avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord: Integritet Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Uttalanden om polisens rätt att fotografera en anhållen kvinna utan hennes huvudbonad

sammanfattning: Anmälaren gjorde gällande att polisen hade uppvisat bristande respekt för henne som kvinna och muslim eftersom polisen hade fotograferat henne utan huvudbonad. Hon ansåg att polisen kunde ha fotograferat henne med huvudbonaden på och att kvinnlig personal kunde ha varit närvarande vid tillfället. - Enligt min mening bör polisen självfallet sträva efter att i största möjliga utsträckning tillgodose den enskildes rätt att bära en huvudbonad med religiös innebörd. Det finns dock vissa situationer då det kan godtas att polisen kräver att den enskilde tar av sin huvudbonad, t.ex. vid en fotografering av en frihetsberövad person i en brottsutredning. Jag har därför inte någon invändning mot fotograferingen i det aktuella fallet. Vid verkställandet av en sådan åtgärd bör polisen givetvis sträva efter att denna sker på ett sätt som i minsta möjliga mån uppfattas som kränkande för den enskilde. Jag uttalar därför vidare i beslutet bl.a. att om det av t.ex. religiösa skäl är av betydelse för en kvinna att bli fotograferad av en annan kvinna bör polisen, om så är möjligt, tillmötesgå ett sådant önskemål.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Södermanlands län med anledning av hur hon behandlades under tid då hon var frihetsberövad.

text: Av anmälan framgick i huvudsak följande. Den 20 februari 2010 var AA frihetsberövad hos polisen när en manlig polisman kom in i cellen. Hon täckte huvudet med en filt, bad mannen att inte titta på henne och sa att hon behövde sin huvudduk, en sjal. Polismannen förklarade för henne att det inte spelade någon roll för han skulle ändå fotografera henne utan huvudduk. Polismannen gick men kom snart tillbaka med en manlig kollega. De uppgav att de skulle ta till våld om hon inte följde med. Sedan drog polismannen bort filten från hennes huvud och slet ut henne från cellen. AA ansåg att de borde ha gett henne sjalen och bett henne följa med. Vidare borde en kvinnlig polisman ha följt henne till fotograferingen. Hon ansåg också att hon borde ha fått bära sjalen vid fotograferingen eftersom hon alltid har den på sig och ingen ser henne utan den. Polisen uppvisade bristande respekt mot henne som kvinna och muslim.

text: Utredning

text: Handlingar från polismyndigheten, Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Eskilstuna, och från Eskilstuna tingsrätt infordrades och granskades. Av handlingarna framgick i huvudsak följande. AA hämtades till förhör på kvällen den

text: 19 februari 2010 och anhölls strax efter förhöret misstänkt för bl.a. misshandel. På morgonen den 20 februari fotograferades hon och hon fick också lämna fingeravtryck (s.k. daktning). Senare på eftermiddagen nämnda dag frigavs hon.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade angetts i anmälan.

text: Polismyndigheten (länspolismästare BB) uppgav i sitt yttrande följande.

text: Bakgrund

text: Av företagen utredning och handlingar i ärendet har följande framkommit. Fredagen den 19 februari 2010, kl. 20.50, hämtades AA till förhör efter beslut av jourhavande förundersökningsledare inspektör CC. AA delgavs misstanke om misshandel och olaga hot i förhör som hölls kl. 21.04. Jouråklagaren DD beslutade kl. 21.30 att anhålla AA och ålägga denna restriktioner. Lördagen den 20 februari 2010 informerade polisassistenten EE AA om att dennas fingeravtryck och fotografi skulle tas (s.k. daktning). Informationen lämnades när AA satt i cellen med en filt runt huvudet. Närvarande var arrestantvakten FF. AA klargjorde att hon inte tänkte låta sig fotograferas utan sin huvudbonad. Polisassistenten EE talade om att han skulle ta reda på om det var möjligt att tillgodose detta och kontaktade jourhavande förundersökningsledare inspektören GG. Polisassistenten EE fick besked om att AA önskemål skulle tillgodoses så långt som möjligt men att fotografering med huvudbonad inte var möjligt. Polisassistenten EE anade att han skulle kunna möta visst motstånd från AA sida och tog med sig inspektören HH för att genomföra åtgärden. Arrestantvakten FF var närvarande, kl. 09.15, när AA informerades av polisassistenten EE att fotografering skulle ske utan huvudbonad och det skulle underlätta om en kvinna genomförde den. AA ställde en motfråga om det skulle vara någon man som tittade på korten i ett senare skede. Polisassistenten EE talade då om att så sannolikt kommer att vara fallet. AA deklarerade att det inte spelade någon roll om det var en man eller kvinna som fotograferade henne. Polisassistenten EE frågade om det fanns något sätt att fotografera AA utan huvudbonad som kunde accepteras. AA svarade att hon helt enkelt inte skulle gå med på någon fotografering varför polismännen tvingades att ta av henne filten och ta tag i armarna och leda henne ut ur cellen. Utanför cellen började AA skrika till sin målskamrat som satt i en annan cell. Polismännen höll ett stadigt tag i hennes armar för att leda henne till rummet där daktningen skulle ske. Väl framme lugnade AA ned sig så att fotograferingen kunde genomföras utan problem. Efter daktningen fick AA möjlighet att ha sin huvudduk runt huvudet men hon avböjde erbjudandet vid detta tillfälle. Senare satte hon på sig sin huvudduk när hon skulle träffa sin advokat.

text: Polismyndighetens bedömning beträffande fotograferingen

text: Grundläggande skydd för religionsfriheten finns i artikel 9 i Europeiska konventionen den 4 november 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Inskränkningar i religions- och trosfriheten är enligt konventionen tillåtna under förutsättning att de är föreskrivna i lag och nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till vissa allmänna eller enskilda intressen.

text: Skyddet för religionsfrihet finns också i 2 § 2 kap.

text: regeringsformen

text: där det framgår att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Skyddet avser rätten att hysa vilken tro som helst och hindrar åtgärder som kan sägas syfta till förföljelse. Vanliga och allmänna regler rörande äktenskap, slakt av djur och förbud mot djurplågeri hindras inte. Tvångsmedel inom eller utom ramen för förundersökning torde vara tillåtna så länge de inte syftar till förföljelse. Rätten för polisen att ta fingeravtryck och fotografi i ett sammanhang som detta framgår av

text: 14 § 28

text: kap. RB. Där stadgas det att av den som är anhållen eller häktad må fotografi och fingeravtryck tagas. Regeringen bemyndigas samtidigt att meddela närmare bestämmelser hur detta ska gå till. Regeringen har utfärdat närmare föreskrifter för dessa åtgärder genom förordning (

text: ) om fingeravtryck m.m. Av

text: 2 § 3 p.

text: kan utläsas att fingeravtryck och fotografi ska tas av den som anhållits som misstänkt för brott, om fingeravtryck eller fotografi kan behövas för att utreda om den anhållne har begått brottet eller något annat brott eller annars för att få till stånd erforderlig utredning eller om den anhållne anses farlig för den allmänna säkerheten eller laglydnaden. Rätten att besluta om denna åtgärd tillkommer undersökningsledaren i de fall åtgärden behövs för utredningen i brottet och i övriga fall av polismyndigheten. Rikspolisstyrelsen har av regeringen bemyndigats att inom givna ramar meddela närmare föreskrifter hur tagande av fingeravtryck och fotografi ska gå till. Rikspolisstyrelsen har meddelat föreskrifter och allmänna råd om fingeravtryck och annan signalementsupptagning,

text: RPSFS 2005:12

text: , FAP 473-1. Av

text: 1 § 5

text: kap. framgår att fotografier ska vara välliknande och att den som normalt bär glasögon ska göra detta på bilden som tas framifrån. Om glasögon har färgat glas eller ögonbågar som stör identifieringsmöjligheten, tas även en bild utan glasögon. Religiösa huvudbonader berörs inte i föreskriften eller de allmänna råden. Någon dokumentation över vem som har beslutat om daktning finns inte hos polismyndigheten. Vid samtal med polisassistenten EE framgår att det är hans uppfattning att jourhavande förundersökningsledaren inspektören GG fattat beslutet, men att någon dokumentation över detta ej skett. Inspektören GG uppger att han minns telefonsamtalet med polisassistenten EE men inte om han beslutade om daktning och grunderna härför. Han uppger vidare att han i egenskap av jourhavande förundersökningsledare inte brukar dokumentera dylika beslut, utan utgår ifrån att utredarna antecknar beslutet i akten. Han är emellertid säker på att han sagt att AA ska fotograferas utan huvudduk eftersom det annars inte med säkerhet skulle gå att använda fotografiet vid identifiering. Polismyndigheten finner att det är en brist att det av dokumentationen i ärendet inte går att utröna vem som tagit beslutet och på vilka grunder. Det finns emellertid inte något formellt krav på dokumentation, förutom den blankett med signalementsuppgifter som sänds till Rikspolisstyrelsen. Syftet med daktningen torde inte ha varit att vinna utredning av det brott som AA satt anhållen för utan för något av de övriga syften som anges i

text: 5 §§

text: i förordning (

text: ) om fingeravtryck m.m. Beslut att dakta någon med syftet att utreda det specifika brottet är förbehållet förundersökningsledaren som, vid den här tidpunkten, var Åklagarmyndigheten. Någon notering om att Åklagarmyndigheten skulle ha fattat detta beslut finns inte. Polismyndigheten menar att starka skäl talar för att jourhavande förundersökningsledare inspektören GG tog beslutet vid telefonsamtalet mellan honom och polisassistenten EE. Enligt polismyndighetens beslutsordning har inspektören GG rätt att fatta detta beslut. Vidare får det antas att han gjort bedömningen att AA varit farlig för den allmänna säkerheten eller laglydnaden. Polismyndigheten finner att det finns ett betydande utrymme för olika uppfattningar huruvida detta förhållande förelegat, utan att något av dem var för sig skulle vara felaktigt. Polismyndigheten anser därför att beslutet att ta fingeravtryck och fotografi av den för misshandel misstänkta AA var lagligen grundat.

text: Det finns inte reglerat hur polismyndigheten ska förfara när en person med religiösa huvudbonader ska fotograferas i dessa sammanhang. Fotografiet och fingeravtrycken registreras under vissa bestämda förutsättningar i fingeravtrycksoch signalementsregistret som Rikspolisstyrelsen för. Ändamålet med behandlingen av personuppgifter i detta register är bl.a. att underlätta identifieringen av personer i samband med brott. Dessa bilder fyller en mycket viktig funktion inom ramen för förundersökningens bedrivande för att utröna vem som skäligen kan misstänkas för brott. Bilderna används också som distraktorer vid fotokonfrontationer. Ett avvikande utseende, exempelvis en religiös huvudbonad, utgör allt som oftast ett alldeles för avvikande utseende för att användas i konfrontationssammanhang. Religiösa huvudbonader som döljer delar av ansiktet eller hårfästet försvårar oftast också en säker identifiering när de används för detta syfte. Med stöd av ovan resonemang anser polismyndigheten att fotografering med registreringssyfte ska göras utan att huvudbonad bärs vare sig det är av religiösa skäl eller inte. Om fotograferingen görs med syfte att utreda det specifika brottet, som föranlett beslutet, anser polismyndigheten att fotografering med huvudbonad kan ske om det inte är till men för utredningen. Polismyndigheten välkomnar Justitieombudsmannens uppfattning i frågan.

