title: Ersättning för lidande till en person som frikänts från ansvar för medhjälp till mord har jämkats helt på grund av eget beteende

text: Justitiekanslern avslår KP:s anspråk på ersättning.

text: Anspråk m.m.

text: KP anhölls den 7 april och häktades den 10 april 2000 såsom på sannolika skäl misstänkt för medhjälp till mord. Han dömdes den 18 juli 2000 av Kristinehamns tingsrätt för medhjälp till mord till fängelse i fyra år. KP överklagade domen. Hovrätten för Västra Sverige försatte KP på fri fot den 2 oktober 2000. Den 4 oktober 2000 ogillade hovrätten åtalet mot KP. Domen vann laga kraft.

text: Efter det att nya omständigheter framkommit beslutade Riksåklagaren den 11 maj 2001 att återuppta förundersökningen. Avsikten med detta var att utröna om det kunde finnas skäl att ansöka om resning till men för bl.a. KP. Under utredningen framkom inga omständigheter som kunde ligga till grund för en ansökan om resning. Den 5 november 2001 beslutade Riksåklagaren att lägga ned förundersökningen.

text: KP har således varit berövad friheten under tiden den 7 april - 2 oktober 2000 på grund av misstanke om medhjälp till mord. Frikännande dom har meddelats.

text: KP har begärt ersättning för lidande med 375 000 kr jämte ränta på beloppet enligt

text: 4 § andra stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen (1975:635)

text: från den 5 mars 2001 tills betalning sker.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande och därvid avstyrkt att KP tillerkänns ersättning. Av yttrandet framgår i huvudsak följande.

text: "Publiciteten kring målet har varit relativt stor och därigenom även kring de frihetsberövanden som ägde rum. Huruvida detta ledde till att KP kunnat identifieras av en vidare krets personer saknar jag underlag för att bedöma men det är möjligt att så är fallet.

text: Under förundersökningen och förhandlingarna i tingsrätten och hovrätten lämnade KP olika versioner om vad som hade inträffat. Av hovrättens dom framgår bland annat att de fyra tilltalade medgett att deras inställning vid tingsrätten berodde på att de efter mordet träffat en överenskommelse om att förtiga vad som hänt (hovrättens dom sid. 51 ). Vidare framgår av domen att trots att de fyra sagt sig sakna varje delaktighet i ett synnerligen brutalt mord har den omständigheten inte förmått dem att avhålla sig från att efter mordet återsamlas och umgås, att efter mordet hantera mordvapnet, att söka undanröja bevis, att gömma vapen eller att gemensamt fly från Hällefors med en stor mängd vapen. Deras samhörighet har varit sådan att de kunnat komma överens om att under förundersökningen förtiga vad som hänt och under huvudförhandlingen vid tingsrätten upprätthålla denna överenskommelse (hovrättens dom sid. 60).

text: Genom sitt agerande har KP bidragit till att han berövats friheten och att frihetsberövandet pågått under en längre tid. På grund härav bör ersättningen vägras eller i vart fall sättas ned."

text: KP har inkommit med synpunkter på yttrandet och anfört i huvudsak följande. Det är riktigt att han vid det första förhöret med honom den 15 mars 2000 lämnade oriktiga uppgifter om händelseförloppet i samband med mordet. Redan vid det andra förhöret med honom den 7 april 2000 ändrade han sina uppgifter och har därefter hållit sig till en berättelse vilken även hovrätten slutligen fäst tilltro till. Han har inte genom sitt agerande bidragit till att han berövats friheten utan han har i stället under mycket hård psykisk press och efter bästa förmåga omtalat vad han iakttagit i samband med mordet och därvid pekat ut gärningsmännen. Sammantaget anser han att han bör tillerkännas yrkad ersättning och att de synpunkter som åklagarkammaren framfört inte utgör grund för att reducera ersättningen.

text: KP har vidare påpekat att det uttalande i hovrättens dom om att de tilltalade efter mordet bl.a. återsamlats, umgåtts och hanterat mordvapnet inte avser KP utan endast de tre övriga tilltalade i målet.

text: Justitiekanslern har vid avgörandet av ärendet haft tillgång till tingsrättens och hovrättens domar samt utskrifter från förhör som hållits med KP under förundersökningen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter för bestämmande av ersättning

text: Den som varit frihetsberövad på grund av misstanke om brott har rätt till ersättning om det meddelas frikännande dom, jfr

text: 2 § första stycket 1 lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen).

text: KP har frikänts från den brottsmisstanke som föranlett frihetsberövandet. Han är därmed i princip berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom.

text: I 6 § frihetsberövandelagen föreskrivs emellertid att statens ersättningsskyldighet kan falla bort eller sättas ned i vissa fall. En nedsättning skall då ske efter en skälighetsbedömning som ibland kan leda till att nedsättning sker ända till noll (

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: ) och att någon ersättning alltså inte utgår.

text: En situation där det görs undantag från ersättningsrätten gäller det fallet att den skadelidande har försökt att undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning. Ersättning skall då lämnas endast när det finns synnerliga skäl (6 § andra stycket). Beträffande denna jämkningsbestämmelse anges i förarbetena att det skall röra sig om att den skadelidande själv genom någon form av obstruktion föranleder att frihetsinskränkande åtgärder vidtas mot honom (

text: a. prop. s. 54

text: Ett annat fall då ersättning kan vägras eller sättas ned är då den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Ersättning får i sådana situationer dock inte vägras eller sättas ned enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd (6 § tredje stycket). I förarbetena till denna regel (

text: a. prop. s. 55

text: ) anges att anledning till jämkning kan finnas om den skadelidande handlat på ett sådant sätt att han har dragit misstankarna till sig. Som exempel nämns det fallet att ett brott begås av någon i ett större stökigt gäng och polisen griper flera misstänkta. Även den som till sist inte kan bindas vid brottet bör då kunna vägras ersättning eller få sin ersättning jämkad, om han genom ett aktivt deltagande i gängets förehavanden har gett anledning till misstankar.

text: Vidare nämns i förarbetena det exemplet att en person som har avtjänat straff för rån varit närvarande vid rånet men efter en resningsprövning bedöms inte ha varit delaktig på ett sådant sätt att han skall dömas. Inte ens i ett sådant fall är jämkning utesluten (

text: a. prop. s. 55

text: ). Enligt förarbetena skall den som ofrivilligt har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande har skett mot honom däremot inte behöva drabbas av jämkningsregeln. Om en person av en tillfällighet råkar befinna sig på en brottsplats, skall jämkning sålunda normalt inte ske på grund av hans närvaro.

text: Enligt 7 § frihetsberövandelagen kan ersättning lämnas för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Ersättning kan utgå endast för skador som har vållats av själva frihetsberövandet. Skador som uppkommit till följd av brottsmisstanken, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet är däremot inte ersättningsgilla. Personskada ersätts inte heller enligt de särskilda bestämmelserna i lagen.

text: Ersättningsrätten i detta fall

text: KP har begärt ersättning för lidande med ett belopp som vida överstiger den ersättning som normalt brukar utgå vid frihetsberövanden av motsvarande varaktighet. Han har till stöd för att han skall tillerkännas förhöjd ersättning anfört bl.a. följande.

text: Under häktningstiden var han utsatt för svår press och ordinerades lugnande medel av en läkare för att klara av situationen. Den pressade situationen medförde att ett tidigare magsår gick upp. Han hade periodvis kraftiga magsmärtor. Den långa häktningstiden har även lämnat psykiska men hos honom. Han har numera ordinerats psykologhjälp för att komma över sina upplevelser från häktningstiden. Därtill kommer att han på grund av häktningen förlorade den anställning som han tidigare hade. På grund av den långa häktningstiden har han även stämplats för livet i sin hembygd som "mördaren" trots att han av rätten helt friats från ansvar.

text: De av KP åberopade omständigheterna i ärendet är inte sådana att det på grund härav finns skäl att bestämma ersättningen för lidande till ett belopp som överstiger det som normalt utgår vid frihetsberövanden av jämförbar längd. Mot bakgrund av brottsmisstankens art får KP:s lidande däremot bedömas ha varit mer påtagligt än annars. Som en hållpunkt för den fortsatta prövningen av ersättningsfrågan skulle en skälig ersättning för den tid som frihetsberövandet varat i detta fall kunna uppskattas till 120 000 kr.

text: Justitiekanslern anser inte att omständigheterna i ärendet är sådana att det finns förutsättningar att tillämpa 6 § andra stycket frihetsberövandelagen på grund av att KP skulle ha försökt att försvåra sakens utredning. Det kan enligt de uttalanden som gjorts i förarbetena till lagstiftningen nämligen inte krävas av en misstänkt att han skall vara positivt verksam för att underlätta en utredning (

text: a. prop. s. 54

text: Frågan inställer sig då om situationen vid ingripandet varit sådan att det finns anledning att tillämpa tredje stycket i nämnda bestämmelse av vilken framgår att ersättning kan vägras eller sättas ned bl.a. på grund av den skadelidandes eget beteende.

