avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förhör
Förundersökning
Långsam handläggning
Ombud/biträde/försvarare
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Fråga om handläggningstid, rätt till försvarare och genomförande av förhör i en förundersökning där målsäganden och de misstänkta var under 18 år

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 1 februari 2006, kritiserade AA Polismyndigheten i Stockholms län och kammaråklagaren HH vid Åklagarmyndigheten, Norrorts åklagarkammare i Stockholm, med anledning av handläggningen av en förundersökning. AA uppgav bl.a. att hennes dotter den 17 maj 2005 blev utsatt för våldtäkt och sexuellt ofredande av tre pojkar på dotterns skola. Dottern var endast 13 år vid tillfället. Förundersökningen var klar den 25 november men de hade fortfarande inte ”hört något mer”.

text: Utredning

text: Handlingar infordrades från åklagarkammaren i ärende C1-20-7478-04 och från polismyndigheten i ärende K119875-05.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet och därvid särskilt handläggningstiden i ärendet, vilka åtgärder polismyndigheten vidtog beträffande de misstänktas rätt till offentlig försvarare och anledningen till att målsäganden förhördes vid flera tillfällen.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren BB) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats yttranden från polismästaren CC, Norrorts polismästardistrikt, samt kriminalinspektörerna DD och EE.

text: I polismyndighetens yttrande lämnades inledningsvis en redogörelse för tillämpliga rättsregler. Därefter gjordes följande bedömning. Handläggningstiden Polismyndigheten konstaterar inledningsvis att handläggningstiden i aktuellt ärende uppgått till knappt sju månader, vilket vida överstiger kraven på skyndsamhet i ärenden med målsäganden och misstänkta under 18 år. Enligt såväl regeln i förundersökningskungörelsen som i LUL får emellertid tidsfristerna i undantagsfall överskridas, om det är motiverat respektive nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet. Av utredningen i ärendet framgår att den mycket omfattande tekniska undersökningen av en av de misstänktas mobiltelefon drog ut på tiden så långt som till den 23 november 2005, alltså i det närmaste sex månader från beslagstillfället

text: och det datum telefonen skickades för undersökning. Genomförande av tekniska undersökningar har i förarbetena till LUL (

text: prop. 1994/95:12 s. 97

text: ) anförts som en godtagbar anledning till att överskrida tidsfristen och polismyndigheten finner därmed, samt mot bakgrund av omständigheterna i det aktuella fallet, att den utdragna handläggningstiden varit godtagbar.

text: Rätten till offentlig försvarare Av vad Norrorts polismästardistrikt anfört framgår att samtliga tre misstänkta underrättats om sin rätt till försvarare i samband med förhör vid vilket de delgivits misstanke. En av de misstänkta har haft biträde av försvarare under förhöret, medan de andra två ansett sig kunna förhöras utan biträde av försvar. För senare omnämnda har emellertid försvarare förordnats efter förhören. Samtliga misstänkta har haft sin mor med vid förhöret och vid ett förhör närvarade dessutom en socialsekreterare. Polismyndigheten anser inte att några felaktigheter begåtts eller att det annars finns skäl att kritisera polismästardistriktet i denna del.

text: Förhören med målsäganden Polismyndigheten kan konstatera att målsäganden förhördes samma dag som anmälan inkom, därefter ca två veckor senare och slutligen tre och en halv månad senare. De två senare förhören hölls på begäran av åklagaren i egenskap av förundersökningsledare. Bestämmelsen i förundersökningskungörelsen anger att antalet förhör ska vägas mot utredningens art och barnets bästa. Polismyndigheten finner inte skäl att ifrågasätta åklagarens bedömning av att ytterligare förhör var nödvändiga med hänsyn till utredningen. Vidare har inget framkommit som tyder på att målsäganden skulle lidit skada av de kompletterande förhören. Polismyndigheten finner inte skäl att ifrågasätta de två kompletterande målsägandeförhören. Ärendet remitterades därefter till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet och därvid särskilt handläggningstiden i ärendet, vilka åtgärder åklagaren vidtog beträffande de misstänktas rätt till offentlig försvarare och anledningen till att målsäganden förhördes vid flera tillfällen. Åklagarmyndigheten (genom överåklagaren FF) kom in med ett remissvar jämte yttrande från chefsåklagaren GG. GG uppgav bl.a. följande.

text: Handläggningstiden Brottet begicks 050517 och anmäldes till polis 050518. Samma dag hölls ett första målsägandeförhör. Kompletterande målsägandeförhör hölls 050531 och 050913. Dröjsmålet mellan andra och tredje målsägandeförhöret berodde dels på en hög arbetsbelastning på HH:s rotel (bl.a. en flera veckor lång förhandling i tingsrätt) och på hela åklagarkammaren dels på att det under HH:s semester (fyra veckor) inte vidtogs några åtgärder i ärendet. Tidigt under utredningen framkom uppgifter om att den person som misstänktes för medhjälp till våldtäkt mot barn filmat händelseförloppet med en mobiltelefon. Mobiltelefonerna, som disponerades av de två misstänkta som befunnit sig tillsammans med målsäganden på brottsplatsen, togs därför i beslag 050523. Den tekniska undersökningen hos polismyndigheten visade att det i mobiltelefonerna fanns spår av raderade inspelningar, något som inte kunde återskapas med känd teknik i Sverige. Telefonerna skickades därför i augusti 2005 till ett företag i Norge som hade nödvändig utrustning och kunskap. 051123 erhölls slutligt besked om att det norska företaget inte hade funnit något som var intressant för utredningen. Efter slutdelgivning inkom förundersökningsprotokollet till Norrorts åklagarkammare 051209. I sammanhanget bör nämnas att de misstänkta förnekade brott och påstod att målsäganden agerat frivilligt. Åtal i nu aktuell del väcktes först 060216. Även detta dröjsmål berodde på stor arbetsanhopning på HH:s rotel, bland annat på grund av att HH varit upptagen i domstol flera veckor utan att inflödet på roteln och redan inkomna ärenden kunnat

text: fördelas på andra åklagare. Dåvarande kammarchefen var enligt HH medveten om situationen men ansåg sig inte ha utrymme att fördela kammarens resurser på annat sätt. Det kan anmärkas att Norrorts åklagarkammare sedan 050101 av olika anledningar tappat 19 åklagare medan det under samma tidsperiod tillkommit 9,5 åklagare (varav 6 är unga och orutinerade, några ännu ej förordnade som extra åklagare).

text: De misstänktas rätt till offentlig försvarare Med hänsyn till de misstänktas ålder (15 år vid tiden för brottet och förhören) och de allvarliga brott som de misstänktes för, borde offentliga försvarare ha begärts förordnade vid en tidpunkt som möjliggjorde att de kunde närvara redan vid de inledande förhören. Det är också den rutin som normalt följs av samtliga åklagare på kammaren. HH kan idag inte erinra sig vilken kommunikation hon hade med polisen eller vilka överväganden hon själv gjorde i den aktuella frågan. Av yttrandet från Polismyndigheten i Stockholms län framgår de närmare omständigheterna vid förhören.

text: Förhören med målsäganden Målsäganden, som var 13 år vid tiden för brottet, förhördes första gången samma dag som anmälan gjordes. HH var ej nöjd med kvaliteten på förhöret och gav därför direktiv om kompletterande målsägandeförhör, vilket hölls 050531. Vid det andra målsägandeförhöret var de offentliga försvararna inte närvarande. Det fanns dessutom efter det andra förhöret frågor som ännu inte klarlagts. Därutöver framkom det uppgifter som tydde på att målsäganden kunde ha utsatts för övergrepp i rättssak. På grund av dessa omständigheter gav HH direktiv om ett tredje målsägandeförhör 050913. Vid detta förhör deltog de offentliga försvararna. Angående tidpunkten för förhöret hänvisas till vad som anförts under rubriken ”Handläggningstiden”.

text: Jag vill framhålla att det inte kan anses onormalt med tre målsägandeförhör i den här typen av ärende. FF gjorde följande bedömning.

text: Handläggningstiden Den aktuella händelsen inträffade den 17 maj 2005. Förhör med den då 13- åriga målsäganden IL hölls den 18 maj 2005. Hon hörs också den 31 maj 2005 samt den 13 september 2005. Då skälig misstänkt person funnits i vart fall sedan den 18 maj 2005 skulle förundersökningen enligt bestämmelsen i 2 a § FuK ha varit avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan senast den 18 augusti 2005 om det inte förelegat någon undantagssituation. Enligt regeln i 4 § LUL skulle på motsvarande sätt avslutad förundersökning och beslut i åtalsfrågan ha förelegat senast i slutet av juni månad 2005 då två av de misstänkta delgavs misstanke om brott den 18 maj 2005. De båda bestämmelserna ger utrymme för att i undantagsfall överskrida respektive frist. Detta får dock endast ske om det är absolut nödvändigt. I

text: prop. 1994/95:12

text: anges på s. 96–97 som exempel på sådana skäl att det är fråga om en mycket omfattande brottsutredning, att man under förundersökningens gång upptäcker nya brott eller att den unge under det att förundersökningen pågår begår nya brott eller att det är nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar lång tid. Det anges särskilt att det förhållandet att det för tillfället råder brist på utredningspersonal eller att andra uppgifter anses böra ges företräde inte innebär att fristen får överskridas. Av kammarchefens upplysningar framgår att det förelåg misstanke om att den aktuella händelsen filmats med mobiltelefoner som disponerades av de misstänkta. Dessa togs därför i beslag och det fanns spår av raderade inspelningar. Då sådana inte kunde återskapas med känd teknik i Sverige skickades telefonerna därför till ett företag i Norge i syfte att om möjligt återskapa raderat innehåll. I slutet av november 2005 erhöll man besked att man inte funnit något av intresse för utredningen.

text: Därefter skedde slutdelgivning och utredningen redovisades till åklagaren den 9 december 2005. Genomförande av den tekniska utredningen får enligt myndighetens bedömning anses utgöra ett sådant godtagbart skäl att de frister det nu är fråga om har överskridits. Att åtal sedan inte väcktes förrän drygt två månader senare i februari 2006 förklaras med stor arbetsanhopning på åklagarens rotel. Det anges i upplysningarna att den dåvarande kammarledningen varit medveten om situationen men inte ansett sig ha utrymme att fördela kammarens resurser på annat sätt. Det är myndighetens uppfattning att det inte är bra att det dröjde så länge med att fatta beslut i åtalsfrågan som nu skedde. Det förhållandet att arbetsläget är ansträngt är inte skäl nog för att dröja med beslutet.

