title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av Norrköpings tingsrätts hantering av kungörelser i två ärenden om anordnande av förvaltarskap

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern tillerkänner AR ersättning med 5 000 kr och uppdrar åt Domstolsverket att se till att ersättningen betalas till henne.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 11 juni 2015 förordnade Norrköpings tingsrätt förvaltarskap för AO. Till förvaltare utsågs AR. Någon kungörelse i Post- och Inrikes Tidningar (PoIT) kom inte att göras förrän AR den 23 januari 2016 uppmärksammade tingsrätten om att sådan inte hade gjorts. Beslutet kungjordes därefter den 27 januari 2016.

text: Den 30 maj 2016 förordnade Norrköpings tingsrätt i ett annat ärende att förvaltarskap skulle anordnas för VB och utsåg AR till förvaltare. Någon kungörelse kom inte heller i detta ärende inte att göras förrän AR uppmärksammade tingsrätten om att sådan inte hade gjorts. Det aktuella beslutet publicerades därefter den 13 juni 2016 i PoIT. I denna kungörelse angavs felaktigt att förvaltarskap hade anordnats för AR. Felet påtalades av AR samma dag och den 16 juni 2016 publicerades en rättelse av kungörelsen av vilken det framgick att den tidigare kungörelsen den 13 juni 2016 var felaktig, att förvaltarskap anordnats för VB samt att AR utsetts till förvaltare.

text: Anspråket m.m.

text: AR har begärt skadestånd av staten med 15 000 kr för den felaktiga uppgiften samt ersättning för nedlagd arbetstid motsvarande, så som Justitiekanslern har uppfattat det, 20 timmars arbete med anledning av det inträffade. Till stöd för sin begäran har AR anfört bl.a. följande. Att kungörelsen i det första fallet inte gjordes i rätt tid medförde extra arbete för AR eftersom AO hann göra inköp på kredit som AR inte tillåtit. Den felaktiga uppgiften i det andra fallet har registrerats hos kreditupplysningsföretag vilket i sin tur har lett till att AR bl.a. inte har kunnat genomgå kreditprövningar. Hon har själv varit tvungen att kontakta kreditupplysningsföretagen för att få till rättelse.

text: Norrköpings tingsrätt har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Kungörelserna har inte skett i rätt tid

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. personskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Domstolarnas handläggning av och beslut i förvaltarskapsärenden är sådan verksamhet.

text: Beslut om anordnande av förvaltarskap ska enligt

text: 11 kap. 27 § föräldrabalken

text: genast kungöras i PoIT. Med beaktande av detta skyndsamhetskrav måste förseningarna i de aktuella ärendena anses innefatta fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: För en rätt till ersättning krävs emellertid, utöver att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse, att detta kan anses ha orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: AR har begärt ersättning för nedlagd egen arbetstid.

text: Skadeståndslagen

text: ger ingen direkt ledning vad avser frågan hur kretsen av de som är berättigade till ersättning av staten ska avgränsas. När det gäller frågan om registrering av uppgifter i en myndighets register kan dessa vara av betydelse även för andra än den som uppgiften direkt avser. Som förvaltare har AR enligt

text: 11 kap. 7 § föräldrabalken

text: bl.a. att förvalta sin huvudmans tillgångar. Att ett beslut om anordnande av förvaltarskap genast kungörs är av stor betydelse för AR:s möjligheter att fullgöra sitt uppdrag som förvaltare. Med hänsyn till detta får hon i detta fall anses höra till kretsen ersättningsberättigade.

text: För att ersättning för eget arbete ska beviljas krävs emellertid att sökanden har drabbats av en faktisk inkomstförlust (jfr t.ex.

text: NJA 1983 s. 209

text: och

text: NJA 1989 s. 251

text: ). AR har inte visat att hon har drabbats av någon sådan förlust. Inte heller har hon närmare angett hur många av de 20 timmar som hon begärt ersättning för som avser denna händelse. Hennes begäran kan därför inte bifallas i denna del. Det bör även i detta sammanhang framhållas att det av

text: 12 kap. 16 § föräldrabalken

text: framgår att en förvaltare har rätt till ett skäligt arvode av sin huvudman eller kommunen för utförandet av sitt uppdrag. AR bör därför kunna söka ersättning av annan än staten för sina kostnader som förvaltare.

text: Felaktig uppgift i kungörelse

text: Enligt

text: 6 § förordningen (2006:1226)

text: om Post- och Inrikes Tidningar är Bolagsverket personuppgiftsansvarig enligt PUL för den behandling av personuppgifter som verket utför för att framställa och hålla tillgänglig PoIT. Enligt

text: 11 § samma förordning

text: ska bestämmelserna i

text: 48 § personuppgiftslagen

text: om skadestånd tillämpas vid behandling av personuppgifter enligt förordningen. I

text: 48 § personuppgiftslagen

text: anges att den personuppgiftsansvarige ska ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med

text: personuppgiftslagen

text: har orsakat. Justitiekanslern har dock i ärenden liknande detta ansett att Bolagsverket inte bör åläggas ersättningsansvar när det står klart att felet orsakats av uppgifter som lämnats av en domstol (se t.ex. JK:s dnr

text: Av utredningen i ärendet framgår att PoIT:s databas till följd av de felaktiga uppgifter som tingsrätten angett i kungörelsen under tre dagar har kommit att innehålla en felaktig uppgift om att förvaltarskap anordnats för AR. Hon är därmed berättigad till ersättning enligt

text: 48 § personuppgiftslagen

text: AR har även i denna del begärt ersättning för egen arbetstid. Hon har även begärt ersättning för sveda och värk med 15 000 kr.

text: Vad gäller hennes rätt till ersättning för förlorad arbetstid bör den bedömas på samma sätt som när kungörelserna inte skett i rätt tid. Hon har emellertid inte heller i denna del gett in någon utredning till stöd för sin begäran och som framgått ovan krävs det att den skadelidande kan styrka en faktisk inkomstförlust. Hennes begäran kan därför inte bifallas. Vad som nämnts ovan om rätt till skäligt arvode bör dessutom gälla även i denna del.

text: AR:s begäran om ersättning för sveda och värk får uppfattas som en begäran om ersättning för ideell skada. En sådan skada låter sig inte uppskattas i exakta termer eller efter på förhand uppställda beräkningsgrunder. Det blir därför fråga om en uppskattning efter skälighet. Högsta domstolen har slagit fast att kränkningsersättning enligt PUL ska bestämmas utifrån en bedömning av den kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit (

text: NJA 2013 s. 1046

text: ). I rättsfallet sägs vidare att ersättningsnivån i fall som inte kan anses allvarliga bör ligga under 5 000 kr, och att ersättning för kränkningar som är att bedöma som mindre allvarliga, om än inte helt obetydliga, normalt bör bestämmas till ett schablonbelopp på 3 000 kr. Av detta får anses följa att någon ekonomisk ersättning inte krävs när kränkningen framstår som obetydlig.

text: Den felaktiga uppgiften om AR har visserligen förekommit i PoIT:s databas under en förhållandevis kort tid innan rättelsen genomfördes. Uppgiften var emellertid av känslig karaktär och har varit allmänt tillgänglig för bl.a. kreditupplysningsföretag. Av utredningen framgår dessutom att sådana företag har tagit del av uppgiften vilket har orsakat AR praktiska problem och oro. Vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att skälig ersättning i detta fall uppgår till 5 000 kr.

text: Det är tingsrätten som har orsakat skadan genom fel eller försummelse vid domstolens handläggning av annonsmanuset till PoIT. Domstolsverket ska därför i detta fall åläggas ersättningsansvaret för den felaktiga behandlingen.

text: Tillsyn

text: Justitiekanslern vill avslutningsvis betona vikten av att domstolar vid beslut om anordnande eller upphörande av förvaltarskap följer det skyndsamhetskrav som

text: 11 kap. 27 § föräldrabalken

text: föreskriver vid kungörelse och iakttar noggrannhet vid upprättandet av annonsorder för publicering i PoIT. Mot bakgrund av vad som framkommit i detta och tidigare motsvarande ärenden kommer Justitiekanslern att inleda ett särskilt tillsynsärende.


publisher: Justitiekanslern

title: Justitiekanslern överklagar ett beslut fattat av advokatsamfundets disciplinnämnd till Högsta domstolen

org: jk

text: Justitiekanslern, som den 4 september 2020 fick del av disciplinnämndens beslut, inger härmed följande överklagande.

type: stycke

text: Yrkande

type: rubrik

text: 1. Justitiekanslern yrkar att Högsta domstolen med ändring av disciplinnämndens beslut utesluter advokaten AA ur advokatsamfundet.

text: Bakgrund

text: 2. De sakomständigheter som åberopas i målet framgår av disciplinnämndens protokoll i ärende D-2019/1277 och ärende D-2019/1948. Nedan redogörs kortfattat för bakgrunden till disciplinärendena hos advokatsamfundet.

text: 3. AA förordnades i november 2018 till offentlig försvarare för en klient som häktades med restriktioner såsom på sannolika skäl misstänkt för bland annat olovlig befattning med explosiva varor, grovt brott, och förberedelse till allmänfarlig ödeläggelse. Skälet för att den misstänkte var ålagd restriktioner var att det fanns risk att denne och andra förhörspersoner i utredningen skulle anpassa sina uppgifter efter varandra på ett oriktigt sätt om de fick ha kontakt.

text: 4. AA:s klient angav inledningsvis under förhör att han vid tidpunkten för den misstänkta brottsligheten hade sovit hos en person han inte ville namnge och att han därför hade alibi. Den aktuella personen, som först senare namngavs, åberopades som alibivittne. Under förundersökningen framkom att AA hade kontaktat vittnet före det att polisen kom i kontakt med vittnet. Det framkom vidare att AA till vittnet hade vidarebefordrat klientens uppgift om att denne uppgav sig ha sovit hos vittnet vid tidpunkten för brottsligheten, samt tillfrågat vittnet om uppgiften stämde.

text: 5. Åklagaren väckte sedan åtal mot AA:s klient för bland annat försök till mord och grovt vapenbrott. Under huvudförhandlingen uppgav vittnet, i likhet med vad han hade berättat vid polisförhör, att AA vid deras inledande kontakt hade berättat för honom vad hans klient hade uppgett om att denne sovit hos honom den aktuella natten.

text: 6. AA förordnades i maj 2019 till offentlig försvarare för en klient som sedan häktades misstänkt för viss grov ekonomisk brottslighet. Genom beslutade restriktioner hade den häktade, utöver kontakten med sin försvarare, endast tillåtits övervakade besök av sin hustru och deras barn.

text: 7. Klientens enskilda firma (som drevs av en annan person) hade försatts i konkurs. Innan konkursen fick klientens hustru en större summa pengar inbetalt på sitt konto från den person som hade drivit den enskilda firman. Konkursförvaltaren krävde hustrun på del av det inbetalade beloppet och begärde återvinning av desamma. Konkursförvaltaren gjorde också en anmälan om grovt bokföringsbrott.