text: Genom utredningen i målet i hovrätten framkom i huvudsak följande. Den 15 mars 2000 misshandlades och mördades en man på ett synnerligen brutalt sätt. Denne hade sedan omkring kl.13 på morddagen befunnit sig på en plats som kallas Storhöjden tillsammans med en annan person. Till Storhöjden anlände KP kl. 17.00 - 17.30 i bil tillsammans med de två personer som senare befanns skyldiga till mordet. Från Storhöjden till den plats där den mördades kropp senare påträffades färdades hela sällskapet omkring kl. 17.40. Avståndet från Storhöjden till platsen för fyndet av kroppen är 37 km. Vid Storhöjden hade det förekommit skottlossning och den person som senare mördades hade utsatts för misshandel där. De som var inblandade i händelsen kunde inte ha undgått att märka åtminstone några av de skador som misshandeln orsakat oavsett om någon av dem inte varit närvarande vid själva misshandeln. Det kunde vidare uteslutas att bl.a. KP skulle sakna varje kännedom om att skottlossning förekommit. Med hänsyn till sin kännedom om den tidigare skottlossningen och misshandeln måste de inblandade i samband med färden ha insett att de var på väg mot en slutlig uppgörelse med den person som senare mördades - en uppgörelse som om den inte skulle komma att omfatta hans säkra död likväl skulle kunna leda till en för honom allvarlig situation. Att skjutvapen därvid skulle komma att användas kunde inte ha legat utom det förutsägbaras och sannolikas ram. - När kroppen efter den mördade mannen påträffades uppvisade den sex skottskador som uppkommit medan han ännu var i livet. Därutöver uppvisade den en rad skador orsakade av trubbigt våld.

text: Efter händelsen kom de inblandade överens om att förtiga vad som skett. Härigenom påverkades de uppgifter som de lämnade under förundersökningen och vid huvudförhandlingen i tingsrätten. Det var först inför huvudförhandlingen i hovrätten som de tilltalade ansåg sig böra berätta närmare om vad som - enligt deras uppfattning - förekommit.

text: Genom utredningen är det alltså klarlagt att KP åkt med i en bil trots att han därvid varit medveten om att en av de andra passagerarna skulle komma att utsättas för allvarligt våld, kanske med dödlig utgång. Vidare har han varit närvarande på den plats där en man i sällskapet slutligen kom att mer eller mindre avrättas. Utredningen ger inget stöd för att KP vid något tillfälle gett uttryck för att han önskade lämna sällskapet. Omständigheterna har inte varit sådana att han av en tillfällighet kan sägas ha råkat befinna sig på brottsplatsen. Tvärtom har han under förhållandevis lång tid frivilligt uppehållit sig i ett sällskap där ett brutalt mord har begåtts. Efter händelsen har han tillsammans med de övriga inblandade kommit överens om att förtiga saken. Denna överenskommelse har naturligtvis påverkat de uppgifter om händelsen som han senare lämnade i förhör. Det visar sig bl.a. i att han - enligt vad som framgår av förundersökningsprotokollet - vid de fyra inledande förhören med honom uppgav att han saknade kännedom om händelsen. Det kan inte heller uteslutas att de inblandades överenskommelse bidragit till att frihetsberövandet förlängts och att KP skulle ha blivit försatt på fri fot tidigare än vad som skedde om de inblandade redan från början lämnat de uppgifter som de gjorde i hovrätten.

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning får KP genom att under den aktuella kvällen närvara vid de händelser som ledde fram till mordet genom sitt eget beteende anses ha gett anledning till att misstankar riktats mot honom på ett sådant sätt att grund för frihetsberövande funnits. Med hänsyn härtill och med beaktande av vad som framkommit om den överenskommelse som de inblandade träffade efter händelsen anser Justitiekanslern att förhållandena i detta fall har varit sådana att det vore oskäligt att utge någon ersättning. Ersättningen bör därför jämkas helt.

text: KP:s ersättningsanspråk skall alltså avslås.


publisher: Justitiekanslern

title: Remissyttrande över betänkandet Det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-regler (SOU 1997:194)

org: jk

text: Justitiekanslern ifrågasätter till viss del det resonemang som förs i betänkandet om tillämpligheten av den grundläggande regeln om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-regler men delar trots detta utredarens slutsats att det, i vart fall för närvarande, saknas anledning att föreslå någon ändring av

text: 3 kap. 2 §

text: SkL. Justitiekanslern kan dock inte tillstyrka förslaget om att upphäva

text: 3 kap. 7 §

text: SkL samt avstyrker den del av förslaget till ändring i

text: 3 kap. 10 §

text: SkL som innebär att talan om ersättning på grund av överträdelser av EG-regler genom beslut av riksdag eller regering skall väckas i Högsta domstolen. Vidare förordas en översyn av processreglerna för skadeståndsmål.

type: stycke

text: I det följande lämnar Justitiekanslern närmare synpunkter på betänkandets resonemang och förslag under rubriker motsvarande de avsnitt i betänkandet där förslagen behandlas.

text: Allmänna synpunkter och den grundläggande regeln om det allmännas skadeståndsansvar (10.1 och 10.2)

type: rubrik

text: I resonemanget om ett eventuellt behov av anpassning av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: till den praxis som utvecklats av EG-domstolen rörande staternas skadeståndsansvar konstateras i betänkandet att den nationella regleringen i princip träder in först sedan det prövats om överträdelsen har de kvalifikationer som krävs för rätt till ersättning enligt de kriterier som EG-domstolen slagit fast. Utredaren har till följd härav stannat vid den slutsatsen att i de delar

text: 3 kap. 2 §

text: SkL anger förutsättningarna för uppkomsten av ett skadeståndsansvar är den en rent nationell regel som inte kräver någon anpassning till gemenskapsrätten (se betänkandet s. 144).

text: I det resonemang som förs i betänkandet övervägs inte närmare om det finns någon skillnad mellan att en talan om ersättning grundas på påstående om bristande genomförande av EG-regler (lagstiftningsfel) och en talan grundad på påstående om underlåten eller felaktig tillämpning av en EG-regel som oavsett nationellt genomförande borde ha tillämpats (tillämpningsfel).

text: Justitiekanslern ifrågasätter om inte en sådan skillnad finns och om inte

text: 3 kap. 2 §

text: SkL kan bli tillämplig, åtminstone i de fall talan om ersättning grundas på påstående om tillämpningsfel av en tjänsteman eller myndighet. Såsom påpekas i betänkandet har det ibland också visat sig vara tveksamt om prövningen av ett visst krav bör ske utifrån förutsättningen att anspråket grundas på påstående om överträdelse av EG-regler eller enligt den svenska

text: skadeståndslagens

text: regler (se betänkandet s. 98).

text: Till belysande av problematiken kan framhållas att det kan förekomma fall då en svensk regel strider mot en EG-regel som är av den karaktären att den har direkt effekt och direkt tillämplighet. I den situationen kan staten eventuellt hållas ansvarig för en överträdelse av EG-rätten. En myndighet som tillämpat den svenska regeln kan emellertid hållas ansvarig för ett tillämpningsfel bestående i att man underlåtit att ge företräde åt EG-regeln.

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: kan då tillämpas. Justitiekanslern anser att det i vissa fall kan vara en fördel om

text: skadeståndslagen

text: kan tillämpas i stället för EG-rättens principer och från EG-domstolens horisont torde en sådan ordning i och för sig vara acceptabel så länge som utgången i det enskilda fallet blir detsamma oavsett vilket rättssystem som tillämpas. Det kan anmärkas att Justitiekanslern i ett skaderegleringsärende (se JK-beslut 1997 s. 129) valt att avgöra skadeståndsfrågan med tillämpning av

text: skadeståndslagen

text: även om förutsättningarna för ersättning också förelegat enligt EG-domstolens kriterier.

text: Samtidigt bör det hållas i minnet att tillämpningsfel kan vara av den arten att skadestånd inte kan utgå med stöd av

text: skadeståndslagen

text: men väl i enlighet med de kriterier som lagts fast av EG-domstolen.

text: Med de anförda synpunkterna ansluter sig Justitiekanslern till uppfattningen i betänkandet att det inte är meningsfullt att eftersträva en bättre överensstämmelse mellan

text: skadeståndslagen

text: och EG-rättens skadeståndsregler än den som redan finns.

text: Skadestånd med anledning av beslut av de högsta statsmakterna och domstolarna (10.3)

text: Justitiekanslern avstyrker förslaget om upphävande av

text: 3 kap. 7 §

text: SkL.