text: Försvararfrågan Av kammarchefens upplysningar framgår att det är hans uppfattning att det med hänsyn till de misstänktas ålder och de allvarliga brott som misstanken avsåg offentliga försvarare borde ha begärts förordnade vid en tidpunkt som möjliggjorde att de kunde vara närvarande redan vid de inledande förhören. Av upplysningarna framgår också att den handläggande åklagaren nu inte kan erinra sig vilken kommunikation hon haft med polisen eller vilka överväganden hon själv gjorde i denna fråga. Det är Åklagarmyndighetens uppfattning att det bör vara en strävan att där det är möjligt genomföra åtgärder med en sådan planering att försvarare kan närvara redan vid de första förhören. Detta är emellertid inte alltid möjligt. Riksåklagaren har i sina riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden (RåR 2006:3) bl.a. givit riktlinjer angående hanteringen av frågan om offentlig försvarare. Riktlinjerna förelåg emellertid inte vid tidpunkten för den nu aktuella händelsen.

text: Målsägandeförhören Av kammarchefens upplysningar framgår att åklagaren gjorde den bedömningen att målsägandeförhören behövde kompletteras eftersom alla frågor inte klarlagts samt att det framkommit uppgifter som tydde på att det förekommit övergrepp i rättssak. Även om strävan skall vara att inte låta en ung målsägande underkastas fler förhör än nödvändigt uppstår ofta till följd av vad olika personer uppgett under utredningens gång ett behov av att låta inhämta kompletteringar bl.a. i form av ytterligare förhör. Det är Åklagarmyndighetens bedömning att det inte kan sägas att de ytterligare klarlägganden som man sökte åstadkomma varit i strid med bestämmelsen i 17 § FuK. I det nu aktuella fallet hördes inte målsäganden personligen vid huvudförhandlingen utan hennes uppgifter presenterades genom uppspelning av videoförhör. Detta kan också vara ett skäl till att målsäganden måste höras vid mer än ett tillfälle under förundersökningen då förhör i ett inledande skede möjligen inte blir så fullständigt som är önskvärt.

text: I ett beslut den 2 november 2007 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Den 18 maj 2005 gjorde en rektor och en kurator vid en skola en polisanmälan i vilken angavs att en elev, som var 13 år, dagen innan i skolan blivit utsatt för ett brott som rubricerades som våldtäkt mot barn. Vid anmälningstillfället antecknades tre pojkar som skäligen misstänkta för brottet. De var samtliga under 18 år. Två av pojkarna delgavs misstanke om brott den 18 maj och den tredje delgavs misstanke den 1 juli. Åtal väcktes i februari 2006.

text: Mitt beslut i detta ärende gäller frågor av grundläggande betydelse för underårigas rättssäkerhet och rättsskydd, såsom handläggningstid, rätt till försvarare och genomförande av förhör med såväl målsägande som misstänkta.

text: Handläggningstiden Av

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) framgår att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall denna läggas ned. När det, som i förevarande fall, är fråga om en förundersökning i vilken målsäganden vid tiden för anmälan är under 18 år finns det i 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK) ett särskilt krav på skyndsamhet. En sådan förundersökning skall bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen skall vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: I det aktuella ärendet har också personer som var under 18 år delgivits misstanke om brott. Därav följer att den i

text: 4 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) angivna tidsfristen var tillämplig i ärendet. I bestämmelsen föreskrivs att en förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader skall bedrivas med särskild skyndsamhet (sedan den 1 januari 2007 gäller bestämmelsen i samtliga fall då fängelse ingår i straffskalan). När en person delgetts misstanke om brott gäller att beslut i åtalsfrågan skall fattas inom sex veckor från den dagen. Den tidsfristen får endast överskridas i undantagsfall.

text: Exempel på sådana särskilda omständigheter som kan motivera ett överskridande av de aktuella tidsfristerna är att det är fråga om en mycket omfattande brottsutredning, att den misstänkte begår nya brott under pågående förundersökning eller att det är nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar lång tid. Det förhållandet att det för tillfället råder brist på utredningspersonal eller att andra uppgifter anses böra ges företräde innebär inte att fristen får överskridas (

text: prop. 1994/95:12 s. 96

text: f.).

text: Av 1 a § andra stycket FUK framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Förundersökningsledaren skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet.

text: Anmälan gjordes den 18 maj 2005 och tre personer noterades som skäligen misstänkta. Två av dem delgavs misstanke om brott vid förhör samma dag och en delgavs misstanke den 1 juli. Stämningsansökan är daterad den 16 februari 2006. De särskilda tidsfristerna i såväl LUL som FUK har således överskridits. Polismyndigheten har, beträffande handläggningstiden där, anfört att den måste anses vara godtagbar mot bakgrund av att en teknisk undersökning av en beslagtagen mobiltelefon tog lång tid. Även Åklagarmyndigheten har i sitt yttrande som förklaring till den långa handläggningstiden pekat på att undersökningen av

text: beslagtagna mobiltelefoner inte var avslutad förrän i slutet av november varför det varit motiverat att överskrida fristen under denna tid.

text: Två av de misstänktas mobiltelefoner togs i beslag den 23 maj och tre dagar senare skickades de för undersökning. Undersökningen av en av telefonerna var klar den 29 juni, medan den beträffande den andra mobiltelefonen inte var färdig förrän sex månader senare, den 23 november. Som ovan angetts kan genomförandet av en teknisk utredning vara ett giltigt skäl att överskrida tidsfristerna. I ett ärende av nu aktuellt slag är det emellertid viktigt att det tydligt framhålls att det är fråga om ett fristärende när undersökning begärs och att det därför är särskilt angeläget med en snabb hantering. Det är därutöver viktigt att saken följs upp och, för det fall att en undersökning drar ut på tiden, att polis eller åklagare på lämpligt sätt påminner. Detta synes inte ha skett.

text: När den tekniska undersökningen var färdig slutdelgavs de misstänkta och utredningen redovisades till åklagaren den 9 december. Det dröjde sedan drygt två månader innan åklagaren fattade beslut i åtalsfrågan. Förklaringen har angetts vara stor arbetsanhopning på åklagarens rotel och den ansträngda personalsituationen vid åklagarkammaren. Jag är väl medveten om att arbetssituationen inom åklagarväsendet är ansträngd. Av utredningen i ärendet framgår att den dåvarande kammarledningen var medveten om läget men inte ansåg sig ha utrymme att fördela kammarens resurser på annat sätt. Åklagarmyndigheten har emellertid anfört att beslutet i åtalsfrågan trots detta inte borde ha dröjt så länge som drygt två månader. Jag delar denna uppfattning. Det var i detta fall fråga om ett fristärende rörande ett allvarligt brott där förundersökningen redan dragit ut på tiden på grund av den tekniska undersökningen. En annan prioritering borde därför ha gjorts och, om så krävdes, en omfördelning av resurserna ha skett så att beslut i åtalsfrågan kunnat fattas tidigare.

text: Försvararfrågan m.m. Av 24 § LUL framgår att för en misstänkt som inte har fyllt 18 år skall offentlig försvarare förordnas, om det inte är uppenbart att han saknar behov av försvarare. När offentlig försvarare skall förordnas skall förundersökningsledaren göra anmälan om det hos rätten.

text: Bestämmelsen fick sin nuvarande utformning genom en lagändring år 2001. Tidigare gällde 24 § enligt ordalydelsen endast den som var tilltalad. Bakgrunden till förändringen var bl.a. att Barnkommittén, som hade i uppdrag att göra en översyn av svensk lagstiftning och praxis i förhållande till FN:s konvention om barnets rättigheter, ansett att det inte var förenligt med konventionens bestämmelser att det fanns en skillnad i förutsättningarna för att ha rätt till offentlig försvarare beroende på var i den rättsliga processen den unge befann sig. I

text: artikel 40.2 i barnkonventionen

text: stadgas att varje barn som misstänks eller åtalas för att ha begått brott skall ha vissa särskilt uppräknade garantier. Det gäller bl.a. att barnet snarast och direkt skall underrättas om anklagelserna mot sig och få juridiskt

text: biträde eller annan lämplig hjälp vid förberedelse och framläggande av sitt försvar (

text: prop. 2000/01:56 s. 25

text: Det föreligger således en stark presumtion för att försvarare skall förordnas för en underårig misstänkt. I förarbetena har, som exempel på situationer då en underårig innan åtal väckts kan sakna behov av en offentlig försvarare, angetts att förundersökningen gäller bagatellartade brott eller att åtalsunderlåtelse eller strafföreläggande torde komma att meddelas. I dessa fall är det många gånger fråga om erkända brott av inte alltför svår beskaffenhet. Vidare kan en misstänkt sakna behov av försvarare i de fall där en förundersökning enligt

text: 23 kap. 22 §

text: RB inte behöver genomföras (

text: a. prop. s. 32

text: Om en misstänkt eller dennes vårdnadshavare begär att en offentlig försvarare skall förordnas skall en framställning om detta omedelbart översändas till domstol oavsett vilken bedömning i saken som förundersökningsledaren gör. Det är rätten som har att pröva om ett behov av offentlig försvarare föreligger.

text: Även om en misstänkt eller dennes vårdnadshavare uppger att det inte finns behov av en offentlig försvarare har en förundersökningsledare att på objektiva grunder bedöma om så är fallet. Bedömningen kan således inte enbart överlåtas på den misstänkte eller dennes vårdnadshavare. Vårdnadshavaren kan dock givetvis alltid ha synpunkter på valet av försvarare (jfr

text: 21 kap. 3 § andra stycket

text: RB).

text: Den 18 maj delgavs en 15-årig pojke misstanke om våldtäkt mot barn och en annan 15-årig pojke misstanke om medhjälp till våldtäkt mot barn. Båda hade en vårdnadshavare med sig vid förhörstillfället. Ingen av dem biträddes av en offentlig försvarare.

text: Enligt vad som framkommit i utredningen skall båda de misstänkta ha uppgett att de önskade försvarare. Den ene pojken medgav emellertid att förhör kunde hållas vid det aktuella tillfället utan en försvarare närvarande. Den andre pojkens mor framförde först att sonen önskade försvarare under förhöret och upplystes då om att förhörsledare kunde ordna detta genom att kontakta jourhavande åklagare. Därefter är antecknat i förhörsprotokollet att modern och sonen erbjöds ”att tala igenom detta vad det innebär i tid”, och att den misstänkte sedan uppgett att han vill berätta sin version av det som hänt.

text: Jag vill inledningsvis påpeka att, när frågan om förordnande av offentlig försvarare diskuteras, den misstänkte naturligtvis inte får ges intryck av att upplysningar om t.ex. tidsaspekten lämnas för att förmå honom eller henne att avstå från biträde av offentlig försvarare. Jag utgår i min bedömning från att de misstänkta och deras vårdnadshavare i och för sig ansett att förhören kunde genomföras utan försvarare.

