avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

title: Kritik mot Kriminalvårdens transporttjänst och dåvarande Polismyndigheten i Södermanlands län för att ha dröjt med transporten av en häktad person

sammanfattning: Samma dag som en person häktades beställde dåvarande Polismyndigheten i Södermanlands län en transport av den häktade till häkte hos Kriminalvårdens transporttjänst. Enligt huvudregeln i rättegångsbalken ska en person som häktats utan dröjsmål föras till häkte. Trots denna bestämmelse dröjde det tre dagar innan transporttjänsten återkom med besked till polismyndigheten om att transporten kunde genomförs först två dagar senare. Den häktade fick tillbringa fem dygn i polisarrest. I beslutet uttalas att en transport av en häktad till häkte som regel bör ske samma dag som han eller hon har häktats. I undantagsfall kan det vara acceptabelt att transporten dröjer till påföljande dag. Vidare konstateras att det inte finns någon skyldighet för Kriminalvårdens transporttjänst att bistå exempelvis Polismyndigheten med transport av en häktad från en arrestlokal till ett häkte. Emellertid har transporttjänsten under lång tid tagit ett stort ansvar för att genomföra andra myndigheters transporter och får budgetanslag för denna verksamhet. Andra myndigheter har anpassat sina verksamheter efter detta, och att transporttjänsten kan utföra transporter har därmed blivit en förutsättning för att andra myndigheters verksamheter ska fungera. Avsaknaden av en formell struktur som tydligt anger vilken myndighet som ansvarar för transporter, gör att enskilda riskerar att hamna i kläm. Så länge inte lagstiftaren tydliggör lagstiftningen på denna punkt ligger det ett stort ansvar på Kriminalvården att kompensera för denna brist. Det innebär att transporttjänsten omedelbart måste återkomma till den beställande myndigheten om transporttjänsten gör bedömningen att transporten inte kan genomföras inom föreskriven tid. Transporttjänsten får kritik för att ha dröjt med att informera polisen om att det skulle dröja innan transporten kunde genomföras. Även polismyndigheten kritiseras för att ha dröjt med att vidta åtgärder för att kunna genomföra transporten när det stod klart att transporttjänsten hade förhinder. Beslutet innehåller även uttalanden angående behovet av att det i lagstiftningen tydliggörs vilken myndighet som ansvarar för transporten av frihetsberövade. Såväl riksdagen som regeringen uppmärksammas på detta behov.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 4 juni 2014, framförde advokaten AA klagomål över hur Kriminalvårdens transporttjänst hade hanterat en av hans klienter. Han anförde i huvudsak följande:

text: Han är förordnad som offentlig försvarare åt BB, som häktades av Eskilstuna tingsrätt den 28 maj 2014. Häktningsförhandlingen avslutades kl. 16.00. I häktningsbeslutet fanns ingen begäran från åklagaren om att BB skulle vara kvar i polisarresten i Eskilstuna. Det medför att den häktade ska överföras till allmänt häkte med hjälp av Kriminalvårdens transporttjänst vid första lämpliga tillfälle. Vid kontroll med häktet Nyköping den 3 juni upplystes han om att BB anlände dit den 2 juni kl. 16.32. Under tiden från meddelat häktningsbeslut och fram till dess att transporten påbörjades i Eskilstuna har BB suttit inlåst i en poliscell i Eskilstuna. AA har vid flera tillfällen noterat en förskjutning/försämring av målsättningen med att så snart som möjligt transportera den häktade till allmänt häkte efter meddelat häktningsbeslut. BB blev överförd till häktet först under det femte dygnet efter meddelat häktningsbeslutet. Det är högst anmärkningsvärt, och AA tror dessvärre att detta förhållande förekommer på flera platser i landet.

text: Utredning

text: Inledningsvis hämtades vissa handlingar in. Av dessa framkom bl.a. att dåvarande Polismyndigheten i Södermanlands län den 28 maj 2014 kl. 16.18 gjorde en transportbeställning till Kriminalvårdens transporttjänst. Av beställningen framgick att BB skulle transporteras från polishuset i Eskilstuna till häktet Nyköping och att han skulle transporteras ensam i kupén. Vidare hade i rutan ”tidigast avresa, månad, dag och kl.” angetts ”snarast”. Transporttjänsten registrerade beställningen samma dag kl. 16.36. Beställningen ändrades den 30 maj och under ”tidigaste datum” angavs den 2 juni kl. 08.00. Den 2 juni godkändes dagplanen för ett av Transporttjänstens fordon och av planen framgår bl.a. att BB skulle hämtas hos polisen i Eskilstuna samma dag mellan kl. 15.36 och 15.46. Av ett utdrag från Kriminalvårdens klientadministrativa system framgår att BB ankom till häktet Nyköping den 2 juni kl. 16.32.

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, huvudkontoret, genom enhetschefen CC, bl.a. följande:

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från Kriminalvårdens transporttjänst. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram. Transporttjänsten Beställningen kom in till transporttjänsten under eftermiddagen den 28 maj 2014. BB fördes till häktet Nyköping den 2 juni. Till följd av mellanliggande helgdagar som inneburit neddragningar i personalstyrkan kunde transporten inte utfärdas tidigare än den 2 juni. Transporttjänsten beslutade att under aktuell period prioritera andra körningar som bedömdes ha högre prioritet. Transporttjänsten var i kontakt med polisen i Eskilstuna den 31 maj 2014 och diskuterade en lösning för att genomföra transporten den 1 juni, vilket dock inte var möjligt. Vidare anförs att transporttjänsten, oaktat att den häktade ännu inte var inskriven hos Kriminalvården utan alltjämt befann sig i polisens lokaler och därmed var deras huvudansvar, ser ett behov av att bli mer tydlig gentemot polisen för de fall då man inte kan utföra transport av häktad i syfte att undvika att häktade blir kvar i polisens arrest.

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: 7 kap. 1 § häkteslagen (2010:611)

text: framgår att beslut enligt denna lag fattas, om inte annat anges, av Kriminalvården eller, om den intagne är placerad i en förvaringslokal som står under annan myndighets tillsyn, av den myndigheten. Enligt

text: 6 § förordningen (2007:1172)

text: med instruktion för Kriminalvården får Kriminalvården bistå andra myndigheter med inrikes- och utrikestransporter av personer som är berövade friheten. För varje person som transporteras av Kriminalvården ska det föras journal. Av

text: 24 kap. 22 § första stycket rättegångsbalken (1942:740)

text: framgår att den som är gripen, anhållen eller häktad ska tas i förvar. Den som är gripen behöver dock inte tas i förvar om det inte är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med gripandet, ordning eller säkerhet. Den som häktas ska utan dröjsmål föras till häkte.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att polisen har uppdragit åt Kriminalvårdens transporttjänst att transportera BB från polisarresten i Eskilstuna till häktet i Nyköping, samt att transporten av BB kom att ske fem dygn efter meddelat häktesbeslut vilket medförde att BB vistades fem ytterligare nätter i polisarresten. Vad gäller ansvarsfördelningen vid transport av häktad framgår av betänkandet Transporter av frihetsberövande (

text: SOU 2011:7

text: , s.119 f.), att det som huvudregel är den myndighet som ansvarar för den lokal där den häktade befinner sig som ansvarar för behandlingen av denne (lokalprincipen). Detta innebär att den myndighet som ansvarar för den lokal där den frihetsberövade befinner sig också ansvarar för efterföljande transporter av denne. I förevarande ärende skulle BB transporteras från polisens arrest. Med anledning av detta och mot bakgrund av vad som i övrigt framkommit i ärendet är Kriminalvården av uppfattningen att polisen hade huvudansvar för BB och transporten av denne fram till dess att han överlämnades till Kriminalvården. I dessa fall bistår dock transporttjänsten normalt polisen med sina tjänster, i den mån man har personella resurser tillgängliga. Av det regelverk som redovisas ovan följer ett skyndsamhetskrav då en häktad ska föras till häkte. Av utredningen framgår inte i vilken omfattning som transporttjänsten kommunicerade med polisen att transport inte kunde ske tidigare. Oaktat att det i aktuellt ärende var polisen som ansvarade för den lokal där den häktade befann sig, är det givetvis beklagligt att transporten av BB inte kunde genomföras tidigare. Enligt Kriminalvårdens mening måste transporttjänsten på ett tydligt sätt kommunicera med polisen om en transport inte kan ske i enlighet med skyndsamhetskravet. Kriminalvården vill avslutningsvis framhålla att betänkandet Transporter av frihetsberövade (

text: SOU 2011:7

text: ), som rör frågor om verksamheten med transporter av frihetsberövade personer, bl.a. fördelningen av transportverksamheten, alltjämt är föremål för behandling inom Regeringskansliet. Kriminalvården emotser att ansvarsfördelningen vid dessa ärenden i framtiden blir tydligare.

text: AA kommenterade remissvaret. Därefter remitterades anmälan och Kriminalvårdens remissvar till dåvarande Rikspolisstyrelsen för yttrande. I sitt remissvar anförde Rikspolisstyrelsen, genom dåvarande rikspolischefen DD, bl.a. följande:

text: Rikspolisstyrelsens bedömning

text: Av såväl Polismyndigheten i Södermanlands läns yttrande som Kriminalvårdens yttrande den 17 september 2014 framgår att polismyndigheten på eftermiddagen den 28 maj 2014 beställde transport till häktet av Kriminalvårdens transporttjänst. Transporttjänsten var sedan i kontakt med polismyndigheten den 31 maj för att diskutera

text: en lösning för att kunna genomföra transporten den 1 juni. Den 2 juni ordnade polismyndigheten själv transport av den frihetsberövade personen till häktet i Nyköping. Rikspolisstyrelsen anser inledningsvis att det är beklagligt det tagit så mycket som fem dagar innan den frihetsberövade personen förts från arresten till häktet. Ansvarsfördelningen mellan polismyndigheten och Kriminalvården när det gäller transporter av frihetsberövade bedöms emellertid vara oklar, (jfr

text: SOU 2011:7 s. 206

text: f.). Några bestämmelser om ansvaret för transporter av frihetsberövade finns inte. Den s.k. lokalprincipen anses emellertid innebära att den myndighet som ansvarar för den lokal där den frihetsberövade befinner sig också ansvarar för bl.a. transporter av denne. Principen kommer bl.a. till uttryck i

text: 7 kap. 1 § häkteslagen (2010:611)

text: . Bestämmelsen i 6 § förordningen med instruktion för Kriminalvården ger Kriminalvården en möjlighet att bistå andra myndigheter med transporter av personer som är berövade friheten. Den medför dock inte någon förpliktelse att bistå med sådana transporter. I Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2012:6

text: ) om transportverksamhet m.m. finns bestämmelser om biträde i form av transporttjänster till andra myndigheter. Av 5 § följer att Kriminalvården kan utföra transporter av frihetsberövade personer även när dessa vistas i polisens lokaler. Grunden för den nuvarande transportverksamheten lades genom propositionen Organisationen av polis-, åklagar-, och exekutionsväsendet m.m. (

text: prop. 1964:100

text: ). I propositionen förordade departementschefen att fångvården skulle överta i princip alla de transporter som ankom på polisen. Polisen skulle bara sköta sina mer verksamhetsnära transporter, såsom att ta med en anhållen person till förhör. Genom en sådan ordning skulle polisen befrias från en stor del av de tidskrävande transportuppgifterna och därmed få mer tid för sina huvuduppgifter att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Med anledning av uttalandet tillsattes en utredning som bl.a. föreslog att det skulle inrättas transportcentraler vilket också sedan skedde (

text: SOU 2011:7 s. 130

text: f.). Även av uttalanden i andra förarbeten följer att Kriminalvården förväntas utföra transporter åt andra myndigheter, (