text: 8. AA:s klient hade, innan han häktades, företrätt sin hustru i frågan om återvinning. Efter det att klienten hade häktats hade AA kontakt med dennes hustru i frågan och upprättade, på instruktion av klienten, en skrivelse i hustruns namn. I skrivelsen påstås AA:s klient, utan sin hustrus vetskap, ha upprättat en lånerevers i hennes namn och, utan hennes samtycke, ha disponerat hennes bankkonto. AA hämtade även ut vissa handlingar ur konkursärendet som han, tillsammans med skrivelsen, skickade till sin klients hustru i syfte att dessa av henne skulle vidarebefordras till konkursförvaltaren. Hustrun gjorde senare en polisanmälan om förskingring av medel från hennes konto varvid hon pekade ut sin make som misstänkt.

text: 9. De av AA vidtagna åtgärderna hade koppling till transaktioner som var under utredning i målet där AA var förordnad som offentlig försvarare. Hans klient delgavs senare brottsmisstankar rörande transaktionerna.

text: Skälen för att advokaten bör uteslutas

text: Allmänt om advokaters skyldigheter och disciplinpåföljd

text: 10. En advokat har i enlighet med vad som anges i 8 kap. 4 § rättegångsbalken skyldighet att i sin verksamhet iaktta god advokatsed. Det framgår vidare av

text: 21 kap. 7 § första stycket rättegångsbalken

text: att försvarare ska med nit och omsorg tillvarata den misstänktes rätt och i detta syfte verka för sakens riktiga belysning.

text: 11. De förhållningssätt som advokater har att agera efter framgår främst av de vägledande regler om god advokatsed som utformas av advokatsamfundet.

text: 12. Advokatens roll och främsta skyldigheter framgår av avsnitt 1 i de vägledande reglerna, den s.k. portalparagrafen. Enligt tredje stycket ska en advokat utöva sin verksamhet med integritet och på ett sätt som främjar det goda rättssamhället. En advokat ska vidare uppträda sakligt och korrekt samt så att förtroendet för advokatkåren upprätthålls. Paragrafen ger uttryck för det särskilda ansvar som åvilar en advokat gentemot framförallt klienter, men också gentemot rättsordningen och motparter. Enligt kommentaren till de vägledande reglerna innebär detta särskilda ansvar att det inte är tillräckligt att en advokat förvissar sig om att det förfaringssätt som denne rekommenderar eller medverkar till inte är lagstridigt.

text: 13. En advokat som uppsåtligen gör orätt eller annars förfar oredligt ska uteslutas ur advokatsamfundet. Är omständigheterna förmildrande får advokaten istället tilldelas en varning (8 kap. 7 § första stycket rättegångsbalken). En advokat som annars åsidosätter sina plikter som advokat kan meddelas en varning eller erinran. Om omständigheterna är synnerligen försvårande kan advokaten istället uteslutas ur advokatsamfundet (

text: 8 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken

text: 14. Någon skarp skiljelinje mellan tillämpningsområdet för första respektive andra stycket av bestämmelsen i

text: 8 kap. 7 § rättegångsbalken

text: kan inte utläsas. Högsta domstolen har uttalat att förfaranden som innebär att en försvarare i klientens intresse har överträtt de regler som gällt i fråga om klientens kontakter med omvärlden i praxis regelmässigt synes ha hänförts till en tillämpning av

text: (se

text: NJA 2001 s. 535

text: och där anförd praxis).

text: 15. Enligt

text: 8 kap. 7 § tredje stycket rättegångsbalken

text: får en advokat som tilldelas en varning, om det finns särskilda skäl, åläggas att betala en straffavgift till advokatsamfundet. Av förarbetena framgår att en varning i förening med straffavgift är avsedd att utgöra en påföljd som till sin svårighetsgrad ligger mellan uteslutning och enbart varning. Den ska kunna tillgripas dels i sådana fall där uteslutning i princip är obligatorisk men mildrande omständigheter föreligger, dels i sådana fall där varning kan meddelas men omständigheterna är synnerligen försvårande. Som exempel på områden där straffavgiften kunde komma att få stor betydelse nämns fall där omständigheterna är synnerligen försvårande men uteslutning inte är obligatorisk, till exempel bristfällig bokföring eller slarv med klientmedel som rymmer försumligheter av olika grad (se

text: prop. 1982/83:42 s. 7

text: f.).

text: Om enrumsprivilegiet

text: 16. Den som är gripen, anhållen eller häktad har rätt att träffa sin försvarare (

text: 21 kap. 9 § första stycket rättegångsbalken

text: ). Rätten att träffa försvararen är utan undantag för den som har en offentlig försvarare. När den misstänkte har rätt att träffa sin försvarare ska det få ske i enrum, det s.k. enrumsprivilegiet (21 kap. 9 § andra stycket). Rätten att få träffa försvararen i enrum omfattar också en rätt att få samtala med försvararen på detta sätt (se

text: prop. 2015/16:187 s. 17

text: ). Syftet med bestämmelsen är att säkerställa att den misstänkte ska få samtala enskilt med sin försvarare och att kontakten mellan dem kan omfattas av konfidentialitet (se t.ex. JO:s beslut den 19 december 2019 i dnr 7300-2018).

text: Omständigheterna är synnerligen försvårande och AA ska uteslutas ur advokatsamfundet

text: 17. Genom vad som är utrett i disciplinnämnden är det klarlagt att AA vid två tillfällen har agerat i strid med de restriktioner som meddelats för hans klienter. Hans agerande bör bedömas i förhållande till

text: 18. Högsta domstolen har i praxis tydligt framhållit enrumsprivilegiets centrala betydelse (se

text: NJA 1991 s. 293

text: och

text: NJA 2001 s. 535

text: ). Enrumsprivilegiet är av fundamental betydelse för frihetsberövade personer, inte minst för att advokaten normalt är den enda som personen får träffa eller tala med som helhjärtat är på dennes sida. Missbruk av detta privilegium utgör därför normalt sett ett mycket allvarligt åsidosättande av god advokatsed (se ovan nämnda rättsfall).

text: 19. Högsta domstolen har ansett det vara synnerligen försvårande, på sätt som avses i

text: , att en advokat missbrukar enrumsprivilegiet och i strid med restriktioner från en klient vidarebefordrar uppgifter som har varit ägnade att försvåra förundersökningen. Som utgångspunkt ska en advokat vid ett sådant åsidosättande av advokatplikten uteslutas ur advokatsamfundet. (Se

text: NJA 2001 s. 535

text: , jfr NJA 2013 N 31. Se även Supplement till Advokatetik – En praxisgenomgång, Sveriges advokatsamfund, 2011, s. 13). I särskilda fall, till exempel om advokaten är oerfaren, kan det finnas skäl att välja varning och straffavgift som påföljd (se a.a. s. 13).

text: 20. I de nu aktuella fallen synes disciplinnämnden ha lagt vikt vid att AA bedömts inte ha haft för avsikt att i något av fallen påverka utredningen mot klienten. Högsta domstolen har emellertid i de nyss nämnda avgörandena inte ställt upp något krav på att en advokat som vidarebefordrar uppgifter i strid med meddelade restriktioner har till syfte att försvåra eller påverka utredningen. Inte heller kan Högsta domstolens ställningstaganden tolkas som att det är nödvändigt att avgöra huruvida utredningen i ett enskilt fall faktiskt har försvårats utan det är tillräckligt att de vidarebefordrade uppgifterna varit ägnade att försvåra förundersökningen. De synnerligen försvårande omständigheterna vid åsidosättande av restriktioner är alltså just åsidosättandet.

text: 21. En advokat är – som disciplinnämnden framhållit i sitt beslut – givetvis inte förhindrad att kontakta ett vittne eller vidta egna utredningsåtgärder. En sådan kontakt eller åtgärd måste för en klient som är häktad med restriktioner emellertid göras på ett sätt som inte står i strid med restriktionerna. AA tog i det första fallet (D-2019/1277) kontakt med ett framtida vittne och redogjorde för vad hans klient sagt om var och med vem denne befann sig vid en tidpunkt som var helt central för brottsmisstankarna.

text: 22. Den uppgift som AA har lämnat till vittnet har, i vart fall vid tidpunkten för vidarebefordrandet, varit ägnad att försvåra förundersökningen. Hur vittnets uppgifter senare har värderats i domstol eller vilken övrig bevisning som har haft betydelse för skuldfrågan i målet saknar betydelse. Syftet med restriktionerna har i och med AA:s agerande riskerat att kullkastas.

text: 23. I det andra fallet (D-2019/1948) har AA vidtagit vissa åtgärder för sin klients hustrus räkning angående vissa ekonomiska transaktioner på hennes bankkonto. Åtgärderna, som inte kunde vidtas av klienten själv på grund av beslutade restriktioner, hade koppling till transaktioner som var under utredning i den förundersökning där AA var förordnad som offentlig försvarare. AA:s klient delgavs senare brottsmisstankar rörande transaktionerna i fråga.

text: 24. AA:s klient var häktad för ekonomisk brottslighet. Det måste ha stått klart för AA att de uppgifter han vidarebefordrade och de åtgärder han vidtog rörde ekonomiska transaktioner. Det måste också ha stått klart för honom att det var fråga om åtgärder och uppgifter som inte var att anse som harmlösa. En försvarare har normalt inte den insynen i en brottsutredning att han själv kan göra en säker bedömning av vilken information som kan vidarebefordras utan att det föreligger fara ur säkerhetssynpunkt eller som kan försvåra utredningen (se

text: NJA 1991 s. 293

text: ). Det kan inte ha framstått som uppenbart för AA att de uppgifter som han vidarebefordrade saknade koppling till pågående förundersökning och att åtgärderna därför kunde vidtas utan att åklagare tillfrågades. I sammanhanget ska också framhållas att de vidtagna åtgärderna har legat långt ifrån vad som kan anses vara en kurativ åtgärd.

text: 25. AA:s agerande har inneburit ett uppenbart åsidosättande och kringgående av den häktades restriktioner. Med hänsyn till målets beskaffenhet, och med hänsyn till att hans klient senare delgavs misstanke om brott rörande de transaktioner som de vidarebefordrade uppgifterna avsåg, har AA:s agerande även i detta fall varit ägnat att försvåra förundersökningen.

text: 26. Disciplinnämnden har som ytterligare skäl för att låta påföljden för AA stanna vid varning och straffavgift ansett att hans handlande framstår som en följd av en mycket allvarlig felbedömning. Justitiekanslern delar inte den bedömningen. AA inträdde i advokatsamfundet redan 2001 och han måste vara väl införstådd med reglerna om god advokatsed och förhållningssättet till klienter som är häktade med restriktioner. Enligt Justitiekanslern måste han – med beaktande av den typ av uppgifter som han har vidarebefordrat från sina klienter och sättet på vilket det skett – ha varit fullt medveten om sitt handlande. Oavsett det nu anförda kan det konstateras att även om AA agerande skett som en följd av en mycket allvarlig felbedömning är det inte en omständighet som är av betydelse för frågan huruvida omständigheterna kan anses vara synnerligen försvårande i den mening som anges i

text: . Inte heller är det förhållandet att AA inte tidigare varit föremål för någon disciplinär åtgärd av betydelse för valet av påföljd. (Se

text: NJA 2001 s. 535

text: 27. Sammanfattningsvis har AA alltså vid två tillfällen allvarligt åsidosatt sina plikter som advokat genom att vidarebefordra uppgifter i strid med för hans klienter meddelade restriktioner. Det finns enligt Justitiekanslerns mening starka skäl att även fortsättningsvis se mycket allvarligt på att en advokat missbrukar en för advokatverksamheten så väsentlig regel som enrumsprivilegiet. Högsta domstolen ska därför ändra disciplinnämndens beslut och utesluta AA ur advokatsamfundet.

