title: Remissyttrande över rapporten Kriminalvården - en myndighet

text: Jag har granskat rapporten från de synpunkter som jag främst har att beakta. I enlighet med detta har jag inte tagit ställning till frågan om lämpligheten av att den centrala och de lokala myndigheterna och Transporttjänsten, som i dag utgör Kriminalvårdsverket, slås samman till en myndighet (jfr avsnitten 4 och 5 i rapporten). Detsamma gäller frågan om de ekonomiska konsekvenserna av en sådan förändring (jfr avsnitt 8 i rapporten och kompletteringen av rapporten).

text: Beträffande författningsförslagen (avsnitt 2 i rapporten) har jag inga synpunkter att redovisa.

text: Jag kan konstatera att Kriminalvårdsstyrelsen föreslår att personaladministrativa beslut i den nya myndigheten inte skall kunna överklagas och att en särskild bestämmelse om detta skall tas in i instruktionen för myndigheten (avsnitt 6.2 i rapporten). Förslaget ligger, som styrelsen noterar, i linje med vad Utredningen om en översyn av verksförordningen har föreslagit i betänkandet Från verksförordning till myndighetsförordning (

text: SOU 2004:23

text: ). I mitt remissyttrande över utredningens betänkande har jag på anförda skäl avstyrkt utredningens förslag om ett avskaffande av rätten att överklaga anställningsbeslut. Jag står fast vid de synpunkter som jag där har redovisat och kan därför nu hänvisa till mitt remissyttrande (Justitiekanslerns dnr

text: , Finansdepartementets dnr Fi 2004 708).

text: När det så gäller frågorna om offentlighet och sekretess (avsnitt 6.4 i rapporten) har jag följande att säga.

text: Rapporten innehåller en mycket kortfattad redogörelse för hur bestämmelserna på området är att förstå och hur de i dag tillämpas inom kriminalvården. Det är därför vanskligt att göra en bedömning av vad den föreslagna nya organisationen skulle innebära från offentlighets- och sekretessynpunkt.

text: Rent generellt är innebörden av bestämmelserna om allmänna handlingar (handlingsoffentlighet) och reglerna om sekretess mellan och inom myndigheter inte okomplicerad. Det gäller bl.a. reglerna i

text: 2 kap. 8 § tryckfrihetsförordningen

text: och

text: 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen (1980:100)

text: . Så t.ex. kan ofta den frågan ställas, vad som är olika verksamhetsgrenar inom en myndighet och om dessa är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. Under senare tid har dessa frågor belysts av Offentlighets- och sekretesskommittén i huvudbetänkandet Ny sekretesslag (

text: SOU 2003:99

text: ). Kommittén har i och för sig inte föreslagit några nya sekretessgränser för de statliga myndigheterna men samtidigt förordat att de olika självständiga verksamhetsgrenarna i större utsträckning än för närvarande skall komma till uttryck i myndighetsinstruktionerna. Enligt kommittén ökar vikten av att hålla isär olika slags verksamheter inom en myndighet när flera myndigheter läggs ihop till en enda myndighet (se betänkandet avsnitt 12.7.6, särskilt s. 282). Jag instämmer i detta.

text: Sammanfattningsvis är det enligt min mening väsentligt att ett genomförande av den nya kriminalvårdsorganisationen föregås av en noggrann analys av offentlighets- och sekretessfrågorna, med beaktande även av vad Offentlighets- och sekretesskommitténs förslag till en ny sekretesslagstiftning leder till.

text: I frågan om klientbeslut (avsnitt 6.5 i rapporten) redovisar Kriminalvårdsstyrelsen bedömningen att ett avskaffande av överprövningsförfarandet inom kriminalvården kommer att leda till "förhållandevis begränsade effekter för de allmänna förvaltningsdomstolarnas arbetssituation". Jag har inte underlag för att invända mot denna bedömning. Samtidigt vill jag påpeka att det i skilda sammanhang har framhållits att arbetssituationen vid domstolarna inom landet är mycket ansträngd och att detta faktiskt har eller i varje fall kan ha negativa konsekvenser bl.a. från rättssäkerhetssynpunkt.

text: Rapporten innehåller inte någon närmare diskussion rörande frågan om tillsyn över kriminalvården, även om det i anslutning till frågan om normbeslut i klientverksamhet nämns att klienterna vänder sig med allmänna klagomål till Justitiekanslern (JK) och framför allt Riksdagens ombudsmän (JO), se avsnitt 6.6. I rapporten hänvisas till det uppdrag som Kriminalvårdskommittén (Ju 2002:13) har att överväga ordningen för beslut och överprövning inom kriminalvårdens område. Det uppdraget omfattar emellertid inte själva tillsynsfrågan och jag får därför anföra följande.

text: I dag har Kriminalvårdsstyrelsen tillsyn över de lokala kriminalvårdsmyndigheterna och Transporttjänsten. Till detta kommer den extraordinära tillsyn som JO och JK skall utöva. Det kan vara svårt att vid ett genomförande av den föreslagna reformen undgå att tillsynsfunktionen inom kriminalvården själv blir försvagad, även om det i och för sig skulle finnas en sådan granskningsfunktion inom myndigheten. Det bör inte komma i fråga att lägga ett större tillsynsansvar på JO eller JK. Särskilt när det gäller kriminalvården är tillsynsfrågan uppenbarligen av vikt. Den möjlighet att överklaga beslut som kan finnas är naturligtvis otillräcklig. Enligt min mening står två alternativ till buds. Det ena är att anförtro den ordinarie tillsynen åt ett organ utanför själva kriminalvården. Det andra är att trots allt försöka tillskapa en självständig och stark tillsynsfunktion inom myndigheten. Sammanfattningsvis bör frågan om tillsyn ägnas ordentlig uppmärksamhet under den fortsatta beredningen.

text: När det gäller civilrättsliga frågor och myndighetens partsroll (avsnitten 6.8 och 6.9 i rapporten) har jag följande att säga.

text: För bestämmande av vilken myndighet som är rätt instans vid handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten är det av betydelse om det finns någon "central förvaltningsmyndighet" inom verksamhetsområdet. Enligt förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten gäller nämligen den principen att anspråk som gäller s.k. faktisk skada handläggs av den centrala förvaltningsmyndigheten - dvs. Kriminalvårdsstyrelsen inom den nuvarande kriminalvårdsorganisationen - medan anspråk som avser s.k. beslutsskada handläggs av JK (se främst

text: och

text: 5 §§

text: i förordningen). Om det inte finns någon central förvaltningsmyndighet på verksamhetsområdet, handlägger JK även anspråk på ersättning för faktisk skada.

text: Rapporten nämner inte frågan om den föreslagna nya organisationen är tänkt att leda till att JK fortsättningsvis skall handlägga frågor om faktiska skador inom kriminalvården. Rimligen skall så inte ske. Med den utgångspunkten bör i instruktionen för den föreslagna nya myndigheten finnas en reglering som klargör att det är myndigheten som skall handlägga anspråk på ersättning i dessa fall.

text: I sammanhanget får jag tillägga att innebörden av det i skaderegleringsförordningen använda begreppet "central förvaltningsmyndighet" har tagits upp dels i det ovan nämnda betänkandet Från verksförordning till myndighetsförordning (

text: SOU 2004:23

text: ), dels i Justitiedepartementets promemoria En översyn av reglerna om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (Ju 2001 6421 L2). Som jag har framhållit i mitt remissyttrande över promemorian skiljer sig den i promemorian redovisade tolkningen av begreppet från vad som sägs i betänkandet (Justitiekanslerns dnr

text: Beträffande frågan om myndighetens partsroll skall - som jag uppfattar det - utgångspunkten vara att den nya kriminalvårdsmyndigheten skall vara motpart vid överklagande av myndighetens beslut liksom i tvister, alltså på motsvarande sätt som i dag gäller för Kriminalvårdsstyrelsen. Vad som i författningskommentarerna anförs om att bestämmelser som anger att "Kriminalvårdsstyrelsen för det allmännas talan i domstol eller får överta den uppgiften" skall utmönstras (inledningen av avsnitt 9) uppfattar jag sålunda inte på det sättet att den nya kriminalvårdsmyndigheten inte skulle ha motsvarande funktion att företräda det allmänna. - Enligt rapporten (avsnitt 6.9) stämmer de förslag som har presenterats i betänkandet Från verksförordning till myndighetsförordning (

text: SOU 2004:23

text: ) överens med den nya kriminalvårdsmyndighetens behov av processbehörighet och juridiskt stöd. Jag får även här hänvisa till vad jag anförde i mitt remissyttrande över det betänkandet.

text: Av

text: och

text: 30 §§

text: verksförordningen (1995:1322)

text: jämförda med

text: 5 § förordningen (1990:1018)

text: med instruktion för Kriminalvårdsverket följer att Kriminalvårdsstyrelsen varje år skall lämna en ärendeförteckning till JK, om inte JK beslutar något annat. De lokala kriminalvårdsmyndigheterna liksom Transporttjänsten har däremot inte någon sådan skyldighet. Enligt min mening fyller skyldigheten att lämna ärendeförteckningar en viktig funktion rent allmänt, bl.a. med hänsyn till den kontrollfunktion som JK har. Det föreligger som jag ser det inte några bärande skäl för att den nya kriminalvårdsmyndigheten skulle vara undantagen från skyldigheten att lämna ärendeförteckningar. Även denna fråga bör beaktas under den fortsatta beredningen.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till att verkställigheten av ett kvarstadsbeslut i brottmål har fortsatt även efter det att beslutet hävts delvis

org: jk

text: Justitiekanslern avslår Sthlm-Dahabsh (DSH) Kommanditbolags skadeståndsanspråk, men gör vissa uttalanden angående befintliga regler och rutiner för underrättelser till Kronofogdemyndigheten om att beslut om kvarstad i brottmål har hävts.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Sthlm-Dahabsh (D SH) Kommanditbolag – fortsättningsvis Sthlm-Dahabsh KB – bedriver verksamhet som består i att förmedla penningöverföringar från Sverige till andra länder.

text: I samband med en förundersökning som avsåg misstanke om bokföringsbrott m.m. i Sthlm-Dahabsh KB:s verksamhet framställde en åklagare vid Ekobrottsmyndigheten den 31 maj 2010 ett yrkade kvarstad på så mycket av Sthlm-Dahabsh KB:s egendom att en företagsbot om 1 000 000 kr skulle kunna täckas vid utmätning. Den 4 juni 2010 förordnade Solna tingsrätt om kvarstad i enlighet med åklagarens yrkande. Beslutet verkställdes av Kronofogdemyndigheten den 8 juni 2010.

text: I en dom den 18 mars 2011 ålade Solna tingsrätt Sthlm-Dahabsh KB en företagsbot om 150 000 kr. I samband därmed förordnade tingsrätten om fortsatt kvarstad på så mycket av bolagets egendom att företagsboten på 150 000 kr kunde antas bli täckt vid utmätning. Beslutet om kvarstad i övrigt hävdes. Två företrädare för bolaget dömdes samtidigt för bl.a. bokföringsbrott till villkorlig dom i förening med samhällstjänst.

text: Efter överklagande ändrade Svea hovrätt genom dom den 27 mars 2012 tingsrättens beslut om företagsbot på så sätt att det belopp som Sthlm-Dahabsh KB skulle betala bestämdes till 500 000 kr. Det som tingsrätten hade förordnat om kvarstad skulle, enligt hovrättens dom, bestå.