text: SOU 2011:7 s. 206

text: f.). Mot bakgrund av det anförda får Kriminalvården anses ha i uppdrag att bistå bl.a. polisen med transporter. Kriminalvården har vidare en stor transportorganisation som finansieras av statliga medel utifrån att transporttjänster ska utföras även åt andra myndigheter. Polismyndigheter och andra myndigheter som beställer transporter av Kriminalvårdens transporttjänst har anpassat sin bemanning och organisation utifrån att Kriminalvården har detta uppdrag och bör kunna lita på att de transporter som beställs blir utförda och med den skyndsamhet som uppdraget kräver. Rikspolisstyrelsen anser sammanfattningsvis att även om polismyndigheten har haft huvudansvaret för att se till att den frihetsberövade personen förts till häktet utan dröjsmål – vilket får anses vara rimligt utifrån att den frihetsberövade personen befann sig i polisens lokaler – har Kriminalvården genom att de tog emot beställningen och så vitt framgår hade för avsikt att genomföra den, också ett ansvar för att transporten genomfördes och med tillräcklig skyndsamhet. Den personen som var föremål för transporten var på sannolika skäl misstänkt för ett mycket allvarligt brott. Det har sålunda inte rört sig om en person som omhändertagits för vårdbehov och som i avvaktan på att kunna transporteras till ett behandlingshem, kvarblivit i polisens arrest (jfr JO:s beslut den 3 april 2014, dnr

text: ). Rikspolisstyrelsen anser att det är en viss skillnad på dessa situationer som bör ha betydelse när det gäller kravet på skyndsamhet. Att det tagit fem dagar innan den frihetsberövade personen förts till häkte får emellertid anses vara en lång tid. Vad som avses med skyndsamhetskravet ”utan dröjsmål” i förhållande till andra skrivningar rörande skyndsamhet i 24 kap. rätte-

text: gångsbalken t.ex. ”skyndsamt” och ”omedelbart” är dock enligt Rikspolisstyrelsens mening oklart. Det förefaller vara ett något lägre krav på skyndsamhet i begreppet ”utan dröjsmål” än t.ex. ”skyndsamt” och en större skillnad i förhållande till begreppet ”omedelbart”. Som Kriminalvården påpekat i sitt yttrande utgjorde flera av de fem dagar det var fråga om helgdagar, vilket innebär att det kan vara svårare än annars med personalresurser. För polisens del skulle vidare genomförandet av en transport kunna försvåras av att det samtidigt inträffar händelser som är polisiärt resurskrävande. Det är möjligt att polismyndigheten på ett mer aktivt sätt kunde ha försökt få till stånd den aktuella transporten av Kriminalvården och även - när det visade sig att den drog ut på tiden – i ett tidigare skede själv ha sett till att transporten genomfördes. Av polismyndighetens yttrande framgår att myndigheten tagit fram rutiner för att motsvarande situationer inte ska upprepas. Rutinerna innebär en betydligt mer aktiv kommunikation med Kriminalvårdens transporttjänst. När det står klart att Kriminalvårdens transporttjänst inte har möjlighet att lösa en transport inom rimlig tid kommer myndigheten vidare att själv utföra den. Rikspolisstyrelsen ser mycket positivt på att sådana rutiner tagits fram. När det gäller advokaten AA:s påstående att häktade allt oftare blir kvar i polisarrester under en lång tid efter häktningsbeslutet, har Rikspolisstyrelsen inte tillräckligt med underlag för att uttala sig om det förhåller sig på det sättet. Kriminalvården har inte i sitt yttrande gjort några uttalanden kring deras syn på den saken. Slutligen anser Rikspolisstyrelsen att ett genomförande av de förslag som lämnas i betänkandet Transporter av frihetsberövade (

text: SOU 2011:7

text: ) skulle tydliggöra Kriminalvårdens ansvar för transporter av frihetsberövade, vilket enligt Rikspolisstyrelsens mening är angeläget.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: I ärendet aktualiseras bl.a. innebörden av

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelse om att den som har häktats utan dröjsmål ska föras till häkte. Jag finner skäl att inledningsvis ge min syn på tolkningen av den bestämmelsen, för att därefter övergå till bedömningen av hur berörda myndigheter agerat i samband med BB:s transport till häktet Nyköping.

text: Innebörden av begreppet ”utan dröjsmål”

text: Rikspolisstyrelsen har framhållit att det är oklart vad som avses med skyndsamhetskravet ”utan dröjsmål”, men att det framstår som att kravet är något lägre ställt i den situationen jämfört med när begreppet ”skyndsamt” eller ”omedelbart” används. Som exempel kan nämnas att det i

text: 24 kap. 8 § andra stycket rättegångsbalken

text: anges att åklagaren ska underrättas skyndsamt när en person som har anhållits i sin frånvaro har frihetsberövats. Bestämmelsen innebär att åklagaren ska underrättas ”snarast möjligt” efter frihetsberövandet.

text: Jag delar Rikspolisstyrelsens uppfattning om att skyndsamhetskravet inte är lika högt ställt i fråga om transport av häktade som i de situationer när det i lagtexten

text: Se JO:s beslut den 9 april 2010 i dnr 3741-2008.

text: exempelvis har angetts att något ska ske ”omedelbart”. I sammanhanget är det värt att notera att det finns ett undantag från regeln om att en häktad ska föras till häkte utan dröjsmål. Om det är av synnerlig vikt för utredningen av det brott som har lett fram till häktning eller något annat brott som den häktade är misstänkt för förvaras på en annan plats än i häkte, får rätten på åklagarens begäran förordna att den häktade tills vidare inte ska föras till häkte. Utformningen av detta undantag skickar enligt min mening den tydliga signalen att den myndighet som ansvarar för häktade omedelbart bör vidta åtgärder för att kunna transportera en häktad till ett häkte.

text: Ett av skälen till att en häktad ska föras till ett häkte så snart som möjligt är att en häkteslokal som regel är bättre utrustad och har en högre standard än polisens arrestlokaler. Exempelvis är möjligheterna till förströelse och daglig motion bättre i ett häkte än i en arrest. Att häktade placeras i häkte är därmed enligt min uppfattning en förutsättning för att den intagnes rättigheter enligt

text: häkteslagen

text: ska kunna tillgodoses på bästa sätt. Vidare är det är inte ovanligt att ett beslut om häktning innebär en psykisk påfrestning för den häktade. I ett häkte är personaltätheten som regel högre än i en arrestlokal och där finns även tillgång till sjukvårdspersonal. Ett häkte är därmed bättre rustat att ta hand om intagna som till följd av omständigheterna mår psykiskt dåligt.

text: Av dessa skäl bör enligt min mening som regel en häktad transporteras till häkte samma dag som han eller hon har häktats. I undantagsfall kan det vara acceptabelt att transporten dröjer till påföljande dag. Så kan exempelvis vara fallet om häktningsbeslutet meddelas sent på dagen eller om den häktade måste transporteras en lång sträcka.

text: Berörda myndigheters hantering av BB:s transport Av utredningen framgår att dåvarande Polismyndigheten i Södermanlands län beställde en transport av BB i direkt anslutning till att han häktades den 28 maj 2014. Han blev emellertid kvar i polisens arrestlokal i ytterligare fem dygn. Mot bakgrund av mina tidigare uttalanden ovan borde transporten av BB, särskilt med hänsyn till att det rörde sig om en kortare sträcka, ha skett senast dagen efter att han hade blivit häktad. Behandlingen av honom har därmed inte varit förenlig med

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelse.

text: Enligt Kriminalvården kunde inte transporttjänsten genomföra transporten av BB förrän den 2 juni 2014 eftersom myndigheten hade andra transporter som bedömdes ha högre prioritet. Kriminalvården har inte närmare redogjort för hur dessa prioriteringar såg ut, och jag saknar därmed förutsättningar att bedöma situationen. Jag tycker emellertid att det är problematiskt att transporttjänsten ansåg sig tvungen

text: Se

text: att göra sådana prioriteringar att transporten av BB kunde genomföras först fem dagar efter att han hade blivit häktad.

text: I dag saknas det bestämmelser som reglerar vilken myndighet som ansvarar för en transport av en frihetsberövad. Den s.k. lokalitetsprincipen anses emellertid innebära att den myndighet som ansvarar för den lokal där den frihetsberövade befinner sig också ansvarar för transporter av honom eller henne. Det finns alltså ingen skyldighet för Kriminalvårdens transporttjänst att bistå exempelvis Polismyndigheten med transport av en häktad från en arrestlokal till ett häkte. Som Kriminalvården har framhållit bistår emellertid myndigheten andra myndigheter med transportresurser i den mån det finns personal tillgänglig.

text: Samtidigt som det förhåller sig på detta sätt har Kriminalvårdens transporttjänst under lång tid tagit ett stort ansvar för att genomföra andra myndigheters transporter. Kriminalvården får budgetanslag för denna verksamhet. Andra myndigheter har anpassat sina verksamheter efter detta, och att transporttjänsten kan utföra transporter har därmed blivit en förutsättning för att andra myndigheters verksamheter ska fungera.

text: Avsaknaden av en formell struktur som tydligt anger vilken myndighet som ansvarar för transporter gör att enskilda riskerar att hamna i kläm. Så länge inte lagstiftaren tydliggör lagstiftningen på denna punkt ligger det ett stort ansvar på Kriminalvården att kompensera för denna brist. Det innebär att transporttjänsten omedelbart måste återkomma till den beställande myndigheten om transporttjänsten gör bedömningen att transporten inte kan genomföras inom föreskriven tid. Av utredningen framgår att transporttjänsten återkom till polisen i Eskilstuna först tre dagar efter beställningen. Enligt min mening borde transporten av BB ha skett senast den 29 maj 2014, och transporttjänsten borde senast vid den tidpunkten har återkommit till polisen. Kriminalvården förtjänar kritik för att ha dröjt oacceptabelt länge med denna återkoppling.

text: Vidare borde enligt min mening Polismyndigheten i Södermanlands län omedelbart ha vidtagit åtgärder när det stod klart att transporttjänsten inte kunde bistå vid transporten av BB. Trots att polismyndigheten fick denna information den 31 maj 2014 dröjde det ända till den 2 juni innan BB transporterades de knappa tio milen till Nyköping. Även polismyndigheten förtjänar kritik för att ha bidragit till att BB:s vistelse i arrestlokalen drog ut på tiden.

text: Se

text: SOU 2011:7 s. 119

text: f. Se

text: SOU 2011:7 s. 204

text: Behov av lagstiftning I det tidigare omnämnda betänkandet har det framhållits att trots att Kriminalvårdens transporttjänst inte har något formellt ansvar för andra myndigheters transporter förutsätts myndigheten i dag ta ett sådant ansvar. En högre efterfrågan av transporttjänster än vad Kriminalvårdens resurser medger leder enligt betänkandet till att myndigheten måste prioritera i vilken ordning transporterna utförs. I betänkandet framhålls vidare följande:

text: Att verksamhetsansvaret i praktiken är oklart leder till betydande effektivitetsförluster, särskilt då flera myndigheter kan komma i fråga för att utföra transporter. Hur Kriminalvårdens transporttjänst prioriterar transporter påverkar exempelvis direkt belastningen på polismyndigheterna, som däremot saknar möjlighet att påverka Kriminalvårdens prioriteringar. Oklarheterna innebär svårigheter för myndigheterna att planera och dimensionera beredskap för transportverksamhet. Felaktiga förväntningar av vilken kapacitet som behövs kan leda till att det avsätts för stora resurser och en överkapacitet uppstår eller – troligare – att behovet underskattas. Vilken myndighet som sedan i det enskilda fallet kommer att utföra en transport kan vara en tillfällighet. [– – –] Oklar ansvarsfördelning innebär dessutom svårigheter för berörd personal att överblicka vad som gäller. Det kan leda till att enskilda transportuppdrag – såsom i det ovan refererade JO-ärendet [JO 2009/10 s.237, JO:s anm.] – ”faller mellan stolarna”, vilket av rättssäkerhetsskäl är särskilt olyckligt, eftersom det handlar om frihetsberövade personer. I syfte att komma till rätta med dessa oklarheter föreslogs i betänkandet att det skulle föras in en ny paragraf (29 a) i

text: polislagen (1984:387)

text: som bl.a. reglerar att en polismyndighet får överlämna verkställigheten av en transport av någon som är berövad friheten till den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt betänkandet är det Kriminalvården som bör komma i fråga för förordnande enligt bestämmelsen. Utredningens förslag har ännu inte blivit verklighet.

