title: Pensionsmyndigheten kritiseras för alltför passiv handläggning i ärenden där beslutsunderlag behöver hämtas in från utlandet samt för långsam handläggning och bristande information i ett ärende om pension med utlandsanknytning

sammanfattning: En kvinna som ansökte om allmän pension hade tidigare arbetat i Tyskland och Österrike. För att beräkna hennes pension behövde Pensionsmyndigheten underlag från tyska respektive österrikiska myndigheter. Pensionsmyndigheten skickade begäran om uppgifter till de utländska myndigheterna och lade ärendet på bevakning i tre år. Under tiden beviljades kvinnan pension genom ett interimistiskt beslut. Uppgifterna från Österrike kom in till Pensionsmyndigheten först efter två och ett halvt år. Sammanlagt fick kvinnan vänta i tre år innan hon fick ett slutligt beslut om pension. I beslutet kritiserar JO Pensionsmyndigheten för den långa och passiva handläggningen. JO konstaterar att fördröjningen berott både på den långa handläggningstiden hos de utländska myndigheterna och på Pensionsmyndighetens egen passivitet. JO är mycket kritisk till Pensionsmyndighetens rutin att regelmässigt sätta en bevakningstid som innebär att myndigheten under tre år inte tar några initiativ för att driva ärendena framåt. Pensionsmyndigheten är skyldig att försöka påverka de utländska myndigheterna så att de ärenden som Pensionsmyndigheten är ansvarig för, kan avgöras inom rimlig tid. JO är även kritisk till att kvinnan inte fick information om den väsentliga förseningen. Skyldigheten enligt 11 § förvaltningslagen gäller i förhållande till varje enskild part. Generell information på myndighetens webbplats är inte tillräcklig.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 15 juni 2021 klagade AA på Pensionsmyndighetens handläggningstid i ett ärende om pension. Hon anförde bl.a. att det var nästan tre år sedan hon ansökte om pension och att hon ännu inte hade fått något slutligt beslut.

text: Utredning

text: JO hämtade in handlingar i ärendet och anmodade Pensionsmyndigheten att yttra sig över det som AA anfört. Pensionsmyndigheten ombads även att redogöra för vilka initiativ myndigheten tagit för att få in nödvändig

text: information och för att driva ärendet framåt. Myndigheten uppmanades dessutom att beskriva de riktlinjer och rutiner för påminnelsetidpunkter med mera som gäller när uppgifter om pension behöver hämtas in från andra länder.

text: I sitt remissyttrande anförde Pensionsmyndigheten bl.a. att den som vill ansöka om pension uppmanas att lämna in sin ansökan till Pensionsmyndigheten minst tre månader före önskad uttagstidpunkt. Målsättningen är då att den sökande ska få sin första utbetalning samma månad som pensionen ska börja tas ut. Om sökanden även ansöker om pension från ett annat EU/EES-land kan handläggningen ta längre tid, vilket myndigheten informerar om på sin webbplats. I avvaktan på beslut eller underlag från det andra landet fattar Pensionsmyndigheten ett provisoriskt beslut. Sedan ansökan skickats till det andra EU/EES-landet sätter Pensionsmyndigheten regelmässigt en bevakningstid på tre år. Den långa bevakningstiden beror på att det kan ta olika lång tid att få svar från olika EU/EES-länder. Det kan skilja på allt från några veckor till flera år. Om en handling kommer in i ärendet bryts bevakningen och ärendet hanteras. När bevakningstiden upphör eller avbryts, skickas en påminnelse till det andra landet om Pensionsmyndigheten ännu inte fått in den information som myndigheten behöver. Anledningen till att påminnelser inte skickas oftare, är att myndigheten av erfarenhet vet att en påminnelse endast ger merarbete utan att skynda på handläggningen i det andra landet.

text: Pensionsmyndigheten redogjorde vidare för utredningen i AA:s ärende och anförde därefter följande:

text: Pensionsmyndighetens inställning

text: En ansökan om ålderspension som även omfattar ansökan från ett eller flera andra EU/EES-länder har generellt långa handläggningstider. Pensionsmyndigheten beklagar det. De långa handläggningstiderna beror till stor del på att denna typ av ärenden inte alltid prioriteras av berörda länder inom EU/EES, men också på att Pensionsmyndigheten till följd av ett ansträngt produktionsläge tidigare har prioriterat ned ärenden där sökanden redan har ett provisoriskt beslut om allmän pension. Pensionsmyndighetens bevakningstider på tre år kan tyckas alltför långa. Enligt vår erfarenhet kan vi dock ofta inte få fram beslut eller information snabbare än så. Om handläggningen i det andra landet går fortare än vår bevakningstid, faller det aktuella ärendet ut för hantering och vi kan avsluta vår handläggning. Händer det något annat i ärendet faller det även då ur bevakningsläget och tas upp för handläggning. Om ärendet fortfarande inte är komplett skickar vi en påminnelse till det andra landet, om vi anser att det har gått tillräckligt lång tid för att påminna. Att skicka påminnelser oftare ger av erfarenhet inte den önskade effekten att driva ärendet framåt. Handläggningstiderna är olika långa i olika länder. Även ärendets komplexitet kan ha betydelse för hur lång tid det kan ta innan vi får svar från ett annat land. Trots att Pensionsmyndigheten skickade en påminnelse i november 2020 i det aktuella ärendet fick vi ingen information från Österrike. Informationen kom först efter en andra påminnelse, i mars 2021. Om vår andra påminnelse har ett samband med att vi fick informationen vet vi dock inte. Sedan en tid tillbaka samarbetar länderna inom EU/EES kring digitalt utbyte av bland annat ansökan om ålderspension. Samtliga EU/EES-länder har ännu inte

text: implementerat det digitala systemet, EESSI, men samarbetet utökas succesivt. Det finns dessutom ett krav från EU på att alla länder ska vara fullt anslutna till det elektroniska informationsutbytet senast i december 2022. Pensionsmyndigheten är sedan mars 2021 fullt ansluten i samtliga våra handläggningsflöden. Genom det digitala samarbetet hoppas EU/EES-länderna bland annat att handlingar ska kunna föras över mellan medlemsländerna på ett säkrare och snabbare sätt än tidigare. I det aktuella ärendet fick Pensionsmyndigheten beslut från Tyskland och Österrike i maj 2019. Ändå skickade vi ingen påminnelse till Österrike förrän i november 2020. Vi beklagar det. Den långa handläggningstiden beror på att detta var en typ av ärenden som vi inte prioriterade, eftersom sökandena i dessa fall hade en provisorisk utbetalning från Pensionsmyndigheten. Vi hade vid den tiden ett ansträngt läge i vår handläggning av ansökan om allmän pension och prioriterade då främst de sökanden som inte hade fått något beslut alls. Sedan hösten 2020 har vi återigen kunnat prioritera upp den här typen av ärenden och handläggningstiderna är numera mer normala. Förutom den långa tid det tog för Pensionsmyndigheten att reagera på att vi fick in information i ärendet i maj 2019 menar vi att vi har handlagt ärendet i enlighet med våra rutiner och i enlighet med de överenskommelser som finns med övriga EU/EES-länder. Vi vill också påminna om att informationen från Tyskland och Österrike inte påverkade AA:s garantipension och att Pensionsmyndighetens definitiva beslut om hennes allmänna pension inte skiljde sig från vårt provisoriska beslut.

text: AA fick möjlighet att yttra sig över Pensionsmyndighetens svar.

text: Bedömning

text: Rättslig reglering JO:s granskning avser i första hand att kontrollera att myndigheter handlägger sker i enlighet med

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL, och de andra regelverk som styr den formella hanteringen av ärenden. Vid bedömningen av vad som ska krävas av myndigheterna i det här avseendet bör vikt läggas vid FL:s primära syfte att värna den enskilde och att lägga grunden för hur kontakterna mellan myndigheterna och enskilda ska se ut.

text: Betydelsen av att enskilda får ett beslut inom en rimlig tid är något som inom EU-rätten utgör en del av det som brukas kallas för god förvaltning. Av artikel

text: 41 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, under rubriken Rätt till god förvaltning, framgår det att var och en har rätt att få sina angelägenheter behandlade opartiskt, rättvist och inom skälig tid av unionens institutioner, organ och byråer. Även i Europarådets rekommendationer om god förvaltning framhålls vikten av att ett beslut fattas inom en rimlig tid. Därtill kommer att artikel 6 och 13 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i tillämpliga fall omfattar en rätt till avgörande inom skälig tid.

text: I detta beslut finns det skäl att särskilt lyfta fram bestämmelserna i 9 och 11 §§ FL.

text: Enligt

text: 9 § första stycket

text: FL ska ett ärende handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts. Bestämmelsen

text: innebär bl.a. att det är viktigt att myndigheten hela tiden driver ärendena framåt så att det inte uppstår passiva perioder i handläggningen.

text: Om en myndighet bedömer att avgörandet i ett ärende som har inletts av en enskild part kommer att bli väsentligt försenat, ska myndigheten enligt

text: 11 §

text: FL underrätta parten om detta. I en sådan underrättelse ska myndigheten redovisa anledningen till förseningen.

text: Övergripande synpunkter på Pensionsmyndighetens handläggning av utlandsärenden För en stor del av landets befolkning är socialförsäkringsersättningar, som t.ex. pensionsförmåner, av stor betydelse för försörjningen. Redan av det skälet kan höga krav ställas på Pensionsmyndighetens förmåga att administrera pensionssystemet och att på ett effektivt och rättssäkert sätt handlägga ärenden om sådana ersättningar.

text: En enskild part har ofta små möjligheter att komma till rätta med problem som innebär att ett avgörande i ett enskilt fall fördröjs oskäligt länge. Om beslutet i ett ärende har stor inverkan på den enskildes personliga eller ekonomiska förhållanden har den enskilde normalt anledning att ställa höga krav på snabbhet vid handläggningen. Det gäller t.ex. när den enskilde är beroende av ett beslut om ekonomiskt stöd från det allmänna för sin försörjning. Att behöva vänta lång tid på ett myndighetsbeslut som gäller en sådan fråga kan skapa både otrygghet och personligt lidande för den enskilde och i vissa fall även få till följd att den enskilde drabbas av ekonomisk förlust. Ett effektivt och rättssäkert förfarande tillsammans med myndigheternas förmåga att även i övrigt ge god service till enskilda är vidare av avgörande betydelse för allmänhetens tilltro till förvaltningen (se bet. KU 1985/86:21 s. 9–10 och

text: prop. 2016/17:180 s. 20

text: f. och 107 f.).

text: Pensionsmyndigheten anför i sitt yttrande att de långa handläggningstiderna till stor del beror på att berörda länder inom EU/EES inte alltid prioriterar denna typ av ärenden. Enligt principen om god förvaltning ska de ansvariga institutionerna inom EU/EES-länderna inom rimlig tid svara på förfrågningar i enskilda ärenden som kommer från institutioner i andra medlemsstater. Om en institution i en annan medlemsstat inte uppfyller detta krav, måste det ingå i Pensionsmyndighetens skyldigheter att påverka den utländska myndigheten så att de ärenden som Pensionsmyndigheten är ansvarig för kan avgöras inom rimlig tid. Eftersom handläggningstiderna kan variera beroende på land och på ärendets komplexitet är det vidare lämpligt att bevakningstiden anpassas efter omständigheterna i det enskilda fallet. Huruvida det är ändamålsenligt att skicka ut en påminnelse eller vidta någon annan åtgärd bör också kunna variera mellan olika länder och olika ärenden. Pensionsmyndighetens rutin att regelmässigt sätta en bevakningstid som innebär att myndigheten under tre år inte tar några initiativ för att driva ärendena framåt kan inte godtas. Ett sådant förhållningssätt står dessutom i strid med

text: 9 §

text: FL.