text: Polismyndighetens bedömning rörande våldsanvändningen

text: Rätten för polismännen att använda våld för att föra AA till rummet där fotograferingen skulle ske regleras i 2 § 24 kap. BrB. Där framgår det att det våld som är försvarligt med hänsyn till omständigheterna får brukas för att ordningen ska upprätthållas. Rätten att använda våld uppkommer även när den frihetsberövade på annat sätt gör motstånd. I detta innefattas även passivt motstånd exempelvis att vägra följa med på tillsägelse. Polismännen hade, som de uppfattade det, beslut om att genomföra en daktning av AA. De försökte förmå henne att frivilligt följa med för att genomföra tjänsteåtgärden. AA deklarerade att hon inte tänkte medverka till åtgärden. Polismyndigheten finner att polismännens agerande genom att ta ett stadigt tag i AA armar var nödvändig och proportionerlig i förhållande till vikten på den tjänsteåtgärd som skulle genomföras. Polismyndigheten anser att våldsanvändningen var lagligen grundad.

text: Dokumentationen av ärendet

text: Polismyndigheten konstaterar vid en granskning av ärendet brister i dokumentationen. Förutom beslutet om daktning, återfinns ingen dokumentation om vem som beslutat att ta AA i förvar och vilken tid detta skett. Enligt jourhavande förundersökningsledare inspektören CC hade han en kontakt med en ”manlig jouråklagare” innan några tvångsmedelsbeslut fattades över huvud taget. Anledningen till kontakten var att inspektör CC ville dryfta frågan om ärendet var att anse som varande av enkel beskaffenhet eller inte och frågan om Åklagarmyndigheten skulle överta förundersökningen. Såvitt inspektören CC minns var jouråklagaren av uppfattningen att relationen mellan målsäganden och en av de misstänkta låg så långt tillbaka i tiden att brottet var av enkel beskaffenhet. Jouråklagarens beslut borde enligt polismyndighetens mening dokumenterats i ärendet. Polismyndigheten har sedan 2007, årligen, inom ramen för egenkontrollen, bedrivit tillsyn av arrestverksamheten och dokumentationen över frihetsberövanden. Vidare har polismyndigheten en omfattande och tydlig tjänsteföreskrift för personalen på området. Det är därför besvärande att brister i dokumentationen förekommer. Polismyndigheten ska överväga vilka åtgärder som härnäst ska vidtas för att ytterligare förbättra verksamheten.

text: AA yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. att hon inte ville försvåra polisarbetet men att hon hade känt sig bättre till mods om det hade varit kvinnlig personal.

text: I ett beslut den 11 januari 2010 anförde stf JO Pennlöv följande.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad bl.a. religionsfrihet. Med religionsfrihet avses frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Till skillnad mot vad som gäller beträffande andra fri- och rättigheter i

text: regeringsformen

text: får religionsfriheten inte inskränkas. I artikel 9 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EKMR) finns också bestämmelser om religionsfrihet.

text: Av

text: 28 kap. 14 § rättegångsbalken

text: följer att bl.a. fotografi får tas av den som är anhållen eller häktad samt att regeringen får meddela närmare bestämmelser i frågan. Dessa bestämmelser finns i förordningen (

text: ) om fingeravtryck m.m. I

text: 2 § första stycket nämnda förordning

text: föreskrivs att fotografi och fingeravtryck ska tas av den som häktats som misstänkt för brott (1), den som anhållits misstänkt för brott, om denne är okänd m.m. (2) eller den som anhållits misstänkt för brott, om fingeravtryck eller fotografi kan behövas för att utreda om den anhållne har begått brottet eller något annat brott eller annars för att få till stånd erforderlig utredning eller om den anhållne anses farlig för den allmänna säkerheten eller laglydnaden (3). Av 6 § fingeravtrycksförordningen följer att beslut om att ta avtryck eller fotografi enligt bl.a.

text: 2 §

text: fattas av undersökningsledaren i de fall åtgärden behövs för utredningen av brottet. I övriga fall fattas beslutet av polismyndigheten.

text: Lagstöd för polisens befogenhet att använda våld i ett sådant fall finns i

text: 10 § första stycket 4 punkten polislagen (1984:387)

text: . Enligt denna bestämmelse får en polisman, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, om polismannen med laga stöd bl.a. ska biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd. Med uttrycket annan liknande åtgärd avses bl.a. tagande av fotografi och fingeravtryck (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 2:a uppl. s. 657). I fall som detta får våld mot person brukas endast om polismannen eller den som han biträder möts av motstånd (andra stycket).

text: Bedömning

text: I sin anmälan till JO framförde AA kritik mot polismyndigheten för att den inte respekterat henne som kvinna och muslim. Hon ansåg i huvudsak att polisen kunde ha fotograferat henne med huvudbonaden på och att en kvinnlig polisman kunde ha varit närvarande vid tillfället.

text: Av utredningen framgår att AA var anhållen misstänkt för misshandel och olaga hot när beslutet om att hon skulle fotograferas m.m., s.k. daktning, fattades. Som framgått krävs – när den anhållne inte är okänd – vissa omständigheter för att fotografering och fingeravtryck ska få tas. Utredningen ger emellertid vid handen att det är oklart på vilken grund beslutet fattades och vem som fattade detsamma. Polismyndigheten har fört ett närmare resonemang i dessa frågor och kommit fram till att starka skäl talar för att det var en jourhavande förundersökningsledare som fattade beslutet. Enligt myndigheten får det antas att denne gjorde bedömningen att AA var farlig för den allmänna säkerheten eller laglydnaden och att beslutet således var lagligt grundat.

text: Först vill jag betona vikten av att sådana beslut dokumenteras ordentligt; det bör framgå vem som fattat beslutet, när och på vilken grund. Om det fanns formella förutsättningar för att besluta om s.k. daktning i detta fall, vilket alltså polismyndigheten menar, saknar jag underlag för att bedöma och finner inte heller anledning att utreda vidare.

text: När det sedan gäller frågan om AA borde ha tillåtits att ha sin huvudbonad på vid fotografering gör jag följande överväganden.

text: AA är muslim och hon bär en huvudbonad, i detta fall en sjal, av religiösa skäl. Huvudbonaden är således att betrakta som är en religiös symbol. Jag finner därför anledning att erinra om det skydd för religionsfriheten som ges i

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: och

text: artikel 9 i EKMR

text: . Europadomstolen har i några avgöranden prövat om skyldigheten att ta av en huvudbonad i en viss situation har inneburit en kränkning av nämnda artikel. Domstolen har därvid bl.a. uttalat att ”the State may limit the freedom to manifest a religion, for example by wearing an Islamic headscarf, if the exercise of that freedom clashes with the aim of protecting the rights and freedoms of others, public order and public safety” (se t.ex. avgörandet

text: Dogru mot Frankrike

text: , dom den 4 december 2008). Europadomstolen har således godtagit att en stat i vissa fall har rätt att begära att den enskilde tar av sig sin huvudbonad, t.ex. av säkerhetsskäl (

text: Phull mot Frankrike

text: , beslut den 11 januari 2005) eller vid en identifiering (

text: El Morsli mot Frankrike

text: , beslut den 4 mars 2008).

text: Enligt min mening bör polisen naturligtvis sträva efter att i största möjliga utsträckning tillgodose den enskildes rätt att bära en huvudbonad med religiös innebörd. Det finns emellertid vissa situationer då det kan godtas att polisen kräver att den enskilde tar av sin huvudbonad, t.ex. vid identifiering eller som i detta fall vid fotografering. Som framgått har polisen en laglig möjlighet att under en brottsutredning fotografera en frihetsberövad person. Jag har inte någon principiell invändning mot att polisen i ett sådant fall gör bedömningen att fotograferingen ska ske utan huvudbonad. Om så behövs är i första hand en fråga för polisen att avgöra utifrån omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Uppenbarligen ansåg polisen att det fanns skäl att fotografera AA utan huvudbonad och jag har ingen anledning att ifrågasätta detta.

text: Vid genomförandet av en fotografering bör polisen givetvis sträva efter att denna sker på ett sätt som i minsta möjliga mån uppfattas som kränkande för den enskilde. Är det t.ex. av religiösa eller andra skäl av betydelse för en kvinna att bli fotograferad av en annan kvinna bör polisen, om så är möjligt, tillmötesgå ett sådant önskemål.

text: AA har framfört att polisen borde ha kunnat se till att kvinnlig personal var närvarande. Polismyndigheten har uppgett att AA vid tillfället deklarerade att det inte spelade någon roll om det var en man eller kvinna som fotograferade henne. Jag finner inte anledning att kommentera saken vidare men utgår från att polisen hade försökt tillgodose hennes önskemål i frågan om hon uttryckligen hade begärt att en kvinna skulle ta hand om fotograferingen.

text: AA har vidare gjort gällande att polisen drog bort filten från hennes huvud och slet ut henne från cellen. Enligt polismyndigheten uppgav AA att hon inte tänkte gå med på någon fotografering varför polismännen tvingades att ta av henne filten och ta tag i armarna och leda henne ur cellen. Med beaktande av att AA självmant inte synes ha gått ut från cellen har jag inte några synpunkter på att polismännen tog tag i hennes armar och ledde ut henne därifrån. Jag är däremot mycket kritisk till att polisen drog av henne filten i cellen. Det har inte framkommit några skäl för polisens agerande i denna del och jag anser att hon borde ha tillåtits ha sin huvudbonad eller åtminstone filten på sig under transporten till rummet där fotograferingen skulle äga rum.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning
Underrättelse

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Polismyndigheten Dalarna för handläggningen av en förundersökning

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 12 januari 2004, begärde AA att JO skulle utreda varför Polismyndigheten Dalarna m.fl. inte hade vidtagit några utredningsåtgärder i en förundersökning.

type: stycke

text: Av en till anmälan bifogad tidningsartikel framgick i huvudsak följande. AA har en sommarstuga utanför Hedemora. När stugan för nionde gången utsattes för inbrott fick han nog. AA lånade en videokamera och riggade upp den i stugan. Det dröjde inte länge förrän två inbrottstjuvar hade filmats. Inbrottstjuvarnas ansikte syntes tydligt på filmen när de rotade runt bland sakerna. Polisen fick filmen och kunde snabbt identifiera en gärningsman. Trots detta hade polisen inte gjort någon utredning i ärendet. Enligt en polisman var utredningsbalansen väldigt hög och man såg inte något hopp om att kunna minska den. En polischef hade uttalat att polisen ”står upp till knäna med småbrott som de inte hinner lösa och så kommer det att se ut i fortsättningen när den grova brottsligheten skall prioriteras”.

