärende är emellertid hur kommunen borde ha förhållit sig till den omständigheten att den aktuella e-posten, vid tidpunkten för BN:s begäran om utfående av allmänna handlingar, fanns tillgänglig enbart på säkerhetskopior.

text: Kommunen har gjort gällande att den ifrågavarande e-posten inte var allmänna handlingar och därtill hade raderats från e-postsystemet men att e-posten utom i ett fall fanns tillgänglig på säkerhetskopior.

text: Såvitt framgår av den föreliggande utredningen synes säkerhetskopiorna ha funnits kvar i vart fall den 13 juni 2014, dvs. den dag när kommunen meddelade beslut om att inte lämna ut de tre e-postmeddelandena.

text: Konsekvensen av att även säkerhetskopiorna sedermera raderades är att det blev omöjligt att återskapa den aktuella e-posten och att någon prövning av om denna e-post hade kunnat lämnas ut till BN inte längre kunde ske.

text: Det är min uppfattning att Hässleholms kommun under rådande omständigheter antingen borde ha återskapat e-posten från säkerhetskopiorna eller skulle ha bevarat säkerhetskopiorna till dess att frågan om e-posten ifråga skulle lämnas ut eller inte slutligen hade blivit avgjord. Därmed hade också frågan om e-posten blivit felaktigt raderad eller inte kunnat prövas. Det vill säga ett sådant tillvägagångssätt som förutskickades av regeringen i den ovan nämnda propositionen och som också Högsta förvaltningsdomstolen anammat i den ovan nämnda domen.

text: Med den kritik som riktas mot kommunen för dröjsmålet med att meddela beslut i ärendet och det nu gjorda uttalandet om bevarande av säkerhetskopior avslutar jag ärendet här.


title: Fråga om skadestånd av staten på grund av en domstols underlåtenhet att iaktta en tvingande forumregel

text: Justitiekanslern avslår TO:s skadeståndsanspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: ÅN och PÖ ägde en fastighet i Arvika kommun. Genom advokaten TO som rättegångsombud väckte de år 1997 talan vid dåvarande Arvika tingsrätt mot HSB:s Bostadsrättsförening Strand i Arvika (nedan ”föreningen”). De yrkade att föreningen skulle förpliktas att till dem utge skadestånd med drygt 320 000 kr jämte ränta (Arvika tingsrätts mål T 236-97). Vidare fordrade de att föreningen skulle ersätta dem för rättegångskostnader i målet. De anförde i korthet följande. Föreningen hade låtit uppföra grupphusbebyggelse på en grannfastighet till deras fastighet, som hade tagit skada av byggnadsarbetena. Enligt

text: och

text: 3 §§

text: miljöskadelagen (1986:225)

text: var de berättigade till skadestånd. – Tingsrätten utfärdade stämning på föreningen, som bestred käromålet. Sammanträde för muntlig förberedelse ägde rum. Härefter gav parterna in bevisuppgifter och satte tingsrätten ut målet till huvudförhandling den 23 september 1998. – Per den 1 april 1998 överlät ÅN och PÖ fastigheten.

text: Vid handläggning den 22 september 1998 fann tingsrätten att den enligt

text: 12 § miljöskadelagen

text: inte var behörig domstol i målet; tingsrätten beslöt dels att flytta över målet till Karlstads tingsrätt som var fastighetsdomstol i Värmlands län, dels att ställa in huvudförhandlingen den 23 september.

text: Karlstads tingsrätt, fastighetsdomstolen, meddelade den 8 oktober 1998 beslut om att återlämna målet till Arvika tingsrätt (Karlstads tingsrätts mål F 1661-98). Karlstads tingsrätt anförde att enligt

text: 10 kap. 20 a § rättegångsbalken

text: en överflyttning kunde ske endast i samband med att ett mål inleddes och att tingsrätten därför ansåg sig inte vara behörig att på detta sätt pröva målet i dess dåvarande omfattning. Härefter yrkade föreningen ersättning av ÅN och PÖ för rättegångskostnader bl.a. avseende ombudsarvode. ÅN och PÖ förklarade därpå att de återkallade käromålet, eftersom Arvika tingsrätt inte var behörig domstol och det således förelåg rättegångshinder. Enligt deras mening förelåg sådana särskilda omständigheter som gjorde att rättegångskostnaderna skulle kvittas. De hänvisade till att forumfrågan skulle beaktas av tingsrätten självmant och att föreningen inte hade gjort någon invändning om rättegångshinder.

text: Den 23 december 1998 beslöt Arvika tingsrätt att avskriva målet från vidare handläggning och att förplikta ÅN och PÖ att ersätta föreningen för rättegångskostnader med yrkat belopp, 84 436 kr.

text: ÅN och PÖ överklagade beslutet i den del detta avsåg frågan om rättegångskostnader (Hovrättens för Västra Sverige mål Ö 109-99). Sedan de hade återkallat överklagandet avskrev hovrätten målet från vidare handläggning.

text: Genom en ansökan om stämning som kom in till Karlstads tingsrätt, fastighetsdomstolen, den 4 januari 1999 väckte ÅN och PÖ på nytt skadeståndstalan mot föreningen om den sak som hade varit föremålet för den tidigare processen (tingsrättens mål F 2-99-3). Tingsrätten beslöt att med stöd av

text: 10 kap. 20 a § rättegångsbalken

text: överlämna ansökningen till miljödomstolen vid Vänersborgs tingsrätt. Som skäl för beslutet anfördes bl.a. att

text: miljöskadelagen

text: hade upphört att gälla och att sedan den 1 januari 1999 motsvarande bestämmelser i

text: 32 kap.

