title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff (ne bis in idem)

text: Justitiekanslern tillerkänner KL ersättning med 10 000 kr.

text: Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff i praxis (ne bis in idem)

text: I artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen stadgas att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han eller hon redan har blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. Detta för-bud mot dubbel lagföring och dubbla straff (ne bis in idem) är bindande för Sverige.

text: Den 14 september 2004 meddelade Europadomstolen beslut i målet Rosenquist v. Sweden (Application no. 60619/00). Europadomstolen konstaterade där att det svenska systemet med dubbla sanktioner (skattetillägg och brottspåföljd) och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet inte kom i konflikt med rätten enligt artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma gärning. Europadomstolen fäste avgörande vikt vid skillnaden i subjektivt hänseende för påförande av skattetillägg respektive ansvar för skatte-brott och de olika syften som bar upp reglerna om skattetillägg respektive bestämmelserna i

text: skattebrottslagen

text: . Påförande av skattetillägg och lagföring för skattebrott ansågs således inte avse samma brott i bestämmelsens mening.

text: I dom den 10 februari 2009 tog Europadomstolen (Grand Chamber) i målet Zolotukhin v. Russia (Application no. 14939/03) på nytt ställning till inne-börden av förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff. Bland annat mot bakgrund av den rättsutveckling som skett inom EU avseende det förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff som gäller mellan medlemsstaterna enligt bl.a. Schengenkonventionen (se bl.a. EU-domstolens dom i

text: mål C-436/04

text: , brottmålet mot Leopold Henri Van Esbroeck, REG 2006 I-02333) fann Europadomstolen skäl att ompröva sitt ställningstagande i frågan om vad som avsågs med ”samma brott” (gärning). Europadomstolen förklarade att artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen förhindrar ny lagföring och dom för ett ”andra” brott i den mån detta härrör från identiska fakta eller från fakta som i allt väsentligt är desamma som beträffande det ”första” brottet. Prövningen skulle därmed utgå från vad som bildar en uppsättning konkreta fakta som berör samma person och är oupplösligen förbundna med varandra i tid och rum.

text: I dom den 17 september 2009 fann Högsta förvaltningsdomstolen (

text: RÅ 2009 ref. 94

text: ) att det svenska systemet med dubbla sanktioner och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet inte var oförenligt med artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

text: Den 1 december 2009, då Lissabonfördraget trädde i kraft, blev Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU-stadgan) rättsligt bindande för medlemsstaterna. I

text: artikel 50 i EU-stadgan

text: återfinns ett förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff som motsvarar det i artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Medlemsstaterna har emellertid att iaktta EU-stadgan endast när de tillämpar unionsrätt.

text: Den 31 mars 2010 kom Högsta domstolen (

text: NJA 2010 s. 168

text: I–II) till samma slutsats som Högsta förvaltningsdomstolen gjort i

text: RÅ 2009 ref. 94

text: . Högsta domstolen fann således att det svenska systemet med två skilda förfaranden för prövning av frågan om skattebrott resp. skattetillägg inte kunde anses stå i strid Europakonventionens förbud mot dubbla förfaranden och dubbla straff, i vart fall inte på ett sådant tydligt sätt som enligt Högsta domstolen borde krävas för att den svenska lagstiftningen skulle sättas åt sidan av domstol.

text: Den 26 februari 2013 meddelade EU-domstolen, med anledning av Haparanda tingsrätts begäran om förhandsavgörande, dom i

text: mål C-617/10

text: , Åklagaren mot Hans Åkerberg Fransson (REU 2013 I-00000). EU-domstolen fann att EU-stadgan var tillämplig på förfarandet såvitt det avsåg skyldigheten att deklarera mervärdesskatt och att, under förutsättning att skattetillägget var att betrakta som en straffrättslig påföljd, det fick anses komma i konflikt med

text: artikel 50 i EU-stadgan

text: att först påföra ett skattetillägg och därefter utdöma ett straff.

text: Genom beslut i plenum den 11 juni 2013 (

text: NJA 2013 s. 502

text: ) ändrade Högsta domstolen sitt ställningstagande och förklarade att domstolens bedömning i

text: NJA 2010 s. 168

text: I–II inte längre skulle gälla. Högsta domstolen fann således att det svenska systemet med dubbla sanktioner (skattetillägg och brottspåföljd) och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet inte längre kunde upprätthållas fullt ut med hänsyn till Sveriges åtaganden enligt artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen samt

text: artikel 50 i EU-stadgan

text: och hur dessa åtaganden för svensk del borde tolkas och tillämpas med hänsyn till grundläggande nationella processuella bestämmelser.

text: Högsta domstolen framhöll i sammanhanget att förbudet i tilläggsprotokollet ”som svensk lag” bör tillämpas på ett sätt som är förenligt med grundläggande svenska processuella principer. Enligt Högsta domstolen innebär

text: NJA 2013 s. 502

text: i korthet att följande fortsättningsvis ska iakttas vid tillämpningen av förbudet i tilläggsprotokollet som svensk lag. Rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) omfattar systemet med skattetillägg och påföljd för brott mot

text: skattebrottslagen

text: . Det gäller med avseende på såväl mervärdesskatt som andra skatter och avgifter. Rätten ska iakttas när skattetillägg och påföljd för skattebrott aktualiseras för en och samma fysiska person, också när en juridisk person är primärt ansvarig för skattetillägget. Det föreligger hinder mot åtal för skattebrott så snart Skatte-verket har fattat ett beslut om att ta ut skattetillägg, oavsett om beslutet har vunnit laga kraft eller inte. Däremot ska rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott normalt inte hindra åtal och dom för bokföringsbrott av det skälet att skattetillägg har tagits ut.

text: I beslut den 16 juli 2013 (

text: NJA 2013 s. 746

text: ) fann Högsta domstolen vidare att när en brottmålsdom som har meddelats efter Europadomstolens dom i Zolotukhin-målet, dvs. den 10 februari 2009, är oförenlig med den rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) som har konstaterats i

text: NJA 2013 s. 502

text: , så ska den dömde ha rätt till resning när ett återupptagande behövs för att avbryta ett pågående frihetsberövande. Rätt till resning ska i regel också föreligga även om ett återupptagande inte behövs för att avbryta ett pågående frihetsberövande.

text: I dom i plenum den 29 oktober 2013 (

text: HFD 2013 ref. 71

text: ) anslöt sig Högsta förvaltningsdomstolen till Högsta domstolens bedömning i

text: NJA 2013 s. 502

text: . Högsta förvaltningsdomstolen konstaterade att Högsta domstolen funnit att det föreligger hinder mot åtal för skattebrott när Skatteverket har fattat ett beslut om att ta ut skattetillägg och att det därvid saknar betydelse om beslutet kan komma att överklagas. Högsta förvaltningsdomstolen kon-staterade vidare att när ordningen mellan de båda förfarandena är den om-vända, samma princip bör vara vägledande. Från det att åtal väcks bör det således föreligga hinder mot att besluta om skattetillägg som grundas på samma oriktiga uppgifter som föranlett åtalet.

text: I fyra domar den 20 maj 2014 bedömde Europadomstolen det finska systemet med en prövning av s.k. skatteförhöjning i förvaltningsdomstolar och straffrättslig prövning i allmänna domstolar i förhållande till förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff (Häkkä v. Finland, Nykänen v. Finland, Pirttimäki v. Finland och Glantz v. Finland, Applications no. 758/11, 11828/11, 35232/11 och 37394/11). Europadomstolen framhöll att artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet inte förbjuder att flera förfaranden pågår samtidigt (parallella förfaranden) men att det däremot, när ett av två parallella förfaranden avslutats, kan innebära ett åsidosättande av konventionen om det andra förfarandet därefter tillåts fortgå. Av betydelse för om ett åsidosättande ska anses ha skett är enligt domstolen om de olika förfarandena har ett tillräckligt nära samband ”in substance and in time”. Vid bedömningen av de finska förfarandena framhöll domstolen bl.a. att sanktionerna i ett förfarande enligt finsk rätt inte kan beaktas vid bestämmandet av sanktionerna i ett andra förfarande, och att det inte heller i övrigt finns någon samordning mellan de inblandade myndigheterna. När ett av förfarandena fortgått sedan det andra hade avslutats fann Europadomstolen i två av de finska fallen sammantaget att ett åsidosättande av artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet hade skett.

text: I dom den 5 juni 2014 (

text: HFD 2014 ref. 35

text: ) fann Högsta förvaltningsdomstolen att samma ordning som den HD beslutat avseende resning också borde gälla i fråga om resning av beslut om skattetillägg. När förhållandena vid dubbla förfaranden är sådana att resning skulle ha beviljats i brottmålet om beslutet om skattetillägg hade föregått åtalet, bör således – när ordningen är den omvända – resning beviljas i frågan om skattetillägget.

text: Den 19 juni 2014 (

text: HFD 2014 ref. 43

text: ) meddelade Högsta förvaltningsdomstolen dom i två mål där ett beslut om skattetillägg hade överklagats inom ramen för det ordinarie förfarandet, med ett yrkande om att påförda skatte-tillägg skulle undanröjas på grund av ne bis idem. Förfarandet om skattetillägg var här det först inledda förfarandet, men det enda som fortfarande pågick. Åtal för bl.a. skattebrott hade väckts men ogillats av tingsrätten i en dom som vann laga kraft under kammarrättens handläggning av skattemålet. Högsta förvaltningsdomstolen framhöll att Europadomstolen i flera avgöranden klargjort att när det ena av två samtidigt pågående förfaranden avslutas måste det andra förfarandet avbrytas för att förbudet i artikel 4.1 i tilläggsprotokollet inte ska överträdas. Skattetilläggsförfarandet skulle sålunda avbrytas och skattetillägget undanröjdes.

text: Den 27 november 2014 meddelade Europadomstolen dom i målet Lucky Dev v. Sweden (Application no. 7356/10). Omständigheterna i det målet var i korthet följande. Klaganden hade, i ett beslut från Skatteverket 1 juni 2004 påförts skattetillägg, på grund av att hon i sin deklaration för 2002 hade lämnat oriktiga uppgifter beträffande inkomster från en restaurangrörelse. Hon överklagade beslutet om skattetillägg till, i tur och ordning, länsrätt, kammarrätt och Högsta förvaltningsdomstolen. De två underinstanserna fastställde Skatteverkets beslut (i avgöranden den 10 januari 2007 respektive den 29 oktober 2008), och Högsta förvaltningsdomstolen beslutade den 20 oktober 2009 att inte meddela prövningstillstånd. Medan skattetilläggsförfarandet pågick bedrevs också ett straffrättsligt förfarande. Den 5 augusti 2005 väckte allmän åklagare således åtal mot klaganden för grovt bokfö-ringsbrott (i restaurangrörelsen under aktuell period) och grovt skattebrott avseende uppgifterna i deklarationen för 2002. Hon dömdes av tingsrätten, i en dom som vann laga kraft den 8 januari 2009, för grovt bokföringsbrott. Åtalet för grovt skattebrott ogillades samtidigt på grund av bristande uppsåt.