text: Behandlingen av BB understryker enligt min uppfattning det behov som lyfts fram i

text: SOU 2011:7

text: av att tydligt reglera att Kriminalvården har ett ansvar för att utföra transport åt andra myndigheter. Det har förekommit flera fall hos JO där den oklara ansvarsfördelningen för transporten av frihetsberövade personer har resulterat i att personer blivit sittande i polisarrester under relativt lång tid. Det är enligt min mening nödvändigt att ansvaret för den här typen av transporter tydliggörs i lagstiftningen och jag finner skäl att med stöd av

text: 4 § första stycket lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän göra såväl riksdagen som regeringen uppmärksammade på detta behov.

text: Se

text: SOU 2011:7 s. 209

text: f. Se

text: SOU 2011:7 s. 211

text: . Se

text: SOU 2011:7 s. 466

text: . Se exempelvis JO:s beslut den 3 april 2014 (dnr 5182-2013), den 19 augusti 2011 (dnr 5723-2010), den 3 april 2009 (dnr 2411-2008) och den 28 november 2003 (dnr 1079-2002).

text: I den del av ärendet som berör Polismyndigheten har jag samrått med justitieombudsmannen Cecilia Renfors. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Allmänna handlingar
Beslut

publisher: Justitieombudsmannen

title: Statens institutionsstyrelse får kritik bl.a. för att ha dröjt drygt två veckor med att fatta ett myndighetsbeslut angående en begäran om utlämnande av allmänna handlingar

org: jo

sammanfattning: Efter att en person nekats att ta del av vissa handlingar begärde han hos Statens institutionsstyrelse (SiS) att få myndighetens beslut angående den saken. Det tog drygt två veckor för SiS att fatta sitt beslut. JO uttalar i det här beslutet att skyndsamhetskravet i tryckfrihetsförordningen måste beaktas även när det gäller myndighetens beslut i frågan. Trots SiS bedömning att den aktuella rättsfrågan var komplex och av principiell karaktär kommer JO fram till att handläggningstiden i det här fallet var för lång. SiS får därför kritik för dröjsmålet med att meddela sitt myndighetsbeslut, men också för att i ett e-postmeddelande ha lämnat missvisande information om skyndsamhetskravet vid myndighetens prövning.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 11 april 2024 klagade AA på Statens institutionsstyrelse (SiS). Han uppgav bl.a. följande. Han begärde att få del av de beslut som låg till grund för att en viss person hade varit föremål för vård hos SiS med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga. SiS meddelade honom att sekretess gäller för uppgiften om en person är eller har varit föremål för vård hos SiS. Han begärde därefter, den 3 april 2024, att få myndighetens beslut angående den saken, men han har ännu inte fått det.

type: stycke

text: I en komplettering den 18 april 2024 framförde AA att han fortfarande inte hade fått ett myndighetsbeslut från SiS. Till sin komplettering fogade han också ett epostmeddelande i vilket SiS svarade på hans fråga om varför det tar lång tid att handlägga hans begäran om att få ett myndighetsbeslut. I e-postmeddelandet angav SiS bl.a. följande.

text: För det slutliga beslutet gäller inte samma skyndsamhetskrav. Vi kommer dock såklart återkomma med ett beslut så snart det är möjligt.

text: Utredning

text: JO begärde att SiS skulle yttra sig över det som framfördes i anmälan beträffande tiden det tog för myndigheten att fatta sitt myndighetsbeslut efter att AA hade begärt det. Myndigheten skulle också besvara ett antal frågor.

text: SiS angav bl.a. följande i sitt yttrande. AA:s begäran om ett myndighetsbeslut kom in den 3 april 2024. SiS expedierade beslutet via e-post den 19 april 2024. Både tjänstemannabeskedet och ärendet om myndighetens beslut har hanterats med förtur och utifrån skyndsamhetskravet. Handläggningstiden har inte varit oskäligt lång med hänsyn till att rättsfrågan var komplex och innefattade ställningstaganden av principiell karaktär. När det gäller ärenden om myndighetsbeslut måste det, trots skyndsamhetskravet, finnas skäligt rådrum för myndigheten att göra ett grundat ställningstagande i frågan. Det besked som gavs AA angående att inte samma skyndsamhetskrav gäller när det kommer till myndighetens beslut är olyckligt formulerat.

text: Till sitt yttrande fogade SiS sitt myndighetsbeslut. Som skäl för beslutet angav SiS bl.a. följande.

text: En uppgift om att en enskild vårdas eller har vårdats vid SiS är en sådan uppgift om enskilds personliga förhållanden som omfattas av socialtjänstsekretess. SiS kan därför aldrig bekräfta eller dementera att en enskild befinner sig, eller har befunnit sig, hos SiS. Om SiS skulle lämna ut en socialnämnds eller förvaltningsrätts beslut om vård, eller bekräfta att sådana finns hos SiS, skulle det även indikera att en individ har placerats på ett av SiS särskilda ungdomshem. SiS bedömer mot den bakgrunden att sekretess enligt

text: 26 kap. 1 §

text: OSL gäller för uppgiften, trots undantaget i

text: 26 kap. 7 §

text: OSL (jfr Kammarrätten i Stockholms dom den 19 juni 2023 i mål nr 3126-23). Mot denna bakgrund kan SiS varken bekräfta eller dementera att begärda beslut finns hos SiS och därför avslås din begäran. AA kommenterade SiS yttrande.

text: Bedömning

text: Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet och utlämnande av sådana handlingar finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF. Enligt dessa bestämmelser har var och en rätt att ta del av en handling som förvaras hos en myndighet om den är inkommen till myndigheten eller är upprättad där, förutsatt att den inte omfattas av sekretess (2 kap. 1–4 §§ TF).

text: Den som begär ut en allmän handling som får lämnas ut ska genast eller så snart det är möjligt och utan avgift få ta del av handlingen på stället (

text: 2 kap. 15 §

text: TF). Den som önskar ta del av en allmän handling har även rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av handlingen (

text: 2 kap. 16 §

text: TF). En sådan begäran ska behandlas skyndsamt.

text: JO har i flera beslut uttalat att ett besked i en utlämnandefråga normalt bör lämnas samma dag som framställningen gjordes. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om ett utlämnande får ske. Ett visst ytterligare dröjsmål kan vara ofrånkomligt om

text: framställningen avser eller kräver genomgång av ett omfattande material (se t.ex. JO 2018/19 s. 298, dnr

text: För det fall en begäran om att få ta del av en handling helt eller delvis inte kan tillmötesgås, ska den som har gjort framställningen underrättas om detta. Han eller hon ska också informeras om möjligheten att begära myndighetens prövning och att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas (

text: 6 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL). Även när det kommer till myndighetens beslut i frågan, måste det i

text: tryckfrihetsförordningen

text: uppställda skyndsamhetskravet beaktas (JO:s beslut den 22 mars 2012, dnr

text: I det här fallet begärde AA den 3 april 2024 ett myndighetsbeslut. SiS fattade, och expedierade, beslutet först den 19 april 2024. Det tog alltså drygt två veckor för SiS att göra detta. Som jag har redogjort för ovan måste skyndsamhetskravet i

text: tryckfrihetsförordningen

text: beaktas även när det gäller myndighetens beslut. Utgångspunkten är därför enligt min uppfattning att den aktuella handläggningstiden var för lång.

text: Som skäl för den aktuella handläggningstiden har SiS uppgett att rättsfrågan var komplex och av principiell karaktär. Noggranna avvägningar måste naturligtvis alltid göras när det är fråga om huruvida en uppgift omfattas av sekretess eller inte. Vilken handläggningstid som är godtagbar får bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet.

text: SiS har inte närmare redogjort för varför den aktuella rättsfrågan var komplex och av principiell karaktär. Jag har utifrån det underlag jag har tillgång till dock svårt att se rättsfrågan på det sättet, men finner inte tillräcklig anledning att frångå SiS bedömning i det här fallet. Oavsett hur det förhåller sig med den saken, kan jag konstatera att SiS avslog AA:s begäran i dess helhet. Det var alltså inte fråga om annat arbete med AA:s begäran – t.ex. genomgång av ett stort antal handlingar eller omfattande maskning av handlingar – än att fatta det aktuella myndighetsbeslutet. Trots SiS bedömning av rättsfrågans komplexitet bedömer jag att en handläggningstid om drygt två veckor var för lång. Den långa handläggningstiden medförde en fördröjning för AA att få SiS beslut prövat i domstol, vilket inte är godtagbart.

text: Jag kan vidare konstatera, utifrån det jag har redogjort för ovan, att det svar som SiS gav AA via e-post om skyndsamhetskravet vid myndighetens prövning var missvisande.

text: SiS förtjänar mot angiven bakgrund kritik för såväl sitt dröjsmål med att meddela sitt myndighetsbeslut som för sitt missvisande svar.

text: Det som i övrigt har kommit fram i ärendet föranleder ingen åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift. Seniora rättssakkunniga Eric Wahlberg har föredragit ärendet och biträdande kanslichefen Marcus Agnvall har deltagit i beredningen.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Arrest Frihetsberövande Omhändertagande Visitation

title: En man avled i samband med en polistransport till ett behandlingshem. Allvarlig kritik mot Polismyndigheten för bristande kontroll över mannens tillgång till mediciner

sammanfattning: AA hade permission från ett behandlingshem i Småland och befann sig på hemorten i Värmland när hemmets chef beslutade att AA på grund av återfall skulle återvända dit och begärde handräckning av Polismyndigheten. När AA, som hade ett läkemedelsmissbruk, anträffades av polis fördes han till sjukhus och fick stanna på intensivvårdsavdelningen för observation. Senare samma dag påbörjades transporten till behandlingshemmet genom s.k. stafettkörning. Eftersom AA under den första delen av transporten mådde dåligt uppsöktes psykakuten i Karlstad. Vid båda vårdbesöken ordinerades viss medicin för AA. Innan transporten fortsatte från Karlstad kördes AA till polishuset. Där fick han ta två tabletter av okänd sort mot sin huvudvärk. Tabletterna låg portionsförpackade i en påse med tillhörigheter som AA hade med sig. De hade inte ordinerats vid vårdbesöken. AA anlände vid tvåtiden på natten till arresten i Jönköping. Stationsbefälet gjorde bedömningen att AA var så trött och påverkad av medicin att det inte var lämpligt att fortsätta transporten. AA placerades i en cell med extra tillsyn. Efter 30–45 minuter upptäckte arrestpersonal att AA inte andades. Han fördes till sjukhus, där han senare avled. JO uttalar att det är ett grundläggande krav att transporter av frihetsberövade sker på ett sådant sätt att de inte kan överdosera läkemedel. Det förhållandet att AA under transporten haft möjlighet att inta mer medicin än den som ordinerats för resan utgjorde enligt JO en allvarlig brist i genomförandet av handräckningen, och Polismyndigheten kritiseras för att man inte hade kontroll över AA:s tillgång till mediciner under transporten. Myndigheten kritiseras också för bristande dokumentation avseende AA i arresten i Jönköping. Händelsen visar att Polismyndigheten behöver se över sina rutiner vid handräckning, bl.a. för att säkerställa att transporter av personer med läkemedelsmissbruk sker säkert. Enligt JO bör polisen alltid genomföra en provisorisk skyddsvisitation av en omhändertagen person innan en handräckning påbörjas, om det inte står klart att det inte behövs. En sådan visitation bör även omfatta föremål som den omhändertagne har med sig. Farliga föremål eller medicin som den omhändertagne kan använda för att skada sig själv bör givetvis förvaras så att han eller hon inte kan komma åt dem. Om flera polispatruller är inblandade i en handräckning måste det säkerställas att all viktig information för att genomföra handräckningen på ett säkert sätt vidarebefordras. JO uttalar också att rutiner för dokumentation måste vara så väl inarbetade att fullständig dokumentation sker även vid mycket hög arbetsbelastning.