text: I november 2013 kontaktade företrädare för Sthlm-Dahabsh KB Kronofogdemyndigheten med en begäran om att verkställigheten av kvarstadsbeslutet den 4 juni 2010 skulle upphävas i samma utsträckning som tingsrätten beslutat i domen den 18 mars 2011. Sedan en kopia av den nämnda domen hade givits in till Kronofogdemyndigheten upphävdes kvarstaden och överskjutande belopp (850 000 kr) jämte ränta betalades ut till Sthlm-Dahabsh.

text: Anspråket

text: Sthlm-Dahabsh KB har begärt skadestånd av staten med 420 483 kr på den grunden att Solna tingsrätt, Ekobrottsmyndigheten och Kronofogdemyndigheten vid handläggningen av kvarstadsfrågan har gjort sig skyldiga till fel och försummelser som lett till ekonomisk skada för bolaget. Bolaget har åberopat bl.a. följande.

text: Det har ålegat tingsrätten och/eller Ekobrottsmyndigheten att informera Kronofogdemyndigheten om den ändring av kvarstadsbeslutet som tingsrättens dom den 18 mars 2011 innebar, men så har inte skett. Vidare har det ålegat Kronofogdemyndigheten att – med utgångspunkt i information som faktiskt lämnats, bl.a. från Sthlm-Dahabsh KB, på eget initiativ häva kvarstaden. Genom underlåtenheten att omedelbart häva kvarstaden har denna kommit att bestå under alltför lång tid, vilket medfört ekonomisk skada för bolaget.

text: Till följd av kvarstaden sänktes Sthlm-Dahabsh KB:s kredit hos ett samarbetande företag från 500 000 till 250 000 US-dollar. Detta ledde till att 200 kunder per år lämnade Sthlm-Dahabsh KB eftersom bolaget inte längre kunde garantera lika snabba penningöverföringar som tidigare. De förlorade kunderna överförde i genomsnitt 20 000 kr per år. Provisionen på varje uppdrag uppgick till fem procent och den uteblivna provisionen under åren 2010–2013 till totalt 692 000 kr. Med utgångspunkt i en nettovinst på 30 procent innebär det att den ekonomiska skadan för Sthlm-Dahabsh KB i den delen kan beräknas till 207 600 kr.

text: Om Sthlm-Dahabsh KB hade kunnat disponera de 850 000 kr som felaktigt var belagda med kvarstad under tiden den 5 juni 2010 – 26 november 2013 så hade beloppet kunnat förräntas till en genomsnittlig räntesats som i vart fall motsvarar statslåneräntan med tillägg av tre procentenheter. Sammantaget innebär det att bolaget har gått miste om ränteintäkter på 112 883 kr efter avdrag för den (blygsamma) räntekompensation som utbetalats i samband med att kvarstaden hävdes.

text: Sthlm-Dahabsh KB har rätt till ersättning för den ekonomiska skada som bolaget drabbats av enligt beskrivningen ovan. Därutöver begär bolaget ersättning för, som Justitiekanslern har uppfattat det, ideell skada med 50 000 kr.

text: Utredningen i övrigt

text: Solna tingsrätt, Kronofogdemyndigheten respektive Ekobrottsmyndigheten har yttrat sig över anspråket och därvid anfört i huvudsak följande.

text: Solna tingsrätt, genom lagmannen MH:

text: Rättslig reglering m.m.

text: Beslut om upphävande av säkerhetsåtgärd går genast i verkställighet, dvs, det gäller genast (17:14 2 st. punkt 4 RB).

text: Domstolens underrättelseskyldighet i fråga om domar och beslut i brottmål regleras i huvudsak i förordningen (

text: ) om underrättelse om dom i vissa brottmål m.m. I den förordningen finns inte några bestämmelser i fråga om underrättelse om beslut om kvarstad.

text: I förordningen (

text: ) om skyldighet för domstol och Kronofogdemyndigheten att lämna underrättelser om vissa beslut av exekutiv betydelse finns vissa bestämmelser, som dock begränsas till beslut om kvarstad och upphävande av sådana beslut på registrerat skepp, luftfartyg, fast egendom eller patent m.m. Däremot saknas även i den förordningen reglering av domstols underrättelseskyldighet i fråga om kvarstad när det inte handlar om sådan specifik egendom. Det finns dock anledning att också nämna

text: 8 §

text: i den nämnda förordningen som enligt sin rubrik rör inhibition. I bestämmelsen anges att om en domstol har förordnat att en exekutionstitel tills vidare inte får verkställas, ska domstolen samma dag sända en kopia av beslutet till Kronofogdemyndigheten. Detta gäller också i fråga om senare beslut av betydelse för verkställigheten. I en tidigare lydelse angavs att underrättelsen skulle ske till "kronofogdemyndigheten i regionen eller annan kronofogdemyndighet som enligt uppgift i målet handlägger mål om verkställighet av exekutionstiteln".

text: I en handbok som Domstolsverket tillhandahåller för expediering av domar och beslut i brottmål anges att domstolen, om den häver ett beslut om kvarstad, omedelbart ska underrätta det lokalkontor hos Kronofogdemyndigheten som har verkställt eller haft att verkställa beslutet i fråga. Lämpligen bör enligt handboken underrättelse ske både per telefon och genom att en kopia av beslutet sänds till det berörda lokalkontoret (Expedieringshandboken 27.6). En i huvudsak likalydande skrivning om expediering av beslut varigenom kvarstad hävs är intagen i de handböcker som gäller handläggning av brottmål samt expediering i tvistemål. Det är dock inte i någon av dessa handböcker angivet vad denna underrättelseskyldighet grundas på. Det kan också framhållas att i den handbok som gäller expediering i hovrätt är inte någon motsvarande passus intagen.

text: Tingsrättens hantering av kvarstadsfrågan i det aktuella målet

text: Tingsrätten beslutade den 4 juni 2010, på yrkande av åklagaren, om kvarstad på så mycket av kommanditbolagets egendom att en företagsbot om 1 000 000 kr kunde antas bli täckt vid utmätning. Tingsrätten meddelade dom i målet den 18 mars 2011 och beslutade i domen att beslutet om kvarstad skulle bestå men med den begränsningen att kvarstaden endast skulle omfatta så mycket av kommanditbolagets egendom att en företagsbot om 150 000 kr kunde antas bli täckt vid utmätning. Tingsrätten hävde beslutet om kvarstad i övrigt. Domen, innehållande beslutet att kvarstaden delvis hävdes, expedierades, enligt dagboksbladet, bl.a. till Kronofogdemyndigheten. Det framgår dock inte av dagboksbladet till vilken enhet eller instans inom Kronofogdemyndigheten underrättelsen gjordes. Som s.k. extern mottagare i vårt målhanteringssystem Vera har dock angetts Kronofogdemyndigheten i Visby, varför det finns anledning att tro att expediering skett dit, s.k. skärmdump utvisande gjorda expedieringar i Vera bifogas.

text: Bedömning

text: Som ovan angetts gäller ett beslut om upphävande av kvarstad omedelbart. Om beslut, varigenom kvarstad beviljats, hävs ska också verkställighetsåtgärderna hävas. För att detta ska ske krävs emellertid att kronofogdemyndigheten underrättas om att beslutet hävts.

text: När domstolen beviljar en begäran om kvarstad är det den part som har ansökt om åtgärden som ska vidarebefordra beslutet till Kronofogdemyndigheten för verkställighet. Domstolen har alltså inte någon skyldighet att underrätta Kronofogdemyndigheten om beslutet. Endast om domstolen självmant skulle besluta om kvarstad föreligger en sådan underrättelseskyldighet.

text: I linje med vad som gäller vid beslut om beviljande av kvarstad är enligt tingsrättens mening det mest naturliga att det är parterna som också har att vidarebefordra beslut om hävande av kvarstaden till Kronofogdemyndigheten. Den part som har ansökt om åtgärden och begärt verkställighet av beslutet bör ha ett ansvar för att underrätta den verkställande myndigheten när beslutet inte längre gäller. Även svaranden, i detta fall kommanditbolaget, som har det största intresset av att verkställigheten upphör, kan underrätta Kronofogdemyndigheten om att beslutet upphävts. Att domstolen skulle ha att underrätta Kronofogdemyndigheten om att beslutet upphävts förefaller däremot mera långsökt. Stöd för en sådan bedömning, att det alltså inte åligger domstolen att underrätta Kronofogdemyndigheten om sitt hävningsbeslut, finns bl.a. i doktrinen, i vart fall när det gäller hävande av kvarstad i tvistemål. Gregow, Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder enligt

text: 15 kap.

text: rättegångsbalken

text: , 1 uppl. 2014 s. 200.

text: Frågan är dock hur man ska förhålla sig till anvisningarna i de handböcker för tingsrätt som Domstolsverket tillhandahåller och vari det anges att domstolen ska underrätta Kronofogdemyndigheten om ett beslut om kvarstad hävs. Även om något lagstöd för underrättelseskyldigheten inte har angetts ligger det nära till hands att anta att man har tagit fasta på bestämmelsen i 8 5 förordningen (

text: ) om skyldighet för domstol och Kronofogdemyndigheten att lämna underrättelser om vissa beslut av exekutiv betydelse. Bestämmelsen i fråga rör emellertid enligt sin lydelse beslut om inhibition, genom vilka domstol har förordnat att en exekutionstitel tills vidare inte får verkställas. Enligt tingsrättens mening är det mycket tveksamt om ett beslut om hävande av kvarstad alls omfattas av denna underrättelseskyldighet.

text: Även om beslut om hävande av kvarstad skulle omfattas av den nyss nämnda bestämmelsen synes den i handböckerna intagna skrivningen om hur underrättelsen ska ske vara hänförlig till en tidigare lydelse av den ovan nämnda bestämmelsen. I handböckerna anges nämligen att underrättelse ska ske till det lokalkontor hos Kronofogdemyndigheten som har verkställt eller haft att verkställa beslutet i fråga. I bestämmelsens nuvarande lydelse anges emellertid endast att underrättelse ska ske till Kronofogdemyndigheten. Som angivits ovan expedierade tingsrätten domen, vari beslutet om delvis hävande av kvarstaden var intaget, till Kronofogdemyndigheten. Tingsrätten måste därigenom, om det föreligger en sådan underrättelseskyldighet som handböckerna anger, ha fullgjort skyldigheten i fråga.

text: Sammanfattningsvis vill jag anföra följande. Jag är tveksam till om tingsrätten över huvud taget varit skyldig att underrätta Kronofogdemyndigheten om beslutet att delvis häva kvarstaden. Om tingsrätten haft en sådan skyldighet har den fullgjorts genom att domen har expedierats till Kronofogdemyndigheten. Under alla förhållanden måste kommanditbolaget, genom att inte själv underrätta Kronofogdemyndigheten om att kvarstaden delvis hävts, anses ha varit i sådan mån medvållande till sin eventuella skada att något skadestånd inte ska utgå.

text: De anvisningar som finns i Domstolsverkets handböcker när det gäller underrättelse om beslut om kvarstad och hävande av sådana beslut är enligt min mening otillräckliga och oklara. Det kan också befaras att de i någon mån inte är helt rättvisande. Jag har därför påtalat behovet av en översyn av anvisningarna. Jag har också initierat en genomgång av de rutiner som vi har på tingsrätten när det gäller expediering av beslut om kvarstad.