text: Som konstateras i betänkandet torde något behov av en ändring i

text: 3 kap. 7 §

text: SkL inte föreligga för att enskilda skall tillförsäkras det rättsskydd som gemenskapsrätten kräver, detta främst med hänsyn till att bestämmelsen endast begränsar talerätten enligt 3 kap. 2 §. I den praktiska tillämpningen har såväl domstolarna som Justitiekanslern också godtagit att talan fått föras mot staten på grund av exempelvis brister vid genomförandet av EG-regler som kan läggas statsmakterna till last. Något absolut krav på att regeln i 3 kap. 7 § skall ändras följer inte av vårt medlemskap i EU. På samma sätt som när det gäller förhållandet till 3 kap. 2 § är rätten att föra skadeståndstalan mot beslut av regering och riksdag samt de högsta dömande instanserna grundad direkt på gemenskapsrätten.

text: Även om en ändring av 3 kap. 7 § således inte är nödvändig för att vi skall uppfylla våra EG-rättsliga principer har Justitiekanslern sympati för tanken att det - i rent informativt syfte - bör klargöras att regeln inte är tillämplig då talan förs om ersättning enligt EG-rätten. En liknande fråga behandlades under beredningen av grundlagsändringarna inför det svenska EG-medlemskapet då det fanns bl.a. förslag om att

text: 11 kap. 14 § regeringsformen

text: skulle förses med ett klargörande tillägg om att uppenbarhetsrekvisitet inte är tillämpligt om en svensk föreskrift står i strid med en rättsregel som är beslutad inom EG och som skall tillämpas här i riket. Lagstiftaren ansåg emellertid att det även utan något tillägg till

text: 11 kap. 14 §

text: RF klart att EG-rätten kan ges det företräde i förhållande till nationell rätt som den anses ha. Flera remissinstanser påpekade att någon hierarkiskt förhållande inte råder i förhållandet mellan dessa olika regler. EG-rättsakter hämtar ur svensk synpunkt sin rättsverkan uteslutande ur det förhållandet att Sverige avstått viss normgivningsmakt genom att överlåta den till EG. Vid ett medlemskap har således svenska domstolar och myndigheter att vid lagkonflikt sätta en svensk regel som strider mot EG-rätten åt sidan eftersom den svenska regeln beslutats av en instans som - inte längre - är behörig normgivare (se

text: prop. 1993/94:114 s. 27

text: och

text: bet. 1993/94:KU21

text: ). Trots detta anser Justitiekanslern att när det som i förevarande fall är fråga om en regel av stor betydelse för enskilda finns anledning att lagstiftningsvägen klargöra rättsläget.

text: Att härifrån ta steget till att

text: 3 kap. 7 §

text: SkL helt skall upphävas för dock för långt. Bestämmelsen har motiverats av starka konstitutionella och praktiska hänsyn som har sin bakgrund i vår interna rättsordning. Det är i och för sig riktigt att de olägenheter som taleförbudet är avsett att eliminera inte längre kan undvikas på grund av de förpliktelser som följer med vårt EU-medlemskap. Samma argument kan åberopas för att även regeln i

text: 11 kap. 14 § regeringsformen

text: bör ändras så att kravet på att felet skall vara uppenbart slopas. Enligt Justitiekanslerns mening är inte argumentet övertygande. Det är en sak att Sveriges anslutning till EU medför att den svenska rättsordningen får vika på de områden som omfattas av medlemskapet. Härmed är dock inte sagt att vi på de områden som inte täcks av medlemskapet behöver göra avsteg från principer som sedan länge har varit förhärskande här.

text: Justitiekanslern kan i och för sig ha förståelse för synsättet att rättviseskäl kan tala för att en skadelidande inte skall ha sämre ställning när ett skadeståndsanspråk grundas exempelvis på ett beslut av regeringen som strider mot grundlagen eller vanlig lag än när det grundas på en överträdelse av EG-rätten. Situationerna är emellertid inte helt parallella. De skadeståndsrättsliga principer som lagts fast av EG-domstolen bygger på tanken att de rättigheter som gemenskapsrätten tillförsäkrar den enskilde kan få full genomslagskraft endast om denne garanteras kompensation när staterna inte uppfyller sina förpliktelser. Skadeståndsmöjligheten blir därmed den enskildes främsta remedium för att få rätt och i många fall saknas det andra möjligheter för honom att få sina rättigheter tillgodosedda. När det däremot gäller rättigheter som följer av våra nationella regler erbjuder rättsordningen också andra möjligheter till rättelse än skadeståndsvägen. Förvaltningsbeslut kan t.ex. angripas genom möjligheterna till rättsprövning och de extraordinära rättsmedlen ger möjlighet till omprövning av domar och beslut från de högsta dömande instanserna, något som i sin tur ger möjlighet att med stöd av

text: skadeståndslagens

text: nuvarande regler erhålla ersättning.

text: Justitiekanslern ifrågasätter också resonemanget om att möjligheterna till skadestånd på grund av beslut av de högsta statsmakterna skulle kunna öppnas utan att en konflikt med

text: 11 kap. 14 § regeringsformen

text: uppkommer (jfr betänkandet s. 148). En förutsättning för att skadeståndsgrundande fel eller försummelse skall kunna konstateras torde dessutom i vissa fall vara att en av riksdagen eller regeringen beslutad regel uppenbart stred mot en överordnad norm och då inte borde ha tillämpats.

text: De skäl som motiverat införandet av

text: 3 kap. 7 §

text: SkL torde fortfarande ha stark bärkraft och det bör enligt Justitiekanslerns mening krävas att andra skäl av större tyngd talar för en ändring. De skäl som åberopats i betänkandet har såvitt Justitiekanslern kan bedöma inte en sådan tyngd. Under alla förhållanden bör en ändring inte genomföras på grundval av det förhållandevis begränsade underlag som föreligger i detta ärende. Om en ändring anses motiverad bör frågan tas upp i ett vidare sammanhang.

text: Om regeringen skulle föreslå riksdagen att

text: 3 kap. 7 §

text: SkL skall upphävas ifrågasätter Justitiekanslern om det inte finns skäl att överväga en övergångsbestämmelse av innebörden att äldre bestämmelser skall tillämpas på beslut som fattats före lagens ikraftträdande, i vart fall om talan inte avser ersättning på grund av överträdelse av EG-regler.

text: Prövningen av skadeståndskrav med anledning av beslut av de högsta statsmakterna och domstolarna (10.4)

text: I betänkandet föreslås att

text: 3 kap. 10 §

text: SkL justeras för att klargöra att den numera även reglerar hanteringen av krav grundade på överträdelser av gemenskapsrätten.

text: Justitiekanslern motsätter sig den del av förslaget till ändring av

text: 3 kap. 10 §

text: SkL som innebär att talan om ersättning på grund av överträdelser av EG-regler genom beslut av riksdagen eller regeringen skall väckas i Högsta domstolen.

text: Den nuvarande ordningen där skadeståndsanspråk som hänför sig till beslut av regering och riksdag samt avgöranden av Högsta domstolen och Regeringsrätten skall prövas av Högsta domstolen har sin bakgrund i forumbestämmelserna vid åtal mot statsråd, justitieråd och regeringsråd. Det kan från mera principiella utgångspunkter ifrågasättas om forumbestämmelserna verkligen motiverar att samma ordning skall tillämpas när det är fråga om överträdelser av EG-rätten som regering och riksdag svarar för. Anknytningen till brott som kan begås i tjänsten av denna personkrets är ytterligt svag när det gäller skadestånd på grund av överträdelser av gemenskapsrätten.

text: Justitiekanslern kan för sin del inte finna några principiella, tungt vägande skäl för att talan om skadestånd som grundas på överträdelser av EG-rätten hänförliga till åtgärder av riksdagen eller regeringen skall handläggas i annan ordning än tvistemål i allmänhet. Ett stöd för att underrätt bör kunna pröva sådana mål är att några särskilda forumregler inte gäller vid laglighetsprövningen enligt

text: 11 kap. 14 § regeringsformen

text: . I båda fallen är det ytterst fråga om att regeringen eller riksdagen påstås ha överskridit de rättsliga ramarna för sin verksamhet.

text: Skälet till Justitiekanslerns inställning är dock i första hand att Högsta domstolen inte bör belastas med uppgiften att vara första instans annat än när det saknas någon annan rimlig lösning. Justitiekanslern kan för sin del inte finna några principiella eller praktiska skäl som talar för att mål om ersättning grundade på påstående om överträdelse av EG-rätten bör handläggas i annan ordning än den som normalt gäller för tvistemål, dvs. med tingsrätt som första instans. Justitiekanslern kan dessutom konstatera att sådana mål i flera fall redan anhängiggjorts vid och prövats av tingsrätt som första instans i avsaknad av en uttrycklig forumbestämmelse i SkL och utan att några olägenheter av principiell art kunnat märkas. Det bör vidare framhållas att särskilda komplikationer kan inträda om den föreslagna forumregeln införs. Erfarenheterna här visar att det inte är helt ovanligt att ersättning yrkas i första hand med stöd av en nationell regel och blott i andra hand enligt de gemenskapsrättsliga skadeståndsprinciperna. Skall en så utformad talan först prövas av tingsrätten i enlighet med förstahandsyrkandet och sedan, om detta yrkande inte bifalls av Högsta domstolen?

