title: Ett fel av lagstiftaren ledde till att ett förbud inte kunde göras gällande (lotterilagen). Ett bolag hade fått viss egendom förverkad med tillämpning av den bestämmelse i vilken förbudet föreskrevs. Bolaget har ansetts berättigat till skadestånd

text: Staten skall utge ersättning till Public Casino och Automatservice AB med 87 000 kr, varav 75 000 kr i skadestånd och 12 000 kr i ersättning för ombudskostnader. Justitiekanslern uppdrar åt Rikspolisstyrelsen att betala beloppet till bolaget.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Ställföreträdaren för Public Casino och Automatservice AB (bolaget) dömdes den 17 april 1998 av Gävle tingsrätt för grovt dobbleri till fängelse sex månader. Anledningen var att han olovligen för allmänheten hade anordnat spel på en viss typ av spelautomater, s.k. lyckohjul. Såvitt avsåg bolaget förpliktade tingsrätten detta att som förverkat värde av uppburna insatser utge 175 000 kr till staten. Vidare förklarade tingsrätten tre i beslag tagna spelautomater förverkade. Domen vann laga kraft i förverkandedelen. Polismyndigheten i Gävleborgs län förstörde därefter spelautomaterna. Ställföreträdaren överklagade domen för egen del. Den 5 maj 1999 ogillade Hovrätten för Nedre Norrland åtalet mot denne. Enligt hovrätten kunde ställföreträdaren inte anses ha haft uppsåt att olovligen anordna spel för allmänheten. Bolaget ansökte därefter om resning avseende den särskilda rättsverkan som hade drabbat bolaget. I ett slutligt beslut den 15 juni 2000 beviljade hovrätten resning, ogillade förverkandetalan och hävde beslagen. Hovrätten anförde bl.a. att för det fall att åtalet skulle ha ogillats vid tingsrätten skulle även yrkandena beträffande förverkande ha ogillats. Det framstod därmed enligt hovrätten som klart att den omständighet som låg till grund för den friande domen var en sådan omständighet som skulle ha lett till en annan utgång om den hade kunnat förebringas vid tingsrätten.

text: I en skrivelse hit i ett ärende med dnr

text: begärde bolaget ersättning av staten för de förstörda spelautomaterna med 75 000 kr. Justitiekanslern avslog bolagets ersättningsanspråk i ett beslut den 30 mars 2001. De omständigheter som förelåg när spelautomaterna förstördes var enligt Justitiekanslerns mening sådana att det fanns utrymme för polismyndigheten att förstöra automaterna. Justitiekanslern kunde därför inte finna att det hade förekommit något skadeståndsgrundande fel eller någon försummelse i ärendet.

text: Anspråket m.m.

text: Bolaget har på nytt begärt skadestånd av staten med 75 000 kr motsvarande värdet av de förstörda spelautomaterna. Bolaget har vidare begärt att Justitiekanslern skall fastställa att bolaget har rätt till ersättning av staten för utebliven vinst med anledning av att spelautomaterna togs i beslag. Bolaget har slutligen begärt ersättning för ombudskostnader med 18 000 kr.

text: Till stöd för sitt anspråk har bolaget i första hand anfört i huvudsak följande. Den bestämmelse som låg till grund för beslutet om förverkande -

text: 6 § lotterilagen

text: - fick inte tillämpas mot enskilda på grund av att den hade ändrats utan att ändringen dessförinnan hade anmälts till EG-kommissionen. Genom regeringens underlåtenhet att anmäla lagändringen, åklagarens yrkande om förverkande, tingsrättens beslut om förverkande och polismyndighetens destruktion av spelautomaterna har bolagets egendom felaktigt och utan laga grund förklarats förverkad och förstörts. Härigenom har bolaget orsakats ekonomisk skada i form av förlust av spelautomaterna. Vidare har bolaget förorsakats ekonomisk skada i form av utebliven vinst med ett belopp som ännu inte har kunnat beräknas.

text: Bolaget har i andra hand yrkat skadestånd på EG-rättslig grund och därvid anfört i huvudsak följande. Staten har underlåtit att följa det anmälningsförfarande som föreskrivs i ett visst EG-direktiv. Den nationella bestämmelse som omfattats av anmälningsskyldigheten har därför blivit ogiltig. Detta kan enligt bolaget jämställas med en underlåtenhet att införliva ett direktiv, vilket kan medföra skadeståndsskyldighet för staten. Genom statens underlåtenhet har bolaget orsakats ekonomisk skada som i vart fall uppgår till det yrkade beloppet.

text: S.k. lyckohjul

text: Lyckohjul förbjöds genom en ändring i

text: 6 § lotterilagen

text: som trädde i kraft den 1 januari 1997 (SFS 1996:1168). Lagändringen hade inte anmälts till EG-kommission innan den antogs (s.k. notifiering), vilket borde ha skett. Eftersom anmälningsskyldigheten hade åsidosatts kunde

text: lotterilagens

text: förbud mot lyckohjul inte tillämpas mot enskilda. Härav följde att det inte kunde anses otillåtet att anordna spel på lyckohjul trots att det föreskrevs ett förbud mot det i

text: 6 § lotterilagen

text: . Något ansvar för brott mot

text: lotterilagen

text: eller för dobbleribrott kunde därför inte komma i fråga för den som anordnade spel på lyckohjul.

text: Den 23 april 2001 uppdrog regeringen åt Kommerskollegium att göra en anmälan till kommissionen avseende vissa ändringar som tidigare hade genomförts i

text: lotterilagen

text: . Sedan anmälningsförfarandet hade genomförts upphävdes bl.a.

text: 6 § lotterilagen

text: i dess lydelse av den 1 januari 1997 vid utgången av januari månad 2002. Samtidigt infördes bestämmelser som var identiska med de upphävda bestämmelserna. De nya bestämmelserna trädde i kraft den 1 februari 2002. Det finns alltså numera inte något hinder mot att tillämpa förbudet mot lyckohjul.

text: Den rättsliga regleringen

text: I

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: föreskrivs att staten skall ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Det s.k. Cherry-ärendet

text: Jag har i ett tidigare ärende (JK:s dnr

text: ) prövat om staten kan anses ha ådragit sig någon skadeståndsskyldighet genom att bl.a. den nu aktuella ändringen i

text: 6 § lotterilagen

text: , som innebar förbud mot lyckohjul, inte notifierades. I det ärendet hävdade Cherryföretagen AB att bolaget hade orsakats skada genom att rätta sig efter bl.a. den lagändringen trots att den senare bedömdes vara overksam.

text: I mitt beslut den 5 november 2003 gjorde jag bedömningen att det var fel att inte anmäla 1997 års ändringar i

text: lotterilagen

text: enligt bestämmelserna i direktivet om tekniska föreskrifter, vilket innebar att det var fel av regeringen att föreslå lagändringarna utan anmälan, och fel av riksdagen att anta dem. Jag konstaterade att effekten härav blev att lagändringarna var overksamma i den meningen att de inte fick tillämpas mot enskilda.

text: Beträffande frågan om felet var skadeståndsgrundande för staten enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: anförde jag följande.

text: "En första fråga är om lagstiftning och det arbete som leder fram till en lag - t.ex. en underlåtenhet att anmäla förslaget till kommissionen - utgör "myndighetsutövning". Härom har i någon mån rått delade meningar (se Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 1996 s. 131 not 26 med hänvisningar). Normalt utgår man dock från att normbeslut - inkl. lagstiftning - utgör myndighetsutövning. Det finns ingen anledning att nu inta någon annan ståndpunkt.

text: Felet var visserligen i princip ett bedömningsfel. Sådana fel brukar inte anses skadeståndsgrundande enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: om de inte är uppenbara. Det kan diskuteras om denna princip skall tillämpas även i ett fall som detta. Jag lutar åt att staten när det gäller fel av lagstiftaren som leder till en overksam lag snarare bör ha ett närmast strikt ansvar. Utifrån den utgångspunkten bör det fel som begicks ses som ett fel enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Det betyder att det har förekommit fel vid myndighetsutövning i det aktuella lagstiftningsärendet."

text: Jag konstaterade vidare att det inte fanns något hinder enligt

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: att föra talan med anledning av felet och sålunda inte heller något hinder för Justitiekanslern att ta upp anspråket till prövning och anförde därefter bl.a. följande.

text: "På grund av det sagda får staten anses ha ådragit sig skadeståndsskyldighet på grund av det fel som har förekommit, dvs. en skyldighet att ersätta den skada som felet må ha orsakat.

text: Att lagändringarna inte anmäldes medförde som sagt att de inte kunde tillämpas mot enskilda. Varken Cherry eller någon annan var alltså skyldig att rätta sig efter dem. Den skada som uppkom genom att man ändå gjorde det är således inte en skada av lagstiftningsfelet utan av de konsekvenser man drog - frivilligt eller ofrivilligt - av sin bedömning att de nya bestämmelserna skulle följas.

text: Är det då inte orimligt av staten att hävda en ståndpunkt som går ut på att skadan inte är en följd av det fel som begicks av lagstiftaren? Enligt min mening är det inte det. Gällande rätt kan nämligen inte gärna innebära att redan ett lagstiftningsfel, som vilseleder enskilda att foga sig efter den på grund av felet overksamma författningen, medför skadeståndsskyldighet för staten. I så fall skulle kretsen skadelidande kunna bli mycket vid och skadestånd som ter sig klart oberättigade kanske få utbetalas. Konsekvensen av att lagstiftaren "misslyckas med att införa ett förbud" kan inte heller rimligen bli att alla som agerar i enlighet med "förbudet" har rätt till skadestånd. Vissa torde frivilligt foga sig efter ett förbud som lagstiftaren velat införa. Dessa har naturligtvis inte lidit någon skada till följd av felet. Och det framstår inte som rimligt att utge skadestånd enbart till dem som skulle ha agerat i strid med "förbudet" om de bara hade förstått att det inte behövde följas.

text: Annorlunda måste man se det om en myndighet har agerat med utgångspunkt från en overksam reglering och agerandet har drabbat en enskild ekonomiskt. En sådan skada måste rimligen ersättas.

text: Den ståndpunkt som jag nu har intagit är densamma som Bertil Bengtsson har rekommenderat, se Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 1996 s. 131 f.

text: Slutsatsen av det sagda är att det inte kan anses föreligga ett sådant samband mellan felet och Cherrys skada att staten är skyldig att ersätta denna vid en bedömning enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av Cherry-ärendet framgår alltså dels att det enligt min bedömning utgjorde ett fel i

text: skadeståndslagens

text: mening att anta bl.a. den nu aktuella lagändringen utan föregående anmälan till kommissionen, dels att en enskild som har drabbats av en ekonomisk skada till följd av ett myndighetsingripande med stöd av den overksamma regleringen bör ersättas för den skadan enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Genom förverkandet av Public Casino och Automatservice AB:s spelautomater har bolaget drabbats av ett myndighetsingripande med stöd av den overksamma regleringen. Bolaget får därmed anses berättigat till ersättning för den ekonomiska skada som bolaget härigenom har tillfogats. Det innebär att bolaget skall ersättas för de tre förstörda spelautomaterna. Det saknas anledning att ifrågasätta vad bolaget har anfört om värdet på automaterna. Bolaget skall därför tillerkännas ersättning med 75 000 kr för de förstörda spelautomaterna.

text: Bolaget är vidare berättigat till ersättning för utebliven vinst med anledning av att spelautomaterna togs i beslag och förstördes. Den uteblivna vinsten har ännu inte kunnat beräknas. Det finns således för närvarande inte förutsättningar att reglera bolagets skadeståndsanspråk i den delen. Bolaget får därför återkomma i saken när bolaget kan presentera ett underlag för beräkningen av sin skada.

text: Slutligen är bolaget berättigat till ersättning för ombudskostnader. Bolagets ersättningsanspråk uppgår i den delen till 18 000 kr. Någon redovisning av omfattningen av det arbete som ombudet har lagt ned på ärendet har inte lämnats. Såvitt framgår av handlingarna har det nuvarande ombudet inte företrätt bolaget vare sig i domstolarna eller i det tidigare ärendet här. Det torde innebära att han har varit tvungen att sätta sig in saken i dess helhet för att kunna framställa bolagets anspråk. Trots det framstår den begärda ersättningen som för hög. Med hänsyn till ärendets art och omfattning får bolaget anses skäligen tillgodosett med 12 000 kr i ersättning för ombudskostnader.