text: miljöbalken

text: skulle tillämpas samt att miljödomstolen var behörig domstol i det förevarande fallet.

text: Miljödomstolen utfärdade stämning på föreningen (miljödomstolens mål M 332-99). I sitt svaromål yrkade föreningen att ÅN:s och PÖ:s ”yrkande” skulle avvisas alternativt ogillas då de inte var ägare till den fastighet som påstods ha skadats. Föreningen begärde vidare att frågan om ÅN och PÖ hade rätt att föra den aktuella talan skulle prövas genom mellandom. Efter viss ytterligare skriftväxling biföll miljödomstolen begäran om mellandom. Sedan parterna hade gett in kostnadsräkningar meddelade miljödomstolen en mellandom den 21 december 1999 enligt vilken domstolen förklarade att ÅN och PÖ inte hade rätt till skadestånd enligt

text: 32 kap.

text: miljöbalken

text: för i målet påstådda skador på fastigheten. Frågan om rättegångskostnader skulle enligt domen prövas när målet avgjordes slutligt.

text: ÅN och PÖ överklagade i Svea hovrätt, Miljööverdomstolen (Miljööverdomstolens mål M 617-00). Enligt ett beslut den 24 maj 2000 undanröjde Miljööverdomstolen den överklagade mellandomen och återförvisade målet till miljödomstolen för ny handläggning. Miljööverdomstolen förordnade vidare att frågan om rättegångskostnader i Miljööverdomstolen skulle prövas av miljödomstolen i samband med målet efter dess återupptagande.

text: Sedan miljödomstolen hade återupptagit handläggningen av målet meddelade TO att han hade frånträtt uppdraget som ombud åt ÅN och PÖ. Genom en skrift som kom in till miljödomstolen den 11 april 2001 återkallade ÅN och PÖ sin i målet förda talan. Med anledning av detta förklarade föreningen att den yrkade ersättning för rättegångskostnader. Vid handläggning den 8 maj 2001 beslöt miljödomstolen dels att avskriva målet, dels att förplikta ÅN och PÖ att solidariskt ersätta föreningen för rättegångskostnader med det yrkade beloppet, 18 550 kr, jämte viss ränta. Beslutet vann laga kraft.

text: Anspråk m.m.

text: TO har hos Justitiekanslern ansökt om skadestånd av staten med 36 400 kr. Till stöd för anspråket har han anfört i sammandrag följande. Arvika tingsrätt underlät att självmant beakta att rätten inte var behörig att pröva ÅN:s och PÖ:s talan. En sådan underlåtenhet är enligt Justitiekanslerns praxis skadeståndsgrundande för staten. Så småningom återkallade han ÅN:s och PÖ:s talan vid tingsrätten. Till följd av återkallelsen avskrev tingsrätten målet. Samtidigt förpliktade tingsrätten ÅN och PÖ att ersätta föreningens rättegångskostnader om 84 436 kr. Resultatet i kostnadshänseende hade blivit detsamma om tingsrätten hade avvisat talan. Han vände sig till det försäkringsbolag i vilket det fanns en ansvarsförsäkring för advokatverksamheten. Detta ledde till att försäkringsbolaget betalade ut ersättning med 48 036 kr. Han själv måste gentemot ÅN och PÖ stå för den del av kostnaden som svarade mot självrisken, 36 400 kr. Sålunda hölls ÅN och PÖ skadeslösa. Han själv jämte försäkringsbolaget torde i princip ha trätt in i ÅN:s och PÖ:s ställe när det gäller rätten till skadestånd av staten. Försäkringsbolaget har sagt att det förbehåller sig rätten att bedöma om det kan agera mot honom regressvis beträffande ersättningen ur försäkringen. Om det är möjligt förbehåller han sig rätten att återkomma med ett krav på staten i denna del.

text: Numera Värmlands tingsrätt (rådmannen PR) har efter remiss från Justitiekanslern yttrat bl.a. följande. Enligt dåvarande

text: 12 § andra stycket miljöskadelagen

text: skulle talan i målet ha väckts vid fastighetsdomstolen i Karlstad. Det förelåg alltså rättegångshinder vilket enligt

text: 34 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken

text: Arvika tingsrätt skulle ha beaktat självmant. Enligt den praxis som Justitiekanslern synes ha lagt fast torde skadeståndsskyldighet föreligga i förevarande fall. Beloppet är såvitt kan bedömas skäligt.

text: Justitiekanslern har tagit del av, utöver underlaget i ärendet här, de handlingar som finns i Arvika tingsrätts mål T 236-97, i Vänersborgs tingsrätts, miljödomstolen, mål M 332-99 och i Hovrättens för Västra Sverige mål Ö 109-99.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Några utgångspunkter

text: År 1997 väckte ÅN och PÖ genom advokaten TO talan vid Arvika tingsrätt mot föreningen. Talan avsåg skadestånd på grundval av den dåförtiden gällande

text: miljöskadelagen

text: . Enligt

text: 12 § andra stycket samma lag

text: skulle talan ha väckts vid Karlstads tingsrätt i egenskap av fastighetsdomstol. Arvika tingsrätt utfärdade likväl stämning på föreningen, beredde målet och satte ut detta till huvudförhandling. Frågan om Arvika tingsrätt var behörigt forum uppmärksammades såvitt framkommit först två dagar före det att huvudförhandlingen skulle äga rum och då efter påpekande av TO. Mot bakgrund bl.a. av att Arvika tingsrätt inte var behörig att pröva talan återkallade ÅN och PÖ sin talan där. Tingsrätten avskrev målet och förpliktade dem att ersätta föreningen för de av denna fordrade rättegångskostnaderna i målet.