text: För brottet våldtäkt mot barn är föreskrivet fängelse i lägst två år. När det är fråga om misstanke om ett så allvarligt brott kan det inte anses uppenbart att behov av försvarare saknas. Mot bakgrund av vad som ovan angetts om de överväganden som låg bakom lagändringen som genomfördes bör så långt möjligt eftersträvas att

text: en försvarare förordnas redan vid det inledande förhöret med den misstänkte. Inte minst när en person, som i det aktuella fallet, dagtid hämtas till förhör utan föregående kallelse måste därför ansträngningar göras för att en offentlig försvarare skall kunna medverka.

text: Jag har förståelse för att det i praktiken kan uppstå problem, bl.a. med hänsyn till att det är tingsrätten som förordnar offentlig försvarare och det dessutom krävs att försvararen omedelbart skall kunna närvara vid förhör. Det får därför ankomma på förundersökningsledaren att i det enskilda fallet bedöma om det finns förutsättningar att avvakta en försvarares ankomst och ändå påbörja förhöret inom rimlig tid.

text: Det var således HH som i egenskap av förundersökningsledare hade att göra anmälan till rätten om förordnande av offentliga försvarare för de båda misstänkta. Vilken kommunikation hon hade med polisen och vilka överväganden hon gjorde har hon inte kunnat erinra sig. Det finns emellertid ingenting i utredningen som tyder på att försök att förordna offentlig försvarare gjordes utan det synes som att de misstänktas och deras vårdnadshavares uppgifter att förhören kunde genomföras utan att försvarare var närvarande togs för god.

text: Det går dock givetvis inte att i efterhand bedöma om det funnits förutsättningar att förordna försvarare som kunnat medverka redan vid de inledande förhören. Jag noterar emellertid att GG uppgett att den rutin som normalt följs på kammaren, i ett ärende som det aktuella, är att offentlig försvarare förordnas så att de kan närvara vid det inledande förhöret.

text: Offentlig försvarare förordnades den 23 respektive den 30 maj. I det senare fallet expedierades begäran till tingsrätten först den 27 maj, således en dryg vecka efter det att förhöret med den misstänkte hållits. Jag vill erinra om att en begäran om att offentlig försvarare skall förordnas omedelbart skall vidarebefordras till domstolen.

text: Som angetts i Åklagarmyndighetens yttrande har i februari 2006, i tiden efter det nu aktuella ärendets handläggning, riktlinjer utfärdats för handläggningen av ungdomsärenden (RåR 2006:3) rörande bl.a. frågan om förordnande av offentlig försvarare. I riktlinjerna anges bl.a. att förhör efter beslut om hämtning utan föregående kallelse ”som regel” måste hållas utan att försvarare finns att tillgå. Jag utgår från att med detta avses att det inte sällan kan visa sig nödvändigt att i en sådan situation hålla förhör utan närvaro av försvarare. Regeln bör emellertid, enligt min uppfattning, vara att ansträngningar skall göras för att en offentlig försvarare skall kunna medverka redan vid det inledande förhöret, så snart den misstänkte har behov av sådant biträde. Intresset av att förhöret genomförs med en offentlig försvarare närvarande måste sedan vägas mot intresset av att förhöret påbörjas inom rimlig tid.

text: Förhören med JJ Förhör under en förundersökning hålls med stöd av bestämmelsen i

text: 23 kap. 6 §

text: RB, oberoende av om förhörspersonen är misstänkt, målsägande, vittne eller annan.

text: Innan ett förhör påbörjas har var och en rätt att få besked om anledningen till förhöret. Vad som tillkommer, när misstanken mot en viss person har uppnått sådan styrka att han är att anse som skäligen misstänkt för brottet, är att han i enlighet med bestämmelsen i

text: 23 kap. 18 §

text: RB skall underrättas om misstanken när han hörs. Enligt 12 § FUK skall han i samband därmed underrättas om sin rätt att anlita biträde av försvarare under förundersökningen samt att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan förordnas.

text: Hur man skall förfara vid förhör med någon annan än den som är skäligen misstänkt för ett brott – exempelvis när det föreligger en lägre grad av misstanke – är inte reglerat på annat sätt än genom de bestämmelser som gäller för förhör i allmänhet. Det förhållandet att vissa rättsverkningar kan komma att inträda beträffande den som kan misstänkas för ett brott, om misstanken underbyggs ytterligare, saknar således i sig betydelse vad gäller formerna för förhör med en sådan person. En annan sak är att det i många fall kan vara lämpligt att förhörsledaren i samband med att han informerar förhörspersonen om anledningen till förhöret också upplyser denne om att det i utredningsmaterialet finns uppgifter som är besvärande för honom men att nivån skälig misstanke inte har uppnåtts (jfr bl.a. JO 2000/01 s. 100).

text: När det gäller begreppet skälig misstanke har JO i flera tidigare ärenden uttalat att det, för att en person skall anses vara skäligen misstänkt för ett brott, krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser. Frågan om nivån skälig misstanke uppnåtts i ett visst fall är av den arten att den ger ett visst utrymme för olika, var för sig godtagbara bedömningar.

text: JJ hördes vid två inledande tillfällen den 18 maj och den 27 maj som vittne. Vid det tredje förhöret, den 1 juli, delgavs han misstanke om våldtäkt mot barn. Ytterligare ett förhör hölls därefter med honom och JJ åtalades sedermera för sexuellt ofredande.

text: I polisanmälan uppgavs att JJ delvis ”varit med” vid den aktuella händelsen och han antecknades också, såvitt framkommit enbart på grundval av uppgifterna i anmälan, som skäligen misstänkt. Vid en sådan bedömning borde han givetvis också ha delgivits misstanke om brott vid det förhör som hölls med honom senare samma dag. Eftersom JJ kom att höras upplysningsvis har uppenbarligen HH gjort bedömningen att han den 18 maj och den 27 maj inte var skäligen misstänkt.

text: Enligt min uppfattning kan det ifrågasättas om utredningen den 18 maj utgjorde ett tillräckligt underlag för bedömningen att JJ var skäligen misstänkt. I det förhör som hölls med målsäganden den 18 maj, innan förhöret med JJ ägde rum, uppgav hon att JJ varit närvarande i det inledande skedet av händelsen när vissa uttalanden gjordes. Någon mer preciserad uppgift om på vilket sätt JJ var delaktig i händelseförloppet lämnades inte. Det var först i ett förhör den 31 maj som målsäganden preciserade på vilket sätt JJ skulle ha uttalat sig.

text: Även om det inte finns anledning att ifrågasätta HH:s bedömning att JJ när det första förhöret med honom hölls inte var skäligen misstänkt kvarstår emellertid det faktum att JJ varit med vid händelsen och att det efter förhöret med målsäganden den 18 maj fortfarande var oklart på vilket sätt han varit delaktig. Ytterligare utredningsåtgärder borde, som jag ser det, ha vidtagits innan JJ hördes och för det fall att förundersökningsledaren inte ansåg att han var skäligen misstänkt borde den uppgiften ha ändrats i RAR-systemet.

text: Förfarandet att på ett tidigt stadium av utredningen höra JJ upplysningsvis har medfört en inte obetydlig risk för att han under förhöret, medvetet eller omedvetet, skulle komma att lämna för honom själv oförmånliga uppgifter, vilka sedermera kunde komma att användas mot honom vid en straffrättslig prövning, utan att han fått tillfälle att ta ställning till om han önskade biträde av en försvarare under förundersökningen. Målsägandeförhören Av 17 § FUK framgår att förhör med någon som är under 18 år och som är misstänkt för brott, målsägande eller vittne, skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada. Särskild varsamhet bör iakttas om förhöret rör sexuallivet. Det bör noga tillses att uppseende inte väcks kring förhöret. Detta får inte göras mer ingående än omständigheterna kräver. Förhör får inte äga rum fler gånger än som är nödvändigt med hänsyn till utredningens art och barnets bästa.

text: Bestämmelsen har sin grund i ett förslag som Kommittén mot barnmisshandel lade fram i betänkandet (

text: SOU 2000:42

text: ) ”Barnmisshandel, Polisens och åklagarnas handläggningstider och arbetsmetoder”. I betänkandet hänvisas bl.a. till vad som uttalats om förhör med barn i Riksåklagarens promemoria (

text: ) ”Förundersökning vid sexuella övergrepp mot barn”. Enligt promemorian kunde det finnas skäl att, med avsteg från förundersökningskungörelsens då gällande huvudregel, hålla mer än ett förhör med barnet. Som skäl för ett sådant förfarande angavs t.ex. att ett långt förhör är tröttande för ett barn, att det krävs en social kontakt mellan förhörsledaren och barnet, att kontrollfrågor behöver ställas och att motsägande uppgifter behöver bemötas. Kommittén framhöll för egen del att en person bör förhöra barnet och få barnets uppfattning av det inträffade.

text: Under förundersökningen i det aktuella ärendet hölls sammanlagt tre målsägandeförhör av vilka två genomfördes relativt nära varandra i tiden, den 18maj och den 31 maj. Det tredje förhöret hölls den 13 september. Målsäganden var 13 år vid de två första förhören och hade vid det sista hunnit fylla 14 år. I ärendet var fråga om en ung målsägande som varit utsatt för sexualbrott. Förhörssituationen är då extra känslig för barnet. Som nyss nämnts bör också särskild varsamhet iakttas då förhöret rör sexuallivet.

text: Polismyndigheten har anfört att de sista förhören hölls på begäran av åklagaren och att man inte har anledning att ifrågasätta den bedömning som gjordes.

text: Åklagarmyndigheten har förklarat att förhören behövde kompletteras eftersom alla frågor inte klarlagts och att det framkommit uppgifter som tydde på att det förekommit övergrepp i rättssak.

text: Jag kan inse det nödvändiga i att man ibland håller mer än ett förhör med ett barn i en brottsutredning av det här aktuella slaget. Det är dock viktigt att åtgärder vidtas för att i möjligaste mån begränsa antalet förhör. Om misstankar om nya brott uppkommer under utredningens gång kan dessa självklart medföra att fler förhör behöver hållas. I detta fall avsåg dock det sista förhöret inte enbart misstankarna om övergrepp i rättssak. I stället har vid samtliga tre förhör ställts mycket likartade frågor.