text: Övrigt

text: 28. Sakomständigheterna i målet torde vara ostridiga. Justitiekanslern åberopar för närvarande ingen bevisning. Målet kan enligt Justitiekanslern avgöras utan muntlig förhandling.

type: avgorande


title: Ifrågasatt yttrandefrihetsbrott

text: Justitiekanslern vidtar ingen åtgärd i ärendet och återlämnar handlingarna till Polismyndigheten i Skåne.

text: Ärendet

text: En person har till Polismyndigheten i Skåne anmält Sverigedemokraternas valfilm som har tillhandahållits på deras hemsida för hets mot folkgrupp.

text: Polismyndigheten har överlämnat anmälan till Justitiekanslern.

text: Justitiekanslern har tagit del av filmen som tillhandahålls på hemsidan www.sverigedemokraterna.se.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Innehållet på en hemsida på Internet faller i princip utanför både

text: tryckfrihetsförordningens

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: (YGL) tillämpningsområden. Enligt den s.k. databasregeln i

text: 1 kap. 9 §

text: YGL är emellertid grundlagens föreskrifter om radioprogram tillämpliga också när en redaktion för en tryckt periodisk skrift eller för ett radioprogram, ett företag för yrkesmässig framställning av tryckta eller därmed enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: jämställda skrifter eller av tekniska upptagningar, eller en nyhetsbyrå med hjälp av elektromagnetiska vågor på särskild begäran tillhandahåller allmänheten upplysningar direkt ur en databas. Det gäller under förutsättning att mottagaren inte kan ändra innehållet i databasen. Regeln tillämpas även på andra databaser än de nämnda om de har utgivningsbevis från Myndigheten för radio och tv (tidigare Radio och TV-verket).

text: Grundlagsskyddet innebär bl.a. att Justitiekanslern är ensam åklagare i mål som avser yttrandefrihetsbrott. Om

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: inte är tillämplig på en webbsida är det i stället en uppgift för allmän åklagare att pröva frågan om förundersökning ska inledas med anledning av det material som har lagts ut på webbsidan.

text: Justitiekanslern har i tidigare ärenden tagit ställning till att hemsidan www.sverigedemokraterna.se inte faller under YGL:s tillämpningsområde (se t.ex. JK:s beslut 2005-12-22 i ärende med dnr

text: och 2004-10-22 i ärende med dnr

text: ). Det saknas skäl för att nu göra en annan bedömning än i tidigare ärenden. Justitiekanslern vidtar därför ingen åtgärd beträffande anmälan. Handlingarna ska återlämnas till Polismyndigheten i Skåne för de åtgärder som kan bli aktuella där.


title: En tilltalad i ett brottmål kom till huvudförhandlingen tillsammans med en privat försvarare. Att tingsrättens ordförande bett försvararen att lämna sin plats vid den tilltalades sida och sätta sig på åhörarplats har i det aktuella fallet inte ansetts strida mot artikel 6 i Europakonventionen.

text: Justitiekanslern avslår UN:s och CD:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: UN var åtalad vid Solna tingsrätt för ett ringa narkotikabrott avseende innehav av narkotika (mål nr B 6432-10). Den 3 november 2010 ringde CD till tingsrätten och anmälde sig som privat ombud för UN. Vid huvudförhandlingen den 22 november 2010 bestod rätten av en beredningsjurist som ordförande (TH) och tre nämndemän. I tingsrättens anteckningar från huvudförhandlingen står följande: ”Det antecknas att CD anmäler sig som privat försvarare för UN. Efter samråd med CD och UN konstaterar ordföranden att behov av försvarare inte finns”. Dom i målet meddelades den 29 november 2010. Av domen framgår bl.a. följande. UN förnekade gärningen. Han vidgick de faktiska omständigheterna men invände att han inte visste att Mogadon var narkotikaklassat och att han därför saknade uppsåt till gärningen. UN dömdes där för den åtalade gärningen till 30 dagsböter å 70 kr. I domen finns ingen uppgift om att UN hade försvarare. Domen överklagades inte och vann följaktligen laga kraft.

text: CD framförde i en anmälan till Riksdagens ombudsmän (JO) klagomål mot Solna tingsrätt eftersom han uppfattade som att han avvisades som försvarare av rättens ordförande på den grunden att behov av försvarare saknades (JO:s dnr 5876-2011). JO gjorde i beslut den 22 maj 2012 följande bedömning.

text: Enligt

text: 21 kap. 3 § rättegångsbalken

text: har den som är åtalad för ett brott rätt att ha hjälp av en försvarare vid huvudförhandlingen. Det kan antingen vara en försvarare som han själv har anlitat eller en offentlig försvarare som fått sitt uppdrag av domstolen. En privat försvarare måste uppfylla vissa krav. Domstolen kan avvisa en privat försvarare som är olämplig. Däremot kan domstolen inte bestämma att den åtalade överhuvudtaget inte får ha en försvarare till sin hjälp.

text: Enligt CD förklarade TH att det inte behövdes något försvar samt sade till honom att lämna den åtalades bänk och sätta sig på åhörarplats. TH:s version är något annorlunda; enligt henne uppfattade hon att U.N., efter att ha fått klart för sig att han själv skulle höras över åtalet, sade till CD att han i så fall inte behövde dennes hjälp varefter hon på fråga från CD hänvisade honom till att sätta sig på åhörarplats. Anteckningarna från huvudförhandlingen kan sägas ge visst stöd åt CD:s version; där står att det är ordföranden som konstaterar att det inte finns behov av försvarare.

text: Det är inte meningsfullt att nu, snart ett och ett halvt år efter händelsen, försöka skapa ytterligare klarhet i hur det gick till. Klart är dock att CD anmälde sig som privat ombud för U.N. drygt två veckor före huvudförhandlingen, att U.N. infann sig till huvudförhandlingen med CD som privat försvarare, att TH efter vissa diskussioner hänvisade CD att sätta sig på åhörarplats och att CD fick uppfattningen att han avvisades som försvarare för att det inte behövdes någon försvarare.

text: När U.N. infann sig till huvudförhandlingen tillsammans med CD kan det alltså inte ha rått någon tvekan om att U.N. ville att CD skulle vara hans försvarare. Av anteckningarna från huvudförhandlingen framgår inte att han ändrat uppfattning. Inte heller enligt THs version framgår att U.N. uttryckligen sagt att han inte längre önskade att ha CD som sin försvarare. Det var därför fel av TH att be CD lämna sin plats vid U.N:s sida och sätta sig på åhörarplats. För detta förtjänar hon kritik.

text: Anspråken

text: UN har genom ombudet CD begärt skadestånd av staten avseende kränkning med ett belopp uppgående till åtminstone 200 000 kr. Samma kränkningsersättning har CD även begärt för egen del.

text: Till stöd för anspråken har anförts bl.a. följande. CD blev på ett icke rättsenligt sätt avvisad som försvarare av tingsrätten. Detta var en kränkning av

text: artikel 6.3 c i Europakonventionen

text: . De är därför berättigade till skadestånd. UN tror inte att han hade fått en rättvis rättegång om han överklagat domen.

text: De har gett in och hänvisat till JO:s ovan nämnda beslut.

text: Solna tingsrätts yttrande

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Solna tingsrätt. Tingsrätten har ansett att UN inte bör tillerkännas något skadestånd och anfört följande.

text: Justitieombudsmannen kritiserade i sitt ärende TH för hennes agerande att hänvisa CD till åhörarplats vid den aktuella förhandlingen. Jag har för egen del inte någon annan uppfattning än att TH:s agerande var olyckligt och att hon förtjänar den kritik hon redan har fått. Att frågan om UN:s behov av försvarare över huvud taget väcktes synes dock, vilket framgår av TH:s eget yttrande i ärendet hos Justitieombudsmannen, ha haft sin grund i att hon bibringades uppfattningen att UN inte själv ville berätta om händelsen utan att han önskade att hans försvarare skulle prata för honom. När saken i fråga hade retts ut uppfattade TH att han inte längre ansåg sig ha behov av försvarare. Inte desto mindre borde hon, innan hon hänvisade CD till åhörarplatsen, ha förvissat sig om att UN verkligen avstod från sin rätt att företrädas av försvarare.

text: Även om alltså TH:s agerande alltså varit klandervärt anser jag inte att det som förekommit är att se som att UN:s rätt till en rättvis rättegång åsidosatts. TH:s agerande föregicks uppenbarligen av en diskussion och det gjordes, då CD hänvisades till åhörarplats, inte några invändningar vare sig av honom eller av UN. När det gäller påstående om att målets utgång sannolikt hade blivit en annan om UN hade fått företrädas av försvarare vid tingsrätten finns det anledning att påpeka att domen i målet inte överklagades.

text: Det är alltså tingsrättens uppfattning att UN inte bör tillerkännas något skadestånd med anledning av den handläggning som skett här.

text: UN och CD har yttrat sig över tingsrättens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Tjänstefel kan enligt praxis endast under vissa begränsade omständigheter anses utgöra ett sådant brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på skadeståndslagens regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen.

text: I

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: sägs bl.a. att var och en vid prövningen av en anklagelse om brott ska vara berättigad till en rättvis rättegång. Enligt

text: artikel 6.3 i Europakonventionen

text: gäller även vissa särskilda minimigarantier i brottmål. Dessa rättigheter kan ses som särskilda element i den allmänna rätten till en rättvis rättegång. I artikel 6.3 c anges – såvitt nu är i fråga – att var och en som blivit anklagad för brott har rätt att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv har utsett.

text: Överväganden

text: CD har vid den aktuella rättegången varit privat försvarare. Han har inte varit anklagad för brott och omfattas därför inte av

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . CD kan redan av den anledningen inte få något skadestånd med stöd av konventionen.

text: Något brott som kan föranleda kränkningsersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: har inte förekommit. Skadestånd kan således inte utgå på den grunden till CD eller UN.

text: Det återstår då att pröva om UN har rätt till ideellt skadestånd på konventionsrättslig grund.

text: Inledningsvis kan då konstateras – som JO också nämner i sitt beslut – att det inte är helt klarlagt hur det gick till när rättens ordförande hänvisade CD till att sätta sig på åhörarplats. JO har i sin kritik i stället framhållit att det inte kan ha rått någon tvekan om att UN ville att CD skulle vara hans försvarare och att UN inte uttryckligen sagt att han inte längre önskade CD som försvarare.