text: ÅN och PÖ överklagade beslutet såvitt gällde rättegångskostnaderna och yrkade därvid att kostnaderna skulle kvittas. De återkallade senare överklagandet, varför hovrätten avskrev målet.

text: År 1999 väckte ÅN och PÖ på nytt skadeståndstalan mot föreningen, men denna gång genom en stämningsansökan till fastighetsdomstolen. Ansökningen lämnades över till miljödomstolen. ÅN och PÖ återkallade sedermera sin talan i målet, med följd att miljödomstolen avskrev målet från vidare handläggning och ålade dem att ersätta föreningen för rättegångskostnader om 18 550 kr jämte ränta.

text: Advokaten TO har hos Justitiekanslern begärt skadestånd av staten med 36 400 kr. Anspråket svarar mot en del av de föreningens rättegångskostnader vid Arvika tingsrätt som ÅN och PÖ förpliktades att betala sedan de hade återkallat sin talan där.

text: Av den utredning som finns tillgänglig här får enligt min mening anses framgå att ÅN och PÖ för sin del inte har drabbats av, i vart fall, någon slutlig skada som gäller de här aktuella rättegångskostnaderna. Sålunda finner jag utrett att föreningen har ersatts för sina rättegångskostnader i målet vid Arvika tingsrätt genom en betalning som TO lät verkställa i – förmodligen – mars 1999. I praktiken har ersättningen utgjorts av dels försäkringsersättning om 48 036 kr ur en ansvarsförsäkring för TO:s advokatverksamhet, dels den självrisk om 36 400 kr som TO stod för i sammanhanget. Det skadeståndsanspråk som TO har rest avser självriskbeloppet.

text: Jag finner inte skäl att invända mot TO:s uppfattning att han har trätt in i den rätt till skadestånd av staten som ÅN och PÖ kan ha haft från de nu aktuella synpunkterna.

text: Frågan om skadeståndsgrundande fel eller försummelse

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: är staten är skyldig att ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Arvika tingsrätt hade att självmant beakta frågan om den var behörig att pröva ÅN:s och PÖ:s talan mot föreningen. En sådan prövning ger klart vid handen att det förelåg hinder för att ta upp målet där (se

text: jämfört med 10 kap. 17 § 1 samma balk samt

text: 12 § andra stycket miljöskadelagen

text: ). Vid en korrekt handläggning skulle därför Arvika tingsrätt ha antingen avvisat ÅN:s och PÖ:s talan i samband med att deras stämningsansökan kom in till tingsrätten eller – om förutsättningarna för detta var uppfyllda – ha överlämnat ansökningen till den domstol som var behörig att handlägga tvisten, nämligen Karlstads tingsrätt i egenskap av fastighetsdomstol (jfr

text: 10 kap. 20 a § rättegångsbalken

text: Justitiekanslern har i flera tidigare ärenden funnit att staten har blivit skadeståndsskyldig när som i detta fall en domstol inte har iakttagit en tvingande forumregel, se t.ex. JK-beslut 1992 C. 15 och 1993 C. 4 samt Justitiekanslerns beslut den 7 januari 1999 i ärendet med dnr

text: , den 22 augusti 2000 i ärendet med dnr

text: och den 29 oktober 2004 i ärendet med dnr

text: . Något förenklat uttryckt har Justitiekanslern i dessa tidigare fall intagit ståndpunkten att staten är principiellt ersättningsskyldig gentemot den enskilde för den förmögenhetsskada avseende t.ex. ökade rättegångskostnader som den enskilde har åsamkats till följd av att domstolen har underlåtit att beakta forumregeln.

text: Jag finner inte anledning att nu frångå den bedömning som sålunda har kommit till uttryck i Justitiekanslerns praxis . Utgångspunkten i det här fallet bör följaktligen vara att staten är skyldig att lämna ersättning för den förmögenhetsskada som har sin grund i de rättegångskostnader som ÅN och PÖ förpliktades att betala till föreningen i målet vid Arvika tingsrätt. Det bör strykas under att ersättning kan utgå endast om och i den mån rättegångskostnaderna svarar mot en förmögenhetsskada (jfr nedan).

text: Sedan Arvika tingsrätt hade uppmärksammats på att den inte var behörig att ta upp ÅN:s och PÖ:s talan försökte rätten lämna över målet till fastighetsdomstolen. Av lagtexten i

text: 10 kap. 20 a § rättegångsbalken

text: framgår emellertid att ett sådant överlämnade kan ske endast i samband med att en ansökan ges in till rätten och rätten då finner att den saknar behörighet att ta upp målet eller att i annan ordning pröva ansökan. Denna förutsättning var inte för handen; åtminstone av det skälet kunde inte något överlämnande till fastighetsdomstolen ske. Därför får även beslutet att lämna över målet till fastighetsdomstolen anses innebära ett skadeståndsgrundande fel från tingsrättens sida.

text: I detta sammanhang påminner jag slutligen om att jag har funnit mig böra inta ståndpunkten att TO har succederat ÅN och PÖ i deras eventuella rätt till skadestånd av staten (se ovan under rubriken Några utgångspunkter).

text: Frågan om skada

text: Den omständigheten att tingsrättens handläggning har innefattat skadeståndsgrundande fel är en nödvändig men inte tillräcklig förutsättning för att jag skall kunna tillerkänna TO ersättning av staten. För en rätt till ersättning krävs vidare bl.a. att primärt ÅN och PÖ har vållats en förmögenhetsskada till följd av endera eller båda felen.