text: När Europadomstolen bedömde dessa omständigheter mot förbudet i

text: artikel 4.1 i Europakonventionen

text: s sjunde tilläggsprotokoll konstaterades följande. Det åtalade skattebrottet rör samma brott (gärning) som skattetillägget. Så är däremot inte fallet beträffande bokföringsbrottet. Något förbud mot lis pen-dens – vilket Högsta domstolen och Högsta förvaltningsdomstolen har tillämpat – går inte att utläsa ur den aktuella konventionsartikeln. I en svensk kontext är således parallella (samtidiga) processer om skattetillägg och skattebrott beträffande samma gärning tillåtna enligt Europakonventionen. Ett åsidosättande av artikel 4.1 kan däremot vara för handen om något av de två förfarandena tillåts fortsätta efter att det andra slutligt avgjorts och förfarandena inte har ett tillräckligt nära samband.

text: Vid bedömningen av Lucky Devs fall ansåg Europadomstolen inte att ett tillräckligt nära samband förelåg, utan att de svenska förfarandena var att se som fristående från varandra. Detta bl.a. av det skälet att Högsta förvaltningsdomstolen vid bedömningen av frågan om prövningstillstånd skulle meddelas inte hade beaktat att klaganden hade friats från åtalet för skatte-brott. Eftersom brottmålet slutligt avgjorts utan att skatteförfarandet i sam-band därmed hade avslutats hade klagandens rättigheter enligt artikel 4.1 således åsidosatts. Lucky Dev tillerkändes ersättning med 2 000 Euro för ideell skada (non-pecuniary damage).

text: Bakgrunden till det nu framställda skadeståndsanspråket

text: Skatteverket beslutade den 9 december 2005 att påföra KL skattetillägg avseende oredovisade inkomster om 531 914 kr från Storsjöhus Fastigheter AB för taxeringsåret 2005. I beloppet ingick bl.a. privata kostnader som bolaget betalat. Skatteverkets beslut överklagades till Länsrätten i Jämtlands län som avslog överklagandet i dom den 8 september 2008 (mål nr 209-06). Kammarrätten i Sundsvall avslog KL:s överklagande i dom den 23 juni 2009 (mål nr 3236-08).

text: Den 20 april 2007 väcktes åtal mot KL för bl.a. skattebrott alternativt vårdslös skatteuppgift (åtalspunkt 1), bestående i att han i sin deklaration för taxeringsåret 2005 lämnat oriktig uppgift genom att inte redovisa inkomster om 342 000 kr som han tillgodogjort sig under 2004 genom att låta Storsjöhus Fastigheter AB betala privata kostnader. I dom den 10 april 2008 (mål nr B 862-07) ogillade Östersunds tingsrätt åtalet i denna del.

text: KL ansökte hos Högsta förvaltningsdomstolen om resning av Kammarrätten i Sundsvalls dom. Till stöd för sin ansökan åberopade han, med hänvisning till

text: HFD 2014 ref. 43

text: , att han hade utsatts för dubbla förfaranden i strid med Europakonventionen genom att förvaltningsdomstolarna inte hade avbrutit processerna om skattetillägg efter att tingsrätten ogillat åtalet för skattebrott.

text: I beslut den 9 juni 2015 (

text: HFD 2015 ref. 37

text: II) avslog Högsta förvaltningsdomstolen KL:s resningsansökan och anförde bl.a. följande.

text: Skatteverket har för taxeringsåret 2005 påfört KL skattetillägg avseende bl.a. privata fastighetskostnader om 263 639 kr och privata resekostnader m.m. om 115 123 kr, vilka betalats av Storsjöhus Fastigheter AB. KL har därefter åtalats för skattebrott alternativt vårdslös skatteuppgift, avseende en del av de oredovisade inkomster som legat till grund för de påförda skattetilläggen. Han har således i denna del blivit föremål för dubbel lagföring.

text: Förfarandet i brottmålet mot KL avslutades genom tingsrättens dom den 10 april 2008, dvs. före avgörandet i Zolotukhin-målet den 10 februari 2009 då det svenska systemet för skattebrott och påförande av skattetillägg blev oförenligt med tilläggsprotokollets förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff. Det skatterättsliga förfarandet avslutades först efter domen i Zolothukin-målet, genom kammarrättens avgörande den 23 juni 2009. I enlighet med den av Europadomstolen tillämpade res judicata-principen skulle kammarrätten således ha avbrutit förfarandet, för att förhindra en överträdelse av förbudet mot dubbel lagföring.

text: Högsta förvaltningsdomstolen konstaterade vidare att domstolen i rättsfallet

text: HFD 2014 ref. 43

text: hade fastställt kammarrättens undanröjande av ett skattetillägg för att undvika en överträdelse av tilläggsprotokollets mer begränsade skyddsregel. Detta ställningstagande byggde emellertid på att det ordinarie förfarandet avseende skattetillägg fortfarande pågick vid tiden för Högsta förvaltningsdomstolens prövning. När det däremot gällde att gottgöra vad som med tillämpning av res judicata-principen i ett enskilt fall skulle kunna vara att anse som en redan inträffad kränkning fanns enligt Högsta förvaltningsdomstolen inte skäl att frångå de ställningstaganden som tidigare gjorts avseende innehållet i Europakonventionen som svensk lag (

text: HFD 2013 ref. 71

text: och

text: HFD 2014 ref. 35

text: ; jfr

text: NJA 2013 s. 502

text: och

text: NJA 2013 s. 746

text: Eftersom åtalet mot KL väcktes efter det att Skatteverket hade beslutat om skattetillägg, utgjorde åtalet enligt Högsta förvaltningsdomstolen inte något hinder för den fortsatta skatteprocessen. Det fanns därmed inte något skäl att angripa skatteförfarandet och således saknades grund för resning i målet om skattetillägg.

text: Anspråket

text: KL har begärt skadestånd av staten med 118 695 kr motsvarande det skattetillägg som han påfördes vid inkomsttaxeringen 2005 alternativt skadestånd med skälig del av det påförda skattetillägget. Vidare har han yrkat ränta enligt

text: räntelagen

text: på kapitalbeloppet från och med den 23 juni 2009. Till stöd för sitt anspråk har han anfört i huvudsak följande. Av Högsta förvaltningsdomstolens beslut i hans ärende framgår att Kammarrätten i Sundsvall borde ha avbrutit skattetilläggsförfarandet eftersom brottmålsförfarandet avseende skattebrott tidigare hade avslutats. Eftersom så inte skedde har han blivit föremål fördubbel lagföring i strid med Europadomstolens praxis. Om kammarrätten hade avbrutit skattetilläggsförfarandet skulle skattetillägget ha fallit bort. Kammarrättens underlåtenhet att avbryta förfarandet har således orsakat honom skada motsvarande skattetillägget.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta person-skada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande, ett s.k. culpaansvar. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en domstol eller myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210 p. 16-17 och där angivna hänvisningar.)

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen och dess tilläggsprotokoll. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar (oaktsamhet) medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Det åtagande som då åsyftas är konventionsstaternas skyldighet enligt artikel 13 konventionen att på det nationella planet tillhandahålla effektiva rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: På senare tid har Högsta domstolen använt sig av uttryckssättet att Europakonventionen har dubbel betydelse och att det primärt är konventionens ställning ”såsom svensk lag” som får betydelse i ett mål i en svensk domstol angående frågan huruvida staten har respekterat den enskildes rättigheter enligt konventionen. Enligt Högsta domstolen ankommer det därför på domstolen att göra en egen bedömning av den innebörd som artiklarna i konventionen har. Därvid kan bestämmelserna tolkas och preciseras så att de ger en enskild längre gående rättigheter enligt svensk rätt än vad som följer av konventionen och Europadomstolens hittillsvarande praxis. Bedömningen av vad som utgör en rättighetskränkning och när det finns en rätt till ett effektivt rättsmedel ska således göras genom en direkt tillämpning av Europakonventionen ”såsom svensk lag” (se

text: NJA 2012 s. 1038

text: I särskilt p. 13–16).

text: För en rätt till ersättning krävs i den svenska skadeståndsrätten, förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse eller en konventionsöverträdelse, att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller också att det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Justitiekanslern har i ett beslut den 31 mars 2015 (dnr

text: ) gjort vissa ställningstaganden beträffande frågor om skadestånd för överträdelser av Europakonventionens förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff. Innebörden av dessa ställningstaganden är i huvudsak följande.

text: Högsta domstolen har i sitt avgörande den 11 juni 2013 bestämt att förbudet i 4.1 i Europakonventionens sjunde tilläggsprotokoll ”som svensk lag” ska ha en viss innebörd. Det innehåll som Högsta domstolen i detta avseende gett artikeln går längre än vad som direkt följer av dess ordalydelse och även längre än vad som följer av EU-stadgan och av Europadomstolens egen praxis. Europakonventionen som svensk lag kan, enligt Högsta domstolens avgörande, åsidosättas redan genom att det pågår parallella förfaranden om skattetillägg och ansvar för skattebrott (dvs. i situationer där det inte finns ett slutligt avgörande i någon av processerna).

text: Det som Högsta domstolen i juni 2013 (

text: NJA 2013 s. 502

text: ) bestämde om innehållet i Europakonventionen som svensk rätt får numera anses gälla även i skadeståndsrättsligt hänseende. Det som där bestämdes ska dock inte tillämpas retroaktivt utan endast beträffande åsidosättanden som skett efter den 11 juni 2013.

text: I tiden före avgörandet

text: NJA 2013 s. 502

text: , innebar den tolkning som såväl Högsta domstolen som Högsta förvaltningsdomstolen hade gjort att det inte förelåg hinder mot att tillämpa det svenska systemet med dubbla sanktioner (skattetillägg och brottspåföljd) och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet. Det kan mot den bakgrunden inte komma i fråga att anse att de underinstanser som godtog denna tolkning när man tillämpade regelverket i tiden fram till Högsta domstolens ändrade ställningstagande i juni 2013 har förfarit oaktsamt på ett sådant sätt som är en förutsättning för att staten ska ådra sig skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: Bedömningen av om Europakonventionen åsidosatts på grund av förhållanden som inträffat före Högsta domstolens avgörande i juni 2013 får ske med utgångspunkt i Europakonventionen – och i förekommande fall EU-stadgan – så som dessa instrument tolkats av Europadomstolen respektive EU-domstolen.