text: Enligt

text: 11 §

text: FL har Pensionsmyndigheten dessutom en skyldighet att informera den enskilde om det visar sig att det slutliga avgörandet kommer att bli väsentligt försenat. En bevakningstid om tre år innebär att myndigheten får svårt att uppfylla denna skyldighet. Vad som är normal handläggningstid kan variera och den bedömningen får göras av myndigheten mot bakgrund av ärendets komplexitet och den information som lämnats till den sökande vid ansökningstillfället. Huruvida en fördröjning i förhållande till normal handläggningstid också utgör en väsentlig försening, beror på flera olika faktorer (se JO:s beslut den 27 oktober 2020 med dnr 221-2019). Enligt min mening står det i vart fall klart att en handläggningstid på tre år innebär en väsentlig försening.

text: Av remissvaret framgår inte hur Pensionsmyndigheten resonerat kring sin skyldighet enligt

text: 11 §

text: FL. Att det funnits generell information om handläggningstiderna på myndighetens webbplats, kan inte på något sätt likställas med den individuellt anpassade information som enskilda enligt

text: 11 §

text: FL har rätt att få. Det framgår av myndighetens remissvar att svarstiderna från andra EU/EES-länder kan skilja sig från några veckor till flera år. Denna variation understryker behovet av individuell information.

text: I samband med min granskning av Pensionsmyndighetens handläggning av ärenden om bostadstillägg har det framkommit att myndigheten först i maj 2021 fattade beslut om en rutin för tillämpningen av

text: 11 §

text: FL (se JO:s beslut den 19 maj 2022 med dnr 5920-2020 och dnr 6365-2020). Inte heller i ärenden om allmän pension verkar en sådan rutin ha funnits under åren 2018-2021, trots att det, att döma av Pensionsmyndighetens remissvar, regelmässigt förekom väsentliga förseningar i sådana ärenden med utlandsanknytning. Jag förutsätter att rutiner för tillämpning av

text: 11 §

text: FL nu har införts även i detta ärendeslag.

text: Jag vill i sammanhanget nämna att JO vid flera tillfällen kritiserat Försäkringskassan för långa handläggningstider i ärenden med utlandsanknytning och då bl.a. konstaterat att dröjsmålet ofta berott på svårigheter att få in nödvändigt material från utländska myndigheter (se t.ex.

text: JO 2015/16 s. 535

text: och JO:s protokoll den 23 augusti 2019 med dnr 3434-2019). I andra fall har de långa handläggningstiderna snarare berott på Försäkringskassans egen handläggning. Som framgår av det sistnämnda beslutet hade Försäkringskassan vidtagit åtgärder i form av bl.a. nyrekryteringar och övertidsarbete som gett gott resultat.

text: Handläggningen av AA:s ärende När det gäller AA:s ärende framgår det att hennes ansökan om pension kom in till Pensionsmyndigheten i augusti 2018 och att det redan av ansökan framgick att Pensionsmyndigheten behövde hämta in information från Tyskland och Österrike för att kunna fatta beslut i ärendet. Trots det vidarebefordrades inte ansökan till pensionsmyndigheterna i Tyskland och Österrike förrän tre veckor efter att den hade kommit in. Den 19 oktober 2018, dvs. efter en och en halv

text: månad, fattade Pensionsmyndigheten ett provisoriskt beslut om pension fr.o.m. november 2018. Jag ser generellt positivt på att Pensionsmyndigheten fattar sådana beslut i de ärenden där information från ett annat EU/EES-land behövs och i AA:s ärende gjordes det dessutom inom rimlig tid. Det ska emellertid framhållas att den omständigheten att en myndighet fattar interimistiska beslut inte fråntar myndigheten skyldigheten att handlägga sina ärenden snabbt och effektivt (se JO:s beslut den 10 december 2021, dnr

text: Den 4 december 2018 skickades en kopia av det provisoriska beslutet till respektive myndighet i Tyskland och Österrike, vilket borde ha skett redan i anslutning till att det provisoriska beslutet fattades. Ärendet lades därefter på bevakning. Som nämnts ovan är jag mycket kritisk till att bevakningstiden sattes till så lång tid som tre år.

text: Den 6 maj 2019 kom de begärda handlingarna från Tyskland in och vissa av handlingarna från Österrike. Information om de österrikiska försäkringsperioderna saknades emellertid fortfarande och Pensionsmyndigheten kunde därför inte fatta ett slutligt beslut. I detta läge borde enligt min mening en påminnelse ha skickats till Österrike om att Pensionsmyndigheten även behövde information om försäkringsperioderna. En sådan påminnelse skickades ut först den 5 november 2020, dvs. ett och ett halvt år senare. Pensionsmyndigheten skickade sedan ytterligare en påminnelse den 11 mars 2021. Såvitt framgår skedde detta på grund av att AA hade hört av sig och efterfrågat ett beslut i sitt ärende.

text: Information om de österrikiska försäkringsperioderna kom in till Pensionsmyndigheten först den 28 april 2021, dvs. nästan ett halvår efter att den första påminnelsen hade skickats ut. När underlaget för beslutet var komplett tog det närmare fyra månader innan det kommunicerades med AA. Pensionsmyndigheten fattade slutligt beslut i ärendet den 1 september 2021. Sammanlagt tog det alltså tre år från det att AA:s ansökan kom in den 31 augusti 2018 till dess att Pensionsmyndigheten fattade ett slutligt beslut om hennes pension. Den sammanlagda handläggningstiden är oacceptabelt lång och har berott både på Pensionsmyndighetens passivitet under väntan på beslutsunderlag från utlandet och på myndighetens egna handläggningstider.

text: Skyldigheten att enligt

text: 11 §

text: FL skicka en underrättelse om att avgörandet kommer att bli väsentligt försenat, gäller i förhållande till varje enskild part. I detta fall bör det på ett tidigt stadium ha stått klart för Pensionsmyndigheten att avgörandet skulle bli väsentligt försenat. Såvitt framgår har ingen underrättelse om förseningen skickats till AA. Enligt min mening borde Pensionsmyndigheten, i vart fall i samband med att det provisoriska beslutet fattades, ha informerat AA. om att handläggningstiden skulle kunna bli lång. Pensionsmyndigheten ska kritiseras för att myndigheten inte uppfyllt sina skyldigheter enligt

text: 11 §

text: FL.

text: Genom det slutliga beslutet fastställdes AA:s pension till samma belopp som i det provisoriska beslutet. Den utdragna handläggningstiden har alltså inte lett till någon rättsförlust för henne men har inneburit att hon under närmare tre års tid svävat i ovisshet om sina ekonomiska förhållanden. I ett annat ärende skulle dessutom de ekonomiska konsekvenserna ha kunnat vara större. Avslutande kommentarer Av Pensionsmyndighetens remissvar framgår att länderna inom EU/EES är på väg att införa ett system för elektroniskt informationsutbyte, vilket naturligtvis är positivt. Jag har för avsikt att senare följa upp handläggningstiderna för pensionsärenden med utlandsanknytning och hur tillämpningen av

text: 11 §

text: FL fungerar.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Barn/ungdom Omhändertagande Proportionalitetsprincipen Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Polismyndigheten för hur polisen hanterade avlägsnandet av en 13-åring och för bristfällig dokumentation av ingripandet

org: jo

sammanfattning: Trettonårige AA omhändertogs strax före midnatt av en ordningsvakt på en ungdomsfestival för att ha stört den allmänna ordningen. Polisen beslutade att avlägsna AA enligt 13 § polislagen, och omkring en timme senare lämnade polisen av honom ensam vid en busshållplats 3,8 kilometer från festivalområdet. AA kände inte till platsen där han blev avsläppt. Till skillnad från vad som gäller vid ett omhändertagande enligt polislagen har det inte särskilt reglerats hur polisen ska gå till väga vid ett avlägsnande av en underårig. Enligt JO måste en rimlig utgångspunkt vara att de särskilda hänsyn lagstiftningen ger uttryck för vid omhändertagande av underåriga beaktas också vid tillämpningen av bestämmelserna om avlägsnande. JO uttalar att de rättsliga möjligheterna att avlägsna ett barn i de lägre tonåren under de förutsättningar som var aktuella i det här fallet är begränsade. JO uttalar också att det som är proportionerligt och godtagbart vid ett ingripande mot en vuxen ofta inte är det vid ett ingripande mot ett barn. Det framstod enligt JO inte som helt nödvändigt för polisen att besluta att AA skulle avlägsnas från platsen och andra alternativ kunde ha övervägts. JO finner emellertid inte tillräckliga skäl att kritisera polisen i det avseendet. Enligt JO är det dock klart att det sätt polisen verkställde avlägsnandet av AA på inte var proportionerligt och Polismyndigheten kritiseras för detta. JO konstaterar också att de sammantagna omständigheterna – ingripandets varaktighet, den sträcka AA kördes och att åtgärden innefattat ett påtvingat kroppsligt ingrepp genom att AA var belagd med handfängsel – var sådana att beslutet om avlägsnande i rättslig mening kom att övergå i ett omhändertagande. När polisen fattar ett beslut om avlägsnande är det angeläget att man är uppmärksam på att det går att verkställa beslutet i enlighet med de rättsliga förutsättningar som gäller. Om verkställigheten drar ut på tiden bör man överväga om det inte är möjligt och tillräckligt att upphäva beslutet och i stället uppmana personen att frivilligt lämna platsen, eller hantera ingripandet som ett tillfälligt omhändertagande när det finns förutsättningar för det. Polismyndigheten kritiseras också för bristande dokumentation i flera avseenden.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Den 19 och 20 augusti 2016 ägde en ungdomsfestival rum i Kungsträdgården i Stockholm. Åldersgränsen för festivalen var 15 år. Under natten omhändertogs

type: stycke

text: AA, som då var 13 år, av en ordningsvakt för att han stört den allmänna ordningen. AA belades med handfängsel och överlämnades därefter till polisen som beslutade att avlägsna honom från platsen. Polisen lämnade av AA vid en busshållplats 3,8 kilometer från Kungsträdgården omkring en timme efter att han omhändertagits av ordningsvakten.

text: AA:s pappa anmälde poliserna för tjänstefel, och en åklagare vid Särskilda åklagarkammaren inledde en förundersökning. I oktober 2016 lades förundersökningen ned med motiveringen att det inte längre fanns anledning att anta att brott begåtts av någon polis vid tillfället.

text: I en anmälan till JO förde AA, med hjälp av sin pappa, fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Stockholm. AA var kritisk till polisens agerade i samband med ingripandet. Under transporten från Kungsträdgården fick han sitta på golvet i polisbussen, med handfängsel och utan bälte. Polisen släppte av AA på en plats som han inte kände till. Han var rädd och gömde sig i buskarna medan han väntade på att hans pappa skulle komma och hämta honom. AA var även kritisk till att polisen inte kontaktade hans föräldrar eller socialtjänsten. Han uppgav till poliserna att han bara var 13 år.

text: Utredning

text: Av de handlingar som begärdes in framgick bl.a. följande. På en blankett med rubriken Snabbrapport har det antecknats att en ”ljus kille” omhändertogs av en ordningsvakt enligt

text: 13 § polislagen

text: den 19 augusti 2016 kl. 23.47 eftersom han störde den allmänna ordningen. Något namn är inte antecknat, däremot ett signalement. Det har dock inte kommit fram några andra uppgifter än att snabbrapporten avser AA. Det framgår att AA belagts med handfängsel på grund av våldsamt uppträdande. Däremot framgår varken datum, klockslag eller vem som fattat beslut om handfängsel. Av snabbrapporten framgår vidare att AA överlämnades till polisen kl. 00.43 och vilken patrull som transporterade honom från platsen. Längst ned på blanketten finns en notering med lydelsen ”Avlämnad Frihamnsporten, Stockholm kl. 00.54”.

text: Polismyndigheten ombads att yttra sig över den rättsliga grunden för ingripandet mot AA och för att han bar handfängsel, hur ingripandet ska betraktas i

text: polislagens

text: mening, proportionaliteten i åtgärderna och dokumentationen av ingripandet och de åtgärder som vidtogs.