text: Frågan är då vilken myndighet som skall betala ersättningen till bolaget. Även om lagstiftaren var främst skyldig till felet bör skadeståndsskyldigheten gentemot den skadelidande bäras av den myndighet som utlöste skadan, i detta fall polisen. Det ankommer inte på Justitiekanslern att ta ställning till i vilken mån och på vilket sätt polisen bör kompenseras för detta.


publisher: Justitiekanslern

title: Ersättning för ett oriktigt kvarhållande för verkställande av kroppsbesiktning

org: jk

text: Ersättning skall utgå till LG med 2 000 kr för lidande och 1 206 kr för ombudskostnader.

type: stycke

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Med anledning av EU-toppmötet och den amerikanske presidentens besök i Göteborg den 14-16 juni 2001 hölls ett stort antal demonstrationer och manifestationer. Schillerska gymnasiet användes för logi åt ca 200 demonstranter och mötesdeltagare. Polisen fick uppgifter som bedömdes som trovärdiga om att det skulle finnas beväpnade personer i gymnasieskolans lokaler. Åklagare beslutade att genomföra en husrannsakan för att leta efter vapen. Polismyndigheten beslutade med stöd av

text: 19 § andra stycket polislagen (1984:387)

text: att de närvarande skulle kroppsvisiteras. För att man skulle kunna genomföra visitationen av så många personer fördes de ut på skogården där de fick lägga sig på mage. De blev liggande så under 30 - 60 minuter till dess förstärkning anlände och visitationerna kunde genomföras. Efter visitationerna släpptes de svenska medborgarna medan de utländska medborgarna omhändertogs med stöd av

text: 11 § polislagen

text: Anspråk m.m.

text: LG har begärt ersättning för kränkning med 10 000 kr, för sveda och värk med 3 000 kr, för ett förstört kameraobjektiv med 1 995 kr och för en hotellnatt med 340 kr. Hon har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 1 206 kr. Hon har som grund för sitt anspråk anfört att hon var frihetsberövad utan laga grund och under ovärdiga former och att hon till följd av händelsen drabbades av psykiskt obehag med bl.a. sömnsvårigheter.

text: Rikspolisstyrelsen har avgett yttrande och därvid anfört att det sätt som visitationen utfördes på rent faktiskt ledde till ett frihetsberövade för vilket det saknades rättslig grund samt att anspråket skall prövas enligt frihetsberövandelagen. Rikspolisstyrelsen har tillstyrkt att ersättning utgår med 2 000 kr för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för LG. Rikspolisstyrelsen har däremot avstyrkt att ersättning utgår för sveda och värk och därvid anfört att ersättning för personskada inte kan utgå med stöd av frihetsberövandelagen och att anspråket därför skall prövas med stöd av

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Rikspolisstyrelsen har bestritt att fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening förekom liksom att LG visat att hon orsakats någon medicinskt konstaterbar personskada till följd av polisens agerande. Rikspolisstyrelsen har vidare avstyrkt anspråken avseende ett förstört kameraobjektiv och kostnaderna för övernattning på hotell.

text: LG har fått del av Rikspolisstyrelsens yttrande och därefter vidhållit sitt ersättningsanspråk.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: följer att lagens bestämmelser om skadestånd skall tillämpas om inte annat särskilt föreskrivs. Enligt

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder har den som varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: Jag ansluter mig till den bedömning som Rikspolisstyrelsen har redovisat i sitt yttrande. På grund av att antalet polismän på platsen inte ansågs tillräckligt kom kroppsvisitationen att föregås av ett kvarhållande som måste bedömas som ett frihetsberövande. Som Rikspolisstyrelsen har anfört saknades det rättslig grund för ett sådant beslut. Frihetsberövandet får anses ha varit oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen. LG är därför berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för henne.

text: De former under vilka frihetsberövandet genomfördes och de uppgifter som lämnats om LG:s upplevelser talar för att hennes lidande har varit mer påtagligt än vad som normalt kan sägas vara fallet vid ett så kortvarigt frihetsberövande. Mot bakgrund härav anser jag att det är befogat att utge en förhöjd ersättning. Med hänsyn till den praxis som råder kan det dock inte komma ifråga att utge ett belopp av den storlek som yrkats. Det kan nämnas att ersättningen för en månads frihetsberövande enligt denna praxis uppgår till 20 000 kr. Jag anser det med beaktande av det anförda skäligt att tillerkänna LG ersättning för lidande med det av Rikspolisstyrelsen tillstyrkta beloppet om 2 000 kr.

text: LG har begärt ersättning för kostnaden för hyra av ett hotellrum sedan hon blivit utestängd från Schillerska gymnasiet.

text: Kostnaden för hotell har inte orsakats av frihetsberövandet utan av polismyndighetens beslut att utrymma skolan. LG kan därför inte ersättas för denna kostnad inom ramen för frihetsberövandelagen.

text: Ersättning för personskada kan inte utgå med stöd av frihetsberövandelagen. LG:s anspråk på ersättning för sveda och värk skall därför prövas med stöd av

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Vidare skall hennes yrkanden om ersättning för det förstörda kameraobjektivet och kostnaden för en hotellnatt prövas med stöd av den lagen.

text: Att polismyndigheten utan lagligt stöd frihetsberövat LG måste i och för sig anses utgöra fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening (

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ). Däremot kan, mot bakgrund av den hotbild som fanns, åtgärden att lägga ned henne på marken inte anses innefatta något skadeståndsgrundande fel.

text: Utredningen i ärendet ger inte stöd vare sig för att LG åsamkats någon ersättningsgill personskada eller för att en sådan skada i så fall orsakats av polismyndighetens beslut att hålla henne kvar på platsen. LG:s begäran om ersättning för sveda och värk skall därför avslås.

text: Det är inte utrett att kameraobjektivet skadats genom försummelse av någon polisman. LG kan därför inte heller med stöd av

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser ersättas för denna skada.

text: När det slutligen gäller LG:s kostnad för att ta in på hotell finns det inget som talar för att polisens beslut att utrymma Schillerska gymnasiet har innefattat fel eller försummelse. Hennes anspråk om ersättning för hotellkostnad skall därför avslås.

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig.

type: avgorande


title: Fråga om ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen när en begäran om överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder avslagits på grund av hinder mot överlämnande

text: Justitiekanslern avslår ES:s begäran om ersättning.

text: Bakgrund

text: ES har varit anhållen under tiden den 23 – 25 juni 2015. ES har även varit belagd med reseförbud och anmälningsskyldighet under tiden den 25 juni – 17 juli 2015. Anhållandet grundades på en begäran om överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder utfärdad av Grekland, avseende straffverkställighet av dom meddelad av Kretas Hovrätt. Genom domen dömdes ES i sin utevaro till fängelse i 12 år och 50 000 euro i böter för människosmuggling.

text: Den 28 oktober 2015 avslog Jönköpings tingsrätt begäran om överlämnande av ES till Grekland (slutligt beslut i mål nr B 2054-15). Tingsrätten grundade beslutet på att det fanns hinder mot överlämnande till Grekland. I beslutet antecknades det att den utfärdande myndigheten först bekräftat att ES rent faktiskt försvarades av ett rättegångsombud, men att det vid närmare angivande av omständigheterna angetts att ES inte företräddes av advokat under förhandlingen. Vid dessa förhållanden bedömde tingsrätten att den utfärdande myndigheten inte på ett entydigt sätt bekräftat att något av villkoren i artikel 4a 1. i Rådets rambeslut 2009/299/RIF var uppfyllda.

text: Begäran m.m.

text: ES har begärt ersättning för lidande med 5 000 kr, för förlorad arbetsförtjänst med 2 934 kr och för utgifter med 3 685 kr. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 3 308 kr.

text: Åklagarmyndigheten har lämnat ett yttrande.

text: Justitiekanslern har tagit del av Jönköpings tingsrätts slutliga beslut den 28 oktober 2015 i mål nr B 2054-15 och den aktuella arresteringsordern.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: När svenska domstolar har frihetsberövat någon med stöd av en europeisk arresteringsorder, som utfärdats av en behörig myndighet i en annan stat, ska den enskildes rätt till ersättning med anledning av frihetsberövandet prövas enligt

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen), se

text: NJA 2015 s. 1053

text: Enligt 5 § frihetsberövandelagen har den som varit berövad friheten till följd av ett beslut vid myndighetsutövning rätt till ersättning om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Ersättningsskyldighet inträder om en efterhandskontroll klart utvisar att beslutet med hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om omständigheterna varit kända vid beslutstillfället. Bestämmelsen är avsedd enbart för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig (jfr

text: prop. 1997/98:105 s. 52

text: f.).

text: Det föreligger en presumtion för frihetsberövande när en arresteringsorder har utfärdats (jfr

text: prop. 2003/04:7

text: s.116). Ett anhållande får dock inte ske om det kan antas att förutsättningar för ett överlämnande saknas (

text: 4 kap. 5 § andra stycket lagen (2003:1156)

text: om överlämnande från Sverige enligt en europisk arresteringsorder; arresteringsorderlagen). Förutsättningarna för överlämnande framgår av arresteringsorderlagens andra kapitel. Överlämnande för verkställighet får endast beviljas för en gärning som motsvarar brott enligt svensk lag och för vilken, när överlämnandet avser verkställighet av en frihetsberövande påföljd, en sådan om minst fyra månader har dömts ut (2 kap. 2 § arresteringsorderlagen).

text: I de efterföljande paragraferna framgår när hinder mot överlämnande föreligger. Ett överlämnande får exempelvis inte beviljas om det avser verkställighet av en frihetsberövande påföljd som har dömts ut efter en förhandling där den eftersökte inte var personligen närvarande och den utfärdande myndigheten inte har bekräftat att något av villkoren i artikel 4a 1. i rambeslutet 2009/299/RIF är uppfyllt (2 kap. 3 § 6 p arresteringsorderslagen).

text: Bedömningen i det aktuella fallet

text: ES har begärts överlämnad till Grekland med stöd av en europeisk arresteringsorder för verkställighet av ett tolvårigt fängelsestraff för människosmuggling. Arresteringsordern avsåg alltså verkställighet av ett fängelsestraff som översteg fyra månader och för brottslighet som motsvarar ett brott enligt svensk lag. De grundläggande kraven för överlämnande var därmed uppfyllda.

text: Jönköpings tingsrätt har därefter funnit att det förelåg hinder för överlämnande av ES. Tingsrätten avslog begäran om överlämnande eftersom villkoren i artikel 4a 1. i rambeslutet, efter kompletteringar från de grekiska myndigheterna, inte entydigt hade bekräftats vara uppfyllda.

text: Utredningen i ärendet ger inte tillräckligt stöd för att beslutet om anhållande vilade på felaktigt grund. Det framstår inte som klart att inget av villkoren i artikel 4a 1. varit uppfyllda. Istället har tingsrätten utifrån det inkomna underlaget gjort bedömningen att inget av villkoren entydigt har bekräftats vara uppfyllda. Mot den bakgrunden anser Justitiekanslern att omständigheterna som utgör hinder för överlämning inte är sådana att grunden för beslutet att anhålla ES på ett iögonfallande sätt framstår som felaktig i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen.

text: ES:s anspråk om ersättning för lidande ska därför avslås. Vid denna bedömning ska även ES:s begäran om ersättning för förlorad arbetsförtjänst, utgifter samt ombudskostnader avslås.


title: Kritik mot Migrationsverket för långsam handläggning av avvisningsbeslut

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Migrationsverket för att verket dröjt mer än fyra och en halv månad med åtgärder för att verkställighet skulle kunna ske av avvisningsbeslut rörande fyra asylsökande.