text: Bedömningen i KL:s fall

text: KL har, med hänvisning till Högsta förvaltningsdomstolens avgörande i frågan om resning, yrkat skadestånd av staten motsvarande det skattetillägg som han har påförts. Justitiekanslern uppfattar det som att KL i första hand gör gällande att han till följd av att Europakonventionen åsidosatts har lidit en förmögenhetsskada med det yrkade beloppet.

text: Det kan noteras att inte något av de förfaranden som KL varit föremål för har pågått efter Högsta domstolens avgörande den 11 juni 2013.

text: Den grundläggande frågan om Europakonventionen har åsidosatts ska därför bedömas med utgångspunkt i konventionen såsom den tolkas av Europadomstolen.

text: Justitiekanslern konstaterar, i likhet med Högsta förvaltningsdomstolen, att det svenska regelsystemets utformning och det sätt på vilket det tillämpats i KL:s fall, har medfört att KL blivit föremål för dubbel lagföring i strid med artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet. Detta eftersom skattetilläggsförfarandet mot honom tillåtits att fortgå efter att brottmålsförfarandet mot honom slutligt avgjorts (och efter avgörandet i Zolotukhin-målet). Det som skett kan, eftersom förfarandena mot KL hänför sig till tiden före

text: NJA 2013 s. 502

text: , inte medföra att det förekommit någon sådan oaktsamhet hos kammarrätten eller i övrigt som är en förutsättning för att staten ska ådra sig skadeståndsskyldighet mot KL för förmögenhetsskada enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: (se det som anförts under Skadeståndsrättsliga utgångspunkter ovan).

text: Den fråga som måste besvaras är då om

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: kräver att KL får tillgång till ett rättsmedel som innebär att han gottgörs med ett belopp motsvarande påfört skattetillägg. Av Högsta förvaltningsdomstolens avgörande i KL:s resningsärende framgår att domstolen fann att det även med beaktande av att Europakonventionen åsidosatts inte fanns grund för resning i målet om skattetillägg. För det fall Europakonventionens regel om tillgång till ett effektivt rättsmedel skulle kräva ytterligare prövning fick detta enligt Högsta förvaltningsdomstolen ske i annan ordning.

text: Efter att KL har vänt sig till Justitiekanslern har han nu även här fått konventionsåsidosättandet prövat och erkänt. Det finns inte någon klar presumtion för att den enskilde vid överträdelser av ifrågavarande slag är berättigad till ekonomisk kompensation (jfr Harris, O’Boyle & Warbrick, Law of the European Convention on Human Rights, 3 uppl., 2014, s. 769 med hänvisningar). I ett nyligen avgjort mål fann Europadomstolen att klaganden, som i strid med förbudet i artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet hade ålagts ett andra straff (fängelse tre månader, som omvandlats till böter), inte var berättigad till ekonomisk ersättning för ideell skada (”non pecuniary damage”) enligt

text: artikel 41 i Europakonventionen

text: . Europadomstolen fann att det var tillräckligt att konstatera kränkningen (Muslija v. Bosnia and Herzegovina, Application no. 32042/11).

text: När Europadomstolen har tillerkänt den enskilde ersättning för ideell skada har denna legat på en modest nivå. Zolotukhin tillerkändes 1 500 euro och klaganden i ett kroatiskt mål 1 000 euro (Tomasovic v. Croatia, Application no. 73785/09). Klagandena i de två fällande domarna mot Finland från 2014 tillerkändes 3 000 euro var och Lucky Dev 2 000 euro. I en dom mot Finland 2015 (Kiiveri v. Finland, Application no. 53753/12) tillerkändes en klagande 3 000 euro med anledning av en överträdelse av förbudet mot dubbla straff.

text: Vid bedömningen av ersättningens storlek måste även beaktas att den enskilde i Sverige genom beslut av Justitiekanslern eller svensk domstols dom kan tillerkännas ideell ersättning och därigenom kompenseras vid konventionskränkningar utan att behöva vända sig till Strasbourg. Det innebär att ersättningen inte med nödvändighet måste motsvara vad Europadomstolen skulle ha dömt ut i liknande fall. Skillnaden får dock inte vara så stor att skadeståndet av det skälet inte utgör ett tillräckligt effektivt rättsmedel.

text: Mot denna bakgrund kan enligt Justitiekanslerns bedömning

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: inte anses ställa krav på ekonomisk gottgörelse som medför att ersättning motsvarande skattetillägget är nödvändig. Redan av detta skäl saknas förutsättningar att utge den begärda ersättningen för förmögenhetsskada.

text: Därtill kan följande noteras. Vid en rent skadeståndsrättslig bedömning beträffande förmögenhetsskada gäller som en allmän princip att den skadelidande ska försättas i samma situation som om den skadeståndsgrundande handlingen inte hade förekommit. Det blir således fråga om att, i detta något särpräglade fall, avgöra vilket hypotetiskt händelseförlopp som ska ligga till grund för en sådan jämförelse.

text: Justitiekanslern anser att den relevanta jämförelsen måste anses vara ett händelseförlopp där staten, i ännu högre grad än vad som hittills varit fallet, processuellt skulle ha samordnat de administrativa och straffrättsliga förfarandena och sanktionerna, men där möjligheten att besluta om både skattetillägg och en straffrättslig påföljd för skattebrott hade kvarstått. (Jfr

text: NJA 2010 s. 8

text: och de förslag som lämnats i

text: SOU 2013:62

text: och

text: prop. 2014/15:131

text: , Skattetillägg: Dubbelprövningsförbudet och andra rättssäkerhetsfrågor.)

text: KL skulle med ett sådant synsätt ha kunnat åläggas skattetillägget även vid det hypotetiska (”korrekta”) förfarande som ska jämföras med det verkliga händelseförloppet. Varken utdömandet eller betalningen av skattetillägget kan då ha gett upphov till någon ersättningsgill förmögenhetsskada. Vidare kan anmärkas att, även om systemet hade tillämpats med de modifieringar som följer av Högsta domstolens och Högsta förvaltningsdomstolens senare pleniavgöranden, hade KL ändå ålagts skattetillägget i fråga.

text: Någon ersättning för ren förmögenhetsskada motsvarande påfört skattetillägg med anledning av konventionsöverträdelsen kan således inte bli aktuell.

text: Även om KL inte uttryckligen anfört detta finner Justitiekanslern skäl att uppfatta anspråket på så sätt att han alternativt gör gällande att han är berättigad till ersättning med det yrkade beloppet på grund av den kränkning som konventionsåsidosättandet innefattat (ideellt skadestånd). Justitiekanslern gör i det avseendet följande överväganden.

text: Konventionsöverträdelsen har i KL:s fall avsett en rättssäkerhetssyftande princip. Omständigheterna sammantagna får anses vara sådana att ett erkännande av överträdelsen inte är tillräckligt för att tillgodose kravet på effektivt rättsmedel, utan KL bör ha rätt till viss ekonomisk kompensation för ideell skada. Vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att ersättningen bör bestämmas till 10 000 kr (jfr

text: NJA 2013 s. 842


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om yttrandefrihetsgrundlagens tillämpning i ett radioprogram som sänts från utlandet

org: jk

text: Anmälan skall inte föranleda någon åtgärd här.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Åklagarkammaren i Kristianstad har till Justitiekanslern överlämnat en anmälan från AA med anledning av att ordföranden i Svenska Amnesty International, BB, i Ålands Radio och TV AB:s radioprogram "Öriket" lämnat vissa påståenden med innebörden att AA är nazist. Radioprogrammet sändes den 2 och 6 februari 1999 och nådde enligt anmälan även lyssnare i Sverige. Enligt AA har han blivit förtalad av BB i radioprogrammet.

text: Av en av åklagarkammaren bifogad kopia av beslagsprotokoll framgår att Polismyndigheten i Skåne den 11 januari 2000 verkställt beslag av ett kassettband med inspelning från det aktuella radioprogrammet. Beslaget gjordes i samband med AA:s polisanmälan och avser ett av honom överlämnat kassettband.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ansvarsfrågan

text: Yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) äger, när det gäller radioprogram, främst tillämpning på sändningar som utgår från Sverige. Av

text: 1 kap. 7 §

text: YGL följer att grundlagens regler i viss utsträckning också skall tillämpas på radioprogram som når Sverige från utlandet. Alla utländska radioprogram omfattas dock inte utan endast sådana som samtidigt och oförändrade vidaresänds här i landet eller som förmedlas hit genom satellitsändningar som inte utgår från Sverige. De bestämmelser i YGL som är tillämpliga på sändningar av denna art är reglerna om förbud mot förhandsgranskning och andra hinder, skydd för rätten till innehav av tekniska hjälpmedel och anläggande av trådnät, förbud mot ingripanden utan stöd i grundlagen samt, regeln i

text: 1 kap. 5 §

text: YGL om det förhållningssätt som skall iakttas vid tillämpningen av grundlagen (den s.k. instruktionen), rätt att sända radioprogram i tråd liksom de särskilda reglerna i

text: 3 kap.

text: och

text: 5 §§

text: YGL för lagstiftning och rättslig prövning.

text: Beträffande rätten att meddela och anskaffa uppgifter och underrättelser för offentliggörande i radioprogram från utlandet erinras i

text: 1 kap. 7 §

text: YGL sista stycket om att regler om detta finns i

text: 10 kap. 2 §

text: YGL. Detta skydd gäller enligt regleringen för alla radioprogram som sänds från sändare utanför Sverige. Som begränsning gäller emellertid att meddelandet eller anskaffandet inte får innefatta brott mot rikets säkerhet (se Bertil Wennberg m.fl.,

text: Yttrandefrihetsgrundlagen

text: , andra upplagan, s. 61 och Mediekommitténs betänkande:

text: SOU 1997:49

text: , Grundlagsskydd för nya medier s. 106 f.).

text: Den s.k. meddelandefrihetsregleringen som alltså gäller alla radioprogram oavsett varifrån de sänds innebär i huvudsak att en enskild som lämnar ett meddelande till ett radioprogram eller som själv framträder i programmet i princip inte är ansvarig för vad som därvid yttras. Ansvaret för innehållet i ett radioprogram ligger enligt

text: 6 kap. 1 §

text: YGL i första hand på utgivaren när det gäller radioprogram som sänds från Sverige men den regeln är inte tillämplig på program från utlandet.