text: AA kompletterade därefter sin anmälan.

text: Utredning

text: Handlingar fordrades in från polismyndigheten i ärendet K30140-02. Till handlingarna fogades upplysningar från förundersökningsledaren kriminalinspektören BB. Av handlingarna och upplysningarna framkom bl.a. följande.

text: Den 30 december 2002 gjorde AA en polisanmälan om inbrott i sin sommarstuga. I anmälan uppgavs att det nu var nionde gången som han hade haft inbrott samt att den här gången fanns gärningsmännen med på ett videoband. Till anmälan hade fogats det aktuella videobandet. Samma dag inleddes förundersökning och videobandet togs i beslag. I mitten av januari 2003 identifierades en av männen på filmen. Denne man saknade känd adress. Mannen förekom även i några andra ärenden, K865-03 och K966-03. Eftersom mannen således förekom i misstankeregistret saknades, enligt BB, anledning att ange honom som misstänkt också i detta ärende. Den 23 januari 2003 hölls förhör med AA. Vid månadsskiftet januari/februari 2003

text: hade BB kontakt med en utredningsman vid Huddingepolisen som meddelade att den man som förekom på videofilmen hade gripits där misstänkt för andra brott. BB hann emellertid inte översända utredningsmaterialet till Huddingepolisen innan mannen dömdes den 17 februari 2003 vid Huddinge tingsrätt.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet K30140-02. Polismyndigheten kom in med ett remissvar enligt i huvudsak följande.

text: Redogörelse för ärendet

text: Den 30 december 2002 anmäler AA en inbrottsstöld i sitt fritidshus i Hedemora. Han överlämnar därvid en videoupptagning som beslagtas av polismyndigheten. Upptagningen visar en filmsekvens där inbrottet registrerats. Inspektör BB förordnas som förundersökningsledare den 2 januari 2003. Den 12 januari 2003 hämtas en person vid namn CC till förhör som misstänkt för ett källarinbrott i Hedemora (Ärende K 865-03). Vid husrannsakan i den lägenhet där CC anträffades, beslagtogs bl.a. ett dragspel. CC friges av åklagare samma dag. Den 15 respektive 16 januari 2003 förevisas videofilmen för två polispatruller, som var för sig med säkerhet kan identifiera en av gärningsmännen på filmen som varande CC. BB finner vid kontroll att CC saknar känd hemvist. BB för inte upp CC som skäligen misstänkt i Misstankeregistret. Som skäl härför uppger han att CC redan finns upptagen som misstänkt i ärende K 865-03. Inte heller utfärdas efterlysning avseende CC. AA kunde den 23 januari 2003 identifiera tidigare nämnda dragspel som tillhörande honom. Vid månadsskiftet januari-februari 2003 kontaktades BB av en utredare vid Huddingepolisen, som meddelade att CC gripits där misstänkt för brott. BB uppger att han inte hann sända över material till Huddinge för att CC skulle kunna höras i Hedemoraärendet, innan denne frigavs den 17 februari. Med anledning av att gods anträffats i samband med ytterligare ett annat ärende den 22 mars 2003, kontaktades AA den 27 mars i syfte att möjliggöra en identifiering av en möbel som kunde ha tillgripits vid inbrottet i hans fritidshus. BB har därefter under 2003 haft såväl telefonkontakter som personliga kontakter med AA i ärendet. Genom registeruppgifter får BB den 26 januari 2004 indikationer som tyder på att CC kan vistas i Vetlanda, och han har därvid kontakter med Vetlandapolisen. Den 2 februari 2004 får BB uppgift om att CC är frihetsberövad i Jönköping, varvid CC hörs på BB:s begäran. Kopia av videoupptagningen ställs till Jönköpingspolisens förfogande.

text: Bedömning

text: Polismyndigheten konstaterar att det aktuella brottet tillhör en kategori som inte utreds med prioritet i myndigheten. Oaktat detta har ett antal utredningsåtgärder vidtagits sedan AA ingivit anmälan. BB uppger att han inte förde upp CC som misstänkt i Misstankeregistret, då denne redan fanns förtecknad som misstänkt i ett annat ärende. Enligt polismyndighetens uppfattning skulle CC förts in i registret såsom skäligen misstänkt, mot bakgrund av att denne måste anses vara identifierad som en av gärningsmännen. Polismyndigheten är medveten om att JO i flera beslut uttalat att en anteckning om att en person är skäligen misstänkt för brott över huvud taget inte bör göras förrän i samband med att denne i enlighet med bestämmelserna i

text: 23 kap 18 §

text: RB underrättats om brottsmisstanken, eller det vid en tidigare tidpunkt fattas beslut om användning av ett straffprocessuellt tvångsmedel som förutsätter att denna misstankegrad har uppnåtts. Myndigheten anser dock att ett sådant synsätt avsevärt skulle försvåra polisens arbete att utreda brott. Registeranteckningen uppmärksammar andra polismyndigheter om att en utredning pågår och möjliggör därmed en samordning av utrednings-

text: arbetet. Inte minst är detta av avgörande betydelse när den misstänkte, som i förekommande fall, saknar känd hemvist. Polismyndighetens uppfattning är dock av mer principiell natur, då underlåtenheten att anteckna CC som skäligen misstänkt i detta ärende inte skadat utredningen. Genom att den misstänkte fanns antecknad som skäligen misstänkt i ett sidoärende, kunde utredningsmannen ändå nås av information från andra polismyndigheter. Vidare anser polismyndigheten att CC skulle ha efterlysts i syfte att få till stånd ett förhör med CC om han skulle påträffas på annan plats i landet. Vid månadsskiftet januari-februari 2003 får BB uppgift om att CC finns frihetsberövad av Huddingepolisen. BB uppger att han inte hann översända utredningsmaterialet till Huddinge förrän den misstänkte friges den 17 februari. Polismyndigheten anser dock att utredningsmannen borde ha kunnat ombesörja ett översändande av handlingarna inom den tidsrymd som stod till buds. Vid en samlad bedömning anser polismyndigheten att arbetsinsatsen som gjorts i det aktuella ärendet avspeglar prioriteringen av den aktuella brottskategorin i myndighetens arbete. Det är beklagligt att inte mer resurser kan fördelas till brott som av den enskilde säkerligen uppfattas som integritetskränkande. Som ovan angivits, menar dock polismyndigheten att ärendet i vissa avseenden skulle ha handlagts på ett annat sätt. Polismyndigheten har underrättat BB om vilka åtgärder som borde ha vidtagits i ärendet. Dessutom kommer dessa regler och rutiner att poängteras i samband med kommande utbildningar. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: RB).

text: Av utredningen framgår bl.a. att en av de män som förekom på den videofilm som tagits vid inbrottet i AA:s sommarstuga blev identifierad i mitten av januari 2003 och att BB vid det kommande månadsskiftet januari/februari 2003 informerades om att mannen hade frihetsberövats av Huddingepolisen. Trots detta översändes inte några handlingar i polismyndighetens ärenden till Huddingepolisen för bistånd med förhör m.m. Efter detta synes inte något ha hänt i ärendet förrän i början av 2004 då BB fick uppgift om att mannen var frihetsberövad i Jönköping.

text: I ärendet har uttalats att handläggningen avspeglar prioriteringen i myndighetens arbete. Den 22-24 mars 2004 genomförde jag en inspektion vid polismyndigheten. Jag är således väl medveten om att arbetssituationen vid polismyndigheten är ansträngd och att man bl.a. därför måste prioritera vissa ärenden framför andra. Även med beaktande av detta förhållande är handläggningen av ärendet oacceptabel. Naturligtvis borde BB, vilket också polismyndigheten framhåller, i februari 2003 ha sett till att handlingarna skickades till Huddingepolisen inom den tidsrymd som stod till buds. Som förklaring till att så inte skedde har BB uppgett att han helt enkelt inte hann skicka utredningsmaterialet. Såvitt kommit fram i ärendet hade BB emellertid ett par veckor på sig att översända handlingarna, och hans underlåtenhet tyder enligt min mening på en viss nonchalans inför uppgiften. En omdömesgill, skyndsam och korrekt hantering av kriminalärenden är av grundläggande betydelse

text: för tilliten till polisens brottsutredande verksamhet. Det gäller principiellt samtliga sådana ärenden. Det förhållandet att polisen kan tvingas att generellt prioritera utredningar rörande vissa grövre brott får inte innebära att utredningar som gäller andra, mindre allvarliga, brott regelmässigt får komma i andra hand. I ett fall som det förevarande, i vilket målsäganden lämnat sådana uppgifter att en misstänkt gärningsman kunnat identifieras och polisen kort därefter nås av besked om att denne frihetsberövats i annat ärende måste självfallet erforderliga åtgärder vidtas även om brottet som sådant inte tillhör de högst prioriterade kategorierna.

text: Polismyndigheten har vidare anfört att enligt dess uppfattning borde den man som identifierats ha förts in som misstänkt i misstankeregistret men också påpekat att JO i flera beslut uttalat att en anteckning om att en person är skäligen misstänkt för brott över huvud taget inte bör göras förrän i samband med att denne i enlighet med bestämmelserna i

text: 23 kap. 18 §

text: RB underrättats om brottsmisstanken, eller det vid en tidigare tidpunkt fattas beslut om användning av ett straffprocessuellt tvångsmedel som förutsätter att denna misstankegrad har uppnåtts. Med anledning härav vill jag framhålla att omständigheterna i det enskilda fallet emellertid undantagsvis kan vara sådana att det redan vid anmälningstillfället eller vid ett tidigt skede under utredningen står klart att skälig misstanke föreligger mot en viss person. Om en behörig befattningshavare gör den bedömningen finns det inte något hinder mot att det görs en anteckning om detta förhållande, se JO:s beslut den 4 februari 2000 i dnr 1968-1999. Beslutet bifogas.

text: Vad som i övrigt kommit fram i ärendet motiverar inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört. – – – –

text: Bilaga

text: Beslut 2000-02-04, dnr 1968-1999

text: Anmälan mot Polismyndigheten i Västra Götaland avseende bl.a. handläggningstiden för en förundersökning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 18 maj 1999, kritiserade DD den långa handläggningstiden för en förundersökning där han är målsägande.

text: Utredning

text: Från Åklagarmyndigheten i Göteborg inhämtades upplysningar om att förundersökningen i ärendet leddes av Polismyndigheten i Västra Götaland. Kopior av handlingarna i polismyndighetens ärende K 105834-98 inhämtades och granskades.

text: Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande om orsaken till att det i ärende K 105834-98, såvitt framgick av handlingarna, inte hade vidtagits något egentligt utredningsarbete förutom inhämtande av rättsintyg

text: sedan förundersökningen inleddes den 11 juli 1998 samt om skälet till att personblad hade upprättats den 17 juli 1998.

text: Polismyndigheten kom in med ett yttrande till vilket bl.a. hade fogats förhör.