text: Det har framförts att HH inte var nöjd med kvaliteten på det första förhöret. Det är naturligtvis viktigt att den som leder denna typ av förhör har utbildning för detta och därigenom kan göra en så grundlig utredning som möjligt redan vid det första förhöret så att inte målsäganden tvingas genomgå fler förhör enbart på grund av att det inledande förhöret inte håller tillräckligt god kvalitet. I 18 § FUK stadgas också att förhör med någon som är under 18 år bör hållas av en person med särskild kompetens för uppgiften. I den av Åklagarmyndigheten i maj 2006 utgivna handboken för handläggningen av ärenden rörande övergrepp mot barn anges att åklagaren bör delta i förhörsledarens förberedelser inför förhöret och, om inte särskilda skäl föreligger, närvara i medhörningsrum så att åklagaren kan ställa kompletterande frågor, avhjälpa eventuella brister i förhöret eller avbryta det om det inte leder någonstans. Som absolut minimikrav bör gälla att åklagaren är närvarande vid i vart fall ett förhör med målsäganden, ”huvudförhöret”. Genom att åklagaren är närvarande får han eller hon också omedelbar kännedom om innehållet i barnets berättelse och kan omgående fatta beslut eller lämna nya direktiv, vilket innebär att förundersökningen kan drivas vidare snabbt och effektivt (s. 16). Jag noterar att HH var med vid det andra förhöret.

text: GG har vidare påtalat att de offentliga försvararna inte var närvarande vid det andra förhöret. I fall då det kan vara aktuellt att målsäganden inte skall höras personligen vid huvudförhandlingen i domstol utan dennes uppgifter skall presenteras genom uppspelning av videoförhör måste de misstänkta genom sina försvarare få möjlighet att ställa frågor till målsäganden (jfr bl.a.

text: NJA 1992 s. 532

text: och

text: NJA 1993 s. 616

text: ). För att undvika att målsäganden tvingas genomgå fler förhör än nödvändigt bör polis och åklagare i sådana fall se till att förhöret hålls vid ett tillfälle när försvararna har möjlighet att närvara. I förevarande fall var JJ ännu inte delgiven misstanke vid tiden för det andra målsägandeförhöret, vilket skulle ha gjort ytterligare ett förhör nödvändigt även om övriga försvarare varit närvarande. Ett sådant förhör hade dock, såvitt avsåg misstankarna om våldtäkt, kunnat begränsas till de frågor JJ:s försvarare ville få besvarade.

text: Som framgått har det funnits anledning att göra vissa påpekanden beträffande genomförandet av förhören med målsäganden. Jag anser emellertid inte att

text: utredningen ger underlag för att rikta kritik mot polis och åklagare för handläggningen i denna del. – – – Sammanfattningsvis är jag kritisk till handläggningstiden i ärendet, till hur frågan om offentlig försvarare för de misstänkta hanterades samt till genomförandet av förhör med en av de misstänkta.


nyckelord:
Förundersökning
Likabehandlingsprincipen
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot polisen för att två cyklister som cyklade mot rött ljus samtidigt behandlades olika vid det efterföljande ingripandet

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Västra Götaland och anförde bl.a. följande.

type: stycke

text: Jag och min flickvän var på väg till jobbet respektive skolan på cykel i måndags morse och stannade inte vid ett rödljus. Precis sekunderna efter kommer två cykelpoliser och ber oss stanna. Vi stannade och delades upp av varsin cykelpolis, han förklarade att jag brutit mot de regler som finns i Trafiklagstiftningen och jag skrev under min ordningsbot. Efter detta kommer den andre cykelpolisen och min flickvän fram och han förklarar att hon inte blir bötfälld, utan att hon istället kan bjuda mig på en trevlig middag. Jag som kille med arbete får en bot på 1500 kronor, men min studerande flickvän istället för en bot uppmaningen att bjuda sin pojkvän på en god middag. Jag tycker det är totalt oacceptabelt gjort av cykelpoliserna, att behandla oss på detta viset. Jag förstår inte riktigt vad de grundar beslutet på, att jag som arbetar ska betala men inte hon som studerar. Jag undrar verkligen vad som hände med parollen ”alla står lika inför lagen”.

text: Utredning

text: Den aktuella ordningsboten, enligt vilken AA hade fört en cykel mot rött ljus och förelagts att betala 1 500 kronor, infordrades och granskades.

text: Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som anförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (nuvarande länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar och anförde bl.a. följande.

text: Utredningen

text: Polismyndigheten har inhämtat upplysningar från polisinspektörerna CC och DD, cykelpoliser vid polisenheten Göteborg City. DD har i huvudsak uppgett följande. Vid det aktuella tillfället cyklade två personer, en man och en kvinna, mot rött ljus i korsningen Ullevigatan och Skånegatan. Han stoppade den 18-åriga kvinnan och påtalade för henne att hon hade cyklat mot rött ljus och att bötesbeloppet för förseelsen var 1 500 kr. Hon blev förtvivlad och mycket ångerfull. Han diskuterade med henne de aktuella omständigheterna och riskerna med att cykla mot rött ljus. Han bedömde att det var tillräckligt att ge henne en tillsägelse och att lämna rapporteftergift. I samband med att hon skulle cykla från

text: platsen uppgav hon att det var hennes pojkvän som blivit stoppad av den andre polisen. Då visste DD inte att de två personerna hörde ihop eller om pojkvännen blivit bötfälld. Han sade då på ett skämtsamt sätt ”Nu har du möjlighet att bjuda din pojkvän på middag”. Pojkvännen har därefter varit i kontakt med chefen för polisenheten Göteborg City för att få sin ordningsbot upphävd. CC har i huvudsak uppgett följande. Han tog hand om den manliga cyklisten vid det aktuella tillfället. Det var då inte känt att de två cyklisterna hörde ihop. Då han och hans kollega rapporterar cyklister står de ca 15-20 meter ifrån varandra med hänsyn till den personliga integriteten. Han förklarade för cyklisten att han skulle bli rapporterad för att ha kört mot rött ljus. Cyklisten godkände ordningsboten och det fördes ingen diskussion.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 4 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558)

text: ska anställda inom polisen i arbetet uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning. De skall uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet eller småaktighet. – – –

text: Enligt

text: 9 § polislagen (1984:387)

text: ska en polisman när han får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal, lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske. En polisman får lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. Av de allmänna råden till 3 § Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om rapporteftergift (RPS 2000:36, FAP 101-2) framgår följande. Vid en bedömning av om ett brott är obetydligt bör hänsyn tas till samtliga föreliggande omständigheter. Ett brott bör bedömas som obetydligt bl.a. om det framstår som bagatellartat och föga straffvärt. Det bör också beaktas vilka resurser som bedöms åtgå för att lagföra den misstänkte. Om lagföring är påkallad från allmän synpunkt, bör brottet inte anses obetydligt. Brott som har inneburit påtaglig fara för någons liv eller hälsa eller för värdefull egendom bör inte anses som obetydligt. Exempel på brott för vilka rapporteftergift bör kunna lämnas är mycket lindriga former av bedrägligt beteende, egenmäktigt förfarande, snatteri samt obetydliga överträdelser av vissa specialstraffrättsliga bestämmelser.

text: Bedömning

text: I ärendet är det ostridigt att AA och hans flickvän vid det aktuella tillfället har underlåtit att följa anvisningar med trafiksignal på sätt som förskrivs i 2 kap. 2 § trafikförordningen. För brott mot denna bestämmelse kan ordningsbot utfärdas. I ärendet har det inte framkommit något som tyder på att det var felaktigt att utfärda en ordningsbot mot AA. För allmänhetens förtroende är det viktigt att polisen uppträder på ett sådant sätt att det skapar förtroende hos medborgarna. I detta ligger bl.a. att lika fall ska behandlas lika. Till stöd för en sådan bedömning finns sådana föreskrifter och allmänna råd som beskrivs ovan. Vid tillämpning av reglerna om rapporteftergift är det viktigt att den enskilde polismannen kan motivera varför rapporteftergift har meddelats. Det är den enskilde polismannen som har att bedöma om omständigheterna i det särskilda fallet är sådana att förutsättningar för rapporteftergift föreligger. I ärendet har inte framkommit att omständigheterna varit sådana att brottet borde ha ansetts som obetydligt. Det synes istället ha varit kvinnans reaktion och ekonomiska situation som låg till grund för beslutet att lämna rapporteftergift. Vid sådant förhållande borde polismannen inte lämnat rapporteftergift. Det förhållandet att polismannen i sin välvilja kan ha meddelat rapporteftergift i strid mot de tidigare nämnda allmänna råden innebär ingen skada för den enskilde. Däremot har det av AA uppfattats som att alla inte behandlas lika inför lagen. Det

text: går inte helt att undvika att situationer av liknande slag uppstår men det är viktigt att det på olika håll inom myndigheten arbetas med frågor som rör tillämpningen av reglerna om rapporteftergift. Myndighetens chefsjurist kommer att följa upp denna fråga.

text: Bedömning

text: Inledningsvis kan nämnas att jag självfallet inte har något att erinra mot att polismannen CC utfärdade en ordningsbot för AA för att han cyklade mot rött ljus vid det aktuella tillfället. Jag har inte heller uppfattat klagomålen som att AA är missnöjd med den saken. Som framgått kom dock hans flickvän, som också cyklade mot rött ljus vid tillfället, undan med en tillsägelse varför han retoriskt har frågat vad som hänt med parollen ”Alla står lika inför lagen”.

text: I sin bedömning av händelsen har polismyndigheten i remissvaret anfört att polismannen DD inte borde ha lämnat rapporteftergift beträffande flickvännen eftersom omständigheterna inte var sådana att brottet kunde anses som obetydligt. Jag har i och för sig inte någon invändning mot den bedömningen men finner för egen del inte anledning att närmare uttala mig i frågan om huruvida både AA och hans flickvän borde ha förelagts ordningsbot eller om det, trots allt, fanns skäl att meddela rapporteftergift för dem bägge. Däremot föranleder det förhållandet att de båda behandlades olika vid tillfället följande uttalanden från min sida.

text: Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ska domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. I bestämmelsen slås alltså fast den grundläggande principen om att alla ska behandlas lika inför lagen.