text: AA:s anmälan om förtal riktar sig mot BB och avser de uttalanden denne lämnat vid sin medverkan i radioprogrammet "Öriket", vilket sänts från Åland av ett utländskt programföretag. Som ovan redovisats gäller YGL:s regler om skydd för meddelare även program som sänds utanför Sverige.

text: Eftersom BB åtnjuter meddelarfrihet skall AA:s anmälan inte föranleda någon åtgärd här.

text: Beslagsfrågan

text: Med anledning av att Polismyndigheten i Skåne län har tagit ett kassettband med inspelning av det aktuella radioprogrammet i beslag bör följande tilläggas.

text: Justitiekanslern är ensam behörig att inleda förundersökning och besluta om tvångsmedel i anledning av misstanke om tryck- och yttrandefrihetsfrihetsbrott. Någon laglig grund för polismyndighetens beslut om beslag finns således inte.

text: I sammanhanget bör också påpekas att det inte har funnits någon anledning att besluta om beslag. Handlingar som lämnas in till en polismyndighet i samband med en anmälan blir att betrakta som allmänna handlingar och det behövs inga särskilda beslut för att de skall kunna tas emot och fogas till det aktuella ärendet hos polismyndigheten.

text: Justitiekanslern har som framgått gjort den bedömningen att anmälningen inte skall föranleda någon åtgärd här.

text: Eftersom Justitiekanslern inte har beslutat om beslag kan Justitiekanslern inte heller besluta om att häva det beslut om beslag av kassettbandet som redan har fattats. Detta får ankomma på polismyndigheten att ta ställning till. Beslutet får närmast betraktas som en nullitet.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


title: Skadeståndsanspråk med anledning av villkoren för småviltsjakt i Norrbottens län jaktåret 2006/2007

text: Arctic Air Aktiebolag, 556284-3887, tillerkänns ersättning av staten med 587 312 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 8 augusti 2007 till dess betalning sker.

text: Arctic Air Aktiebolag tillerkänns ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 51 480 kr. I beloppet ingår inte mervärdesskatt.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Länsstyrelsen i Norrbottens län att betala ut ersättningarna till Arctic Air Aktiebolag.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I

text: rennäringslagen (1971:437)

text: återfinns bestämmelser om samernas rätt till renskötsel m.m. I

text: 32 § rennäringslagen

text: föreskrivs att på sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen får nyttjanderätt upplåtas endast om upplåtelsen kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Enligt samma bestämmelse krävs dessutom, om upplåtelsen avser rätt till jakt, att den är förenlig med god viltvård och kan ske utan besvärande intrång i rätten till jakt enligt

text: 25 §

text: , dvs. den rätt till jakt som tillkommer medlemmarna i samebyar. Frågor om upplåtelse enligt

text: 32 § rennäringslagen

text: prövas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (

text: 33 § rennäringslagen

text: ). Upplåtelse av jakträtt enligt

text: 32 §

text: ska ske mot avgift om inte särskilda skäl föreligger för avgiftsfrihet (

text: 34 § rennäringslagen

text: I

text: 3 § rennäringsförordningen (1993:384)

text: föreskrevs ursprungligen att rätt till småviltsjakt och handredskapsfiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen skulle upplåtas om olägenhet av betydelse inte uppkom för rennäringen och om det inte mötte hinder enligt

text: 32 § rennäringslagen

text: . Företräde skulle dock ges till den för vars försörjning jakten var av väsentlig betydelse. Genom förordningen (

text: ) om ändring av

text: rennäringsförordningen

text: ändrades bestämmelsen så att bland annat ett krav på fast bosättning i Sverige infördes i bestämmelsen.

text: 3 § rennäringsförordningen

text: fick därigenom följande lydelse, vilken var den lydelse som gällde vid den i ärendet aktuella tidpunkten.

text: ”3 § Rätt till sådan småviltsjakt och sådant handredskapsfiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen som inte bedrivs yrkesmässigt skall till den som är bosatt i Sverige upplåtas under förutsättning att

text: 1. någon olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen,

text: 2. något hinder inte möter enligt bestämmelserna i

text: 32 § rennäringslagen (1971:437)

text: , och att

text: 3. jakten eller fisket inte inverkar menligt på miljön, turismen eller andra intressen.

text: Vid upplåtelse av rätt till annan jakt eller annat fiske skall företräde ges sådana personer för vilka jakten eller fisket är av väsentlig betydelse för deras försörjning.”

text: Enligt

text: 8 § rennäringsförordningen

text: meddelar Statens jordbruksverk närmare föreskrifter om upplåtelser på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. I fråga om småviltsjakten gällde vid aktuell tidpunkt följande enligt Statens jordbruksverks föreskrifter (

text: SJVFS 1993:95

text: ) om upplåtelser av rätt till småviltsjakt och fiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen.

text: ”3 § Den som är folkbokförd i Sverige skall, mot erläggande av avgift per dygn, medges upplåtelse av rätt till jakt efter småvilt (dygnstillstånd).

text: Den som inte är folkbokförd i Sverige får, mot erläggande av avgift, medges sådant tillstånd som anges i första stycket.”

text: Enligt

text: 2 § rennäringsförordningen (1993:384)

text: prövas frågor om upplåtelse av jakträtt enligt

text: 32 § rennäringslagen

text: av länsstyrelsen.

text: Den 25 april 2006 beslutade rennäringsdelegationen, Länsstyrelsen i Norrbottens län, om ändringar i länsstyrelsens villkor för småviltsjakten på statens mark ovan odlingsgränsen i BD län inför jaktåret 2006/2007 (länsstyrelsens dnr 6174-06). Enligt beslutet skulle bland annat följande gälla.

text: ” – Senarelagd jakttidspremiär vid småviltjakt på statens mark ovan odlingsgränsen i Norrbottens län för alla icke i Sverige folkbokförda jägare jaktåret 2006/2007 till den 11 september.

text: – Införande av krav på inhemsk (i Sverige folkbokförd) åtföljare – jaktansvarig eller jaktvärd – vid all småviltjakt på statens mark ovan odlingsgränsen i Norrbottens län för alla icke i Sverige folkbokförda jägare. (Gäller redan utomnordiska jägare)”

text: Länsstyrelsens villkor om senareläggning av jaktstarten för alla icke i Sverige folkbokförda jägare benämns fortsättningsvis ”jakttidskravet”. Kravet på i Sverige folkbokförd jaktansvarig eller jaktvärd benämns ”jaktansvarighetskravet”.

text: Arctic Air Aktiebolag bedriver sedan 1986 transporter och annan verksamhet med luftfartyg samt uthyrning av inventarier och maskiner. Bolagets verksamhet består bland annat i att tillhandahålla tjänster till svenska och utländska jägare. Bolaget erbjuder olika tjänstepaket för jakt och hade, enligt vad som anges i bolagets årsredovisning för räkenskapsåret 2005/2006, under 2000-talet en nettoomsättning om cirka 3 000 000 kr per år. Bolaget har sitt säte i Arjeplogs kommun i Norrbottens län. Enligt bolaget innebar länsstyrelsens beslut om införande av jakttids- och jaktansvarighetskravet att efterfrågan på bolagets jakttjänster från utländska medborgare sjönk kraftigt i förhållande till tidigare år. Detta fick, enligt bolaget, direkta efterverkningar på bolagets intäkter för jaktsäsongen 2006/2007 eftersom majoriteten av bolagets kunder är norska medborgare, vilka valde att avboka redan beställda tjänstepaket respektive underlät att beställa nya tjänstepaket från bolaget.

text: Efter att länsstyrelsens beslut hade anmälts till Kommerskollegium enligt det s.k. SOLVIT-systemet anförde kollegiet i en utredning den 27 juni 2006 att kravet på bosättning respektive folkbokföring i

text: rennäringsförordningen

text: och Statens jordbruksverks föreskrifter var indirekt diskriminerande och därmed utgjorde ett hinder mot den fria rörligheten för tjänster enligt artikel 49 EG samt att detta hinder inte framstod som motiverat med hänsyn till något tvingande allmänintresse. Efter att länsstyrelsen hade fått yttra sig i ärendet gjorde Kommerskollegium i ett yttrande den 19 oktober 2006 bedömningen att jakttids- och jaktansvarighetskravet stred mot gemenskapsrätten då kraven var diskriminerande och, såvitt kollegiet kunde bedöma, inte kunde motiveras med hänsyn till något tvingande allmänintresse.

text: I en skrivelse till regeringen den 13 november 2006 framhöll kommissionen att reglerna för småviltsjakt i Norrbottens län kunde utgöra ett hinder för den fria rörligheten för tjänster enligt artikel 49 EG och en överträdelse av icke-diskrimineringsprincipen i artikel 12 EG genom att bestämmelserna i praktiken förhindrade jägare bosatta i andra medlemsstater att jaga i området på samma villkor som jägare bosatta i Sverige.

text: Bland annat Kommerskollegiums och kommissionens påpekanden föranledde regeringen att på nytt överväga utformningen av

text: rennäringsförordningens

text: bestämmelser om småviltsjakt. Övervägandena ledde till bedömningen att

text: rennäringsförordningens

text: krav på fast bosättning i Sverige med hänsyn till artikel 49 EG inte kunde motiveras och att en översyn därför måste göras av såväl

text: 3 § rennäringsförordningen

text: som Statens jordbruksverks föreskrifter. Regeringen uppdrog i ett beslut den 21 december 2006 åt Statens jordbruksverk att efter samråd med länsstyrelserna i Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län samt Fjälldelegationen göra en översyn av och vid behov vidta de åtgärder som behövdes för att verkets föreskrifter skulle stå i överensstämmelse med gemenskapsrätten. Regeringens översyn resulterade i att bosättningskravet i

text: 3 § rennäringsförordningen

text: togs bort från och med den 1 juli 2007 (SFS 2007:128). Statens jordbruksverk upphävde per samma datum

text: 3 §

text: i föreskrifterna om småviltsjakt (

text: SJVFS 2007:52

text: Anspråket

text: Bolaget har begärt ersättning av staten med 587 312 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den dag som infaller 30 dagar efter det att Justitiekanslern mottog bolagets ersättningsanspråk. Bolaget har vidare begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet med 51 480 kr.