text: Utgångspunkten för skadeståndsanspråket är som angetts en del av de rättegångskostnader som Arvika tingsrätt förpliktade ÅN och PÖ att betala till föreningen sedan de hade återkallat sin talan där. För att ÅN och PÖ skall anses ha drabbats av någon skada i den delen fordras att tingsrättens fel ledde till att deras ansvar för rättegångskostnader på föreningens sida blev högre än vad det skulle ha blivit felen förutan. Det är således endast merkostnader för dem som kan utgöra en förmögenhetsskada. Vid bedömningen av om någon sådan skada är för handen kan man inte se endast till rättegångskostnaderna i målet vid Arvika tingsrätt, utan hänsyn bör tas till rättegångskostnaderna i processen som helhet; även kostnaderna i rättegången vid miljödomstolen och i Miljööverdomstolen bör alltså beaktas.

text: Någon slutlig domstolsprövning av frågan om ÅN och PÖ var berättigade till skadestånd av föreningen kom aldrig till stånd, eftersom de återkallade sin talan vid miljödomstolen och målet där avskrevs. Jag menar att det bl.a. därför inte låter sig bedömas vilken av parterna som i slutändan hade fått stå för rättegångskostnaderna och med vilket belopp för det fall en domstolsprövning av själva skadeståndsfrågan hade ägt rum.

text: Tvisten i målet vid miljödomstolen var åtminstone i allt väsentligt överensstämmande med den som tidigare hade varit anhängig vid Arvika tingsrätt. De rättegångskostnader som föreningen slutligt yrkade ersättning för i målet vid miljödomstolen och som ÅN och PÖ ålades att betala till föreningen när de hade återkallat sin talan där uppgick till ett jämförelsevis blygsamt belopp, 18 550 kr. TO har angett att eftersom målet vid Arvika tingsrätt var berett till huvudförhandling det mesta av hans arbete var utfört och att ÅN och PÖ kunde dra nytta av detta i miljödomstolen. Det bör enligt min mening antas att på motsvarande sätt det arbete som hade lagts ned från föreningens sida på målet vid Arvika tingsrätt kunde nyttiggöras föreningen inom ramen för målet vid miljödomstolen och i Miljööverdomstolen, med följd att kostnaderna i den senare processen blev lägre än vad som hade varit fallet annars.

text: Med beaktande av de nu anförda omständigheterna ter det sig tveksamt om Arvika tingsrätts fel vid handläggningen ledde till att ÅN och PÖ måste betala föreningen för rättegångskostnader med ett högre belopp än det som skulle ha följt om felen inte hade förekommit. Enligt min mening är osäkerheten på denna punkt så pass stor att det inte kan anses visat att felen har lett till någon förmögenhetsskada. Med hänsyn härtill bör skadeståndsanspråket avslås.

text: Frågan om jämkning

text: Även om jag av de nyss anförda skälen finner att TO:s anspråk bör avslås, vill jag i fullständighetens intresse nämna några ord om jämkning.

text: I en del tidigare skadeståndsärenden här som haft sin bakgrund i att en domstol har underlåtit att iaktta en tvingande forumregel har Justitiekanslern kommit in på frågan huruvida det skall anses ha förekommit något sådant medvållande på den skadelidandes sida att skadeståndet skall jämkas.

text: Den rättsliga utgångspunkten för bedömningen av jämkningsfrågan är

text: 6 kap. 1 § skadeståndslagen

text: , där det stadgas att skadestånd med anledning av en ren förmögenhetsskada kan jämkas om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Jämkning sker enligt samma paragraf efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Prövningen sker alltså mot bakgrund av förhållandena i det enskilda fallet.

text: Av

text: 10 kap. 20 § första stycket rättegångsbalken

text: följer att om en högre rätt förklarar att en lägre rätt inte är behörig att ta upp ett mål som har väckts där, får den högre rätten på yrkande av en part hänvisa målet till en lägre rätt som är behörig. Bestämmelsens ordalydelse skulle kunna anses innebära att hänvisningsmöjligheten är fakultativ. I doktrinen har dock uttalats att om det finns tillräcklig utredning för ett beslut rörande forum en hänvisning ”i princip” inte bör underlåtas (om bl.a. det nu sagda, se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: s. 10:49 f.; jfr även Justitiekanslerns ovan nämnda beslut den 7 januari 1999 samt rättsfallen

text: NJA 1993 s. 119

text: och 1999 s. 258).

text: Jag konstaterar att ÅN och PÖ kunde ha överklagat ett beslut av Arvika tingsrätt om att avvisa deras talan och att de i hovrätten kunde ha yrkat att målet skulle hänvisas till den domstol som var behörig att handlägga detta, dvs. fastighetsdomstolen (före den 1 januari 1999) eller miljödomstolen (fr.o.m. samma datum). Om hovrätten sålunda hade underställts forumfrågan och med anledning av detta hade hänvisat målet till behörig domstol hade det enligt min bedömning inte på det stadiet av rättegången funnits förutsättningar att ålägga ÅN och PÖ något ansvar för föreningens rättegångskostnader i målet vid Arvika tingsrätt så som nu blev fallet sedan de hade valt att återkalla sin talan där (jfr

text: NJA 1999 s. 258

text: Sammantaget menar jag att även om det skulle anses visat att Arvika tingsrätts fel har lett till en förmögenhetsskada så som TO har gjort gällande, finns det omständigheter som talar för att skadeståndet skulle jämkas helt eller i varje fall delvis. Enligt min mening är det ingalunda givet att en partiell jämkning skulle leda till att någon ersättning lämnades till TO, eftersom hans anspråk avser en del av de totala rättegångskostnader som skulle utgöra den primära skadan (36 400 kr av sammanlagt 84 436 kr).