text: Polismyndigheten

text: Vid beredningen av yttrandet har en historik över anmälan K 105834-98 intagits. Förhör har anställts med rotelchefen, kriminalinspektören EE, samt handläggaren kriminalinspektören FF. Av förhöret med rotelchefen framgår, att vissa prioriteringar gjorts angående ärendet. Arbetsbelastningen vid roteln har varit hård och EE har inte haft möjlighet att förrän i december månad 1998 lägga ut ärendet på handläggare. Kriminalinspektören FF framhåller å sin sida att hon under sitt arbete fått göra vissa prioriteringar och att något egentligt utredningsarbete inte kommit till stånd. Vidare har FF varit sjukskriven och kommenderad på kurs under den aktuella tiden och det har fördröjt arbetet med ärendet. Polismyndigheten konstaterar, att flera samverkande faktorer har bidragit till att utredningsarbetet inte kommit i gång inom rimlig tid. Detta är naturligtvis olyckligt, men arbetsbelastningen har varit hård på den aktuella roteln. Det är ofrånkomligt att vissa prioriteringar måste göras inom utredningsverksamheten. Vad slutligen gäller upprättandet av personbladet den 17 juli 1998 föreskrivs i Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för personbladsrutinen (FAP 441-2) att personblad skall upprättas så snart någon är skäligen misstänkt för brott. Personblad skall om möjligt upprättas även då den misstänkte inte hunnit höras i målet, till exempel på grund av stor utredningsbalans (se punkt 4. 1.2). Vad gäller utredningsverksamheten inom myndigheten har en utvecklingsgrupp tillsatts. Denna består av erfarna kriminalpolismän. Uppgiften innebär bland annat att stödja polisens förundersökningsledare samt verka för snabbare handläggningstider.

text: DD bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men hördes inte av.

text: Muntliga upplysningar inhämtades därefter från GG vid Rikspolisstyrelsen, varvid framkom att personbladsrutinen upphörde den 29 januari 2000.

text: Bedömning

text: 23 kap 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Av utredningen framgår att den aktuella förundersökningen inleddes den 11 juli 1998. Förutom inhämtande av ett rättsintyg hade vid tidpunkten för anmälan hit inte några utredningsåtgärder vidtagits i ärendet. Som förklaring härtill har polismyndigheten bl.a. hänvisat till den stora arbetsbelastningen på den aktuella roteln.

text: Det åligger i första hand respektive handläggare att se till att ärendet handläggs så skyndsamt som omständigheterna medger. Oavsett om det är polismyndigheten eller åklagaren som leder förundersökningen har undersökningsledaren det övergripande ansvaret för hur en förundersökning bedrivs. Det ankommer emellertid även på rotelchefen eller motsvarande befattningshavare och ytterst på avdelningschefen, att som en del av dennes ledningsansvar, bevaka att handläggningen av ärendena inte avstannar.

text: Jag är medveten om att man inom polisväsendet av olika skäl måste prioritera vissa ärenden framför andra. Det framstår emellertid även mot denna bakgrund som anmärkningsvärt att utredningsarbetet i ärendet helt synes ha avstannat. Polismyndighetens handläggning av den aktuella förundersökningen uppfyller således inte

text: rättegångsbalkens

text: krav på skyndsamhet. Jag noterar med tillfredsställelse att polismyndigheten har tillsatt en utvecklingsgrupp med uppgift att bl.a. verka för snabbare handläggningstider.

text: När det sedan gäller frågan om upprättande av personblad kan jag konstatera att personbladsrutinen, som en följd av att lagen (

text: ) om misstankeregister trädde i kraft den 1 januari 2000, nyligen har upphört och ersatts med registrering av uppgifter i misstankeregistret. Jag saknar därför anledning att uttala mig om det sätt på vilket personbladsrutinen tillämpats i det här aktuella ärendet.

text: Jag vill emellertid rent allmänt framhålla att det, för att en person skall anses skäligen misstänkt för ett brott, krävs att det föreligger konkreta, objektivt underbyggda omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser (se bl.a. JO 1992/93 s. 204 och 1993/94 s. 101).

text: En person skall givetvis varken i anmälan eller annars antecknas som skäligen misstänkt för ett brott, om inte den i

text: rättegångsbalken

text: angivna graden av misstanke faktiskt har uppnåtts. Detta innebär att ett ställningstagande i frågan om någon är skäligen misstänkt för brott normalt kommer att grundas på det material som kommer fram under en förundersökning eller någon annan i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: åsyftad form av brottsutredning. Det saknas således i de flesta fall förutsättningar att redan vid själva anmälningsupptagningen slå fast att en viss person är skäligen misstänkt för det anmälda brottet. Det kan tilläggas att den som hos polismyndigheten tar emot en anmälan vanligtvis saknar behörighet att besluta att någon skall antecknas som skäligen misstänkt.

text: Enligt min mening bör en anteckning om att någon är skäligen misstänkt för brott normalt inte göras förrän i samband med att denne, i enlighet med bestämmelserna i

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: , underrättas om brottsmisstanken. Om en behörig befattningshavare vid ett tidigare skede under utredningen eller redan på grundval av uppgifterna i anmälan undantagsvis skulle ha gjort den bedömningen att det föreligger en skälig misstanke mot en viss person, föreligger det emellertid inte något hinder mot att det görs en anteckning om detta förhållande. Detsamma gäller, om någon har varit föremål för användning av ett straffprocessuellt tvångsmedel som förutsätter att denna misstankegrad har uppnåtts.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Häkte Självmord

title: Initiativärende angående självmord i häkten

text: I beslut den 9 juni 2008 anförde JO Cecilia Nordenfelt bl.a. följande.

text: Initiativet

text: Med anledning av uppgifter i massmedia om självmord i häkten och med hänsyn till vad anmälaren i ärende dnr 5573-2007 anfört i vissa delar, beslutade jag den 8 januari 2008 att ta upp frågan till granskning i ett särskilt upplagt ärende.

text: Utredning

text: I ärendet har utredningar tagits in från Kriminalvården rörande självmord som begåtts i landets häkten under 2006–2008. Därvid har till JO kommit in fem utredningar avseende 2006, elva utredningar avseende 2007 och en utredning avseende 2008. Vidare har jag tagit del av Kriminalvårdens riktlinjer 2008:1,

text: Riktlinjer för Kriminalvårdens suicidpreventiva arbete, jämte en checklista för verksamhetsställen vid självmord/suicidpreventionsarbete samt ett suicidriskbedömningsinstrument för häkte och anstalt.

text: Jag har den 8 maj 2008 sammanträffat med generaldirektören AA, chefen för rättsenheten BB, kriminalvårdscheferna CC och DD, förre medicinske rådgivaren EE samt sjukvårdsutvecklaren FF. Vid detta möte har förts ett samtal kring den rådande situationen i häktena och vilka åtgärder Kriminalvården har vidtagit samt kommer att vidta för att förhindra att självmord begås i häktena.

text: Vid det nämnda mötet har framkommit bl.a. följande.

text: När en intagen har begått självmord ger detta upphov till bl.a. följande åtgärder. En polisanmälan görs, varefter polisen genomför en utredning och beslutar om en rättsmedicinsk utredning. Berörd personal tas om hand. En incidentrapport upprättas. Om det finns skäl till det görs en anmälan till Kriminalvårdens personalansvarsnämnd (PAN), som avgör bl.a. om händelsen ska föranleda en åtalsanmälan. För en bedömning av sjukvårdspersonalens arbete görs en anmälan till Socialstyrelsen enligt lex Maria [

text: 6 kap. 4 § lagen (1998:53)

text: om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område; JO:s anm.]. Kriminalvårdens klientel med dess många problem med missbruk, psykiska besvär m.m. medför i sig att en förhöjd suicidrisk föreligger. Det är oerhört svårt att identifiera de intagna som har en extra förhöjd sådan risk.

text: GG, Kriminalvårdens medicinske rådgivare, och FF började i december 2007 arbeta med frågan om hur man identifierar de intagna som befinner sig i riskzonen för självmord och som behöver komma under medicinsk bedömning samt hur man kan försöka förhindra att självmord begås. Ett styrdokument med riktlinjer för det suicidpreventiva arbetet och ett suicidriskbedömningsinstrument har varit ute på remiss. Dessa instrument ska föras ut i verksamheten och hjälpa personalen att kunna identifiera risksubjekten, varefter läkare tillkallas. Utbildning av personalen ska genomföras och sjuksköterskorna ska utgöra den drivande kraften. Alla som anställs av Kriminalvården genomgår en grundutbildning och praktik. Utbildningen skulle dock, enligt AA:s mening, kunna förbättras. Kriminalvården har tillsatt en kommitté, Omvårdnadsinspektionen, som ska utreda kriminalvårdsmedicinska frågor, innefattande både sjukdomar och impulshandlingar. I denna ingår CC, DD och EE. De har inspekterat fyra häkten och ska inspektera de resterande häktena senast i september i år. Enligt den instruktion de fått ska de bl.a. uppmärksamma brister i rapporteringsrutiner, incidentrapporter och rutiner kring klienttillsyn. De tittar bl.a. på attityder och omvårdnadstänkande samt kommunikationen mellan kriminalvårdspersonal och sjukvårdspersonal. I kommittén har vidare diskuterats kompetensen hos Kriminalvårdens konsultläkare och deras insikt i den förekommande multiproblematiken. Arbetsgruppens slutrapport ska avges senast i början av oktober 2008. Vid inspektionerna har hittills framkommit bl.a. att kriminalvårdspersonalen inte anser sig ha tillräcklig kompetens för att göra suicidriskbedömningar. Kriminalvården har inventerat de intagnas behov av omvårdnad och konstaterat att man för närvarande har för få omvårdnadsplatser, vilket måste åtgärdas. Professorn HH som är Kriminalvårdens expert på området har konsulterats rörande frågan om huruvida anabola steroider eller andra mediciner kan öka impulser för självskadande handlingar. Åklagarens utredning rörande självmordet i Göteborg [den 7 december 2007; JO:s anm.] resulterade i bedömningen att de berörda kriminalvårdstjänstemännens agerande respektive brist på agerande utgör ringa tjänstefel. Åklagaren beslutade till följd av detta att inte inleda förundersökning. PAN kommer att ta upp ärendet på nytt. PAN har även gjort en åtalsanmälan rörande självmordet i Mariestad [den 1 februari 2008; JO:s anm.]. Vidare handlägger PAN f.n. ett ärende om självmordet i Kumla [den 13 mars 2008; JO:s anm.].

text: Bedömning

text: Av artikel 2 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) och av Europadomstolens praxis följer att staten har en skyldighet att skydda frihetsberövade personers liv (jfr Högsta domstolens dom den 28 november 2007 i mål

text: T 2246-05

text: ). Detta är, enligt min mening, en självklarhet.

text: I

text: 1 § lagen (1976:371)

text: om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. stadgas följande. Den som är häktad på grund av misstanke om brott eller av någon annan anledning får inte underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet kräver. Den häktade ska behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. I den utsträckning det är lämpligt, ska åtgärder vidtas för att ge den häktade det personliga stöd och annan hjälp som han eller hon behöver. Sådana åtgärder får dock vidtas endast om den häktade samtycker till detta.