text: Bolaget har i första hand gjort gällande att länsstyrelsens beslut om införande av jakttids- och jaktansvarighetskravet utgör fel eller försummelse vid myndighetsutövning, att besluten har åsamkat bolaget ekonomisk skada och att staten därmed enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: är skyldig att ersätta bolaget härför. Bolaget har i andra hand gjort gällande att bolaget har lidit ekonomisk skada för vilken staten ska ansvara eftersom staten, genom länsstyrelsens beslut om införande av jakttids- och jaktansvarighetskravet, har överträtt en gemenskapsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda och då överträdelsen är klar samt då det föreligger ett direkt orsakssamband mellan statens överträdelse och bolagets skada. Bolaget har anfört att jakttids- och jaktansvarighetskravet utgör fel eller försummelse vid myndighetsutövning och en överträdelse av gemenskapsrätten eftersom kraven strider mot artikel 49 EG om den fria rörligheten för tjänster. Jakttidskravet uppställer ett bosättningskrav för jägare vilket medför att svenska företags möjligheter att tillhandhålla tjänster till jägare från andra stater inom EES inskränks i förhållande till möjligheterna att tillhandahålla sådana tjänster till i Sverige bosatta jägare. Detsamma gäller jaktansvarighetskravet som inskränker möjligheterna för jägare från andra stater inom EES att fritt välja guide, vilket i sig fördyrar tjänstetillhandahållandet och därigenom gör det mindre attraktivt att utnyttja tjänsten i fråga. Varken jakttids- eller jaktansvarighetskravet kan motiveras med något sådant skäl av tvingande allmänintresse som enligt gemenskapsrätten krävs för att ett undantag från artikel 49 EG ska vara tillåtet.

text: Bolaget har i fråga om beräkningen av skadans omfattning angett att bolagets befintliga kunder, vilka redan hade bokat jaktresor hos bolaget, på grund av länsstyrelsens beslut valde att avboka sina beställningar. Härtill har bolagets sannolika tillkommande kunder underlåtit att beställa jaktresor. På grund av avbokningarna och de uteblivna beställningarna har bolaget åsamkats ett intäktsbortfall. Intäktsbortfallet för de avbokade jaktresorna, vilka i huvudsak omfattade boende och helikopterfärder, uppgår till 294 128 kr exklusive mervärdesskatt. Intäktsbortfallet för de uteblivna beställningarna har uppskattats med ledning av bolagets historiska täckningsbidrag. Beräkningen har utförts av bolagets revisionsbyrå och utvisar enligt bolaget att bolagets totala skada uppgår till 587 312 kr.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Regeringskansliet (Jordbruksdepartementet), Statens jordbruksverk och Länsstyrelsen i Norrbottens län.

text: Jordbruksdepartementet har anfört att den vid den i ärendet aktuella tidpunkten gällande lydelsen av bestämmelserna i

text: rennäringsförordningen

text: och Statens jordbruksverks föreskrifter har ändrats eftersom de inte ansågs stå i full överensstämmelse med gemenskapsrätten. De tidigare gällande bestämmelserna och föreskrifterna gav emellertid länsstyrelsen utrymme att behandla personer som är bosatta eller folkbokförda i utlandet på samma sätt de som är bosatta eller folkbokförda i Sverige. Enligt departementets bedömning är det därför länsstyrelsens beslut som, om en skada har orsakats bolaget, har varit den utlösande faktorn för skadan och inte i första hand förordningen eller föreskrifterna. Departementet har ifrågasatt om länsstyrelsens beslut kan anses utgöra myndighetsutövning. Departementet har inte yttrat sig över frågan om skadeståndsskyldighet på gemenskapsrättslig grund.

text: Statens jordbruksverk har i sitt yttrande, i fråga om folkbokföringskravet i verkets tidigare gällande föreskrifter, hänvisat till den konsekvensundersökning som verket utförde med anledning av det uppdrag som lämnades av regeringen i december 2006. I konsekvensundersökningen gjorde verket bedömningen att folkbokföringskravet i verkets föreskrifter hade indirekt diskriminerande effekter och att det inte gick att motivera dessa effekter genom att hänvisa till de undantagsmöjligheter som gemenskapsrätten erbjuder. Detta gällde enligt verket även om folkbokföringskravet skulle bytas ut mot ett likartat krav på hemvist i ett visst geografiskt område. I fråga om skadeståndsskyldighet för staten med stöd av

text: skadeståndslagen

text: har verket framhållit att upplåtelse av jakt kan ske såväl av staten som av privata rättssubjekt och att länsstyrelsens upplåtelse av jakt på statens mark ovanför odlingsgränsen enligt verkets bedömning utgör privaträttslig verksamhet och inte myndighetsutövning. Jakttids- och jaktansvarighetskravet ingår inte i statens normgivning utan utgör i stället villkor som länsstyrelsen har beslutat tillämpa vid ingående av avtal i sin roll som markförvaltare. Staten kan därför, enligt verkets uppfattning, inte anses skadeståndsskyldig enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Länsstyrelsens avtal med jaktkortsförsäljare omfattar endast försäljning av jaktkort. Eftersom avtalen inte innehåller något åtagande från statens sida om möjligheter till helikoptertransporter och boende bör staten inte hållas ansvarig för ren förmögenhetsskada i form av bortfall av rörelseintäkter för avbokade transporter och boende.

text: I fråga om skadeståndsskyldighet på gemenskapsrättslig grund har verket anfört att bosättnings- respektive folkbokföringskravet inte innebar en skyldighet för länsstyrelsen att införa jakttids- eller jaktansvarighetskravet och att bestämmelserna i

text: rennäringsförordningen

text: respektive verkets föreskrifter därför i sig inte kan utgöra en sådan överträdelse av gemenskapsrätten som kan grunda skadeståndsskyldighet för staten. Eftersom länsstyrelsens beslut att införa jakttids- och jaktansvarskravet är av privaträttslig natur och inte utgjorde en del av statens normgivning anser verket att staten inte heller har ådragit sig skadeståndsskyldighet på gemenskapsrättslig grund. EG-domstolens praxis om statens skadeståndsskyldighet för överträdelser av gemenskapsrätten gäller enligt verkets mening inte för skador på grund av beslut i privaträttsliga förhållanden.

text: Länsstyrelsen i Norrbottens län har i sitt yttrande lämnat en utförlig redogörelse för de omständigheter som låg till grund för beslutet att införa jakttids- och jaktansvarighetskravet samt för de avvägningar som länsstyrelsen har att göra i egenskap av markförvaltare för statens mark. Länsstyrelsen har anfört att småviltsjakten handlar om att på bästa sätt handha en naturresurs och att jakttrycket ska anpassas till rennäringen. Den upplåtelse som länsstyrelsen medger sker med beaktande av detta och i länsstyrelsens roll som markförvaltare för statens mark. Upplåtelsen är därmed inte en del av länsstyrelsens myndighetsutövning. Enligt länsstyrelsens uppfattning är småviltsjakten således inte någon tjänst som tillhandahålls inom ramen för gemenskapsrätten. Småviltsjakten är inte på något sätt reglerad gemenskapsrättsligt. En eventuell överträdelse av gemenskapsrätten kan därför, enligt länsstyrelsen, inte medföra skadeståndsskyldighet för staten och medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning i dessa frågor är under alla omständigheter större än normalt.

text: Länsstyrelsen har vidare anfört att bolaget har varit återförsäljare av jakttillstånd och inte tjänstemottagare. Bolaget som sådant har därför inte varit föremål för någon olikbehandling. Under alla omständigheter anser länsstyrelsen att den inte har gått utanför sitt utrymme för skönsmässig bedömning i det aktuella fallet. I det sammanhanget anser länsstyrelsen att det bör beaktas att länsstyrelsens bedömning har varit förenlig med gällande lag samt att utländska jägare inte har varit helt utestängda från småviltsjakt utan hänvisade till att påbörja densamma något senare. Länsstyrelsen har slutligen angett att det inte finns något orsakssamband mellan länsstyrelsens beslut och den nedgång i omsättning som bolaget har gjort gällande. Till utveckling härav har länsstyrelsen anfört att de nya jaktreglerna beslutades i april 2006 och började tillämpas i augusti samma år. De förutsättningar som gäller för dem som tillhandahåller tjänster i anslutning till jakten är att reglerna kan komma att ändras år från år. Reglerna ändrades i detta fall långt före jaktsäsongen och det kan också påvisas att jakttrycket under hösten 2006 generellt sett, framför allt mot bakgrund av väderlek, varit lägre än året innan. Eftersom den ianspråktagna jakten varit mindre då än året innan har man alltså att räkna med att försäljningen av jaktkort minskar. De som tillhandahåller kringtjänster har också haft god tid på sig att anpassa sig till nya regler, som de under alla omständigheter har att räkna med.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Statens skadeståndsskyldighet

text: Bolagets skadeståndsanspråk grundas på den omständigheten att länsstyrelsens beslut om införande av jakttids- och jaktansvarighetskravet står i strid med den fria rörligheten för tjänster enligt artikel 49 EG och icke-diskrimineringsprincipen enligt artikel 12 EG (samt motsvarande bestämmelser i EES-avtalet). Justitiekanslern bedömer därför i första hand om staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet på gemenskapsrättslig grund.

text: Enligt de principer som framgår av EG-domstolens praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på gemenskapsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande tre kriterier är uppfyllda.

text: 1. Staten har överträtt en gemenskapsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda.

text: 2. Överträdelsen är tillräckligt allvarlig (klar).

text: 3. Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan eller skadorna.

text: Länsstyrelsen har anfört att de gemenskapsrättsliga principerna om skadeståndsskyldighet för staten inte är tillämpliga i förevarande fall eftersom länsstyrelsen har agerat i egenskap av förvaltare av statens mark. Upplåtelse av jakträtt är därmed en fråga av rent privaträttslig natur. Enligt länsstyrelsen omfattas upplåtelse av småviltsjakt dessutom av medlemsstaternas behörighet, varför bestämmelsen om fri rörlighet för tjänster och likabehandlingsprincipen inte är tillämpliga. Justitiekanslern instämmer inte i att situationen i detta fall är sådan att staten genom länsstyrelsen inte har varit skyldig att iaktta EG-fördragets grundläggande bestämmelser om icke-diskriminering och fri rörlighet för tjänster vid upplåtelse av jakträtt.