text: Till det sagda vill Justitiekanslern lägga den synpunkten att arbetsbelastningen i Högsta domstolen periodvis kan komma att öka väsentligt om förslaget genomförs. Erfarenheterna från Justitiekanslern skadereglerande verksamhet ger sålunda vid handen att antalet skadeståndsmål på grund av en och samma ifrågasatta överträdelse av EG-rätten i vissa fall kan bli stort. Som exempel kan nämnas att en brist vid genomförandet av EG:s lönegarantidirektiv föranlett drygt 250 skadeståndsanspråk och att en ifrågasatt överträdelse av mineraloljedirektivet hitintills har genererat uppemot 700 anspråk från enskilda. I sammanhanget bör också påpekas att det inte är endast principfrågan om en överträdelse skett som aktualiseras i de EG-relaterade skadeståndsmålen. Regelmässigt uppkommer frågor om orsakssamband mellan den påstådda överträdelsen och skadan liksom spörsmål om ersättningens storlek.

text: Sammanfattningsvis anser Justitiekanslern att mål om överträdelser av EG-rätten i princip bör tas upp av allmän underrätt även om det är fråga om åtgärder som vidtagits eller underlåtits av riksdagen eller regeringen. När det gäller tillämpningsfel av domstolar kan det dock finnas anledning att göra avsteg från denna princip och låta de forumbestämmelser som anges i 3 kap. 10 § första och andra meningarna SkL gälla också för de EG-relaterade skadeståndsmålen. Justitiekanslern vill dock ifrågasätta om det inte från systematiska utgångspunkter skulle vara mera tilltalande att denna forumfråga reglerades i en särskild lag. Förslaget i betänkandet innebär att SkL i princip inte bör reglera rätten till ersättning vid överträdelser av EG-rätten. De EG-relaterade skadeståndsfrågorna skall således också fortsättningsvis bedömas med utgångspunkt uteslutande i de principer som lagts fast av EG-domstolen.

text: Skadeståndslagen

text: kommer dock att vara tillämplig beträffande vissa spörsmål som kausalitetsfrågor samt frågor om exempelvis jämkning. Att så blir fallet följer emellertid inte direkt av SkL utan beror på att EG-domstolen hitintills ansett att nationell lag skall tillämpas beträffande vissa spörsmål. Förhållandet kan beskrivas så att vi har två skadeståndsrättsliga system, ett rent nationellt och ett EG-rättsligt som dock i vissa delar anknyter till det nationella. Den nationella anknytningen är emellertid inte given för all framtid utan kan modifieras eller försvagas genom nya avgöranden i EG-domstolen. Enligt Justitiekanslerns uppfattning skulle förhållandet mellan den svenska skadeståndslagstiftningen och EG-rätten klarare markeras om forumfrågorna inte reglerades i SkL utan i en särskild lag.

text: I samband med sina övervägande rörande

text: 3 kap. 10 §

text: SkL tar utredaren också upp frågan om det vore praktiskt att i de fall där talan skall väckas i Högsta domstolen eller Regeringsrätten låta dessa instanser avgöra om rätt till ersättning föreligger men samtidigt, för att inte belasta de högsta instanserna i orimlig omfattning, ge dessa rätt att efter denna prövning överlämna målet till underrätt som därefter får fastställa ersättningens närmare omfattning. Utan att lämna något förslag i denna del föreslår utredaren att frågan bör övervägas ytterligare med tanke på vikten av konsekventa och praktiska processregler samt med beaktande av vilken omfattning dessa mål kan antas komma att få i praktiken (se betänkandet s. 150).

text: Justitiekanslern anser att det finns skäl att oavsett om den i betänkandet föreslagna ändringen av

text: 3 kap. 10 §

text: SkL genomförs överväga processreglerna för skadeståndsmålen även ur en annan men näraliggande aspekt. I Justitiekanslerns verksamhet har vid några tillfällen aktualiserats frågan hur den rätt till skadestånd som enligt den svenska skadeståndsrätten kan föreligga vid samverkande skadeorsaker skall kunna prövas i ett sammanhang när ett händelseförlopp påstås innefatta fel av olika instanser som var för sig eller i vart fall tillsammans kan vara skadeståndsgrundande och någon av de utpekade instanserna faller under forumbestämmelsen i

text: 3 kap. 10 §

text: SkL. Som exempel kan nämnas en talan mot staten som väcktes vid tingsrätt och där det gjordes gällande att både en allmän underrätt och en åklagarmyndighet förfarit felaktigt. På grund av

text: 3 kap. 10 §

text: SkL avvisades talan i den del den avsåg tingsrätten. I ett annat ännu inte avgjort skadeståndsmål har talan grundats både på ett visst förfarande i Regeringsrätten och på vissa åtgärder av andra myndigheter. I det målet har talan såvitt avsåg Regeringsrätten avvisats av samma skäl. Det kan ifrågasättas om inte den nuvarande ordningen innebär att det ibland blir omöjligt eller i vart fall ytterligt svårt för den enskilde att komma till sin rätt när flera myndigheters åtgärder i samverkan har orsakat en skada. Denna problematik bör även kunna få aktualitet när skadeståndstalan innefattar påstående om att staten gjort sig skyldig till fel som bestått i överträdelse av gemenskapsrätten.

text: Justitiekanslern förordar att både den i betänkandet upptagna frågan liksom det nyss beskrivna spörsmålet övervägs i lämpligt sammanhang.

text: Behov av andra författningsändringar (10.5)

text: För att klarlägga att samma handläggningsregler skall gälla för krav grundade på överträdelser av gemenskapsrätten som när anspråk framställs med stöd av

text: skadeståndslagen

text: föreslås i betänkandet att i

text: 3 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten görs ett tillägg av innebörden att Justitiekanslern - inom ramen för statens frivilliga skadereglering - även är behörig att handlägga anspråk på ersättning som grundas på påstående om överträdelse av gemenskapsrättens regler.

text: Justitiekanslern har inget att erinra mot ett sådant förslag. Det skall dock påpekas att det enligt

text: 2 § förordningen (1975:1345)

text: med instruktion för Justitiekanslern åligger Justitiekanslern att under regeringen bevaka statens rätt. I mål som rör statens rätt skall han, om det inte ankommer på någon annan myndighet, föra eller låta föra statens tala. Myndighetens instruktion ger således redan nu ett författningsstöd för att Justitiekanslern skall kunna företräda staten vid skadeståndskrav grundade på överträdelser av gemenskapsrätten. Eftersom 1995 års förordningen om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten, till skillnad från den gamla kungörelsen från 1972 om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall, är avsedd att reglera myndigheternas behörighet vid samtliga utomobligatoriska skadeståndsanspråk som riktas mot staten är det konsekvent att det av 1995 års förordning också framgår att Justitiekanslern handlägger anspråk mot staten med stöd av EG-rätten.

text: Utbetalning av skadestånd vid överträdelser av EG-rätten

text: När Justitiekanslern i sin skadereglerande verksamhet fattar beslut om att skadestånd skall utgå liksom då domstol ålagt staten att betala skadestånd i mål där Justitiekanslern företrätt staten brukar Justitiekanslern regelmässigt uppdra åt den myndighet som närmast bär ansvaret för det inträffade att betala ut det fastställda skadeståndsbeloppet till den enskilde. Samma princip har tillämpats när det gällt de EG-relaterade skadestånden. När det varit fråga om fall då ett felaktigt genomförande är hänförligt till beslut av riksdagen eller regeringen kan denna princip inte tillämpas. Någon särskild anslagspost som Justitiekanslern disponerar finns inte för EG-skadestånd och Justitiekanslern kan inte uppdra åt t.ex. riksdagen att verkställa utbetalningen. Efter muntlig överenskommelse med Finansdepartementet har frågan hitintills temporärt lösts så att Justitiekanslern uppdragit åt Regeringskansliet att verkställa utbetalningen och att anslaget Oförutsedda utgifter utnyttjats för ändamålet. Enligt Justitiekanslerns mening bör frågan få en mera permanent lösning i samband med beredningsarbetet på grundval av det nu aktuella betänkandet.

type: avgorande


title: Ifrågasatt yttrandefrihetsbrott vid satellitsändningar

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning.