text: Sammanfattning av Justitiekanslerns överväganden

text: Jag har funnit att det har förekommande två skadeståndsgrundande fel vid Arvika tingsrätts handläggning av målet där. Men jag har vidare bedömt att det inte kan anses visat att felen har lett till någon förmögenhetsskada så som TO har hävdat. Jag har således kommit till slutsatsen att hans anspråk skall avslås. För fullständighetens skull har jag gjort vissa uttalanden i frågan om det skulle finnas skäl till jämkning av ett eventuellt skadestånd.


text: Ersättning skall utgå till AS med 27 300 kr för intrång i näringsverksamhet, 45 000 kr för lidande och 8 105 kr för ombudskostnader.

text: Anspråk m.m.

text: AS var berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 30 juli - 30 september 2003 på grund av misstanke om människorov. Frikännande dom har meddelats.

text: AS har begärt ersättning för lidande med sammanlagt 62 000 kr och för ombudskostnader med sammanlagt 8 105 kr. I ombudskostnaderna ingår utlägg för intyg med 200 kr. Han har vidare begärt ersättning för intrång i näringsverksamhet med sammanlagt 85 000 kr avseende förlorad inkomst, hyreskostnader, elkostnader, renhållning, förstörda varor, kostnader för bokförare, avgift till kortföretag och ekonomisk förlust vid försäljning av rörelsen.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande.

text: AS har tagit del av åklagarmyndighetens yttrande och har därefter inkommit med kompletteringar.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) kan utgå endast för skador som har vållats genom själva frihetsberövandet. Utanför det ersättningsgilla området faller således skador som har vållats genom brottsmisstanken som sådan, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet. Enligt 7 § frihetsberövandelagen kan ersättning utgå för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Ersättning för personskada kan inte utgå enligt frihetsberövandelagen.

text: Lidande

text: AS är berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom. Den ersättning som han har begärt överstiger vad som brukar utgå vid frihetsberövanden av aktuell längd. Till stöd för sin begäran har han bl.a. anfört att han hade restriktioner under häktningstiden och att han mådde mycket dåligt av att vara separerad från sin familj. Han har vidare anfört att han även efter frihetsberövandet har mått mycket dåligt. Vad som framkommit om AS:s hälsotillstånd efter frihetsberövandet talar för att hans lidande under själva frihetsberövandet var större än normalt. Ersättning bör därför utgå med ett förhöjt belopp. Vad som i övrigt framkommit utgör, enligt Justitiekanslerns praxis, inte skäl att utge ett högre belopp än normalt. Jag bedömer att en skälig ersättning uppgår till 45 000 kr.

text: Intrång i näringsverksamhet - utgångspunkter

text: AS har begärt ersättning för förlust vid försäljning av rörelse med 55 000 kr. Han har vidare begärt ersättning för förlorad inkomst med 22 666 kr, hyreskostnader med 2 700 kr per månad, elkostnader med 1 200 kr per månad, renhållning med 200 kr per månad, kostnader för bokförare med 800 kr per månad och avgift till kortföretag med 300 kr per månad. För samtliga poster avser begäran ersättning för två månader. AS har därutöver begärt ersättning för förstörda varor med 6 000 kr. Från det totala beloppet har AS dragit 9 000 kr som han enligt egen uppgift har fått i starta eget-bidrag för augusti 2003.

text: Med ersättning för intrång i näringsverksamhet avses bl.a. ersättning för sådan skada som uppstår genom att en företagare är tvungen att göra uppehåll i sin rörelse under tiden för frihetsberövandet. Ersättningen kan vidare innefatta kompensation för sådana fasta kostnader i rörelsen, som t.ex. hyreskostnader, som näringsidkaren inte kan nyttiggöra. Dock kan givetvis inte ersättning utges för både uteblivna intäkter och onödiga kostnader eftersom detta skulle innebära dubbelkompensation. Även kostnader för extra anställd personal är ersättningsgilla. Ersättning för intrång i näringsverksamhet kan också innefatta vissa typer av kapitalförluster som uppkommer i näringsverksamheten. I motiven till den tidigare gällande lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning nämns som exempel på en sådan ersättningsgill kapitalförlust att en lantbrukare till följd av ett frihetsberövande är tvungen att sälja sin kreatursbesättning till underpris därför att tillsynen inte kan ordnas (

text: prop. 1974:97 s. 146

text: och s. 150).

text: Förlust vid försäljning av rörelse

text: AS har anfört att han har sålt sin pizzeria med förlust. Han har uppgett att han köpte pizzerian i februari 2003 för 100 000 kr och sålde den i december 2003 för 45 000 kr. Han har därför begärt ersättning med 55 000 kr. Till stöd för sin begäran har han i övrigt anfört dels att den uppmärksamhet som hans frånvaro i samband med häktningen ledde till innebar sviktande kundunderlag, dels att han av fysiska och psykiska skäl inte orkade driva verksamheten vidare. Han har också uppgett att det under den aktuella tiden startade en liknande verksamhet på en närliggande ort och att han hade kunnat möta konkurrensen om han hade haft pizzerian öppen.

text: En grundläggande förutsättning för att begärd ersättning skall kunna utgå till AS är att utredningen visar eller i varje fall gör det sannolikt att frihetsberövandet gjorde det nödvändigt att överlåta rörelsen. Vidare krävs det att utredningen ger stöd för att rörelsen såldes till underpris på grund av frihetsberövandet.

text: AS har uppgett att pizzerian på grund av frihetsberövandet var stängd 13 dagar i augusti, hela september och 9 dagar i oktober, dvs. sammanlagt ungefär en och en halv månad. Därefter öppnade pizzerian igen. Enligt AS var en orsak till att han sålde rörelsen att han inte orkade driva den vidare. Han har också pekat på att det startade en konkurrerande rörelse i närheten.