text: Ärendet

text: PS gjorde den 1 juni 2005 en anmälan till Justitiekanslern angående Migrationsverkets tidsutdräkt mellan beslut och delgivning i verkets ärenden 10-188921 – 10-188924. Av anmälan framgår väsentligen följande. Sedan S.V.D. och M.G.I. samt deras två döttrar den 4 december 2004 hade anmält sig som asylsökande avslog Migrationsverket den 6 december 2004 deras ansökningar om uppehålls- och arbetstillstånd och beslutade om avvisning av dem ur landet. Beslutet delgavs pappan och döttrarna den 23 april 2005 och mamman tre dagar senare. Familjen överklagade besluten den 27 april 2005. Avvisningarna verkställdes den 2 maj 2005. Utlänningsnämnden fattade den 24 maj 2005 beslut med anledning av överklaganden. Migrationsverkets tidsutdräkt med att delge besluten gav familjen oberättigat hopp om att deras ansökningar alltjämt var under handläggning. De var helt oförberedda på att avvisas när de i april 2005 delgavs besluten och har orsakats onödigt lidande av Migrationsverkets handläggning.

text: Justitiekanslern inhämtade mot bakgrund av uppgifterna i anmälan ett yttrande från Migrationsverket. I yttrandet anför generaldirektören Janna Valik väsentligen följande.

text: ”Bakgrund

text: S.V.D., M.G.I. och deras två döttrar ansökte om asyl vid Transit Stockholm, kontoret på Arlanda, på kvällen den 4 december 2004. Beslutsfattaren beslutade med hänsyn till den sena tidpunkten att endast registrera asylansökningarna, fotografera sökandena och ta fingeravtryck för att vidta ytterligare utredningsåtgärder vid ett senare tillfälle. De fördjupade asylutredningarna genomfördes därefter den 5 december 2004.

text: Familjen bereddes plats på transitenheten i Märsta den 4 december 2004. Eftersom transitenheten inte hade fått del av något avvisningsbeslut med omedelbar verkställighet rörande familjen den 6 december 2004 bestämdes att de skulle erbjudas plats i s.k. anläggningsboende. Enligt verkets rutiner ordnas anläggningsboende för asylsökande som inte har ordnat eget boende och det inte heller finns särskilda skäl som talar för att de bör stanna ytterligare några dagar på transitenheten.

text: Transitenheten i Märsta observerade inte att det fanns tjänsteanteckningar i ärendena som beskrev situationen för familjen vid tillfället för asylansökan på kontoret på Arlanda som innebar att samtliga utredningsmoment inte hade genomförts den 4 december 2004.

text: Familjen flyttade till anläggningsboende i Boden den 6 december 2004. Samma dag fattade kontoret på Arlanda avvisningsbeslut med stöd av

text: 8 kap. 8 § första stycket utlänningslagen

text: rörande familjen. Mottagningshandläggaren K.J. noterade att familjen hade avvisningsbeslut när de anlände till Boden men uppmärksammade inte att det var avvisningsbeslut med omedelbar verkställighet.

text: När K.J. uppmärksammades på att familjen hade verkställbara beslut höll han den 22 april 2005 ett återvändandesamtal med dem samtidigt som de delgavs avvisningsbesluten. Familjen har därefter överklagat avvisningsbesluten. Utlänningsnämnden avslog överklagandena den 24 maj 2005.

text: Familjen lämnade landet den 2 maj 2005.

text: Kommentar

text: Jag anser det klarlagt att misstag har begåtts vad avser den långa tidsutdräkten mellan beslutsdatum och tidpunkten för delgivning av besluten i familjens ärende. Detta är mycket beklagligt.

text: Mottagningshandläggaren har förklarat för familjen att misstag har begåtts i handläggningen av deras ärende och framfört verkets ursäkt till dem.

text: Enligt

text: 8 kap. 12 § utlänningslagen

text: ska en utlänning som har avvisats lämna landet inom två veckor, såvida inte annat bestämts i beslutet. När det gäller ett beslut om avvisning med förordnande om omedelbar verkställighet enligt

text: 8 kap. 8 § utlänningslagen

text: ska det verkställas snarast möjligt. Därav den relativt korta tid mellan delgivning av avvisningsbesluten och familjens utresa ur landet.

text: Det har inletts en översyn av rutinerna mellan kontoret på Arlanda, transitenheten i Märsta och berörda mottagningsenheter för att förebygga att liknande händelser inte upprepas.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern delar Migrationsverkets uppfattning att tidsutdräkten mellan besluten den 6 december 2004 och verkställigheten av dem inte kan anses godtagbar. Ingen annan orsak till den utdragna handläggningstiden har framkommit än att Migrationsverkets handläggare i Boden inte noterade att familjens avvisningsbeslut var förenade med förordnanden om omedelbar verkställighet. Det framstår för Justitiekanslern som oacceptabelt att samverkan mellan de berörda enheterna inom Migrationsverket inte innefattar rutiner till motverkande av att situationer som den aktuella uppstår, inte minst med beaktande av de humanitära konsekvenser som begångna fel uppenbart kan få för en asylsökande.

text: Justitiekanslern noterar att Migrationsverket har inlett en översyn av sina rutiner till förebyggande av en upprepning av det inträffade.

text: Med den kritik mot Migrationsverket som ligger i det anförda avslutas ärendet.


title: Klagomål med anledning bl.a. av publicering av ett fotografi på en person taget vid gripandet av denne

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning i ärendet och vidtar inte heller i övrigt någon ytterligare åtgärd i det.

text: Ärendet

text: TO och tre andra personer som var intagna på kriminalvårdsanstalten Hall för avtjänande av fängelsestraff flydde i slutet av juli 2004 från anstalten. Ett massivt polisuppbåd sattes in i jakten på dem. Sedan TO hade gripits publicerades i tidningen Expressen den 31 juli 2004 ett eller flera fotografier på honom, som hade tagits i samband med gripandet.

text: Genom en skrivelse den 1 augusti 2004 till Polismyndigheten i Stockholms län (i det följande "polismyndigheten" eller bara "myndigheten") förklarade en person att han hade reagerat starkt på den som han menade förnedrande bilden på TO som "några poliser arrangerat och sedan sålt till Expressen". I skrivelsen ställdes bl.a. frågan om det som polismännen hade gjort var lagligt.

text: Chefen för operativa avdelningen vid polismyndigheten gjorde den 2 augusti 2004 en anmälan till myndighetens enhet för interna utredningar. Anmälningen gjordes i syfte att ta reda på om något brott hade begåtts. I denna angavs att det bl.a. från journalister hade påståtts att Expressen hade köpt fotografierna från polisen samt att bilderna var tagna i så nära anslutning till gripandet att det framstod som osannolikt att någon extern fotograf hade kunnat ta dem.

text: Polismyndigheten (enheten för interna utredningar) har den 3 augusti 2004 översänt ärendet till Justitiekanslern för beslut i frågan huruvida en förundersökning skall inledas. Bland de handlingar som har lämnats hit finns en kopia av ett fotografi på TO i Expressen den 31 juli 2004.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: Enligt

text: 9 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen

text: (TF) är Justitiekanslern ensam åklagare i mål om tryckfrihetsbrott o.d. Ingen annan än Justitiekanslern får inleda en förundersökning rörande ett sådant brott.

text: Justitiekanslerns prövning i detta ärende tar sin utgångspunkt i det fotografi på TO som har lämnats över hit.

text: I ärendet berör Justitiekanslern två frågor. Den första frågan avser huruvida publiceringen i Expressen av fotografiet skall leda till ett ingripande från Justitiekanslerns sida. Det andra spörsmålet avser omständigheterna kring hur fotografiet kom Expressen till del och om det från den synpunkten finns skäl för Justitiekanslern att agera.

text: Bildpubliceringen i Expressen

text: I enlighet med vad som sägs i

text: 1 kap. 5 §

text: TF är Expressen - inklusive bilder i tidningen - en tryckt skrift. Av reglerna i TF följer att det i princip är den ansvarige utgivaren som är exklusivt ansvarig för innehållet i tidningen. Den som har lämnat en uppgift till tidningen för offentliggörande bär däremot i princip inte något straffansvar för uppgiften utan åtnjuter s.k. meddelarfrihet, se

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF.

text: Enligt 7 kap. 4 och 5 §§ TF är vissa gärningar s.k. tryckfrihetsbrott, om de begås genom en tryckt skrift och är straffbara enligt lag. De enligt min bedömning enda tryckfrihetsbrott som den nu aktuella bildpubliceringen skulle kunna innefatta är förtal eller förolämpning av TO (se 7 kap. 4 § 14 och 15 TF och jfr

text: 5 kap.

text: 3 §§

text: brottsbalken

text: Av

text: 5 kap. 5 § första stycket brottsbalken

text: framgår att förtal liksom förolämpning inte får åtalas av någon annan än målsäganden, dvs. den som har blivit utsatt för brottet (enskilt åtal). Om målsäganden har angett brottet till åtal får dock detta åtalas av åklagare om åtal av särskilda skäl anses påkallat från allmän synpunkt (allmänt åtal). Beträffande förolämpning gäller ytterligare förutsättningar för allmänt åtal.

text: Det framgår inte att TO har angett att han har blivit förtalad eller förolämpad genom publiceringen av fotografiet. Mot den bakgrunden är jag förhindrad att pröva frågan om en förundersökning skall inledas med anledning av publiceringen. Själva publiceringen av fotografiet leder därför inte till någon åtgärd från min sida.

text: Tillkomsten och överlämnandet av fotografiet

text: Av den mycket knapphändiga utredningen här framgår inte säkert vem som har fotograferat TO eller varifrån fotografiet har lämnats till Expressen. Det är inte ens helt klarlagt att det är någon utanför Expressen som har lämnat fotografiet till tidningen.

text: Om det nu förhåller sig så att det var någon utanför Expressen som lät tidningen få tillgång till fotografiet, bör utgångspunkten för mig vara att detta tillhandahållande skedde för publicering (jfr dels rättsfallet

text: NJA 2000 s. 355

text: [s. 361], dels Axberger, Tryckfrihetens gränser, 1984, s. 311).

text: Oavsett hur Expressen fick tillgång till fotografiet tyder inget på att ett sekretessbrott eller något annat brott begicks därigenom. För det fallet att någon polis tog fotografiet och överlämnade det för publicering får överlämnandet anses ha omfattats av vederbörandes meddelarfrihet. Detsamma gäller om det var någon annan vid polismyndigheten som lämnade fotografiet till tidningen. Om fotografiet över huvud taget var en handling hos polismyndigheten var det såvitt kan bedömas inte någon s.k. allmän handling när det överlämnades och omfattades därför inte av det undantag från meddelarfriheten som föreskrivs i

text: 7 kap. 3 § första stycket 2

text: TF. Och även om fotografiet skulle ha utgjort en allmän handling kan det inte anses ha omfattats av sekretess, varför det nämnda undantaget även av den anledningen inte skulle vara tillämpligt.

text: Av det sagda följer att det, även om fotografiet överlämnades av någon hos polisen till Expressen, inte finns någon anledning för Justitiekanslern att inleda en förundersökning i ärendet.

text: Vad som kan diskuteras är fotograferingen som sådan. Var och en är fri att anskaffa uppgifter för publicering (se

text: 1 kap. 1 § fjärde stycket

text: TF), men när det gäller sättet för anskaffandet gäller vanlig lag i fråga om straff- och ersättningsansvar (

text: 1 kap. 9 § 5

text: TF). Det sistnämnda innebär också att sättet för anskaffandet kan kritiseras om det sätt som använts bedöms olämpligt.

text: Det kan visserligen ifrågasättas om det är lämpligt att en polis tar ett fotografi som det aktuella. Åtminstone i vissa fall får det bedömas som olämpligt. Med hänsyn dels till osäkerheten beträffandet fotografiets tillkomst, dels till att förfarandet i alla händelser inte kan anses brottsligt och dels slutligen till att överlämnandet till tidningen omfattas av meddelarfriheten (se ovan) anser jag mig dock inte ha anledning att gå vidare med saken. Jag avslutar därför ärendet här.


title: Framställning till regeringen om en översyn av reglerna om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten

text: Sammanfattning: Jag föreslår att reglerna i förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten blir föremål för en översyn och ändras på en del punkter där erfarenheterna av reglernas praktiska tillämpning visat att det finns ett behov av att förbättra reglerna och att göra dem tydligare.