text: Avslutningsvis vill jag göra följande anmärkning. Bolagets framställning är något motsägelsefull i vad som läggs tingsrätten till last som skadeståndsgrundande vållande. Skrivningen […] i framställningen ger intryck av att bolaget grundar sitt anspråk på en bristfällig eller utebliven expediering av domen den 18 mars 2011. Andra delar av framställningen tyder dock på att bolaget menar att tingsrätten också varit försumlig i sitt beslutsfattande […]. För säkerhets skull vill tingsrätten därför tillägga att det bestrids att det har förekommit något sådant skadeståndsgrundande fel eller någon försummelse under tingsrättens handläggning av målet. Nämnas kan att Svea hovrätt den 23 juni 2010 i mål nr Ö 5035-10 avslog bolagets överklagande av tingsrättens kvarstadsbeslut den 4 juni samma år.

text: Det är alltså tingsrättens uppfattning att kommanditbolaget inte bör tillerkännas något skadestånd med anledning av den handläggning som skett här.

text: Ekobrottsmyndigheten, genom generaldirektören EF:

text: Dahabsh har […] angivit att bolaget räknade med att återbetalning skulle ske men att man — när återbetalningen inte skedde — trodde att det berodde på överklagandet av företagsboten. Det var därför Dahabsh kontaktade Kronofogden först i juli 2012 för att förmå myndigheten att verkställa innehållet i domstolarnas domar.

text: När så nu inte skedde menar Dahabsh att det är Ekobrottsmyndigheten i första hand som bär ansvaret för den uppkomna situationen eftersom det är Ekobrottsmyndigheten som ansökt om kvarstad och begärt verkställighet hos Kronofogden.

text: Det bör här noteras att den av sökanden hänvisade bestämmelsen i 32 § förundersökningskungörelsen inte är tillämplig i aktuellt fall. Bestämmelsen avser situationen då en åklagare i tiden innan tingsrättens beslut om kvarstad lämnat ett s.k. förbudsmeddelande till annan person.

text: I nu aktuellt ärende blir det tydligt att det saknas en författningsreglering som ger en klar vägledning i frågan om vilken myndighet som har ansvaret i en situation som denna.

text: Av Åklagarmyndighetens och Ekobrottsmyndighetens gemensamma handbok om Förverkande m.m. från december 2010, sid 41, och Åklagarmyndighetens RättsPM 2012:9, Förvar och kvarstad, sid 21, framgår dels att åklagare inte förfogar över ett beslut om kvarstad, dels att om domstolen upphäver ett tidigare meddelat beslut om kvarstad är det domstolen som underrättar Kronofogden om beslutet. Se utdrag av bifogade interna dokument, bilaga 2.

text: Ekobrottsmyndigheten kan mot bakgrund av det nu sagda inte komma till annan slutsats än att myndigheten inte har en underrättelseskyldighet i en situation som denna och att — när domstol ändrat ett tidigare beslut om kvarstad — myndigheten inte förfogar över beslutet om kvarstad.

text: Mot bakgrund av hur detta ärende hanterats och att det synes finnas en brist i samordning av rutiner mellan de olika myndigheterna står det klart att det finns ett behov av en tydligare reglering av liknande situationer.

text: Frågan om någon viss myndighet är skadeståndsskyldig ska enligt Ekobrottsmyndighetens uppfattning avgöras utifrån

text: skadeståndslagens

text: reglering om fel eller försummelse.

text: Som framgått ovan är det inte tillräckligt för skadeståndsansvar att en myndighet har gjort fel vid bedömning av en rättsfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande om det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Det är endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar som anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Vare sig Ekobrottsmyndighetens roll i händelseförloppet eller det underlag som presenterats i detta ärende ger skäl till uppfattningen att Ekobrottsmyndighetens handläggning har innefattat en sådan skadeståndsgrundande brist som medför rätt till ersättning.

text: Kronofogdemyndigheten, genom verksjuristen JA:

text: Kronofogdemyndigheten (Kronofogden) har den 8 juni 2010 verkställt Solna tingsrätts kvarstadsbeslut den 4 juni 2010 genom att belägga ett belopp om 1 000 000 kr med kvarstad. Kronofogden har i november 2013 fått information om att tingsrättens beslut ändrats och då upphävt kvarstaden i enlighet med ändringen.

text: Om innehållet i en exekutionstitel som gäller kvarstad ändras ska verkställigheten omedelbart anpassas till ändringens omfattning, se

text: 3 kap 22 § utsökningsbalken

text: . Kronofogden är dock inte skyldig att ex officio hålla reda på ändringar i en exekutionstitel, utan det ankommer i första hand på svaranden att underrätta Kronofogden om ändringen. Kronofogden kan emellertid självmant ta reda på utgången av ett visst mål, om det finns anledning därtill (Walin m.fl.,

text: Utsökningsbalken

text: , En kommentar, fjärde uppl., s. 112 f).

text: Kronofogden har först i november 2013 fått klart besked om att Solna tingsrätts kvarstadsbeslut den 4 juni 2010 ändrats. Kronofogden har då upphävt kvarstaden i enlighet med ändringen och utbetalat överskjutande belopp till bolaget.

text: Företrädare för bolaget har enligt handläggarnotering den 27 juni 2012 vid samtal med Kronofogden - såvitt får förstås - meddelat att processen angående kvarstaden var avgjord i hovrätten. Det framgår dock inte om företrädaren meddelat att tingsrättens beslut 4 juni 2010 ändrats. Det kan diskuteras om Kronofogden på grund av samtalet borde ha tagit reda på utgången i ärendet. Kronofogden har dock som ovan nämnts ingen skyldighet att självmant informera sig om ändringar avseende en exekutionstitel. Skyldigheten att informera om detta ålåg i första hand bolaget. Underlåtenheten att ta reda på om tingsrättens beslut ändrats utgjorde därför enligt myndighetens uppfattning inte skadeståndsgrundande fel eller försummelse från Kronofogdens sida. Sökanden har för övrigt inte påstått att det förekommit fel eller försummelse vid Kronofogdens handläggning.

text: Bolaget har inte heller styrkt att det lidit den påstådda skadan.

text: Sthlm-Dahabsh KB har yttrat sig över vad Solna tingsrätt, Ekobrottsmyndigheten respektive Kronofogdemyndigheten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Handläggning av och beslut i frågor om kvarstad är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. I vissa fall kan skadestånd för ideell skada även utgå på den grunden att den skadelidandes fri- eller rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 §

text: skadeståndslagen. Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en konventionsöverträdelse etc. att detta har orsakat skada för den enskilde. Det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Något om den rättsliga regleringen när det gäller handläggningen av kvarstadsfrågor

text: Om någon är skäligen misstänkt för brott och det skäligen kan befaras att han kommer att undandra sig att betala t.ex. en företagsbot som kan antas komma att ådömas honom på grund av brottet får det förordnas om kvarstad på så mycket av hans egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning (

text: 26 kap. 1 § rättegångsbalken

text: Ett beslut om att helt eller delvis upphäva en kvarstad går, enligt

text: 17 kap. 4 § andra stycket 4 rättegångsbalken

text: , genast i verkställighet, d.v.s. det gäller genast. I en sådan situation ska även sökt verkställighet omedelbart ställas in och redan vidtagna verkställighetsåtgärder, såvitt möjligt, återgå (se

text: 3 kap. 22 § utsökningsbalken

text: ). En förutsättning för att verkställigheten ska avbrytas och redan genomförda verkställighetsåtgärder återgå är naturligtvis att Kronfogdemyndigheten får kännedom om att kvarstadsbeslutet upphävts.

text: När det gäller beslut om att bevilja kvarstad anses det ankomma på domstolen att underrätta Kronofogdemyndigheten om beslutet endast om det har fattats på domstolens eget initiativ. I andra fall ankommer det på den som begärt åtgärden att överlämna beslutet till Kronofogdemyndigheten för verkställighet. (Se t.ex. Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas?, 3 uppl. s. 375 f.)

text: I

text: 8 § förordningen (1981:967)

text: om skyldighet för domstol och Kronofogdemyndigheten att lämna underrättelser om vissa beslut av exekutiv betydelse föreskrivs att en domstol som har förordnat att en exekutionstitel tills vidare inte får verkställas ska sända en kopia av beslutet till Kronofogdemyndigheten samma dag. Sådan underrättelseskyldighet gäller också i fråga om senare beslut av betydelse för verkställigheten. Som berörts i framförallt Solna tingsrätts yttrande hit finns det dock inte någon uttrycklig reglering som (annat än i vissa specialfall som inte är aktuella här) föreskriver hur Kronofogdemyndigheten ska underrättas om ett beslut om hävning av kvarstad eller vem som ansvarar för att en sådan underrättelse lämnas. När det gäller kvarstad som civilprocessuell säkerhetsåtgärd (dvs. inom ramen för tvistemål mellan enskilda parter) har det i den juridiska litteraturen antagits att det ankommer på parterna själva att underrätta Kronofogdemyndigheten om att ett kvarstadsbeslut hävts (se Torkel Gregow, Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder Enligt

text: 15 kap.

text: rättegångsbalken

text: , 2014, s. 200).

text: Trots att det alltså inte finns några uttryckliga bestämmelser som föreskriver detta har det i Domstolsverkets handbok för expediering i brottmål intagits en anvisning om att tingsrätten omedelbart ska underrätta berört lokalkontor hos Kronofogdemyndigheten om ett kvarstadsbeslut upphävs.

text: Bedömningen i detta fall

text: Genom utredningen är det klarlagt att kvarstadsbeslutet mot Sthlm-Dahabsh KB hävdes delvis i samband med att Solna tingsrätt meddelade dom i brottmålet den 18 mars 2011. Enligt uppgift från tingsrätten, som vinner stöd av en anteckning på dagboksbladet, expedierades hävningsbeslutet till Kronofogdemyndigheten samma dag. Det står dock klart att Kronofogdemyndigheten inte har registrerat hävningsbeslutet förrän den 21 november 2013, då en företrädare för Sthlm-Dahabsh KB kontaktade myndigheten per telefon och översände en kopia av beslutet per e-post. Vad som föranlett den, i förhållande till beslutsdatumet, sena registeringen har inte kunnat klarläggas. Det kan bero på att någon kopia av beslutet, trots anteckningen på dagboksbladet, inte skickades från tingsrätten eller att det skickades till fel avdelning hos Kronofogdemyndigheten och därefter inte vidarebefordrades till den enhet som hade att vidta åtgärd för att avbryta verkställigheten med anledning av underrättelsen. Även andra orsaker till det inträffade är möjliga.

text: Att det inte har kunnat klarläggas varför det tog så lång tid innan beslutet om att häva kvarstaden registrerades hos Kronofogdemyndigheten har dock inte någon självständig betydelse för frågan om statens skadeståndsskyldighet. I den mån det finns en klar reglering som ålägger det allmänna att se till att informationen når Kronofogdemyndigheten så räcker det nämligen med att konstatera att den skyldigheten inte har uppfyllts och att staten skadeståndsrättsligt ansvarar även för s.k. anonyma eller kumulerade fel. Om det å andra sidan inte har funnits någon skyldighet för tingsrätten eller åklagaren att underrätta Kronofogdemyndigheten om hävningsbeslutet eller för den sistnämnda myndigheten att självmant hålla sig underrättad i aktuellt hänseende saknar det i princip skadeståndsrättslig betydelse om en underrättelse som skickats har nått fram eller inte.

text: För den fortsatta bedömningen måste det alltså avgöras vem som, enligt gällande regelverk, har att underrätta Kronofogdemyndigheten om att ett kvarstadsbeslut har hävts. Som framgått finns det inte någon uttrycklig reglering av den frågan. Det får anses stå klart att det är den som har begärt kvarstad som i första hand ansvarar för att underrätta Kronofogdemyndigheten om att en sådan säkerhetsåtgärd har beviljats. Med den utgångspunkten kunde det framstå som naturligt att det i första hand är den mot vilken kvarstaden riktats som har att informera Kronofogdemyndigheten om att åtgärden hävts, eftersom det framförallt ligger i dennes intresse att verkställigheten ska upphöra. En sådan ordning skulle också ligga i linje med vad som anses gälla vid motsvarande situation i civilrättsliga sammanhang.