text: Mot bakgrund av det anförda kan det enligt min mening inte anses visat eller ens gjorts sannolikt att försäljningen av rörelsen var en följd av frihetsberövandet. Till detta kommer att det inte finns något påtagligt stöd för att rörelsen hade betingat ett högre pris i december 2003 om AS inte hade varit frihetsberövad i augusti och september samma år. AS:s anspråk i den här delen skall därför avslås.

text: Förlorad inkomst

text: AS har begärt ersättning för inkomstförlust under två månader med 22 666 kr. Han har anfört att han innan han startade den aktuella rörelsen tjänade 11 333 kr per månad och att det är rimligt att han kompenseras motsvarande vad han skulle ha fått som anställd under tiden som han suttit frihetsberövad.

text: AS har gett in resultat- och balansräkningar avseende februari - oktober 2003. Av dessa framgår att rörelsens resultat skiftade ganska mycket mellan de olika månaderna. Som exempel kan nämnas att det beräknade resultatet i juni var 8 055 kr och i juli 15 262 kr. Enligt min mening går det inte att med ledning av utredningen i ärendet fastställa den skada i form av förlorad inkomst som AS led på grund av frihetsberövandet. Skadan får i stället uppskattas till ett skäligt belopp enligt grunderna för

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: . Därvid framstår det av AS begärda beloppet 11 333 kr per månad som rimligt. Eftersom den förlorade inkomsten skall beräknas med utgångspunkt i rörelseresultatet kan full ersättning dock inte utgå för augusti eftersom pizzerian delvis var öppen den månaden. Någon avräkning för de 9 000 kr som AS fick i starta eget-bidrag i augusti 2003 skall inte göras eftersom detta bidrag utgick oberoende av frihetsberövandet.

text: Mot bakgrund av det anförda kan ersättningen till AS för förlorad inkomst under augusti och september 2003 beräknas till avrundade 16 200 kr.

text: Kostnader

text: AS har begärt ersättning för kostnader för lokalhyra med sammanlagt 5 400 kr. Onödig lokalhyra är ersättningsgill som förlust i näringsverksamhet enligt frihetsberövandelagen. Eftersom ersättningen för inkomster ovan avser nettoinkomster (efter avdrag för kostnader) skall hela den onödiga hyran ersättas. Av utredningen framgår att den aktuella lokalhyran uppgick till 2 700 kr per månad. Pizzerian var delvis öppen under augusti, varför hela lokalhyran avseende nämnda månad inte kan anses som onödig. Det får därför anses rimligt att kompensera AS för lokalhyra under drygt en och en halv månad med 4 100 kr.

text: AS har vidare begärt ersättning för elkostnader med 1 200 kr per månad. Av balans- och resultaträkningarna framgår att den totala kostnaden för el, vatten och värme under år 2003 i oktober uppgick till ca 12 670 kr. Vidare framgår att det i juni betalats drygt 6 000 kr samt i oktober drygt 1 800 kr. Under den tid som pizzerian var stängd bör elkostnaderna rimligtvis ha varit mindre än normalt. Jag bedömer att en rimlig ersättning för augusti och september uppgår till 1 000 kr.

text: I de balans- och resultaträkningar som AS har gett in finns det inte redovisat några kostnader för renhållning i augusti och september 2003. AS har alltså inte visat att han haft några sådana kostnader under tiden för frihetsberövandet. Hans anspråk i den delen skall därför avslås.

text: Det saknas ordentlig utredning angående kostnaderna för bokförare liksom för avgifter till kortföretag. Det går inte att dra slutsatsen att kostnaderna är av det slaget att de blev onödiga på grund av frihetsberövandet. De kan därför inte ersättas på grundval av den befintliga utredningen.

text: Slutligen har AS begärt ersättning för förstörda varor med 6 000 kr. En sådan förlust är ersättningsgill. Det begärda beloppet framstår som rimligt. Han har således rätt till ersättning enligt sin begäran i denna del.

text: Sammanfattningsvis skall ersättning för lokalhyra, el, och förstörda varor utgå med (4 100 + 1 000 + 6 000 =) 11 100 kr.

text: Ombudskostnader inklusive utlägg

text: Med hänsyn till ärendets art och omfattning får den begärda ersättningen anses skälig.


title: Skadeståndsanspråk på grund av ett påstående om rättegångsfel

text: Justitiekanslern avslår Sydinnovator Aktiebolags anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sydinnovator AB (bolaget) och dess ställföreträdare AA väckte under 1989 talan vid Malmö tingsrätt mot Alfred Berg Fondkommission AB (Bergs) med yrkande om skadestånd för förlust som uppkommit i samband med att Bergs under tiden juni 1988 - månadsskiftet juli/augusti 1989 gjort affärer med indexoptioner för bolagets och AA:s räkning. Käromålen ogillades av tingsrätten och av Hovrätten över Skåne och Blekinge. Sedan Högsta domstolen beviljat prövningstillstånd meddelades dom den 12 december 1995 (mål nr T 90/93). I domen fann Högsta domstolen att Bergs inte, i och med att Sydinnovators affärer med indexoptioner inleddes, förvissat sig om att AA hade tillräcklig kunskap om riskerna med sådan handel. Därefter konstaterades dock att talan i Högsta domstolen inte omfattade oaktsamhet vid den tidpunkten utan först i samband med den fortsatta handeln efter den 16 augusti 1988. Högsta domstolen fann att någon i övrigt bristande omsorg inte kunde läggas Bergs till last varför AA:s och Sydinnovators talan lämnades utan bifall.