text: Jag föreslår bl.a. att den nämnda förordningen inte skall tillämpas då det framställs anspråk på ersättning enligt lagen (

text: ) om offentlig upphandling, att det uttryckligen slås fast att EG-rättsliga skadeståndsanspråk skall handläggas av Justitiekanslern samt att också andra myndigheter än Justitiekanslern får rätt att besluta om ersättning av allmänna medel för ombudskostnader m.m. i skaderegleringsärenden.

text: 1. Utgångspunkter för en översyn

text: 1.1 Bakgrund

text: Den nuvarande

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: trädde i kraft den 1 juli 1972. Lagen innebar bl.a. en viss utvidgning av statens (och kommunernas) skadeståndsansvar. Det antogs därför att antalet skadeståndskrav som riktades mot staten skulle komma att öka. Det ansågs ändamålsenligt att så långt möjligt sammanföra alla regler om statens skadereglering - som vid den tiden var spridda på olika håll - i en enda författning. En promemoria där dessa frågor behandlades närmare utarbetades inom Justitiedepartementet och lades fram i maj 1972, se (Ds Ju 1972:13) Den statliga skaderegleringen efter

text: skadeståndslagens

text: ikraftträdande. På grundval av det arbetet utfärdades kungörelsen (

text: ) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall, den så kallade skaderegleringskungörelsen.

text: Skaderegleringskungörelsen trädde i kraft den 1 juli 1972 och gällde fram till dess att den nuvarande förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (i fortsättningen - handläggningsförordningen) ersatte denna den 1 januari 1996.

text: Det finns endast sparsamma motivuttalanden som belyser bakgrunden till den frivilliga statliga skaderegleringen. Förutom den redan nämnda departementspromemorian görs vissa uttalanden i propositionen med förslag till skadeståndslag (se

text: prop. 1972:5 s. 375

text: ff.). Ett av huvudsyftena med införandet av skaderegleringskungörelsen var emellertid att harmonisera bestämmelser om statens skadereglering med

text: skadeståndslagen

text: . Till följd härav berörde kungörelsen i princip inte andra anspråk som framställdes mot staten än de s.k. utomobligatoriska anspråken.

text: För skadeståndanspråk som inte omfattades av skaderegleringskungörelsen gällde i stället olika regler för skilda delar av statsförvaltningen. De affärsdrivande verken ägde, såsom i dag, i regel möjlighet att betala ut skadestånd med stöd av sina instruktioner. För övriga myndigheter inom den civila statsförvaltningen gällde i princip att beslutanderätten i ersättningsfrågor tillkom regering och riksdag, utom i de fall där en myndighet hade fått befogenhet antingen genom författning såsom myndighetsinstruktion eller genom särskilt bemyndigande från regeringen.

text: Skaderegleringen inom staten ansågs efter hand ge ett splittrat intryck och det var många gånger svårt att avgöra vilka handläggningsregler som gällde i det enskilda fallet, se bl.a. betänkandena (

text: SOU 1992:40

text: ) Risk- och skadehantering i statlig verksamhet, s. 102 f., samt (

text: SOU 1993:37

text: ) En översyn av JK:s arbetsuppgifter m.m., s. 64. Kungörelsens regler bestod emellertid i sina huvuddrag oförändrade men blev från tid till annan föremål för partiella reformer som hade samband med statsförvaltningens pågående omdaning och modernisering.

text: Under åren i mitten av 1990-talet togs ett nytt samlat grepp på frågorna inom Finansdepartementet i samband med det då pågående arbetet med att reformera reglerna om risk- och skadehantering i statlig verksamhet (jfr förordningen /1995:1300/ med regler härom). I samband därmed utarbetades också den nuvarande handläggningsförordningen vilken som nämnts trädde i kraft den 1 januari 1996. Förordningens regelverk har alltså nu varit i praktisk tillämpning under en period av drygt fem år. Värdefulla erfarenheter har under denna tid gjorts bl.a. hos Justitiekanslern och de centrala förvaltningsmyndigheter med vilka Justitiekanslern har ett nära samarbete för att man på ett ändamålsenligt och enkelt sätt skall söka reglera de anspråk på skadestånd som enskilda riktar mot staten.

text: 1.2 Närmare om nuvarande ordning

text: I förordningen om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten finns bestämmelser om vilka myndigheter som har behörighet att handlägga skadeståndsanspråk som riktas mot staten. Förordningens tillämpningsområde anges i 1 och 2 §§:

text: "1 § Denna förordning gäller sådana anspråk på ersättning för skador som riktas mot staten.

text: Förordningen gäller dock inte anspråk på ersättning som grundas på

text: 1. påstående om att staten inte har fullgjort sina förpliktelser enligt ett avtal, eller

text: 2. ett statligt anställningsförhållande.

text: 2 § Denna förordning tillämpas oavsett vad som gäller enligt bestämmelser i instruktioner eller andra författningar som har beslutats av regeringen."

text: Av ordalydelsen i 1 § följer således att alla anspråk på skadestånd som riktas mot staten omfattas av förordningen, utom de anspråk som uttryckligen undantas i paragrafens andra stycke, dvs. anspråk som grundar sig på avtals- eller anställningsförhållanden. Förordningens tillämpningsområde skiljer sig väsentligt från vad som gällde enligt den tidigare skaderegleringskungörelsen. Genom den kungörelsen reglerades handläggningen av anspråk som riktades mot staten med stöd av

text: 36 kap. 17 § andra stycket brottsbalken

text: 2 kap. 1 §

text: 3 kap.

text: eller

text: 2 §

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: 23 § datalagen (1973:289)

text: 21 § lagen (1978:880)

text: om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter

text: - lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning

text: En utgångspunkt för den nuvarande ordningen för handläggning av skadeståndsanspråk är att handläggningen skall ske på central nivå. Enligt förordningens huvudregler handläggs anspråk med stöd av

text: 2 kap. 1 §

text: och

text: 3 kap.

text: eller

text: 2 §

text: skadeståndslagen

text: som grundas på påståenden om beslutsskador av Justitiekanslern (3 §). I 3 § förordningen föreskrivs vidare att Justitiekanslern skall handlägga vissa andra skadeståndsanspråk, bl.a. sådana som grundas på ersättningsreglerna i

text: datalagen (1973:289)

text: och

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: samt i lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Vissa anspråk enligt den sistnämnda lagen skall dock handläggas av Rikspolisstyrelsen eller Riksåklagaren (

text: 3 a §

text: ). Andra anspråk än de som anges i

text: 3 §

text: , exempelvis anspråk grundade på påståenden om faktiska skador handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars verksamhetsområde skadan inträffat (

text: 5 § första stycket

text: ). Finns det inte någon central förvaltningsmyndighet för en viss verksamhet handläggs anspråket av Justitiekanslern (

text: 5 § andra stycket

text: ). Genom förordningen har också Kammarkollegiet getts behörighet att handlägga anspråk enligt vissa specialförfattningar samt anspråk på ersättning för personskada som inte har framställts med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: eller

text: 6 § lagen (1943:459)

text: om tillsyn över hundar och katter (se

text: och

text: 9 §§

text: De nämnda bestämmelserna i förordningen kompletteras med regler som ger Justitiekanslern en central funktion vid statens frivilliga skadereglering. En central förvaltningsmyndighet som handlägger ett anspråk enligt

text: skadeståndslagen

text: , frihetsberövandelagen eller lagen om tillsyn över hundar och katter skall samråda med Justitiekanslern, om ärendet är av principiell natur eller av stor ekonomisk betydelse (

text: 7 §

text: ). Finner en central förvaltningsmyndighet att staten är skyldig att betala ersättning som är högre än 250 000 kr när myndigheten prövar ett anspråk enligt de nyss nämnda lagarna skall myndigheten överlämna ärendet till Justitiekanslern (

text: 8 §

text: ). Justitiekanslern får vidare alltid ta över handläggningen av ett ärende, men kan också uppdra åt en annan myndighet att fullgöra de uppgifter som Justitiekanslern har enligt förordningen (

text: 10 §

text: Av förordningen (6 §) följer vidare att den myndighet som är behörig att handlägga ett skadeståndsanspråk också för statens talan inför domstol. Liksom övriga bestämmelser i förordningen gäller denna regel oavsett vad som föreskrivs i andra författningar som har beslutats av regeringen (se 2 §). När det gäller tvister mellan staten och enskilda som inte omfattas av förordningen regleras myndigheternas processbehörighet i deras instruktioner. Justitiekanslern har emellertid enligt

text: 2 § första stycket förordningen (1975:1345)

text: med instruktion för Justitiekanslern anförtrotts en generell befogenhet att bevaka statens rätt. Uppgiften att företräda staten innefattar enligt instruktionen alla tvister som berör statens enskilda rätt. I mål som rör statens rätt skall Justitiekanslern, om det inte ankommer på annan myndighet, föra eller låta föra statens talan vid domstolar och utom rätta. Enligt 2 § andra stycket har Justitiekanslern dessutom rätt att överta uppgiften att bevaka statens tvister som prövas eller som kan bli föremål för prövning av en allmän domstol, även om denna behörighet tillagts en annan myndighet. Justitiekanslern är alltså enligt det sagda behörig att företräda staten i alla tvister som rör statens rätt och kan därmed hantera även anspråk på skadestånd som faller utanför handläggningsförordningens tillämpningsområde.

text: 1. 3 Mina synpunkter på behovet av en översyn

text: Det förhållandet att Justitiekanslern, men även i viss mån Kammarkollegiet och andra centrala förvaltningsmyndigheter, har det huvudsakliga ansvaret för regleringen av utomobligatoriska skadeståndsanspråk som riktas mot staten bidrar i och för sig till att skapa en enhetlig praxis och överblick av området för statens ansvar för sådana skador. Handläggningsförordningens utformning medför också att Justitiekanslern ges möjlighet att uppmärksamma frågor av principiell betydelse inom andra sakområden som hör till Justitiekanslerns centrala uppgifter. Som exempel kan nämnas att framställda skadeståndsanspråk i flera fall årligen ger Justitiekanslern anledning att inom ramen för sina tillsynsuppgifter ta initiativ till en fördjupad granskning av de förhållanden som avses med ett anspråk, något som ibland också föranlett förslag till författningsändringar.

text: Införandet av handläggningsförordningen kan antas ha syftat till att undanröja den tveksamhet som tidigare förelåg om vilka regler som gällde vid handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten. Stora fördelar har också nåtts genom att handläggningen sker på central nivå. Mot bakgrund de reformer som de senaste årtiondena genomförts beträffande den statliga förvaltningen kan emellertid frågan ställas om det är en i alla avseenden lämplig ordning att alla skadeståndsanspråk som inte är hänförliga till avtal eller anställningsförhållanden skall handläggas enligt reglerna i förordningen. Dessa reformer har bl.a. präglats av en strävan mot decentralisering och delegation av beslutsbefogenheter som inneburit väsentligt ökat budgetansvar för myndigheterna. En följd av denna utveckling är att varje myndighet inom sitt verksamhetsområde har att svara för bl.a. upphandling av de varor och tjänster som behövs för verksamheten samt att i övrigt vidta de rättshandlingar som är erforderliga för att myndighetens verksamhet skall kunna fullgöras.

text: Den nu, kortfattat berörda utvecklingen har föranlett mig att i en skrivelse till regeringen (Justitiedepartementet) den 5 oktober 2000 hemställa att regeringen överväger sådana ändringar i regelverket att myndigheter under regeringen ges en generell behörighet att själva eller genom ombud föra statens talan inför domstol (JK:s dnr

text: ). I linje härmed är det enligt min mening naturligt att myndigheterna själva, vid sidan av de avtalsrättsliga skadestånden, i något större utsträckning än som nu är fallet också skall kunna handlägga anspråk på skadestånd som framförs på grund av åtgärder som inte innefattar myndighetsutövning utan som vederbörande myndighet har företagit som ett led i sin verksamhet. En sådan ordning kan åstadkommas genom att tillämpningsområdet för handläggningsförordningen begränsas något.