text: Det är visserligen riktigt att upplåtelse av jakträtt i sig inte är ett område som omfattas av gemenskapens verksamhet (jämför artikel 2 EG som innehåller en beskrivning av den uppgift och de mål som gemenskapen har och som är uppräknade i artikel 3 EG). I artikel 295 EG föreskrivs vidare att EG-fördraget inte i något hänseende ska ingripa i medlemsstaternas egendomsordning. Upplåtelse av jakträtt omfattas således av medlemsstaternas behörighet och någon skyldighet att upplåta jakträtt följer därmed inte av EG-fördraget. Den medlemsstat som väljer att utnyttja sin behörighet att upplåta jakträtt har emellertid att iaktta gemenskapsrätten när den utövar denna behörighet. Denna princip har slagits fast av EG-domstolen avseende en rad andra områden som omfattas av medlemsstaternas behörighet och gäller även i detta fall (se

text: mål C-341/05

text: Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnadsarbetareförbundet m.fl, dom den 18 december 2007, punkten 87 med där angivna hänvisningar). För statens bundenhet av gemenskapsrätten saknar det betydelse att själva upplåtelsen i förhållande till den enskilde är av privaträttslig natur.

text: Frågan är därmed om statens upplåtelse av jakträtt i detta fall har utövats i enlighet med gemenskapsrätten. Av fast praxis följer att friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 EG inte enbart omfattar tjänstetillhandahållaren utan också innefattar rätten för tjänstemottagare, inklusive turister, att resa till en annan medlemsstat i syfte att utnyttja tjänster på samma villkor som medborgare i medlemsstaten i fråga. Artikel 49 EG, som utgör ett särskilt uttryck för principen om likabehandling enligt artikel 12 EG, förbjuder inte bara öppen diskriminering på grund av nationalitet utan även all dold diskriminering som, genom tillämpning av andra särskiljningskriterier, i praktiken leder till samma resultat. I enlighet med detta har EG-domstolen i flera fall funnit att indirekt diskriminering har förelegat när åtskillnad har gjorts enligt ett bosättningskriterium, eftersom detta riskerar att till största delen vara till förfång för medborgare i andra medlemsstater. EG-domstolen har t.ex. i en rad avgöranden ansett att otillåten diskriminering har förelegat när en medlemsstat har tillämpat högre inträdesavgifter till muséer och liknande inrättningar för personer som inte är bosatta i medlemsstaten (se bland annat

text: Europeiska gemenskapernas kommission mot Republiken Italien, REG 2003 I-0721).

text: EG-domstolen har vidare inte ansett det nödvändigt att närmare definiera vilken tjänst som tjänstemottagaren de facto har mottagit (se i detta avseende särskilt

text: mål 186/87

text: Ian William Cowan v. Trésor public, ECR [1989] p. 195). Det är tydligt att möjligheten att utöva småviltsjakt i Sverige har varit ett avgörande skäl för utländska jägare att utnyttja sin gemenskapsrättsligt grundade rätt att i egenskap av turister besöka Sverige. Ett krav på bosättning eller folkbokföring i Sverige för att ha rätt att utöva småviltsjakt får uppenbarligen till effekt att det blir mindre attraktivt för utländska jägare att utöva denna rätt. Ett sådant krav innebär därmed en inskränkning i den fria rörligheten för tjänster som inte är förenlig med gemenskapsrätten med mindre än att kravet kan motiveras av skäl av tvingande allmänintresse. Justitiekanslern anser det i den delen tillräckligt att konstatera att bosättningskravet i

text: rennäringsförordningen

text: numera är upphävt med hänvisning till att det inte har stått i överensstämmelse med gemenskapsrätten och att det därmed inte finns förutsättningar att i detta fall anse att det har förelegat något sådant skäl av tvingande allmänintresse som hade kunna motivera detta krav. Justitiekanslern anser därmed att statens behörighet att upplåta jakträtt inte har utövats med iakttagande av gemenskapsrätten när det vid upplåtelsen har uppställts ett krav på bosättning eller folkbokföring.

text: Justitiekanslern anser således att uppställande av ett krav på bosättning eller folkbokföring vid upplåtelse av jakträtt utgör en överträdelse av gemenskapsrätten från statens sida. Även om

text: rennäringsförordningen

text: och Statens jordbruksverks föreskrifter därmed objektivt sett kan sägas ha utgjort en överträdelse av den fria rörligheten för tjänster är det länsstyrelsens beslut som i detta fall är relevant i skadeståndshänseende. Varken

text: rennäringsförordningen

text: eller Statens jordbruksverks föreskrifter innebär i sig att jakträtt upplåts. Enligt

text: 2 § rennäringsförordningen

text: är det länsstyrelsen som prövar frågan om upplåtelse av sådan rätt. Vid sådan upplåtelse innebär varken

text: rennäringsförordningen

text: eller Statens jordbruksverks föreskrifter att länsstyrelsen var skyldig att behandla icke bosatta eller icke folkbokförda annorlunda än i Sverige bosatta eller folkbokförda. Jakttids- och jaktansvarighetskravet innebär att länsstyrelsen har uppställt villkor för upplåtelsen av jakträtt som är mindre förmånliga för jägare från andra stater inom EES än för i Sverige folkbokförda jägare. Jakttids- och jaktansvarighetskravet har därmed fått till effekt att det har blivit mindre attraktivt för jägare från andra stater inom EES att bege sig till Sverige för att utöva småviltsjakt och i samband med detta utnyttja tjänster som hänger samman med sådan jakt. Länsstyrelsen har därmed inte iakttagit de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om fri rörlighet för tjänster vid upplåtelsen av jakträtten. Bestämmelsen om fri rörlighet för tjänster är avsedd att skapa rättigheter för enskilda och omfattar såväl tjänstetillhandahållare som tjänstemottagare. Länsstyrelsens beslut har således utgjort en överträdelse av gemenskapsrätten som, under förutsättning att även övriga villkor för skadeståndsskyldighet är uppfyllda, kan grunda rätt till ersättning för ett sådant bolag som Arctic Air Aktiebolag i dess egenskap av tillhandahållare av tjänster till jägare från andra stater inom EES som inte är folkbokförda i Sverige.

text: Länsstyrelsen har anfört att dess beslut i vart fall inte har inneburit en klar överträdelse i den mening som avses i EG-domstolens praxis avseende skadeståndsskyldighet för staten vid överträdelser av gemenskapsrätten. Länsstyrelsen menar att utrymmet för skönsmässig bedömning på ett område som omfattas av medlemsstaternas behörighet är större än i övriga fall samt att det bör beaktas att beslutet inte stred mot gällande nationella bestämmelser. Justitiekanslern delar inte denna uppfattning. Samarbetsförpliktelsen i artikel 10 EG omfattar samtliga myndigheter och ålägger dem ett eget ansvar att iaktta gemenskapsrätten i sin verksamhet. Nationella bestämmelser kan inte påverka gemenskapsrättens innehåll och därmed inte heller bedömningen av om en överträdelse av de gemenskapsrättsliga reglerna är att betrakta som klar eller inte. Praxis ger inte stöd för slutsatsen att utrymmet för skönsmässig bedömning skulle vara större bara för att det rör sig om ett område som omfattas av medlemsstaternas behörighet. Av fast praxis framgår i stället tydligt, som har utvecklats ovan, att den typ av bestämmelse som är aktuell här innebär en inskränkning i den fria rörligheten för tjänster. Möjligheterna till undantag från denna grundläggande frihet är starkt begränsade och det ankommer på medlemsstaten att visa att något skäl av tvingande allmänintresse som kan motivera undantaget föreligger. Något sådant skäl av tvingande allmänintresse har inte framkommit i ärendet. Vid sådana förhållanden är överträdelsen att betrakta som klar.

text: Statens jordbruksverk och länsstyrelsen har ifrågasatt att det föreligger ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och de skador som bolaget har begärt ersättning för. Justitiekanslern anser emellertid att ett sådant samband finns. Det kan konstateras att en person från en annan stat inom EES, som utnyttjar sin rätt att besöka Sverige i syfte att utöva småviltsjakt, i samband med detta också kan antas utnyttja tjänster som har ett direkt samband med jakten. Transporter till och från jaktplatsen samt logi måste anses ha ett sådant direkt samband med jakten. Upplåtelse av jakträtt är en nödvändig förutsättning för utövandet av småviltsjakten. Om villkoren för upplåtelse bestäms på ett sådant sätt att jägare från andra stater inom EES inte har möjlighet eller inte längre finner det attraktivt att utöva småviltsjakt i Sverige, medför detta av nödvändighet att tjänsteföretag som tillhandahåller tjänster som har ett direkt samband med småviltsjakt går miste om de intäkter som tjänstetillhandahållandet annars hade inbringat. Bolaget tillhandahåller tjänstepaket till jägare som innefattar transporter och boende. I den mån jägare från andra stater inom EES har avstått från att utnyttja dessa tjänster på grund av de ändrade villkoren för upplåtelse av jakträtt måste därför bolaget anses ha lidit en ersättningsgill skada motsvarande de uteblivna intäkterna från de aktuella tjänsterna.

text: Beräkningen av skadans storlek

text: Det ankommer i och för sig på bolaget att lägga fram utredning som visar i vilken utsträckning utländska jägare har avstått från att utnyttja bolagets tjänster och hur stort bolagets intäktsbortfall med anledningen av detta har varit. Bolaget har lämnat specificerade uppgifter om de utländska jägare som hade bokat jaktresor hos bolaget innan jakttids- och jaktansvarighetskravet infördes och som avbokade resorna efter att kraven infördes. Justitiekanslern ser inte skäl att ifrågasätta bolagets uppgifter i denna del och anser således att bolaget har rätt till ersättning för de uteblivna intäkterna för de avbokade resorna.

text: När det gäller de ytterligare jaktresor som bolaget har gjort gällande att bolaget skulle ha tillhandahållit om inte jakttids- och jaktansvarighetskravet hade införts, kan beräkningen av intäktsbortfallet – som bolaget har anfört – av naturliga skäl inte göras exakt. I denna del har bolaget stött sig på en beräkning av bolagets historiska täckningsbidrag som har utförts av en godkänd revisor. Justitiekanslern anser att bolagets skadeberäkning även avseende det ytterligare intäktsbortfallet kan godtas. I detta fall bör det tillmätas vikt att bolaget under ett flertal år har uppvisat en omsättning på en relativt stabil nivå. Detta talar med styrka för att bolagets resultat även under den aktuella jaktsäsongen kunde förväntas ligga på motsvarande nivå.

text: Vid en samlad bedömning framstår därmed det yrkade beloppet som skäligt. Sammanfattningsvis är bolaget alltså berättigat till skadestånd av staten med begärt belopp, dvs. 587 312 kr.

text: Ombudskostnader

text: Bolaget har begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 51 400 kr. Bolaget har haft full framgång med sitt ersättningsyrkande. Mot den bakgrunden och med beaktande av ärendets art och omfattning kan den begärda ersättningen godtas


title: Kritik mot hur Alvesta kommun har handlagt en begäran om utlämnande av allmän handling

text: Justitiekanslern riktar kritik mot handläggningen vid Alvesta kommun av en begäran att få ta del av en allmän handling eftersom sökanden varken informerats om möjligheten att få myndighetens prövning av att inte lämna ut den begärda handlingen eller, trots en uttrycklig begäran om detta, fått ett skriftligt överklagbart beslut.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Förvaltningen för samhällsplanering inom Alvesta kommun mottog en muntlig anmälan där det framfördes klagomål på sophanteringen på en fastighet. Den tjänsteman som tog emot samtalet gjorde en anteckning i ärendesystemet och ett ärende angående klagomål på nedskräpning inleddes.

text: RL begärde i ett e-postmeddelande till kommunen den 12 juni 2015 att få veta namnet på den som hade gjort anmälan. Den 15 juni 2015 meddelade enhetschefen på Förvaltningen för samhällsplanering att klagomålet låg som arbetsmaterial i diariesystemet och att förvaltningen därför inte skulle lämna ut några handlingar. I ett e-postmeddelande samma dag begärde RL ett formellt beslut i utlämnandefrågan som han kunde överklaga. Enhetschefen på Förvaltningen för samhällsplanering gav den 18 juni 2015 beskedet att ett beslut i, såsom det får förstås, ärendet som hade inletts med anledning av klagomålet om nedskräpning skulle fattas senare och att RL skulle delges detta beslut.