text: Å andra sidan bör det beaktas att kvarstad enligt

text: 26 kap.

text: rättegångsbalken

text: är ett straffprocessuellt tvångsmedel som, åtminstone när åtgärden inte syftar till att säkra fordringsanspråk från målsäganden, vidtas för att säkerställa olika ersättningsanspråk från det allmänna. I linje med vad som gäller beträffande andra straffprocessuella tvångsmedel (som t.ex. häktning, beslag och reseförbud) ligger det därför nära till hands att lägga det primära ansvaret för underrättelser om att åtgärden hävts på domstolen eller åklagaren. Härvid kan det noteras att en sådan rutin, även i avsaknad av uttryckligt författningsstöd, redan är etablerad genom de anvisningar som lämnas i Domstolsverkets handbok för expediering i brottmål.

text: Mot denna bakgrund får det primära ansvaret för att underrätta Kronofogdemyndigheten om att ett beslut om kvarstad i brottmål har hävts anses ligga på det allmänna. I detta fall finns det i och för sig mycket som talar för att tingsrätten har expedierat en kopia av hävningsbeslutet till Kronofogdemyndigheten. Det står dock klart att beslutet inte har registrerats eller föranlett någon åtgärd för att avsluta verkställigheten förrän långt senare. Som framgått är det oklart hur regleringen av underrättelser av aktuellt slag ska tillämpas. Mot denna bakgrund framstår det inte som självklart att underlåtenheten att på ett verksamt sätt avbryta verkställigheten av kvarstadsbeslutet i den del där beslutet hävts innefattar något skadeståndsgrundande fel.

text: Oavsett om något skadeståndsgrunde fel har begåtts eller inte ska vid bedömningen beaktas att Sthlm-Dahabsh KB fick del av beslutet om att häva kvarstaden när det expedierades. Även om det får godtas att bolaget i ett inledande skede förhöll sig passivt i förlitan på att verkställigheten skulle avbrytas genom det allmännas försorg står det klart att det inte var förenat med några svårigheter för bolaget, som företräddes av en offentlig försvarare, att självt få till stånd en sådan återgång genom att helt enkelt underrätta Kronofogdemyndigheten om att kvarstadsbeslutet hade hävts. Utredningen ger inte något stöd för att Sthlm-Dahabsh KB har vidtagit någon sådan relevant åtgärd förrän i november 2013, då verkställigheten också avbröts. Sammantaget är omständigheterna sådana att Sthlm-Dahabsh KB genom sin passivitet i detta avseende får anses ha medverkat till det inträffade i sådan grad att bolagets rätt till ersättning för ren förmögenhetsskada ska sättas ned helt.

text: Även om något skadestånd inte ska utgå till bolaget anser sig Justitiekanslern ändå ha skäl att redogöra för statens syn på frågan om bolagets påstådda förmögenhetsskada med anledning av det inträffade.

text: Påståendet om ekonomisk skada bygger på att Sthlm-Dahabsh KB har förlorat ett antal kunder (och därmed intäkter) till följd av kvarstaden och att företaget därutöver har gått miste om avkastning på det kapital som blev låst till följd av kvarstadsbeslutet. De antaganden som ligger till grund för yrkandet i dessa delar har dock inte underbyggts med någon som helst utredning och är inte i sig tillräckliga för att läggas till grund för några slutsatser i frågan om det uppstått någon ekonomisk skada.

text: Enligt

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: – vilken bestämmelse kan tillämpas även i Justitiekanslerns skaderegleringsverksamhet – får rätten, om det är fråga om uppskattning av en inträffad skada, uppskatta skadan till skäligt belopp. Detta gäller dock endast under förutsättning att full bevisning om skadan inte alls eller endast med svårighet kan föras eller om bevisningen kan antas medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till skadans storlek och det yrkade skadeståndet avser ett mindre belopp. I detta fall finns det inget som tyder på att det skulle ha varit förenat med några svårigheter eller nämnvärda kostnader att lägga fram utredning som hade möjliggjort en meningsfull prövning av yrkandet om ersättning för ekonomisk skada. Det saknas således förutsättningar för att uppskatta skadan till skäligt belopp.

text: Det finns inte underlag för bedömningen att ersättning för ideell skada kan utgå till Sthlm-Dahabsh KB på grund av brott eller kränkning av bolagets rättigheter enligt Europakonventionen.

text: Sthlm-Dahabsh KB:s skadeståndsanspråk skulle mot angiven bakgrund inte kunna bifallas även om det inte hade funnits förutsättningar för jämkning.

text: Sammanfattning och avslutande synpunkter angående befintlig reglering avseende underrättelser om att beslut om kvarstad i brottmål har hävts m.m.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning får det anses ankomma på det allmänna att se till att ett beslut om att häva en kvarstad i brottmål verkställs. Det kan inte uteslutas att underlåtenhet i detta avseende kan föranleda skadeståndsansvar för staten.

text: Eftersom det i detta fall får anses klarlagt att bolaget genom passivitet självt har medverkat till det inträffade och då det under alla förhållanden inte har visats att de brister som förekommit har orsakat någon skada för Sthlm-Dahabsh KB har skadeståndsanspråket avslagits.

text: Genom vad som förekommit i ärendet kan det konstateras, vilket även Solna tingsrätt och Ekobrottsmyndigheten har framhållit, att den befintliga regleringen när det gäller underrättelser om upphävande av kvarstadsbeslut i brottmål är otydlig. Justitiekanslerns slutsats att det ankommer på det allmänna att se till att verkställigheten avbryts när ett kvarstadsbeslut har hävts innefattar inte i sig något ställningstagande i frågan om vem som ska ansvara för att Kronofogdemyndigheten får del av relevant information om ett hävningsbeslut.

text: Det framstår som angeläget att ett klarläggande av ansvarsfördelningen kan komma till stånd. Av Solna tingsrätts yttrande framgår att tingsrätten har tagit initiativ för att lyfta denna frågeställning. I syfte att understryka vikten av att frågan behandlas vidare översänder Justitiekanslern en kopia av detta beslut till Domstolsverket, Riksåklagaren och Justitiedepartementet med förhoppningen att lämpliga åtgärder kan vidtas för att komma tillrätta med de problem som tydliggjorts i detta ärende.

type: avgorande


title: Anspråk på skadestånd för bl.a. ideell skada med hänvisning till felaktiga beslut om kroppsvisitation och beslag

text: Justitiekanslern tillerkänner AM ersättning med 2 500 kr och uppdrar åt Rikspolisstyrelsen att se till att beloppet betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AM driver butiken Highlights tillsammans med två kamrater. I butiken, som ligger i Stockholm, säljs bl.a. sprayburkar med färg. Den 4 november 2004 kom AM ut från butiken med en kasse med sex sprayburkar med färg i handen. Två polismän från Polismyndigheten i Stockholms län observerade honom. Polismännen beslutade att ta färgburkarna i beslag och att förklara dem omedelbart förverkade med stöd av

text: 36 kap. 3 § brottsbalken

text: . Polismännen kroppsvisiterade AM med stöd av

text: 19 § 2 polislagen (1984:387)

text: . Beslaget hävdes och färgburkarna återlämnades till AM samma dag.

text: Den 24 november 2004 gjorde AM en anmälan om tjänstefel mot de polismän som hade kroppsvisiterat honom samt beslutat om förverkande av färgburkarna. Dåvarande Åklagarmyndigheten i Stockholm beslutade den 26 november 2004 att förundersökning avseende tjänstefel inte skulle inledas eftersom det inte fanns anledning att anta att brott som hörde under allmänt åtal hade förövats.

text: Anspråket

text: AM har begärt ersättning med 2 500 kr, varav 1 000 kr för ideell skada och 1 500 kr för ombudskostnader. Han har också begärt att det skall slås fast att besluten om kroppsvisitation samt beslag och förverkande saknade stöd i lag.

text: AM har som grund för anspråket anfört bl.a. följande.

text: Det förelåg inga sådana omständigheter som anges i

text: 19 § polislagen

text: respektive

text: 36 kap. 3 § brottsbalken

text: . Det var alltså fel att kroppsvisitera honom och att ta färgburkarna i beslag. Dessa åtgärder innefattar således brott mot

text: 2 kap.

text: och

text: 18 §§

text: regeringsformen

text: Han skulle använda sprayburkarna till att måla graffiti på sådana platser där det är tillåtet. Han har aldrig dömts för att ha klottrat.

text: Beslutet om kroppsvisitation måste kunna överklagas. Om ett överklagande inte prövas innebär det att hans rättigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: kränks.

text: Den omständigheten att färgburkarna återlämnades samma dag visar att det inte fanns legala förutsättningar för beslutet om beslag och förverkande.

text: Även beslutet att återlämna färgburkarna torde sakna lagstöd, eftersom rekvisiten i

text: 7 § lagen (1974:1066)

text: om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. inte är uppfyllda.

text: Förutsättningarna för att anse ett tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: begånget är uppfyllda. Den felaktiga myndighetsutövningen har inneburit att han har utsatts för ett angrepp mot sin personliga frihet, frid och hälsa och han bör därför få ersättning för denna kränkning. Han har därutöver berövats sin egendom under cirka en timme.

text: Vad gäller ersättningen för ombudskostnader avser 500 kr juridisk rådgivning som lämnats efter det att han utsattes för kränkningen men innan egendomen återlämnades. Resterande del, 1 000 kr, avser arbete efter det att egendomen återlämnades.

text: Rikspolisstyrelsens yttrande

text: Rikspolisstyrelsen har i ett yttrande avstyrkt bifall till AM:s skadeståndsanspråk samt i övrigt anfört bl.a. följande.

text: ”Rättslig reglering

text: Enligt 36 kap. 3 punkten 3

text: brottsbalken

text: får förverkande beslutas i fråga om föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brott som innefattar skada på egendom och som har anträffats under omständigheter som gav uppenbar anledning att befara att de skulle komma till sådan användning.

text: Av 3 § fjärde stycket lagen om förfarandet i vissa fall av förverkande m.m. framgår att en polisman får besluta om förverkande om det är uppenbart att förutsättningarna för ett förverkande är uppfyllda och värdet av det som ska förverkas uppgår till mindre än en tiondel av det basbelopp som enligt lagen (

text: ) om allmän försäkring gällde då beslaget verkställdes eller egendomen saknar saluvärde.

text: Med stöd av

text: 19 § andra stycket 2 polislagen

text: får en polisman kroppsvisitera i den utsträckning som behövs för att söka efter föremål som är särskilt ägnade att användas som hjälpmedel för brott som innefattar skada på egendom, om det finns särskild anledning att anse att den som avses med åtgärden bär ett sådant föremål på sig och det med hänsyn till omständigheterna kan antas att föremålet kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3

text: brottsbalken

text: . Med kroppsvisitation avses enligt

text: 28 kap. 11 § rättegångsbalken

text: undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon bär med sig.

text: Bestämmelser om statens skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Av

text: 3 kap. 2 § 1

text: framgår att staten skall ersätta skada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning för vars fullgörande staten svarar. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2

text: skall staten ersätta skada på grund av att någon annan kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 §

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Enligt

text: 2 kap. 3 §

text: skall den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes personliga frihet, frid eller ära ersätta den skada som kränkningen innebär.