text: Kriminalvården har alltså att, inom rimliga gränser, förhindra att intagna i häkten begår självmord. Jag inser att det inte är möjligt att i varje enskilt fall hindra en person som har suicidtankar från att göra verklighet av sin önskan att ta sitt liv. Det finns dock mycket Kriminalvården bör kunna göra i syfte att undvika dessa tragiska händelser.

text: En grundläggande uppgift för Kriminalvården är att se till att all berörd personal får tillräcklig utbildning och att personalen är uppmärksam på signaler om att en intagen inte mår bra. Personalen bör ha som utgångspunkt att den intagne befinner sig i en personlig kris. Värdet av ett korrekt och vänligt bemötande av den intagne ska inte underskattas. Självklart måste det finnas en tillräcklig personaltäthet i häktet. Om det finns tecken på suicidrisk bör läkare konsulteras. Detta kan vara nödvändigt även om det gjorts tidigare, eftersom situationen kan ha förändrats för den intagne. Personalen bör självklart reagera vid tips från utomstående, om de erhållna uppgifterna verkar vara värda att tas på allvar. Det är vidare viktigt att erforderlig dokumentation sker av relevanta uppgifter om den intagne. Dessutom måste det finnas tillräckliga rutiner för överlämnande av information dels mellan berörd kriminalvårdspersonal, dels mellan kriminalvårdspersonal och sjukvårdspersonal. Bostadsrummens utformning och utrustning måste också anpassas utifrån den suicidrisk som kan föreligga. Vid behov ska den intagne ställas under särskild tillsyn. En regelbunden uppföljning bör göras av rutiner och av hur dessa tillämpas i praktiken.

text: En häktad är ofta föremål för en påtvingad isolering som för många är psykiskt mycket påfrestande. I många fall sker detta för att underlätta utredning av brottsmisstanken, efter beslut av domstol. I andra fall ligger säkerhetsskäl bakom isoleringen som då beslutas av Kriminalvården. Det är enligt min mening synnerligen viktigt att sådana beslut begränsas till de fall där det är motiverat. De konkreta skälen för en sådan åtgärd ska självklart redovisas i beslutet.

text: Sammanfattningsvis är det angeläget att förhållandena för en intagen inte är strängare än nödvändigt. Häktespersonalen har här en viktig och svår uppgift när det gäller att bedöma vilken nivå som är optimal i det enskilda fallet.

text: Som redovisats ovan har Kriminalvården tagit fram riktlinjer för myndighetens sucidpreventiva arbete, en checklista för verksamhetsställen vid självmord/suicidpreventionsarbete och ett suicidriskbedömningsinstrument för häkte och anstalt. Vidare utreder Kriminalvården bl.a. om det finns brister i rapporteringsrutiner, incidentrapportering och rutiner kring klienttillsyn. Vissa av de begångna självmorden har också föranlett utredning från åklagares sida och PAN:s prövning av frågan om disciplinära åtgärder. Mot denna bakgrund finner jag inte tillräcklig anledning att utreda ärendet ytterligare, men jag kommer att följa utvecklingen.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Anmälan mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Falun, angående handläggningstiden i en förundersökning

text: Anmälan

text: AA ifrågasatte i en anmälan, som kom in till JO den 16 mars 2007, handläggningstiden i en förundersökning vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Falun. Hon uppgav bl.a. följande. Hon är anställd vid hemtjänsten och är sedan våren 2004 misstänkt för bedrägeri, vilket hon förnekat. Med anledning av misstankarna avstängdes hon från sitt arbete utan lön den 4 maj 2004. Hon hördes av polis senast den 17 juni 2004. Därefter har inga förhör med henne hållits. Hennes advokat har sedan januari 2005 vid flera tillfällen försökt få besked från handläggande åklagare, kammaråklagare BB, om vad som händer i ärendet.

text: Utredning

text: Handlingar i åklagarkammarens ärende 505A-1594-04 infordrades. Av dessa framgick följande. Polisanmälan angående bedrägeri alternativt grovt bedrägeri begånget från den 30 maj 2002 till den 15 april 2004 kom in till kammaren den 30 april 2004 och direktiv utfärdades samma dag. Under de inledande månaderna hölls flera förhör. I juni 2004 företogs en husrannsakan i AA:s bostad och hon hördes. Under hösten 2004 hölls vissa ytterligare förhör. I januari 2005 inkom från polisen ett förundersökningsprotokoll som inte var delgivet med försvaret. Därefter fanns ingen ytterligare anteckning i diariet som visade att det företagits någon åtgärd som fört utredningen framåt.

text: Efter förfrågan från Falu tingsrätt uppgav BB i juni 2005 att åtal sannolikt skulle väckas i slutet av sommaren eller i början av hösten. Därefter har polisen vid ett par tillfällen frågat åklagaren om ärendet. Dessutom har såväl den offentliga försvararen som förvaltningschefen vid kommunens vård- och omsorgsförvaltning gjort förfrågningar om ärendet och begärt ett skyndsamt ställningstagande.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen.

text: Åklagarmyndigheten (genom vice överåklagaren CC) inkom med ett remissvar, till vilket var fogat yttranden från chefsåklagaren DD och BB.

text: BB uppgav bl.a. följande.

text: Den 30 april 2004 övertog jag förundersökningsledningen i det nu granskade ärendet. Utredningen bedrevs inledningsvis intensivt. Förhör med misstänkt hölls i juni 2004. Jag hade då inte haft faktisk möjlighet att dessförinnan gå igenom utredningsmaterialet. Det har sedermera visat sig att det fanns handlingar hos polisen som jag inte fick del av innan förhör hölls. Det handlar om dokument vars existens har kommit till min kännedom först under april månad 2007. Under hösten 2004 försökte jag och utredande polis, upprepade gånger, att hitta en tid för genomgång av ärendet. Vi lyckades inte med detta. Den 11 januari 2005 skickades till mig från polisen ett antal handlingar, vilka dock ej utgjorde det samlade utredningsmaterialet. Under första kvartalet 2005 hade jag kontakt med Internationella åklagarkammaren i Uppsala för att utröna möjligheten att inhämta utredningshandlingar från annat land. Under våren 2005 försökte jag att prioritera ärendet men jag kunde som mest avsätta någon timma åt gången, vilket inte var tillräckligt för att jag skulle kunna bilda mig en god helhetsbild av ärendet och vilka åtgärder som återstod att vidta. Vidare var det svårt att nå utredaren då hon, åtminstone delvis, var tjänstledig. Vårterminen 2005 hade jag arbetsperioder om exempelvis 21 dagar i sträck respektive om 28 dagar i sträck. I maj månad 2005 talade jag med min chef om att jag ansåg att arbetsbelastningen var sådan att det var omöjligt för mig att göra ett fullgott åklagararbete, att jag hade ärenden som jag inte hann med inom rimlig tid och att jag arbetade så mycket att min hälsa hade börjat påverkas i negativ riktning. Jag kommer idag inte ihåg om jag vid det tillfället särskilt nämnde det nu granskade ärendet. Jag kommer inte heller ihåg att mina synpunkter ledde till någon förändring av min arbetssituation. Under maj månad 2005 blev jag kontaktåklagare i ett projekt bedrivet mellan polis, åklagare och Försäkringskassan. Samtliga bedrägerier mot Försäkringskassan lottades på mig från juni 2005 till sen höst 2006. Projektet var prioriterat med flera särskilt avdelade utredare hos polisen. Under hösten 2005 började jag i en arbetsgrupp som handlade polisledda förundersökningar, vilka då fått hög prioritet. Därtill fortsatte jag att handlägga majoriteten av mina redan pågående förundersökningar, däribland det nu granskade ärendet. Samtidigt hanterade jag frihetsberövade personer. På grund av sjukdomsfall kom nämnda arbetsgrupp att minska i deltagarantal, vilket medförde ökad arbetsinsats av oss övriga. Jag tyckte mig vid årsskiftet 2005/2006 se en möjlighet att avsätta särskild tid för det nu granskade ärendet, då jag genom mycket hög arbetsinsats under hösten tillskapat mig detta. Dock ombads jag i början av 2006, på grund av ytterligare sjukdomsfall, att ta hand om även en annan åklagares rotel där flera större ärenden med frihetsberövade personer blev aktuella. Under första halvåret 2006 påtalade jag vid flera tillfällen inför åklagarkammarens ledning den, som jag upplevde det, oacceptabelt höga arbetsbelastningen. Vid något av dessa tillfällen klargjorde jag att jag hade det nu granskade ärendet, som jag måste få avsätta tid för. Jag bokade också in dagar i åklagarkammarens veckoschema för handläggning av det ärendet. Dessvärre blev jag dirigerad till andra uppgifter. Jag har i juli månad 2006 dock hävt vissa beslag i ärendet. Den 1 september 2006 började jag som ungdomsåklagare samtidigt som jag behöll ärendena från min gamla rotel. Jag har vid flera tillfällen under hösten 2006 framfört till åklagarkammarens ledning att jag, för att upprätthålla fristerna i ungdomsärendena, inte hann med att hantera det nu granskade ärendet. Efter att JO-anmälan aktualiserades har jag fått en vecka avdelad för genomgång av ärendet. Jag har, efter samråd med polisen, sett till att det flyttats över från det aktuella närpolisområdet till polisen i Falun, avdelningen för ekonomisk brottslighet. Jag har numera gått igenom ärendet med en ekonom och han håller på med kompletterande sammanställningar av utredningsmaterial. Ett ytterligare förhör med den alltjämt misstänkta personen har hållits. Utredningen är nu mycket högt prioriterad. Min avsikt är att under sommaren fatta beslut i åtalsfrågan. Min egen uppfattning vad avser handläggningen av det nu granskade ärendet är att handläggningen har dragit ut alltför länge på tiden och att det är jag i egenskap av förundersökningsledare som i första hand är ansvarig för det. Jag anser härvidlag att jag har varit tydlig inför kammarens ledning då jag påtalat att jag, på grund av den

text: höga arbetsbelastningen, inte hann med att hantera det aktuella ärendet. Med facit i hand borde jag, för att ge det nu granskade ärendet högre prioritet, ha sagt nej dels till uppdraget som kontaktåklagare för Försäkringskassan och dels till att ta hand om den sjukskrivne åklagarens rotel.

text: DD upplyste i huvudsak följande.