text: Bolaget och AA väckte därefter talan mot den advokat som företrätt dem i målet mot Bergs bl.a. under påstående att denne i egenskap av rättegångsombud i Högsta domstolen förfarit oaktsamt genom att inskränka deras talan i Högsta domstolen och att hans vårdslöshet orsakat att bolaget och AA förlorat målet.

text: Lunds tingsrätt konstaterade i dom den 2 oktober 1998 att någon skadeståndsgrundande vårdslöshet inte kunde läggas advokaten till last och ogillade således käromålet. Bolaget överklagade tingsrättens dom till Hovrätten över Skåne och Blekinge som den 20 september 1999 meddelade dom i målet.

text: I hovrättens domskäl anges följande.

text: "Ett bifall till Sydinnovators talan förutsätter att bolaget först kan visa att den försumlighet som Bergs ådagalagt vid den inledande handeln med optioner i skadeståndsrättslig mening lett till den förlust Sydinnovator yrkade ersättning för. Endast om så är fallet finns det anledning att pröva om BB genom vårdslöshet begränsat Högsta domstolens prövning. Ingen av de tre domstolsinstanserna har haft anledning att pröva huruvida den påstådda oaktsamheten från Bergs sida förorsakat den skada som Sydinnovator ostridigt drabbades av. Detta gäller både den oaktsamhet som skulle ha förelegat vid affärernas inledande i slutet av juli 1998 och den som påståtts ha förekommit fr.o.m. den 16 augusti 1998. I denna fråga har parterna redan från början haft olika uppfattningar. Sålunda har Sydinnovator vid Malmö tingsrätt gjort gällande att AA inte skulle ha gjort affärer med indexoptioner, om han erhållit de angivna handlingarna och information om riskerna med sådana affärer (Malmö tingsrätts dom s. 7 n). Häremot har Bergs hävdat att det under alla omständigheter inte förelegat något orsakssammanhang mellan Bergs påstådda vårdslöshet och den för Sydinnovator uppkomna förlusten (samma dom s. 13 x).

text: Det närmaste man kommer en bedömning i denna fråga är när Malmö tingsrätt, som dessförinnan konstaterat att det är ostridigt att de optionsaffärer som gjorts lett till de angivna förlusterna, på s. 16 y i sin dom anför: 'Att affärerna slutade med stora förluster för bolaget och AA behöver inte alls bero på att AA varit dåligt informerad om riskerna utan kan bero på att han gjort en felaktig bedömning av aktiemarknaden och/eller använt sig av i sammanhanget felaktiga strategier'.

text: Vad särskilt gäller frågan om ett eventuellt orsakssamband mellan å ena sidan den oaktsamhet som Högsta domstolen funnit föreligga då affärerna med indexoptioner inleddes och å andra sidan den slutliga förlusten på drygt 2 miljoner kr skall följande framhållas. Det är ostridigt att de inledande affärerna som mest medförde en riskexponering för Sydinnovator, motsvarande cirka 825 000 kr. Det är emellertid också ostridigt att dessa inledande affärer, sedda för sig, medförde en slutlig förlust på endast cirka 60 000 kr och att detta belopp inte var inkluderat i det skadeståndsyrkande som Sydinnovator framställde mot Bergs. Mot den bakgrunden kan Högsta domstolens åtgärd att uttala sig i fråga om en oaktsamhet som, enligt vad Högsta domstolen ansett, inte var föremål för dess prövning mycket väl förklaras med att Högsta domstolen under alla förhållanden ansett denna oaktsamhet sakna relevans, eftersom den inte lett till någon i målet aktuell skada.

text: Hovrätten finner ej anledning till antagande att målet i Högsta domstolen skulle ha fått en annan utgång om Högsta domstolen prövat sambandet mellan den konstaterade vårdslösheten och den skada Sydinnovators talan avsåg. Än mindre är styrkt att så skulle ha blivit fallet. Vid denna bedömning kan inte Sydinnovators nu förda talan vinna bifall, oavsett vad som processuellt må ha förekommit i Högsta domstolen."

text: Anspråk m.m.

text: Bolaget har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med 60 000 kr motsvarande den skada som bolaget orsakats till följd av den vårdslöshet som Högsta domstolen funnit att Bergs gjort sig skyldig till. Bolaget har vidare begärt ersättning för 20 procent av de rättegångskostnader som bolaget har haft under rättegångarna. På beloppen har yrkats ränta från den 12 december 1995 till dess betalning sker. Som grund för anspråket har bolaget anfört att Hovrätten över Skåne och Blekinge, i målet mot advokaten, felaktigt utgått från att det varit ostridigt mellan parterna att skadan om 60 000 kr som vållats genom de inledande optionsaffärerna aldrig ingått i bolagets ursprungliga yrkande.

text: Justitiekanslern har tagit del av dels Hovrätten över Skåne och Blekinges akt i mål T 441/1998, dels Malmö tingsrätts akter i mål T 2646-89 och T 2896-89.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Förutsättningarna för en skadereglering m.m.

text: Vad gäller förutsättningarna att få skadestånd vid ifrågasatta fel i den rättskipande verksamheten och möjligheterna att ta ställning till anspråk på ersättning som framställs inom ramen för statens frivilliga skadereglering kan här inledningsvis nämnas följande.