text: Polismyndigheten (BB) yttrade sig efter att ha hämtat in upplysningar från polisassistenterna CC, DD och EE samt kommenderingschefen FF och insatschefen GG. Av yttrandet framgår bl.a. följande.

text: Efter att ordningsvakten omhändertagit AA fördes han till polisens ingripandetält på festivalområdet. Han var utagerande, verbalt otrevlig och följde inte tillsägelser. CC, som var förman vid ingripandetältet, beslutade att AA skulle avlägsnas en kortare sträcka och att beslutet om handfängsel skulle bestå. CC har inte kunnat redogöra för tidpunkten för beslutet om avlägsnande,

text: men har angett att beslutet inte kan ha fattats mer än några minuter efter att ordningsvakterna ingrep mot AA. AA åkte sedan med första lediga polispatrull, men transporten skedde inte omedelbart efter beslutet om avlägsnande eftersom det inte fanns tillräckligt med resurser för att transportera ungdomar som skulle avlägsnas från festivalen.

text: AA överlämnades till DD och EE kl. 00.43 den 20 augusti 2016. Han var vid överlämnandet fortfarande aggressiv och gjorde motstånd. Poliserna beslutade av säkerhetsskäl att AA skulle sitta på golvet i polisbussen och släppas av först av de ungdomar som var med i bussen. Poliserna omprövade också beslutet om handfängsel och lät det bestå för att stävja AA:s våldsamma uppträdande och för att säkra transporten av honom själv och övriga personer i bussen. De direktiv som hade lämnats om transporterna av ungdomar innebar att ungdomarna skulle transporteras en relativt kort sträcka inom Stockholms city samtidigt som det skulle vara svårt för dem att komma tillbaka till festivalområdet. Ungdomarna skulle också släppas av så att det fanns möjlighet för dem att åka hem med kollektivtrafiken.

text: Under transporten försökte EE upprepade gånger få information om AA:s personnummer och adress och namnen på hans vårdnadshavare för att kunna ta kontakt med dem. AA uppgav att han var 13 år men vägrade i övrigt att svara på polisens frågor. EE hade regelbunden kontakt med personal från socialtjänsten som befann sig på festivalområdet, men han hade tidigare fått besked om att de varken tog emot oidentifierade eller stökiga ungdomar. Poliserna ansåg därför inte att det var möjligt att lämna över AA till socialtjänsten.

text: Polisen körde AA till busshållplatsen Frihamnsporten på Tegeluddsvägen i Stockholm, vilket är en sträcka på 3,8 kilometer. När de kom fram tog EE av AA handfängslet och försökte återigen att få information om bl.a. AA:s identitet utan resultat. EE förklarade för AA varför polisen hade ingripit mot honom, var de befann sig och när bussarna gick från hållplatsen. Han försäkrade sig vidare om att AA:s mobiltelefon fungerade.

text: EE fyllde i klockslag och platsen för avlämnande på snabbrapporten och lämnade den sedan till CC för granskning. Snabbrapporten saknar vissa nödvändiga uppgifter, t.ex. vem som beslutade att AA skulle beläggas med handfängsel och tidpunkten för beslutet. CC:s beslut att avlägsna AA med stöd av

text: 13 § polislagen

text: har inte heller dokumenterats. CC har uppgett att han inte uppmärksammade bristerna vid granskningen av snabbrapporten, och att det inte fanns något utrymme att anteckna förmansbeslut på snabbrapporten.

text: FF och GG har angett att snabbrapporten användes i stället för ordinarie ingripande- och fängselblanketter under kommenderingen för att undvika resurs- och tidsförluster. Användandet av snabbrapporter innebar att enbart förstahandsuppgifter dokumenterades och att resurserna kunde hållas kvar i området eftersom poliserna inte behövde åka till stationen för avrapportering. Blankettens utformning har emellertid visat sig vara bristfällig, och det har

text: inletts ett arbete med att se över blanketten för att uppfylla dokumentationskraven vid ingripanden.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Den rättsliga grunden för ingripandet mot AA och hur ingripandet ska betraktas

text: i

text: polislagens

text: mening

text: AA har inledningsvis omhändertagits av en ordningsvakt på grund av ordningsstörning med stöd av

text: 13 § polislagen

text: . Han hade då muntligen lagt sig i ordningsvaktens samtal med annan och sparkat på ordningsvakten. För att någon i rättsligt hänseende ska anses störa den allmänna ordningen krävs att uppträdandet utgör angrepp på ett ordningsintresse av betydelse för allmänheten eller annars från allmän synpunkt. Det räcker inte att t.ex. en enskild polisman upplever uppträdandet som obekvämt eller olämpligt. Genom att verbalt och med fysiskt våld, i en folksamling där situationen snabbt riskerar att urarta, försöka hindra en ordningsvakts arbete med annan har AA enligt Polismyndighetens bedömning uppträtt på ett sätt som innebär ett faktiskt angrepp på den allmänna ordningen. Polisassistent CC, som förmansprövade omhändertagandet efter att AA överlämnats till Polismyndigheten, har saknat anledning att ifrågasätta ordningsvaktens uppgifter, inte minst mot bakgrund av AA:s fortsatt aggressiva uppträdande vid ingripandetältet. Polismyndigheten anser därmed att det funnits laga förutsättningar för ingripande enligt

text: 13 § polislagen

text: . När det gäller frågan hur ingripandet ska betraktas i

text: polislagens

text: mening gör Polismyndigheten följande bedömning. Polisassistent CC har uppgett att han vid förmansprövningen beslutade att AA i stället för att omhändertas skulle avlägsnas en kortare sträcka. Polisassistent EE har verifierat att det var ett beslut om avlägsnande han och polisassistent DD fick i uppdrag att verkställa. Ingripandet har pågått sammanlagt drygt en timme; från det att ordningsvakten omhändertog AA kl. 23.47 till dess att han släpptes av vid busshållplatsen kl. 00.54. På grund av brister i dokumentationen kan Polismyndigheten inte ange tidpunkten för när avlägsnandebeslutet har fattats. Polisassistent CC har emellertid uppgett att det inte tog särskilt lång tid för ordningsvakterna att transportera någon från scenen till ingripandetältet och att beslutet därför bör ha fattats omkring kl. 23.50. I förarbetena till

text: polislagen

text: beskrivs avlägsnande som en åtgärd där någon förs bort från den plats han befinner sig (

text: prop. 1983/84:111 s. 33

text: ). Typiskt sett innebär det att någon avlägsnas från exempelvis en lokal där denne stört ordningen, men det kan också en innebära att personen förflyttas en kortare sträcka i polisfordon. I kommentaren till

text: polislagen

text: anges att om det är fråga om annat än en kortare sträcka och åtgärden innefattar ett påtvingat kroppsligt ingrepp av inte helt kort varaktighet, bör åtgärden normalt sett dock bedömas som ett omhändertagande (Berggren, Munck,

text: Polislagen

text: , 11 uppl, s. 109). Vad som utgör en kortare sträcka måste avgöras i det enskilda fallet och för att ett avlägsnande ska vara meningsfullt krävs att den som avlägsnats i alla fall har vissa svårigheter att ta sig tillbaka till platsen som personen avlägsnats från. I en intern tillsynsrapport har myndigheten slagit fast att den maximala sträckan för ett avlägsnande dock inte får överstiga 5 km (Tillsynsrapport 2014:6, Inspektion av polismyndigheternas tillämpning av avlägsnande enligt

text: 13 §

text: samt

text: 13 c §

text: polislagen

text: , RPS, s. 10). I förevarande fall har AA transporterats 3,8 km. Med hänsyn till sträckans avstånd från city och hur förhållandevis enkelt AA har kunnat ta sig åter till festivalområdet anser Polismyndigheten att åtgärden inte på grund av transportsträckans längd har övergått i ett omhändertagande. När det gäller ingripandets varaktighet kan dock konstateras att AA fått vänta ca 50 minuter innan avlägsnandebeslutet kunde verkställas. Mot bakgrund härav bedömer Polismyndigheten att ingripandet i rättsligt hänseende inte kan betraktas som ett

text: avlägsnande, utan att det i stället får ses som ett omhändertagande enligt

text: 13 § polislagen

text: . Ett omhändertagande får bara tillgripas som sista utväg för att förhindra ett ordningsstörande beteende. Det är först när ett avvisande eller avlägsnande inte är tillräckligt för att det avsedda resultatet ska uppnås som ett omhändertagande får äga rum (Berggren, Munck,

text: Polislagen

text: , s. 109). De berörda polisassistenterna har med hänsyn till AA:s beteende bedömt att en avvisning eller ett avlägsnande direkt utanför festivalområdet skulle ha blivit verkningslöst. Festivalområdet har inte varit kontrollerat, vilket gjorde det omöjligt att säkerställa att ordningsstörande personer inte omedelbart återvände till platsen. Genom att förflytta AA en kortare sträcka med polisfordon har han inte genast kunnat återvända till festivalområdet. Av de berörda polisassistenternas uppgifter har framkommit att ingripandet mot AA hanterats så skyndsamt som möjligt utifrån de resurser som fanns tillgängliga vid kommenderingen. AA har prioriterats både vid ingripandetältet och under transporten där han var den som släpptes av först. Antal ingripanden har uppgått till ca 100 stycken per kväll och polisassistent CC har uppgett att han begärt transportförstärkning flera gånger under kvällen. Den totala tiden för ingripandet, vilken inneburit att åtgärden får betraktas som ett omhändertagande, kan enligt Polismyndighetens mening således inte läggas de enskilda polisassistenterna till last. Vad gäller proportionaliteten i den vidtagna åtgärden mot AA gör Polismyndigheten följande bedömning. Det finns inte någon åldersbegränsning för ingripanden enligt

text: 13 § polislagen

text: . I enlighet med proportionalitets- och behovsprinciperna i

text: 8 § polislagen

text: ska en polisman likväl bara ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Ingripanden mot minderåriga bör därför användas med stor försiktighet; i desto större grad ju yngre barnet är. Om en minderårig omhändertas enligt

text: 13 § polislagen

text: ska denne enligt

text: 16 § samma lag

text: skyndsamt överlämnas till en förälder, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom socialtjänsten eller annan lämplig vuxen. I avvaktan på detta får den unge hållas kvar, dock som längst i sex timmar. Polismyndigheten har under festivalen haft som målsättning att i första hand överlämna ordningsstörande minderåriga till vårdnadshavare eller socialtjänsten. I det aktuella fallet har polisassistent EE emellertid förgäves försökt utröna identiteten på AA, som han och kollegorna inte har upplevt vara yngre än 15 år. AA har visserligen uppgett att han var 13 år men i övrigt inte velat lämna någon som helst uppgift som gjort det möjligt att identifiera honom, kontakta hans vårdnadshavare eller skjutsa hem honom. Polisassistent EE, som varit i regelbunden kontakt med socialtjänsten under festivalen, visste att socialtjänsten inte skulle ta emot oidentifierade eller stökiga ungdomar. När den minderårige fortsatt att uppträda ordningsstörande och själv genom att inte lämna några identitetsuppgifter bidragit till en situation där det inte varit möjligt att överlämna honom till en förälder eller socialtjänsten, har möjliga handlingsalternativ för Polismyndigheten varit begränsade. Att hålla kvar honom på platsen under de förutsättningar som låg för handen skulle enligt Polismyndighetens mening ha lett till en mer ingripande åtgärd. Eftersom förutsättningarna för frigivning dessutom ska bedömas fortlöpande måste det även vara möjligt att frige en minderårig som inte anses kunna överlämnas till vårdnadshavare eller socialtjänsten. En omhändertagen kan friges på platsen för omhändertagandet eller på någon annan plats; något krav på att omhändertagna ska föras till polisstation finns inte (JO 1991/92 s. 64 och 1992/93 s. 69). Genom att transportera AA med första lediga polispatrull har Polismyndigheten kunnat frige honom så snart det varit möjligt. Enligt Polismyndighetens mening synes det inte ha funnits någon möjlighet att upprätthålla ordningen på ett mindre ingripande sätt.