text: Det är självfallet oundvikligt att olika polismän, även i situationer som är likartade, över tid kan komma att göra olika bedömningar av om ett brott är att anse som obetydligt och därmed kan föranleda rapporteftergift (se

text: 9 § polislagen

text: ). Att en särbehandling sker vid ett och samma ingripande mot två personer för samma brott kan emellertid inte accepteras. Eftersom AA och hans flickvän samtidigt cyklade mot rött ljus borde de självfallet också ha behandlas lika vid det efterföljande ingripandet av polismännen. Det är anmärkningsvärt att CC och DD inte samordnade sitt ingripande bättre än som nu blev fallet. Utredningen har inte klarlagt annat än att det var först sedan DD nöjt sig med att ge flickvännen en tillsägelse som han förstod att AA hade blivit bötfälld av kollegan. DD sade då, enligt egen utsago, på ett skämtsamt sätt till flickvännen: ”Nu har du möjlighet att bjuda din pojkvän på middag”. Jag utgår från att han därmed avsåg att ge uttryck för en vänlig skämtsamhet men i den uppkomna situationen kan ett sådant uttalande också framstå som opassande. Jag vill därför erinra om de regler som polismyndigheten hänvisat till och som innebär att en polisman i arbetet ska uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning (

text: 4 kap. 1 § polisförordningen

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.

type: avgorande


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Anmälan mot Skatteverket för felaktig ändring av en folkbokföringsadress

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Skatteverket. Han anförde i huvudsak följande.

text: Utan sin vetskap blev han folkbokförd på sin fars adress, trots att han är myndig och inte hade begärt ändring av sin folkbokföringsadress. Han fick kännedom om adressändringen först när han vid kontakt med Försäkringskassan blev informerad om att myndigheten hade skickat brev till honom på den nya adressen. Han vet inte vilken skada han kan ha drabbats av på grund av Skatteverkets handlande.

text: Utredning

text: JO hämtade in handlingar och muntliga upplysningar från Skatteverket. Skatteverket anmodades därefter att yttra sig över vad som anförts i anmälan.

text: I ett yttrande den 8 februari 2010 anförde Skatteverket bl.a. följande (bilagorna är utelämnade).

text: Ärendet

text: AA:s far BB har utan AA:s vetskap lämnat in en flyttanmälan till Skatteverket. Flyttanmälan innehöll bland annat en anmälan om ny adress för AA. Skatteverket har folkbokfört AA på den nya adressen. AA är myndig och han har inte begärt någon ändring av sin adress.

text: Utredning

text: Av utredningen i ärendet framgår i huvudsak följande. AA har sedan den 28 april 1998 varit folkbokförd tillsammans med sin far BB på adress X-vägen i Bålsta. Den 10 juni 2009 anmälde AA flyttning från den gemensamma adressen till en ny adress, c/o DD i Bålsta. Samma dag folkbokfördes han på den nya adressen. Den 3 augusti 2009 anmälde BB flyttning genom en anmälan till Svensk Adressändring AB. Han anmälde flyttning för sig själv till den nya adressen Yvägen i Bålsta, med inflyttning den 10 augusti 2009. Några dagar efter det att BB hade anmält flyttningen fick han hem ett underlag som bekräftade att han hade anmält flyttning för sig själv. Enligt kopia av flyttanmälan framgår att BB därefter, för hand skrev till barnen AA och CC, på blanketten, se bilaga 1. CC var vid denna

text: tid folkbokförd tillsammans med fadern på adress X-vägen i Bålsta och AA var sedan den 10 juni 2009 folkbokförd på adress c/o DD i Bålsta. Efter tillägget avseende barnen sändes flyttanmälan till Skatteverkets inläsningscentral i Östersund. Flyttanmälan scannades in och handlades i Skatteverkets automatiserade folkbokföringsdataprogram Folke och BB, AA och CC folkbokfördes på den nya adressen.

text: Handläggning

text: Sedan den 29 januari 2007 sker en maskinell ärendehantering av flyttningsärenden som antingen kommer in genom scanning/tolkning eller via e-tjänst. Hanteringen sker i applikationen Folke. Med hjälp av maskinella kontroller kan flyttningsbeslut fattas genom automatiserad databehandling i folkbokföringsdatabasen. Om den maskinella hanteringen avbryts som en konsekvens av någon verksamhetsregel, s.k. träff, tar en handläggare över arbetsuppgiften. Ärendet fördelas då till någon av de tio flyttningssektionerna i landet. – – –

text: Den aktuella flyttanmälan passerade de inbyggda kontrollstegen utan att falla ur för manuell handläggning.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 23 § folkbokföringslagen (1991:481)

text: ska en flyttanmälan vara skriftlig. Då det inte finns något krav på att flyttanmälan ska vara undertecknad har Skatteverket utformat sina regler utifrån praxis att den som undertecknar anmälan normalt kan antas ha den eller de andras uppdrag att anmäla flyttning. Enligt allmänna principer är det även tillåtet att använda sig av ombud. Enligt Skatteverkets handbok avseende folkbokföring gäller följande. Om exempelvis endast en av två makar eller sambor gjort en flyttanmälan som avser bådas gemensamma flyttning från en bostad till en annan kan det normalt antas att den anmälande har den andres uppdrag att anmäla flyttningen. Motsvarande bör gälla även medflyttande barn även om barnet fyllt 18 år. Även en anmälan om flyttning som görs av ett vuxet barn för en gammal förälder bör normalt kunna godtas om inte omständigheterna i det enskilda fallet ger anledning till närmare kontroll. Skatteverkets inställning är att en förälder normalt sett även har ett myndigt barns uppdrag att för barnets räkning lämna in en flyttanmälan samt att flyttanmälan i princip är riktig om den som lämnar anmälan själv omfattas av flytten. I detta fall har BB inte haft sonens uppdrag att anmäla flyttning och AA har felaktigt folkbokförts på en ny adress. BB behörighet att göra en flyttanmälan avseende AA har inte heller kontrollerats särskilt eftersom den inte träffades av någon kontrollpunkt. Det inträffande torde vara mycket sällsynt. Skatteverket beklagar att AA har folkbokförts på en felaktig adress.

text: AA kommenterade Skatteverkets yttrande.

text: Bedömning

text: Det är inte godtagbart att en person, som inte ens bor på samma adress som den som gör flyttanmälan, utan vetskap kan få sin folkbokföringsadress ändrad på sätt som nu skett. Även om den i ärendet uppkomna situationen torde vara ovanlig kan Skatteverket inte undgå kritik för det inträffade.


title: Kritik mot Polismyndigheten i Uppsala län för underlåtenhet att pröva en ansökan i ett vapenärende

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 5 december 2005, klagomål mot Polismyndigheten i Uppsala län för handläggningen av hans vapen-ärenden. Han anförde bl.a. följande. År 1980 fick han ett tillstånd att reparera vapen. Detta tillstånd omvandlades 1990 till ett tillstånd att driva handel med skjut-vapen, ett s.k. vapenhandlartillstånd, för att i liten skala kunna tillverka, bygga om och reparera vapen. Verksamheten är inriktad på vapen av äldre typ, företrädesvis från 1800-talet. Polismyndigheten meddelade honom sedan, utan föregående information, ett nytt tillstånd, vilket innebar en försämring eftersom det nya beslutet medförde en minskad flexibilitet i lagerhållningen. Han ingav därför i mars 2003 en ansökan om viss mindre ökning av antalet vapen som kunde förvaras för att återfå den tidigare flexibiliteten i förvaringen. Denna ansökan har, trots flera påminnelser, ännu inte behandlats. I november 2005 fick han besked från polismyndigheten att ansökan inte handlades på grund av att nya bestämmelser var att vänta. Polismyndigheten har i samma brev aviserat en eventuell återkallelse av hans vapenhandlartillstånd. Han anser sig trakasserad av polismyndigheten.

text: Utredning

text: Handlingar infordrades och granskades. Av dessa samt de handlingar AA fogade till sin anmälan framgick, utöver vad som sagts ovan, bl.a. följande.

text: År 1990 fick han ett tillstånd att driva handel med skjutvapen. Detta tillstånd omfattade rätt att inneha maximalt 10 pistoler/revolvrar, 10 gevär och 20 licenspliktiga vapendelar. Den 2 april 1996 återkallade polismyndigheten tillståndet då verksamheten inte ansågs vara yrkesmässig med hänvisning till att antalet transaktioner per år var för litet. Sedan AA överklagat beslutet undanröjde Länsrätten i Uppsala län genom dom den 23 juli 1996 polismyndighetens beslut.

text: År 2000 ersattes tillståndet med ett i nu relevanta avseenden oförändrat tillstånd. Den 10 mars 2003 utfärdade polismyndigheten, med återkallande av det tidigare tillståndet, ett nytt tillstånd. Enligt detta fick högst 5 pistoler, 5 revolvrar, 5 kulgevär, 5 hagelgevär och 20 licenspliktiga vapendelar förvaras i lager.

text: I en skrivelse från polismyndigheten den 19 mars 2003 angav assistenten BB bl.a. följande.

text: Enligt nya bestämmelser måste ett handlartillstånd idag specificeras tydligare jämfört med tidigare tillstånd. Pistol och revolver måste t.ex. åtskiljas och tydlig uppgift om högsta antal för varje skall anges. Dessa nya tillstånd, som nu alltså utfärdas i det nya vapensystemet och som gör att vi kan ha vapenhandlare registrerade i systemet och inte bara privatpersoner och föreningar som tidigare, utfärdas utan avgift för vapenhandlaren, eftersom de initierats av oss. Om handlaren däremot vill ha en utökning av antalet vapen i handeln, måste ny ansökan göras och ny avgift erläggas.

text: I en ansökan, som kom in till polismyndigheten den 31 mars 2003, ansökte AA om att få förvara 10 pistoler, 10 revolvrar, 10 kulgevär, 10 hagelgevär och 50 licenspliktiga vapendelar.

text: I ett brev den 30 november 2005 från polismyndigheten till AA anförde BB följande.

text: Polismyndigheten har för en tid sedan tagit upp frågan om eventuell återkallelse av Ert vapenhandlartillstånd på grund av att Ni köpt och sålt för få vapen under de senaste åren. Vi kommer att återkomma till Er efter årets inspektion av Er handel. Den ansökan om tillstånd till ökad handel, som inkom 2003-03-31 handlades ej då på grund av att nya bestämmelser om förvaring av skjutvapen för vapenhandlare och skytteföreningar var på gång. De nya förvaringsbestämmelserna trädde i kraft 2004- 01-01. Vi återkommer alltså till Er efter årets inspektion.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB i januari 2006. Hon uppgav följande. Anledningen till att AA fick ett nytt tillståndsbevis den 10 mars 2003 var att rättsenheten, tidigare tillståndsenheten, hade fått ett nytt datasystem där befintliga tillstånd skulle föras in. Tillståndsbeviset innebar inte någon inskränkning av tidigare tillstånd. Hon är ansvarig handläggare av AA:s ansökan om vapenhandlartillstånd som kom in den 31 mars 2003. Denna ansökan har ännu inte prövats bl.a. beroende på den höga arbetsbelastningen på enheten. Hon har dock haft telefonkontakt med AA vid flera tillfällen angående ärendet.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av AA:s ärende.