text: Enligt

text: artikel 6.3 c i Europakonventionen

text: har en person som är anklagad för brott rätt att försvara sig personligen eller genom ombud. Stadgandet innebär inte en ovillkorlig rätt för den brottsanklagade att i varje situation låta sig företrädas av ombud. (Jfr även

text: 23 kap. 10 § rättegångsbalken

text: , om förutsättningarna för att låta en person som hörs under förundersökningen att ha ett biträde närvarande, vilket får anses vara i överensstämmelse med konventionens krav.) Vid bedömningen bör beaktas att UN närvarade personligen vid förhandlingen och att han under förhör fick berätta om sin version av händelseförloppet. Det finns ingenting som tyder på att målet var av komplicerad karaktär. Av betydelse är även att det var fråga om ett s.k. bötesmål med ett så lågt straffvärde som 30 dagsböter. Någon offentlig försvarare skulle således inte ha förordnats i målet (se

text: 21 kap. 3 a § rättegångsbalken

text: ). Vid en samlad bedömning anser Justitiekanslern att UN:s rätt till en rättvis rättegång i

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: inte har åsidosatts. Det har för övrigt stått UN fritt att själv eller genom biträde av CD överklaga domen för det fall han hade ansett att det hade förekommit ett rättegångsfel. Så skedde emellertid inte.

text: Därutöver bör följande tilläggas. Även om Justitiekanslern skulle ha funnit att det varit fråga om en överträdelse av

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: , skulle något skadestånd inte ha utgått till UN. Omständigheterna har i stället varit sådana att UN skulle ha ansetts fullt kompenserad genom ett erkännande av överträdelsen.

text: Sammanfattningsvis ska alltså skadeståndsanspråken avslås.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av handläggningstiden i ett utmätningsärende hos Kronofogdemyndigheten

text: Justitiekanslern tillerkänner Krzymowski Juristbyrå HB ersättning av staten med 117 763 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 3 augusti 2014 till dess betalning sker.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Kronofogdemyndigheten att se till att ersättningen betalas ut.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Krzymowski Juristbyrå HB (juristbyrån) begärde den 21 februari 2013 hos Kronofogdemyndigheten verkställighet av Växjö tingsrätts dom den 21 januari 2013 i mål nr T 4533-11. Enligt domen förpliktigades B.H. att till käranden i målet utge ersättning för rättegångskostnader med 123 150 kr jämte viss ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: . Juristbyrån övertog fordran motsvarande rättegångskostnaderna från käranden. I juristbyråns ansökan om verkställighet angavs att B.H. var ägare till fastigheten Växjö Haga 1.

text: Kronofogdemyndigheten informerade Juristbyrån den 6 mars 2013 om att ärendet hade registrerats hos myndigheten. Den 18 april 2013 invände B.H. mot verkställigheten med åberopande av att juristbyrån inte var saklegitimerad och att domen inte hade vunnit laga kraft. Genom ett beslut den 26 april 2013 lämnade Kronofogdemyndigheten invändningen utan avseende och förordnade att domen skulle verkställas i enlighet med ansökan. Beslutet överklagades inte.

text: Den 14 juni 2013 sålde B.H. själv den anvisade fastigheten för en köpeskilling om 3 250 000 kr. Fastigheten var vid tillfället för överlåtelsen intecknad till ett belopp om 2 642 400 kr. Det saknas uppgift om hur stora skulder dessa inteckningar utgjorde säkerhet för.

text: Den 8 oktober 2013 kontaktade juristbyrån Kronofogdemyndigheten per telefon med förfrågan om ärendets handläggning och fick beskedet att något utmätningsförfarande inte hade påbörjats. Efter viss ytterligare kontakt fick juristbyrån den 10 oktober 2013 beskedet att Kronofogdemyndigheten hade påbörjat en tillgångsundersökning.

text: Den 25 juni 2014 meddelade Kronofogdemyndigheten att utredningen hade avslutats och att gäldenären saknade utmätningsbara tillgångar. Fram tills detta datum hade ett belopp om 20 470 kr, varav 15 083 kr avsåg ränta och 5 387 kr kapitalbeloppet, utmätts och utbetalats till juristbyrån.

text: Anspråket

text: Juristbyrån har yrkat ersättning av staten med 117 763 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 12 juni 2014 och till stöd för sitt anspråk anfört i huvudsak följande.

text: Staten är skadeståndsskyldig gentemot juristbyrån eftersom Kronofogdemyndigheten har dröjt med verkställighetsåtgärder i mer än sju månader efter ansökan. Om verkställighet hade skett omgående, eller åtminstone inom tiden från det att ansökan gjordes till dess fastigheten såldes (16 veckor och en dag) hade den anvisade egendomen utmätts och juristbyrån fått full täckning för sin fordran. Enligt uppgift från Kronofogdemyndighetens webbplats är handläggningstiden vid ansökan om verkställighet normalt fem veckor. Om juristbyråns ansökan hade handlagts inom åtminstone tre gånger den normala handläggningstiden (dvs. 15 veckor) så hade B.H:s fastighet kunnat utmätas före försäljningen. Mot bakgrund av risken för att egendom skaffades undan, kan inte en sådan omfattande tidsutdräkt som har förekommit i det aktuella fallet vara acceptabel när sökanden har anvisat viss egendom till utmätning.

text: Utredningen

text: Kronofogdemyndigheten har yttrat sig över anspråket och anfört bl.a. följande.

text: Myndighetens bedömning

text: Frågan är om det tog för lång tid innan Kronofogdemyndigheten (Kronofogden) påbörjade verkställigheten. En särskild fråga är därvid om Kronofogden borde ha vidtagit några särskilda åtgärder på grund av att Juristbyrån i sin ansökan om verkställighet angett att gäldenären ägde en fastighet.

text: Utmätning ska ske så snart som möjligt efter det att de handlingar som behövs har kommit in till Kronofogden, se

text: 4 kap. 10 § utsökningsbalken

text: I Wallin m.fl.,

text: Utsökningsbalken

text: , En kommentar, fjärde uppl., s. 142 anges följande.

text: ”Att utmätning sker så snart som möjligt är av betydelse bl.a. med hänsyn till konkurrensen med andra borgenärer. Före UB gällde en tidsfrist på fyra veckor. Att den slopats får enligt dep.chefen inte leda till att den förlängs överlag. Ibland är redan en fyraveckorsfrist för lång, t.ex. om det finns påtaglig risk att gäldenären skaffar undan sin egendom. När gäldenären har utmätningsbar egendom som krfm kan få reda på utan större svårighet, t.ex. vid förhör med gäldenären, bör utmätning i allmänhet kunna äga rum inom några veckor. Att viss bestämd frist inte har föreskrivits syftar i första hand till att förebygga att egendom som inte kan uppdagas utan mera tidskrävande undersökning undandras utmätningssökanden.

text: Det nu anförda återger uttalanden i förarbetena som gjordes för ungefär 30 år sedan. Sedan dess har förhållandena på området ändrats i flera avseenden, bl.a. beträffande organisation, antalet mål och de tekniska hjälpmedlen. I fråga om tid för verkställande av utmätning torde man få räkna med att det numera ofta tar längre tid än vad som förutsattes vid tillkomsten av UB, frånsett mål med förtur, och att skillnader förekommer mellan olika delar av landet.”

text: Kronofogden har vid olika tidpunkter satt upp interna mål för handläggningstiderna och därvid beslutat om vissa prioriteringar.

text: Justitieombudsmannen (JO) initierade år 2010 ett ärende om Kronofogdens handläggningstider (JO:s diarienummer 3101-2010). Kronofogden avgav yttrande i ärendet (Kronofogdens diarienummer 808 17290-10/11). […]

text: Av det ovanstående framgår att det inte finns någon absolut författningsreglerad tidsgräns för hur snabbt ett utsökningsmål ska handläggas. Vad som är en rimlig handläggningstid beror enligt myndighetens uppfattning på resurssituationen vid Kronofogden och omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Det finns således inte någon bestämd tidsgräns för när Kronofogdemyndighetens handläggningstid innebär skadeståndsgrundande fel eller försummelse. Om ett utsökningsmål handlagts inom en tid som inte väsentligt överskrider den normala handläggningstiden vid Kronofogden torde skadeståndsskyldighet inte kunna uppkomma under förutsättning att det inte finns några särskilda omständigheter som talar för att ärendet borde ha handlagts snabbare. En sådan omständighet kan vara att det finns en påtaglig risk att gäldenären skaffar undan egendom. Ett exempel är att gäldenären har givit en mäklare i uppdrag att sälja en fastighet som gäldenären äger.

text: En central fråga i ärendet är vilken handläggningstid som kan anses normal för ett utsökningsmål. I Kronofogdens yttrande i JO-ärendet, s. 13, redogörs för de svårigheter som är förenade med att beräkna och jämföra handläggningstider. Vad gäller handläggningstiden år 2013 hade enligt Kronofogdens statistik 96 procent av alla gäldenärer, som inte var förstagångsgäldenärer, handlagts inom nio månader från det att ansökan om verkställighet kom in. Vid årsskiftet 2013/2014 fans dock 11 000 ännu inte färdigutredda gäldenärer där det gått mer än nio månader från ansökningen.

text: Den omständigheten att Kronofogden i ett fall brutit mot sina egna interna målsättningar eller prioriteringar kan inte heller i sig grunda rätt till skadestånd.

text: Enligt myndighetens uppfattning innebär den handläggningstid som är aktuell i Juristbyråns fall inte att Kronofogden överträtt någon författningsbestämmelse. Det framgår inte att handläggningstiden i väsentlig mån överskred den handläggningstid som kunde vara normal år 2013. Inget tydde på att det fanns en påtaglig risk att gäldenären skulle skaffa undan sin egendom. Enbart handläggningstiden längd innebar inte fel eller försummelse och grundar inte rätt till skadestånd för Juristbyrån.

text: Det kan vidare nämnas att den aktuella fastigheten överläts den 14 juni 2013. Även vid en handläggningstid om fyra månader hade en utmätning av fastigheten inte varit möjlig.

text: Gäldenären var för övrigt inte förstagångsgäldenär så det fanns inte anledning att handlägga ärendet med den prioritering som enligt Kronofogdens interna målsättningar gäller för sådana fall.

text: Frågan är då om den omständigheten att Juristbyrån i sin ansökan om verkställighet angett att gäldenären ägde en fastighet innebar att Kronofogden borde ha handlagt målet med förtur.