text: Att transportera en minderårig till annan plats förutsätter naturligtvis noga överväganden kring platsen den minderårige förs till, dess omkringliggande miljö och vilka möjligheter det finns att ta sig därifrån. Polismyndigheten ser ingen anledning att ifrågasätta polisassistent EE:s uppgifter om avlägsnandeplatsen i det aktuella fallet och de kontroller som vidtagits i fråga om busstidtabeller och AA:s telefon. AA har lämnats av på en busshållplats strax utanför stadskärnan. Det har rört sig om en sommarnatt och polisassistent EE har förvissat sig om att AA med sms-biljett haft möjlighet att inom som längst tio minuter återvända mot city. Under de förhållandena anser Polismyndigheten att olägenheterna AA drabbats av, trots sin ringa ålder, inte varit så stora att de får anses oproportionerliga i förhållande till ingripandets syfte. Den rättsliga grunden för att AA bar handfängsel och proportionaliteten i

text: åtgärden

text: AA har belagts med handfängsel på grund av våldsamt uppträdande enligt

text: 10 a § polislagen

text: sedan han sparkat en ordningsvakt i knävecket tre gånger. Polisassistent CC har uppgett att han kontinuerligt prövade behovet av fängsel. Då AA även vid ingripandetältet varit fortsatt väldigt fysiskt utåtagerande, skrikig, provocerande och inte visat några tecken på förändrat beteende, har han av säkerhetsskäl bedömt att det var nödvändigt att handfängslet behölls på. Även under transporten till avlägsnandeplatsen har AA uppträtt våldsamt genom att kränga med kroppen, göra motstånd och vara fysiskt utåtagerande. Polisassistenterna DD och EE har bedömt att AA var så stökig att det var förenat med fara för hans egen och andras säkerhet att inte låta honom vara fortsatt handfängslad. Liksom vid ingripanden enligt

text: 13 § polislagen

text: finns ingen nedre åldersgräns för att belägga någon med handfängsel enligt

text: 10 a § samma lag

text: . Användandet av fängsel ska emellertid ske i enlighet med proportionalitets- och behovsprincipen i

text: 8 § polislagen

text: och i särskilt restriktiv utsträckning på minderåriga. Endast i sällsynta fall borde det uppkomma situationer där det inte är möjligt att betvinga en minderårig med mindre ingripande åtgärder än fängsel. Vad gäller AA har det i ärendet dock framkommit att hans såväl fysiskt som verbalt utåtagerande beteende varit utmärkande även i förhållande till andra ordningsstörande ungdomar. Det har inte varit möjligt att låta honom vänta i ingripandetältet och han har varit så stökig under transporten att poliserna bl.a. fått sätta honom på golvet i fordonet. Mot den bakgrunden ser Polismyndigheten ingen anledning att ifrågasätta polisassistenterna CC:s, DD:s och EE:s bedömning att det rört sig om en sådan situation där användning av fängsel varit absolut nödvändig. Polismyndigheten anser därmed att det funnits laga förutsättning för att belägga AA med handfängsel och att åtgärden inte varit oproportionerlig i förhållande till syftet med åtgärden.

text: Dokumentationen av ingripandet och de åtgärder som vidtagits

text: Polismyndigheten anser att det måste ställas höga krav på dokumentation i alla lägen. Ur kontroll- och rättssäkerhetssynpunkt är det viktigt att tydligt kunna följa beslutsgången vid ett ingripande och att de omständigheter som föranlett olika beslut dokumenteras på ett fullständigt sätt. Det kan konstateras att dokumentationen i förevarande fall har brustit bl.a. genom att det inte går att tydligt följa beslutsgången i ingripandet. Av snabbrapporten framgår t.ex. inte att polisassistent CC beslutat att AA ska avlägsnas. Det saknas även information om när och av vem beslutet att belägga AA med handfängsel har fattats, när fängslet tagits av, och omständigheterna i övrigt kring beslutet. Dokumenteringen av omständigheterna kring grunderna för ingripandet som sådant har inte varit tillräckligt utförlig. Polisassistenternas uppgifter har dock sedermera kunnat utredas genom inhämtande av yttranden från berörda befattningshavare. Det slutliga ansvaret att kontrollera uppgifterna i avrapporteringen har ålegat polisassistent CC som vid kommenderingen hade rollen som förman i förhållande till ordningsvakterna och polisassistenterna. Mot

text: bakgrund av de rådande omständigheterna och blankettens utformning anser Polismyndigheten dock inte att det finns skäl att ifrågasätta den enskilde polismannens agerande. Snabbrapporten som använts vid kommenderingen har varit förtryckt på så sätt att det funnits knappt om utrymme för polismännen att lägga till ytterligare uppgifter i formuläret. Utrymme har saknats exempelvis för att fylla i förmansbeslut och, utöver kryssmarkering, närmare skäl för beslut om handfängsel. Inte heller har det funnits något uttryckligt utrymme för poliser som verkställt avlägsnandebeslut att fylla i när och var personen avlägsnats, vilket lett till att uppgifter har fått noteras i marginaler eller på baksidan av blanketten. Skälet till att snabbrapporten använts vid den aktuella festivalen har varit att kommenderingsledningen utifrån tidigare erfarenheter bedömt att ordinarie avrapporteringsblanketter inte varit ändamålsenliga. För att kunna hantera det stora antalet ingripanden som Polismyndigheten skulle komma att genomföra under festivalen har det varit helt nödvändigt att kunna använda en enklare avrapporteringsform. Snabbrapporten, på vilken både ordningsvakter och poliser kan dokumentera sina åtgärder, syftar till och resulterar i tids- och resursvinster. Efter den förevarande JO-anmälan har Polismyndigheten dock blivit uppmärksammad på bristerna i snabbrapportens utformning. Blanketten har utvärderats av kommenderingschefen FF och insatschefen GG, som uppgett att den inför kommande kommenderingar kommer att ha kompletterats och utvecklats i syfte att nå upp till de krav som ställs på dokumentering av ingripanden.

text: Rättslig reglering

text: Polisens uppgifter Till polisens uppgifter hör bl.a. att förebygga och förhindra brottslig verksamhet och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten samt ingripa när störningar har inträffat (

text: 2 § polislagen

text: Vissa befogenheter att ingripa mot enskilda

text: Tillfälliga omhändertaganden av ungdomar i vissa fall

text: Om någon som kan antas vara under 18 år anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär en överhängande och allvarlig risk för hans eller hennes hälsa eller utveckling, får han eller hon tas om hand av polisen för att genom polisens försorg skyndsamt överlämnas till sina föräldrar eller någon annan vårdnadshavare eller till socialnämnden. Vid bedömningen av risken för den unges hälsa eller utveckling ska det beaktas om man kan befara att den unge kan komma att utsättas för brott, involveras i brottslig verksamhet eller skadas genom något annat socialt nedbrytande beteende. (Se

text: 12 § polislagen

text: Den grundläggande förutsättningen för ett ingripande är att den unge anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär både en allvarlig och överhängande risk för hans eller hennes hälsa eller utveckling. Åtgärden ska ses som en social skyddsåtgärd. Polisen ska till ledning för sitt ställningstagande beakta om den unge omgående behöver komma under någon vuxens tillsyn därför att omständigheterna innebär en överhängande och allvarlig risk för hans eller hennes hälsa eller utveckling. När det inte finns tillräckliga skäl att tillämpa

text: 12 § polislagen

text: är det inte något hinder för polisen att ta kontakt med den underårige och råda honom eller henne att lämna en olämplig miljö. (Se

text: Berggren och Munck,

text: Polislagen

text: , 15 augusti 2017, Zeteo, kommentaren till

text: 12 §

text: Den unge ska alltid överlämnas till en förälder, någon annan vårdnadshavare eller till socialnämnden. Om det av någon särskild anledning är olämpligt eller om det inte är möjligt att få kontakt med en förälder eller annan vårdnadshavare måste någon företrädare för socialnämnden kontaktas. (Se Berggren och Munck, a.st.)

text: I förarbetena till

text: 12 § polislagen

text: anges att de omständigheter som nämns i paragrafen endast är en exemplifiering av omständigheter som ska vägas in vid bedömningen i det enskilda fallet av om det finns en överhängande och allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling. Även andra omständigheter ska beaktas. En helhetsbedömning ska alltid göras av förhållandena i det enskilda fallet. Innan polisen omhändertar en ungdom ska andra mindre ingripande åtgärder uteslutas, t.ex. möjligheten att kontakta den unges föräldrar eller att förmå den unge att självmant lämna platsen och återvända hem. (Se

text: prop. 2011/12:171 s. 45

text: Avvisande, avlägsnande eller tillfälligt omhändertagande

text: Om en person genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna får polisen avvisa eller avlägsna personen från ett visst område eller utrymme, när det är nödvändigt för att ordningen ska kunna upprätthållas. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling ska kunna avvärjas. Om ett avvisande eller ett avlägsnande är otillräckligt för att det avsedda resultatet ska uppnås, får personen tillfälligt omhändertas. (Se

text: 13 § polislagen

text: En förutsättning för att någon ska kunna avvisas, avlägsnas eller omhändertas vid ordningsstörning är alltså att han eller hon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen. För att bestämmelsen ska få tillämpas krävs att personens uppträdande innefattar ett angrepp på ett ordningsintresse av betydelse för allmänheten eller annars från allmän synpunkt. Frågan om ett visst uppträdande stör den allmänna ordningen får inte avgöras från den begränsade synpunkten att uppträdandet för den enskilde polisen framstår som obekvämt eller olämpligt. Endast den omständigheten att en person vägrar att lyda en tillsägelse av en polis innebär t.ex. inte att han eller hon stör den allmänna ordningen. Det avgörande i en sådan situation är vilka följder från ordningssynpunkt som en bristande efterrättelse kan antas medföra. (Se Berggren och Munck,

text: Polislagen

text: 13 §

text: Skillnaden mellan ett avlägsnande och ett tillfälligt omhändertagande Med avlägsnande i den mening som anges i

text: 13 § polislagen

text: avses att den berörda personen förs bort från den plats där hon eller han befinner sig. Ett omhändertagande får endast användas om ett avvisande eller avlägsnande har bedömts vara en otillräcklig åtgärd för att det avsedda resultatet ska uppnås. Ett avlägsnande ska normalt sett vara en klart mindre ingripande åtgärd än ett

text: omhändertagande. När det gäller skillnaden mellan ingripandena har ett allmänt riktmärke angetts vara att ett omhändertagande regelmässigt syftar till att föra en person till en plats medan ett avlägsnande syftar till att föra en person från en plats. Som avlägsnande kan betraktas att en person som stört ordningen flyttas från en lokal eller ett visst område, t.ex. ett nöjesfält eller en idrottsplats. Ett avlägsnande kan också innebära att någon som ska föras bort från en plats förflyttas en kortare sträcka, antingen till fots eller i polisbil. Om ett avlägsnande gäller annat än en kortare sträcka och åtgärden innefattar ett påtvingat kroppsligt ingrepp av inte helt kort varaktighet, bör åtgärden normalt ses som ett omhändertagande. (Se Berggren och Munck, a.st.)

text: Om polisen redan från början gjort bedömningen att ett avlägsnande eller avvisande inte är tillräckligt för att uppnå det avsedda syftet med ingripandet kan ett direkt omhändertagande undantagsvis bli nödvändigt. I ett sådant fall bör det framgå av dokumentationen av omhändertagandet vilka omständigheter som motiverat detta. (Se Berggren och Munck, a.st.)