text: Polismyndigheten (dåvarande tf. länspolismästaren CC) anförde i ett remissvar i mars 2006 bl.a. följande.

text: AA:s tillstånd

text: AA:s verksamhet har varit underkastad återkommande inspektioner, där polismyndigheten har konstaterat ett lågt antal transaktioner. Polismyndigheten fattade år 1996 beslut om att återkalla AA:s tillstånd med hänvisning till för få transaktioner. AA överklagade detta beslut till Länsrätten i Uppsala, som den 23 juli 1996 undanröjde polismyndighetens beslut.

text: Vapenlagen

text: har sedan dess skärpts med avseende på tillstånd för vapenhandlare. Sedan år 2000 ställs exempelvis krav på yrkesmässighet, specifikation av antalet vapen och visst antal transaktioner per år.

text: Under år 2002 fick polismyndigheten ett nytt datasystem (VÄS), vilket innebar att samtliga vapenhandlartillstånd omvandlades till tillstånd som skulle skrivas ut i VÄS. Vid en inspektion av AA:s vapenhandel detta år uppmanades AA att fördela antalet vapen i det befintliga vapentillståndet, vilket framgår av inspektionsprotokollet. Nödvändigheten av detta beror på att datasystemet anpassats till

text: vapenlagens

text: krav på specificering av varje vapen, så att det tydligt framgår vad vapenhandlaren har rätt att handla med. Tillståndet skrevs ut utan avgift och AA fick ett sådant tillstånd den 10 mars 2003. AA uppfattade det nya tillståndet som en inskränkning av det tidigare eftersom han tidigare t.ex. kunnat inneha 10 pistoler/revolvrar men att detta nu specificerats till 5 pistoler och 5 revolvrar. AA blev då uppmanad att inkomma med en ansökan om utökat vapentillstånd, vilket han gjorde den 28 mars 2003.

text: Inspektioner hos AA

text: Enligt

text: vapenlagens

text: bestämmelser skall inspektion av vapenhandlare göras en gång per år. I

text: 12 kap. 2 §

text: allmänna råd (FAP 551-3,

text: RPSFS 2002:9

text: , RPS föreskrifter och allmänna råd om vapenlagstiftningen) ställs krav på vapenhandlares yrkesmässighet och minst 20 transaktioner av vapen per år. Inspektioner har genomförts den 8 oktober 2002, den 8 november 2003, 30 november 2004 och 14 december 2005. Inspektionen år 2002 visade att AA hade genomfört ett mycket litet antal transaktioner med vapen. År 1999 hade 10 transaktioner skett, år 2000 hade 2 skett och under år 2002 hade 0 transaktioner skett. Vid inspektionen år 2003 konstaterades att AA hade genomfört 3 transaktioner. Vid inspektionen år 2004 fann polismyndigheten att AA hade genomfört 3 transaktioner under året. Slutligen, vid inspektionen år 2005 konstaterade polismyndigheten att AA under detta år sålt och skrotat sammanlagt 5 vapen. AA har kontinuerligt vid inspektionerna och vid samtal med vapenhandläggaren BB underrättats om

text: vapenlagens

text: krav på yrkesmässighet, vilket Rikspolisstyrelsen definierat som ett minimikrav på 20 transaktioner per år. Vid dessa samtal har AA också underrättats om att hans nya ansökan om utökat tillstånd inte skulle beviljas så länge som hans omsättning är så liten. AA har vid dessa samtal hänvisat till den tidigare domen i länsrätten där polismyndighetens återkallelsebeslut undanröjdes, men inte visat någon förståelse för att rättsläget har skärpts, trots att detta har förklarats.

text: Återkallelse av AA:s tillstånd

text: Polismyndighetens slutsats av inspektionerna hos AA är att han inte har hörsammat de uppmaningar om utökad handel som han har erhållit och i nuläget inte uppfyller kraven för att få ha sitt tillstånd kvar. Polismyndigheten har därför den 30 november 2005 inlett ett ärende angående eventuell återkallelse av AA:s tillstånd att handla med vapen. Detta ärende är i nuläget inte avgjort.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndigheten anser att även om AA inte erhållit något beslut avseende sin ansökan om utökat vapentillstånd har han underrättats om förutsättningarna för att ett utökat tillstånd skulle beviljas och kontinuerligt hållits informerad om ärendets gång. Med beaktande av att AA ändå inte förefaller ha förstått innebörden av den information som han fått vid upprepade tillfällen talar detta för att polismyndigheten ändå borde ha avfattat ett skriftligt beslut avseende hans ansökan. Polismyndigheten har dock, mot bakgrund av länsrättens dom år 1996, varit mer återhållsam än vad som normalt är praxis med att inleda ett återkallelseärende avseende AA. AA uppfyller i dag uppenbart inte ens kraven för det aktuella vapenhandlartillståndet vilket innebär att även om AA:s ansökan om utökat vapentillstånd hade behandlats tidigare skulle beslutet ha blivit negativt. AA har således inte lidit någon direkt skada av att hans ansökan ännu inte avgjorts. Polismyndigheten inser dock vikten av att ärenden handläggs skyndsamt och har vidtagit åtgärder för att liknande dröjsmål skall undvikas.

text: AA kommenterade remissvaret i maj 2006 och uppgav därvid bl.a. att det var först i ett brev den 30 november 2005 som polismyndigheten framförde påståendet att han inte uppfyllde

text: vapenlagens

text: krav och att polismyndigheten avsåg att om-pröva hans tillstånd. Vid två inspektioner 2003 och 2004 framfördes inte några klagomål mot hans verksamhet. Vid ett samtal i november 2005 inför en inspektion uttryckte han önskemål om att handläggningen av hans ansökan från mars 2003 skulle påskyndas. – AA ifrågasatte vidare om en myndighet kan underlåta att avgöra ett ärende med hänvisning till att beslutet kommer att bli negativt för den enskilde. I så fall berövas ju den enskilde sin lagliga rätt att överklaga.

text: AA kom in med ytterligare en skrivelse i september 2006, varvid framkom att polismyndigheten den 28 augusti 2006 hade återkallat AA:s tillstånd att handla med skjutvapen med hänvisning till att vapenhandeln inte bedrivs på ett sätt som kan beskrivas som yrkesmässig, dvs. för liten omsättning. – Det aktuella beslutet bifogades skrivelsen.

text: Den 30 januari 2007 undanröjde Länsrätten i Uppsala län polismyndighetens nyss nämnda beslut med motiveringen att polismyndigheten inte haft fog för att återkalla vapenhandlartillståndet på angiven grund. I domen har länsrätten särskilt anmärkt att Rikspolisstyrelsens allmänna råd beträffande kravet på yrkesmässighet inte är bindande och i förevarande fall inte heller kan tillmätas allt för stor betydelse eftersom det är frågan om en mycket speciell inriktning på verksamheten. Länsrättens dom har vunnit laga kraft.

text: BB upplyste vid telefonsamtal den 21 maj 2007 bl.a. att det ännu inte fattats något beslut med anledning av AA:s ansökan den 31 mars 2003 men att ansökan åter är under handläggning.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § vapenlagen (1996:67)

text: , krävs tillstånd för att driva handel med skjutvapen. Sådant tillstånd får, enligt

text: 2 kap. 10 § vapenlagen

text: , meddelas den som har rätt att driva handel i allmänhet, har de kunskaper som behövs samt är ordentlig och pålitlig. Vidare får tillstånd meddelas endast för handel som skall bedrivas yrkesmässigt. Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 juli 2000 skall det i tillståndet anges vilka typer av skjutvapen och vilket antal av varje typ av skjutvapen tillståndet avser. Av

text: 2 kap. 2 § vapenlagen

text: följer att det är polismyndigheten som prövar frågor om tillstånd enligt

text: vapenlagen

text: Enligt

text: 6 kap. 3 § vapenlagen

text: , i dess lydelse efter den 1 juli 2000, skall ett vapenhandlartillstånd återkallas bl.a. om tillståndshavaren inte längre bedriver yrkesmässig verksamhet. I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om vapenlagstiftningen lämnas vissa allmänna råd angående kravet på yrkesmässighet (FAP 551-3).

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: skall varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. I detta ligger även att ärendet inom rimlig tid skall avslutas genom någon form av

text: beslut. Den handläggande myndigheten ansvarar för att ärendet drivs fram till ett avgörande.

text: Bedömning

text: Den 31 mars 2003 inkom till polismyndigheten en ansökan från AA om utökat vapenhandlartillstånd. Utredningen ger vid handen att ansökan så sent som den 21 maj 2007 ännu inte hade prövats av myndigheten.

text: Som förklaring till den utdragna handläggningstiden har BB bl.a. hänvisat till den höga arbetsbelastningen på den aktuella enheten. Detta har emellertid polismyndigheten inte berört i remissvaret. Myndigheten har i stället uppgett att även om AA inte fått något beslut så har han underrättats om förutsättningarna för att ett utökat tillstånd skulle beviljas och kontinuerligt hållits informerad om ärendets gång. Därefter har polismyndigheten anfört att AA ”ändå inte förefaller ha förstått innebörden av den information som han fått vid upprepade tillfällen”, vilket talar för att ”polismyndigheten ändå borde ha avfattat ett skriftligt beslut avseende hans ansökan”. Polismyndighetens resonemang i denna del är obegripligt. Ett muntligt besked av innebörd att en ansökan sannolikt kommer att avslås kan naturligtvis inte ersätta en fullständig prövning av en ansökan, följd av ett överklagbart beslut. Ett sådant besked riskerar dessutom att ge upphov till tvivel på tjänstemannens opartiskhet. Förfarandet försätter i praktiken den sökande i samma situation som om han fått ett avslagsbeslut utan möjlighet att få en överprövning till stånd.

text: Polismyndigheten har därutöver framfört den synpunkten att AA inte lidit någon skada av att ansökan ännu inte prövats eftersom beslutet skulle ha blivit negativt då AA uppenbart inte ens uppfyller kraven för det aktuella vapen-handlartillståndet. Myndighetens resonemang är också i denna del märkligt. För det första kan givetvis inte sådana överväganden ursäkta en utdragen handläggning. För det andra visar länsrättens dom i januari 2007 med all tydlighet att polis-myndighetens bedömning av förutsättningarna för AA att inneha ett vapen-handlartillstånd knappast var så självklar som myndigheten antagit. Det bör också framhållas att polismyndigheten inte har överklagat domen. I detta sammanhang vill jag vidare nämna att eftersom polismyndigheten i vart fall redan år 2003 förefaller ha gjort den bedömningen att AA:s vapenhandlartillstånd borde återkallas är det anmärkningsvärt att myndigheten dröjde ända till november 2005 innan ett sådant förfarande igångsattes.