text: Bakgrund

text: I en anmälan till JO den 3 december 2015 förde BB fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Öst (dnr 7025-2015). Hon var kritisk till hur polisen agerat i samband med att hennes kusin AA avlidit och anförde i huvudsak följande. Den 21 november 2015 skulle AA transporteras av polis till det behandlingshem där han vårdades enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Trots att AA under den inledande transporten fallit åt sidan i baksätet och uttryckt att han mådde dåligt hade läkare kommit fram till att AA var frisk och kunde transporteras vidare. Eftersom det var en lång väg till behandlingshemmet körde polisen i s.k. stafett. När polisen i Jönköping tog över gjorde man bedömningen att AA var påverkad, och transporten avbröts. AA togs in i en cell i arresten där han fick hjärtstillestånd. Han fick allvarliga hjärnskador och avled på kvällen den 23 november 2015. BB ansåg att AA borde ha fått sjukvård i stället för att placeras i en cell.

text: Sedan det kommit fram att en förundersökning om tjänstefel hade inletts med anledning av dödsfallet beslutade jag att tills vidare inte utreda BB:s anmälan. Förundersökningen lades ned den 19 december 2016 med motiveringen att det inte längre fanns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade begåtts.

text: Den 17 januari 2017 inledde jag ett initiativärende om Polismyndighetens hantering av handräckningen av AA.

text: Utredning

text: Uppgifter ur förundersökningen AA fick den 19 november 2015 permission från ett behandlingshem i Småland, där han vistats en tid, för att besöka sin familj i Värmland. På grund av misstankar om missbruk under permissionen beslutade chefen på behandlingshemmet den 20 november att AA skulle återvända dit och begärde handräckning av Polismyndigheten. AA anträffades den 21 november 2015 hos sin mor. Innan transporten påbörjades fördes han till akuten på Torsby sjukhus och fick stanna på intensivvårdsavdelningen för observation under dagen. Senare samma dag bedömdes han vara redo för att påbörja transporten till behandlingshemmet. AA fick på sjukhuset med sig fyra tabletter Stesolid, om han skulle bli orolig. Han fick ta dessa tabletter strax efter att transporten inletts. På grund av att AA mådde dåligt under den första delen av transporten uppsöktes psykakuten i Karlstad. Där bedömde man att AA inte behövde stanna kvar, men AA fick ta medicinen Theralen. AA kördes därefter till polisstationen i Karlstad och fick där ta två tabletter av okänd sort efter att han uppgett att han hade huvudvärk. Tabletterna låg portionsförpackade i en påse med tillhörigheter som AA hade med sig. Omkring kl. 22.50 påbörjades transporten från Karlstad mot behandlingshemmet.

text: Vid 1.50-tiden den 22 november 2015 anlände AA till polishuset i Jönköping. Stationsbefälet gjorde bedömningen att AA var trött och så påverkad av medicin

text: att det inte var lämpligt att fortsätta transporten till behandlingshemmet. I stället skulle AA stanna i polishuset i väntan på att hans påverkansgrad skulle minska. Stationsbefälet gjorde iakttagelsen att AA:s andning var lugn och att han inte uppvisade några fysiska tecken på ohälsa. Det ansågs dock inte lämpligt att låta AA tillbringa tiden i det väntutrymme som finns i anslutning till arrestlokalen, eftersom det fanns risk att han kunde skada sig där och då det inte heller var lämpligt ur säkerhets- och integritetssynpunkt. AA placerades i en cell med extra tillsyn. Efter 30–45 minuter upptäckte arrestpersonal att AA inte andades, saknade puls och var blå i ansiktet. Hjärt- och lungräddning påbörjades omedelbart. Ambulans tillkallades och AA fördes till sjukhus, där han senare avled.

text: Sammanlagt fem polispatruller var inblandade i transporten av AA. Den första patrullen körde AA till Torsby sjukhus. Den första transportsträckan gick från Torsby till en plats cirka fem mil bort där AA lämnades över till en annan patrull. Den andra sträckan gick till Karlstad, där stopp gjordes på psykakuten och polishuset, och den tredje och fjärde till Mariestad respektive Jönköping.

text: Det har inte gått att hitta något avvisiterings- eller tillsynsprotokoll, och det är osäkert om sådana dokument har upprättats. Däremot gjordes en säkerhetsbedömning och av den framgår att det fanns en förhöjd risk, att AA var påverkad av annat än alkohol och narkotika, att han inte uppvisade tecken på psykisk ohälsa och att han inte uppgett att han hade någon sjukdom som krävde behandling eller medicinering. Det antecknades även att AA uppgett att han tagit Oxycontin. AA skulle ses till med 15 minuters mellanrum, men det antecknades också att det skulle vara tät tillsyn.

text: Av polisens dödsfallsrapport framgår bl.a. att sjukvårdspersonal lämnade över en påse med medicin som tillhört AA till polisen. Det fanns sju sorters läkemedel av olika mängd i påsen.

text: Av rapporten från den rättsmedicinska obduktionen av AA framgår bl.a. att undersökningsfynden och omständigheterna starkt talar för att dödsfallet orsakats av syrebristbetingade hjärnskador. Vidare framgår att de omständigheter som angetts i polisrapporten och journalhandlingarna möjligen talar för att hjärnskadorna orsakats av andningspåverkan med åtföljande hjärtstillestånd till följd av överintag av läkemedel, även om detta inte objektivt kunnat påvisas vid den rättskemiska undersökningen. Inga sjukliga förändringar i övrigt som kan förklara dödsorsaken konstaterades. Under rubriken Dödssätt anges att omständigheterna möjligen talar för att dödsfallet orsakats av en oavsiktlig överdosering av läkemedel.

text: Under förundersökningen hölls förhör med läkaren CC för att förtydliga de slutsatser som redovisats i rapporten. Han lämnade bl.a. följande uppgifter. Att han inte kan uttala sig med större säkerhet om orsaken till dödsfallet beror på att blodproven inte visade på en sådan hög koncentration av läkemedel att det kan sägas ha orsakat hjärtstilleståndet. Eftersom AA fått akut behandling hade

text: kroppen hunnit bearbeta tabletterna. Även om koncentrationen var låg vid dödstillfället kan alltså koncentrationen ha varit hög vid tidpunkten för hjärtstilleståndet. Den sammantagna bedömningen av journaluppgifterna och det som framkommit genom polisutredningen gör att han tror att hjärtstilleståndet orsakats av en överdosering av läkemedel. Den Stesolid som AA fick från sjukhuset i Torsby eller den Theralen som han fick från psykakuten borde inte ha lett till att det ”slagit över”. Det går inte att säga vilket läkemedel som AA fått för mycket av. Det kan ha funnits kvar läkemedel som han fått i sig tidigare under dagen, men den troliga orsaken till dödsfallet är att han fått i sig något mer efter sjukhusbesöket i Torsby.

text: Under förundersökningen hölls också förhör med ett flertal poliser som medverkat vid transporten av AA och med arrestvakter.

text: DD, gruppchef i Torsby lokalpolisområde, som var med och hämtade AA i moderns bostad och förde honom till sjukhuset i Torsby uppgav bl.a. följande. AA var påverkad när de fann honom, och på frågan om han tagit tabletter svarade AA att han hade tagit sex tabletter Oxycontin. AA samlade ihop sina saker, bl.a. kläder och en dator, och lade dem i en påse. De kontrollerade inte exakt vad han stoppade ned i påsen. Påsen låg i bagageluckan under transporten och lämnades sedan på sjukhuset. AA skyddsvisiterades före avfärden, och han hade inga tabletter i fickorna. Han kände till AA sedan tidigare eftersom AA haft stora problem med missbruk av tabletter och alkohol under flera års tid.

text: EE var med och hämtade AA på Torsby sjukhus och körde honom cirka fem mil innan han lämnades över till en annan patrull. Hon uppgav bl.a. följande. AA hade med sig en påse som de gick igenom före transporten. De gjorde även en skyddsvisitation på AA före avfärd. Narkosläkaren på sjukhuset skickade med fyra tabletter Stesolid, som AA fick när de kört i ungefär 15 minuter. Eftersom AA mådde dåligt bestämdes att han skulle köras till psykakuten i Karlstad. Hon kände till AA och hans missbruksproblematik sedan tidigare.

text: FF, som ingick i den patrull som körde AA till psykakuten i Karlstad, uppgav bl.a. följande. Han var med AA på psykakuten. AA skulle få Theralen av sjuksköterskan, men eftersom han hade egen medicin med sig tog man av den i stället. AA hade medicinen i en påse som de fått från den patrull som lämnat över AA. Han hade även ett papper där den ordinerade dosen angavs. AA fick Theralen enligt den ordinerade dosen. Det fanns mer medicin i påsen, men de gick inte igenom innehållet. De genomförde inte någon skyddsvisitation av AA eftersom de litade på att kollegorna i de tidigare patrullerna hade gjort det. Efter en dryg timme på psykakuten åkte de med AA till polisstationen i Karlstad. Han kände inte till vilken typ av missbruk som AA hade.

text: GG, som bevakade AA under ca 45 minuter på polishuset i Karlstad, uppgav bl.a. följande. AA klagade på huvudvärk och tog ett par tabletter från den påse som han hade med sig. Det var små portionsförpackade tabletter som AA sa att han hade fått från behandlingshemmet. AA gick på toaletten, men hade inte

text: med sig påsen. Han hade fått reda på att det var fråga om vård enligt lagen om vård av missbrukare men visste inte mer. Han tog för givet att AA hade ett alkoholmissbruk.

text: HH, som ingick i den patrull som körde AA från Karlstad till Mariestad, uppgav bl.a. följande. Sträckan de körde var tolv mil. AA tog ingen medicin under transporten, men han var på toaletten vid ett tillfälle. Han var inte övervakad då. Efter ungefär en halvtimme somnade AA och var svårväckt när han skulle lämnas över till nästa patrull. De kände till att AA vårdades för missbruk men visste inte så mycket mer.

text: JJ ingick i den patrull som körde AA från Mariestad till Jönköping. Han uppgav bl.a. följande. När de tog över transporten var AA slö och trött och svarade knappt på tilltal. När de kom till Jönköping kunde AA gå med lite stöttning, men när han satt på bänken i avrapporteringsrummet somnade han direkt. Han uppfattade det som konstigt att AA var så slö med tanke på att han tagits om hand många timmar tidigare. Han uppfattade det som att AA var påverkad av något.

text: KK, stationsbefäl vid arresten i Jönköping, uppgav bl.a. följande. Han fick i förväg information om att AA hade vårdats på sjukhus, men att han var färdigvårdad och hade bedömts kunna åka tillbaka till behandlingshemmet. Patrullen som lämnade av AA berättade att det hade varit en lugn transport och att de inte hade observerat några konstigheter. AA var talbar, men var inte i bra form. Han gjorde bedömningen att det inte var lämpligt att fortsätta transporten. Han reagerade inte särskilt på AA:s påverkansgrad. Det är inte ovanligt att personer som vårdas enligt lagen om vård av missbrukare får lugnande medel att ta vid en transport. Han kände inte till AA:s bakgrund och problematik. AA placerades i en cell nära arrestvakternas lokaler och han sa till båda arrestvakterna att de skulle ha extra tillsyn av AA. Han tror att det rörde sig om en dryg halvtimme eller 45 minuter från det att AA sattes i arresten till dess att arrestvakten ropade på hjälp efter att ha upptäckt att AA var livlös.

text: Arrestvakten LL uppgav bl.a. följande. Det var helgnatt och det hände mycket i arresten. Hon uppskattar att AA satt i cellen i 30–40 minuter och att hon under denna tid tittade till honom fyra eller fem gånger.