text: Särskilda bestämmelser för tillfälliga omhändertaganden

text: Den polis som har verkställt ett omhändertagande ska så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman. Har omhändertagandet inte redan upphört ska förmannen omedelbart pröva om det ska bestå. (Se

text: 15 § polislagen

text: Den som har omhändertagits ska förhöras så snart som möjligt. Förhöret bör om möjligt hållas i ett sådant skede att det kan läggas till grund för den prövning av omhändertagandet som förmannen ska göra enligt

text: 15 § polislagen

text: . Den omhändertagne ska friges snarast möjligt efter förhöret. Förutsättningarna för frigivande ska bedömas fortlöpande med början omedelbart efter det att omhändertagandet har ägt rum. Den omhändertagne kan friges redan på platsen för omhändertagandet och det kan vara tillräckligt att han eller hon förs till sin bostad och friges där. Om den omhändertagne är under 18 år ska polisen dock skyndsamt lämna över den omhändertagne till hans eller hennes föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom socialtjänsten eller någon annan lämplig vuxen person. I avvaktan på detta får den unge hållas kvar, men inte längre än sex timmar. (Se

text: 16 § polislagen

text: och Berggren och Munck,

text: Polislagen

text: 16 §

text: Bakgrunden till bestämmelsen om överlämnande av den som är under 18 år till vårdnadshavare eller annan är att det många gånger framstår som klart olämpligt att frige honom eller henne utan att försäkra sig om att han eller hon får tillsyn av vuxna. Exempelvis kan förhållandena vara sådana att det kan antas att den omhändertagne utan tillsyn av någon vuxen omedelbart efter ett frisläppande fortsätter ett beteende som föranleder ett nytt ingripande. Arrangemangen kring frigivningen måste ordnas med största skyndsamhet och det är därför angeläget att polisen så snart som möjligt efter omhändertagandet överväger hur frigivningen bör anordnas. Det är naturligt att polisen snarast möjligt tar de kontakter som man bedömer behövs. (Se

text: prop. 1990/91:86 s. 14

text: Polisen ska se till att omhändertagandet inte orsakar den omhändertagne större olägenhet än som är oundvikligt med hänsyn till åtgärdens syfte eller väcker onödig uppmärksamhet. Den som har omhändertagits får inte underkastas annan inskränkning i sin frihet än som behövs med hänsyn till ändamålet med åtgärden, ordning eller säkerhet. Omhändertagna som har fyllt 15 år får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. (Se

text: 17 § polislagen

text: .) Polisens rätt att använda våld och handfängsel En polis som verkställer en tjänsteuppgift ska iaktta vad som föreskrivs i lag eller annan författning och ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas ska detta ske endast i den form och i den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. (Se

text: 8 § polislagen

text: En polis får använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd bl.a. om polisen möts med våld eller hot om våld eller om polisen med laga stöd ska avvisa eller avlägsna någon från ett visst område och möts av motstånd. Det får dock endast ske i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt. (Se

text: 10 § polislagen

text: En polis som omhändertar eller på annat sätt inskränker någons rörelsefrihet får belägga honom eller henne med fängsel om han eller hon uppträder våldsamt och det är absolut nödvändigt med hänsyn till hans eller hennes egen eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa. Fängsel får också användas vid transport om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. (Se

text: 10 a § polislagen

text: Allmänna principer om tvångsmedel Det finns ett antal allmänna principer som gäller för både beslut om och genomförande av tvångsmedel, bl.a. ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprinciperna. Ändamålsprincipen innebär att ett tvångsmedel endast får användas för det ändamål som angetts i lagstiftningen. I bl.a.

text: och

text: 10 a §§

text: polislagen

text: kommer behovs- och proportionalitetsprinciperna till uttryck. Behovsprincipen innebär att tvång och våld får användas endast när andra medel är otillräckliga för att en polis ska kunna utföra den tjänsteuppgift det är fråga om och tvångs- eller våldsanvändningen kan väntas leda till det avsedda resultatet. Proportionalitetsprincipen innebär att tvång och våld över huvud taget inte får tillgripas om den aktuella tjänsteuppgiften inte har en sådan betydelse att det framstår som rimligt att den genomförs med fysiskt tvång. När så är fallet måste under hela händelseförloppet beaktas att aldrig mera våld används än vad som är rimligt i förhållande till vad som kan uppnås. De skador och olägenheter som ett ingripande kan medföra får alltså inte stå i missförhållande till syftet med ingripandet. (Se Berggren och Munck,

text: Polislagen

text: och

text: 10 a §§

text: , och Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, tredje uppl., s. 22 f. samt JO:s beslut den 17 april 2014, dnr

text: Dokumentation Protokoll ska föras över ingripanden som innebär att någon avvisas, avlägsnas, omhändertas eller grips. Av protokollet ska det framgå vem som har fattat beslutet om ingripandet, grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, vem eller vilka som har deltagit i ingripandet, vem eller vilka som ingripandet har riktat sig mot, tiden för ingripandet samt vad som i övrigt har förekommit vid ingripandet. (Se

text: 27 § polislagen

text: .) Protokoll ska också föras över ingripanden som innebär användning av fängsel. Ett sådant protokoll ska innehålla uppgift om skälen för åtgärden. (Se

text: 28 § polislagen

text: Närmare föreskrifter om dokumentation finns i Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om dokumentation enligt

text: och

text: 28 §§

text: polislagen

text: RPSFS 2011:12

text: , FAP 100-2).

text: Bedömning

text: Ingripandet mot AA Jag vill inledningsvis framhålla att det är ett grundläggande rättssäkerhetskrav att ingripanden hanteras korrekt och används endast i sådana situationer som de är avsedda för. Ett ingripande ska vidare ske på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter.

text: Av utredningen framgår att AA uppgett för poliserna att han var 13 år. Det är vidare klarlagt att poliserna har utgått från att det var ett beslut om avlägsnande enligt

text: 13 § polislagen

text: som fattades och som skulle verkställas. Detta är utgångspunkten för min bedömning.

text: Som angetts ovan i avsnittet om den rättsliga regleringen är ett avlägsnande vanligtvis en klart mindre ingripande åtgärd än ett omhändertagande. Jag kan konstatera att det, till skillnad från vad som gäller vid ett omhändertagande, inte särskilt har reglerats hur Polismyndigheten ska gå till väga vid avlägsnande av underåriga, t.ex. i fråga om skyldigheten att se till att den underårige lämnas till en vuxen. En rimlig utgångspunkt måste dock vara att de särskilda hänsyn lagstiftningen ger uttryck för vid omhändertagande av underåriga beaktas också vid tillämpningen av bestämmelserna om avlägsnande.

text: Utredningen har visat att ingripandet mot AA ägde rum kl. 23.47 den 19 augusti 2016. Beslutet om avlägsnande verkställdes genom att AA släpptes av vid en busshållplats 3,8 kilometer från platsen för ingripandet. Det skedde kl. 00.54 den 20 augusti 2016, efter att polisen kontrollerat att AA:s mobiltelefon fungerade. Jag har inte anledning att ifrågasätta AA:s uppgift om att han inte kände till området där han blev avsläppt.

text: Även om ett avlägsnande enligt lagstiftaren är att betrakta som en mindre ingripande åtgärd än ett omhändertagande, är enligt min mening de rättsliga möjligheterna att avlägsna ett barn i de lägre tonåren under de förutsättningar som var aktuella i det här fallet begränsade.

text: Som jag konstaterat ovan ska ett ingripande ske på ett sätt som är proportionerligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. En bedömning måste alltså göras om andra, mindre ingripande åtgärder är uteslutna. Det finns i detta sammanhang anledning att understryka att det som är proportionerligt och godtagbart vid ett ingripande mot en vuxen ofta inte är det vid ett ingripande mot ett barn. Vid bedömningen av om ett tvångsmedel ska användas mot ett barn kan samma måttstock därför inte tillämpas som när det gäller en vuxen.

text: Frågan är då om det i detta fall fanns andra, mindre ingripande alternativ för polisen att hantera situationen på. Det har inte kommit fram i utredningen att AA var påverkad, involverad i brottslig verksamhet eller att det på något annat sätt fanns en risk för hans välbefinnande. Det har heller inte angetts att han uppträdde på ett sätt som var ordningsstörande mot andra än de som ingrep mot honom. Å andra sidan har det kommit fram att han under hela ingripandet var utagerande och uppträdde aggressivt. Polismyndigheten har dock inte angett vad man befarade skulle kunna inträffa om AA återvände till festivalområdet. Mot den bakgrunden är det en del som talar för att polisen i stället kunde ha gett AA tillfälle att självmant lämna festivalområdet. Ett annat alternativ hade varit att ta kontakt med socialtjänsten, antingen den som fanns på festivalområdet eller någon annan socialtjänst, för att undersöka möjligheterna att överlämna AA dit. Det kan inte uteslutas att AA hade föredragit att prata med företrädare för socialtjänsten i stället för poliserna. Sammantaget är jag inte helt övertygad om att det var nödvändigt för polisen att besluta att AA skulle avlägsnas från platsen. Jag finner dock inte tillräckliga skäl att kritisera polisen för att man gjorde det.

text: När det gäller själva verkställigheten av avlägsnandebeslutet kunde polisen ha övervägt att släppa av AA på ett ställe som kunde antas vara mer välkänt för honom eller i vart fall inte var så avsides beläget. Att som man nu gjorde köra en 13-åring en inte obetydlig sträcka och lämna honom ensam vid en busshållplats i ett för honom okänt och förhållandevis avsides beläget och ödsligt område mitt i natten är inte acceptabelt. Att polisen försäkrade sig om att AA:s mobiltelefon fungerade påverkar inte den bedömningen. Enligt min mening är det klart att det sätt som polisen hanterade avlägsnandet av AA på inte var proportionerligt. Polismyndigheten ska därför kritiseras för detta.

text: De berörda polisernas uppfattning var att ingripandet mot AA var ett avlägsnande. De sammantagna omständigheterna – ingripandets varaktighet, den sträcka AA kördes och att åtgärden innefattat ett påtvingat kroppsligt ingrepp genom att AA var belagd med handfängsel – var emellertid enligt min bedömning sådana att beslutet om avlägsnande i rättslig mening kom att övergå i ett omhändertagande. Även om jag alltså kommer till samma slutsats som Polismyndigheten delar jag inte myndighetens uppfattning att det enbart är ingripandets varaktighet som gör att det ska betraktas som ett omhändertagande.

text: När polisen fattar beslut om att avlägsna en person är det givetvis angeläget att man är uppmärksam på att det går att verkställa beslutet i enlighet med de rättsliga förutsättningar som gäller för ingripandet. Om verkställigheten drar ut på tiden bör man överväga om det inte är möjligt och tillräckligt att upphäva beslutet och i stället uppmana personen att frivilligt lämna platsen. Om det inte går kan det finnas anledning att hantera ingripandet som ett tillfälligt omhändertagande när det finns förutsättningar för det. På så sätt säkerställer man att en inskränkning av en persons rörelsefrihet under så lång tid att det i praktiken är fråga om ett tillfälligt omhändertagande också hanteras i enlighet med de regler som gäller för ett sådant. Jag kan konstatera att det, som redovisats ovan, finns uttryckliga bestämmelser om hur en underårig ska tas om hand när han eller hon friges, som hade varit direkt tillämpliga om ingripandet mot AA hade hanterats som ett omhändertagande. Handfängsel Det är klarlagt att AA var belagd med handfängsel från det att ordningsvakten ingrep mot honom till dess att poliserna släppte av honom vid busshållplatsen.

text: Med utgångspunkt i den bedömning polisen gjorde på platsen och mot bakgrund av det som har kommit fram om hur AA uppträdde och satte sig till motvärn mot polisen har jag emellertid, även med beaktande av den restriktivitet som är påkallad när det rör sig om en så ung person, inga synpunkter på att AA var belagd med handfängsel under ingripandet.