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: RL har i en anmälan till Justitiekanslern den 13 augusti 2015 framfört klagomål mot att Alvesta kommun inte fattade något överklagbart beslut med anledning av hans begäran att ta del av handlingar. Enligt RL bör kommunen kritiseras för sitt agerande och Justitiekanslern bör förelägga kommunen att vidta rättelse.

text: Alvesta kommun har yttrat sig och anfört i huvudsak följande. Den handling som begärdes ut är enligt kommunens bedömning inte att betrakta som en allmän handling eftersom den inte är inkommen till kommunen eller upprättad enligt

text: 2 kap.

text: och

text: 7 §§

text: tryckfrihetsförordningen

text: . Kommunen medger att RL borde ha fått en överklagandehänvisning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen

text: , TF, ska varje svensk medborgare ha rätt att ta del av allmänna handlingar. I

text: 2 kap. 3 §

text: TF förklaras att med handling förstås exempelvis en framställning i skrift och att en handling är allmän om den förvaras hos myndighet och enligt 6 eller 7 § är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndighet. Vissa undantag från bestämmelserna om när en handling ska anses inkommen eller upprättad finns i 2 kap. 8-11 §§ TF.

text: Enligt

text: 2 kap. 15 § första stycket

text: TF har en sökande som fått avslag på sin begäran att få ta del av en handling rätt att föra talan mot beslutet. I

text: 6 kap. 7 § första stycket 1 offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, förtydligas att en enskild får överklaga ett beslut av en myndighet att inte lämna ut en handling till den enskilde. Ett sådant beslut överklagas till kammarrätt (

text: 6 kap. 8 §

text: OSL).

text: Av OSL framgår hur prövningen av en begäran om utlämnande av allmän handling ska gå till. Om en anställd vid en myndighet, enligt arbetsordningen eller på grund av särskilt beslut, har ansvar för vården av en handling, är det i första hand han eller hon som ska pröva om handlingen ska lämnas ut. Myndigheten ska pröva om handlingen ska lämnas ut om den anställde vägrar att lämna ut handlingen eller lämnar ut den med förbehåll som inskränker en enskilds rätt att röja innehållet eller annars förfoga över handlingen, och den enskilde begär myndighetens prövning. Den enskilde ska informeras om möjligheten att begära myndighetens prövning och att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas. Detta följer av bestämmelserna i

text: 6 kap. 3 §

text: OSL.

text: Den enhetschef som handlagt RL:s begäran har underlåtit att informera RL om möjligheten att få myndighetens prövning av utlämnandet. Vidare har kommunen trots en uttrycklig begäran om detta inte fattat ett beslut om utlämnandet av handlingen. Kommunen har därmed brutit mot vad som åligger kommunen enligt OSL. Detta ska föranleda kritik.

text: Justitiekanslern konstaterar också att det av Alvesta kommuns yttrande inte framgår om kommunen, med anledning av ärendet här, har vidtagit några åtgärder för att tillmötesgå RL:s begäran om att få ett överklagbart beslut. Justitiekanslern förutsätter att detta kommer att ske omgående om så inte redan har skett.

text: Avslutningsvis ska sägas att Justitiekanslern inom ramen för sin tillsynsverksamhet enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn inte har befogenhet att förelägga en myndighet eller dess anställda att agera på ett visst sätt. RL:s yrkande om att Alvesta kommun ska föreläggas att vidta rättelse föranleder därför ingen vidare åtgärd från Justitiekanslerns sida.


title: Ingen överträdelse av rätten till en rättvis rättegång

text: Justitiekanslern avslår AK:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AK åtalades i november 2014 i Nacka tingsrätt för mord. Enligt åklagaren hade han den 21 augusti 2012 berövat en annan person livet i Thailand. AK vidgick de faktiska omständigheterna i stort men bestred ansvar eftersom han menade att han agerat i nödvärn. Om han på något sätt skulle göras ansvarig för brott ansåg han att det inte var fråga om mord, utan grov misshandel och vållande till annans död.

text: Som bevisning åberopade åklagaren bl.a. vittnesförhör med två personer bosatta i Thailand. Tingsrätten kallade dessa vittnen till huvudförhandling i december 2014 men det stod tidigt klart att de inte skulle inställa sig. Efter att tingsrätten ansökt om rättslig hjälp från thailändska myndigheter kom vittnena i stället att höras via videolänk från en domstol i Thailand.

text: Den 20 mars 2015 dömde Nacka tingsrätt AK till fängelse i ett år och sex månader för grov misshandel och vållande till annans död.

text: Både AK och åklagaren överklagade domen till Svea hovrätt. Under handläggningen beslutade hovrätten att inte tillåta viss bevisning som AK åberopade. Den 11 december 2015 ändrade hovrätten tingsrättens dom och dömde AK till tio års fängelse för mord.

text: AK överklagade domen till Högsta domstolen, som den 2 mars 2016 beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Hovrättens avgörande stod därmed fast. En ledamot var skiljaktig och ansåg att prövningstillstånd skulle meddelas.

text: Anspråket

text: AK har begärt skadestånd av staten med 1 000 000 kr för ideell skada på den grunden att hans rätt till en rättvis rättegång enligt Europakonventionen har åsidosatts vid rättegången i hovrätten. Till stöd för sitt anspråk har AK anfört i huvudsak följande.

text: Av artikel 6.3 d) i Europakonventionen framgår att var och en som blivit anklagad för brott har rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom. Han har med all önskvärd tydlighet försökt göra gällande sin principiella rätt att låta förhöra de två thailändska vittnena. Han har krävt att vittnena ska infinna sig i domstolen i Sverige och dessutom försökt få svar på sina frågor via videolänk.

text: Tingsrätten fick garantier från thailändsk åklagare om att vittnesförhören kunde ske via videolänk under betryggande former. När förhören sedermera inleddes visade det sig att den thailändska åklagaren inte hade för avsikt att leva upp till detta. När förhöret med det första vittnet inleddes avbröts det från Thailand och det klargjordes att varken åklagare, målsägandebiträde, försvarare eller rättens ordförande fick ställa frågor direkt till vittnena.

text: Vittnesförhören gick i stället till så att den thailändska åklagaren och en tolk satt bredvid vittnena. När en fråga ställdes omformulerades den till vittnet av tolken eller av den thailändska åklagaren och i vissa fall av båda två. Ibland uppstod en diskussion mellan åklagaren och tolken, som sedan presenterade ett svar för vittnet. Det förekom också att vittnena fick hjälp av andra personer på plats i Thailand, bl.a. av en person som inte syntes i videoupptagningen. Förhören gick felaktigt till även på andra sätt.

text: Detta förfarande har medfört flera nackdelar för honom. För det första har han inte kunnat ställa direkta frågor till vittnena. För det andra har varken försvararen eller rätten kunnat ingripa mot den thailändska åklagarens och tolkens regelvidriga inblandning i vittnesförhören. För det tredje finns det en risk att de svenska domstolarna kommit att döma över andra uppgifter än de som faktiskt lämnats av vittnena. Delar av utsagorna kan komma från eller i vart fall ha förvrängts av den thailändska åklagaren eller tolken.

text: Förfarandet har inneburit ett påtagligt och kännbart ingrepp i grundläggande rättssäkerhetsgarantier. Felen är så djupgående att det inte hjälper med en försiktig värdering av vittnesuppgifterna. Den åberopade bevisningen borde antingen ha avvisats eller ha tagits upp genom förnyade förhör i Sverige. Hovrätten har dock inte gjort detta, utan lagt uppgifterna till grund för sin dom. Hovrätten har dessutom avvisat hans begäran om att höra den aktuella tolken, samtidigt som tolkens skriftliga yttranden har tillåtits som bevis.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter för bedömningen

text: AK:s anspråk gäller ersättning för ideell skada.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta ideell skada som har sin grund i att någon kränks på det sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst rättsfallen

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten bli ersättningsskyldig också vid överträdelser av Europakonventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska sådant skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: AK har inte gjort gällande att domstolarnas handläggning innefattat något sådant integritetskränkande brott som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada ska kunna utgå med stöd av

text: skadeståndslagen

text: . Justitiekanslern kan inte heller se att så skulle vara fallet. Frågan är därför om det förekommit en sådan överträdelse av Europakonventionen som kan grunda skadeståndsansvar för staten enligt Högsta domstolens praxis.

text: Kort om rätten till en rättvis rättegång

text: Rätten till en rättvis rättegång behandlas i

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: Av artikel 6.1 framgår att var och en, vid prövningen av en anklagelse mot honom för brott, ska ha rätt till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. I artikel 6.3 d) anges vidare att var och en som har blivit anklagad för brott ska ha rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom.

text: Frågan om det har skett en kränkning av rätten till en rättvis rättegång ska enligt Europadomstolens praxis bedömas mot bakgrund av rättegången i sin helhet. De speciella minimirättigheter som anges i artikel 6.3 kan ses som en precisering eller exemplifiering av villkor som måste vara uppfyllda för att en rättegång ska anses som rättvis (om detta och det följande, se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte upplagan, s. 259–353).