text: Förhör hölls även med anhöriga och med läkare som behandlat AA före transporten, med andra poliser som medverkat vid transporten och med ytterligare arrestvakter.

text: Polismyndighetens yttrande JO begärde att Polismyndigheten skulle yttra sig över vilken kontroll polisen haft över AA:s tillgång till plastpåsen med personliga tillhörigheter under handräckningen, vilka överväganden som gjorts i frågan om läkarundersökning av AA vid ankomsten till arresten i Jönköping samt tillsynen av AA i arresten och hur den har dokumenterats.

text: Polismyndigheten (MM) yttrade sig efter att de befattningshavare som berörs av anmälan fått tillfälle att lämna synpunkter. De befattningshavare som medverkade vid transporten av AA lämnade bl.a. följande uppgifter. AA:s plastpåse förvarades under transporten till Torsby sjukhus i polisbilens bagageutrymme och lämnades sedan över till sjukhuspersonalen. AA hade inte tillgång till plastpåsen under transporten från Torsby sjukhus och inte heller under den fortsatta färden till Karlstads polisstation via psykakuten.

text: GG, som satt tillsammans med AA på polisstationen i Karlstad, uppgav bl.a. följande. Han fick inte någon information eller instruktion beträffande plastpåsen. Eftersom den låg på golvet i närheten av AA förutsatte han att det var i sin ordning att AA hade tillgång till påsen. AA sa att han hade huvudvärk och tog fram några små portionsförpackade påsar ur den större påsen. På en direkt fråga uppgav AA vad det var för läkemedel och att tabletterna var utskrivna av en läkare. Detta lät högst sannolikt.

text: Vad gäller transporterna mellan Karlstad och Jönköping uppgav befattningshavarna som medverkat att AA inte hade haft tillgång till plastpåsen under färden.

text: KK uppgav att AA vid överlämnandet i Jönköping var märkbart påverkad, trött och slö men talbar. Eftersom AA hade undersökts av läkare före transporten och det inte hade angetts några hinder mot transporten och denna avlöpt utan anmärkning bedömde han att det inte fanns några omständigheter som motiverade en läkarundersökning.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Polisens kontroll över AA:s tillgång till innehållet i påsen under handräckningen

text: Det är en av polisens uppgifter att verkställa handräckningar. Viktigt är då att säkerställa en, för både personalen och den transporterade, säker transport. I detta ligger bl.a. att ha kontroll över vad den transporterade har med sig. I samband med en handräckning av en läkemedelsmissbrukare är det förstås av särskild vikt att den transporterade inte har okontrollerad tillgång till läkemedel och andra preparat. Klart är att AA inför handräckningen plockade ihop en påse innehållande bl.a. olika sorters läkemedel. I efterhand har det inte gått att utröna vilka och vilken mängd läkemedel som ursprungligen fanns i påsen. Även om AA med största sannolikhet inte hade tillgång till innehållet i påsen under någon av transporterna kan Polismyndigheten i efterhand konstatera att det hade varit lämpligt om den första polispatrullen förvissat sig om påsens innehåll redan från början och sedan fört informationen vidare. Nu förlitade sig övriga polispatruller på att påsen var kontrollerad, vilket får anses vara förklarligt. Förfarandet innebar att den polisman som bevakade AA under vistelsen på polisstationen i Karlstad i sin tur inte fick någon information om eventuella begränsningar för AA att disponera innehållet i påsen. Detta fick till följd att AA själv hanterade läkemedlen i påsen, om än under övervakning. Polisen kan således inte sägas ha haft tillräckligt god kontroll över AA:s tillgång till innehållet i påsen under handräckningen. Det finns därför anledning att se över rutinerna vid handräckningar, bl.a. vad gäller kontroll av medhavda föremål, för att något liknande inte ska upprepas igen.

text: Överväganden i frågan om AA borde undersökas av läkare

text: Av utredningen framgår att KK tjänstgjorde som vikarierande stationsbefäl det aktuella arbetspasset. Det är stationsbefälet som har huvudansvaret för intagna under deras vistelse i polisarrest och ansvarar även för de bedömningar som görs. KK har från transporterande polispatrull fått information om att AA var läkarundersökt innan transporten påbörjades och att inga hinder för transporten hade angetts av undersökande läkare. Patrullen informerade även om att inget fanns att anmärka, vare sig på AA:s uppträdande eller fysiska status, under transporten. AA var vid överlämnandet i Jönköping märkbart påverkad, trött och slö men talbar. Vid tiden för mottagandet av AA fanns inga lediga patruller som kunde ta över transporten av AA vidare till behandlingshemmet […] KK gjorde en samlad bedömning att AA inte var i behov av ytterligare läkarvård vid tiden för insättning i arrest men att AA skulle stanna kvar för tillnyktring innan transporten återupptogs. KK tog även kontakt med vakthavande befäl i samband med beslutet om tillnyktring […] KK har genomfört en säkerhetsbedömning av AA och dokumenterat denna bedömning på rätt blankett. Av säkerhetsbedömningen går att utläsa att tillsyn skulle ske var 15:e minut samt ett tillägg om tätare tillsyn. Inget tyder på […] att KK brustit beträffande bedömningen av om AA behövde läkarvård. Tvärtom får det anses att hans bedömning var rimlig utifrån den information han vid tillfället hade tillgång till. KK är tydlig med att han gjort en individuell bedömning och att det resulterade i ett medvetet beslut, dvs. att AA inte var i ett sådant skick att läkarvård behövde tillkallas i samband med ankomsten till arrestavdelningen.

text: Tillsynen av AA i arresten och hur den har dokumenterats.

text: Två arrestvakter var i tjänst den aktuella natten […] Enligt uppgift från arrestpersonalen så har båda genomfört tillsyn av AA tätare än var 15:e minut. LL uppskattar att de tittat till AA 4–5 gånger under de 45 minuter han befann sig i arresten. Detta är dock en uppgift som inte är dokumenterad då protokoll saknas. [Polismyndigheten] har i detta fall ingen anledning att ifrågasätta trovärdigheten hos arrestpersonalen utan förutsätter att de har utövat den tillsyn som de uppgett. En aspekt som talar för att arrestpersonal faktiskt haft tillsyn var 15:e minut, men även tätare, är uppgiften om att de placerat AA i den arrest som låg närmast arrestvakternas egen lokal för att det skulle underlätta den täta tillsynen av AA. Då arrestpersonalen upptäckte att AA var livlös påbörjades omedelbart hjärt- och lungräddning samtidigt som ambulans tillkallades till polisens arrestlokal. Polismyndigheten anser sammanfattningsvis att den involverade personalen i denna del agerat korrekt och i enlighet med gällande reglering. Av materialet och utredningen kan det konstateras att det inte går att finna någon dokumentation över AA:s vistelse i arresten, varken tillsynsblad eller protokoll över avvisitering eller tider för insättning i arrest. Det är ansvarig personal för arrestavdelningen som har det yttersta ansvaret för att dokumentation sker, dvs. KK. Om möjlighet inte finns att i direkt anslutning till insättningen föra protokoll så ska det i vart fall upprättas så snart det kan ske. Att inte föra protokoll över de som är intagna, oavsett arbetsbelastning, är inte förenligt med det lagstiftade kravet på dokumentation. Det är av stor vikt ur bl.a. kontroll- och rättssäkerhetssynpunkt att omständigheter kring ett omhändertagande dokumenteras på ett fullständigt och korrekt sätt och måste ses som ett ovillkorligt krav.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Transporter och förvar av personer som vårdas för missbruk Sedan den 1 april 2017 gäller att Polismyndigheten på begäran av Statens institutionsstyrelse ska lämna hjälp för att efterforska, hämta eller förflytta någon som ska tas in i ett LVM-hem eller som vårdas där med stöd av lagen om vård av missbrukare i vissa fall. Om det gäller någon som är frihetsberövad är det dock Kriminalvården som ska hjälpa till med transporten. (Se

text: 45 §

text: LVM.) Före den 1 april 2017 var det Polismyndighetens uppgift att lämna biträde för att transportera även frihetsberövade personer som skulle tas in i ett LVM-hem eller som vårdades där. När Polismyndigheten lämnar en annan myndighet hjälp av detta slag brukar det kallas för handräckning.

text: Sedan den 1 april 2017 finns det en bestämmelse som uttryckligen anger att en person kan tas i förvar i samband med handräckning för vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (

text: 45 c §

text: LVM). Även dessförinnan ansågs rättsläget, trots vissa oklarheter, innebära att det fanns en sådan möjlighet (se t.ex. JO 2016/17 s. 378, dnr

text: Kroppsvisitation Den som ska tas in i en förvaringslokal ska senast vid ankomsten kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas för eftersökande av otillåtna föremål, om det inte är uppenbart obehövligt (4 kap. 2 § häkteslagen). Denna bestämmelse gäller också den som är intagen i en polisarrest för förvar (1 kap. 3 § häkteslagen).

text: Redan i samband med att polisen t.ex. omhändertar en person genomför man normalt en kroppsvisitation med stöd av

text: 19 § första stycket 1 polislagen

text: för att av säkerhetsskäl kunna ta hand om vapen eller andra farliga föremål (en s.k. provisorisk skyddsvisitation). En sådan visitation får göras i den utsträckning som det är nödvändigt och syftar till att undersöka om den omhändertagne bär på sig skjutvapen, verktyg eller andra föremål som han eller hon kan skada sig själv, en polis eller någon annan med. Farliga ämnen likställs i bestämmelsen med farliga föremål. Visitationen utförs genom att polisen systematiskt känner i eller utanpå fickor och kläder, men även väskor och andra föremål kan undersökas. Om några farliga föremål anträffas bör de tas om hand. (Se Berggren och Munck,

text: Polislagen

text: , 1 juni 2017, Zeteo, kommentaren till

text: 19 §

text: När någon som omhändertagits av polisen ska tas i förvar i en polisarrest görs en fullständig skyddsvisitation i regel omedelbart efter att den omhändertagne har förts in på polisstationen. (Se Berggren och Munck, a. st.)

text: Säkerhetsbedömning och läkarundersökning av intagen i arrest Så snart det kan ske efter att en person har tagits in i en polisarrest ska en säkerhetsbedömning göras beträffande den intagne, och den ska dokumenteras. Syftet med denna är att bedöma behovet av säkerhetsåtgärder vid t.ex. fara för den intagnes liv eller hälsa. (Se 1 kap. 6 § Polismyndighetens föreskrifter och

text: allmänna råd om polisarrester,

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1, och det allmänna rådet till den bestämmelsen.)

text: En person som är intagen i en polisarrest för förvar och som behöver hälso- och sjukvård ska undersökas av läkare. Läkare ska också tillkallas om en intagen begär det och det inte är uppenbart att en sådan undersökning inte behövs. En intagen som behöver hälso- och sjukvård ska vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om en intagen inte kan undersökas eller behandlas på ett lämpligt sätt i förvaringslokalen, ska den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, ska den intagne föras över till sjukhus. (Se 1 kap. 3 § och 5 kap. 1 § häkteslagen.)

text: Av en tjänsteföreskrift som gäller för arresten i Jönköping framgår bl.a. att det inre befälet ska genomföra en riskbedömning av frihetsberövade personer som ska förvaras i arresten. Riskbedömningen ska ligga till grund för all hantering av den frihetsberövade och göras utifrån den frihetsberövades sinnestillstånd, eventuella sjukdomsbild, självskadebeteende och eventuell farlighet. Om det finns en förhöjd risk som ger anledning till en åtgärd ska detta dokumenteras. I tjänsteföreskriften anges också att en frihetsberövad person ska undersökas av läkare vid tecken på kroppslig eller psykisk sjukdom eller synlig skada. (Se tjänsteföreskriften punkt 2.3 och 5, dnr A100.835/2014.)