text: Som framgått ovan är det dock min uppfattning att polisen kunde ha övervägt andra alternativ än att avlägsna AA på det sätt som skedde. Av den bedömningen följer att det hade kunnat undvikas att AA var belagd med handfängsel under den relativt långa tid som nu blev fallet. Jag vill också peka på att personer som ska transporteras i en polisbuss endast undantagsvis får tvingas sitta på golvet (se bl.a. JO 1979/80 s. 98, dnr

text: Dokumentation Som Polismyndigheten konstaterat är det ett grundläggande krav ur rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt att beslut och åtgärder dokumenteras i enlighet med de bestämmelser som gäller.

text: Det framgår inte av dokumentationen i ärendet att det var ett beslut om avlägsnande av AA som fattades och som skulle verkställas. Grunderna för ingripandet och de överväganden som gjordes har inte heller dokumenterats på ett fullständigt sätt. Det är vidare klarlagt att det saknas dokumentation om vem som beslutade att AA skulle beläggas med handfängsel, när beslutet fattades och vilka fortlöpande överväganden som gjordes samt när fängslet togs av. Dokumentationsbrister har alltså genomgående präglat handläggningen, och Polismyndigheten ska kritiseras för detta.

text: Jag har tidigare vid ett flertal tillfällen kritiserat Polismyndigheten för bristfällig dokumentation (se t.ex. mina beslut JO 2017/18 s. 248, dnr

text: , den 9

text: mars 2017, dnr 6542-2015, och den 11 oktober 2017, dnr 5014-2016). Dokumentationsbrister påverkar förtroendet för polisen på ett negativt sätt och omöjliggör också en effektiv tillsyn. Det är inte godtagbart att en myndighets åtgärder inte kan kontrolleras i efterhand av det skälet att vidtagna åtgärder inte har dokumenterats. Att dokumentationen är bristfällig framstår som särskilt betänkligt när det rör sig om ingripande åtgärder av det slag som ofta förekommer i polisens verksamhet.

text: Jag ser positivt på att Polismyndigheten utvecklar och förenklar rutinerna för avrapportering i syfte att mer effektivt kunna utnyttja sina polisiära resurser. Det är emellertid ett grundläggande krav att de rutiner som införs lever upp till kraven på dokumentation av polisingripanden. Jag välkomnar därför Polismyndighetens arbete med att åtgärda de brister som myndigheten konstaterat när det gäller utformningen av den snabbrapport som användes i detta fall. Jag vill också återigen framhålla att det kan finnas anledning för Polismyndigheten att påminna all polispersonal om vikten av fullständig dokumentation i polisens verksamhet (se mitt beslut den 11 oktober 2017, dnr 5014-2016).

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord: Häkte Postgranskning

title: Anmälan mot Kriminalvården, häktet Helsingborg, avseende rutinerna för postgranskning

sammanfattning: I anmälan har riktats klagomål mot att Kriminalvården, häktet Helsingborg, har som rutin att de intagna måste ange intagnings- eller bostadsrumsnummer på utgående ”privatpost”. I beslutet konstateras att det för ett häkte är av central betydelse att man kan säkerställa att ett brev härrör från en intagen som har lämnat ett granskningsmedgivande, innan granskning sker. Därmed är det ofrånkomligen så att häktet måste ha en rutin som innebär att privatpost kan kopplas till en viss intagen. JO har inte haft någon erinran mot på vilket sätt häktet har utformat rutinerna avseende postgranskning (jfr JO:s beslut i dnr 4923-2012).

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 7 september 2012, anförde AA i huvudsak följande. Enligt Kriminalvårdens nya regler och riktlinjer för intagna i anstalt eller häkte, så behöver en intagen inte skriva avsändare, intagningsnummer eller liknande på utgående post. Trots det har personal på häktet Helsingborg lämnat tillbaka ett brev som han ville skicka, med besked att han var tvungen att förse försändelsen med namn, intagningsnummer eller rumsnummer.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. Av yttrandet skulle framgå om den i anmälan beskrivna rutinen också tillämpades beträffande försändelser till myndigheter.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region Syd, genom tf. regionchefen BB, följande.

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: häkteslagen (2010:611)

text: , HäL,

text: 3 kap. 6 §

text: framgår att försändelser mellan en intagen och hans eller hennes offentlige försvarare, en svensk myndighet eller ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda ska vidarebefordras utan granskning. En sådan försändelse till en intagen ska dock inte vidarebefordras utan hållas kvar, om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare av försändelsen är oriktig. Bestämmelserna tar sikte på försändelser både till och från intagna. Huvudregeln är att sådana försändelser som anges i

text: bestämmelserna ska lämnas ut till den intagne eller befordras till den angivna mottagaren utan granskning. I HäL 3 kap. 7 § anges att i andra fall än som avses i 6 § får en intagen vägras att sända eller ta emot en försändelse, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. En försändelse som den intagne inte får sända eller ta emot får hållas kvar. I HäL 3 kap. 8 § så anges att en försändelse som hålls kvar inte får granskas utan den intagnes medgivande, om det inte är absolut nödvändigt av säkerhetsskäl. En försändelse som avses i 6 § får endast granskas i syfte att utreda vem avsändaren är. Ur Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:2

text: ) om häkte, (FARK Häkte), framgår ur 3 kap. 15 § att en försändelse till eller från en intagen ska befordras samma dag som försändelsen kommer till häktet, om det är möjligt och försändelsen inte ska granskas eller hållas kvar. En försändelse ska alltså som huvudregel befordras. Med detta menas att inkommande försändelser ska lämnas över till den intagne och att utgående försändelser ska lämnas till Posten eller motsvarande för befordran till adressaten. Att en inkommande försändelse ska lämnas över till den intagne betyder inte att han eller hon också får inneha försändelsen. Överlämnandet kan behöva göras på särskilt anvisad plats utanför avdelningen, varefter prövning av frågorna om innehav och omhändertagande får ske. En försändelse ska dock inte befordras om den ska granskas, eller, om så kallat postgranskningsmedgivande inte har lämnats i häkte, hållas kvar. Ur FARK Häkte 3 kap. 16 § anges att bestämmelserna i 17-20 §§ endast gäller om den intagne har medgivit att försändelsen granskas eller om den granskas på grund av att det är absolut nödvändigt av säkerhetsskäl enligt

text: 3 kap. 8 § häkteslagen (2010:611)

text: KVFS 2011:12

text: ) Ur de allmänna råden framgår vidare att medgivande till granskning sker normalt genom att den intagne skriver under ett så kallat postgranskningsmedgivande.

text: Skydd för myndighetspost

text: Var och en ska åtnjuta respekt för sin korrespondens och skydd för undersökningar av brev och andra förtroliga försändelser dock att Kriminalvården, i vissa särskilt angivna fall, kan granska försändelser till och från intagna i häkte. Huvudregel är att försändelser ska befordras utan granskning. Även ett förfarande där en intagen uppmanas att öppna myndighetspost i närvaro av häktespersonal strider mot syftet med reglerna om skydd för myndighetspost och får därför inte användas. Skyddet för förtrolig kommunikation kan ses som en för intagna anpassad form av det skydd som gäller för varje medborgare enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (RF). Principen är betydelsefull och finns befäst i flera internationella överenskommelser, bland annat de Europeiska fängelsereglerna och FN:s principer till skydd för frihetsberövade personer. Om det krävs för att tillgodose vissa viktiga intressen kan dock undantag göras från denna princip enligt såväl

text: regeringsformen

text: som de tidigare nämnda internationella överenskommelserna. Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: RF får inskränkningar i grundlagsskyddade rättigheter göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle, men de får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett dem.

text: Rutiner för granskning av post

text: Kriminalvården ska ha rutiner för postbefordran som medför att skyddet för den förtroliga kommunikationen fungerar. Samtidigt är det av vikt att Kriminalvården får effektiva verktyg för att förebygga och beivra brott och upprätthålla ordning och säkerhet i häkten. När det gäller utgående försändelser bör det inte antecknas på försändelsen att den granskats. Underrättelse bör i stället ske genom att information lämnas till den in-

text: tagne i en separat handling. I sådant fall behöver särskilt anges vilken försändelse som har granskats, eftersom det inte framgår på annat sätt. Ett tydligt och praktiskt sätt att informera den intagne är att kopiera det utgående kuvertet och stämpla på kopian, som sedan skickas tillbaka till den intagne. I vissa fall kan det för den intagne vara särskilt angeläget att mottagaren inte får en uppsprättad och återförseglad försändelse. Det kan då vara lämpligt att i samråd med den intagne lägga brevet i ett nytt kuvert innan det vidarebefordras. Den intagne kan också välja att inte försegla utgående försändelser. Intagna får däremot inte uppmanas att överlämna utgående försändelser utan att de är förseglade, oavsett om det står klart att granskning kommer att ske eller inte.

text: Redogörelse från häktet i Helsingborg avseende rutinerna för befordran av utgående post

text: Av muntligt erhållen information från kriminalvårdsinspektör CC vid häktet i Helsingborg framgår bland annat att det är riktigt att intagna uppmanas skriva intagningsnummer eller bostadsrumsnummer på sin avgående privatpost, dock finns inget krav att skriva avsändare. Vad gäller myndighetsposten finns inget krav att vare sig att ange avsändare, intagningsnummer eller bostadsrumsnummer. Myndighetspost befordras utan granskning utom i de fall misstanke finns om att avsändaren är oriktig. När det gäller AA så har han undertecknat ett postgranskningsmedgivande och i samband därmed han har också fått en muntlig förklaring av kriminalvårdsinspektör CC om vad medgivandet innebär. CC menar vidare att ett angivande av intagningsnummer eller bostadsrumsnummer säkerställer att granskning enbart sker av försändelser som får granskas, det vill säga försändelser från intagna som lämnat postgranskningsmedgivande. I de fall stickprovskontroll görs av intagnas avgående privata post och det inte finns något sätt för häktet att identifiera vem som är avsändaren föreligger risk att intagna som inte medgett postgranskning blir föremål för otil-låten granskning av sina försändelser. Härvid har Helsingborgshäktet ett krav på intagnas avgående privatpost att ange intagningsnummer eller bostadsrumsnummer. Häktet i Helsingborg har som rutin att intagna på gemensamhetsavdelningar själva får lägga all sin avgående post, både privatpost och myndighetspost, i särskilt anvisad postbox. Härvid anser häktet i Helsingborg kan förtroligheten i kommunikationen mellan intagna och myndigheter garanteras dels genom att inget krav finns att ange vare sig avsändare, intagningsnummer eller bostadsrumsnummer på avgående myndighetspost, samt att den intagne själv lägger myndighetsposten bland all annan avgående post. Vid tömning av postboxen sorteras avgående post i två högar, myndighetspost och privatpost, där myndighetsposten befordras utan vidare granskning. Privatposten granskas sedan utifrån att det finns angivet intagningsnummer eller bostadsrumsnummer, i de fall detta inte finns angivet befordras inte försändelsen utan att det kan säkerställas vilken intagen som är avsändaren. Den privatpost som det finns angivet intagningsnummer eller bostadsrumsnummer på kontrolleras sedan mot avgivna postgranskningsmedgivande utifrån om posten ska befordras eller kvarhållas. Ur den privatpost som det sedan befunnits ska befordras utifrån avgivna postgranskningsmedgivande sker sedan stickprovsmässig granskning.

text: Region Syds bedömning

text: När det gäller uppgiften om att häktet i Helsingborg uppmanat AA att skriva sitt namn, intagningsnummer eller cellnummer som avsändare för att få avsända brevet till sin mor har detta inte gått att utröna i den del som rör uppmaningen att skriva namn. Helsingborgshäktet menar att man inte har en rutin eller krav om namn utan enbart intagningsnummer eller bostadsrumsnummer, uppgift står således mot uppgift i denna del.