text: Ärendet

text: En utländsk myndighet har vänt sig till granskningsnämnden för radio och tv och anmält innehållet i vissa sändningar från två satellitprogramtjänster. Enligt anmälan har program som sänts av det första programföretaget under tiden den 12 december 2015 – 18 augusti 2015 respektive av det andra programföretaget under tiden den 31 december 2015 – 18 oktober 2016 innehållit inslag som strider mot bestämmelser om bland annat terrorism, hets mot folkgrupp och uppvigling.

text: Granskningsnämnden för radio- och tv har i ett beslut den 17 oktober 2017 bedömt att innehållet i anmälan inte ger anledning att anta att sändningarna strider mot bestämmelsen i 5 kap. 2 § radio- och tv-lagen och lämnade därför ärendet utan vidare åtgärd. Granskningsnämnden konstaterade vidare att frågan om hets mot folkgrupp hanteras av Justitiekanslern när det är fråga om yttrandefrihetsbrott eller av allmän åklagare när det inte är fråga om ett sådant brott. Anmälan överlämnades därefter till Polismyndigheten som i sin tur översänt handlingarna till Justitiekanslern för bedömning.

text: Justitiekanslern har tagit del av bl.a. av granskningsnämndens promemoria angående programmens innehåll.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 1 kap. 6 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: är grundlagen tillämplig på sändningar av radioprogram, varmed i grundlagen avses även bl.a. TV-program, som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Grundlagen är enligt samma paragraf tillämplig även på TV-program som förmedlas genom satellitsändning som utgår från Sverige. Av utredningen får anses framgå att de anmälda programmen utgörs av sådana satellitsändningar som utgår från Sverige och som därför omfattas av

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: exklusiva straff- och processbestämmelser.

text: Justitiekanslern är ensam åklagare när det gäller tryck- och yttrandefrihetsbrott. Det är därmed endast Justitiekanslern som är behörig att pröva anmälan.

text: Av

text: 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: jämförd med

text: 7 kap.

text: och

text: 5 §§

text: tryckfrihetsförordningen

text: framgår vilka gärningar som utgör yttrandefrihetsbrott. Till dessa brott hör bl.a. uppvigling och hets mot folkgrupp. Gärningar som är straffbelagda enbart i allmän lag (såsom lagen om straff för terroristbrott eller lagen om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet) utgör däremot inte yttrandefrihetsbrott.

text: Enligt

text: 7 kap. 1 § andra stycket

text: YGL jämförd med

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: YGL är den tid inom vilken allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott ska väckas beträffande TV-program sex månader från det att programmet sändes.

text: Utredningen i ärendet ger inte underlag för bedömningen att hets mot folkgrupp eller uppvigling har begåtts genom de anmälda sändningarna. Det finns inte heller anledning att anta att något annat yttrandefrihetsbrott har begåtts genom sändningarna. Tiden för att väcka allmänt åtal har dessutom gått ut.

text: Förundersökning ska därför inte inledas i ärendet.


title: Skadeståndsanspråk på grund av att en försäkringskassa lämnat ut sekretesskyddade uppgifter

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 5 000 kr avseende lidande. Hon tillerkänns därutöver ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 3 363 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Riksförsäkringsverket att ombesörja att beloppen betalas ut till AA.

text: Ärendet

text: AA har, genom sitt ombud, i en skrivelse hit framställt anspråk på ersättning av staten med 10 000 kr avseende lidande på den grunden att Västmanlands läns allmänna försäkringskassa brustit i handläggningen av hennes ärende genom att vid ett planeringsmöte den 15 juni 1999 angående fortsatt rehabilitering lämna ut uppgifter som var sekretessbelagda enligt

text: 7 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100)

text: . Närvarande vid mötet var, förutom AA, en läkare, försäkringskassans handläggare samt två representanter för AA:s arbetsgivare. Försäkringskassans handläggare läste under mötet högt ur ett journalblad från Centrallasarettet i Västerås, utan att AA gett sitt samtycke till det. AA har uppgett att hon kände sig mycket kränkt av att uppgifterna ur journalen lästes upp vid mötet.

text: I skrivelsen har AA hänvisat till att hon anmält försäkringskassan till Riksdagens ombudsmän (JO) som i beslut den 11 februari 2000 i ärende med dnr 2961-1999 kritiserat kassans agerande. Beslutet har fogats till framställan.

text: AA har vidare begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 7 936 kr avseende 6,5 timmars arbete.

text: Justitiekanslern har den 14 september 2000 med stöd av

text: 10 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten beslutat att ta över handläggningen av AA:s anspråk trots att det inte i första hand ankommer på Justitiekanslern att ta ställning till anspråk av detta slag.

text: Riksförsäkringsverket har avgett yttrande och tillstyrkt att AA tillerkänns ersättning. I yttrandet anges i bl.a. följande.

text: "Riksförsäkringsverkets bedömning

text: Enligt

text: 7 kap. 7 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: gäller sekretess hos bl.a. allmän försäkringskassa för uppgift om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden om det kan antas att den uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelserna i lagen om skyldighet för staten att ersätta personskada också tillämpas i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredande som innefattar brott, genom brytande av post- och telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning eller olaga diskriminering eller genom ärekränkning eller dylik brottslig gärning.

text: Enligt Riksförsäkringsverkets mening bör försäkringskassans åtgärd, att i strid mot

text: 7 kap. 7 § sekretesslagen

text: lämna ut uppgifter om AA till hennes arbetsgivare, vara att anse som fel eller försummelse av beskaffenhet att kunna föranleda skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Enligt Justitiekanslern beslut den 21 juni 1989 i ärende dnr

text: (JK 1989 C. 12) innebär ett utlämnande i strid mot

text: 7 kap. 7 § sekretesslagen

text: av uppgifter om någons hälsotillstånd ett sådant brott om tystnadsplikt som kan medföra rätt till ersättning för lidande enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Mot bakgrund av vad nu sagts bör AA vara berättigad till ersättning för det lidande som det aktuella utlämnandet vållat henne."

text: AA har inkommit med ytterligare synpunkter.

text: Justitiekanslern har tagit del av försäkringskassans akt.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av handlingarna i ärendet framgår att handläggaren hos försäkringskassan åsidosatt sin tystnadsplikt genom att i strid med

text: lämna ut uppgifter ur sjukjournalen till företrädare för AA:s arbetsgivare. För att ersättning för lidande skall kunna utgå i ett fall som det förevarande, krävs att brott som avses i

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: förekommit.

text: Såsom Riksförsäkringsverket pekat på i sitt yttrande har Justitiekanslern i tidigare sammanhang konstaterat att åsidosättande av tystnadsplikten i fall som det aktuella innefattar brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: och grundar rätt till ersättning för lidande enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . AA är därmed berättigad till ersättning för det lidande som det felaktiga utlämnandet av uppgifterna vållat henne.

text: Vid en bedömning av de omständigheter som föreligger i ärendet finner jag att ersättningen till AA för lidande skäligen bör bestämmas till 5 000 kr.

text: Hon är därutöver berättigad till ersättning för ombudskostnader. Av ombudets kostnadsräkning framgår att det arbete som lagts ned till viss del avser andra frågor än skadeståndsfrågan och då framför allt det tidigare berörda ärendet hos Riksdagens ombudsmän. Med hänsyn härtill och till ärendets art och omfattning bör ersättningen för ombudskostnader begränsas till ett belopp som motsvarar tre timmars arbete enligt den av regeringen fastställda timkostnadsnormen.

text: Ärendet avslutas härmed.


title: Klagomål rörande placering i avskildhet av intagen på en kriminalvårdsanstalt m.m.

text: Justitiekanslern tillerkänner MK skadestånd med 1 000 kr och uppdrar åt Kriminalvården att se till att beloppet betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Anspråk m.m.

text: MK har i en skrivelse hit den 5 februari 2007 begärt skadestånd av staten med 1 500 kr för lidande och 400 kr för förlorad arbetsförtjänst. Som grund för anspråket har han sammanfattningsvis anfört att Kriminalvårdsanstalten Norrtälje den 4 och 8 januari 2007 i strid med lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt (KvaL) fattade beslut om att placera samtliga intagna på anstaltens avdelning C i avskildhet på grund av misstanke om att någon intagen på avdelningen otillåtet innehade en mobiltelefon.

text: MK har anfört att han under tiden den 4 – 8 januari 2007 hölls avskild med stöd av 50 § KvaL och därefter med stöd av 20 § första stycket första punkten KvaL fram till den 10 januari 2007.

text: Justitiekanslern har avvaktat med avgörandet av detta ärende med hänsyn till att Riksdagens ombudsmän (JO) inledde ett tillsynsärende (dnr 173-2007) rörande bl.a. de beslut om avskildhet som MK:s anspråk avser. Den 24 oktober 2008 meddelade JO beslut i sitt ärende. I ett yttrande hit den 2 december 2008 har Kriminalvården inkommit med vissa kompletterande uppgifter.