text: Dokumentation och tillsyn För intagna i polisarrester ska det föras en journal i form av ett arrestantblad eller omhändertagandeblad. Där ska alla beslut som har fattats samt viktiga händelser och väsentliga uppgifter om vidtagna och planerade åtgärder avseende den intagne dokumenteras. Även uppgifter om andra omständigheter som är av betydelse för vistelsen i arresten ska dokumenteras. Det ska framgå av journalen vem som har dokumenterat en viss uppgift och när det gjordes. Dokumentationen ska ske så snart som möjligt. (Se 5 § häktesförordningen och 2 kap. 1–3 §§

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1.)

text: En person som förvaras i polisarrest ska ses till regelbundet. Resultatet av riskbedömningen avgör hur ofta den intagne ska kontrolleras. Tidpunkten för den tillsyn som genomförts samt de iakttagelser som görs ska dokumenteras. Den som rent faktiskt utövat tillsynen ska med sin signatur signera omhändertagande- eller arrestantbladet. (Se punkt 4 i tjänsteföreskriften för arresten i Jönköping.)

text: Det ska föras protokoll över ingripanden som innebär att någon omhändertas (

text: 27 § polislagen

text: ). Det finns inget krav på att en skyddsvisitation enligt

text: 19 § första stycket 1 polislagen

text: ska dokumenteras, vare sig enligt lag eller enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om dokumentation enligt

text: och

text: 28 §§

text: polislagen

text: RPSFS 2011:12

text: , FAP 100-2). Det kan emellertid ofta vara lämpligt att det görs, inte minst för att man i efterhand ska kunna kontrollera om en sådan visitation har utförts i samband med ett

text: omhändertagande. En sådan åtgärd kan t.ex. dokumenteras på ett omhändertagande- eller arrestantblad.

text: Bedömning

text: Min utredning har varit inriktad på vilken kontroll polisen har haft över AA:s tillgång till mediciner under transporten, behovet av läkarundersökning av AA vid ankomsten till Jönköping samt tillsynen av AA i arresten där och hur den har dokumenterats.

text: Polisens kontroll över AA:s tillgång till mediciner under transporten Handräckning är en form av tvångsingripande, och det är viktigt att den genomförs på ett sätt som minimerar risken för att den person som ska transporteras kommer till skada. För att kunna säkerställa detta måste en riskbedömning göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. När det, som i detta fall, gäller transport av en person som har ett missbruk som innefattar läkemedel måste en sådan riskbedömning rimligen resultera i att åtgärder vidtas för att säkerställa att den som transporteras endast får tillgång till medicin som vårdpersonal har bedömt är nödvändig eller lämplig att ta under transporten. Ett naturligt tillvägagångssätt är att polisen genomför en provisorisk skyddsvisitation enligt

text: 19 § första stycket 1 polislagen

text: av den person som ska transporteras. En sådan visitation bör givetvis omfatta också väskor och annat som personen har med sig.

text: Det framgår av utredningen att AA när han hämtades av polisen själv plockade ihop en påse med tillhörigheter, bl.a. olika sorters läkemedel. Efter AA:s död kunde det konstateras att det fanns sju sorters läkemedel av olika mängd i påsen. I efterhand har det inte gått att ta reda på vilken mängd medicin som ursprungligen fanns i den. Utifrån vad som kommit fram i utredningen framstår det emellertid som mycket troligt att AA under transporten fått i sig mer medicin än vad som ordinerats vid vårdbesöken inför och under resan.

text: Av utredningen framgår att de poliser som påbörjade handräckningen i Torsby hade god kännedom om vem AA var och hur hans missbruksproblematik såg ut. Den patrull som hämtade AA i moderns hem skyddsvisiterade honom före avfärden och konstaterade att han inte hade några tabletter på sig. Även den patrull som senare körde AA från Torsby sjukhus genomförde en skyddsvisitation och kontrollerade dessutom innehållet i hans påse innan transporten påbörjades. Information om att AA hade ett missbruk som innefattade läkemedel kom emellertid inte att vidarebefordras till de poliser som hade ansvar för AA senare i transportkedjan. Det framgår inte heller att någon skyddsvisitation genomfördes av AA efter att han hade lämnats över till den polispatrull som körde honom till psykakuten i Karlstad. Poliserna i Karlstad och Mariestad visste att det var fråga om en handräckning enligt lagen om vård av missbrukare men kände inte till vilken typ av missbruk det rörde sig om. GG, som övervakade AA i ungefär 45 minuter på polisstationen i Karlstad, har uppgett att han uppfattat det som att AA hade ett alkoholmissbruk.

text: GG lät AA ta två tabletter ur plastpåsen som han hade med sig. Han hade inte fått information om AA:s läkemedelsmissbruk och inte heller fått några instruktioner om vad som gällde i fråga om AA:s tillgång till sina mediciner. Det är inte godtagbart att Polismyndigheten saknat tydliga rutiner för vad som ska gälla i dessa avseenden under genomförandet av en handräckning.

text: Även om det inte har gått att medicinskt fastställa vad som orsakade det hjärtstillestånd som ledde till att AA avled är det naturligtvis ett grundläggande krav att transporter av frihetsberövade utförs på ett sådant sätt att överdosering av läkemedel inte kan ske. Det förhållandet att AA under transporten har haft möjlighet att inta mer medicin än den som ordinerats för resan utgör en allvarlig brist i genomförandet av handräckningen. Risken för att AA fick i sig för mycket medicin under transporten hade minskat avsevärt om polisen t.ex. hade haft en strikt kontroll på påsen där medicinerna förvarades och noggrant noterat vilken mängd medicin som fanns i den samt vilken medicin vårdpersonalen uppgett att AA kunde ta under transporten. Sådan information, tillsammans med en upplysning om att AA hade ett läkemedelsmissbruk, skulle också ha vidarebefordrats till varje ny polispatrull eller person som hade till uppgift att övervaka AA under handräckningen.

text: Jag är sammanfattningsvis mycket kritisk till att Polismyndigheten inte hade kontroll över AA:s tillgång till mediciner under transporten.

text: Behovet av läkarundersökning av AA vid ankomsten till arresten i Jönköping Vid en granskning i efterhand, med kännedom om AA:s hjärtstillestånd och att han sedan avled, framstår det som högst sannolikt att AA vid ankomsten till Jönköping befann sig i ett sådant tillstånd att han var i behov av läkarvård. Min bedömning av Polismyndighetens agerande måste emellertid göras utifrån de indikationer som fanns på att AA behövde läkarvård vid ankomsten till arresten.

text: Det ankom på KK att förhöra sig närmare om hur AA mådde och om det fanns några särskilda omständigheter som han borde känna till, för att därefter ta ställning till behovet av läkarundersökning. KK har uppgett att AA vid överlämnandet var märkbart påverkad, trött och slö men talbar. KK hade av den polispatrull som kört AA till Jönköping informerats om att AA genomgått en läkarundersökning innan transporten påbörjats och att läkaren ansett att det inte funnits något hinder mot att genomföra resan. Transporten fram till Jönköping hade dessutom varit lugn. I säkerhetsbedömningen angavs bl.a. att AA uppgett att han intagit Oxycontin och att han inte uppgett att han hade någon sjukdom som krävde behandling eller medicinering. Oxycontin är ett läkemedel som har en kraftigt smärtstillande effekt. Det finns dock inte några uppgifter som talar för att den omständigheten att AA tagit Oxycontin i sig skulle ha varit en indikation på att AA var i behov av läkarvård.

text: Sammantaget finner jag att det som har kommit fram i utredningen inte visar att det fanns så tydliga indikationer på att AA var i behov av läkarvård när han kom

text: till arresten i Jönköping att polisen kan anses ha brustit i hanteringen när man inte fattade beslut om att AA skulle läkarundersökas. Det finns därför inte grund för att kritisera Polismyndigheten i denna del.

text: Tillsynen av AA i arresten och hur den har dokumenterats. Det finns ingen dokumentation som visar när AA sattes in i arrestcellen eller vid vilka tidpunkter tillsyn skedde. Det är osäkert om något avvisiterings- eller tillsynsprotokoll avseende AA upprättades. Några sådana protokoll har åtminstone inte kunnat återfinnas. Enligt de uppgifter som arrestpersonalen lämnat vistades AA i arrestcellen mellan 30 och 45 minuter, och han sågs under den tiden till vid fyra eller fem tillfällen. Även om det alltså inte finns någon dokumentation som visar detta har det inte kommit fram någon omständighet som talar för att tillsyn inte skulle ha utförts i den omfattning som angetts.

text: Det har framkommit att AA var mycket slö vid ankomsten till arresten och att han bl.a. somnade när han satt på en bänk i avrapporteringsrummet. Han uppfattades som påverkad och uppgav själv att han tagit läkemedel med kraftigt smärtstillande effekt. Det som kommit fram i utredningen visar emellertid inte att AA:s tillstånd på något sätt framstod som alarmerande när han kom in till arresten. På samma sätt som det i efterhand går att dra slutsatsen att AA borde ha fått läkarvård kan det konstateras att det hade varit önskvärt, när AA ändå sattes i en cell, att tillsyn hade skett mer frekvent. Utifrån det som har kommit fram bl.a. om hur transporten till Jönköping hade avlöpt och AA:s tillstånd när han anlände till arresten går det emellertid inte att dra slutsatsen att polisen med hänsyn till de uppgifter som fanns borde ha beslutat om tätare tillsyn än vad man gjorde. Jag noterar emellertid att KK:s beslut om hur ofta tillsyn skulle ske har dokumenterats på ett otydligt sätt. I säkerhetsbedömningen angavs både att tillsyn skulle ske var 15:e minut och att det skulle vara tät tillsyn. Mot den bakgrunden finns det skäl att framhålla att den tillsyn som faktiskt har beslutats tydligt måste framgå av dokumentationen.

text: Som nämnts saknas dokumentation från arresten i Jönköping i form av tillsynsprotokoll eller motsvarande handlingar. Det är ett grundläggande krav ur rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt att beslut och åtgärder dokumenteras i enlighet med de bestämmelser som gäller. Jag har i flera andra beslut kritiserat Polismyndigheten för bristfällig dokumentation i samband med frihetsberövanden (se t.ex. mina beslut den 22 juni 2017, dnr 4945-2016, och den 11 oktober 2017, dnr 5014-2016). Dokumentationsbrister påverkar förtroendet för polisen på ett negativt sätt och innebär att det med visst fog kan ifrågasättas om en åtgärd har genomförts i enlighet med de regler som gäller.

text: Av utredningen framgår att det var hög belastning på polisarresten i Jönköping den aktuella natten. Rutinerna för dokumentation måste emellertid vara så väl inarbetade att fullständig dokumentation sker även vid mycket hög arbetsbelastning. Polismyndigheten kan därför inte undgå kritik för de brister som förekommit när det gäller dokumentationen.

text: Avslutande synpunkter Händelsen visar att Polismyndigheten behöver se över sina rutiner vid handräckning, bl.a. för att säkerställa att transporter av personer med ett läkemedelsmissbruk sker på ett säkert sätt.

text: Enligt min mening bör polisen alltid genomföra en provisorisk skyddsvisitation av en omhändertagen person innan en handräckning påbörjas, om det inte står klart i det enskilda fallet att det inte behövs. En sådan visitation bör omfatta den omhändertagna personens kläder och föremål som han eller hon har med sig. Om det vid visitationen påträffas något farligt föremål eller t.ex. medicin som den omhändertagne kan använda för att skada sig själv bör föremålen eller medicinen givetvis förvaras så att den omhändertagne inte kan komma åt dem under handräckningen.

text: Om flera polispatruller är inblandade i en handräckning måste det säkerställas att all viktig information som behövs för att kunna genomföra handräckningen på ett säkert sätt – t.ex. uppgifter om att en skyddsvisitation har genomförts eller att medicin ska förvaras oåtkomligt – vidarebefordras till de poliser som tar över ansvaret för handräckningen. Den som tar över ansvaret för en handräckning kan inte utan vidare förlita sig på att hans eller hennes kollegor tidigare har genomfört alla nödvändiga kontroller. Om det råder osäkerhet om hur det förhåller sig i ett visst avseende ankommer det på den som tar över ansvaret för en handräckning att se till att de åtgärder vidtas som krävs för att den ska kunna genomföras på ett säkert sätt.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Allmänna handlingar
Dokumentation
Förhör
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Västernorrlands län för handläggningen av en begäran om att få ut handlingar och för bristande dokumentation av förhör