text: Jag tillträdde som chef vid åklagarkammaren i Falun i mars 2004 och har således varit BB:s närmaste chef sedan ärendet inkom till åklagarkammaren. Under hela hösten 2005 var jag dock föräldraledig. För att bilda mig en bättre uppfattning om ärendet har jag tagit del av BB:s bifogade skrivelse i vilken hon redogör för varför målet dragit ut på tiden. Jag har även talat med henne om ärendet, tagit del av aktuellt diarieblad samt översiktligt tagit del av handlingarna i akten. Jag kan konstatera att BB inte sedan sommaren 2004 ansett sig ha haft tillräckligt med tid för att sätta sig in i ärendet för att kunna ge direktiv till polisen om målets fortsatta handläggning. Hon har som skäl för detta anfört en rad omständigheter om sin arbetssituation och hur hon tilldelats olika arbetsuppgifter. Jag har inte helt och hållet samma bild av förhållandena och har vissa synpunkter på hennes beskrivning, men väljer att i detta yttrande inte utveckla mig i detalj därvidlag. Aktuellt mål avser misstankar om grovt ocker alternativt grova stölder och bedrägerier. Det tidskrävande i målet har varit att sätta sig in i ett relativt omfattande räkenskapsmaterial. Jag bedömer att den arbetsinsats som krävts för att sätta sig in i ärendet för att kunna lämna direktiv till polisen rör sig från några dagar upp till högst en vecka. Åklagarkammaren i Falun har under flera års tid haft ett mycket ansträngt arbetsläge, bl.a. till följd av att flera åklagare varit långtidssjukskrivna. Detta har medfört att de allra flesta åklagarna på kammaren har upplevt en mycket stor arbetsbörda. BB tillhör en av de åklagare som tagit upp detta med mig vid ett antal tillfällen. Jag har som chef vid kammaren försökt att fördela alla de arbetsuppgifter som finns på en åklagarkammare på ett rättvist sätt och jag känner inte att BB tilldelats en större arbetsbörda än någon annan. Jag vill också framhålla att jag inför all personal på kammaren vid flera tillfällen framhållit att jag inte förväntar mig att någon arbetar mer än i genomsnitt normala arbetsveckor och att alla tänker på hur prioriteringar av egna ärenden skall ske då det ansträngda arbetslaget kräver aktiva prioriteringar. För att hjälpa åklagarna i denna prioritering upprättade kammarledningen 2006 en handlingsplan som vägledning för i vilken ordning olika ärenden bör prioriteras. När det gäller aktuellt ärende är min minnesbild att jag under hösten 2006 blev informerad första gången om att ärendet dragit ut på tiden, men har inte förrän nu förstått att BB ända sedan sommaren 2004 hade haft ärendet hos sig hela tiden. Jag vet att jag, när BB informerade mig om ärendet, och senare vid ett flertal tillfällen uppmanat BB att prioritera ärendet bland allt annat hon haft att göra. Jag har i samband med detta uppmanat BB att för ärendet avsätta särskild tid. Jag har då föreslagit att hon med viss framförhållning i åklagarkammarens gemensamma kalender skulle markera vilka dagar hon vill ägna sig åt ärendet, vilket vi i kammarledningen då tar hänsyn till vid planeringen av verksamheten. Dessa dagar kan man då också göra sig oanträffbar för externa kontakter för att få ro att arbeta ostört. Jag upplever inte att BB följt detta råd i tillräcklig utsträckning. I sammanhanget vill jag också anföra att jag på arbetsplatsträffar sedan lång tid tillbaka uppmanat samtliga åklagare på kammaren som har särskilt tidskrävande ärenden att tillämpa denna metod för att skapa sig särskild tid. Flera åklagare använder sig av detta sätt att arbeta på. Under hösten 2006 hade BB som första åklagare på kammaren också en vad vi kallar för ”rotelvårdsvecka”. Sådana återkommande veckor två gånger om året är åklagaren helt befriad från förhandlingar och tvångsmedel och tanken är att åklagaren skall få tid att ta sig an vissa ärenden som blivit liggande. Sammanfattningsvis har jag den uppfattningen att BB, liksom flera åklagare, har haft en allt för hög arbetsbelastning i förhållande till sin arbetstid. Det är trots detta inte

text: acceptabelt att ett ärende blir liggande nästan tre år utan att någon egentlig åtgärd vidtas. Enligt min uppfattning skulle ärenden ha prioriterats på ett annat sätt än som skett och detta är i första hand handläggande åklagares ansvar. Som chef vid åklagarkammaren i Falun har även jag haft visst ansvar för att ärendet inte hanterats inom rimlig tid. Jag borde därför själv ha agerat kraftfullare och tydligare för att få ärendet handlagt. Avslutningsvis vill jag framhålla att det på åklagarkammaren i Falun sedan lång tid råder en ordning där var och en av åklagarna varje månadsskifte för kammarledningen skall redovisa hur många ärenden var och en har i balans och hur många av dessa ärenden som består av färdiga utredningar som är äldre än en månad. Detta har sedan följts upp och ibland föranlett ledningen att avlasta de åklagare som redovisat särskilt stora balanser. I början av 2007 beslutade vi i ledningen att vi varannan månad också skall tala med var och en av åklagarna, i samband med att de redovisar sin balans. Detta för att bilda oss en ännu bättre uppfattning om inte bara hur många ärenden var och en har utan också hur arbetssituationen upplevs och om det är något eller några ärenden den enskilde åklagaren inte bedömer sig ha tid för. Genom detta nya arbetssätt hoppas jag i fortsättningen att vi i ledningen tidigare skall kunna identifiera ärenden som av olika anledningar kan bli liggande otillfredsställande länge. Vi har också inom åklagarmyndigheten under året infört ett nytt ärendehanteringssystem som kommer att underlätta såväl för den enskilde åklagaren som för kammarledningen att identifiera ärenden som inte handläggs inom skälig tid.

text: CC gjorde följande bedömning.

text: Anmälan inkom till åklagarkammaren den 27 april 2004. Efter att förundersökningen inledningsvis synes ha varit relativt intensiv kan konstateras att utredningen i det närmast avstannat under hösten 2004. Av den handläggande åklagarens redogörelse framgår att utredningen startat upp på nytt efter det att den nu aktuella anmälan till JO skett. Även om åklagaren haft en hög arbetsbelastning är det som chefsåklagaren anför i sitt yttrande inte acceptabelt att ett ärende kan bli liggande i det närmaste tre år utan att några egentliga utredningsåtgärder vidtas. Åklagarmyndigheten delar också chefsåklagarens bedömning att chefsåklagaren själv borde ha agerat kraftfullare för att få ärendet handlagt. Åklagarmyndigheten har i mars 2007 utfärdat föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: ). Författningen trädde i kraft den 2 april 2007. En kopia av författningen bifogas.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Ett aktuellt diarieblad samt vissa andra handlingar inhämtades den 25 januari 2008, varvid framkom att ett preliminärt förundersökningsprotokoll inkommit från polisen i juni 2007 och visst ytterligare utredningsmaterial inkommit i augusti. Förfrågningar om ärendet gjordes i oktober av bl.a. Falu tingsrätt. I november gav BB omfattande direktiv till polisen inför ett förhör med AA, som hölls i december. Något beslut i åtalsfrågan hade ännu inte fattats.

text: BB upplyste därefter att ärendet var föremål för delgivning enligt

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: , att senaste datum för eventuell erinran från AA var satt till den

text: 14 februari och att hon avsåg att därefter snarast fatta beslut i åtalsfrågan.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (23

text: kap.

text: 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ). Av

text: 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas tillvara.

text: I förevarande ärende har åklagaren under en tid av mer än två år inte vidtagit någon åtgärd som fört detta framåt, trots upprepade förfrågningar från bl.a. polisen, försvararen och tingsrätten. Något beslut i åtalsfrågan har ännu inte fattats mer än tre och ett halvt år efter det att anmälan gjorts.

text: Jag är väl medveten om att arbetssituationen vid åklagarkamrarna ofta är ansträngd. Detta innebär bl.a. att vissa ärenden måste prioriteras framför andra, vilket kan innebära att handläggningen av ärenden, som inte är sådana att de skall ges förtur, riskerar att ta längre tid än vad ärendenas svårighetsgrad eller komplexitet borde kräva. Det aktuella ärendet innehåller i och för sig bl.a. ekonomiskt material av viss omfattning. Enligt min mening är det emellertid alldeles uppenbart att handläggningen av ärendet, särskilt mot bakgrund av att den misstänkta personen varit avstängd från sin arbetsplats, inte uppfyller det krav på skyndsamhet som uppställs i

text: rättegångsbalken

text: . Jag är således starkt kritisk till hur ärendet handlagts. En så lång tidsåtgång som det varit fråga om i ärendet för att ta ställning till behovet av ytterligare utredningsåtgärder har föranlett mig att överväga om åklagaren genom sin underlåtna handläggning åsidosatt vad som gällt för uppgiften och därigenom gjort sig skyldig till straffbart tjänstefel. Jag har emellertid inte funnit så vara fallet.

text: BB har i sin egenskap av förundersökningsledare varit ansvarig för ärendet. Som förklaring till handläggningen har hon hänvisat till en mycket hög arbetsbelastning med bl.a. ett ansvar för ett särskilt projekt vid myndigheten och, på grund av sjukdom, ansvar för en annan åklagares rotel. Hon har vidare uppgett att hon i vart fall under första halvåret 2006 påtalade för kammarledningen att hon behövde avsätta särskild tid för det aktuella ärendet. Om en åklagare på grund av andra åtaganden eller av annat skäl inte förmår att inom skälig tid driva ett ärende framåt måste ledningen underrättas. Enligt min uppfattning borde BB tidigare än vad som skedde diskuterat den uppkomna situationen med ledningen.

text: Av BB:s upplysningar framgår vidare att hon, sedan JO-anmälan aktualiserats, fått tid avdelad för genomgång av ärendet och att utredningen varit högt prioriterad. Jag finner det mycket anmärkningsvärt att handläggningen därefter åter synes ha avstannat och att något beslut i åtalsfrågan ännu i januari 2008 inte fattats. Hon förtjänar således mycket allvarlig kritik för bristerna i sin handläggning.

text: DD har som chef för kammaren haft det övergripande ansvaret för verksamheten och till uppgift att planera, leda och fördela arbetet vid kammaren. Det har därför ankommit på honom att hålla sig informerad om läget. Trots detta har han, enligt vad han själv angett, inte förrän under hösten 2006 fått kännedom om att inga åtgärder vidtagits i ärendet under lång tid. Det synes därefter vara först sedan det blivit känt att en JO-anmälan gjorts som mera handfasta åtgärder vidtogs i ärendet. Jag delar därför hans uppfattning att han borde ha agerat kraftfullare och tydligare för att få ärendet handlagt. Också han förtjänar således kritik.

text: Jag noterar att man infört nya arbetssätt för att kunna identifiera ärenden som av olika anledningar blivit liggande för länge. Ärendet avslutas.


title: Anmälan mot Tekniska nämnden i Gotlands kommun angående handläggningen av ett ärende om bostadsanpassningsbidrag

text: Anmälan

text: AA begärde att JO skulle granska Tekniska nämndens i Gotlands kommun handläggning av en ansökan om bostadsanpassningsbidrag och framförde bl.a. följande. BB och CC hade hos nämnden ansökt om bostadsanpassningsbidrag med anledning av sonen DD:s behov. Nämnden beslutade att lämna tillbaka ansökan utan åtgärd, med hänvisning till att nämnden tidigare hade avslagit en ansökan från dem om bostadsanpassningsbidrag.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde nämnden bl.a. följande.