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: För att Justitiekanslern skall kunna ta ställning till och tillmötesgå ett anspråk på skadestånd inom ramen för den ordning som statens frivilliga skadereglering erbjuder måste de förhållanden som åberopas till stöd för ett anspråk i princip vara klara och utredda. Det skall alltså med en ganska hög grad av säkerhet gå att fastställa vad som faktiskt har inträffat. Det nu sagda har sin förklaring i de förutsättningar som gäller för Justitiekanslerns prövning, bl.a. den i princip rent skriftliga handläggningen och den begränsning som i förhållande till domstolsprövningen ligger i att det inte genom muntlig bevisupptagning går att belysa och slå fast förhållanden som inte är ostridiga.

text: Närmare om bolagets anspråk

text: Sydinnovator har i ärendet här gjort gällande att bolaget i hovrätten skulle ha tillerkänts skadeståndsersättning från advokaten med 60 000 kr om hovrätten inte - enligt bolagets mening felaktigt - antecknat som ostridigt att den inledande skadan på nämnda belopp inte varit inkluderat i bolagets ursprungliga talan mot Bergs. Om inte hovrätten utgått från detta antagande menar bolaget, såvitt kan förstås, att dess talan i hovrätten skulle ha bifallits åtminstone i denna del och att utgången som den nu blev beror på ett rättegångsfel i hovrätten.

text: För att Sydinnovator här skall kunna tillerkännas skadestånd av staten krävs till en början dels att det skall stå klart att hovrätten gjort sig skyldig till ett skadeståndsgrundande fel, dels att detta fel också förorsakat den skada som bolaget menar sig ha lidit. Man brukar med en skadeståndsrättslig term tala om "adekvat kausalitet"; felet skall med andra ord vara en nödvändig och tillräcklig betingelse för skadans uppkomst. Det ankommer på Sydinnovator att lägga fram utredning som visar att dessa båda förutsättningar är uppfyllda.

text: När ett tvistemål avgörs efter huvudförhandling skall domen grundas på vad som förekommit vid förhandlingen. Domstolen får alltså inte beakta några andra omständigheter än de som parterna har lagt fram vid rättegången. Det är emellertid inte möjligt att här på grundval av vad handlingarna innehåller bedöma vad som sagts vid huvudförhandlingen. Av den skriftväxling som förevarit mellan bolaget och hovrättens president efter domens meddelande framgår så mycket att hovrätten inte ex officio ansett sig ha haft anledning att vidta några åtgärder med anledning av bolagets klagomål dit. Bolaget har heller inte såvitt kan förstås vidtagit någon åtgärd för att överklaga hovrättens dom eller att eljest angripa den med klagan över domvilla. Det har alltså inte genom någon prövning i domstol tagits ställning till frågan om något sådant rättegångsfel som bolaget har gjort gällande har begåtts av hovrätten.

text: Oavsett vad som kan ha förekommit vid förhandlingen i hovrätten och ligga bakom den klandrade skrivningen i domskälen framgår emellertid att denna del av det resonemang som hovrätten för inte ensamt varit av avgörande betydelse för utgången i målet.

text: Hovrätten har nämligen angripit tvistefrågan från en annan utgångspunkt än tingsrätten som till grund för sitt avgörande lade att det inte var visat att advokaten i det tidigare målet i Högsta domstolen inskränkt bolagets talan eller eljest förfarit vårdslöst i samband därmed.

text: Hovrätten har som sin mening uttalat att ett bifall till Sydinnovators talan förutsätter att bolaget först kan visa att den försumlighet som Bergs ådagalagt vid den inledande handeln med optioner i skadeståndsrättslig mening lett till den förlust som Sydinnovator yrkade ersättning för.

text: Även om hovrätten skulle ha grundat sitt resonemang på att förlusten om 60 000 kr ingått i bolagets talan mot Bergs så har det funnits fler tänkbara invändningar rörande orsakssambandet mellan Bergs bristfälliga information och denna skada. Som ex. kan nämnas det resonemang som förts av Malmö tingsrätt i dess dom i det första målet och som återgetts i hovrättens domskäl nämligen att bolagets förlust kunde vara hänförlig till andra omständigheter t.ex. en felaktig bedömning av aktiemarknaden m.m.

text: Vidare kan framhållas att hovrätten har ogillat käromålet redan i det första ledet av sin prövning och således vid denna uppläggning av prövningen inte haft anledning att gå in på frågan om advokaten ådagalagt någon försumlighet vid sin processföring i Högsta domstolen. Det kan erinras om att tingsrätten som nämnts i sin dom funnit att advokaten inte inskränkt Sydinnovators talan i Högsta domstolen och att han inte heller gjort sig skyldig till någon skadeståndsgrundande handling genom att inte klaga över domvilla. Hur hovrätten skulle ha ställt sig härtill går inte att säkert säga men bolaget har inte här åberopat någon omständighet som talar för att den skulle ha gjort en annan bedömning än tingsrätten.

text: Oavsett om det förhåller sig så som bolaget hävdat och hovrättens resonemang i den klandrade delen skulle kunna visas vara felaktigt är alltså därmed inte sagt att detta fel lett till någon skada som på ett adekvat sätt är kausal härtill eftersom utgången i målet i enlighet med vad som nyss utvecklats kunde ha blivit densamma men av andra orsaker.

text: Bolaget har således inte, i enlighet med de förutsättningar för att skadestånd skall utgå som inledningsvis redovisats, visat att det påstådda felet orsakat någon ersättningsgill skada. Vid denna bedömning har Justitiekanslern inte funnit anledning att närmare än som här skett gå in på frågan om det varit fel av hovrätten att redovisa parternas ståndpunkter på det sätt som görs i domen.

text: Sammanfattningsvis leder det anförda till slutsatsen att det inte i ärendet finns underlag för bedömningen att staten genom vad som förevarit skulle vara skyldig att utge skadestånd till bolaget.

text: Sydinnovators ersättningsanspråk skall därför avslås.

text: Justitiekanslern beklagar slutligen att ärendets avgörande av resursskäl beklagligtvis har dragit ut på tiden.