text: Det finns flera exempel på skadeståndsanspråk hänförliga till åtgärder som en myndighet företar för att kunna fullgöra sina uppgifter. Immaterialrättsliga ersättningsanspråk är ett exempel, krav på ersättning för fel vid offentlig upphandling är ett annat. Vid en bedömning av frågan om en eventuell inskränkning av tillämplighetsområdet för skaderegleringsförordningen kan emellertid inte anspråkets natur vara ensamt avgörande. Hänsyn måste också tas till att den samrådsskyldighet som föreskrivs i förordningen liksom en skadelidandes möjligheter till ersättning för ombudskostnader m.m. i ett skaderegleringsärende bortfaller vid sådana anspråk som utmönstras ur förordningen. Vid denna avvägning har jag stannat för att det främst är skadeståndsanspråk beträffande offentlig upphandling som inte bör handläggas enligt reglerna i förordningen.

text: I det följande kommer jag att närmare redovisa skälen för att förordningen inte bör tillämpas på den sistnämnda typen av skadeståndsanspråk. Jag kommer också att ta upp frågan om EG-rättsliga ersättningsanspråk. Ett nära samband med det mera principiella resonemang som förts ovan har frågan om hur begreppet central förvaltningsmyndighet i handläggningsförordningen skall tolkas eller med andra ord huruvida begreppet innebär en begränsning av centrala myndigheters behörighet att handlägga skadeståndsanspråk. Till denna fråga återkommer jag senare.

text: 2. Skadestånd enligt lagen om offentlig upphandling

text: Mitt förslag: Skadeståndsanspråk med stöd av lagen om offentlig upphandling bör inte längre omfattas av handläggningsförordningens regler utan prövas i annan ordning.

text: Skälen för mitt förslag: Som nämnts ovan har myndigheterna i stor utsträckning rätt att inom sitt eget verksamhetsområde och inom ramen för tillgängliga medel ingå de avtal som behövs för att verksamheten skall kunna fullgöras. Myndigheterna har också behörighet att själva slita sina avtalstvister genom tilläggsavtal, ändringsavtal eller förlikning om inte något annat är särskilt föreskrivet. Myndigheterna har regelmässigt även behörighet att besluta att skadestånd i avtalsförhållandet skall utgå, se betänkandet (

text: SOU 1994:136

text: ) Statliga myndigheters avtal s. 240. Denna omständighet torde också utgöra ett avgörande skäl till att skadeståndsanspråk i avtalsförhållanden har lämnats utanför handläggningsförordningens tillämpningsområde.

text: En myndighets upphandling av varor och tjänster ingår som ett naturligt led i den verksamhet som ålagts myndigheterna. Förfarandet vid upphandlingen är offentligrättsligt reglerat främst genom bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling. En upphandlande myndighet som inte följer bestämmelserna i lagen kan bli skadeståndsskyldig gentemot såväl leverantör som anbudsgivare och anbudssökare enligt vad som föreskrivs i 7 kap. 6 - 8 §§ i den nämnda lagen. Anspråk av nu angivna slag är inte att betrakta som skadestånd med anledning av ett ingånget avtal. Skadeståndsanspråk med stöd av upphandlingslagen kan därmed inte anses avse ersättning för skada i ett avtalsförhållande. Handläggningsförordningen är således enligt sin ordalydelse tillämplig på dessa slags ersättningsanspråk. Jag har dock svårt att se några bärande skäl för att handläggningen av ett anspråk som hänför sig till förfarandet vid upphandlingen av en vara eller tjänst skall handläggas på ett annat sätt än anspråk som föranleds av en tvist om huruvida det som upphandlats avviker från vad som överenskommits i upphandlingsavtalet.

text: Det kan också ifrågasättas om det inte har varit lagstiftarens avsikt att upphandlande myndigheter själva skulle ha att reglera anspråk på skadestånd enligt lagen om offentlig upphandling. I förarbetena berördes frågan emellertid endast så till vida att det i specialmotiveringen konstaterades att skaderegleringskungörelsen inte var tillämplig och att ersättningsanspråk därför inte skulle framställas hos Justitiekanslern (se

text: prop. 1992/93:88 s. 104

text: En ytterligare aspekt som bör beaktas är att vederbörande myndighet rimligen själv har den bästa kännedomen om förhållandena vid varje enskilt upphandlingsförfarande. Den upphandlande myndigheten uppträder enligt gällande regler dessutom som part i förvaltningsdomstol när en leverantör - som anser att han lidit eller kommer att lida skada på grund av att den upphandlande enheten under en pågående upphandling har brutit mot bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling - framställer en begäran om att upphandlingen skall göras om eller yrkar annan åtgärd enligt vad som föreskrivs 7 kap. 1 och 2 §§ denna lag. Förvaltningsmyndigheternas behörighet torde i dessa fall följa av bestämmelsen i

text: 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: En konsekvens av att handläggningsförordningen är tillämplig på skadeståndsärenden som rör offentlig upphandling är att handläggningen av dessa ärenden ankommer på Justitiekanslern när det inte finns någon central förvaltningsmyndighet för det aktuella verksamhetsområdet. De frågor som kan aktualiseras med anledning av ett upphandlingsförfarande rör emellertid knappast förhållanden som har någon direkt anknytning till de sakområden som hör till Justitiekanslerns centrala uppgifter. I sammanhanget bör också nämnas att en enhetlig praxis på området för den offentliga upphandlingen till stor del torde främjas av den tillsyn över den offentliga upphandlingen som i första hand utövas av Nämnden för offentlig upphandling. Det kan med hänsyn till det nu anförda ifrågasättas om det finns något behov av att dessa skadeståndsfrågor skall handläggas av Justitiekanslern.

text: Sammanfattning av min ståndpunkt

text: Enligt min mening finns det starka skäl för att i skaderegleringshänseende låta handläggningen av ersättningsanspråk som framställs med stöd av lagen om offentlig upphandling behandlas på samma sätt som anspråk på ersättning i avtalsförhållanden. Jag föreslår därför att anspråk på skadestånd som framställs med stöd av lagen om offentlig upphandling undantas från handläggningsförordningens tillämpningsområde. Detta sker enklast genom att ett tillägg med angiven innebörd görs i 1 § handläggningsförordningen. Även någon smärre redaktionell ändring av författningstexten bör göras.

text: 3. EG-rättsliga skadestånd

text: Mitt förslag: Det bör i handläggningsförordningen tas in en bestämmelse som uttryckligen anger att anspråk på skadestånd på grund av att staten åsidosatt EG-regler skall handläggas av Justitiekanslern.

text: Skälen för mitt förslag: Genom Sveriges anslutning till Europeiska unionen har EG-domstolens principer om en stats skadeståndsansvar vid överträdelser av gemenskapsrätten blivit tillämpliga här i landet. Sådana överträdelser kan avse felaktigt genomförande av direktiv och andra rättsakter eller underlåtenhet att genomföra ett direktiv m.m. Överträdelser kan också begås när myndigheter tillämpar gemenskapsrätten på ett felaktigt sätt. De EG-rättsliga skadeståndsreglerna gäller vid sidan av

text: skadeståndslagen

text: och har företräde framför våra nationella regler vid normkollisioner. Förhållandet mellan reglerna i den svenska

text: skadeståndslagen

text: och de skadeståndsrättsliga principer som lagts fast av EG-domstolen har övervägts av Utredningen om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelser av EG-rätten. Utredningen avlämnade år 1998 betänkandet (

text: SOU 1997:194

text: ) det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelser av EG-regler. Betänkandet övervägs för närvarande inom Regeringskansliet.

text: Beträffande de EG-rättsliga skadestånden framförde utredningen som sin ståndpunkt att det borde klarläggas att samma handläggningsregler skulle gälla för krav grundade på överträdelser av gemenskapsrätten som när anspråk på skadestånd framställs med stöd av

text: skadeståndslagen

text: . Utredningen fann det praktiskt och rimligt att Justitiekanslern skulle vara behörig att handlägga anspråk på ersättning som grundas på ett påstående om överträdelse av gemenskapsrättens regler. Utredningen förslog därför att en bestämmelse med denna innebörd skulle tas in i 3 § handläggningsförordningen.

text: I sitt remissvar till regeringen anslöt sig Justitiekanslern till utredningens förslag. Justitiekanslern anförde därvid att förordningen med instruktion för Justitiekanslern utgjorde författningsstöd för att Justitiekanslern skulle kunna företräda staten vid skadeståndskrav grundade på överträdelser av gemenskapsrätten, men konstaterade samtidigt att det vore konsekvent om det av handläggningsförordningen framgick att Justitiekanslern skulle handlägga anspråk mot staten med stöd av EG-rätten (Justitiekanslerns yttrande den 31 augusti 1998, dnr

text: Det kan här tilläggas att ett påstående om underlåten eller felaktig tillämpning av en EG-regel i vissa fall kan utgöra ett sådant fel vid myndighetsutövning som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: och således berättiga den enskilde till skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: . Det är då fråga om en s.k. beslutsskada som det ankommer på Justitiekanslern att handlägga enligt handläggningsförordningen. Det har ibland också visat sig vara tveksamt om ett anspråk grundar sig på påstående om överträdelse av EG-regler eller om det grundas på den svenska

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Den tveksamhet som emellanåt kan råda i fråga om tillämplig rättsregel med anledning av överträdelser av gemenskapsrätten liksom den omständigheten att den skadereglerande myndigheten i vissa fall kan välja mellan

text: skadeståndslagen

text: och EG-rättsliga bestämmelser vid regleringen av ett anspråk talar i sig starkt för att anspråk av ifrågavarande slag regelmässigt bör handläggas av Justitiekanslern.

text: För en sådan ordning talar dessutom det förhållandet att Justitiekanslern sedan Sverige blev medlem i EU handlagt ett inte obetydligt antal skadeståndsärenden på grund av ifrågasatta överträdelser av gemenskapsrätten. De EG-rättsliga skadeståndsfrågorna är också speciella till sin natur och skiljer sig i väsentlig mån från de skadeståndsärenden som handläggs av de centrala förvaltningsmyndigheterna. Det skall även beaktas att anspråk som avser ersättning för bristande genomförande av EG-direktiv och andra rättsakter ofta innefattar påståenden om fel begångna av riksdag och regering. Det finns alltså starka skäl för att skadeståndsärenden med EG-rättslig anknytning skall handläggas av en myndighet, nämligen Justitiekanslern.

text: Sammanfattning av min ståndpunkt

text: Enligt min mening finns det starka skäl för att endast Justitiekanslern skall vara behörig att handlägga EG-rättsliga anspråk och att man alltså bör möjliggöra en sammanhållen handläggning av ärenden inom detta område. I handläggningsförordningen bör därför tas in en bestämmelse varigenom det uttryckligen anges att anspråk på skadestånd på grund av att staten åsidosatt EG-regler skall handläggas av Justitiekanslern.

text: 4. Begreppet "central förvaltningsmyndighet"

text: Mitt förslag: Begreppet "central förvaltningsmyndighet" i handläggningsförordningen anses oklart. För att undvika fortsatta tillämpningsproblem bör det ändras och ersättas med begreppet "central myndighet". Detta innebär en anpassning till utvecklingen inom förvaltningen och möjliggör att de myndigheter som i dag enligt sina instruktioner inte är centrala förvaltningsmyndigheter men som ändå har uppgifter som omfattar hela landet inom sina områden kan handlägga ärenden om faktiska skador, m.m.

text: 4. 1 Bakgrund

text: Handläggningsförordningens regler innebär som nämnts att Justitiekanslern handlägger skadeståndsanspråk till följd av s.k. beslutsskador, medan anspråk på grund av s.k. faktiska skador handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars område en viss skada har inträffat. Den centrala förvaltningsmyndigheten skall dock - med vissa undantag - överlämna ärenden om anspråk på ersättning för personskador till Kammarkollegiet. Finns det ingen central förvaltningsmyndighet för ett verksamhetsområde handläggs anspråket av Justitiekanslern.