text: Rikspolisstyrelsens bedömning

text: AM har begärt ersättning bl.a. för den kränkning som han anser sig ha blivit utsatt för av de polismän som ingrep mot honom. Enligt Rikspolisstyrelsens bedömning torde redan den omständigheten att åklagare beslutat att inte inleda förundersökning med anledning av ingripandet innebära att M inte styrkt sitt påstående om att han utsatts för något brott som skulle kunna ge honom rätt till ersättning för kränkning.

text: Bestämmelsen i 36 kap. 3 punkten 3

text: brottsbalken

text: har tillkommit för att ge möjlighet att beslagta och förverka sådana hjälpmedel som används för klotter och andra slag av skadegörelsebrott. För att avgöra om ett föremål ska förverkas får det göras en samlad bedömning av de förhållanden som det anträffas under och i vilket sammanhang det sker. Enligt Rikspolisstyrelsens mening har omständigheterna i det här aktuella fallet varit sådana att polismyndigheten vid en samlad bedömning haft fog för sitt att beslut att ta M:s färgburkar i beslag för förverkande. För att verkställa beslutet har polismyndigheten haft stöd i

text: 19 § polislagen

text: för att kroppsvisitera honom. Rikspolisstyrelsen delar alltså inte AM:s inställning att polisens åtgärder mot honom saknade lagstöd. I sammanhanget vill styrelsen peka på att när det gäller skadestånd på grund av felaktig rättstillämpning måste det enligt skadeståndsrättslig praxis i princip vara fråga om mycket påtagliga felbedömningar innan det kan hävdas att ersättningsgrundande oaktsamhet föreligger. Rikspolisstyrelsen kan sammantaget inte finna att AM har styrkt att han utsatts för brott eller att det i övrigt har förekommit skadeståndsgrundande fel eller försummelse vid polisens ingripande den 14 november 2004.

text: I ärendet finns inte något närmare underlag beträffande grunderna för polismyndighetens beslut att lämna tillbaka burkarna till AM. Enligt Rikspolisstyrelsens mening torde enbart den åtgärden under alla omständigheter inte kunna medföra att M skulle ha rätt till skadestånd på grund av beslutet om beslag och kroppsvisitation.”

text: AM har i en skrivelse yttrat sig över vad Rikspolisstyrelsen har anfört och därvid framfört ytterligare argument till stöd för den ståndpunkt som anges ovan under rubriken Anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten skall, enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan skadestånd också utgå för ideell skada (psykiskt lidande eller kränkning) som någon drabbas av till följd av att vederbörande har utsatts för vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Innehållet i

text: 19 § andra stycket 2 polislagen (1984:387)

text: framgår ovan under redogörelsen för Rikspolisstyrelsens yttrande. I förarbetena till lagen anges beträffande denna bestämmelse bl.a. följande (

text: prop. 2002/03:138 s. 18

text: f.).

text: ”Regeringen har uppfattat att det finns farhågor att en bestämmelse om kroppsvisitation skulle kunna komma att tillämpas så att den ger en utbredd rätt för polisen att kroppsvisitera ungdomar som vistas i kollektivtrafiksystemet, gäng som samlas i ett centrumområde, narkomaner, berusade personer eller personer klädda på ett särskilt sätt. Farhågor har också uttryckts att bestämmelsen skulle kunna komma att tillämpas urskillningslöst i relativt vanliga situationer som vid demonstrationer eller då en person kommer ut ur en affär som säljer sprayburkar. Detta är naturligtvis inte fallet. Enbart det förhållandet att en eller flera personer samlas eller vistas i ett område där skadegörelse kan förekomma, bär viss klädsel eller kommer ut ur en affär som säljer sprayburkar kan aldrig i sig utgöra grund för kroppsvisitation. Som redan berörts skall också andra omständigheter alltid tillmätas betydelse vid prövningen (…). Den restriktivitet som sålunda på grund av integritetsskäl bör prägla visitationsmöjligheten kan enligt regeringens mening komma till ytterligare uttryck genom att det bör krävas särskild anledning anta att vederbörande bär med sig föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brott som innefattar skada på egendom. (…)

text: Utöver kravet på kvalificerad konkret grund bör krävas att situationen är sådan att det kan antas att föremålet i fråga kan förklaras förverkat enligt

text: 36 kap. 3 § 3 brottsbalken

text: . En förutsättning för förverkande av föremål enligt den bestämmelsen är att föremålet påträffats under omständigheter som gav uppenbar anledning att befara att det skulle komma till brottslig användning. Exempelvis är deltagande i eller en vistelse i närheten av en demonstration inte tillräcklig utan att ytterligare omständigheter föreligger. Detta utgör ytterligare en begränsning av möjligheten till kroppsvisitation för att söka efter hjälpmedel till skadegörelse.”

text: I det aktuella fallet var situationen den att AM kom ut från en butik som säljer burkar med sprayfärg med en kasse i handen. Han uppgav själv att kassen innehöll sprayfärger. Därmed får det anses ha förelegat särskild anledning anta att AM bar med sig föremål som var ägnade att användas som hjälpmedel vid brott som innefattar skada på egendom. För att en kroppsvisitation skall få äga rum krävs dock också, som framgått ovan, att situationen är sådan att det kan antas att föremålet i fråga kan förklaras förverkat enligt

text: 36 kap. 3 § 3 brottsbalken

text: . Sådana omständigheter har såvitt framgår av utredningen inte förelegat i detta fall. Polisens åtgärd att kroppsvisitera AM, liksom beslutet om att ta sprayburkarna i beslag, får därmed anses innefatta fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . AM har således rätt till ersättning för den personskada, sakskada eller rena förmögenhetsskada som detta har vållat honom. Han bör i enlighet med detta tillerkännas ersättning med 1 500 kr för juridisk rådgivning.

text: AM har också begärt ersättning för ideell skada. Därmed blir det nödvändigt att ta ställning till om det kan anses ha förekommit något sådant typiskt sett integritetskränkande brott som enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: är en förutsättning för att sådan ersättning skall kunna utgå. Tjänstefel kan i vissa fall vara ett sådant brott. Avgörande kan sägas vara om den handlingsnorm som har åsidosatts i det enskilda fallet – vilket åsidosättande konstituerar ett brott – har den enskildes integritet som skyddsobjekt.

text: Allmän åklagare har visserligen beslutat att inte inleda förundersökning avseende tjänstefel. Jag är emellertid oförhindrad att göra en egen bedömning i detta hänseende.

text: Varje medborgare är enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: skyddad gentemot det allmänna mot påtvingade kroppsliga ingrepp. Ur rättssäkerhetssynpunkt är det ytterst angeläget att sådana åtgärder vidtas endast när så medges i lag. Den handlingsnorm som har åsidosatts i detta fall har den personliga integriteten som skyddsobjekt. Den bedömning som Justitiekanslern har att göra med anledning av ett skadeståndsanspråk mot staten i fall som detta bör vara rimligt generös mot den skadelidande. Det bör sålunda inte fordras att det är fullt klarlagt att ett tjänstefel har blivit begånget.

text: Utifrån de angivna utgångspunkterna bedömer jag att AM har utsatts för en kränkning av ett sådant slag att staten har ådragit sig skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: gentemot AM.

text: Då den ersättning som AM har begärt – 1 000 kr – framstår som skälig bör han tillerkännas det begärda beloppet.

text: AM skall alltså tillerkännas sammanlagt 2 500 kr.

text: Som framgått har allmän åklagare beslutat att inte inleda förundersökning avseende tjänstefel. Jag har visserligen möjlighet att inom ramen för min tillsynsverksamhet väcka åtal mot befattningshavare som har begått brottslig gärning genom att åsidosätta vad som åligger honom i tjänsten eller uppdraget. Med hänsyn bl.a. till att ingripandet mot AM ägde rum för nästan två år sedan finner jag dock inte skäl att gå vidare i saken, utan avslutar ärendet med den kritik som ligger i mitt ställningstagande ovan.


title: Fråga om rätt till ersättning enligt frihetsberövandelagen när ett frihetsberövande skall beaktas vid framtida straffverkställighet

text: Justitiekanslern avböjer att reglera ersättningsanspråket.

text: Anspråk m.m.

text: DJ var berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 17 juli - 8 augusti 2002 på grund av misstanke om rån. Han var dessförinnan även berövad friheten som anhållen under tiden den 28 februari - 1 mars 2002 på grund av misstanke om hot mot tjänsteman och våld mot tjänsteman. Genom Stockholms tingsrätts dom den 15 augusti 2002 frikändes han från åtalet avseende misstanken om rån men dömdes för hot mot tjänsteman och våld mot tjänsteman till fängelse två månader. Domen har vunnit laga kraft.

text: DJ har med anledning av frihetsberövandet den 17 juli - 8 augusti 2002 begärt ersättning för lidande med 15 000 kr och för förlorad arbetsförtjänst med 9 000 kr. Han har vidare begärt ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här med 2 324 kr.

text: Åklagarkammaren har avgett ett yttrande.

text: DJ har fått del av yttrandet och har därefter kommit in med synpunkter och viss kompletterande utredning.

text: Justitiekanslern har tagit del av Stockholms tingsrätts dom (deldom) den 15 augusti 2002 i mål B 2849-02 och ett vid domen fogat avräkningsunderlag rörande de frihetsberövanden som DJ varit föremål för på grund av misstankar om brott som prövades genom domen i målet. Justitiekanslern har också inhämtat vissa muntliga upplysningar från Kriminalvårdsstyrelsen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som varit häktad och/eller anhållen i minst 24 timmar på grund av misstanke om brott rätt till ersättning om frikännande dom meddelas beträffande den brottsmisstanke som föranlett frihetsberövandet. DJ är således i princip berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet kan antas ha inneburit för honom.

text: Av 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen framgår att ersättningen kan sättas ned efter vad som är skäligt om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd. I Justitiekanslerns praxis har tillämpning av denna regel normalt lett till att ersättningen helt har jämkats om frihetsinskränkningen till fullo har beaktats vid verkställigheten av ett fängelsestraff. Jämkningsregeln korresponderar därvid med bestämmelsen i

text: 19 a § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. Enligt denna bestämmelse skall tiden för ett frihetsberövande i form av anhållande och häktning anses som tid varunder den utdömda påföljden verkställts, om den dömde med anledning av misstanke om brott som prövas genom dom i målet har varit berövad friheten som anhållen eller häktad under en sammanhängande tid av minst 24 timmar.

text: DJ var berövad friheten som anhållen och häktad med anledning av misstanke om brott som prövades i det mål i vilket han dömdes till fängelse för annan brottslighet.

text: Av de upplysningar som Justitiekanslern inhämtat från Kriminalvårdsstyrelsen framgår att något strafftidsbeslut beträffande DJ inte har fattats med anledning av Stockholms tingsrätts dom på fängelse. Tiden för frihetsberövandet har alltså inte ännu avräknats eller beaktats vid verkställigheten av det fängelsestraff som han dömts till.

text: Den lydelse som jämkningsbestämmelsen i 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen har fått bygger på den ordning som gällde före den 1 oktober 2000, då ansvaret för den obligatoriska avräkningen av tiden för ett straffprocessuellt frihetsberövande låg på domstolarna. Den obligatoriska avräkningen gjordes därvid redan i brottmålsdomen och ett sådant förordnande vann i princip laga kraft samtidigt med domen. Detta är emellertid inte längre fallet, eftersom avräkningen numera sker först när kriminalvården upprättar ett strafftidsbeslut. Ett sådant beslut fattas i regel i samband med att den aktuella påföljden börjar verkställas.