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Polismyndigheten i Västernorrlands län med anledning av handläggningen av en begäran om att få ta del av ett videoinspelat förhör. Hon anförde bl.a. följande.

text: I en förundersökning om misshandel hölls ett förhör med hennes son. Förhöret spelades in på video. Hon vände sig till polismyndigheten den 27 maj 2006 och hörde om hon kunde få ta del av en utskrift av förhöret. Efter en tid fick hon ett beslut undertecknat av poliskommissarien BB. Enligt beslutet fick hon inte ta del av handlingarna i de aktuella ärendena, eftersom förundersökningen fortfarande pågick. Hon kontaktade BB och upplyste honom om att åklagare lagt ned förundersökningen. Han sa då att han inte hade tid med ”sånt här” och att hon, om hon ville se videobandet, fick vänta till hösten.

text: Den 22 juni 2006 skrev hennes ombud i en vårdnadsprocess till polismyndigheten och bad om att få del av handlingarna. Ombudet fick inte något svar och när denne några dagar senare kontaktade polisen upplyste BB att det nu var registrerat att förundersökningen var nedlagd och att handlingarna skulle kunna avhämtas i polisstationens reception om AA gav in en ny ansökan. När hon skulle hämta handlingarna i receptionen fanns dock endast en kopia av anmälan i ärendet.

text: Hon kontaktade därför BB på nytt, varvid han efter en stunds diskuterande lovade att handlingarna skulle finnas att avhämta i receptionen. De handlingar hon därefter erhöll innehöll emellertid inte någon utskrift av förhöret med hennes son. Hon gav då omedelbart in en skrivelse i vilken hon begärde att få besked om hon kunde få se det inspelade videoförhöret på polisstationen och vad det kostade att få en kopia av förhöret. Kriminalkommissarien CC kontaktade henne där efter och meddelade att det inte fanns något nedtecknat förhör eller någon videoinspelning i ärendet.

text: Utredning

text: Handlingarna i polismyndighetens ärenden K7861-06 och K7862-06 samt AA-187- 3597/06, AA-187-4102/06 och AA-187-4218/06 granskades. Vidare granskades innehållet på en DVD-skiva i ärende K7861-06.

text: Av handlingarna framkom bl.a. följande.

text: Ärendena K7861-06 och K7862-06 avsåg ofredande. Målsägande i det förstnämnda ärendet var en tioårig pojke, DD. I en promemoria upprättad den 18 april 2006 hade antecknats vissa uppgifter som DD lämnat. Uppgifterna angavs avse ”Hemmaförhållandena på X-vägen”. I slutredovisningsuppgiften den 21 augusti 2006 antecknades ”1 st. cd arkiverad i separat kartong”. DVD-skivan innehöll ett förhör med DD den 27 april 2006. Åklagare beslutade den 24 maj 2006 att lägga ned förundersökningen i båda ärendena.

text: Enligt en tjänsteanteckning, som diariefördes vid polismyndigheten den 1 juni 2006, kontaktade AA myndigheten den 31 maj 2006 och bad att få ”kopior” i ett antal ärenden, däribland K7861-06 och K7862-06, samt i ärende K7861-06 även en kopia av ett videoband. På handlingen fanns en handskriven notering; ”Nedl av åkl enl AA”. Det framgick inte vem som hade gjort tjänsteanteckningen eller den därpå tecknade handskrivna noteringen.

text: Den 14 juni 2006 beslutade BB (chef för utredningsenheten) att inte lämna ut handlingar i ärendena K7861-06 och K7862-06 med motiveringen att ärendena var öppna och att det därför rådde förundersökningssekretess. I en skrift, som diariefördes vid polismyndigheten den 26 juni 2006, begärde AA, med hänvisning till att hon fått vetskap om att förundersökningen var nedlagd, på nytt att få kopia av handlingarna i ärendena. BB antecknade i en tjänsteanteckning samma dag ”handlingar utlämnade”. Den 29 juni 2006 kom AA in med en ny skrift till polismyndigheten enligt vilken hon bl.a. begärde skriftligt besked om när hon kunde få titta på den videoinspelning som gjordes vid förhöret med hennes son. I en skrivelse från polismyndigheten, CC, den 30 juni 2006 angavs att några videoförhör inte hade hållits och att polismyndigheten därför inte kunde ”bistå” hennes begäran.

text: Anmälan remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad AA anfört i sin anmälan och på vilket sätt förhöret med sonen i ärende K786106 hade dokumenterats samt över dokumentationen av det förhör som syntes ha hållits med pojken den 18 april 2006 (handling rubricerad PM).

text: Polismyndigheten (länspolismästaren EE) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från BB och polisinspektören FF (dennes upplysningar redovisas under JO:s bedömning i det följande).

text: BB upplyste följande. Jag tillskrev AA 2006-06-14 ett beslut rörande 4 st. ärenden. Vad jag minns av ärendet så hade AA innan tillskrivit myndigheten och begärt att få ta del av dessa ärenden. När jag kontrollerade i RAR-systemet kunde jag konstatera

text: att två av dessa ärenden K7861-06 samt K7862-06 låg på en annan enhet samt att förundersökning pågick. Avseende de två andra ärendena låg dessa på NÄPOSVL och förundersökningen var nedlagd av åklagare. Med anledning av detta skrev jag ovan nämnda skrivelse till AA. Jag kan nu efter att ha kontrollerat myndighetens tjänsteföreskrift 187-1 konstatera att eftersom jag inte hade vård över vissa delar av materialet, kunde jag inte lämna ut dessa. Samt att jag i originalet i min skrivelse inte angav korrekt besvärshänvisning. Efter en tid kontaktade åter AA undertecknad och ville ta del av handlingarna i samma ärenden. Då jag vid detta tillfälle kontrollerade ärendena kunde jag konstatera att samtliga var nedlagda av åklagare. Jag meddelade AA muntligen att det gick bra att hämta ut handlingarna. Efter ytterligare en tid vill jag minnas att AA:s juridiska ombud kontaktade mig och påpekade att samtliga handlingar ej hade funnits med vid utlämnandet. Med anledning av detta kontrollerade jag vilka handlingar jag hade tillgång till/vård över och såg till att dessa fanns att hämta. Jag gjorde någon form av tjänsteanteckning över dessa samtal och utlämningar men kan i skrivande stund tyvärr inte lokalisera dessa. När jag nu har kontrollerat hanteringen av ärendena i RAR så kan man se att beslutet att nedlägga ärendena K7861-06 samt K7862-06 fattades av åklagaren 2006-05-24. Det vill säga innan jag skrev mitt beslut till AA. Men vid ytterligare kontroll konstaterar jag att beslutet fördes in i RAR 2006-06-19, det vill säga 5 dagar efter mitt beslut.

text: Polismyndigheten anförde följande.

text: Saken

text: AA har uppgivit att hon i det aktuella ärendet kontaktade polismyndigheten första gången den 27 maj 2006, då hon ringde för att få ta del av utskrifter och videoinspelning av förhör med sonen DD. Någon dokumentation av ett sådant telefonsamtal finns inte. Däremot har polismyndigheten den 1 juni 2006 diariefört (AA-187-3597/06) en begäran från henne om kopior av handlingar i fyra angivna ärenden. Av en tjänsteanteckning framgår att hon ringt till polismyndigheten den 31 maj 2006 och begärt kopior av handlingarna, inklusive videoförhöret. Tjänsteanteckningen är inte undertecknad och det framgår inte vem som tagit emot telefonsamtalet hos polismyndigheten. AA:s begäran handlades av chefen för utredningsenheten vid Sundsvalls närpolisområde, poliskommissarie BB, som i egenskap av förundersökningsledare ansvarade för vården av handlingarna. Han beslutade den 14 juni 2006 att lämna ut handlingar i två av ärendena och avslog framställningen i övrigt (K7861 och K7862- 06). I en odaterad skrivelse, som diariefördes hos polismyndigheten den 26 juni 2006 (AA-187-4102/06) kom AA in med en ny begäran om att få ut handlingarna i K7861-06 och K7862-06. Av en tjänsteanteckning gjord av BB framgår att handlingar i dessa ärenden utlämnades till henne samma dag. I en skrivelse den 27 juni 2006, som diariefördes hos polismyndigheten den 29 juni 2006 (AA-187-4218/06) kom AA in med en begäran om att få ta del av en videoinspelning av förhör med sonen DD. I skrivelse den 30 juni 2006 meddelade polismyndigheten genom biträdande chefen för kriminalpolisen, kriminalkommissarie CC, att det inte hållits något videoförhör med sonen. De begärda förhören med AA:s son DD har dokumenterats enligt följande: 18 april 2006 (K7861-06) PM upprättad av polisassistent GG. 27 april 2006 (K7862-06) Videoförhör hållet av kriminalinspektör FF.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Utöver bestämmelserna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: förvaltningslagen

text: m.m. regleras polismyndighetens handläggning av ärenden om utlämnande av allmänna handlingar i lokala tjänsteföreskriften 187-1 – Tillämpning av sekretesslagen – samt myndighetens arbetsordning och delegationsordning. Polismyndigheten konstaterar att handläggningen av AA:s begäran inte handlagts enligt dessa föreskrifter och den är därför behäftad med brister. Enligt polismyndighetens uppfattning är dessa brister att hänföra till den mänskliga faktorn. Rutiner för handläggning och internkontroll finns och utbildning i offentlighetsprincipen och sekretesslagen har genomförts. Polismyndigheten har i det sammanhanget betonat betydelsen av dokumentation av vidtagna åtgärder och ett korrekt och rättssäkert bemötande av allmänheten. Dessa utbildningsinsatser kommer att fortsätta. Polismyndigheten gör följande bedömning i de olika ärendena:

text: Ärende AA-187-3597/06 Om AA:s uppgifter är riktiga ringde hon till polismyndigheten den 27 maj 2006, en lördag. Myndighetens registratorsfunktion är inte öppen på helger och den som hade hand om de begärda handlingarna var inte heller i tjänst. Trots det har det ålegat den som tog emot telefonsamtalet att dokumentera det och omedelbart skicka ärendet vidare till registrator. Som nämnts diarieförde polismyndigheten en begäran från AA den 1 juni 2006 efter ett telefonsamtal från henne som dokumenterades i en tjänsteanteckning daterad den 31 maj 2006. Huruvida det är det påstådda telefonsamtalet den 27 maj som avses kan inte avgöras i efterhand. Tjänsteanteckningen saknar underskrift eller signatur, vilket naturligtvis inte är godtagbart. Poliskommissarie BB beslutade den 14 juni 2006 att lämna ut vissa handlingar och avslog framställningen i övrigt. Enligt lokala tjänsteföreskriften 187-1 p 2.1.1 är han inte behörig att handlägga ett ärende om det föreligger hinder mot utlämnande av handling eller uppgift. Han skulle därför omedelbart ha överlämnat ärendet till rättssekretariatet vid polismyndighetens stab. Även om han varit behörig har beslutet fattats för sent med hänsyn till skyndsamhetskravet i

text: 2 kap 13 § andra stycket tryckfrihetsförordningen

text: . Även i sak har beslutet brister. Av tjänsteanteckningen den 31 maj framgår att AA uppgivit att åklagare lagt ned den aktuella förundersökningen. BB, som åberopade att handlingarna inte var att anse som allmänna på grund av att förundersökning pågick vid tillfället, borde därför ha förvissat sig om att så var fallet, t ex genom muntlig kontakt med åklagare. Det har senare bekräftats att förundersökningen lades ned redan den 24 maj 2006. Nedläggningsbeslutet fördes dock in i polisens datoriserade anmälansrutin, det s.k. RAR-systemet, först den 19 juni 2006.