text: Region Syd finner att häktet i Helsingborg har fungerande rutiner vad avser myndighetspost och granskningsreglerna vad avser denna. När det gäller befordran av avgående privatpost har inte häktet i Helsingborg något krav på att avsändare skall anges, däremot skall på försändelsen den sifferkombination som är intagningsnummer eller bostadsrumsnummer anges så att försändelsen kan knytas till enskild intagen. Kriminalvården region Syd finner att ett angivande av de siffror som utgörs av intagningsnummer eller bostadsrumsnummer inte är att jämställa med att ange avsändare. Utan tillgång till Kriminalvårdens register kan någon uttolkning av avsändare inte göras, samtidigt säkerställer rutinen att privatpost från intagen som inte medgett postgranskning inte granskas. Sammantaget finner Kriminalvården region Syd i utredningen i detta ärende inget att anmärka på häktet i Helsingborg. Ärendet översändes därmed till JO för slutlig handläggning och beslut. AA gavs möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för relevant lagstiftning. Det redovisade kan sammanfattas med att det finns en viktig principiell skillnad mellan reglerna för intagna i kriminalvårdsanstalt om granskning av brev och motsvarande regler för häktade. I detta senare fallet krävs ett uttryckligt medgivande från den häktade för att granskning av en försändelse ska få ske.

text: Denna avgörande skillnad ställer krav det sätt på vilket rutinerna för postgranskningen utformas. För ett häkte är det av central betydelse att man kan säkerställa att ett brev härrör från en intagen som har lämnat ett granskningsmedgivande, innan granskning sker. Därmed är det ofrånkomligen så att häktet måste ha en rutin som innebär att privatpost kan kopplas till en viss intagen.

text: Häktet Helsingborgs rutiner innebär att de intagna på sin privatpost måste ange intagnings- eller bostadsrumsnummer. Jag delar Kriminalvårdens uppfattning om att denna ordning inte är att jämställa med att ange avsändare. För att kunna avgöra vem som har skickat brevet krävs, precis som Kriminalvården påpekat, tillgång till Kriminalvårdens register. Den integritetskränkning som ordningen eventuellt innebär måste därmed beskrivas som mycket begränsad. Om man ändå skulle vilja minska verkningarna härav, vore det möjligt att ge de häktade möjlighet att ange intagnings- eller bostadsrumsnummer på en särskild lapp som fogas till försändelsen. När försändelsen sedan hanteras vid postgranskningen kan lappen avlägsnas. Med en sådan ordning behöver inte några nummer anges direkt på försändelsen.

text: Med dessa synpunkter avslutas ärendet.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord: Anstalt Postgranskning

title: Kritik mot en kriminalvårdsmyndighet för att ha öppnat en postförsändelse adresserad till en anställd personligen

text: I ett beslut den 11 oktober 2000 anförde JO Pennlöv bl.a. följande.

text: Anmälan

text: Kriminalvårdaren AA har anfört bl.a. följande. För en tid sedan fick varje tjänsteman vid kriminalvårdsanstalten Skogome ett brev och i brevet bifogades en fullmakt där tjänstemannen skulle ge registrator tillåtelse att öppna brev ställda till enskild tjänsteman vid ”semester eller annan bortovaro”. Han skrev inte på fullmakten. Trots detta verkar det som om myndigheten har öppnat ett brev som var adresserat till honom.

text: Till anmälan har han bifogat det öppnade kuvertet samt informationsskrivelsen med fullmakt.

text: Utredning

text: Efter remiss har Kriminalvårdsmyndigheten Göteborg Hisingen/Förorter, genom rättsvårdsinspektören BB, anfört följande. (I remissvaret nämnd bilaga har utelämnats här.)

text: AA har anmält Kriminalvårdsmyndigheten Göteborg Hisingen/Förorter för att ha öppnat post ställd till honom personligen. Myndigheten vidgår att brevet öppnades utan AA:s godkännande. Anstalten Skogome upprättade en rutin med innebörd att all inkommande post ställd till anstalten eller anställda skulle öppnas av registratorn. Rutinen var föranledd av att även personadresserade försändelser visade sig innehålla myndighetspost som p.g.a. vidarebefordran i oöppnat skick inte diariefördes med följdverkningar bl.a. avseende handläggning av ärenden. Av Kriminalvårdsstyrelsens (KVS) arkivhandbok framgår att personadresserad post skall vidarebefordras till den anställde i oöppnat skick (s. 28 bifogas). Skulle personen ifråga inte vara i tjänst kan anstalten öppna sådana försändelser under förutsättning att fullmakt har undertecknats. Anstalten Skogome har ändrat tidigare postöppningsrutin och tillämpar nu den policy KVS fastställt. Kriminalvårdsmyndigheten har med beaktande därav beslutat att f.n. inte vidta ytterligare åtgärder med anledning av det AA anfört. Kriminalvårdsmyndigheten efterfrågar ett principiellt klargörande från JO om det är möjligt att post som inkommer till en myndighet kan vara personadresserad med

text: följd att försändelsen skall vidarebefordras till den anställde i oöppnat skick. En sådan ordning förutsätter att den anställde omgående lämnar sådana försändelser till registratorn om de innehåller myndighetspost. Det finns därmed risk för att viktiga handlingar inte diarieförs och att åtgärder inte vidtas i rätt tid. Vidare riskerar post bli liggande om den anställde inte undertecknar en fullmakt som ger myndigheten rätt att öppna personadresserad post vid semester eller annan frånvaro. AA har yttrat sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. Av samma kapitels tolfte paragraf framgår att denna rättighet under vissa förutsättningar får begränsas genom lag. Denna möjlighet har utnyttjats i lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt såvitt avser granskning av intagnas brev eller andra försändelser. Däremot finns inget motsvarande stöd i lag för undersökning av försändelser adresserade till anställda vid en kriminalvårdsmyndighet. Det finns därför ingen laglig möjlighet för myndigheten att öppna de anställdas post om de inte dessförinnan givit sitt medgivande till det.

text: För att komma till rätta med de olägenheter det kan innebära när post till myndigheten blir liggande oöppnad under anställdas frånvaro är det lämpligt att de anställda ger fullmakt till någon annan vid myndigheten att öppna post adresserad till dem vid deras frånvaro. Det är dock inte möjligt att, som gjorts enligt det informationsmaterial som bifogats anmälan till JO, kräva att samtliga anställda vid anstalten skall ge fullmakt till registrator och någon annan att öppna den personadresserade posten. För det fall en anställd väljer att inte utfärda en sådan fullmakt gäller huvudregeln, dvs. grundlagsskyddet för förtrolig kommunikation. Om det kan misstänkas att personadresserad post innehåller myndighetspost kan myndigheten dock inte utan åtgärd låta posten bli liggande oöppnad tills den anställde åter är i tjänst. De åtgärder som då ligger nära till hands är att i det enskilda fallet inhämta medgivande att öppna posten eller att återinkalla tjänstemannen i tjänst.

text: Myndigheten har vidgått att ett brev ställt till AA öppnades utan hans godkännande. Vidare framgår av remissvaret att anstaltens registrator tidigare rutinmässigt öppnade all inkommande post ställd till anstalten eller dess anställda. Av den blankett för fullmakt som bifogats anmälan framgår att fullmakten endast avsåg öppnande av brev vid den anställdes frånvaro. Det var således även felaktigt att rutinmässigt öppna försändelser ställda till de anställda. Mot bakgrund av att anstalten ändrat sina postöppningsrutiner och numera följer de föreskrifter som framgår av KVS:s arkivhandbok saknas anledning för mig att vidta någon ytterligare åtgärd.


nyckelord: Kommunicering Rättelse

title: Fråga om lämpligheten av kommunicering i ett ärende om bostadsbidrag

text: JO Pennlöv meddelade den 23 september 1999 ett beslut med följande innehåll.

text: Anmälan

text: AA och BB har anfört i huvudsak följande. Vid försäkringskassans handläggning av ansökningar om bostadstillägg rörande CC och DD avvek kassan från de uppgifter som lämnats i ansökningarna genom att lägga till inkomster som CC och DD inte haft. Försäkringskassan fattade sedan beslut utan att kommunicera uppgifterna. Besluten, som således blev felaktiga, rättades sedermera med stöd av

text: 20 kap. 10 a § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring.

text: Utredning

text: Yttrande har inhämtats från Stockholms läns allmänna försäkringskassa om vad som i anmälan anförts om att kassan har fattat beslut utan att först kommunicera uppgifter som tillförts ärendet.

text: Försäkringskassan – direktören EE – har sammanfattningsvis anfört följande. Kassan har i de aktuella ärendena inhämtat deklarationer från skattemyndigheten. Uppgifter ur deklarationerna har sedan, utan föregående kommunicering, lagts till grund för försäkringskassans beslut. Försäkringskassan skulle ha berett makarna CC och DD tillfälle att yttra sig över de inhämtade uppgifterna.

text: AA och BB har i yttrande över försäkringskassans remissvar uppgett bl.a. följande. Det var de själva som gav in kopior av de aktuella deklarationerna till kassan. Ärendet tillfördes således inte uppgifter från någon annan. Däremot använde försäkringskassan uppgifter ur det inhämtade materialet på ett svårbegripligt sätt. I det beslut som meddelades avvek försäkringskassan från de uppgifter som lämnats i ansökningarna och lade utan föregående kommunicering till uppgifter från deklarationerna om inkomster som DD och CC haft under 1997 men inte längre uppbar 1998.

text: Härefter har ärendet på nytt remitterats till försäkringskassan. Kassan har genom direktören EE beklagat att uppgifterna i det tidigare remissvaret var felaktiga och

text: anfört att det inte förelegat någon skyldighet enligt

text: 17 § förvaltningslagen (1986:223)

text: för kassan att kommunicera de aktuella uppgifterna eftersom ärendet inte tillförts någon uppgift från annan.

text: AA och BB har kommenterat remissvaret.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 17 § förvaltningslagen

text: får ett ärende inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Från denna regel gäller vissa undantag, som dock inte är aktuella här.

text: Förvaltningslagen

text: representerar en minimistandard i fråga om handläggningen av förvaltningsärenden. Det förhållandet att

text: 17 §

text: av formella skäl inte är tillämplig i ett ärende får således inte uppfattas så att paragrafen saknar aktualitet. De skäl som ligger bakom kommunikationsprincipen kan tvärtom göra sig gällande med samma styrka. – Lagtexten i

text: 17 § förvaltningslagen

text: ger närmast vid handen att bestämmelsen endast reglerar det fallet att något finns att kommunicera och att parten därvid skall lämnas tillfälle att yttra sig över materialet. Det ligger därför i myndighetens hand att avgöra i vad mån tillfälle skall lämnas parten att yttra sig också i fall då något nytt material inte tillförts ärendet. Att generellt lämna parten tillfälle att yttra sig när myndighetens bedömning avviker från partens kan knappast komma i fråga. Å andra sidan kan emellertid kommunikation ibland vara att rekommendera, t.ex. för att undvika att myndighetens beslut annars kommer att bygga på ett ofullständigt eller missvisande underlag (se Hellners/Malmqvist, Nya

text: förvaltningslagen

text: , 5 uppl., s. 166 och 175 f.).

text: I de aktuella ärendena hade komplettering skett genom parternas eller deras biträdens försorg. Ärendena hade således inte tillförts uppgifter från någon annan. Skäl för försäkringskassan att kommunicera uppgifterna som sådana förelåg inte. I samband med att försäkringskassan övervägde att lägga till inkomster till dem som redovisats i ansökningarna, och som följd medge bidrag med lägre belopp än annars, hade det enligt min mening varit lämpligt om kassan berett parterna eller deras biträden tillfälle att yttra sig i frågan. Genom att underlåta detta kom försäkringskassans respektive beslut att bygga på ett oriktigt underlag.

text: Vad som i övrigt förekommit i detta ärende föranleder inte någon kommentar från min sida.


title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten Kirseberg, för att ha tillämpat en ordning som inneburit att brev inte har vidarebefordrats från intagna om de inte har varit märkta med antingen namn eller intagningsnummer

sammanfattning: I beslutet riktas allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten Kirseberg, för att ha tillämpat en ordning som inneburit att brev inte har vidarebefordrats från intagna om de inte har varit märkta med antingen namn eller intagningsnummer. Eftersom det inte har gjorts någon skillnad mellan ”vanlig” post och myndighetspost har rutinen inneburit att den grundlagsskyddade rätten till förtrolig kommunikation enligt 7 kap. 6 § fängelselagen (2010:610) har förhindrats (jfr JO:s beslut i dnr 4918-2012).