text: I detta fall har verkställigheten av fängelsestraffet, enligt vad som är upplyst, inte påbörjats. Med hänsyn till ordalydelsen i 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen skulle det visserligen kunna hävdas att det i ett fall som detta inte finns förutsättningar för att tillämpa den aktuella jämkningsregeln, eftersom det förhållande som normalt föranleder jämkning inte ännu har inträtt (jfr Justitiekanslerns framställning den 25 september 2001 till Justitiedepartementet angående ändrade regler rörande ersättning vid frihetsberövanden, dnr

text: Ersättning skulle vid en sådan bedömning alltså utgå till DJ. I ärendet har det emellertid inte kommit fram något som talar för att bestämmelsen i 19 a § lagen om beräkning av strafftid m.m. inte skulle tillämpas på en framtida verkställighet av fängelsestraffet. Skulle frihetsberövandet sålunda avräknas vid straffverkställigheten är det uppenbart att DJs skada till följd av frihetsberövandet begränsas i motsvarande mån. Det bör här också särskilt understrykas att jämkningsregeln i princip enbart ger uttryck för den skadeståndsrättsliga huvudregeln att ersättning skall utgå i förhållande till den lidna skadan (se

text: prop. 1974:97 s 68

text: Mot bakgrund av det anförda är det Justitiekanslerns uppfattning att det mesta talar för att DJ inte kan antas ha lidit någon ersättningsgill skada med anledning av frihetsberövandet, eftersom detta rimligen skall avräknas vid straffverkställigheten. I vart fall är omständigheterna i ärendet sådana att det inte nu - innan ett strafftidsbeslut har fattats - är möjligt att fullt ut pröva frågan om ersättning skall utgå till DJ. Justitiekanslern avböjer därför att reglera ersättningsanspråket.

text: Ärendet avslutas härmed.


title: Uttalanden i telefonsamtal som samtidigt har sänts i s.k. webbradio, har ansetts omfattade av yttrandefrihetsgrundlagen

text: Ärendet

text: Mot bakgrund bl.a. av anmälningar till Polismyndigheten i Stockholms län (City polismästardistrikt, Lidingö närpolisområde) beslöt Justitiekanslern den 1 september 2004 om beslag då det fanns anledning att anta att bl.a. yttrandefrihetsbrottet olaga hot hade förövats vid vissa sändningar med s.k. webbradio den 8, 15 respektive 22 augusti 2004. Vid en av polismyndigheten samma dag verkställd husrannsakan i en av de två för brotten misstänkta personernas bostad beslagtogs föremål (beslagsliggare nr 0221-04-611 punkterna 1 - 49).

text: Polismyndigheten har den 2 september 2004 till Justitiekanslern sänt över handlingarna i ärendet.

text: Justitiekanslern har den 3 september 2004 varit i kontakt med Åklagarmyndigheten i Stockholm (City åklagarkammare, chefsåklagaren BC).

text: Justitiekanslerns beslut

text: Jag bedömer alltjämt att till följd av bestämmelserna i

text: 1 kap. 6 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) den grundlagen är tillämplig beträffande de webbradiosändningar med telefonsamtal som har skett vid de tillfällen den 8, 15 respektive 22 augusti 2004 som avses med polisanmälningarna.

text: Två av anmälningarna har av polismyndigheten rubricerats som "ofredande mot grupp" respektive "ofredande" (anmälan den 8 augusti 2004, nr 0201-K204534-04, och anmälan den 22 augusti 2004, nr 0201-K209952-04).

text: Jag konstaterar att ofredande som begås i ett radioprogram inte är kriminaliserat och att något ansvar därför inte kan utkrävas för detta slags brott. De två nu aktuella anmälningarna skulle emellertid kunna gälla någotdera eller båda yttrandefrihetsbrotten förtal och förolämpning (

text: 5 kap. 1 §

text: YGL jämförd med 7 kap. 4 § 14 och 15

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF; se även

text: 5 kap.

text: 3 §§

text: brottsbalken

text: om förtal, grovt förtal respektive förolämpning).

text: Brottet förtal liksom brottet förolämpning får enligt

text: 5 kap. 5 § första stycket brottsbalken

text: inte åtalas av någon annan än målsäganden, dvs. den som har blivit utsatt för brottet (enskilt åtal). I vissa fall får dock ett sådant brott åtalas av åklagare (allmänt åtal); det förutsätter bl.a. att åtal av särskilda skäl anses påkallat från allmän synpunkt. I fråga om förolämpning gäller ytterligare åtalsförutsättningar.

text: Av förarbetena till bestämmelserna i

text: brottsbalken

text: om förtal och om förolämpning framgår att allmänt åtal är avsett att förekomma endast i undantagsfall. Oavsett om det i dessa fall eller i något av dem skulle föreligga ett sådant brott eller inte, anser jag att det inte har framkommit att det finns sådana särskilda skäl som motiverar ett ingripande genom allmänt åtal.

text: Mot denna bakgrund beslutar jag att lägga ned förundersökningen såvitt avser de brottsmisstankar som avses med anmälningarna nr 0201-K204534-04 och nr 0201-K209952-04.

text: Beträffande den anmälan som gäller den 15 augusti 2004 (0201-K208807-04) finns det enligt min mening alltjämt anledning att anta att yttrandefrihetsbrottet olaga hot kan ha förövats (jfr

text: 5 kap. 1 §

text: YGL och

text: 7 kap. 4 § 16

text: TF). Med hänsyn härtill förordnar jag att beslaget skall bestå.

text: Med stöd av

text: 7 kap. 1 § första stycket

text: YGL överlämnar jag åt överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Stockholm eller den åklagare han sätter i sitt ställe att fortsättningsvis utföra den förundersökning som har inletts genom mitt beslut om beslag den 1 september 2004 och att även i övrigt vara åklagare i tryckfrihetsmålet när det gäller den brottsmisstanke som avses med anmälningen nr 0201-K20880


title: Inspektion vid Säkerhetspolisen den 16 och 21 maj 2018

text: 1 Beslutets huvudsakliga innehåll

text: Den genomförda granskningen visar att Säkerhetspolisens hantering av frågor om utlämnande av allmänna handlingar är mycket väl fungerande. Justitiekanslerns allmänna intryck är att hanteringen är rättssäker och effektiv. Handläggningen är välorganiserad med fungerande rutiner. Frågorna hanteras av erfarna och kunniga medarbetare. Vad gäller handlingarna i akterna är dessa ordnade och handläggningen är därmed lätt att följa. Diarieföringen fungerar i allt väsentligt mycket bra. De beslut som fattas är väl motiverade och lätta att förstå. De sekretessprövningar som gjorts framstår vidare som noggranna och rimliga. Det övergripande intrycket är att Säkerhetspolisens handläggning av framställningar om utfående av allmänna handlingar uppfyller lagstiftningens högt ställda krav på skyndsamhet.

text: Justitiekanslern har emellertid beträffande vissa frågor gjort iakttagelser av sådant som Säkerhetspolisen bör kunna förbättra.

text: Såvitt avser skyndsamhetskravet kan det ifrågasättas om vissa av de framställningar som verkar relativt okomplicerade att ta ställning till borde kunna besvaras fortare än vad som nu sker. Enbart organisatoriska skäl, t.ex. en ordning med en på förhand bestämd föredragningstid, bör inte i sig medföra att ett svar dröjer.

text: I de ärenden där kompletteringsförelägganden skickas framstår det som ändamålsenligt att en kortare svarstid väljs och att detta förenas med en upplysning om vad som kan bli följden om föreläggandet inte följs. Det är vidare inte godtagbart att ett ärende i vilket en efterfrågad komplettering inte inkommer avslutas utan någon åtgärd.

text: En annan fråga som tas upp är vikten av att inte utan särskilt övervägande hantera en persons begäran om att ta del av allmänna handlingar avseende sig själv och en begäran om ett registerutdrag enligt

text: personuppgiftslagen

text: på samma sätt. Vad avser diariet kan det finnas skäl att överväga ändrade rutiner för att snabbare identifiera och avsluta ärenden som inte längre ska vara öppna där.

text: 2 Bakgrund

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden.

text: Under våren 2018 beslutade Justitiekanslern att inspektera Säkerhetspolisen. Inspektionen hade inte föranletts av något enskilt ärende som förekommit hos Justitiekanslern.

text: Säkerhetspolisen underrättades om inspektionen och ombads den 11 april 2018 att svara på vissa frågor om myndighetens hantering av begäran om utfående av allmän handling. Ett yttrande från Säkerhetspolisen (rättsenheten) kom in till Justitiekanslern den 25 april 2018.

text: Justitiekanslern inspekterade Säkerhetspolisen den 16 och 21 maj 2018.

text: Säkerhetspolisen har under hand fått ta del av ett utkast till detta protokoll och beretts tillfälle att komma in med synpunkter på de iakttagelser som har redovisats i protokollet.

text: 3 Inspektionens omfattning

text: 3.1 Syfte och inriktning

text: Syftet var att under inspektionen granska Säkerhetspolisens hantering av frågor om utlämnande av allmänna handlingar och hur myndigheten har organiserat denna.

text: Vad gäller själva granskningen var inspektionen främst inriktad på de grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet som finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF), i synnerhet det skyndsamhetskrav som framgår där.

text: Säkerhetspolisens uppdrag är sådant att en stor del av uppgifterna i myndighetens verksamhet omfattas av sekretess. Justitiekanslern har inte inriktat sig på att granska enskilda sekretessbedömningar i sak då detta i princip inte är en uppgift för Justitiekanslern. Granskningen har dock innefattat om Säkerhetspolisens sekretessprövningar från ett övergripande perspektiv har framstått som rimliga och om besluten har varit väl motiverade.

text: 3.2 Avgränsning och tillgängligt material

text: Justitiekanslern tog under besöket hos Säkerhetspolisen del av delegationsbeslut i fråga om handlingsutlämnande och relevant del av myndighetens arbetsordning. Justitiekanslern fick också del av en processkartläggning från 2017 över Säkerhetspolisens hantering av frågor om utlämnande av allmänna handlingar.

text: Under besöket fanns, efter begäran från Justitiekanslern, följande akter tillgängliga för granskning.

text: Till varje akt fanns vidare en utskrift av myndighetens dagboksblad i ärendet. Sammanlagt granskades 113 ärenden.

text: 4 Möten med företrädare för myndigheten

text: Ett inledande möte hölls med företrädare för de olika avdelningar och enheter hos Säkerhetspolisen som hanterar frågor om utlämnande av allmänna handlingar. Det lämnades en beskrivning av Säkerhetspolisens hantering i denna del. Vid mötet redogjorde Justitiekanslern för inspektionens syfte och omfattning. Under själva inspektionen ställdes vidare vissa kompletterande frågor till handläggare vid sekretessfunktionen och till verksjurister vid rättsenheten. Sammanfattningsvis framgick följande.

text: Hanteringen av frågor om utlämnande av allmänna handlingar sker centraliserat vid Säkerhetspolisen. Ärenden bereds av en sekretessfunktion vid myndigheten och beslut fattas vid rättsenheten. Varje år mottar Säkerhetspolisen flera hundra begäranden om utlämnande av allmän handling. Dessa hanteras som en egen ärendetyp vid myndigheten.