text: Såvitt jag kan bedöma förefaller AA:s ansökan om utvidgat vapenhandlar-tillstånd vara okomplicerad. Ett beslut i saken borde därför ha kunnat fattas tämligen omgående. Jag kan i och för sig ha viss förståelse för att handläggningen av ett ärende drar ut något på tiden på grund av hög arbetsbelastning. Men i det aktuella fallet har myndigheten under mer än fyra år underlåtit att pröva AA:s ansökan. En sådan tidsutdräkt är självfallet helt oacceptabel och handläggningen strider mot

text: förvaltningslagens

text: krav på en snabb och enkel handläggning. Polis-myndigheten förtjänar allvarlig kritik för sin underlåtenhet att pröva ansökan, och jag utgår från att myndigheten nu snarast möjligt behandlar densamma.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


nyckelord:
Långsam handläggning
Preskription

title: Kritik mot en kammarrätt för långsam handläggning av ett mål rörande disciplinansvar i vilket preskription inträdde under handläggningen m.m.

text: Bakgrund

text: I en anmälan till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) yrkade AA att disciplinpåföljd skulle åläggas bl.a. legitimerade läkarna BB och CC Anmälan avsåg behandling som hade utförts under åren 1994–1996. Ansvarsnämnden beslutade den 3 september 1998 att i en viss del avvisa anmälan och att i övrigt lämna den utan åtgärd. AA överklagade beslutet till Kammarrätten i Stockholm. Målet avgjordes genom dom den 22 maj 2000. I domen uttalade kammarrätten att preskriptionsbestämmelserna i lagen (

text: ) om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område skulle tillämpas i målet. Enligt

text: 6 §

text: denna lag får disciplinpåföljd inte åläggas senare än fem år efter förseelsen. Eftersom BB:s behandling av AA senast ägde rum den 10 februari 1995 kunde disciplinpåföljd inte tilldelas BB. Kammarrätten avvisade därför AA:s talan i denna del. Hennes överklagande i övrigt avslogs.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål i olika avseenden mot Kammarrätten i Stockholm med anledning av handläggningen av det ovannämnda målet om disciplinansvar (mål nr 7240-1998). Hon var bl.a. kritisk mot handläggningstiden i målet och ansåg att kammarrätten hade ”förhalat och på så sätt preskriberat ärendet”.

text: Utredning

text: Akten i målet lånades in.

text: Anmälan remitterades därefter till kammarrätten för utredning och yttrande avseende vad AA anfört om att domstolen ”förhalat och på så sätt preskriberat ärendet”. I remissen angavs att kammarrätten även skulle yttra sig över det förhållandet att domstolen i domen den 22 maj 2000 prövat anmälan om disciplinpåföljd för CC i dess helhet i sak, trots att den av AA anmälda behandlingen även innefattat åtgärder som utfördes före den 22 maj 1995.

text: I yttrande anförde f.d. kammarrättslagmannen DD och f.d. kammarrättsrådet EE bl.a. följande.

text: Av akten och dagboksbladet i målet framgår bl.a. följande. 98-09-25 Överklagande (”blankt”) och begäran om anstånd att utveckla talan inkommer. 98-09-30 Anstånd beviljas. 98-11-17 Klagandens ombud, advokat FF, meddelar att han inte längre företräder klaganden. 98-12-01 Nytt juridiskt ombud, GG, utvecklar i skrivelse, daterad 98-11-24, talan samt begär att muntlig förhandling skall hållas i målet. – Föreläggande för motparterna, BB och CC, att svara på överklagandet. 98-12-10 Svar från BB vari hon vidhåller sitt tidigare ställningstagande. 99–01-04 Svar från CC vari han vidhåller sitt tidigare ställningstagande. 99-01-07 Svaren från motparterna skickas till klagandens ombud f.k. 99-09-28 Skrivelse från klagandeombudet med åberopande av ytterligare skriftlig bevisning som ges in samt begäran att kammarrätten snarast fattar beslut om muntlig förhandling. – Motparterna bereds tillfälle att yttra sig över inkomna handlingar. 99-10-28 Yttranden från motparterna – innehåller inget nytt i sak – skickas till klagandens ombud f.k. 00-01-18 Målet föredras för beslut i frågan om muntlig förhandling. 00-01-21 Beslutet om muntlig förhandling meddelas. Klagandeparten bereds tillfälle att inom två veckor från delgivningen av beslutet slutföra sin talan. 00-01-24 Beslutet skickas till klagandens ombud. 00-02-18 Begäran från klagandens ombud om anstånd med att slutföra talan till 00- 03-10. – Anståndet beviljas (av domstolssekreterare HH). 00-03-10 Skrivelse från klagandens ombud, vari hon dels slutför talan, dels åberopar ytterligare skriftlig bevisning som bifogas, dels ock yrkar att kammarrätten skall inhämta sakkunnigutlåtande. – Motparterna bereds tillfälle att yttra sig över de inkomna handlingarna. 00-04-20, 00-04-25 Yttranden från CC – inget nytt i sak. 00-05-02 Yttrande från BB – inget nytt i sak. – Yttrandena från motparterna skickas till klagandens ombud f.k. 00-05-17 Målet föredras och dom beslutas. 00-05-22 Dom meddelas.

text: Kommentar

text: Bestämmelser om utredning, kommunicering och muntlig förhandling m.m. finns i

text: 19 §§

text: förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: . Innan ett mål avgörs eller fråga om muntlig förhandling kan prövas skall i princip all skriftlig utredning och kommunicering vara avslutad. Ett mål skall avgöras så snart det kan ske och i den turordning i vilken målet har kommit in. Ett mål eller en fråga som har kommit upp i ett mål skall handläggas med förtur, om målet eller frågan av någon särskild anledning bör avgöras skyndsamt. I arbetsordning bestäms vilka mål som är förtursmål, jfr 20 § kammarrättsinstruktionen (

text: ). I arbetsordningen för Kammarrätten i Stockholm har bestämts vilka mål som är förtursmål (

text: 16 §

text: och bilaga 4). Det innebär bl.a. att dessa mål kryssmarkeras i datorn och i rutan för förtur på dagboksblad, rotelkort och aktetikett. Det är självfallet inte

text: möjligt att uppställa några absoluta regler om förtur utan rotelinnehavaren måste, enligt kommentaren i bilaga 4, i varje mål göra en bedömning med hänsyn till de särskilda omständigheterna i målet och med beaktande av hur pass angeläget det kan vara att målet tas fram före andra mål på roteln. Som exempel på mål, som inte föreskrivits förtursmarkerade men som ändå har förturskaraktär, kan enligt kommentaren nämnas bl.a. mål vari preskriptionsinträde närmar sig. – Någon särskild rutin enligt vilken anteckning skulle göras om tiden för preskription tillämpades inte i domstolen. Det aktuella målet hörde inte till någon målgrupp som i nämnda bilaga 4 anges som förtursmål. Målet var, när det kom in, inte heller av förturskaraktär. Först under hösten 1999 borde frågan om förtur ha kunnat aktualiseras. Frågan om när prövning av begäran om muntlig förhandling och målets slutliga avgörande skulle kunna tas upp var beroende också av arbetsläget på roteln och avdelningen. Sedan länge var arbetsläget besvärligt och var så även under 1999 och 2000. Det fanns många mål som kommit in före klagandens mål, både på rotel 26 och på övriga fyra rotlar på avdelningen. Fortlöpande kom det in förtursmarkerade mål som ytterligare försköt turordningen liksom andra mål eller frågor som måste behandlas med förtur. Cirka 20 % av inkommande mål beräknades i kammarrätten vara förtursmarkerade. Arbetsläget illustreras bl.a. av följande. 98-11-05 (dvs. strax efter första skriftväxlingen i det aktuella målet avslutats) fanns på rotel 26 inte mindre än 93 oavgjorda mål inkomna före 1998 och 157 sådana mål inkomna under 1998 eller totalt 250, varav mer än 200 kommit in före klagandens mål. Totalt fanns på avdelningen 1 286 mål, varav 493 inkomna före 1998. (Det fanns 55 HSAN-mål, 9 inkomna före 1998.) I kammarrätten gällde vidare som målsättning att kraftigt minska balansen av äldre mål. 99-07-08 (omedelbart före semestrarna) hade rotel 26 251 mål, varav 42 inkomna före 1998 och 39 inkomna under första halvåret 1998. Avdelningens balans var då 1 317 mål, varav 279 inkomna före 1998 och 205 inkomna under första halvåret 1998. Vid utgången av 1999 hade balansen ökat till 1 413 mål på avdelningen. Av målen var 232 mål inkomna före 1998 och 150 under första halvåret 1998. Rotel 26 hade 255 oavgjorda mål, varav 37 inkomna före andra halvåret 1998. Det aktuella målet hörde till de mål som vid årsskiftet 1999/2000 enligt omlottningsreglerna inför omorganisationen av kammarrättens avdelningar per 00-02-01 skulle överföras till den nya s.k. Storavdelningen. Överföringen avbröts på grund av att målet hade förturskaraktär. I stället togs målet upp till föredragning på avdelning 4. Som en ytterligare omständighet antecknas att under andra halvåret 1999 och fram till omorganisationen av avdelningarna i kammarrätten 00-02-01 var en av avdelningens ordinarie ledamöter helt sjukskriven och ersattes först senare och endast delvis av icke ordinarie domare. 00-02-01 skulle avdelningens vice ordförande vara tjänstledig på heltid vilket medförde att under december 1999 och januari 2000 forcerades arbetet på avdelningen med att bli klart med de mål i vilka vice ordföranden hade deltagit och skulle deltaga (bl.a. det s.k. Ransnesmålet). Avdelningen hade under februari således endast fyra ordinarie domare. En av dem tjänstgjorde dessutom endast på deltid, 25 %. När denna ledamot sjukskrevs på heltid hade avdelningen fr.o.m. mars och resten av året bara tre ordinarie ledamöter. En av dessa tre, nämligen innehavaren av rotel 26 fick vikariera som vice ordförande med den ökade arbetsbelastning detta medförde. Vid omlottningar i samband med omorganisationen fick rotel 26 ta över vissa äldre specialmål från den förutvarande viceordföranderoteln m.fl. Rotel 26 omfattade då 311 mål. På grund av den besvärliga arbetssituationen fanns över huvud taget inte någon möjlighet att ta fram det aktuella målet till föredragning före semestrarna i juli och augusti 1999. I början av hösten 1999 kom klagandeombudet emellertid in med ytterligare skriftlig bevisning, som föranledde ny kommunicering med motparterna. Denna var avslutad i slutet av oktober 1999. Avsikten var därefter att så snart som möjligt ta fram målet till föredragning rörande frågan om muntlig förhandling. På grund av det trängda arbets- och personalläget kom detta till stånd först i januari 2000. Något intresse att ”förhala” handläggningen hade kammarrätten självfallet inte. I stället försökte kammarrätten forcera målets behandling. Detta försvårades av