text: Vilka myndigheter som skall betraktas som centrala förvaltningsmyndigheter vid tillämpningen av handläggningsförordningen får anses oklart. Begreppet "förvaltningsmyndighet" omfattar i princip alla myndigheter utom regeringen och domstolarna (se

text: 1 kap. 8 § regeringsformen

text: och

text: 1 § förvaltningslagen

text: /1986:223/). Ur språklig synvinkel skulle därmed ett tillägg av ordet "central" framför begreppet "förvaltningsmyndighet" innebära att myndigheten har hela riket som sitt verksamhetsområde. Någon definition av begreppet "central förvaltningsmyndighet" finns emellertid inte. Verksledningskommittén uttalade som sin mening att en central förvaltningsmyndighet är ett statligt organ som är direkt underställt regeringen, har hela riket som verksamhetsområde samt är indelat i enheter av vilka minst en leds av en byråchef (motsvarande) eller högre, se betänkandet (

text: SOU 1985:40

text: ) Regeringen, myndigheterna och myndigheternas ledning s. 104. Huruvida avsikten varit att begreppet skall uppfattas på detta sätt är dock osäkert.

text: I avsaknad av en definition av begreppet "central förvaltningsmyndighet" har frågan om vilka myndigheter som skall omfattas av handläggningsförordningen fått lösas utifrån vad som anges i myndigheternas instruktioner. Framgår det inte av instruktionen att en myndighet är en central förvaltningsmyndighet innebär detta i princip att den inte är att anse som en sådan myndighet. Som exempel härpå kan nämnas den omfattande omorganisationen av Tullverket för ett par år sedan, se förordningen (

text: ) med instruktion för Tullverket (omtryckt genom SFS 1999:546), och som bl.a. innebar att den tidigare centrala förvaltningsmyndigheten på tullområdet - Generaltullstyrelsen - avskaffades. Tullverket består numera av ett huvudkontor samt en regional organisation omfattande sex tullregioner, jfr

text: 7 § nämnda förordning

text: 4. 2 Närmare om exemplet Tullverket

text: Efter Tullverkets omorganisation uppkom frågan om verket var att anse som en central förvaltningsmyndighet i ett skaderegleringsärende hos Justitiekanslern (dnr

text: ). I beslut den 8 oktober 1999 uttalade Justitiekanslern att det fick anses tveksamt om begreppet "central förvaltningsmyndighet" efter de organisationsförändringar som hade vidtagits kunde anses omfatta Tullverket som ju numera var en enda myndighet som inom sig rymde en regional indelning. Justitiekanslern tillade att Tullverkets huvudkontor - oavsett hur man såg på behörighetsfrågan - fick anses väl skickat att fullfölja sådan uppgifter på skaderegleringens område som tidigare utförts av Generaltullstyrelsen, t.ex. när det gällde att handlägga anspråk grundade på s.k. faktiska skador. Justitiekanslern uppdrog därför åt verket att reglera anspråket som rörde en s.k. faktisk skada.

text: Tullverket tog därefter i en skrivelse till Justitiekanslern den 27 oktober 1999 upp frågan om vem som skulle handlägga de skadeståndsärenden som tidigare handlades hos Generaltullstyrelsen. Tullverket hänvisade till att det vid verkets juridiska avdelning fanns ett antal skadeståndsärenden som i och för sig var färdiga för avgörande och som verket var berett att ta ställning i för statens räkning. Justitiekanslern uttalade i beslut den 8 november 1999 i ärende med dnr

text: att han under hand hade samrått med företrädare för Finansdepartementet och med Tullverket om en lösning på den uppkomna formella frågan. Justitiekanslern hade som sin mening vid dessa kontakter framfört att Tullverkets instruktion borde ändras så att det klargjordes att verket, på samma sätt som tidigare Generaltullstyrelsen, avsågs vara en central förvaltningsmyndighet på tullområdet. Justitiekanslern hade under hand fått upplysningen att man inom Finansdepartementet var av samma uppfattning och att en förordningsförändring avsågs läggas fram för regeringens ställningstagande. I avvaktan härpå uppdrog Justitiekanslern med stöd av 10 § förordningen om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten åt Tullverket att handlägga anspråk på grund av sådana faktiska skador som avses i förordningen.

text: Genom förordningen (

text: ) om ändring i förordningen med instruktion för Tullverket har numera klargjorts att Tullverket är central förvaltningsmyndighet på tullområdet.

text: 4. 3 Högskoleverket m.fl.

text: Ett annat exempel utgör Högskoleverket som enligt sin instruktion är central myndighet på bl.a. universitets- och högskoleområdet, se

text: 1 § förordningen (1995:945)

text: med instruktion för Högskoleverket. På grund härav har Högskoleverket gjort den bedömningen att verket inte är att anse som en central förvaltningsmyndighet (se Justitiekanslerns ärende med dnr

text: Vid genomgång av ett flertal myndigheters instruktioner tycks också användningen av begreppet "central förvaltningsmyndighet" inte vara helt konsekvent eller genomtänkt. Som exempel på detta kan nämnas att - utöver vad som ovan framhållits om Tullverket och Högskoleverket - Fastighetsmäklarnämnden enligt sin instruktion är central förvaltningsmyndighet (se 1 § förordningen /1998:1808/ med instruktion för Fastighetsmäklarnämnden) medan ett flertal andra nämnder såsom t.ex. Bokföringsnämnden och Resegarantinämnden inte i sina instruktioner betecknats som centrala förvaltningsmyndigheter. Inte heller har det i instruktionerna för Radio- och TV-verket eller Fiskeriverket angetts att dessa verk är centrala förvaltningsmyndigheter.

text: 4. 4 Skälen för mitt förslag

text: Som framgått av det anförda får innebörden av begreppet "central förvaltningsmyndighet" i handläggningsförordningen anses oklar. Rent språkligt synes också uttrycket central förvaltningsmyndighet vara en tautologi eftersom de myndigheter som enligt sina instruktioner numera är centrala myndigheter är förvaltningsmyndigheter. Oklarheten har emellertid lett till att man vid tillämpningen av skaderegleringsförordningen fått utgå från att begreppet central förvaltningsmyndighet har en snävare innebörd än begreppet central myndighet och att endast de myndigheter vilkas instruktioner pekar ut dem som centrala förvaltningsmyndigheter är behöriga att handlägga skadeståndsanspråk. Samtidigt kan det konstateras att användningen av begreppet i myndigheternas instruktioner inte är helt genomtänkt eller konsekvent. Mot denna bakgrund och för att undvika fortsatta tillämpningsproblem på området bör begreppet "central förvaltningsmyndighet" ändras. Enligt min mening bör därvid handläggningen av anspråk avseende bl.a. s.k. faktiska skador i stället ske hos den myndighet som är central inom det verksamhetsområde skadan har inträffat. Som ett nytt begrepp i skaderegleringsförordningen föreslås i enlighet härmed "central myndighet". Detta innebär att inte bara de myndigheter som i dag enligt sina instruktioner är centrala förvaltningsmyndigheter utan också andra myndigheter som är centrala inom sina respektive områden, t.ex. Högskoleverket, blir behöriga att handlägga skadeståndsanspråk. Liksom hitintills bör vad som anges i myndigheternas instruktioner bli avgörande för deras behörighet att handlägga skadeståndsärenden. Däremot kommer som tidigare inte domstolar eller regionala myndigheter, t.ex. länsstyrelserna, att omfattas av regleringen.

text: 5. Möjligheten att besluta om ersättning av allmänna medel för biträde m.m.

text: Mitt förslag: Den möjlighet som Justitiekanslern i dag har att tillerkänna en enskild ersättning för ombudskostnader i ett skaderegleringsärende bör utsträckas till att gälla också hos de centrala myndigheter som handlägger skadeståndsanspråk. Som ett minimikrav bör detta i varje fall gälla i sådana situationer där ett anspråk har överlämnats till en central myndighet av Justitiekanslern.

text: Skälen för mitt förslag: Frågan om vilken myndighet som skall handlägga ett visst anspråk är också av betydelse för möjligheterna att tillerkänna en enskild ersättning för ombudskostnader och andra utgifter som - om de framfördes i en rättegång efter stämning mot staten - utan vidare diskussion skulle ersättas som en rättegångskostnad.

text: Skaderegleringskungörelsen innehöll i 3 § tredje stycket en bestämmelse som innebar att gottgörelse av allmänna medel kunde utgå till sökanden för ersättning till biträde och utredning i ärenden om ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning, i den mån kostnaderna inte ersattes enligt

text: rättshjälpslagen

text: . Eftersom samtliga ärenden avseende ersättning enligt frihetsinskränkningslagen handlades av Justitiekanslern var det endast denne som kunde besluta om ersättning av detta slag (se 2 § andra stycket skaderegleringskungörelsen).

text: Genom handläggningsförordningen kom Justitiekanslerns möjlighet att tillerkänna ersättning för biträde och utredning att utvidgas till att avse samtliga fall där Justitiekanslern handlägger skadeståndsanspråk enligt förordningen (14 §). Ändringen föranleddes bl.a. av ett förslag som Justitiekanslern förde fram i samband med remissbehandlingen av betänkandet (

text: SOU 1993:55

text: ) Det allmännas skadeståndsansvar, (JK:s dnr

text: ) och som gillades av regeringen. Den gällande ordningen framstår i det nu berörda avseendet som lämplig och innebär att samma förutsättningar i detta avseende gäller för alla ärenden som Justitiekanslern handlägger enligt förordningen. Härigenom undviks bl.a. de gränsdragningsproblem som annars skulle kunna uppstå.

text: Handläggningsförordningens möjlighet att tillerkänna sökanden ersättning av allmänna medel för biträde och utredning gäller dock bara vid handläggningen hos Justitiekanslern. I de fall förordningen utpekar en central förvaltningsmyndighet som ansvarig för handläggningen saknar sökanden möjlighet att få ersättning av detta slag av allmänna medel. Enligt min mening ter sig denna skillnad inte sakligt motiverad

text: I samband med att Justitiekanslern fick en utvidgad rätt att besluta om ersättning för ombudskostnader m.m. diskuterades också möjligheten att införa en motsvarande rätt för de centrala förvaltningsmyndigheterna. Det ansågs dock från Finansdepartementets sida att man först borde pröva den partiella utvidgning som det innebar att Justitiekanslern tillades denna rätt och avvakta erfarenheterna härav innan man tog ytterligare steg på samma väg. Denna försiktigare hållning torde bl.a. ha förestavats av statsfinansiella skäl.

text: Erfarenheterna här ger inte vid handen att ombudskostnaderna i andra skadeståndsärenden än sådana som avser ersättning vid frihetsinskränkning och där den enskilde fått bifall till sitt anspråk (ca 20 procent) har blivit särskilt betungande. Under åren 1996 - 1999 har det som högst rört sig om ca 200 000 kr. Dessa kostnader skulle naturligtvis öka om de centrala förvaltningsmyndigheterna tillerkändes samma rätt. Detta kan tyckas tala mot en utvidgning av ersättningsmöjligheterna.

text: Om man resonerar på det sättet bortser man emellertid från den avgörande fördelen med och tanken bakom den frivilliga skadereglering som staten erbjuder, nämligen att så långt möjligt utom rätta söka bilägga uppkomna tvister. Den frivilliga skaderegleringen erbjuder en enklare och billigare väg både för den enskilde och staten att pröva skadeståndsanspråk jämfört med den som en domstolsprövning innebär. Varje tvist som kan hållas utanför domstolarna innebär alltså betydande besparingar på anslaget för domstolsväsendet i form av minskade anspråk på resurser för handläggning av tvistemål. Också utgifterna för rättshjälpen påverkas positivt.

text: Det ter sig alltså i hög grad ologiskt att staten av rena kostnadsskäl riskerar att motverka den enklare och billigare lösning av tvister som den frivilliga skaderegleringen erbjuder och som sedd i ett vidare statsfinansiellt perspektiv medför besparingar inom rättsväsendet. Härtill kommer att den enskilde som får bifall till sin talan mot staten i en rättegång givetvis på vanligt sätt får ersättning för ombudskostnader, utredningskostnader och andra kostnader som normalt ersätts inom ramen för rättegångskostnadsreglerna. Det juridiska ombud som överväger regelsystemet måste rimligen då råda sin huvudman att direkt stämma staten vid domstol i stället för att gå omvägen över skaderegleringen i de fall där varken huvudmannen eller ombudet får ersättning för sina kostnader om saken kan prövas i ett skaderegleringsärende hos en annan myndighet än Justitiekanslern.