text: En mycket stor andel av de gäldenärer som handläggs vid Kronofogden har egendom av olika slag. Fast egendom är vanligt förekommande. Det är Kronofogdens uppgift att utreda om gäldenären har tillgångar som kan utmätas (

text: 4 kap. 9 § utsökningsbalken

text: ). Sökanden i ett mål om utmätning har ingen skyldighet, men väl möjlighet, att upplysa om tillgångar. Det är inte svårt för en sökande att med hjälp av olika offentliga register ta reda på om gäldenären äger fastighet eller fordon. Den omständigheten att sökanden lämnat uppgift om att en gäldenär äger en fastighet fritar inte Kronofogden från att utreda om gäldenären äger annan egendom. Fastigheten får ju normalt inte utmätas om gäldenären äger annan utmätningsbar egendom som täcker skulden eftersom detta skulle strida mot utmätningsordningen, se

text: 4 kap. 3 § utsökningsbalken

text: . Kronofogden måste även undersöka om en fastighet har ett övervärde eller om den är så högt belånad att utmätning inte kan ske. Kronofogden måste alltså i stort sett göra samma utredning oavsett om sökanden angett att gäldenären har en fastighet eller inte. Det finns alltid en risk att en gäldenär gör sig av med sin fastighet eller annan egendom innan utmätning. Risken är inte större i de fall sökanden upplyst om egendom i ansökan om utmätning.

text: Det innebar enligt myndighetens uppfattning inte skadeståndsgrundande fel eller försummelse att inte handlägga Juristbyråns ansökan med förtur.

text: Sammanfattningsvis innebar Kronofogdens handläggningstid i Juristbyråns fall inte fel eller försummelse.

text: Av handlingarna i skadeståndsärendet framgår för övrigt inte att Juristbyrån verkligen lidit någon skada. Fastighetens belåning framgår inte. Köpeskillingen efter utmätning och exekutiv försäljning av en fastighet kan bli lägre än vad som kan uppnås vid frivillig försäljning. Det går således inte att dra några slutsatser om vad utfallet blivit för Juristbyråns del om Kronofogden utmätt och försålt fastigheten.

text: Med hänvisning till ovanstående föreslår myndigheten att JK avslår Juristbyråns begäran om skadestånd.

text: Juristbyrån har inkommit med synpunkter på Kronofogdemyndighetens yttrande och har anfört följande.

text: Fastigheten i fråga har angetts i avsett utrymme i Kronofogdemyndighetens förtryckta blankett och fastigheten har preciserats med både adress och fastighetsbeteckning. Trots detta har egendomen inte registrerats hos myndigheten. Om Kronofogdemyndigheten hade registrerat den anvisade egendomen skulle utmätning möjligen kunnat verkställas före den 14 juni 2013. – Staten kan inte anses ha uppfyllt de krav som ställs på tillgängliggörande av effektiva rättsmedel om de domar som domstolarna meddelar inte kan verkställas inom skälig tid. – Den av Kronofogdemyndigheten redovisade statistiken är intetsägande. Ett ärendes genomsnittliga handläggningstid skulle möjligen kunna tänkas vara ett i sammanhanget mer relevant mått. – Försäljningen av fastigheten har genererat ett övervärde om drygt 600 000 kr. Detta belopp skulle ha räckt för att täcka juristbyråns fordran, även om försäljningspriset vid en exekutiv auktion skulle understiga marknadspriset med 10–15 procent.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett kompletterande yttrande från Kronofogdemyndigheten. I yttrandet anförs bl.a. följande.

text: Anvisad egendom

text: Kronofogden handlägger normalt inte utsökningsmål med förtur endast på grund av att sökanden anvisat egendom. Om det är risk att gäldenären skaffar undan eller förstör egendom, eller om saken är brådskande ska målet handläggas med förtur. I en sådan situation behöver gäldenären inte underrättas om målet enligt

text: 4 kap. 12 § 2 st. utsökningsbalken

text: , jämför även Walin m.fl.

text: Utsökningsbalken

text: , En kommentar, fjärde uppl., s. 147. Andra arbetsuppgifter bör då läggas åt sidan och det brådskande målet tas omedelbart med förtur. Myndigheten kan dock inte se att det fanns några sådana omständigheter i nu aktuellt fall.

text: Ett mål som kommer in till Kronofogden kan handläggas som ett prioriterat mål. Detta innebär dock inte att alla andra uppgifter läggs åt sidan så att målet handläggs genast såsom i brådskande fall.

text: Om den aktuella fastigheten hade registrerats som anvisad egendom så hade målet enligt gällande rutiner handlagts som en prioriterad arbetsuppgift […]. Om så hade skett hade möjligen utmätning kunnat ske före den 14 juni 2013, men detta beror såvitt myndigheten kan finna på arbetsläget i övrigt.

text: Skadans storlek

text: Fastigheten såldes för 3 250 000 kr. Såvitt myndigheten förstår var det en frivillig försäljning på en fri och öppen marknad under normala förhållanden. Om fastigheten sålts exekutivt kan köpeskillingen ha blivit lägre. Om inteckningarna var fullt belånade inklusive stora och lilla tillägget enligt

text: 6 kap. 3 § jordabalken

text: så kan de lån som skulle ha utgått ur fastigheten vid en exekutiv auktion ha uppgått till mer än 3 100 000 kr. Till detta kommer försäljningskostnaderna. Det är därför möjligt att Kronofogden bedömt att en försäljning av fastigheten inte givit ett överskott över huvud taget, eller i vart fall inte ett överskott som gjorde en utmätning och försäljning försvarlig, se

text: 4 kap. 3 § utsökningsbalken

text: . Utmätning hade då inte skett. Det går inte att påstå att det har uppkommit en skada om belåningen inte är känd.

text: Juristbyrån har fått del av yttrandet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande, ett s.k. culpaansvar. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv och att det vid den bedömningen är av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 1210

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se bl.a.

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen.

text: Enligt

text: 4 kap. 10 § första stycket utsökningsbalken

text: (UB) ska utmätning ske så snart som möjligt efter det att behövliga handlingar kommit in till Kronofogdemyndigheten. Innan utmätning sker ska dock gäldenären i enlighet med innehållet i ett särskilt formulär underrättas om målet så tidigt att gäldenären kan beräknas få tillräcklig tid att bevaka sin rätt (se

text: 4 kap. 12 § första stycket

text: UB och 6 kap. 1 § utsökningsförordningen).

text: Före 1982 gällde en lagstadgad tidsfrist om fyra veckor inom vilken Krono-fogdemyndigheten skulle hålla utmätningsförrättning. När fristen togs bort betonades i förarbetena att det likväl var viktigt att utmätning sker utan dröjsmål och att slopandet av fristen inte fick leda till att de faktiska tidsfristerna för utmätning överlag förlängdes (se

text: prop. 1980/81:8 s. 387

text: f.). De allmänna uttalanden som gjordes av lagstiftaren kan emellertid inte till-mätas samma vikt som om en lagstadgad frist alltjämt gällt. Lagstiftaren hade även vid denna tidpunkt en annan referensram som gör att uttalandena i dag ter sig överspelade (se JO-beslut den 23 mars 2011, dnr 3101-2010).

text: När inte lagen anger en viss frist för handläggningen av en fråga, krävs det i allmänhet en betydande försening för att ett skadeståndsgrundande dröjsmål ska anses föreligga. Att handläggningen av ett ärende vid en myndighet kan ta viss tid är således något som den enskilde normalt får acceptera. Den enskilde kan också få tåla att handläggningen av ett visst ärende drar ut på tiden därför att andra, mer brådskande, ärenden måste handläggas med förtur. Beror däremot förseningen på en oförsvarligt långsam arbetstakt, en påtagligt bristfällig organisation eller en klar felbedömning av frågan om vilka ärenden som bör ha förtur, bör det allmänna svara för uppkommen skada (

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: Den enskilde har dock rätt att vänta sig en snabbare handläggning när en försening typiskt sett kan bli allvarlig för honom eller när han för myndigheten har påtalat en sådan risk. Bristande hänsyn till hans intresse kan i sådana fall medföra skadeståndsskyldighet. Det kan finnas anledning att beakta inte enbart hur ärenden av ett visst slag brukar handläggas utan även hur handläggningen rätteligen bort ske med hänsyn till ärendets vikt och myndighetens möjligheter (se Bertil Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2 uppl., 1996, s. 90).

text: Att en utmätning sker så snart som möjligt är av betydelse bl.a. med hänsyn till konkurrensen med andra borgenärer. I Kronofogdemyndighetens handbokUtmätning, 2011 s. 65 f., framhålls också att tidsaspekten är särskilt viktig när det finns egendom att ta i anspråk samt att anvisad egendom bör efterforskas skyndsamt.

text: Riksdagens ombudsmän (JO) har funnit det otillfredsställande att handläggningen av utmätningsärenden pågått i över sju månader utan att verkställighetsåtgärder vidtagits. Med hänsyn till de principer och prioriteringar hos Kronofogdemyndigheten som styr ärenden om verkställighet, och som i allt väsentlig befanns godtagbara, bedömdes det emellertid i dessa fall inte finnas tillräcklig grund för kritik mot Kronofogdemyndighetens handläggning (se JO-beslut den 28 maj 2010, dnr 4038-2009, och JO-beslut den 23 mars 2011, dnr 3101-2010). Justitiekanslern har i ett beslut i ett tillsyns-ärende den 11 november 2010, dnr

text: , uttalat att det var otillfredsställande att det då aktuella ärendet, som hade pågått under elva månader, inte hade avgjorts men vidtog med hänvisning till de nyss nämnda JO-ärendena inte någon ytterligare åtgärd med anledning av att JO initierat en tillsyn avseende samma fråga. Det kan anmärkas att Justitiekanslerns tillsynsärende inte avsåg en förstagångsgäldenär och att inte heller någon utmätningsbar egendom hade anvisats av sökanden.

text: Inom ramen för statens frivilliga skadereglering har Justitiekanslern tidigare funnit att staten blivit skadeståndsskyldig när Kronofogdemyndigheten inte på drygt fyra månader från det att ansökan kom in till myndigheten hade genomfört utredningsåtgärder respektive fattat beslut om utmätning (se JK-beslut den 4 april 2003 i dnr

text: , den 29 oktober 2004 i dnr

text: och den 27 april 2015 i dnr

text: ). I det sist nämnda beslutet tog det drygt sex månader till dess att en i ansökan anvisad fastighet utmättes.

text: Övervägande

text: I det nu aktuella ärendet tog det cirka åtta månader från det att ansökan gavs in till dess att de första utmätningsåtgärderna vidtogs. I enlighet med vad Justitiekanslern har uttalat i tidigare beslut bör det normalt anses oacceptabelt att det inte vidtas någon åtgärd för att utreda om det finns utmätningsbar egendom hos gäldenären så lång tid efter det att ansökan om utmätning kom in till Kronofogdemyndigheten.

text: Kronofogdemyndigheten har angett att handläggningstiden i ärendet inte i väsentlig mån överskred den handläggningstid som kunde anses vara normal vid den aktuella tidpunkten. Något annat skäl till varför handläggningen har dragit ut på tiden har inte angetts. Enligt de rutiner som gällde vid Kronofogdemyndigheten vid handläggningen av det aktuella ärendet borde det ha handlagts som ett prioriterat ärende, eftersom viss egendom hade anvisats för utmätning redan i ansökan. Så skedde dock inte och det får antas att detta bidrog till att handläggningen av ärendet drog ut på tiden. Vid en samlad bedömning får det anses ha förekommit ett sådant dröjsmål vid handläggningen av juristbyråns ansökan om utmätning som innefattar en sådan avvikelse från vad som utgör en godtagbar standard att fel eller försummelse föreligger från Kronofogdemyndighetens sida.