text: Med hänsyn till att JO har uttalat sig i tillsynsfrågan begränsar sig Justitiekanslerns ärende till prövning av MK:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har tagit del av Kriminalvården, Region Stockholms beslut den 28 juni 2007 där det framgår att anstalten Norrtälje inte haft fog för att placera MK i avskildhet den 8 januari 2007 enligt 20 § första stycket första punkten KvaL.

text: Justitiekanslern har tagit del av det yttrande som JO har inhämtat från Kriminalvården (Kriminalvårdens dnr 05-2007-2222). Av yttrandet framgår bl.a. följande.

text: ”Sakförhållanden m.m.

text: Av varandra oberoende uppgifter (bl.a. teknisk spaning) indikerade att mobiltelefoner fanns inom anstaltsområdet. Tidpunkter och andra iakttagelser gjorde att den misstänkta kretsen kunde begränsas till avdelning C, en s.k. normalavdelning bestående av 32 platser som bygger på att hela gruppen ska kunna vistas i gemensamhet.

text: Erfarenhetsmässigt vet man att otillåtet mobiltelefoninnehav hanteras så att en större krets delar på en telefon; i vissa fall förekommer att intagna har eget telefonkort som sedan används i den gemensamma telefonen. Det fanns i här aktuellt fall inte skäl att anta att saken skulle förhålla sig på annat sätt än det vanligen förekommande sättet. Bedömningen initialt blev därför att samtliga intagna på avdelningen behövde placeras i avskildhet enligt 50 § KvaL för utredning. Sådant beslut fattades den 4 januari. Förhör påbörjades i anslutning till att placeringsbesluten fattades, men sattes inte ned i skrift förrän i ett senare skede. För en av de intagna hävdes avskildhetsplaceringen omedelbart sedan det klarlagts att han inte direkt kunde bindas till otillåtet bruk av mobiltelefon. Under pågående utredning framkom även fortsättningsvis indikationer på otillåten utrustning, bl.a. förekom mobifinderutslag som indikerade att illegal telefonutrustning fanns.

text: Vistelsen enligt 50 § KvaL fortgick till den 8 januari 2007. P.g.a. anstaltens byggnadstekniska utformning och av logistiska skäl var det inte möjligt att under den tiden medge utevistelse i enlighet med 13 § KvaL, då detta skulle ha omöjliggjort den begränsning av kommunikationsmöjligheten mellan de intagna som var nödvändig.

text: Den 8 januari hade man ännu inte säkerställt att det inte fanns någon otillåten telefonutrustning kvar. Anstalten bedömde därför att det var nödvändigt att även fortsättningsvis avskilja berörda kvarvarande intagna på avdelning C. Placeringarna övergick därför till placeringar enligt 20 § 1 st 1 p KvaL.

text: När placeringarna övergick till placeringar enligt 20 § 1 st 1 p KvaL medgavs promenader för de berörda i så snabb takt som detta var möjligt. För att kunna bereda så många intagna som möjligt så stor lättnad som möjligt (21 § KvaL) bestämdes promenadtiden till 30 minuter.

text: Den 10 januari 2007, då man var förhållandevis säker på att det inte fanns någon otillåten telefoniutrustning, hävdes avskildhetsplaceringarna.

text: I kompletterande skrivelse från kriminalvårdsinspektören RH framgår i följande.

text: Avskildheten inleddes i anslutning till normalöppningstid på morgonen den 4 januari. Efter att sedvanliga morgonrutiner avklarats inleddes arbetet med visitationer av personer och celler. Med avbrott för lunch och middag pågick visitationerna och förhören fram till dess att kvällsrutinerna inleddes vid 19-tiden. Arbetet organiserades med utgångspunkten att visitationsarbetet skulle utföras av den mest skickade personalen och att övertid inte skulle tas ut. Avsikten var att säkerställa att otillåten kommunikationsutrustning hittades eller att det kunde fastställas att sådan inte längre fanns. Samtidigt bedrevs spaning med mobifinder, som ger utslag vid telefonikommunikation. Visitationsarbetet och förhör fortsatte den 5 januari. Samma dag indikerade mobifinderutslag telefoniaktivitet i någon av cellerna. Under trettonhelgen den 6 – 7 januari påträffades ett SIM-kort i en av cellerna. Då utredningen dittills visade att otillåten telefoniutrustning fortfarande sannolikt fanns kvar inom C-avdelningen förlängdes besluten omplacering i avskildhet, men då enligt 20 § KvaL.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Innehav av otillåten kommunikationsutrustning utgör ett sådant brott mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten att det i sig kan aktualisera bestämmelserna i 49 – 51 §§ KvaL. En första fråga är då om bestämmelsen går att tillämpa på det sätt som skett i förevarande fall, dvs. att en intagen som inte kan uteslutas från delaktighet i misskötsamheten avskiljs, eller om det krävs konkret misstanke riktad direkt mot en eller flera intagna för att kunna avskilja dessa.

text: I förarbetena till 50 § KvaL anfördes att bestämmelsen skulle kunna tillämpas om sprängmedel eller narkotika påträffats inom anstalten och det för utredningens skull är nödvändigt att hindra de intagna som kan misstänkas vara inblandade att kommunicera med varandra (

text: prop. 1975/76:165

text: sid. 20).

text: I ett beslut den 21 augusti 1979 (refererat i JO:s ämbetsberättelse 1980/81 sid. 253) anförde JO att en förutsättning för en tillämpning av 20 och 50 §§ KvaL är att föreliggande omständigheter pekar i riktning mot viss eller vissa intagna. JO ansåg att även om det kunde befaras att ett flertal intagna på avdelningen var inblandade i de rymningsförberedelser som där var fråga om kunde misstanke om inblandning knappast avse samtliga intagna på avdelningen, som då var fler än 50. I beslut den 16 maj 1997 (dnr 1794-1996) delade JO dåvarande Kriminalvårdsstyrelsens bedömning att 50 § KvaL kunde tillämpas för att avskilja samtliga intagna på en avdelning med ett tiotal intagna där ingen kunde uteslutas från misstanke om delaktighet i det i ärendet aktuella sabotaget (utlösande av ett larm). I beslut den 23 september 2004 (dnr 2751-2003) fann JO att beslut om att avskilja samtliga intagna på en avdelning efter att ett larm utlösts två gånger samma dag möjligen skulle kunna beslutas med stöd av 50 § KvaL.

text: Kriminalvårdskommittén anför i sitt betänkande (

text: SOU 2005:54

text: ) att 50 § KvaL är restriktivt utformad och menar att en förutsättning för att ett avskiljande ska få ske med stöd av bestämmelsen är att omständigheterna pekar mot en viss eller vissa intagna. Kommittén anför vidare att det är tveksamt om bestämmelsen kan användas för att avskilja fler intagna än i 1997 års JO-beslut (sid. 477).

text: Av det anförda framgår att rättsläget inte är helt entydigt. Det torde vara klart att det krävs någon form av misstanke mot en intagen för att denne ska kunna avskiljas med stöd av 50 § KvaL. Hur konkret denna misstanke ska vara är dock oklart och det måste rimligen bero på bland annat hur många intagna och vilken typ av misstanke det är fråga om. JO:s beslut från 1979 rörde ett rymningsförsök från en stor avdelning där det skett åverkan på ett galler och där ett bågfilsblad hittats vid visitation medan beslutet från 1997 rörde en liten avdelning där samtliga intagna kunde tänkas vara inblandade. I det nu aktuella fallet är det fråga om en avdelning som storleksmässigt ligger emellan de båda andra och fråga är om förekomsten av en mobiltelefon som enligt Kriminalvårdens erfarenhet normalt används av flera intagna. Kriminalvården gör mot denna bakgrund bedömningen att omständigheterna pekade på att samtliga inblandade kunde misstänkas för inblandning och att anstalten således torde ha haft grund för sin tillämpning av 50 § KvaL. I sammanhanget bör noteras att fråga inte är om något kollektivt beslut. Individuella beslut har fattats för samtliga intagna. Att dessa är utformade på ett likartat sätt beror på att de grundar sig på samma lagrum och samma omständigheter. Det bör vidare noteras att för en av de intagna hävdes avskildhetsplaceringen i princip omgående då det kunde konstateras att denne inte hade någon beröring med det otillåtna innehavet.