text: I sammanhanget bör det också påpekas att de ärenden där den enskilde företräds av ett ombud i regel redan från början är bättre strukturerade och problemställningarna bättre belysta än i sådana fall där den enskilde helt på egen hand för fram sin sak. Härigenom underlättas handläggningen av ärendet både hos myndigheten men också senare hos domstolen i de fall som går vidare dit. Detta innebär givetvis kostnadsbesparingar för staten som skall vägas mot den begränsade ökning av statens utgifter som blir en följd av en utvidgning.

text: Sammanfattningsvis kan konstateras att den nuvarande ordningen riskerar att motverka de syften som statsmakterna har med den frivilliga skaderegleringen. Denna inkonsekvens bör enligt min mening nu undanröjas genom att också de centrala myndigheterna får en rätt att utge skälig ersättning för ombudskostnader m.m. i sina skaderegleringsärenden.

text: Alternativet - en mer begränsad utvidgning

text: Om den här förordade utvidgningen inte anses böra genomföras finns det under alla förhållanden skäl att göra en mer begränsad utvidgning av rätten att besluta om ersättning för ombudskostnader m.m. Jag skall belysa detta med några exempel.

text: Handläggningsförordningen är, som nämnts, uppbyggd så att den - beträffande de anspråk som faller under förordningen - pekar ut vilken myndighet som har att handlägga anspråket. Det är således för sökanden i regel möjligt att i förväg veta var hans anspråk kommer att handläggas. Förordningen innehåller emellertid även en möjlighet för Justitiekanslern att uppdra åt en annan myndighet att fullgöra de uppgifter som Justitiekanslern har enligt förordningen (10 § första stycket första meningen). Bestämmelsen möjliggör således att ett anspråk som enligt förordningens uppdelning mellan Justitiekanslern och de centrala förvaltningsmyndigheterna normalt skulle handläggas av Justitiekanslern - och därmed möjliggöra rätt till ersättning av allmänna medel för biträde m.m. - efter beslut i det enskilda fallet ändå kommer att handläggas av en central förvaltningsmyndighet.

text: Utformningen av bestämmelsen har gett anledning till tveksamhet huruvida den medger att Justitiekanslern i samband med att ett uppdrag lämnas med stöd av 10 § första stycket första meningen överlämnar rätten att besluta om ersättning av allmänna medel. Mot en sådan tolkning talar utformningen av 14 § som endast utpekar Justitiekanslern som behörig i detta avseende. I den praxis som utbildats här har också bestämmelsen tillämpats på detta sätt, vilket inneburit att sökanden i ett visst ärende kan ha gått miste om möjligheten att erhålla ersättning av allmänna medel för biträde m.m. som en konsekvens av att Justitiekanslern valt att överlämna handläggningen av anspråket till en annan myndighet.

text: I andra fall har Justitiekanslern ansett sig förhindrad att överlämna anspråk till en annan myndighet just med hänsyn till denna omständighet trots att åtskilliga andra omständigheter talat för att anspråket lämpligen borde prövas av den myndigheten. Detta har exempelvis varit fallet med den stora mängd EG-rättsliga skadeståndsanspråk som aktualiserats genom att Sverige infört en sanktionsavgift vid införsel av finsk röd diesel. Sådana anspråk som inte innehållit en begäran om ersättning för ombudskostnader har lämnats över till Riksskatteverket. Justitiekanslern har däremot ansett sig förhindrad att till verket överlämna ärenden av exakt samma slag men där den enskilde utöver sitt skadeståndsanspråk begärt ersättning också för sina ombudskostnader. En sådan ordning ter sig knappast rationell.

text: Sammanfattning av min ståndpunkt

text: I första hand menar jag alltså att alla myndigheter som handlägger anspråk enligt förordningen bör ha rätt att i skälig omfattning besluta om ersättning för ombudskostnader m.m.

text: Under alla förhållanden bör även en annan myndighet än Justitiekanslern få besluta om ersättning av allmänna medel för biträde m.m. i de fall ärendet överlämnats till den av Justitiekanslern.

text: I bilagan med förslag till förordningstext har jag fört ut mitt huvudalternativ. Om det alternativa förslaget anses vara att föredra, kan detta komma till uttryck genom att ett nytt andra stycke fogas till 14 § och ges följande lydelse.

text: "Om ett ärende överlämnats till en myndighet med stöd av 10 § första stycket första meningen, får myndigheten i ärendet besluta om ersättning enligt första stycket".

text: 6. En ny regel om samråd

text: Mitt förslag: Den nuvarande ordningen som innebär en skyldighet för myndigheterna att överlämna ett ärende till Justitiekanslern om skadeståndet väntas uppgå till mer än 250 000 kr bör ersättas av en samrådsskyldighet. En sådan lösning möjliggör för Justitiekanslern att i det enskilda fallet antingen besluta att med stöd av 10 § första stycket första meningen i förordningen ta över den fortsatta handläggningen eller att efter genomfört samråd låta den centrala förvaltningsmyndigheten slutföra handläggningen av ärendet.

text: Skälen för mitt förslag: Av 7 § handläggningsförordningen följer att en central förvaltningsmyndighet som handlägger anspråk på ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: , lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder eller

text: 6 §

text: lagen om tillsyn över hundar och katter skall samråda med Justitiekanslern, om ärendet är av principiellt natur eller av stor ekonomisk betydelse. Justitiekanslern kan därvid göra bedömningen att han bör ta över den fortsatta handläggningen av anspråket med stöd av

text: 10 § första stycket andra meningen

text: Bestämmelsen om samrådsskyldighet kompletteras med en bestämmelse om skyldighet för en central förvaltningsmyndighet att överlämna ett ärende till Justitiekanslern (8 §). Enligt den bestämmelsen skall överlämnande ske om myndigheten finner att staten är skyldig att betala högre ersättning än 250 000 kr.

text: Den nu beskrivna ordningen ger enligt min mening upphov till två frågeställningar. Den ena frågan gäller huruvida det är motiverat att föreskriva obligatoriskt överlämnande till Justitiekanslern knutet till en viss beloppsgräns, den andra frågan rör vissa tillämpningsproblem som 8 § har aktualiserat.

text: Enligt min mening är den föreskrivna skyldigheten att överlämna ärenden till Justitiekanslern om ersättningsbeloppet förväntas uppgå till mer än 250 000 kr inte längre motiverad. De centrala förvaltningsmyndigheterna besitter genomgående sådan kompetens på det juridiska området att det förhållandet att skadeståndet kan förväntas uppgå till ett större belopp inte i sig bör utesluta att myndigheten själv är behörig att handlägga anspråket. Den nuvarande ordningen har dessutom den nackdelen att ett överlämnande kan komma att behöva ske i ett sent skede av ett ärendes handläggning eftersom det många gånger krävs viss utredning för att konstatera hur omfattande statens skadeståndsskyldighet är. Många gånger ställs Justitiekanslern då inför den situationen att han blir bunden av de dispositioner som redan skett från myndighetens sida. Att i sådana fall överlämna handläggningen till Justitiekanslern förefaller ofta inte ändamålsenligt.

text: Enligt min mening bör den nuvarande ordningen ändras på så sätt att det i-stället införs en skyldighet för en central förvaltningsmyndighet att samråda med Justitiekanslern i de fall det kommer i fråga att utge ersättning med mer än 250 000 kr. En sådan lösning möjliggör för Justitiekanslern att i det enskilda fallet antingen besluta att med stöd av 10 § första stycket första meningen i förordningen ta över den fortsatta handläggningen eller att efter genomfört samråd låta den centrala förvaltningsmyndigheten slutföra handläggningen av ärendet.

text: Kammarkollegiet omfattas enligt 8 § andra stycket handläggningsförordningen inte av skyldigheten att överlämna ärenden. Kammarkollegiet bör i konsekvens härmed inte heller omfattas av den föreslagna samrådsskyldigheten.

text: Författningstekniskt kan den föreslagna ordningen uppnås genom att den nuvarande 8 § upphävs och att den föreslagna samrådsskyldigheten i stället förs in i 7 §.

text: Som jag ovan berört har 8 § lett till vissa tillämpningsproblem. Den situation som därvid har aktualiserats är att en central förvaltningsmyndighet, som med stöd av 6 § fört statens talan i en tvistemålsprocess, i anledning av förlikningsdiskussioner under tvistens handläggning vid domstol stått inför övervägandet att förlikningsvis utge ett belopp som överstiger 250 000 kr. Fråga har då uppkommit om den centrala förvaltningsmyndigheten därvid kan sägas ha funnit att staten är skyldig att betala högre ersättning än 250 000 kr. Ett medgivande att förlikningsvis utge ett visst belopp bygger många gånger på uppfattningen att det också finns en rättslig skyldighet att utge beloppet men det kan inte bortses från att en förlikning även innefattar andra överväganden, bl.a. av processekonomiskt slag. Enligt min mening bör bestämmelsen modifieras något så att dessa tillämpningsproblem undanröjs.

text: Det är i sammanhanget av intresse att notera att skaderegelringskungörelsens motsvarande bestämmelse hade en något annan utformning, som torde ha medfört att nu angivna tveksamhet rörande bestämmelsens tillämpning inte uppkom. I 4 § andra stycket i kungörelsen angavs nämligen att om fråga om åtagande för staten att betala högre skadestånd än 250 000 kr uppkom, skulle ärendet hänskjutas till Justitiekanslern. Enligt min mening får uttrycket "åtagande för staten att betala" även anses inrymma det fallet att en myndighet finner skäl att förlikningsvis utge ett belopp som överstiger 250 000 kr.

text: Sammanfattning av min ståndpunkt

text: Jag anser att den nuvarande regeln i handläggningsförordningen om skyldighet för andra myndigheter att överlämna skadeståndsanspråk till Justitiekanslern inte längre är sakligt motiverad utan bör kunna ersättas med en bestämmelse om samrådsskyldighet då det är fråga om utgivande av högre ersättningsbelopp än 250 000 kr. En sådan bestämmelse bör delvis utformas efter mönster av vad som angavs i skaderegleringskungörelsen.

text: Mot bakgrund av det anförda föreslår jag alltså att 7 § ändras i enlighet med det sagda och att 8 § upphävs.

text: 7. Handläggning av skadestånd hänförliga till registrering av fastighetsrättsliga förhållanden

text: Mitt förslag: Kammarkollegiet bör åter anförtros att handlägga sådana skadeståndsanspråk som har fastighetsrättslig anknytning och grundas på påstående om fel eller försummelse vid handläggning av eller beslut i inskrivningsärende eller vid utfärdande av pantbrev eller annat bevis på grundval av innehållet i fastighetsregistrets inskrivningsdel.

text: Skälen för mitt förslag: Av 4 § handläggningsförordningen följer bl.a. att Kammarkollegiet handlägger anspråk på ersättning med stöd av

text: 18 kap.

text: eller

text: 4 a §

text: eller

text: 19 kap.

text: eller

text: 38 §

text: jordabalken

text: . Enligt den lydelse bestämmelsen hade tidigare handlade Kammarkollegiet anspråk med stöd av

text: 18 kap. 4 §

text: och

text: 19 kap. 19 §

text: jordabalken

text: Bestämmelserna i

text: 18 kap.

text: jordabalken

text: tar sikte på anspråk grundade på att ett förvärv eller en pantsättning av fast egendom till följd av inskrivning kommit att bli föremål för godtrosförvärv och ger rätte ägaren rätt till ersättning av staten för sin förlust.

text: 19 kap. 37 § jordabalken

text: behandlar den situationen att någon lidit skada på grund av ett tekniskt fel i fastighetsregistrets inskrivningsdel eller i en anordning som är ansluten till denna. Rätt till ersättning från staten kan föreligga i sådana fall. Detsamma gäller skada som drabbat en ägare eller rättighetsinnehavare till följd av ett beslut om rättelse i fastighetsregistrets inskrivningsdel, vilket behandlas i

text: 19 kap 38 § jordabalken

text: Den 1 juli 2000 infördes nya regler bl.a. i

text: jordabalken

text: med anledning av att ett nytt fastighetsregister kom till. Genom de lagändringar som då trädde i kraft upphörde den tidigare bestämmelsen i

text: 19 kap. 19 § jordabalken

text: att gälla. Paragrafens första stycke löd:

text: "Lider någon förlust till följd av fel eller försummelse i fråga om handläggning av eller beslut i inskrivningsärende eller vid utfärdande av pantbrev eller annat bevis på grundval av innehållet i fastighetsbok eller tomträttsbok eller vid uppläggande eller förande av sådan bok utan samband med handläggning av inskrivningsärende, har han rätt till ersättning av staten. Har den skadelidande medverkat till förlusten genom att utan skälig anledning underlåta att vidtaga åtgärd för bevarande av sin rätt eller har han på annat sätt medverkat till förlusten genom eget vållande, skall ersättningen efter vad som finnes skäligt nedsättas eller helt bortfalla."