text: Beträffande frågan om juristbyrån har lidit någon skada med anledning av felet gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Gäldenärens försäljning av fastigheten skedde knappt fyra månader efter det att juristbyrån hade gett in sin ansökan till Kronofogdemyndigheten. Om målet hade handlagts enligt gällande rutiner hade utmätning av fastigheten möjligen kunnat ske före försäljningen. Som Kronfogdemyndigheten har angett kan det inte med någon grad av säkerhet bedömas vad en exekutiv auktion hade inbringat. Det kan dock erinras om att det inte heller är uteslutet att en frivillig försäljning av fastigheten hade kunnat ske inom ramen för en beslutad utmätning av fastigheten.

text: Som allmän princip gäller att staten inte kan freda sig mot ersättningsskyldighet genom att åberopa sin egen försummelse (se bl.a. Högsta domstolens avgörande

text: NJA 2014 s. 332

text: ). Den osäkerhet beträffande möjligheten till betalning av utmätningsfordringen som föranleds av Kronofogdemyndighetens bristfälliga handläggning bör staten alltså inte kunna åberopa för att undvika skadeståndsansvar. Staten får i stället bära risken för att det i efterhand inte går att bedöma om juristbyrån vid en aktsam handläggning hade kunnat få betalt för sin fordran mot gäldenären. Även om det inte finns någon utredning som visar i vilken omfattning fastigheten var belånad bör utgångspunkten, i avsaknad av omständigheter som talar i motsatt riktning, vara att juristbyrån hade kunnat få betalt för sin utmätningsfordran. Juristbyrån får mot denna bakgrund anses vara berättigad till skadestånd av staten med begärt belopp jämte ränta.

text: På fordringar som avser skadestånd ska ränta beräknas enligt reglerna i

text: 4 § tredje stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen

text: . Ränta ska därför utgå från den 3 augusti 2014, dvs. trettio dagar efter det att krav på ersättning har framställts, till dess betalning sker.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av att en tingsrätt i ett inledande skede av ett mål inte ändrat handläggningsform från T-mål till FT-mål

text: Justitiekanslern tillerkänner MS ersättning med 7 374 kr och uppdrar åt Domstolsverket att betala ut ersättningen till henne.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: MS ansökte vid Eksjö tingsrätt om stämning mot MH (målet lades upp som T 1061-13). Beträffande yrkat belopp anförde hon ”Jag åberopar att han återbetalar 8 000:- för det påhittade lånet som jag erlagt under hot och utpressning samt ersättning för halva sängen vi införskaffade tillsammans totalpris ca 15 000:-”. Tingsrätten ansåg att yrkandet var oklart och förelade MS att precisera det avseende delbelopp och totalbeloppet. MS angav i svar på föreläggandet att hon begärde 8 000 kr för påhittat lån och 7 500 kr för hälften av värdet på sängen och att totalsumman således var 15 500 kr.

text: Tingsrätten utfärdade sedan stämning utan att ändra handläggningsform för målet från ordinärt tvistemål (T-mål) till förenklat tvistemål (FT-mål). MS ringde därefter till tingsrätten för att ställa frågor om målet. Hon informerades om att målet nog rätteligen borde ha handlagts som ett FT-mål då hennes yrkanden endast uppgick till 15 500 kr. Hon uppgav sig vid telefonsamtalet inte ha något emot att tingsrätten övergick till handläggning som FT-mål, om tingsrätten bedömde att så kunde ske. MH förelades att yttra sig i frågan om tingsrätten borde övergå till att handlägga målet som ett FT-mål.

text: MH, som anlitat juridiskt ombud, inkom med svaromål i vilket käromålet bestreds. I svaromålet anförde MH bl.a. följande. Om målet drivs vidare har han motfordringar som åberopas för kvittning. Dessa kan på grund av tidsbrist inte utredas nu utan först i samband med en eventuell muntlig förberedelse. Han motsätter sig att målet omvandlas till ett FT-mål. Såvitt bekant kan man inte omvandla ett T-mål till ett FT-mål. Dessutom vore det synnerligen oskäligt mot honom att han – när han redan har anlitat ombud – plötsligt skulle förlora möjligheten att utkräva rättegångskostnaderna i deras helhet av motparten.

text: Tingsrätten fattade den 28 augusti 2013 följande beslut.

text: Det saknas vägledande avgöranden från Högsta domstolen i frågan om när en övergång kan få ske från ordinär handläggning till förenklad. Högsta domstolen har i anledning av detta i rättsfallet

text: NJA 2012 s. 30

text: meddelat tillstånd till prövning i hovrätt av en sådan fråga. I det beslut som Hovrätten över Skåne och Blekinge därefter meddelade (Hovrätten över Skåne och Blekinge, mål Ö 500-12, beslut 2012-09-05) gjordes bedömningen att en sådan övergång av handläggningsform i princip inte är möjlig sedan tingsrätten utfärdat stämning, om initiativet till ändrad handläggningsform kommer från tingsrätten, och svaranden motsatt sig en övergång. Så förhåller det sig i detta fall. Dessutom är det för närvarande oklart om tvisteföremålets värde alltjämt understiger hälften av prisbasbeloppet, eftersom värdet av de av MH till kvittning åberopade motfordringarna inte har preciserats, och dessa belopp också ska räknas in i bedömningen av vad som är tvisteföremålets värde. Av dessa anförda skäl bör målet även fortsättningsvis handläggas som ett ordinärt tvistemål.

text: MS anmälde inte missnöje mot beslutet utan återkallade käromålet med följande text. ”Jag vill dra tillbaka min stämning, sen vill jag ha ett mail där det står att det är ni som har lagt in målet fel från början så jag kan överklaga om jag skulle bli ersättningsskyldig till motpartens advokatkostnader.”

text: MH yrkade ersättning för rättegångskostnader avseende ombudsarvode med 7 374 kr inklusive mervärdesskatt.

text: Tingsrätten skrev av målet den 12 september 2013 och förpliktade MS att ersätta MH för rättegångskostnader med 7 374 kr. MS överklagade inte beslutet.

text: Anspråket

text: MS har begärt ersättning med 8 064 kr samt skälig ersättning för samtal och mail till tingsrätten och Justitiekanslern. Av det angivna beloppet avser 7 374 kr motpartens advokatkostnader, 450 kr (som det får förstås) ansökningsavgiften vid tingsrätten och 240 kr två timmars förlorad arbetsinkomst. Till stöd för anspråket har hon anfört sammanfattningsvis följande.

text: Hon skickade in en stämningsansökan i ett förenklat mål med krav på sin exsambo på cirka 15 000 kr. Hon fick information om att det enda hon kunde bli ersättningsskyldig för var vittnens resekostnader och förlorad arbetsinkomst om dessa krävde det. När hon fick svar från motparten hade målet inte ”ändrats” eftersom motparten bestritt talan. Hon satte ner sina yrkanden innan motparten hade blivit delgiven. Hon återkallade sedan sin talan på grund av tingsrättens misstag och blev därför ersättningsskyldig för motpartens advokatkostnader. Hon vill också ha återbetalning av 450 kr eftersom tingsrätten inte gjort vad som åligger den.

text: Yttrandet från Eksjö tingsrätt

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Eksjö tingsrätt som har anfört bl.a. följande.

text: Att målet ursprungligen kom att handläggas som ett ordinärt tvistemål berodde på den oklarhet som förelåg i stämningsansökan. Visserligen förbisåg tingsrätten, efter kompletteringen, att målet uppfyllde kravet för handläggning som FT-mål. Med beaktande av de motfordringar som i svaromålet påstods föreligga och som vid tidpunkten för återkallelsen ännu inte hunnit preciseras, är det samtidigt sannolikt att målet efter nödvändig precisering inte kunnat handläggas som ett FT-mål. En fortsatt handläggning hade alltså sannolikt lett till att målet bort hanteras som ett T-mål. Till det kommer att, vilket påpekades i beslutet i handläggningsfrågan, rättsläget i frågan inte är klart då det saknas vägledande praxis från Högsta domstolen och att MS inte överklagade tingsrättens beslut. Hon utnyttjade inte heller den möjlighet hon hade i målets inledande skede, när hon tagit del av tingsrättens föreläggande att komplettera stämningsansökan, där det av beteckningen T vid målnumret framgick att målet lagts upp som ett ordinärt tvistemål, att begära rättelse av eller anmäla missnöje mot tingsrättens inledande val av handläggningsform. MS överklagade vidare inte tingsrättens avskrivningsbeslut i fråga om rättegångskostnader. Hon har alltså inte utnyttjat de ordinära rättsmedel som stått henne till buds (jfr dock Högsta domstolen i dom den 18 oktober 2013 i mål

text: T 5180-11

text: punkt 43).

text: Utifrån vad som nu sagts kan det ifrågasättas om förbiseendet från tingsrättens sida utgör sådant fel eller sådan försummelse som förutsätts för skadeståndsansvar (jfr

text: 3 kap. 2 § 1 p. skadeståndslagen

text: ). Samtidigt är det givetvis inte möjligt för tingsrätten att uttala sig i fråga om MS bevekelsegrunder för att väcka talan. Hon hänvisar till att hon innan hon lämnade in stämningsansökan var i kontakt med tingsrätten och fick information om vad som gällde i rättegångskostnadshänseende. Ur den synvinkeln talar mer för att tingsrättens förbiseende har varit sådant att det grundar rätt till ersättning.

text: När det gäller skäligheten i begärd ersättning har tingsrätten, som angavs i samband med att målet avskrevs, inget att invända mot skäligbeten i den av motparten begärda rättegångskostnaden. Inte heller finns det anledning att ifrågasätta skäligheten i sig hos begärd ersättning för förlorad arbetsinkomst; möjligen kan det i denna del ifrågasättas om det föreligger ett adekvat orsakssamband. Det bör noteras att ansökningsavgiften för T-mål är densamma som för FT-mål.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. (Jämför

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: Vad som är ett FT-mål följer av

text: 1 kap. 3 d § första stycket rättegångsbalken

text: . Enligt detta lagrum ska tingsrätten, i tvistemål där förlikning om saken är tillåten, alltid bestå av en lagfaren domare om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet enligt

text: 2 kap.

text: och

text: 7 §§

text: socialförsäkringsbalken

text: I

text: 18 kap. 8 a § rättegångsbalken

text: anges för FT-mål begränsningar i rätten till ersättning för rättegångskostnader. I fråga om ombudsarvode får ersättning inte avse annat än kostnad för rättslig rådgivning under en timme vid ett tillfälle för varje instans och med ett belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för rådgivning enligt

text: rättshjälpslagen (1996:1619)

text: under en timme.

text: Överväganden

text: Justitiekanslern behandlar först ersättningsanspråket avseende MH:s rättegångskostnader.