text: klagandeombudets anståndsbegäran och åtgärden att inte endast slutföra talan utan att också ge in ytterligare skriftlig bevisning och yrka inhämtande av sakkunnigutlåtande, något som föranledde ytterligare kommunicering. När anstånd beviljades och när anståndstiden gick ut hade inte någon del av anmälan såvitt rörde CC preskriberats. - - -

text: Omfattningen av prövningen av anmälan mot CC

text: Anmälan hos HSAN mot CC omfattade tre behandlingstillfällen, nämligen 95-05- 09, 95-05-19 och 95-06-22. När målet föredrogs för slutligt avgörande i kammarrätten hade preskription redan inträtt i fråga om det första behandlingstillfället och när domen meddelades även beträffande det andra behandlingstillfället. Kammarrätten borde därför ha avvisat talan rörande dessa båda händelser. En förklaring till detta förbiseende är att vid utvecklingen av talan (ab.5) klagomålen inriktades enbart mot behandlingen 95-06-22 och att, även om i slutförandet av talan de båda tidigare behandlingstillfällena berördes, ombudet uppehöll sig i huvudsak vid det sista behandlingstillfället. Kammarrättspresidenten JJ anförde att han beklagade det inträffade och hänvisade i övrigt till vad som anförts i det ovannämnda yttrandet.

text: AA kommenterade remissvaret och framförde bl.a. att hon ifrågasatte kammarrättens åtgärd att låta skriftväxling pågå i den preskriberade delen av målet.

text: I beslut den 18 februari 2003 anförde JO Berggren följande.

text: Klagomålen och vad som i övrigt har kommit fram i ärendet föranleder följande uttalanden av mig.

text: Enligt

text: 6 § andra stycket lagen (1994:954)

text: om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område, vilken bestämmelse var tillämplig vid prövningen hos kammarrätten, får disciplinpåföljd inte åläggas senare än fem år efter förseelsen. Det aktuella målet kom in till kammarrätten den 25 september 1998 och avgjordes genom dom den 22 maj 2000. I domen konstaterade kammarrätten att preskription beträffande den behandling som BB utfört hade inträtt den 10 februari 2000. Såsom kammarrätten anfört i remissyttrandet var när domen meddelades även den behandling som CC utfört till viss del preskriberad; såvitt avsåg behandlingstillfällena den 9 och den 19 maj 1995. Kammarrätten skulle således, som konstaterats i remissyttrandet, inte ha prövat AA:s talan i denna del.

text: Kammarrätten har upplyst att målet inte tillhörde någon målgrupp som enligt kammarrättens arbetsordning var förtursmål. Mål vari preskriptionsinträde närmar sig hade dock förturskaraktär enligt kommentaren till arbetsordningen. Enligt kammarrätten tillämpades i domstolen inte någon särskild rutin enligt vilken anteckning skulle göras om tiden för preskription. I remissyttrandet har vidare lämnats en beskrivning av de handläggningsåtgärder som vidtogs i målet och en redogörelse för den vid den aktuella tiden rådande arbetssituationen på den rotel och avdelning där målet handlades.

text: Inledningsvis vill jag påtala att det är förvånande att kammarrätten inte i mål av detta slag tillämpade en särskild rutin med att göra anteckningar om tiden för preskription.

text: Det är givetvis angeläget att mål vari preskription riskerar att inträda handläggs skyndsamt, vilket kammarrättens arbetsordning i viss mån ger uttryck för. I detta fall kan konstateras att det inte vidtogs några handläggningsåtgärder i målet under tiden den 7 januari–28 september 1999, dvs. under mer än åtta månader. Målet var då inte klart för avgörande, eftersom det fanns ett yrkande från AA om att muntlig förhandling skulle hållas. Även under den senare delen av handläggningen förekom ett längre avbrott; inga åtgärder vidtogs i målet under tiden den 28 oktober 1999– 18 januari 2000, dvs. under mer än två och en halv månad. När kammarrätten den 18 januari 2000 tog upp yrkandet om muntlig förhandling till prövning, och i samband därmed beredde AA tillfälle att skriftligen slutföra sin talan, var preskription nära förestående beträffande anmälan i sin helhet mot BB.

text: Enligt min mening borde kammarrätten ha gett målet en högre prioritet redan från början och handlagt det snabbare. Vad kammarrätten anfört om arbetssituationen föranleder inte någon annan bedömning.

text: Sammanfattningsvis har jag således kunnat konstatera allvarliga brister i kammarrättens handläggning av målet. Jag låter det dock stanna vid detta och avslutar ärendet.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Anmälan mot Göteborgs kommun om domstolstrots i ett ärende om offentlig upphandling

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 23 september 2009, klagade AA på att Kulturförvaltningen i Göteborgs kommun hade genomfört en upphandling i strid mot en dom från kammarrätten. Han anförde i huvudsak följande. Våren 2008 bestämde sig Göteborgs kommun för att beställa ett minnesmonument över förintelsens offer. Tre konstnärer inbjöds att inkomma med förslag. I en skrift till länsrätten begärde han att upphandlingen skulle göras om eftersom reglerna i lagen (

text: ) om offentlig upphandling, LOU, inte hade följts. Länsrätten avslog hans begäran. Efter hans överklagande förordnade kammarrätten i dom den 3 december 2008 att upphandlingen skulle göras om. Trots det beställde kommunen en skulptur av konstnären BB. Efter Göteborgs kommuns överklagande fastställde Regeringsrätten i dom den 18 september 2009 kammarrättens dom.

text: Utredning

text: Regeringsrättens dom i mål

text: , inklusive underinstansernas domar, inhämtades. Av domarna framgår följande. AA ansökte hos Länsrätten i Göteborg (numera Förvaltningsrätten i Göteborg, JO:s anm.) om överprövning av en beställning av ett konstnärligt gestaltningsuppdrag som Göteborgs kommun, Enheten för kulturstöd och konst, utlyst avseende ett minnesmärke över förintelsens offer. AA yrkade att länsrätten skulle underkänna kulturnämndens beställning eftersom den stred mot bestämmelserna i LOU. Länsrätten fann att det var fråga om ett uppdrag med en sådan särskild kravbild att det hade funnits skäl för att vända sig till en utvald grupp konstnärer och att det också hade funnits utrymme för att tillämpa undantagsregeln i

text: 15 kap. 5 § 3

text: LOU. I dom den 1 augusti 2008 avslog länsrätten AA ansökan. AA överklagade länsrättens dom hos Kammarrätten i Göteborg och yrkade att kammarrätten skulle besluta att upphandlingen skulle göras om. Kammarrätten fann att det aktuella uppdraget inte kunde anses ha en sådan särskild kravbild att förutsättningar för ett undantag från konkurrensutsättning enligt LOU skulle anses föreligga. Kammarrätten förordnade i dom den 3 december 2008 att upphandlingen skulle göras om. Göteborgs

text: kommun överklagade kammarrättens dom hos Regeringsrätten, som i dom den 18 september 2009 avslog överklagandet.

text: Från Göteborgs kommun inhämtades följande upplysningar. Den 11 december 2008 fattade styrelsen i Charles Felix Lindbergs stiftelse, tillika kulturnämnden, beslut om att beställa ett minnesmonument av konstnären BB. Monumentet invigdes den 30 augusti 2009. Det har inte vidtagits några åtgärder med anledning av Regeringsrättens dom den 18 september 2009. Kommunen har inte heller för avsikt att vidta några åtgärder, eftersom monumentet redan är färdigt.

text: Efter remiss anförde Göteborgs kommuns stadskansli, Juridiska enheten, genom 1:e stadsjuristen CC, följande. Juridiska enheten, Göteborgs Stads stadskansli stödjer Stadens verksamhet med juridisk kunskap. På enheten tjänstgör stadsjurister, biträdande stadsjurister, stadsnotarier samt beredningsjurister. Kulturförvaltningen tog i ärendet kontakt med en jurist på Göteborgs Stads juridiska enhet för rådgivning. Det råd förvaltningen fick var att fullfölja upphandlingen, trots Kammarrättens domslut. Den jurist som gav Kulturförvaltningen råd att fullfölja upphandlingen, biträdande stadsjuristen DD, som inte längre är anställd av Göteborgs Stad, gav detta råd utan att stämma av det med mer erfarna kollegor eller chefspersoner. Självfallet är det så att den rådande uppfattningen bland juridiska enhetens jurister, är att domslut är till för att följas oavsett vilken uppfattning enskild jurist har om domslutet. Domstolstrots är inte acceptabelt och stämmer inte överens med den etik som präglar den juridiska enhetens verksamhet. Det är med förvåning jag har tagit del av det råd DD givit Kulturförvaltningen. Någon närmare förklaring till detta råd har inte gått att få. Kulturförvaltningen har följt råd som biträdande stadsjuristen DD har givit. Jag kan endast beklaga detta. Förvaltningen har inte haft anledning att misstro detta råd, varför ansvaret i första hand ligger hos mig. AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Av rättspraxis framgår att en förvaltningsdomstols dom att en offentlig upphandling ska göras om innefattar ett förbud att fortsätta upphandlingen. Ett sådant förbud gäller omedelbart om inte annat förordnats eller inhibition beslutats av en överklagandeinstans, se

text: RÅ 2005 ref. 17

text: Kammarrätten i Göteborg förordnade i dom, som meddelades den 3 december 2008, att den aktuella upphandlingen skulle göras om. Regeringsrätten avslog sedermera kommunens överklagande, vilket innebär att kammarrättens dom står fast.

text: Göteborgs kommun blev i och med kammarrättens dom skyldig att göra om upphandlingen. Av utredningen framgår att kommunen, trots kammarrättens dom, ingick avtal med den konstnär som hade valts ut. Vidare framgår att kommunen inte har vidtagit några åtgärder med anledning av kammarrättens eller Regeringsrättens domar och inte heller har för avsikt att göra det. Kommunen har således inte följt domstolsavgörandena.

text: Att myndigheter inte respekterar domstolsavgöranden är allvarligt och strider mot grundläggande krav på offentliga organs uppträdande. Jag är mycket kritisk till det inträffade. Ärendet avslutas.