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 7 september 2012, anförde AA i huvudsak följande. I anstalten Kirseberg tillämpas den interna ordningsregeln att brev som en intagen vill skicka måste märkas på utsidan av kuvertet med antingen namn eller intagningsnummer. Detta gäller även om försändelsen är adresserad till myndigheter eller advokat. Ordningen strider dels mot fängelselagens regler om brevgranskning och dels mot en intagens rätt att anonymt kunna kommunicera med myndigheter samt advokat.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten, region Syd, genom regionchefen BB, följande.

text: Information har inhämtats från anstalten Kirseberg om hanteringen avseende utgående post i förhållande till det som framkommer av AA:s skrivelse till JO.

text: Regelverk

text: Av

text: 7 kap. 6 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, framgår att en försändelse mellan en intagen och en advokat, en svensk myndighet eller ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda ska vidarebefordras utan granskning. Om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare av en sådan försändelse till en intagen är oriktig, får försändelsen granskas i syfte att utreda vem avsändaren är.

text: Enligt 7 kap. 7 § FäL får i andra fall än som avses i 6 § en försändelse till eller från en intagen i anstalt granskas, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Syftet med granskningen ska vara att undersöka om försändelsen 1. innehåller något otillåtet föremål, eller 2. är ett led i en pågående eller planerad brottslig verksamhet, ett planerat avvikande eller något annat liknande förfarande. Enligt 7 kap. 8 § FäL ska en försändelse som har granskats, om inte särskilda skäl talar mot det, lämnas ut till den intagne så snart som möjligt och senast när han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Av

text: prop. 2006/07:127 s. 25

text: framgår avseende brevgranskning av myndighetspost bl.a. följande. Detta skydd för förtrolig kommunikation kan ses som en för intagna anpassad form av det skydd som gäller för varje medborgare enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (RF). Principen är betydelsefull och finns befäst i flera internationella överenskommelser, bl.a. de Europeiska fängelsereglerna och FN:s principer till skydd för frihetsberövade personer. Om det krävs för att tillgodose vissa viktiga motintressen kan dock undantag göras från denna princip enligt såväl

text: regeringsformen

text: som de tidigare nämnda internationella överenskommelserna. Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: RF får inskränkningar i grundlagsskyddade rättigheter göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle, men de får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett dem. Enligt regeringens uppfattning är det angeläget att rätten till förtrolig kommunikation kan upprätthållas i största möjliga mån. Det finns därför inte skäl att ändra den huvudregel som säkerställer att s.k. myndighetsbrev inte ska granskas. Vikten av att ge Kriminalvården effektivare verktyg för att förebygga och beivra brott och upprätthålla ordning och säkerhet i anstalten väger dock enligt regeringens uppfattning tyngre än den inskränkning i de intagnas integritet som en ändrad reglering skulle innebära. Det bör därför, precis som kommittén föreslår, införas en bestämmelse med innebörden att ett myndighetsbrev får granskas redan när det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare är oriktig. Granskningen får emellertid endast syfta till att utreda vem avsändaren är.

text: Redogörelse från anstalten Kirseberg avseende rutinerna vidarebefordran av utgående post

text: Av information från Kriminalvårdschef CC, VO Kirseberg, framgår bl.a. följande. Frågan om vidarebefordran av utgående post från intagna har diskuterats på ledningsgruppen på anstalten under oktober månad 2012. Anstalten medger att den tidigare hade ett krav på att intagna skulle skriva avsändare med namn eller intagningsnummer, även gällande s.k. myndighetspost, för att posten skulle vidarebefordras. Efter klagomål från intagna luckrades denna regel upp såtillvida att post ändå kunde skickas utan angivande av avsändare. Detta har dock visat sig ha hanterats på olika sätt på enheterna och anstaltsledningen har nu helt släppt kravet på angivande av avsändare. Beslutet har meddelats till anstaltens personal och hanteringen ska följas upp av respektive kriminalvårdsinspektör.

text: Region Syds bedömning

text: Kriminalvården ska så långt som möjligt ha rutiner för postbefordran som inte medför att skyddet för den förtroliga kommunikationen urvattnas. Detta gäller i än högre grad avseende sådan kommunikation som avser myndighetspost enligt 7 kap. 6 § FäL. Av utredningen i ärendet framgår att anstalten Kirseberg tidigare har haft rutinen att alla intagna ska skriva avsändare eller intagningsnummer på all utgående post för att få posten vidarebefordrad. Denna rutin har inneburit en risk för att en förtrolig kommunikation, framförallt avseende intagnas möjligheter till kommunikation med myndigheter, inte skulle kunna upprätthållas. Postrutinen har dock förändrats redan tidigare på anstalten Kirseberg men har sedan hanterats olika på de olika enheterna.

text: Under utredningen i ärendet har därför anstaltsledningen beslutat att det nu inte ska finnas något krav på angivande av avsändare. AA gavs möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: AA har gjort gällande att den ordning som anstalten tillämpat vid befordringen av brev från de intagna inneburit en kränkning av den grundläggande rätten att kunna kommunicera anonymt med advokater och myndigheter.

text: Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för relevant lagstiftning.

text: Fängelselagens

text: bestämmelser om rätten till förtrolig kommunikation kan ses som en för intagna anpassad form av det skydd som gäller för varje medborgare enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: . Den senare bestämmelsen avser skydda förtroligheten i meddelande av olika slag och det innebär bl.a. att organ för det allmänna inte får bryta brev eller andra slutna försändelser (se

text: prop. 1973:90 s. 243

text: och

text: /76:209 s. 147 f.).

text: Jag vill i det här sammanhanget nämna att posthanteringen på anstalten Kirseberg tidigare har varit föremål för uttalande från JO:s sida. I beslut den 20 februari 2007 i dnr 1449-2006 erinrades anstalten bl.a. om att intagna inte generellt kan vägras få brev och andra försändelser vidarebefordrade om namn eller intagningsnummer inte är antecknat på brevet och inte heller framgår på annat sätt. Det är mot den bakgrunden som jag med förvåning noterar att anstalten så sent som hösten 2012 alltjämt tillämpade en ordning, som innebar att intagna förvägrades att få sin post vidarebefordrad om den inte märkts på anmodat sätt. Denna begränsning har varit allvarlig. Vad som är än mera allvarligt är att det inte gjordes någon skillnad mellan ”vanlig” post och myndighetspost. Därmed har rutinerna inneburit att den grundlagsskyddade rätten till förtrolig kommunikation indirekt har förhindrats. Detta är helt oacceptabelt och anstalten förtjänar allvarlig kritik för att ha tillämpat en sådan ordning. Jag noterar att Kriminalvården i sitt remissvar har uppgett att anstaltens krav på märkning av post numera har avskaffats.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord: Anstalt Besök Underrättelse

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Brinkeberg, för brister i rutiner för underrättelse om besök

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 3 juli 2019 klagade AA på att anstalten Brinkeberg inte informerar intagna om framtida besök. Han anförde i huvudsak följande:

text: Han kom till anstalten i september 2018 och under hela hans vistelse har det funnits brister i anstaltens rutiner för att informera intagna om besök. Han har tagit upp problemet på ett förtroenderådsmöte och Kriminalvården beskriver det som en effekt av att besöksbokningen centraliserades sommaren 2018. Det är helt orimligt att de intagna inte ges tid att förbereda sig inför besök. En gång blev han hämtad ur bastun eftersom anstalten försummat att informera om kommande besök.

text: Utredning

text: JO begärde att Kriminalvården skulle yttra sig över det som AA anfört. Yttrandet skulle även innehålla en redogörelse för Kriminalvårdens rutiner för information till intagna om inbokade besök och för hur det i praktiken fungerat i anstalten Brinkeberg sedan införandet av den centraliserade besöksbokningen.

text: Kriminalvårdens remissvar I ett remissvar daterat den 30 september 2019 anförde Kriminalvården, region Väst, genom regionchefen, följande:

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från anstalten Brinkeberg genom kriminalvårdsinspektör BB och kriminalvårdschefen CC. Av uppgifterna framgår i huvudsak följande. Det har funnits brister i rutinerna om hur information om inbokade besök förmedlas till de intagna. Problemen har uppstått i samband med att besöksbokningen centraliserades under våren 2018 och anstalten inte längre själva bokar in besöken. Centraliseringen innebär att okontrollerade besök nu bokas in centralt via Kriminalvårdens kundcenter (KSC). I samband med övergången införde anstalten en rutin som innebar att avdelningspersonal dagligen skulle kontrollerade vilka besök som hade bokats in av KSC och meddela de intagna om detta. Tyvärr har rutinen inte till fullo efterlevts vilket är anledningen till att AA drabbats på det sätt som framgår av anmälan.

text: Med anledning av aktuell JO-anmälan har anstalten reviderat sina rutiner och implementerat dessa tydligare i personalgruppen. Enligt de nya rutinerna gäller följande. På måndag ska avdelningsansvarig personal skapa sig en översyn av hur veckans besök ser ut och informera de intagna om de besök som är inbokade. Under veckan ska avdelningsansvarig personal dagligen göra en kontroll i systemet om det skett några ändringar i bokningen, d.v.s. tillkommit nya bokningar eller skett avbokningar och meddela de intagna om eventuella förändringar. Denna kontroll ska göras både på morgonen och på eftermiddagen för att personalen ska uppmärksamma sena ändringar i bokningen. Anstalten har nu tillämpat den nya rutinen under sommaren och det har inte sedan dess inkommit några klagomål från intagna om att de inte fått information om inbokade besök.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Det kan konstateras att anstalten tillstår att det funnits brister i hur intagna har informerats om att de har inbokade besök. Anstalten har nu vidtagit åtgärder för att rätta till bristerna i form av nya tydligare rutiner för hanteringen. Enligt anstaltens uppfattning har bristerna numera rättats till. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 1 kap. 5 § första stycket fängelselagen (2010:610)

text: ska verkställigheten utformas så att den intagnes anpassning i samhället underlättas och så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas.

text: Bedömning

text: För den som är intagen i anstalt är det av stor betydelse att kunna hålla kontakten med bl.a. sina anhöriga. Det har ofta betydelse både för intagnas återanpassning i samhället och för att motverka de negativa följderna av frihetsberövandet under anstaltsvistelsen. Det är en självklarhet att en intagen ska få kännedom om ett inbokat besök i sådan tid att han eller hon hinner förbereda sig för besöket.

text: Av utredningen framgår att anstalten Brinkeberg införde en ny rutin för att underrätta intagna om inbokade besök i samband med att besöksbokningen inom Kriminalvården centraliserades under våren 2018. Enligt uppgifter från anstalten har dock rutinen inte alltid följts och det har drabbat de intagna. Det är mycket otillfredsställande.

text: Kriminalvården har inte kommenterat AA:s påstående om att han tagit upp problemet på ett möte med förtroenderådet. Av remissvaret framgår dock att anstalten har reviderat sina rutiner och att man anser sig ha kommit till rätta med bristerna. Det är naturligtvis positivt. Jag kan emellertid konstatera att rutinerna inte ändrades förrän AA uppmärksammade JO på bristerna och att det då hade gått över ett år sedan det centraliserade bokningssystemet införts. Anstalten förtjänar kritik för de brister som har funnits i rutinerna för att informera intagna om inbokade besök.

text: Ärendet avslutas.