text: När tingsrätten fick in MS svar på föreläggandet om att precisera yrkandet stod det klart att det som yrkades uppenbart inte översteg hälften av prisbasbeloppet. Att tingsrätten då inte beslutade att ändra handläggningsform för målet från T-mål till FT-mål utan i stället utfärdade stämning är att betrakta som fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Rätt till skadestånd föreligger således om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda för det.

text: Av vad MS anfört får anses framgå att det var en förutsättning för hennes stämningsansökan att målet skulle handläggas som ett FT-mål.

text: MS företräddes inte av något juridiskt ombud. Det kan då inte begäras att hon, när hon fick föreläggandet att precisera sitt yrkande, skulle ha uppmärksammat att målet var upplagt som ett T-mål och inte som ett FT-mål. Något medvållande från MS sida kan därför inte anses föreligga i denna del.

text: MS kan inte heller anses ha varit medvållande genom att hon inte anmält missnöje och inte överklagat tingsrättens beslut den 28 augusti 2013 om att målet även fortsättningsvis skulle handläggas som ett T-mål. Hon skulle sannolikt inte ha haft framgång med ett sådant överklagande. Hovrätten över Skåne och Blekinge har i beslut den 5 september 2012 i mål Ö 500-12 uttalat att sedan stämning utfärdats bör en övergång från T-mål till FT-mål i princip inte anses möjlig om initiativet att ändra handläggnings-form kommer från tingsrätten och svaranden inte godtar den ifrågasatta ändringen (jfr

text: NJA 2012 s. 30

text: som föregick hovrättens avgörande). I linje med detta kan MS inte heller lastas för att hon lät bli att överklaga tingsrättens beslut den 12 september 2013 angående ersättningsskyldighet för MH:s rättegångskostnader.

text: Vad gäller orsakssamband mellan det skadeståndsgrundande felet och skadan kan följande sägas. MH aviserade i sitt svaromål att han senare under förberedelsen avsåg att komma med ett kvittningsyrkande och att han inte i svaromålet kunde ange något belopp för detta. Det fanns alltså en möjlighet att målet på grund av kvittningsyrkandet skulle ha handlagts som ett T-mål även om det inledningsvis hade handlagts som ett FT-mål. Om så hade skett kan det inte uteslutas att MS slutligen skulle ha förlorat målet och därmed ha ålagts att betala MH:s rättegångskostnader, inklusive ombudsarvode. Justitiekanslern anser emellertid, vid en rimligt generös bedömning i skaderegleringsärendet, att nödvändigt skadestånds-rättsligt orsakssamband får anses föreligga.

text: Av det ovan anförda följer att MS ska tillerkännas ersättning med 7 374 kr avseende de rättegångskostnader hon ålades att betala i tingsrättens avskrivningsbeslut och som av tingsrätten bedömts vara skäliga.

text: När det gäller de övriga poster som MS har begärt ersättning för gör Justitiekanslern följande bedömning. Ansökningsavgiften på 450 kr är ingen följd av det skadeståndsgrundande felet. Denna utgift skulle MS ha haft även om tingsrätten beslutat att handlägga målet som ett FT-mål. Vidare har hon inte styrkt att hon förlorat någon arbetsförtjänst. Inte heller i övrigt finns skäl att tillerkänna MS någon ersättning.

text: Sammanfattningsvis ska alltså MS tillerkännas ersättning med 7 374 kr.


title: Kritik mot Åklagarmyndigheten, Åklagarkammaren i Kalmar, gällande vissa frågor om hanteringen av ett beslag och ett förverkandebeslut

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern avslår TT:s skadeståndsanspråk.

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Åklagarmyndigheten, Åklagarkammaren i Kalmar, för hanteringen när ett beslag hävts och för ett beslut utan rättslig grund om att förverka en mobiltelefon.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: TT hade en vit mobiltelefon av modellen iPhone 4S. På TT:s telefon fanns en ljudinspelning som hade betydelse i en mordutredning. Den 19 juni 2014 tog dåvarande Polismyndigheten i Kalmar län TT:s mobiltelefon i beslag med anledning av att den kunde antas ha betydelse för utredningen av brott. TT antecknades som anspråkstagare. Beslaget fastställdes av åklagare.

text: Den 24 juni 2014 hävdes beslaget och telefonen lämnades ut till TT. Eftersom den aktuella ljudfilen inte hade kunnat säkras på ett sätt som åklagaren fann tillfredsställande togs telefonen dock samma dag på nytt i beslag av åklagaren av samma skäl som tidigare. Det nya beslaget verkställdes innan TT hade hunnit lämna polisstationen där mobiltelefonen lämnats ut. Denna gång antecknades ingen anspråkstagare. TT fick, i samband med att telefonen på nytt togs i beslag, en helt ny ersättningstelefon av modellen iPhone 4S av Polismyndigheten i Kalmar län. TT:s kontaktlista överfördes från den beslagtagna telefonen till ersättningstelefonen.

text: För att få ut den aktuella ljudinspelningen genomförde polisens tekniska rotel en undersökning, s.k. ”jail-break”, av mobiltelefonen. Detta innebar, enligt den åklagare som beslutade att mobiltelefonen skulle förverkas och förstöras efter lagakraftvunnen dom, att den inte kunde lämnas tillbaka till ägaren eftersom garantin inte längre gäller efter ett sådant ingrepp.

text: Såvitt framgår av utredningen var det, när det nya beslaget skedde, polisens uppfattning att TT skulle använda ersättningstelefonen till dess hon kunde få tillbaka sin egen telefon. Polismyndigheten har senare klargjort att TT får behålla ersättningstelefonen.

text: Åtal väcktes senare och huvudförhandling hölls i tingsrätten. Åklagaren begärde inte att domstolen skulle pröva beslaget av mobiltelefonen. Efter huvudförhandlingen men före tingsrättens dom hävde åklagaren den 16 december 2014 beslaget och beslutade att mobiltelefonen skulle förverkas och förstöras efter lagakraftvunnen dom. TT underrättades inte om beslutet. Efter överklagande vann hovrättens dom laga kraft den 4 juni 2015.

text: Enligt uppgift i november 2016 från den åklagare som beslutade om förverkandet var mobiltelefonen då fortfarande inte förstörd, utan fanns kvar hos Polismyndigheten. Uppgiften vinner stöd av beslagsliggaren, där det står att mobiltelefonen den 5 maj 2015 lagerlagts hos en viss handläggare.

text: En förundersökning om tjänstefel inleddes med anledning av hur TT:s telefon hanterats av polis och åklagare men ingen person delgavs misstanke om brott i ärendet. Förundersökningen lades ner med motiveringen att gärningen i förekommande fall var att bedöma som ringa och därför inte brottslig.

text: Med hänvisning till detta ärende hos Justitiekanslern, fann Åklagarmyndigheten inte skäl att inleda något särskilt tillsynsärende avseende åklagarens hantering av beslaget av mobiltelefonen.

text: Anspråket m.m.

text: TT har begärt skadestånd av staten med 38 595 kr på den grunden att hennes mobiltelefon felaktigt förverkats. Av beloppet avser 8 595 kr kostnaden för en ny mobiltelefon och 30 000 kr ideell ersättning för bilder och annat material som fanns i mobiltelefonen.

text: TT har uppgett att den ersättningstelefon hon fick var en sämre modell med mindre minneskapacitet än den beslagtagna.

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket. Polismyndigheten har yttrat sig i frågan om varför TT inte antecknades som anspråkstagare när telefonen beslagtogs för andra gången.

text: Justitiekanslern har inhämtat handlingar och upplysningar angående Åklagarmyndighetens ärende nr AM-94976-15.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter vad avser statens skadeståndsansvar

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Åklagarmyndighetens handläggning av och beslut i frågor om beslag och förverkande är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2

text: och

text: 2 kap. 3 §

text: skadeståndslagen

text: har endast den som utsatts för ett typiskt sett integritetskränkande brott rätt till ersättning för ideell skada (kränkning). Av Högsta domstolens praxis följer att skadestånd för ideell skada också kan utgå utan uttryckligt stöd i lag i sådana fall då någons rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts (se t.ex. rättsfallet

text: NJA 2007 s. 584

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Staten bär, enligt

text: 8 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, ett strikt ansvar för person- och sakskador som uppkommit vid viss laglig våldsanvändning. Någon motsvarande rätt få ersättning för sakskada som uppkommit på grund av att egendom förstörts i samband med en kriminalteknisk undersökning finns emellertid inte (se

text: prop. 1997/98:105, s. 25

text: ). Det finns dock ett utrymme för att en rätt till ersättning kan uppkomma med stöd av allmänna rättsprinciper i nödsituationer där en myndighet tvångsvis tar annans egendom i anspråk. (Se Bengtsson, Ersättning vid offentliga ingrepp 2, s. 65 och 150 f.)

text: Bedömningen av frågan om skadestånd i detta fall

text: Utredningen i ärendet ger inte klart besked om TT:s mobiltelefon blev helt obrukbar genom Polismyndigheten i Kalmar läns förstörande undersökning. Det får dock anses utrett att telefonen skadades i samband med att ljudinspelningen säkrades, och att denna skada var så allvarlig att telefonen efter den kriminaltekniska undersökningen torde sakna ekonomiskt värde.

text: Den undersökning som skadade telefonen var såvitt framkommit nödvändig för att säkra det bevismaterial som fanns i telefonen. Polismyndigheten i Kalmar län har alltså inte varit oaktsam. Staten har inte heller, som ovan beskrivits, enligt svensk lag något strikt ansvar för en sakskada som uppkommer när egendom förstörts i samband med en kriminalteknisk undersökning.

text: Åklagarens beslut att förverka TT:s mobiltelefon saknade emellertid rättslig grund. Eftersom TT inte underrättades om beslutet fråntogs hon också möjligheten att få beslutet prövat i domstol. Detta utgör ett sådant fel eller försummelse som medför att staten, enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , är skyldig att ersätta den eventuella personskada, sakskada eller rena förmögenhetsskada som TT vållats genom förverkandebeslutet.

text: Den skada som drabbat TT hade emellertid som ovan framgått redan uppkommit genom den undersökning som Polismyndigheten i Kalmar län genomfört. Det saknas därför orsakssamband mellan åklagarens förverkandebeslut och den sakskada, förlusten av telefonen, som TT begär ersättning för.

text: Till det nu sagda ska tilläggas att TT, såvitt framgår av utredningen, fått behålla den ersättningstelefon som polisen tillhandahöll i samband med det andra beslagsbeslutet. TT har visserligen uppgett att ersättningstelefonen var en sämre modell med mindre minneskapacitet men såvitt framgår av utredningen var det fråga om en telefon av samma modell som den som tagits i beslag. TT kan därför inte anses ha visat att hon drabbats av någon sakskada. Hennes begäran om ersättning motsvarande kostnaden för en ny mobiltelefon kan därför inte bifallas.