text: När en begäran om att ta del av allmän handling kommit in till myndigheten registreras den av registrator som sedan skickar begäran vidare till sekretessfunktionens mottagningsfunktion i ärendehanteringssystemet. En begäran om allmän handling hanteras med högsta prioritet hos registratorn. Om sekretessfunktionen gör bedömningen att frågan ska handläggas som en begäran om att ta del av allmän handling/uppgift ur allmän handling diarieförs denna. Vid diarieföring anges handläggare och vilka som ska ha behörighet i ärendet. De som får full behörighet i ärendet är någon av de handläggare som arbetar vid sekretessfunktionen. De bereder och föredrar ärendet för någon av två särskilt utsedda verksjurister. Det finns en fast föredragningstid varje vecka. Vid behov kan ärenden även föredras på andra tider. Sekretesskäl kan dock tala för att tidsmässigt handlägga ärenden så likartat som möjligt. Verksjuristerna har delegation att fatta beslut i ärenden om begäran om allmän handling. Chefsjuristen eller biträdande chefsjuristen fattar beslut som är av större vikt, principiell eller ekonomisk betydelse eller av massmedialt intresse.

text: I merparten av ärendena fattas överklagbara beslut. Det förekommer även att tjänstemannabesked lämnas, men beredningen ser vid dessa besked likadan ut som när ett överklagbart beslut fattas. Sekretessfunktionen tar fram underlag till ett beslut genom att inhämta information och bedömningar från övriga enheter samt i vissa fall externa myndigheter.

text: I slutet av 2017 gjordes en processkartläggning inom Säkerhetspolisen avseende hanteringen av frågor om utlämnande av allmänna handlingar. Syftet var att klargöra rutiner och möjliggöra effektivisering av hanteringen. Det fanns tidigare vissa problem med återkoppling från andra enheter inom Säkerhetspolisen gällande underlaget för sekretessbedömningen som medförde att handläggningen i bland drog ut på tiden. Genom att tydliggöra och kartlägga processen för utlämnande av allmänna handlingar skedde en ändring av vissa rutiner. Bland annat har kontaktvägarna för inhämtande av synpunkter från övriga enheter vid myndigheten tydliggjorts och förkortats. Företrädare för myndigheten har upplevt att detta har fått positiva effekter.

text: Överklagbara beslut expedieras vanligtvis, tillsammans med de eventuella handlingar som bedömts kunna lämnas ut, med rekommenderat brev med mottagningsbevis. En handläggare gör återkommande kontroller i diariesystemet för att avsluta ärenden där. Ärendena avslutas i regel efter att ett beslut eller en eventuell dom vunnit laga kraft.

text: 5 Justitiekanslerns iakttagelser och synpunkter

text: 5.1 Övergripande iakttagelser och synpunkter

text: Justitiekanslerns övergripande intryck är att Säkerhetspolisens hantering av frågor om utlämnande av allmänna handlingar fungerar mycket väl. Under granskningen gjorde Justitiekanslern följande generella iakttagelser.

text: Det sätt som Säkerhetspolisen har organiserat sin verksamhet på, bl.a. med en central sekretessfunktion, framstår som väl motiverat. Justitiekanslern ser positivt på det arbete som genomförts för att tydliggöra och kartlägga processen för utlämnande av allmänna handlingar. Intrycket vid granskningen är att samordningen med andra enheter inom Säkerhetspolisen nu är mycket god.

text: Justitiekanslerns allmänna intryck är vidare att hanteringen framstår som rättssäker och effektiv. Hos myndighetens sekretessfunktion finns väl inarbetade och fungerande rutiner samt möjligheter till kvalitetssäkring. Det är erfarna och kunniga medarbetare som hanterar frågorna om utlämnande av allmänna handlingar. I de allra flesta fall hanteras en begäran om att få ta del av en allmän handling med god skyndsamhet.

text: Vad gäller handlingarna i akterna är dessa ordnade och handläggningen är därmed lätt att följa. Diarieföringen fungerar i allt väsentligt mycket bra. Det går i allmänhet mycket snabbt från det att en begäran om att få ta del av allmän handling kommit in till myndigheten till dess att sekretessfunktionen påbörjar handläggningen av begäran.

text: Besluten som omfattades av inspektionen var motiverade och lätta att förstå. De sekretessprövningar som gjorts framstår som noggranna och rimliga. Vid prövningen har man tagit ställning till begäran i sin helhet. Besluten har också innehållit en anvisning om hur dessa kan överklagas. Den enskilde har, när ett överklagbart beslut inte meddelats, informerats om möjligheten att begära myndighetens prövning och få ett skriftligt beslut.

text: 5.2 Handläggningstider

text: Regler och bakgrund

text: Av

text: 2 kap. 12 §

text: TF framgår att en allmän handling som får lämnas ut ska till-handahållas genast eller så snart det är möjligt.

text: I

text: 4 kap.

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: (2009:400, OSL) finns bestämmelser om generella åtgärder för att underlätta sökande efter allmänna handlingar. Av 1 § framgår att en myndighet ska ta hänsyn till rätten att ta del av allmänna handlingar när den organiserar hanteringen av sådana handlingar och vid övrig hantering av allmänna handlingar. Myndigheten ska särskilt se till att allmänna handlingar kan lämnas ut med den skyndsamhet som krävs enligt TF.

text: En begäran om att få del av en handling ska alltså behandlas skyndsamt. Riks-dagens ombudsmän (JO) har i ett flertal beslut uttalat att innebörden av detta är att besked i en utlämnandefråga bör lämnas redan samma dag som begäran har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan för-dröjning är nödvändig för att myndigheten ska kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. JO har vidare uttalat att ett visst ytterligare dröjsmål kan vara ofrånkomligt om framställningen avser eller kräver genomgång av ett omfattande material. Skyndsamhetskravet är strängt och myndigheter har en skyldighet att se till att bemanningen och organisationen är sådan att man klarar av att uppfylla kravet. (Se t.ex. JO 2013/14 s. 585 och

text: JO 2015/16 s. 665

text: Säkerhetspolisens uppdrag är sådant att en stor del av uppgifterna i myndighetens verksamhet omfattas av sekretess. En följd av uppdragets karaktär och den noggranna sekretessprövning som normalt måste ske är att det ofta får anses godtagbart att det tar någon eller några dagar innan en begärd handling kan lämnas ut. I vilken mån behov av sekretessgranskning finns, och vad skyndsamhetskravet innebär, måste dock avgöras i varje enskilt fall.

text: JO fann vid ett par tillfällen under inledningen av 2010-talet skäl att kritisera Säkerhetspolisen för att inte ha iakttagit

text: tryckfrihetsförordningens

text: krav på skyndsam handläggning (beslut 2011-05-04 i dnr 1565-2011 och 2013-07-05 i dnr 3341-2013). Som framgått ovan har Säkerhetspolisen därefter gått igenom sitt handläggningssätt och ändrat vissa rutiner. Bland annat har kontaktvägarna för inhämtande av synpunkter från sakenheterna tydliggjorts och förkortats.

text: Iakttagelser beträffande de granskade ärendena

text: Justitiekanslern har beträffande de nu granskade ärendena kunnat konstatera följande.

text: Handläggningstiden för att svara på en begäran om att ta del av allmänna handlingar har närmast genomgående varit mellan sex och åtta dagar. Undantagsvis har det gått fortare eller tagit något längre tid. Från det att en begäran har bedömts komplett har dock handläggningstiden inte i något fall varit längre än två veckor. Det som kommit fram vid granskningen är således väl förenligt med det myndigheten uppgett om positiva effekter av förändrade handläggningsrutiner. Det övergripande intrycket är att Säkerhetspolisens handläggning av framställningar om utfående av allmänna handlingar uppfyller lagstiftningens högt ställda krav på skyndsamhet.

text: Något som kan noteras är dock att handläggningstiden – oberoende av ärendenas karaktär – har varit mycket likartad. Att det inte iakttagits något fall med mycket lång handläggningstid är naturligtvis positivt. Vissa av framställningarna framstår dock som relativt okomplicerade att ta ställning till. Ett sådant fall kan exempelvis vara när en person som inte förekommer i myndighetens register begär att få del av handlingar rörande sig själv. Det kan ifrågasättas om sådana framställningar inte borde kunna besvaras snabbare än som nu sker. Justitiekanslern finner i sammanhanget skäl att framhålla att ett handlingsutlämnande inte får fördröjas mer än vad som föranleds av underlaget i ett enskilt fall. Om det endast är organisatoriska skäl, t.ex. den ordning som myndigheten tillämpar med på förhand bestämda föredragningstider, som medför att svar dröjer är detta inte godtagbart.

text: I fall där Säkerhetspolisens beslut har överklagats till förvaltningsdomstol, har överklagandena regelmässigt överlämnats dit samma eller påföljande dag. Justitiekanslern har inte iakttagit något fall där skyndsamhetskravet inte iakttagits i detta avseende.

text: 5.3 Övrigt om hanteringen av begäran om utlämnande av allmänna handlingar

text: Som angetts ovan är Justitiekanslerns allmänna intryck att Säkerhetspolisens hantering av frågor om utlämnande av allmänna handlingar fungerar mycket väl. Det framstår som att myndigheten generellt gör rimliga och välavvägda bedömningar av de inkomna framställningarna. Vid granskningen har emellertid, angående vissa ärenden där myndigheten bedömt att det krävs komplettering, uppmärksammats följande.

text: Krav på undertecknad begäran m.m.

text: Vid samtal med anställda framkom att det tidigare fanns en rutin på myndigheten som innebar att den som begärde uppgifter om sig själv skulle inkomma med en undertecknad begäran. Rutinen hade tillkommit med anledning av kravet om undertecknande i dåvarande

text: 10 § datalagen (1973:289)

text: , numera

text: 26 § personuppgiftslagen

text: (1998:204, PuL). Det uppgavs att rutinen sedan några månader tillbaka avskaffats.

text: Vid granskningen kunde konstateras att detta förfarande hade tillämpats i flera ärenden där enskilda önskat få information om huruvida de förekommer i myndighetens register. Samma förfarande hade dock tidigare också använts i fall där det kan ifrågasättas om begäran istället var en begäran om att få del av allmänna handlingar. I vissa ärenden hade kravet på undertecknande även förenats med ett krav på att ange personnummer.

text: Rätten att ta del av allmänna handlingar regleras i

text: 2 kap.

text: TF. Det finns inte några formkrav för hur en begäran om att få ta del av allmänna handlingar ska se ut (jfr JO:s beslut den 16 juni 2010, dnr 566-10 och den 30 september 2010, dnr 5048-2009). Utgångspunkten är att den som begär ut en handling ska kunna vara anonym. Den som begär ut en handling ska inte heller behöva berätta för myndigheten vad handlingen ska användas till, vilket följer av det s.k. efterforskningsförbudet i

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF. Det är endast om handlingarna innehåller uppgifter som omfattas av sekretess som myndigheten har skäl att efterfråga identitet och syfte (jfr

text: JO 2008/09 s. 538

text: ). Efterforskningsförbudet i

text: 2 kap. 14 §

text: TF ger alltså vika om det behövs för att myndigheten ska kunna pröva om handlingarna kan lämnas ut.

text: I PuL finns bestämmelser som reglerar rätten för den registrerade att ansöka om s.k. registerutdrag. Lagen är nu upphävd men gäller fortfarande beträffande vissa verksamheter. Enligt 26 § andra stycket PuL ska en ansökan göras skriftligen och vara undertecknad av sökanden. I vissa fall kan det finnas behov av att få in uppgifter som direkt kan hänföras till den person som begär informationen för att möjliggöra själva sökningen, exempelvis personnummer m.m.