text: 1 Bakgrund – historik

text: Makarna BB och CC, föräldrar till den funktionshindrade DD född 1986, kontaktade nämnden med anledning av ett planerat köp av en fastighet i Visby för en bedömning av hur byggnationen, bostaden, lämpade sig för DD:s behov. Vid en gemensam besiktning den 10 juni 1993 av en nämndens handläggare jämte en arbetsterapeut från barnhabiliteringen och makarna upplystes makarna om att den tillämnade bostaden, nedan bostaden, inte var lämplig med tanke på DD:s funktionshinder. I ansökan om bostadsanpassningsbidrag, som inkom till nämnden den 12 januari 1994, ansökte BB och CC om bidrag till ett flertal åtgärder i bostaden, till vilken familjen nu flyttat. Nämnden biföll i beslut den 15 september 1994 ansökan delvis för mindre anpassningsåtgärder som skulle ha beviljats oberoende val av bostad. Ansökan fullföljdes i övriga delar utan framgång hos de allmänna förvaltningsdomstolarna intill dess att Regeringsrätten den 22 december 1995 beslutade att inte meddela prövningstillstånd. BB och CC inkom med ny ansökan hos nämnden den 9 november 2001 om bostadsanpassningsbidrag avseende anpassningsåtgärder på övervåningen i bostaden i form av dusch och toalett. Ansökan avslogs av nämnden i beslut den 23 november 2001 med hänvisning till den bedömning som gjorts i det tidigare ärendet och som stått sig genom instansordningen och då något nytt inte framkommit. Beslutet överklagades inte.

text: 2 Anmälda förhållanden

text: Den 29 januari 2002 inkommer BB och CC med ny ansökan om bostadsanpassningsbidrag som i allt väsentligt är likalydande med den som avslogs den 23 november 2001.

text: I en skrivelse till BB och CC dagtecknad den 5 februari 2002 rubricerad Beträffande ansökan om bostadsbidrag anför en av nämndens handläggare följande: ”Ansökan om bostadsanpassningsbidrag till dusch och toalett har inkommit 29/1 - 02. Ansökan om detta har tidigare inkommit 01-11 -09 och beslutet dnr 30593, 2001-11-23 var negativt. Därför sänder vi tillbaka originalansökan daterad 29/1 -02 och ärendet avskrives som: Ansökan utan åtgärd på grund av tidigare avslagsbeslut.” – – –

text: 3 Nämndens bedömning

text: Frågorna i ärendet gäller främst dels icke lagfästa principer om rättskraftens natur i förvaltningsärenden, dels icke lagfästa principer om tillämplig lag vid prövningen. – – –

text: 3.3 Tillämpningen i det enskilda fallet

text: Med hänsyn till vad som framkommit ovan om motiven till nu aktuell bestämmelse i LBAB [lagen om bostadsanpassningsbidrag m.m.; JO:s anmärkning] framstår det inte som vore det uppenbart att nämnden har någon omfattande utrednings- eller motiveringsskyldighet när en ny ansökan avser samma förhållanden som tidigare prövats och överprövats. Som motiven utformats framstår det tvärtom som en materiell bundenhet till utgången av prövningen av den första ansökan är åsyftad. Särskilt som det bidrag som skulle kunna utgå enligt den nya lydelsen även motsvarar vad som beviljades redan i 1994 års beslut och inte ändrades av överinstanserna och då en ny ansökan prövats den 23 november 2001. Lydelsen av den av AA anmälda skrivelsen innehåller flera så kallade lokutioner, av vilka någon tyder på ett beslut i sak och någon på ett beslut på processuella grunder. Klart är dock att innebörden av skrivelsen är ett beslut som gått sökanden emot. Därmed borde den ha försetts med en underrättelse om hur beslutet kunde överklagas. Vidare finner nämnden det givetvis inte nöjaktigt att originalhandlingar återsänds till sökanden i ett ärendeslag som nämnden är behörig att pröva. Nämnden vill dock framhålla att den bevarat kopior. Sammanfattningsvis föranleder anmälningsärendet att nämnden kommer att föranstalta om information till nämndens handläggare om de förvaltningsrättsliga regler och principer som normalt gäller vid myndighetsutövning. Vidare kommer det ärende som väcktes av den anmälda skrivelsen att tas upp till omprövning.

text: AA lämnades tillfälle att kommentera remissvaret, men hördes inte av.

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst tillämpningen av gällande förfaranderegler.

text: Av utredningen framgår att BB och CC i en ansökan som kom in till nämnden den

text: 29 januari 2002 sökte bostadsanpassningsbidrag för vissa åtgärder. Enligt vad nämnden uppgett i remissvaret var ansökan i allt väsentligt likalydande med en tidigare ansökan, som hade avslagits av nämnden genom ett beslut den 23 november 2001. BB och CC:s nya ansökan besvarades av nämnden genom ett beslut den

text: 5 februari 2002. Vad gäller utformningen av detta beslut vill jag påpeka följande. I beslutet anförs att ärendet avskrivs och att ansökan inte föranleder någon åtgärd, varvid beslutet sålunda skulle vara ett avskrivningsbeslut. Innebörden av beslutet är emellertid att det enligt nämndens uppfattning förelåg hinder att pröva ansökan

text: med hänsyn till det beslut som tidigare hade fattas. Beslutet utgjorde således i realiteten ett avvisningsbeslut och skulle ha formulerats som ett sådant. Som nämnden har anfört skulle den i anslutning till beslutet också ha lämnat BB och CC en underrättelse om hur det kunde överklagas.

text: Beträffande frågan om rättskraft är, som nämnden har påtalat, huvudprincipen att avslagsbeslut inte vinner s.k. negativ rättskraft. Det innebär att ett avslagsbeslut normalt inte hindrar en myndighet att ta upp en förnyad ansökan om samma förmån till prövning och eventuellt bifalla den (se Strömberg, Allmän förvaltningsrätt, 22 u. 2003, s. 71 f.). Av rättspraxis framgår att det finns undantag från denna princip (se

text: RÅ 2002 ref. 61

text: , som rörde en försäkringskassas prövning i en fråga om livränta). Jag har inte tillräckligt underlag för att göra en bedömning av om nämndens avslagsbeslut med anledning av BB och CC:s tidigare ansökan medförde att deras nya ansökan inte kunde prövas. Denna fråga hade kunnat överprövas i ordinarie ordning och jag går därför inte vidare i saken. Jag noterar dock att nämnden har uppgett att ärendet skulle omprövas.

text: Nämnden har vidare anfört att ansökningshandlingarna i original inte borde ha återsänts till BB och CC Jag instämmer i detta.

text: Med den kritik som ligger i det sagda avslutar jag ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

title: Allvarlig kritik mot Lantmäteriet för långsam handläggning av ett fastighetsregleringsärende

sammanfattning: I ett ärende om fastighetsreglering återstod den 29 december 2009 för Lantmäteriet att besluta om ersättning. Lantmäteriet började inte handlägga den frågan förrän i mars 2013 och får allvarlig kritik för sin långsamma handläggning.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 25 februari 2013 framförde AA klagomål mot Lantmäteriet för handläggningen av ett fastighetsregleringsärende. Hon uppgav bl.a. följande. Falkenbergs kommun exproprierade 2009 fastigheten Falkenberg H 3:23. Lantmäteriet fick därefter i uppgift att besluta om ersättning till berörda fastighetsägare. Något beslut i ersättningsärendet var ännu inte meddelat.

text: Utredning

text: Dagboksblad i Lantmäteriets ärende nummer N05290 begärdes in och granskades. Vidare begärdes muntliga upplysningar in från BB, lantmätare och kontorschef vid Lantmäteriet i Halmstad. Hon uppgav bl.a. följande.

text: Det aktuella ärendet gäller fastighetsreglering rörande bl.a. fastigheten H 3:23 i Falkenberg. Kommunen sökte, med stöd av plan- och bygglagen, inlösen av mark och beslut fattades av lantmätaren CC i december 2006. Markägarna överklagade beslutet till överinstanserna och det vann laga kraft först i december 2009. Ärendet registrerades den 29 december 2009 i fastighetsregistret och underrättelse om registreringen skickades i samband härmed ut till berörda parter. Vad som återstår i ärendet för Lantmäteriets del är att besluta om ersättning för den till kommunen överförda marken. Hon övertog ansvaret för ärendet i början av år 2010. Några egentliga handläggningsåtgärder har dock inte vidtagits sedan registreringen år 2009. I mars 2013 återupptogs emellertid handläggningen och vad som kommer ske härnäst är att berörda parter kallas till ett sammanträde. Orsaken till uppehållet i handläggningen är tids- och resursbrist. Arbetssituationen på myndigheten har de senaste fem, sex åren varit mycket ansträngd med bl.a. hög personalomsättning. Det är beklagligt att ett beslut i ersättningsfrågan ännu inte meddelats.

text: Ärendet remitterades därefter till Lantmäteriet, som uppmanades att redogöra för och yttra sig över handläggningen av ärendet och redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: I ett remissvar den 4 juni 2013 yttrade Lantmäteriet, genom generaldirektören DD, följande.

text: Inledning

text: Lantmäteriet hanterar i sin förrättningsverksamhet bl.a. fastighetsregleringar enligt

text: fastighetsbildningslagen (1970:988)

text: (FBL). Syftet med en fastighetsreglering är att en hel eller en del av en fastighet överförs till annan fastighet. Den nu aktuella förrättningen gäller överföring av mark bl.a. från dödsboets fastighet H 3:23 i Falkenbergs kommun till en kommunal fastighet, H 4:1, som i detaljplanen avsatts som allmän platsmark. Ett preliminärbeslut om marköverföring fattades den 6 december 2006. Något förskott på ersättningen för marken beslutades inte vid det tillfället eftersom ingen framställde yrkande om det. Efter överklaganden vann beslutet slutligen laga kraft och registrerades i fastighetsregistret den 29 december 2009. I samband därmed skickades underrättelse om registreringen ut till berörda parter. Det som därefter kvarstod att utföra i förrättningen var beslut om ersättning för överförd mark samt avslutande av förrättningen.

text: Lantmäteriets hantering av den aktuella förrättningen efter fastighetsregleringsbeslutet

text: Efter att beslutet om fastighetsreglering vunnit laga kraft i december 2009 skulle fastighetsbildningen återupptas och beslut fattas om ersättningen för överförd mark. För att komma fram till ett ersättningsbeslut krävs ett antal sakägarekontakter, ett eller flera sammanträden, hantering av formella frågor, dokumentation samt avslutning. Inför fortsättningen av ärendet, i början av år 2010, bytte man handläggare och chefen för kontoret tog över den fortsatta handläggningen. Vid sidan av chefsuppgifterna skulle hon hantera detta ärende samt andra ärenden. På grund av arbetsanhopning av ”tunga ärenden” blev emellertid ärendet liggande utan andra åtgärder än att chefen försökte hitta någon annan handläggare till ärendet för snabbare handläggning. Försök att få hjälp med ärendet, både inom och utanför chefsområdet, gjordes. Dessa försök lyckades inte och handläggning kom att dra ut på tiden. Idag handläggs ärendet aktivt och ett sammanträde är utsatt till den 13 juni 2013.