text: Paragrafens andra och tredje stycke motsvaras efter lagändringarna av 19 kap. 38 och 39 §§ medan det återgivna första stycket saknar motsvarighet i

text: jordabalken

text: efter lagändringarna. Som skäl till att den särskilda skadeståndsregeln om handläggningsfel i

text: 19 kap. 19 § första stycket

text: helt utmönstrades angavs i förarbetena till lagändringen bl.a. följande (se

text: prop. 1999/2000:39 s. 122

text: "En särskild fråga är om också

text: jordabalkens

text: regler om ersättning på grund av fel eller försummelse i inskrivningsärende m.m. bör behållas (se

text: 19 kap. 19 § jordabalken

text: ). Någon motsvarighet till dessa regler finns inte för det nuvarande fastighetsregistret (fastighetsregistrets allmänna del) eller för det särskilda inskrivningsregistret för företagshypotek (se

text: 19 kap. 5 § fastighetsbildningslagen

text: respektive

text: 5 kap. 1 §

text: lagen [1984:649] om företagshypotek). Skälet till detta är att det har ansetts att frågor om skadestånd på grund av sådana handläggningsfel bör regleras enligt

text: skadeståndslagen

text: (se

text: prop. 1983/84:128 s. 85

text: ). Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: svarar staten för bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försumlighet vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Tidigare gällde att statens skadeståndsansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: var beroende av huruvida den felande personalen hade brustit i skälig standard.

text: Jordabalkens

text: ersättningsregel kunde då sägas vara något förmånligare för den skadelidande än motsvarande bestämmelse i

text: skadeståndslagen

text: . Den s.k. standardregeln i

text: skadeståndslagen

text: är emellertid avskaffad sedan år 1990 (SFS 1989:246). En tillämpning av

text: jordabalkens

text: bestämmelse medför således numera ingen skillnad mot en tillämpning av reglerna i

text: skadeståndslagen

text: om det allmännas skadeståndsansvar. Handläggning och beslut i inskrivningsärenden måste nämligen normalt anses innefatta sådan myndighetsutövning som är en förutsättning för skadeståndsansvar för det allmänna. Den särskilda skadeståndsregeln om handläggningsfel i

text: jordabalken

text: bör därför utmönstras."

text: Som en följd av att 19 kap. 19 § upphörde att gälla den 1 juli 2000 togs hänvisningen till bestämmelsen bort i 4 § handläggningsförordningen. Konsekvensen av detta blev att Kammarkollegiet inte längre är behörigt att handlägga dessa anspråk, vilka i stället kom att falla under Justitiekanslerns behörighet enligt 3 § förordningen. Frågan är dock om detta resultat av de genomförda lagändringarna varit åsyftat. I

text: prop. 1999/2000:39 s. 123

text: anfördes nämligen även bl.a. följande.

text: "Frågor om skadestånd enligt de särskilda fastighetsrättsliga reglerna handläggs i dag av Kammarkollegiet (se 4 § förordningen [1995:1301] om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten). Enligt regeringens uppfattning bör det förhållandet att Lantmäteriverket blir personuppgiftsansvarigt för det nya registret (se avsnitt 7.4) inte medföra någon ändring i denna ordning. Lantmäteriverket bör däremot handlägga frågor om skadestånd som grundas på bestämmelserna i den nya lagen om fastighetsregister och

text: personuppgiftslagen

text: Det återgivna citatet ger närmast stöd för att avsikten i samband med de berörda lagändringarna varit att Kammarkollegiet skulle behålla sina uppgifter när det gällde att handlägga anspråk av nu aktuellt slag på det fastighetsrättsliga området.

text: Min ståndpunkt

text: En ordning där Kammarkollegiet har uppgiften att handlägga ersättningsanspråk med anledning av inskrivningsärenden förefaller ha goda skäl för sig. Kammarkollegiet handlägger sedan lång tid tillbaka andra typer av anspråk med anledning av registrering av fastighetsrättsliga förhållanden. Kollegiet har därför stor kännedom om de frågor som är aktuella och har upparbetat betydande kompetens på området. Enligt min mening bör 4 § handläggningsförordningen kompletteras med en bestämmelse som medför att Kammarkollegiet åter får behörighet att handlägga dessa anspråk. En sådan ändring kan åstadkommas genom att en ny strecksats förs in under punkt 1 i paragrafen samtidigt som den punktens inledning omformuleras något. Vidare erfordras att ett undantag införs i 3 § andra strecksatsen.

text: 8. Avslutning

text: Som jag nämnde inledningsvis har den nuvarande handläggningsförordningen varit i kraft i drygt fem år. Erfarenheterna av dess tillämpning får sägas ha varit i huvudsak positiva. Som jag har berört i min framställning har det dock på några punkter visat sig finnas ett behov av förändringar. Jag har försökt att redovisa skälen härför närmare och vill med överlämnandet av denna framställning ge ett underlag för de fortsatta överväganden som kan behöva göras inom departementet. Det kan också vara så att de centrala myndigheter som anförtrotts skadereglerande uppgifter har andra erfarenheter och idéer om förbättringar av reglerna som kan tas till vara vid en sådan fortsatt beredning. En remissbehandling av framställningen kan kanske initiera en sådan bredare belysning av frågorna. De problem som jag pekat på har dock den vikten att de bör få sin lösning inom en nära framtid.


title: Fråga om tryckfrihetsförordningens bestämmelser är tillämpliga på viss text

text: Justitiekanslern, som finner att texten på en tröja inte utgör tryckt skrift, överlämnar handlingarna i ärendet till Åklagarkammaren i Karlstad för de åtgärder vartill brottsanmälan i detta fall kan föranleda.

text: Ärendet

text: Polismyndigheten i Värmland beslagtog den 8 september 2001 jämlikt

text: 27 kap. 4 § rättegångsbalken

text: en svart långärmad tröja med text för utredning rörande misstanke om hets mot folkgrupp. Polismyndigheten har överlämnat ärendet hit för utredning av om den text som finns på tröjan är tryckt. Den beslagtagna tröjan har bifogats handlingarna. Texten på tröjans framsida har följande lydelse: "DEATH TO ZOG, WHATEVER IT TAKES!". På tröjans baksida finns en text bestående av siffrorna "88".

text: Justitiekanslern har från Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) inhämtat ett yttrande över huruvida den text som finns på tröjan är framställd i tryckpress.

text: I ett sakkunnigutlåtande den 7 november 2001 har SKL anfört bl.a. följande:

text: "Undersökning

text: Eftersom laboratoriet inte har så stor erfarenhet av textiltryck har hjälp tagits från ett företag som arbetar med att påföra motiv på klädesplagg m.m. och jämförelsematerial har införskaffats. Tröjan har även undersökts i mikroskop vid laboratoriet. Med ledning av inhämtad information är såvitt kan bedömas samtliga motiv påförda med en metod som kallas "värmetransfer" och således inte tryckta på tröjan. Vid värmetransferförfarandet sitter motivet på en bärare och värms fast på plagget. Siffrorna "88" på tröjans baksida synes dock ha framställts med screentryck i ett första skede för att senare ha värmts fast på tröjan.

text: Slutsats

text: På grundval av erhållen information och gjorda iakttagelser kan utsägas;

text: att samtliga motiv såvitt kan bedömas påförts med hjälp av "värmetransfer" och således inte tryckts på tröjan men

text: att siffrorna 88 synes ha framställts i screentryck (vilket är en konventionell tryckmetod) och därefter påförts tröjan med hjälp av värmetransfer."

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslerns prövning i ärendet går alltså ut på att ta ställning till frågan om det rör sig om tryckt skrift eller inte.

text: Tryckfrihetsförordningen

text: (TF) är tillämplig på skrifter som har framställts i tryckpress och, under vissa ytterligare förutsättningar, på skrifter som har mångfaldigats genom stencilering, fotokopiering m.m. (

text: 1 kap. 5 §

text: TF). Till skrifter hänförs kartor, ritningar eller bilder, även om de inte åtföljs av text. Enligt TF är alltså framställningssättet som sådant och inte metodens resultat avgörande. Som tryck är enligt praxis att betrakta såväl stentryck och koppartryck som tryck framställda genom offsetpress.

text: Mediegrundlagsutredningen har i sitt betänkande (

text: SOU 2001:28

text: Yttrandefrihetsgrundlagen

text: och Internet diskuterat vilka tekniker som kan anses leda till att en skrift skall anses vara framställd i "tryckpress". I betänkandet (s. 367) redovisas att SKL ansett att det är tveksamt om screentryck kan bedömas som tryck i TF:s mening. Mediegrundlagsutredningen anser (a.a. s. 368) att uttrycket tryckpress i TF får anses avse alla metoder för mångfaldigande som innebär att färgen överförs från tryckmediet till tryckbäraren genom en direktkontakt och ett fysiskt tryck mellan dem. Detta innebär, anför utredningen, att en framställning får anses som en framställning i tryckpress i TF:s mening om färgen överförs genom en direktkontakt och ett fysiskt tryck mellan tryckmediet (t.ex. en tryckplåt) och tryckbäraren (t.ex. papper) oavsett på vilket sätt tryckmediet framställts, t.ex. genom exponering från en dator som i en hybridpress, t.ex. indigopressen. Av detta följer enligt utredningen att de tekniker som kommer att falla utanför begreppet tryckpress är de där det moment där färgen överförts till papperet inte sker genom en direktkontakt och en fysisk press mellan tryckmediet och tryckbäraren.

text: Justitiekanslern är ensam åklagare vad gäller tryckfrihetsbrott (

text: 9 kap. 2 §

text: TF). Endast Justitiekanslern får inleda förundersökning eller besluta om tvångsmedel med anledning av misstanke om sådant brott. Med tryckfrihetsbrott avses vissa i TF angivna brott, bl.a. hets mot folkgrupp, när de begås genom sådana skrifter som

text: tryckfrihetsförordningen

text: är tillämplig på.

text: Frågan i detta ärende är huruvida den aktuella tröjan kan anses utgöra eller innehålla en tryckt skrift i

text: tryckfrihetsförordningens

text: mening. Om texten anbringats på tröjan genom tryckpress är detta fallet. Endast Justitiekanslern får i så fall inleda förundersökning rörande ett eventuellt tryckfrihetsbrott. Är texten däremot inte framställd i tryckpress ankommer det på allmän åklagare att bedöma huruvida ett brott enligt vanlig lag har begåtts.

text: Genom SKL:s utlåtande är klarlagt att texten på tröjan inte tryckts på tröjan utan i stället värmts fast på plagget. Det framgår av utlåtandet att texten på baksidan av tröjan inledningsvis framställts genom screentryck, som är en konventionell tryckmetod. Den metod som använts innebär att siffran åtta framställts genom ett screentryck med plastfärg på en bärare av okänt slag. Färgen har sedan genom värme överförts från bäraren till tröjan varefter bäraren, som inte kan användas mer än en gång, tagits bort.

text: Mot bakgrund av den bedömning av uttrycket "framställd i tryckpress" som Mediegrundlagsutredningen förespråkat har jag dragit slutsatsen att tröjan inte kan anses utgöra en tryckt skrift i

text: tryckfrihetsförordningens

text: bemärkelse. Inte heller kan texten i övrigt anses utgöra en tryckt skrift, vilket kunde ha varit möjligt om även bäraren fästs vid tröjan. Innehållet i texten på tröjan kan därför inte bli föremål för prövning från min sida enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: . Det ankommer i stället på allmän åklagare att ta ställning till om innehållet i texten innefattar brott.

text: Handlingarna inklusive den beslagtagna tröjan överlämnas därför till Åklagarkammaren i Karlstad.

text: Ärendet avslutas här.