text: Fråga är härefter om 20 § första stycket 1 kan tillämpas på det sätt den gjordes vid beslutet om avskildhet den 8 januari 2007. Först kan noteras att bestämmelsen i och för sig kan tillämpas på en grupp intagna under förutsättning att det fattas beslut på individuell basis (JO:s beslut den 14 november 2006, dnr

text: ). För att avskildhet med stöd av denna bestämmelse – och här torde det vara momentet om föreliggande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa som är aktuellt – ska kunna beslutas torde emellertid krävas att det föreligger en konkret risk för våld eller hot baserat på tillförlitliga uppgifter (

text: prop. 1975/76:165

text: sid. 21 jfrt med

text: prop. 1980/81:1

text: sid. 17). Det framgår vare sig av anstaltens beslut eller av utredningen i övrigt att det har förelegat någon sådan risk. Beslutet att placera GA i avskildhet med stöd av 20 § KvaL torde således vara felaktigt. Anstalten kan inte undgå kritik härför. I sammanhanget bör dock noteras att regeringen i lagrådsremissen. Några ändringar i kriminalvårdslagstiftningen den 10 maj 2007 föreslår att 17 § KvaL ska ändras på så sätt att det blir möjligt att avskilja samtliga eller vissa intagna från varandra om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen eller säkerheten i anstalten.”

text: Justitiekanslern har som nämnts även tagit del av JO:s beslut i ärendet med dnr 173-2007 i vilket bl.a. följande har anförts.

text: ”Beslut om placering i avskildhet m.m.

text: En intagen har enligt 17 § kriminalvårdslagen normalt rätt till gemenskap med andra intagna under den tid då han eller hon är skyldig att ha sysselsättning. En intagens rätt till gemenskap får dock inskränkas bl.a. med stöd av bestämmelserna i 20 och 50 §§ samma lag.

text: Av 50 § kriminalvårdslagen framgår att en intagen under utredning av allvarliga förseelser tillfälligt får hållas avskild från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte ska äventyras. Åtgärden får inte bestå längre än fyra dygn.

text: Jag vill inledningsvis understryka att en placering av en intagen i avskildhet är en mycket ingripande åtgärd, som enligt min mening bör användas med restriktivitet. Jag är dock väl medveten om att det för att säkerställa ordning och säkerhet inom anstalten kan krävas att en eller flera intagna placeras i avskildhet. Ärenden om placering i avskildhet måste handläggas med största noggrannhet, och bedömningar ska göras i varje enskilt fall.

text: Av utredningen framgår att det den 4 januari 2007 fanns indikationer på att otillåten telefonutrusning fanns i anstalten och att den misstänkta kretsen kunde begränsas till de 32 intagna på avdelning C. Anstalten bedömde att samtliga 32 intagna behövdes placeras i avskildhet enligt 50 § kriminalvårdslagen och beslut fattades härom.

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheten har följt de regler som gäller för förfarandet. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Mot den bakgrunden finner jag inte anledning att närmare kommentera besluten om att avskildhetsplacera de intagna. När det gäller den omständigheten att anstalten beslutade att avskildhetsplacera avdelningens samtliga intagna kan dock anmärkas att en tillämpning av bestämmelsen i 50 § kriminalvårdslagen förutsätter att misstanken eller omständigheterna pekar mot en viss eller vissa intagna. I detta fall har Kriminalvården uppgett att misstanken pekade mot samtliga intagna och att således ingen kunde direkt uteslutas från misstankar. Jag finner inte anledning att rikta kritik mot myndigheten.

text: Av utredningen framgår att besluten om placering av de intagna enligt 50 § kriminalvårdslagen upphävdes den 8 januari 2007, det vill säga efter de maximalt tillåtna fyra dygnen, och ersattes med beslut om placering enligt 20 § kriminalvårdslagen. Kriminalvården har redogjort för när avskildhetsplaceringar får ske enligt denna bestämmelse. Som Kriminalvården framhållit i sitt yttrande måste det föreligga en konkret risk för någon av de omständigheter som anges i paragrafen. Någon sådan konkret risk har inte kommit till uttryck i anstaltens beslut. Den har inte heller dokumenterats i utredningen på annat sätt, och anstalten synes därför ha saknat underlag för besluten. Jag är synnerligen kritisk till anstaltens beslut att placera de intagna, bl. a. G.A., i avskildhet enligt 20 § kriminalvårdslagen.

text: Som Kriminalvården framhållit får intagna numera, genom en ändring av 17 § KvaL, som trätt i kraft den 1 april 2008 (SFS 2008:35), tillfälligt hållas avskilda från varandra om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen eller säkerheten i anstalten.”

text: MK har fått del av JO:s beslut.

text: Efter JO:s beslut har Kriminalvården inkommit med ett kompletterande yttrande vari bl.a. följande har anförts.

text: ”MK har begärt ersättning för förlorad arbetsförtjänst under de dagar han varit placerad i avskildhet samt ersättning för lidande i samband härmed.

text: Kriminalvården kan inledningsvis konstatera att ersättning inte kan utgå enligt reglerna i frihetsberövandelagen. Av förarbetena till lagstiftningen har uttalats att det inte föreligger någon ersättningsrätt för den som redan vistas i en kriminalvårdsanstalt och där underkastas en strängare regim, t.ex. i form av placering i avskildhet (se

text: prop. 1974:97 s. 88

text: Fråga uppkommer härefter om behandlingen av MK kan grunda rätt till ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: . Då placeringen av MK i avskildhet enligt

text: 20 §

text: KvaL inte har varit förenlig med aktuellt lagrum får anstaltens agerande enligt Kriminalvårdens uppfattning anses utgöra fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Förutsättningar att ersätta MK för ren förmögenhetsskada under den tid denna placering fortgått (8 – 10 januari 2007) föreligger därmed i och för sig. Av löneunderlag från anstalten Norrtälje framgår emellertid att MK under både vecka 1 och 2 i januari 2007 erhållit ersättning för 40 timmar i enlighet med den sysselsättningsplacering som gällde vid tillfället. Kriminalvården kan således inte finna stöd för MK:s uppgift att han inte erhållit någon ersättning aktuella dagar varför hans ersättningsanspråk för förlorad arbetsförtjänst avstyrks. Vid denna utgång saknas i och för sig anledning att beröra yrkat belopp. Kriminalvården noterar dock att MK enligt ovan nämnda löneunderlag under helgfri vecka aktuell tidsperiod kunnat erhålla maximalt 55 kr/dag (3 tim x 10 kr + 5 tim x 5 kr).

text: För att MK ska kunna ersättas för lidande krävs, förutom att fel eller försummelse kan konstateras, att han har utsatts för ett sådant integritetskränkande brott som avses i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Tjänstefel är i och för sig ett sådant brott som i viss utsträckning ansetts kunna medföra rätt till kränkningsersättning. Även om anstalten Norrtäljes åtgärd att placera MK i avskildhet enligt 20 § KvaL får anses utgöra fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening är agerandet enligt Kriminalvårdens bedömning emellertid inte av sådan art att det kan anses utgöra tjänstefel. Det kan härvid noteras att JO, trots den allvarliga kritik som riktades mot Kriminalvården, inte beslutade att väcka åtal. MK:s anspråk på ersättning för lidande avstyrks därför.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I enlighet med vad Kriminalvården har anfört kan någon ersättning enligt frihetsberövandelagen inte bli aktuell i detta fall.

text: Den fråga som då inställer sig är om MK kan få ersättning med stöd av

text: skadeståndslagen

text: . I den delen gör Justitiekanslern följande överväganden.

text: Staten ska, enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan skadestånd också utgå för ideell skada (psykiskt lidande eller kränkning) som någon drabbas av till följd av att vederbörande har utsatts för vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Enligt Högsta domstolens praxis kan skadestånd för ideell skada utgå utan uttryckligt stöd i

text: skadeståndslagen

text: även i sådana fall då något integritetskränkande brott inte har begåtts men där en myndighets handlande innefattar en överträdelse av Europakonventionens regler, se

text: NJA 2005 s. 462

text: och 2007 s. 584. Det synes inte vara fallet här.

text: Som Justitiekanslern uppfattar det begär MK ersättning för kränkning. Som nyss har sagts är en av förutsättningarna för att sådan ersättning ska kunna utgå att ett integritetskränkande brott har begåtts av någon tjänsteman. Vidare har han begärt ersättning för förlorad arbetsförtjänst med 400 kr (10 kr x 8 timmar x fem dagar).

text: Vad gäller den placering där MK hölls avskild med stöd av 50 § KvaL (den 4 – 8 januari 2007) har JO inte funnit anledning att rikta någon kritik mot Kriminalvården. Justitiekanslern, som saknar skäl att göra någon annan bedömning än JO, kan inte finna att beslutet att placera MK i avskildhet enligt 50 § KvaL har innefattat fel eller försummelse och att staten på grund härav skulle vara skadeståndsskyldig mot honom.

text: Det är utrett att beslutet att placera MK i avskildhet enligt 50 § KvaL upphävdes den 8 januari 2007 och ersattes med ett beslut om placering enligt 20 § första stycket första punkten KvaL som upphävdes den 10 januari 2007. Enligt den nämnda bestämmelsen får en intagen hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet eller föreliggande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom.