text: Den större delen av TT:s anspråk avser emellertid ersättning för ideell skada; förlust av bilder och annat material som fanns i mobiltelefonen. Ersättning för ideell skada enligt

text: skadeståndslagen

text: förutsätter att TT genom hanteringen av hennes mobiltelefon blivit utsatt för ett integritetskränkande brott. Genom förundersökningen avseende tjänstefel står det klart att det inte har begåtts något sådant brott mot TT som kan medföra skadeståndsansvar för staten. Hennes rättigheter enligt Europakonventionen har inte heller åsidosatts genom Polismyndigheten i Kalmar läns, Polismyndighetens eller Åklagarmyndighetens hantering av beslags- och förverkandefrågorna. TT:s begäran om ersättning för ideell skada kan därför inte heller bifallas.

text: Frågan om tillsyn

text: Polismyndigheten

text: TT har påstått att hon när hennes telefon beslagtogs för andra gången bad att få kopior av allt innehåll i telefonen men att hon inte fick några av de bilder som fanns i telefonen utan endast telefonlistan. De poliser som yttrat sig i ärendet har emellertid uppgett att TT tillfrågades om vad hon behövde från sin telefon och att hon ville ha sin kontaktlista. Ord står således mot ord i denna del. Det går idag inte att nå någon större klarhet i frågan om vad som sades vid TT:s kontakt med Polismyndigheten i Kalmar län när hon tog emot ersättningstelefonen. Justitiekanslern gör därför inte något uttalande i denna del.

text: Alla som uttalat sig har förklarat att det stod helt klart när det andra beslaget verkställdes att TT alltjämt gjorde anspråk på mobiltelefonen. Polismyndigheten i Kalmar län borde därför ha antecknat henne som anspråkstagare. Att så inte skedde har Polismyndigheten förklarat med att det framstod som självklart att TT skulle få tillbaka sin telefon när den inte längre hade betydelse för utredningen. Polismyndigheten har också påpekat att Åklagarmyndigheten hade tillgång till samma information som Polismyndigheten i Kalmar län, eftersom en åklagare var närvarande när beslaget verkställdes.

text: Det kan antas ha varit en ovanlig situation när Polismyndigheten i Kalmar län verkställde det andra beslaget dels eftersom samma föremål togs i beslag på nytt just efter det att beslaget hävts, dels eftersom en åklagare fanns på plats när beslaget verkställdes. Detta kan ha skapat osäkerhet om vilken av myndigheterna som skulle dokumentera vad. Polismyndigheten i Kalmar län hade emellertid ansvaret för att i beslagsliggaren anteckna att TT gjorde anspråk på sin telefon (se 12 § punkten 4 i då gällande Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar,

text: RPSFS 2014:1

text: [numera

text: PMFS 2017:4

text: ], FAP 102–2, samt det allmänna rådet till denna paragraf). Att en viss åklagare är medveten om att en viss person gör anspråk på ett föremål innebär givetvis inte att Polismyndigheten kan underlåta att anteckna anspråkstagaren, eftersom risken alltid finns att informationen går förlorad längs vägen, t.ex. om åklagaren som i detta fall byts ut. Det finns skäl att betona vikten av att rutinerna vid hantering av beslag följs noggrant. En underlåtenhet att anteckna en anspråkstagare kan få stora konsekvenser för denne vid den fortsatta hanteringen av beslaget och förverkandefrågan. Att TT inte var antecknad som anspråkstagare, kan dock inte ha bidragit till att Åklagarmyndigheten fattade ett felaktigt beslut om förverkande. Eftersom TT var den som beslaget hade gjorts hos var det till henne som beslaget efter hävning skulle lämnas ut, så länge hon inte tydligt gett uttryck för att hon inte gjorde anspråk på det beslagtagna (se

text: 27 kap. 8 a § rättegångsbalken

text: och det ovan nämnda, allmänna rådet till 12 § i FAP 102–2).

text: Om det i ett beslut om att häva ett beslag inte finns några instruktioner om vem som ska ha egendomen, är det den som förvarar egendomen som har ansvaret för att besluta om vem egendomen ska lämnas ut till (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, tredje upplagan, s. 451, avsnitt 31.18.4). Det var alltså i detta fall Polismyndigheten i Kalmar län som borde ha verkställt hävningsbeslutet genom att underrätta TT om att mobiltelefonen fanns att hämta ut (se 27 kap. 8 a–b §§

text: rättegångsbalken

text: och

text: 2 b §

text: lagen [1974:1066] om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.). När Polismyndigheten enligt beslagsliggaren den 12 januari 2015 registrerade åklagarens beslut underrättades dock inte TT. Polisen noterade i stället bara ett beslut om förverkande. Polismyndigheten bör dock inte kritiseras för denna hantering, eftersom åklagaren hade fattat ett beslut som var svårtolkat och därför svårt att verkställa. Ansvaret för att TT inte fick någon underrättelse bör i stället vila på Åklagarmyndigheten.

text: Åklagarmyndigheten

text: När det gäller åklagarens beslut att häva beslaget och det felaktiga förverkandebeslutet, gör Justitiekanslern följande överväganden.

text: Beslutet att häva beslaget fattades den 16 december 2014. Först närmare en månad senare, den 12 januari 2015, registrerades beslutet i beslagsliggaren. Fördröjningen är oacceptabelt lång. Det har inte i ärendet blivit utrett om det berodde på Åklagarmyndigheten eller Polismyndigheten att det tog så lång tid innan beslutet nådde Polismyndigheten. Justitiekanslern finner dock skäl att erinra om att den som häver ett beslag omgående ska underrätta den som förvarar egendomen om beslutet (se bl.a.

text: JO 2003/04 s. 127

text: ). Till följd av otydligheten i beslutet åsidosattes också helt de ovan nämnda reglerna om vad som ska ske när ett beslag hävts.

text: Som redan nämnts fanns det ingen rättslig grund för att förverka mobiltelefonen. Redan det faktum att det rörde sig om ett bevisbeslag borde ha fått åklagaren att inse att det saknades förutsättningar för ett förverkande, som är en särskild rättsverkan av brott (se

text: 1 kap. 8 § brottsbalken

text: ). Beslutet om förverkande fattades vidare i samband med att beslaget hävdes. Detta innebär en avvikelse från det normala förfarandet när ett beslut om förverkande fattas. När egendom tagits i beslag på grund av att den är förverkad genom brott består således beslaget fram till förverkandebeslutet. Om det hade varit fråga om ett förverkandebeslag, hade förverkandefrågan inte ens fått hanteras av åklagaren i en situation som den aktuella – där det fanns en tilltalad för brott – utan skulle ha underställts domstolen i brottmålsrättegången (se motsatsvis 1 § lagen [1986:1009] om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.). Det finns inte heller någon laglig grund för att besluta om att ett förverkande ska inträda vid en viss senare tidpunkt, som åklagaren gjorde i detta fall (”förverkas efter laga kraftvunnen dom”). Ett åklagarbeslut om förverkande ska slutligen alltid expedieras till den som drabbats av beslaget (se 3 § i 1986 års lag).

text: Om det beslagtagna går förlorat under tiden det är taget i beslag anses ett beslag förfalla. Högsta domstolen har bl.a. ansett att ett beslag av en katt förföll när katten avlivades (se

text: NJA 1988 s. 86

text: ). Som andra exempel har nämnts att det beslagtagna förstörs vid analys eller annan undersökning (se Lindberg, a.a., s. 451, avsnitt 31.18.3).

text: Som utgångspunkt bör det överlämnas till den som gjort anspråk på beslagtagen egendom att bedöma om hen vill få tillbaka egendomen i det skick som egendomen befinner sig i efter tiden i beslag. Bedömningen att beslaget förfallit bör därför förbehållas de situationer då egendomen är förstörd på ett sådant sätt att den inte i egentlig mening kan sägas finnas kvar. Vad gäller analyser och undersökningar kan det t.ex. vara fråga om att en kemisk substans vid analysen försvinner eller förändras på ett sådant sätt att den måste anses ha gått förlorad eller att ett visst material brinner upp när dess brandegenskaper undersöks. I dessa situationer står det klart att det inte finns något att lämna ut till den som gjort anspråk på egendomen. I stället för att beslaget hävs bör då anspråkstagaren – när det står klart att egendomen gått förlorad – underrättas om att det inte längre finns någon egendom att lämna ut och att beslaget därför har förfallit.

text: I detta fall framgår det av utredningen att mobiltelefonen i någon form fanns kvar efter den förstörande undersökningen. Det har därför inte funnits förutsättningar att anse att beslaget förfallit.

text: Det är enligt Justitiekanslerns mening angeläget att all hantering av beslags- och förverkandefrågor sker på ett formellt korrekt sätt. På så sätt upprätthålls de rättssäkerhetsgarantier som finns till för den enskilde. Även om oförutsedda situationer uppkommer, bör därför aldrig en formlös och pragmatisk lösning väljas framför en normstyrd. Åklagaren har i detta fall uppenbarligen ansett att det i praktiken aldrig skulle kunna bli aktuellt att lämna ut beslaget till TT. Som ett skäl för sitt beslut har hon angett att mobiltelefoner som varit föremål för ett förstörande ingrepp inte får lämnas tillbaka, eftersom garantin inte gäller för sådana mobiltelefoner. Åklagaren får antas ha varit medveten om att något hinder mot att lämna tillbaka mobiltelefonen i ett sådant fall inte följer av någon särskild bestämmelse som hon haft att tillämpa. Åklagarens resonemang innebär i praktiken att hon satt sig i TT:s ställe och bedömt att det var bättre för TT att inte få tillbaka telefonen eftersom den var förstörd och eftersom garantin, enligt vad åklagaren fått höra, då inte gällde. Åklagaren har alltså lagt information till grund för sitt beslut som inte var relevant med hänvisning till några bestämmelser, någon praxis eller någon vägledande litteratur rörande beslag och förverkande. Hon har därmed inte agerat normstyrt när hon fattade beslutet om förverkande.

text: Åklagaren har i detta fall haft stöd hos sin kammarledning för en pragmatisk hantering av beslags- och förverkandefrågorna. Kammarchefen har således med hänvisning till den förstörande undersökningen inte haft något att invända mot att mobiltelefonen inte återlämnats till TT, men har menat att beslaget möjligen i stället för att förverkas borde ha hävts med anmärkning att telefonen varit förstörd. Justitiekanslern noterar att inte heller ett sådant förfarandesätt hade haft stöd i några bestämmelser eller i någon praxis gällande hanteringen av beslag, om det i praktiken skulle ha inneburit att TT berövats rätten att återfå sin trasiga telefon (jfr Lindberg, a.a., s. 462, avsnitt 31.19.4).

text: Justitiekanslern är kritisk till det synsätt som Åklagarkammaren i Kalmar gett uttryck för, och som innebär att det skulle finnas utrymme för att förfara med beslag på ett sätt som inte har tydligt stöd i vare sig några bestämmelser, praxis eller den rättsvetenskapliga litteraturen. Även om TT i detta fall inte lidit någon ekonomisk skada av beslutet om förverkande finns det skäl att kritisera Åklagarkammaren i Kalmar för hur hävningen av beslaget hanterats och för att det där fattats ett beslut om förverkande som saknat rättslig grund.