text: Exakt vad som ingår i det allmänna begreppet rättvis rättegång är svårt att sammanfatta. En grundläggande princip är dock att en part ska bli hörd av domstolen. Det innebär att parten ska få möjlighet att framföra vad han eller hon har att säga till stöd för sina ståndpunkter. Utmärkande för en rättvis rättegång är också att parterna är likställda i processen och att proceduren inte gynnar den ena på den andras bekostnad. Den tilltalade i ett brottmål får exempelvis inte ha sämre möjligheter än åklagaren att utföra sin talan inför domstolen. Principen om parternas likställdhet hänger nära samman med principen om ett kontradiktoriskt förfarande. Denna princip syftar till att garantera att båda parterna får kännedom om allt material i rättegången och att de har samma möjligheter att åberopa bevisning och att utföra sin talan.

text: På samma sätt som den tilltalade ska få tillgång till handlingar i målet och ges tillfälle att vid behov bestrida deras värde som bevismaterial ska han eller hon också ha möjlighet att angripa den muntliga bevisning som åklagaren åberopar. Det ska därför finnas en rätt att ställa frågor till vittnen för att på så sätt få fram ytterligare information eller för att påvisa svagheter i deras utsagor. I regel får en domstol inte grunda en fällande dom på muntliga utsagor av personer som den tilltalade inte haft möjlighet att förhöra i något skede av processen (se bl.a.

text: NJA 1991 s. 512

text: och Schatschaschwili mot Tyskland, no. 9154/10, Europadomstolens dom [stor kammare] den 15 december 2015).

text: Den tilltalades rättigheter enligt artikel 6.1 och 6.3 d) är inte begränsade till att få ställa frågor till åklagarens vittne. Han eller hon har också rätt att kalla in egna vittnen på samma villkor som åklagaren. För båda parterna gäller dock att det i princip är den nationella domstolen som avgör om bevisningen är relevant. Nationell lag får ställa upp villkor för hörande av vittnen, förutsatt att villkoren är lika för båda parterna. Det är bara i undantagsfall som Europadomstolen har synpunkter på vilken bevisning som tillåtits.

text: Närmare om AK:s rättegång

text: Justitiekanslern har tagit del av tingsrättens och hovrättens domar samt protokollen från domstolarnas huvudförhandlingar. Justitiekanslern har även tagit del av den översättning av de aktuella vittnesförhören som åklagaren har gett in i hovrätten och den redogörelse för det ena vittnesförhöret som AK har gett in. Därutöver har Justitiekanslern tagit del av andra relevanta handlingar ur akterna, bl.a. tolkens yttranden i målet och hovrättens protokoll den 10 november 2015 om tillåtande av bevisning.

text: När det gäller de två vittnena framgår bl.a. följande. Båda vittnena hördes i Thailand av svensk polis under förundersökningen. Vid rättegången begärde åklagaren att förhören skulle tas upp genom videokonferens med Sveriges ambassad i Bangkok. AK motsatte sig detta och begärde att förhören skulle tas upp genom att vittnena närvarade i tingsrätten. Tingsrätten kallade därför vittnena att närvara vid förhandling den 12 december 2014. Vittnena inställde sig dock inte och det framkom att de inte heller hade för avsikt att närvara via videolänk från ambassaden. Enligt vad som upplystes fanns det inte stöd i thailändsk rätt för att med hjälp av tvångsmedel se till att vittnena infann sig i Sverige eller vid ambassaden.

text: Genom kontakter med Justitiedepartementet och thailändska myndigheter utredde tingsrätten vilka möjligheter som fanns att ändå höra vittnena. Tingsrättens överväganden, bl.a. utifrån Europakonventionen, framgår av ett protokoll den 15 december 2014. Efter att ha vägt för- och nackdelar med olika alternativ valde tingsrätten ett förfarande som innebar att förhören skulle tas upp i en domstol i Thailand och överföras till tingsrätten via videolänk. En formell ansökan om internationell rättslig hjälp gjordes.

text: Vittnesförhören ägde rum den 18 februari 2015. Rätten, åklagaren, målsägandebiträdet samt AK och hans försvarare var på plats i tingsrätten. De två vittnena närvarade via videolänk från en domstolssal i Thailand. På plats i domstolen i Thailand var också tolk, svensk polis samt ett antal thailändska åklagare, domare och andra tjänstemän. Tolken avlade svensk tolked och förordnades av tingsrätten som tolk vid förhandlingen. Enligt uppgift från svensk polis var det fråga om en tolk som vid behov anlitades av det nordiska sambandskontoret i Bangkok. De två vittnena avlade svensk och thailändsk vittnesed. Den svenska åklagaren fick ställa frågor först och därefter ställde målsägandebiträdet och försvararen frågor. Frågorna förmedlades genom tolken och den thailändska åklagaren. Av utskrifterna framgår att det vid flera tillfällen under förhören förekom diskussioner mellan bl.a. vittnet, tolken och den thailändska åklagaren.

text: Under den fortsatta handläggningen i tingsrätten lyfte AK:s försvarare frågan om hur vittnesförhören hade genomförts. Tingsrätten gav försvararen tillfälle att utföra vissa utredningsåtgärder i fråga om vittnena och hur förhören gått till m.m. Den aktuella tolken yttrade sig skriftligt om vittnesförhören, liksom en av de svenska poliser som närvarat i Thailand.

text: Hovrätten spelade upp ljud- och bildfiler av vittnesförhören i tingsrätten och tog även del av de översatta utskrifter av förhören som åklagaren gav in. Hovrätten tillät att tolkens yttranden åberopades som bevisning men bedömde att ett muntligt förhör med tolken inte skulle tillföra målet något väsentligt utöver vad som framgick av hans skriftliga yttranden.

text: I sina domar kommenterade både tingsrätten och hovrätten förhållandena kring vittnesförhören och hur vittnesmålen skulle värderas i bevishänseende.

text: Bedömningen av rättegången

text: Justitiekanslern bedömer att det som har kommit fram i ärendet inte ger stöd för att det förekommit någon överträdelse av AK:s rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1 och 6.3 d) i Europakonventionen.

text: Det står i och för sig klart att vittnesförhören har varit omständliga att genomföra. Som hovrätten påpekat har frågor från rättssalen i Sverige översatts till thailändska av en tolk på plats i Thailand, varefter en thailändsk åklagare ställt frågan till vittnet. När vittnet sedan svarat har den thailändska åklagaren redovisat svaret till tolken, som har översatt det till svenska.

text: Det står samtidigt klart att försvaret har fått ställa frågor till vittnena och också gjort detta, låt vara att det varit förknippat med vissa svårigheter. Situationen skiljer sig alltså väsentligt från de fall som Europadomstolen har bedömt, när försvaret inte alls kunnat ställa frågor till vittnen. De översatta utskrifterna av förhören ger vidare inte stöd för att frågor och svar skulle ha förvanskats på något medvetet sätt. Som hovrätten påpekat tycks de diskussioner som förekommit till stor del ha berott på att frågor inte har förståtts.

text: En viktig omständighet i sammanhanget är vidare att både tingsrätten och hovrätten har varit väl medvetna om problemen med vittnesförhören. Frågan om hur förhören gått till, vilken kvalitet tolkningen hållit och om vittnena på något sätt påverkats har varit föremål för uppmärksamhet och utredning i båda instanserna. Tolken och en av de svenska poliser som närvarade har lämnat uppgifter i saken och förhören har som framgått skrivits ut i sin helhet och översatts. Vid sidan av denna genomlysning har tingsrätten och hovrätten uttryckligen klargjort att vittnesförhören har värderats med stor försiktighet, med hänsyn till just det sätt på vilket förhören genomförts. Hovrätten har uttalat att vittnesförhören kan tillmätas betydelse endast i den mån de får stöd av annan utredning. Det har alltså inte varit fråga om att okritiskt lägga de aktuella vittnesuppgifterna till grund för fällande dom.

text: När det gäller vittnesmålens betydelse för utgången måste det påpekas att AK vidgått de faktiska omständigheterna i stort. Prövningen har främst varit inriktad på frågan om en nödvärnssituation förelegat, om gärningen i så fall varit uppenbart oförsvarlig, om AK svårligen kunnat besinna sig och om han haft uppsåt att döda. I hovrättens dom anges att det första vittnets uppgifter är så osäkra att de inte ska inverka på bedömningen av vad som är utrett om händelseförloppet. Justitiekanslern kan inte se att detta vittnesmål har påverkat utgången över huvud taget.

text: Vad gäller det andra vittnet, har hans uppgifter om hur AK utdelat ett knivhugg av allt att döma haft viss betydelse för bedömningen i hovrätten. Hovrätten har dock gjort en omsorgsfull prövning och beaktat att detta vittne, till skillnad från det första, hördes av polis i direkt anslutning till händelsen. Hovrätten har vidare beaktat att hans uppgifter fått stöd av ett rättsintyg från en läkare och av läkarens muntliga uppgifter. Hovrätten har också beaktat att hans uppgifter i delar bekräftats av AK:s fru. Hans vittnesmål har alltså inte varit ensamt avgörande för utgången.

text: Vid en helhetsbedömning av rättegången måste det vidare vägas in att

text: domstolarna på flera sätt agerat för att åstadkomma en rättvis och rättssäker process. Tingsrätten har kallat vittnena att inställa sig personligen i Sverige. Först när detta har visat sig praktiskt och rättsligt omöjligt har tingsrätten accepterat lösningen med en videokonferens. Som framgår av tingsrättens protokoll har det beslutet föregåtts av noggranna överväganden, bl.a. utifrån Europakonventionens krav. Tingsrätten har också gett försvaret möjlighet att i efterhand hämta in kompletterande uppgifter om hur förhören gått till m.m. AK och hans försvarare har såvitt framgår genomgående fått ta del av och getts tillfälle att yttra sig över materialet i målet.

text: Justitiekanslern konstaterar slutligen att hovrättens beslut i fråga om förhör med den aktuella tolken har grundat sig på bedömningen att ett muntligt förhör inte skulle tillföra något väsentligt utöver det som redan kommit fram i tolkens skriftliga yttranden. Som framgått tillåter Europakonventionen i regel att den nationella domstolen prövar om viss bevisning är relevant och hovrättens beslut i detta fall kan inte anses ha stridit mot konventionen.

text: Vid en bedömning där alla dessa faktorer beaktas kan Justitiekanslern inte se att det sätt som vittnesförhören har genomförts på innebär att rättegången har varit orättvis. Det finns inte heller i övrigt stöd för att det förekommit någon överträdelse av rätten till en rättvis rättegång så som den kommer till uttryck i

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . Anspråket ska därför avslås.