text: Ärende AA-187-4102/06 AA:s begäran diariefördes den 26 juni 2006 och handlingar utlämnades av BB samma dag. Skyndsamhetskravet har därmed uppfyllts men det borde av beslutet ha framgått närmare vilka handlingar som utlämnades.

text: Ärende AA-187-4218/06 – videoförhöret Handläggaren i ärende K 7861-06, kriminalinspektör FF vid kriminalpolisen, höll ett videoförhör med AA:s son DD den 27 april 2006. Förhöret spelades in på en dvd, som förvarades på FF:s tjänsterum men han har underlåtit att enligt gällande rutiner dokumentera förhöret i polisens datoriserade utredningssystem Dur-Två. Kriminalkommissarie CC saknade därför kännedom om videoförhöret när han tog ställning till AA:s framställning. Först när FF återkom efter en ledighet fick CC veta att ett videoförhör hade hållits med DD.

text: AA yttrade sig över remissvaret och anförde därvid bl.a. följande. Det är inte endast vid de tillfällen som hon redogjort för i anmälan som hon varit i kontakt med företrädare för polismyndigheten för att få ut videoförhöret. Hon har blivit

text: nonchalant och oförskämt bemött vid flera tillfällen. Hon har vid sina kontakter med polisen alltid betonat att det var videoförhöret hon ville ha. Hon förstår inte varför polismyndigheten delat upp hennes begäran i flera ärenden. Polismyndigheten beslutade den 1 december 2006 att avslå hennes begäran om att få ta del av videoförhöret. Hon har överklagat beslutet till Kammarrätten i Sundsvall.

text: Från Kammarrätten i Sundsvall infordrades därefter ett beslut den 4 april 2007 i mål nr 3518-06 genom vilket kammarrätten undanröjde polismyndighetens beslut den 1 december 2006 och visade målet åter till myndigheten för ny handläggning. Vidare infordrades kammarrättens dom den 2 augusti 2007 i mål nr 1550-07. Av denna framgick att polismyndigheten den 11 april 2007 avslog AA:s begäran om att få ta del av den aktuella videoinspelningen samt att kammarrätten avslog AA:s överklagande av detta beslut.

text: Bedömning

text: Dokumentationen av förhören m.m. Vid en förundersökning skall föras protokoll över vad som har förekommit av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 21 § första stycket rättegångsbalken

text: , RB). I protokollet skall bl.a. antecknas utsagor av hörda personer (20 § andra stycket förundersökningskungörelsen [1947:948, FUK]). I 22 § FUK föreskrivs bl.a. att protokollet skall avfattas så, att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet samt att en utsaga skall, i de delar den anses böra intas i protokollet, återges i så nära överensstämmelse som möjligt med det talade ordet.

text: Enligt Rikspolisstyrelsens allmänna råd om förhör som spelats in på ljudband eller videoband bör en ljud- eller videoupptagning av ett förhör skrivas ut, antingen i sammanfattning eller i sin helhet. Om ett förhör bedöms vara utan betydelse för utredningen, bör det i protokollet antecknas att förhöret har ägt rum och i korthet anges varför det inte skrivits ut (FAP 400-1, punkt 2).

text: JO har i ett tidigare ärende (JO 1996/97 s. 75) gett uttryck för uppfattningen att det som huvudregel bör gälla att förhör som spelats in på ljud- eller videoband skall skrivas ut i sin helhet och att man endast kan avstå från att göra en fullständig utskrift när det framstår som uppenbart att de uppgifter som har kommit fram vid ett förhör saknar betydelse för utredningen. Detta uttalande ligger i linje med Rikspolisstyrelsens nyss nämnda allmänna råd i saken.

text: Genom utredningen i ärendet har kommit fram att FF höll ett videoförhör med AA:s son den 27 april 2006. Enligt FF:s i ärendet lämnade upplysningar fick han, när han återkom från en ledighet, veta att AA begärt att få en utskrift av eller att få titta på videoinspelningen av samtalet med DD men att det av utredningssystemet Dur-Två inte framgått att något sådant hållits. FF uppgav vidare bl.a. att förhöret med DD inte hade skrivits ut och att DVD-skivan fanns på hans tjänsterum samt att han inte hade hunnit skriva någon promemoria om att ”videosamtalet” hållits. Han upplyste slutligen att det är vanligt att de ”video-

text: samtal”, som hålls i ärenden som inte leder till åtal, inte skrivs ut utan att det i stället skrivs en kortare promemoria om att samtalet har ägt rum.

text: Det kan till en början konstateras att FF naturligtvis i omedelbar anslutning till videoförhöret skulle ha ombesörjt att förhöret antingen skrevs ut i dess helhet eller, om det framstod som uppenbart att de lämnade uppgifterna saknade betydelse för utredningen, gjorde en notering om detta i akten. Jag vill härvid nämna att frågan om hur ett förhör skall dokumenteras enligt punkt 3 i Rikspolisstyrelsens ovan nämnda allmänna råd bör underställas förundersökningsledaren. Polismyndigheten har också framhållit att FF, enligt gällande rutiner, borde ha dokumenterat förhöret i utredningssystemet Dur-Två. Vidare borde DVD-skivan ha tillförts akten i ärendet och inte förvarats på FF:s tjänsterum. Om FF hade handlat på nämnda sätt skulle hans kollegor kunnat ge AA ett korrekt svar och t.ex. inte lämnat henne det felaktiga beskedet att något förhör med pojken inte hade hållits.

text: Jag vill i sammanhanget också framhålla att det i ärenden som inte leder till åtal inte är godtagbart att det regelmässigt inte sker någon utskrift av förhör som tagits upp på video. I stället måste en bedömning göras i varje enskilt fall av förhörsuppgifternas betydelse för utredningen och det är, som framgått, endast i de fall där det framstår som uppenbart att de uppgifter som kommit fram saknar betydelse för utredningen som man kan avstå från att göra en utskrift.

text: Utredningen ger sedan vid handen att DD även hördes den 18 april 2006 och att de då lämnade upplysningarna dokumenterades i en promemoria. Eftersom det rätteligen var ett förhör med pojken borde detta givetvis också ha dokumenterats som ett sådant.

text: AA:s begäran om att få ta del av handlingar i ärendet I

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) finns grundläggande bestämmelser om allmänna handlingars offentlighet. I

text: 2 kap. 13 § första stycket

text: TF föreskrivs bl.a. att den som önskar ta del av en allmän handling har rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut samt att en sådan begäran skall handläggas skyndsamt. Med handling förstås framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel (

text: 2 kap. 3 § första stycket

text: TF).

text: Frågan om utlämnande av allmän handling prövas enligt

text: 2 kap. 14 §

text: TF av den myndighet som förvarar handlingen. Svarar en viss befattningshavare vid myndigheten enligt arbetsordningen eller särskilt beslut för vård av handlingen, ankommer det enligt

text: 15 kap. 6 § andra stycket sekretesslagen (1980:100)

text: på honom att i första hand pröva frågan om handlings utlämnande till enskild. Om en framställning om att få ta del av en handling inte kan tillmötesgås fullt ut – uppgifter i handlingen kanske omfattas av sekretess, handlingen kanske inte är allmän eller den inte finns hos myndigheten – skall den som begär att få ut handlingen underrättas om detta. Han skall också underrättas om att han kan begära att frågan hänskjuts till myndigheten och att ett beslut av myndigheten krävs för att ett avgörande skall kunna överklagas.

text: AA har uppgett att hon första gången kontaktade polismyndigheten den 27 maj 2006 för att få del av en utskrift av förhöret. Någon dokumentation om detta har inte återfunnits vid polismyndigheten. Utredningen har således inte kunnat bringa någon klarhet i vilka kontakter AA haft med polismyndigheten före den 31 maj 2006. Ytterligare utredningsåtgärder synes inte meningsfulla i denna del.

text: Enligt en tjänsteanteckning diarieförd den 1 juni 2006 ringde AA i vart fall till polismyndigheten den 31 maj 2006 för att få del av kopior av handlingar i vissa ärenden och även en kopia av det aktuella videobandet. Som polismyndigheten konstaterat borde denna tjänsteanteckning ha försetts med ett undertecknande eller en signatur av den befattningshavare som tog emot begäran.

text: Först den 14 juni 2006 fattade BB beslut med anledning av AA:s begäran, varvid denna till viss del avslogs med hänvisning till att aktuella förundersökningar pågick, trots att så inte var fallet. Polismyndigheten har vidare upplyst att BB, enligt den lokala tjänsteföreskriften, inte heller var behörig att handlägga ett ärende om det föreligger hinder mot utlämnande av handling eller uppgift utan att ärendet då rätteligen skall överlämnas till rättssekretariatet.

text: Som polismyndigheten anfört handlades AA:s begäran inte med den skyndsamhet som krävs. Jag är också kritisk mot att BB fattade beslutet trots att han inte i alla delar var behörig därtill. Inte minst som chef för utredningsenheten borde han ha kännedom om den aktuella tjänsteföreskriften. Det är vidare anmärkningsvärt att BB inför sitt beslut inte kontrollerade med åklagaren om förundersökningen var nedlagd. Slutligen vill jag också erinra om att den som vägrar att lämna ut en allmän handling enligt

text: 15 kap. 6 § sekretesslagen

text: är skyldig att underrätta sökanden om möjligheten att begära att frågan hänskjuts till myndigheten och att beslut av myndigheten krävs för att ett avgörande skall kunna överklagas.

text: Sedan AA i en skrift den 26 juni 2006 på nytt begärde att få kopior av handlingarna i ärendet, lämnade BB, enligt en anteckning samma dag, ut ”handlingar”. Vilka handlingar som då lämnades ut framgår dock inte av anteckningen, vilket det givetvis borde ha gjort. BB har härvid uppgett att han hade muntliga kontakter med såväl AA som hennes ombud samt att han upprättade någon form av tjänsteanteckning över dessa samtal, vilken han tyvärr inte kunnat lokalisera. Det är naturligtvis inte godtagbart att en tjänsteanteckning inte kan återfinnas.

text: Därefter begärde AA i en skrift den 29 juni 2006 skriftligt besked om när hon kunde få se den videoinspelning som gjordes vid förhöret med hennes son. CC svarade påföljande dag felaktigt att något videoförhör inte hade hållits. Orsaken till detta var, som framgått, att DVD-skivan inte hade tillförts akten och att akten inte heller innehöll någon notering om att förhöret hållits. Det är därför i och för sig förståeligt att CC inte kunde se att något förhör med AA:s son hade ägt rum i ärendet. Någon kritik kan därför inte riktas mot honom för hans handläggning. Däremot anser jag att någon företrädare för polismyndigheten i efterhand borde ha kontaktat AA då det uppdagades att det efterfrågade förhöret faktiskt existerade.

text: Polismyndighetens bemötande av AA Polismyndigheten har i sitt yttrande hit underlåtit att kommentera AA:s uppgifter om bl.a. bristande respekt i bemötandet från kommissarien BB:s sida. Jag finner det emellertid inte meningsfullt att utreda den saken vidare. – – – – –

text: Sammanfattningsvis finner jag att handläggningen vid polismyndigheten har varit behäftad med påtagliga brister och för detta förtjänar myndigheten kritik. Polismyndighetens hantering av ärendet ger ett i hög grad oprofessionellt intryck, bl.a. därigenom att befattningshavare vid myndigheten inte synes ha haft klart för sig vad som förekommit i ärendena. I stället har AA själv vid upprepade tillfällen fått försöka övertyga polisen om att ett videoförhör med hennes son faktiskt hade hållits. Det var också hon som informerade polisen om att åklagaren hade lagt ned två förundersökningar.

text: Jag noterar att polismyndigheten har uppgett att vissa utbildningsåtgärder har genomförts och även kommer att fortsätta.

text: Vad som i övrigt kommit fram i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.