text: Regelverket

text: Förvaltningslagen (1986:223)

text: (FL) gäller generellt för ärendehantering av förrättningar. Den paragraf i FL som främst är tillämplig i aktuellt ärende är

text: 7 §

text: . Enligt

text: 7 §

text: ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Lantmäteriets bedömning

text: Ärendet har tagit allt för lång tid. De återstående momenten i den aktuella förrättningen innehåller flera moment som är komplicerade. Det erfordras en mycket erfaren handläggare för att ta hand om de komplicerade frågor av teknisk, juridisk och ekonomisk art som ärendet innehåller. Halmstadskontoret och övriga kontor inom Lantmäteriet hade vid den tiden brist på erfarna förrättningslantmätare vilket fick till följd att chefen, som även hade den höga kompetens i de frågor som ingick i ärendet, tog hand om det. Detta innebar samtidigt att för mycket arbete kom att ligga på hennes ansvar och det saknades möjlighet, trots försök därtill, för någon annan att ta över ärendet. Lantmäteriet har, som JO tidigare informerats om, under en tid varit föremål för en omfattande generationsväxling vilket inneburit att de erfarna förrättningslantmätarna som fortfarande finns kvar i organisationen haft en mycket hög arbetsbelastning och att det vid nyrekrytering enbart funnits nyexaminerade att fylla på med. Erfarna förrättningslantmätare har inte kunnat nyrekryteras då de också är attraktiva för

text: många andra arbetsgivare i samhället. Vid den höga arbetsbelastning samt omsättning av personalen som var under den aktuella perioden hände det därför att ärenden blev liggande för länge utan åtgärd. Lantmäteriet prioriterar att minska handläggningstiderna och successivt har de blivit bättre. Att ett ärende i någon period ligger utan åtgärd utan synbar orsak ska inte få förekomma. Lantmäteriet arbetar konkret för att motverka uppkomsten av långdragna ärenden genom att förbättra arbetet med ärendestyrning, att nyrekrytera, att kompetensförstärka personal samt arbeta med arbetsledning närmare den enskilda medarbetaren. Ett resultat av detta arbete ska vara att ett ärende inte kan bli liggande på sätt som skett i det nu aktuella fallet. Det pågår sedan flera år en omfattande internutbildning inom Lantmäteriet av nyanställda förrättningslantmätare, Lantmäteriakademin, för att täcka behoven i den pågående generationsväxlingen. Ökat samarbete mellan kontoren, vilket underlättats sedan Lantmäteriet blivit en myndighet, sker också för att förbättra handläggningstiderna. En från den 1 april i år genomförd förändring är att en ny organisation inom fastighetsbildningsverksamheten införts i Lantmäteriet. Denna har en klar inriktning mot att skapa enhetlighet, underlätta flyttning av ärenden och en aktiv produktionsstyrning. Ytterligare åtgärder kan dock behöva genomföras efter uppföljning av de redan beslutade åtgärderna.

text: Sammanfattning

text: Lantmäteriet anser att alla de förbättringar av rutiner vid Lantmäteriets fastighetsbildningsverksamhet som vidtagits kan hjälpa till så att ett ärende inte blir liggande för länge utan åtgärd. Särskilt kan nämnas de ärendegenomgångar med möjlighet till flyttning av ärenden över landet som nu görs vid lantmäterikontoren. Lantmäteriet ser också att personalsituationen i stort sett blivit bättre, vilket i kombination med en något minskande ärendeinströmning, leder till att även svåra ärenden kan hanteras på ett bättre och snabbare sätt.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: JO tog del av ett dagboksblad av vilket det framgick att Lantmäteriet meddelade beslut i ärendet den 11 september 2013.

text: Bedömning

text: Av

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: följer att ett ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. När ett ärende har inletts hos en myndighet är det myndigheten som svarar för att driva ärendet framåt till ett avgörande.

text: I december 2009 återstod för Lantmäteriet att besluta om ersättning för överförd mark. Lantmäteriet började inte handlägga den frågan förrän i mars 2013. Denna passivitet är inte förenlig med skyndsamhetskravet i

text: 7 § förvaltningslagen

text: I remissvaret har Lantmäteriet framfört att myndigheten haft en hög arbetsbelastning och en omfattande omsättning av personal under perioden, och att det påverkat handläggningstiderna i stort vid myndigheten. Det uppges vidare att åtgärder har vidtagits för att komma till rätta med situationen.

text: Den 20 april 2009 kritiserade dåvarande JO Axberger Lantmäteriet (dåvarande Lantmäterimyndigheten i Hallands län) för långsam handläggning av ett ärende som gällde ersättningsfrågor i ett fastighetsregleringsärende. Lantmäteriet

text: framförde redan då att arbetssituationen under ett antal år hade varit ansträngd på grund av bl.a. resursbrist och att rekrytering skedde av nyutexaminerade lantmätare som skulle läras upp (se JO:s dnr 5804-2008).

text: Jag är oroad över att den resursbrist som Lantmäteriet åberopade redan 2009 ännu inte är avhjälpt och att den rekrytering som då pågick ännu inte har lett till att det finns tillräckligt många erfarna handläggare. Lantmäteriet förtjänar allvarlig kritik för den mycket långsamma handläggningen av AA:s ärende.

text: Ärendet avslutas.


title: En skattemyndighet har underlåtit att fatta ett överklagbart beslut med anledning av en begäran om rättelse av uppgift i folkbokföringsregistret

text: JO Lundin meddelade den 15 september 2003 ett beslut med anledning av en anmälan mot dåvarande Skattemyndigheten i Östersund, skattekontoret i Härnösand.

text: Bakgrunden var i korthet denna. AA, född 1912, hade förvaltare enligt

text: föräldrabalken

text: . I september 1996 anmälde hennes förvaltare till skattemyndigheten sin adress som s.k. särskild postadress för AA. Adressen registrerades i folkbokföringsregistret. AA avled den 2 maj 1998. Den 24 augusti 1998 gjorde förvaltaren en muntlig anmälan om bostadsadress efter flyttning för AA:s dödsbo. Denna anmälan tycks ha föranlett skattemyndigheten att registrera AA:s dotter BB:s adress för den avlidna. Uppgiften om den särskilda postadressen ändrades inte. BB var ensam dödsbodelägare.

text: BB klagade till JO bl.a. på skattemyndighetens hantering av en begäran om rättelse av uppgift i folkbokföringsregistret. JO uppfattade att hennes anmälan främst gällde att skattemyndigheten inte hade meddelat något överklagbart beslut i ärendet.

text: JO inhämtade yttranden från skattemyndigheten och Riksskatteverket. Skattemyndigheten anförde – såvitt här är av intresse – följande. – – – I anmälan/förfrågan den 15 januari 2001 begärde BB (…) upplysning om skattekontoret har skyldighet att lämna beslut som kan överklagas och till vem ett överklagande skulle ställas. Alternativt angavs att den inlämnade skrivelsen skulle gälla som överklagande eller anmälan. BB:s skrivelse föranledde skattemyndigheten att i svar den 5 april 2001 lämna vissa upplysningar om skyldigheten att lämna överklagbara beslut och vem som får överklaga beslut om folkbokföring. I skrivelse den 9 februari 2002 anhöll BB såsom företrädare för AA:s dödsbo att skattemyndigheten skulle meddela överklagbart beslut rörande anmälan/borttagande av särskild postadress för AA:s dödsbo. Med anledning härav anförde skattemyndigheten i skrivelse den 21 mars 2002 att ett beslut om folkbokföring får överklagas av den person vars folkbokföring det gäller samt att BB:s skrivelse inte föranledde någon åtgärd.

text: Bedömning

text: – – – BB:s anmälan/förfrågan den 15 januari 2001 har av skattemyndigheten uppfattats som en förfrågan om hennes formella möjligheter att angripa skattemyndighetens vägran att på eget initiativ vidta rättelse. Skattemyndighetens svar den 5 april 2001 innehåller en kortfattad redogörelse för vad som allmänt gäller beträffande skyldigheten att meddela beslut och rätten att överklaga beslut i folkbokföringsärenden. Skattemyndighetens svar den 5 april 2001 är allmänt hållet och går inte in på exempelvis möjligheten att skattemyndigheten meddelar ett överklagbart avvisningsbeslut. BB har dock ändå själv insett denna möjlighet och den 9 februari 2002 ingivit en begäran om överklagbart beslut, dock såsom företrädare för dödsboet. Skattemyndigheten får genom svaret den 5 april 2001 och vad som tidigare upplysts i frågan anses ha uppfyllt sina skyldigheter enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . I skrivelsen den 9 februari 2002 begär BB såsom företrädare för AA:s dödsbo att skattemyndigheten meddelar ett överklagbart beslut rörande anmälan/borttagande av särskild postadress. Med anledning härav anför de skattemyndigheten i orubricerad skrivelse daterad den 21 mars 2002 att vad som anförts inte föranledde någon åtgärd. Med hänsyn till att ett överklagbart beslut uttryckligen begärdes borde skattemyndigheten den 21 mars 2002 inte ha meddelat sitt ställningstagande i den form som skedde. Ett beslut om avslag eller avvisning med tillhörande överklagandehänvisning borde i stället ha tillställts BB så som uppgiven företrädare för dödsboet.

text: Riksskatteverket anförde i sitt remissvar bl.a. detta.

text: Om en person gör gällande att en uppgift är felaktig prövas detta som ett folkbokföringsärende enligt

text: folkbokföringslagen

text: . Ett beslut att vägra en begärd rättelse kan överklagas av den folkbokförde personen. Om en begäran om rättelse avvisas kan det beslutet överklagas av den som begärt rättelse.

text: BB kommenterade remissvaren.

text: Skattemyndigheten avvisade i ett beslut den 5 december 2002 BB:s yrkande om borttagande av den särskilda postadressen.

text: JO Lundin meddelade sitt beslut i ärendet den 15 september 2003. Sedan hon upplyst bl.a. att hon inte prövade vissa delar av anmälan anförde hon i bedömningsdelen följande.

text: RSV har i sitt remissvar redogjort för tillämpliga bestämmelser såvitt avser bl.a. rättelse av uppgift i folkbokföringsregistret avseende avlidna personer. Skattemyndigheten har i sitt remissvar medgivit att myndighetens hand läggning av ärendet varit bristfällig i det avseendet att myndigheten – trots en uttrycklig begäran från BB – har underlåtit att meddela ett överklagbart beslut. Jag delar skattemyndighetens uppfattning och finner det mycket an märkningsvärt att myndigheten först den 5 december 2002 fattat ett sådant beslut, inte minst mot bakgrund av att myndigheten i varje fall i juni 2002 uppenbarligen var medveten om den bristfälliga handläggningen. Enligt min mening hade det även varit lämpligt om skattemyndigheten redan i ett tidigare skede av handläggningen hade tagit kontakt med BB för att klargöra vad hon avsåg med sin begäran.