text: En enskilds begäran om uppgifter kan givetvis ibland vara utformad så att det kan vara svårt att bedöma om personen önskar få del av ett registerutdrag eller av handlingar i vilka han eller hon förekommer. Det är emellertid av vikt att hålla isär reglerna om tillgång till allmänna handlingar enligt TF och rätten till information om personuppgifter som behandlas hos myndigheten. Detta inte minst då rätten att ta del av allmänna handlingar inte får begränsas av några formkrav, men också eftersom de olika besluten överklagas i skilda ordningar (se

text: 6 kap. 8 §

text: OSL och 52 § PuL). Justitiekanslern understryker därför vikten av att Säkerhetspolisen inte utan särskilt övervägande hanterar en persons begäran om att ta del av allmänna handlingar avseende sig själv och en begäran om ett registerutdrag enligt 26 § PuL på samma sätt. Det är också angeläget att i varje enskilt fall bedöma om det finns behov av kompletterande uppgifter, så att den enskildes rätt till anonymitet vid begäran om att ta del av allmänna handlingar inte åsidosätts.

text: Utformning av kompletteringsförelägganden

text: Vid granskningen framkom att det i myndighetens begäran om kompletterande uppgifter i vissa fall hade angetts att svar önskas inom en månad, medan det i andra fall inte fanns någon önskad svarstid angiven. Skrivelserna innehöll ingen information om vad som skulle hända om svar inte inkom. Samma hantering vad gäller begäran om komplettering utan tid- och påföljdsangivelse kunde också observeras i enstaka fall rörande begäran att få del av handlingar som gällde annan än sökanden själv och där begäran ansågs vara alltför vid och oprecis.

text: Det saknas uttryckliga bestämmelser i

text: förvaltningslagen

text: (1986:223, FL) om hur ett föreläggande med krav om komplettering ska vara utformat. Det får emellertid anses följa av allmänna förvaltningsrättsliga principer att en särskild frist sätts ut i ett förläggande om att avhjälpa en brist. I annat fall blir det svårt både för myndigheten och den enskilde att bedöma när en prövning av om ett föreläggande har följts eller inte kan ske. Med anledning av det krav på skyndsamhet som gäller i ärenden av aktuellt slag framstår det som ändamålsenligt att välja en kortare svarstid än en månad.

text: Det kan vara lämpligt i att förena ett föreläggande med en upplysning om vad som kan bli följden av att föreläggandet inte följs, vilket också blir ett uttryckligt krav från och med den 1 juli 2018 då den nya

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: träder ikraft (

text: 20 § andra stycket

text: Verkan av uteblivet svar på begäran om komplettering

text: Vid samtal med sekretesshandläggarna framkom att för det fall den enskilde inte efterkom de krav som ställdes upp i myndighetens skrivelse om komplettering, bedömde handläggarna att det saknades förutsättningar att ta ställning till begäran. Ärendet avslutades då utan åtgärd.

text: Justitiekanslern erinrar om att en förfrågan från en enskild till en myndighet ska besvaras av denna så snart som möjligt. Vidare framgår av förarbetena till

text: 4 §

text: FL att en myndighet alltid måste lämna något slags svar (

text: prop. 1985/86:80 s. 60

text: ). Om ett ärende har anhängiggjorts på ett eller annat sätt ska myndigheten dessutom avsluta ärendet genom någon form av beslut.

text: Givetvis har den enskilde ingen skyldighet att svara på myndighetens begäran om komplettering. Har den enskilde förelagts att förtydliga sin begäran utan att så har skett återstår det för myndigheten att pröva begäran i befintligt skick. Om en begäran är så bristfälligt utformad att den inte kan läggas till grund för en prövning i sak gäller, enligt en allmän förvaltningsrättslig grundsats, att begäran normalt kan avvisas endast om myndigheten i ett föreläggande upplyst om att utebliven komplettering kan leda till ett sådant beslut, jfr

text: 5 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: . Det bör emellertid framhållas att avvisning endast bör komma i fråga när en brist verkligen är av sådan betydelse att den hindrar att ett beslut meddelas i sak. I normalfallet bör en utebliven komplettering kunna leda till att begäran avslås efter en prövning på befintligt underlag. En myndighet som begär en komplettering från en enskild kan under alla omständigheter inte låta bli att sakpröva en begäran om personen i fråga inte upplysts om denna påföljd i kompletteringsföreläggandet (se

text: RÅ 1975 ref. 69

text: 5.4 Diarieföring

text: Diarieföringen hos Säkerhetspolisen beträffande ärenden om utlämnande av allmänna handlingar fungerar i allt väsentligt mycket väl. Något som kunde noteras var dock att det i många fall förflöt förhållandevis lång tid från det att sista åtgärden vidtogs i ärendet till dess att ärendet avslutades i diariet. Som framgått ovan görs manuella kontroller med viss regelbundenhet för att avsluta ärenden i diariet.

text: Det är förståeligt att merparten av alla ärenden inte kan avslutas i omedelbar anslutning till myndighetens beslut, bl.a. eftersom beslutet då ännu inte har vunnit laga kraft. Den nuvarande rutinen för att avsluta ärenden påverkar inte heller ärendenas handläggning på ett mer markant sätt och innebär inte heller att rättssäkerheten eller effektiviteten eftersätts i det enskilda ärendet. Den ifrågavarande hanteringen kan emellertid försämra möjligheten att följa myndighetens handläggning av utlämnandeärenden genom slagningar i diariet och ge en missvisande bild av pågående och avslutade ärenden. Att kontrollen sker manuellt medför också en ökad risk för att ärenden förblir oavslutade. Det kan mot den bakgrunden finnas skäl för Säkerhetspolisen att överväga förändrade rutiner på detta område, t.ex. automatiska bevakningar, för att snabbare identifiera och avsluta ärenden som inte längre ska vara öppna.

text: 6 Avslutande samtal

text: Vid ett avslutande samtal med företrädare för Säkerhetspolisen redogjorde Justitiekanslern kortfattat för sina iakttagelser och synpunkter. Samtalet avslutades med att Justitiekanslern tackade för ett vänligt bemötande från myndighetens personal under inspektionen.


title: Ersättningsanspråk på grund av överträdelse av gemenskapsrätten angående uttag av dispensavgift enligt bilavgaslagen

text: Justitiekanslern tillerkänner AA skadestånd med 1 000 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Naturvårdsverket att ombesörja att den beslutade ersättningen utbetalas till AA.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Efter att ha varit bosatt i Belgien flyttade AA tillbaka till Sverige. Han medtog då sin personbil som enligt Vägverkets bilregister infördes den 8 mars 1995 som flyttsaksbil. Vid godkännande av personbilen i samband med registreringsbesiktning i Sverige beviljades enligt Naturvårdsverkets A40-bestämmelser dispens från bilavgaskraven i bilavgaslagen och bilavgasförordningen. En dispensavgift om 7 000 kr togs därvid ut.

text: AA begärde hos Naturvårdsverket befrielse från dispensavgiften under hänvisning till att avgiften stred mot Sveriges förpliktelser som medlem i EU. I beslut den 31 mars 1995 avslog Naturvårdsverket Andreas J:s begäran.

text: Efter det att AA överklagat Naturvårdsverkets beslut till Kammarrätten i Stockholm biföll kammarrätten i dom den 5 november 1997 överklagandet och undanröjde Naturvårdsverkets beslut (mål nr 6425-1995). Som skäl för sitt beslut angav kammarrätten sammanfattningsvis att uttagande av dispensavgiften stred mot artiklarna 30 och 36 i Romfördraget.

text: Dispensavgiften har härefter återbetalats till AA.

text: Anspråket m.m.

text: AA har i en skrivelse till Naturvårdsverket bl.a. begärt att han skall erhålla ränta om nio procent på dispensavgiften om 7 000 kr från den 25 april 1995 vilket var den dag dispensavgiften betalades in. Enligt hans beräkningar uppgick därvid räntan till 1 630 kr.

text: Naturvårdsverket har med eget yttrande överlämnat AA:s begäran till Justitiekanslern för handläggning.

text: AA har lämnat synpunkter på vad Naturvårdsverket har anfört. Han har därvid anfört att han begär att ränta skall utgå under tiden den 24 april 1995 - 8 januari 1998.

text: Gällande bestämmelser

text: Enligt

text: 2 § bilavgaslagen (1986:1386)

text: skall motordrivna bilar vara så konstruerade och utrustade att de inte släpper ut avgaser och andra ämnen i större mängd än vad som kan godtas från hälso- och miljöskyddssynpunkt. I

text: 5 §§

text: bilavgasförordningen (1991:1481)

text: har regeringen meddelat föreskrifter om bl.a. avgasreningskrav.

text: Av

text: 10 § bilavgaslagen

text: framgår att dispensavgift får tas ut, om undantag från meddelade föreskrifter medges, för varje fordon som omfattas av undantaget. Naturvårdsverket meddelar närmare föreskrifter om dispensavgiftens beräkning. Härvid skall iakttas att avgiften bör utjämna de ekonomiska fördelarna för den avgiftsskyldige av att fordon inte uppfyller uppställda krav.

text: I

text: 18 § bilavgasförordningen

text: anges att om det är av ringa betydelse från miljöskyddssynpunkt får Naturvårdsverket föreskriva om avsteg eller för det enskilda fallet medge undantag från bestämmelserna i förordningen. När Naturvårdsverket medger undantag får en dispensavgift enligt

text: 10 § bilavgaslagen

text: tas ut.

text: Av 3.1 i de s.k. A40-bestämmelserna (Naturvårdsverkets författningssamling /SNFS:12, MS 52/) följde vid den aktuella tidpunkten att undantag från kraven i avgasförordningen fick medges för en bil som importerades av en privatperson som flyttsak då han flyttade till Sverige. En dispensavgift skulle då betalas. Undantag från skyldigheten att erlägga dispensavgift kunde dock göras för bensindriven bil endast om den var försedd med reglerat trevägskatalysatorsystem och den utrustningen bedömdes vara i funktionsdugligt skick.

text: I artikel 28 (f.d. art. 30) i Romfördraget föreskrivs att kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna.

text: Enligt artikel 30 (f.d. art.36) i Romfördraget skall bestämmelserna i artikel 28 inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet eller intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter, att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller att skydda industriell och kommersiell äganderätt. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.

text: EG-domstolen har i ett flertal domar lagt fast att en medlemsstat kan bli skadeståndsskyldig gentemot enskilda om staten åsidosatt de förpliktelser som följer av gemenskapsrätten (se t.ex. domarna Francovich, Brasserie du Pêcheur och Factortame samt Dillenkofer m.fl.). Enligt domstolens praxis gäller som förutsättning för skadestånd att den rättsregel som överträtts är avsedd att skapa rättigheter för enskilda, att statens överträdelse är tillräckligt allvarlig samt att det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och den skada som åsamkats de drabbade.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Som nämnts har Kammarrätten i Stockholm funnit att uttaget av dispensavgiften stred mot bestämmelser i Romfördraget. Jag tar kammarrättens dom som utgångspunkt för min bedömning.

text: Genom att dispensavgift i strid med Romfördraget har uttagits får staten anses ha åsidosatt sina förpliktelser enligt gemenskapsrätten på ett sådant sätt att staten har ådragit sig skadeståndsansvar gentemot AA.

text: När det sedan gäller frågan hur ersättningen skall beräknas är att beakta att skadeståndets huvudsakliga syfte är att försätta den skadelidande i samma ekonomiska situation som om den skadeståndsgrundande handlingen aldrig hade ägt rum. Den förmögenhetsskada som AA har orsakats bör därför motsvara vad han skulle ha erhållit i ränta om dispensavgiften i stället hade gjorts räntebärande i bank. Ersättningen beräknad på detta sätt kan antas uppgå till 1 000 kr.