text: JO har i sin utredning anfört att det måste föreligga en konkret risk för någon av de omständigheter som anges i paragrafen och att något sådan konkret risk inte har kommit till uttryck i anstaltens beslut samt att den inte heller har dokumenterats i utredningen på annat sätt. Eftersom anstalten synes ha saknat underlag för besluten har JO varit ”synnerligen kritisk” till anstaltens beslut att placera de intagna (bl.a. MK) i avskildhet enligt 20 § KvaL.

text: Justitiekanslern instämmer i den bedömning som JO har gjort. Kriminalvårdens agerande är i denna del att bedöma som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Staten är således i och för sig skadeståndsskyldig mot MK enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Fråga uppkommer då om MK är berättigad till ersättning för förlorad arbetsförtjänst under tiden den 8 – 10 januari 2007.

text: Mot bakgrund av de uppgifter Kriminalvården har lämnat, nämligen att MK under den aktuella veckan erhöll ersättning för 40 timmar i enlighet med den sysselsättningsplacering som gällde vid tillfället, är det inte visat att han har gått miste om arbetsförtjänst under placeringen i avskildhet enligt 20 § KvaL.

text: Eftersom MK även har begärt ersättning för kränkning uppkommer därefter frågan om det har förekommit något sådant typiskt sett integritetskränkande brott som gör att staten är skyldig att utge ersättning för kränkning enligt 3 kap. 2 § 2 jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Tjänstefel kan i vissa fall vara ett sådant brott. För att ett tjänstefel ska vara straffbart krävs att gärningen inte är att bedöma som ringa (se

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: Justitiekanslern anser det visserligen inte finnas tillräckliga skäl att inleda förundersökning för tjänstefel (jfr JO:s bedömning i denna del). Men den bedömning som Justitiekanslern har att göra i skadeståndsfrågan bör vara rimligt generös mot den skadelidande. Vid prövningen av om förutsättningarna för kränkningsersättning är uppfyllda bör det sålunda inte fordras att det är fullt klarlagt att det är fråga om ett tjänstefel som inte är ringa. Med den utgångspunkten utgår Justitiekanslern i detta fall från att det rör sig om ett brottsligt tjänstefel. Detta har innefattat ett angrepp mot MK:s frihet, frid eller ära (

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Justitiekanslern anser alltså att MK har utsatts för en kränkning av ett sådant slag att staten har ådragit sig skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . MK bör tillerkännas ett skadestånd som skäligen kan fastställas till 1 000 kr.


title: Remissyttrande - Utlandsspioneriutredningen (SOU 2017:70)

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: Allmänna synpunkter

text: Justitiekanslern var i sitt remissvar över betänkandet

text: SOU 2012:95

text: kritisk till beredningen av det förslag som då lämnades om det föreslagna nya brottet utlandsspioneri (se Justitiekanslerns remissyttrande den 20 maj 2013, dnr

text: ). Den nya utredningen har hanterat flera av beredningsbristerna, men vissa problem kvarstår och nya, delvis allvarliga problem har tillkommit med de nya förslag som utredningen nu presenterar.

text: I det nu remitterade betänkandet beskrivs tydligare än i det förra vad som motiverar ett förstärkt skydd för vissa känsliga uppgifter som hanteras inom ramen för ett internationellt samarbete för fred och säkerhet där Sverige deltar. Utredningen presenterar en grundlig genomgång av det behov som finns att skydda uppgifter inom olika myndigheters verksamhetsområden och vilken typ av skador som skulle kunna uppstå om uppgifter röjs.

text: Justitiekanslern ifrågasätter mot den bakgrunden inte att det kan vara nödvändigt med en utökad kriminalisering för att uppnå ett tillräckligt skydd, men är tveksam till utformningen av författningsförslagen i vissa delar. Justitiekanslern lämnar i det följande synpunkter på de olika förslagen till nya brottsbestämmelser samt på vissa tryck- och yttrandefrihetsrättsliga frågor som aktualiseras genom förslagen i betänkandet.

text: De nya brotten i

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: (avsnitt 12.5.1–6)

text: Det föreslagna rekvisitet ”obehörigen anskaffar, befordrar, lämnar eller röjer hemlig uppgift” benämns i det följande för enkelhetens skull uppgiftsröjande.

text: I den förra utredningens förslag om en ny utlandsspioneribestämmelse,

text: SOU 2012:95

text: , var det konkreta skyddsintresset en enskild militär insats som Sverige deltar i. Nu föreslås det konkreta skyddsintresset i stället vara Sveriges förhållande till annan stat eller mellanfolklig organisation, dvs. länken mellan Sverige och en annan stat eller en sådan organisation. Bestämmelsen är utformad med ett faredelikt. Ett grundläggande problem med att utforma bestämmelsen på detta sätt, är att det ofta torde ligga flera led i en händelsekedja mellan gärningsmannens handlande och realiserandet av faran. Dessa led är också i många fall oförutsebara för gärningsmannen, eftersom de kan bero av hur en annan stat eller mellanfolklig organisation reagerar på ett visst uppgiftsröjande, i vilken mån de lastar Sverige för röjandet och om de är beredda att vidta åtgärder mot Sverige till följd av det inträffade. I detta avseende skiljer sig bestämmelsen från det tidigare förslaget, och även från andra faredelikt, där avståndet mellan gärningsmannens handlande och farans realiserande i regel är kortare och där det är tydligare för gärningsmannen vilka risker som finns för att den skadliga effekten ska inträda.

text: I betänkandet nämns endast kortfattat hur faran ska bedömas (s. 479 f). Som Justitiekanslern förstår uttalandena är det den abstrakta faran som ska bedömas från strikt objektiva utgångspunkter. Helt tydlig är dock inte utredningen i denna del. Det bör därför betonas att det med den valda konstruktionen, om faran bedöms konkret, kan uppkomma stötande effekter om en stat eller mellanfolklig organisation reagerar oproportionerligt starkt på ett visst uppgiftsröjande och ett allvarligt men för Sveriges förhållande till den staten därmed rent faktiskt uppstår. Detta torde kunna leda till att i sig inte straffvärda gärningar ändå kan bli straffbara. Det borde mot den bakgrunden tydligare klargöras att det förhållandet att ett allvarligt men i de mellanfolkliga förhållandena faktiskt uppkommer, inte nödvändigtvis innebär att gärningen är straffbar. För att göra det ännu tydligare att bedömningen ska göras strikt objektivt och abstrakt skulle ”kan” i förslaget till ny

text: 19 kap. 5 a § brottsbalken

text: kunna bytas ut mot ”är ägnad att”, eller liknande. Vid en sådan bedömning bör man alltså enligt Justitiekanslern utgå från hur en stat eller organisation med en rättsordning som liknar Sveriges kan förväntas reagera på röjandet.

text: Utredningen nämner att man vid en objektiv menbedömning bör fästa avseende vid karaktären hos de röjda uppgifterna (jfr exemplen på s. 482 f om att röjande av uppgifter i en förundersökning som rör försvars- och underrättelseverksamhet skulle kunna göra att menet är allvarligt samt att ett röjande skulle kunna medföra allvarligt men om det tjänat en stormakt som inte fullt ut respekterar mänskliga rättigheter). För att exemplen inte ska leda fel, bör det betonas att det som ska bedömas enligt de föreslagna paragrafernas ordalydelse är hur uppgiftsröjandet (vid en objektiv bedömning) kan förväntas påverka Sveriges samarbete med de stater och mellanfolkliga organisationer som berörs. I en sådan bedömning blir uppgifternas karaktär bara en liten del. Det krävs också en bedömning av vilken skada röjandet orsakar på det berörda samarbetet samt de berörda staterna och organisationerna, samt vilken reaktion mot Sverige och övrig påverkan på Sveriges förhållanden till de berörda staterna och organisationerna som det, utifrån denna skada, är rimligt att förvänta sig.

text: Justitiekanslern uppfattar att utredningens avsikt är att det endast är när allvarliga men uppkommer i förhållande till stater och mellanfolkliga organisationer som Sverige samarbetar med i frågor som rör fred och säkerhet som de nya bestämmelserna i

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: ska kunna tillämpas. Detta framgår dock inte tydligt av lagtexten. Av lagtexten framgår inte heller om straffansvar kan uppkomma när det enbart är själva samarbetet som sådant som skadats, och inte förhållandet till någon stat eller organisation. Som utredningen konstaterar kan skador på ett samarbete och skador på mellanfolkliga förhållanden vara två olika saker (s. 476). Samtidigt som detta uttalande görs för dock utredningen vissa resonemang om skador på en ”gemensam styrkeprojektionsförmåga” som tyder på att utredaren anser att skador som drabbar samarbetet som sådant kan ligga till grund för straffansvar (s. 481).

text: Ett exempel på en situation där frågan ställs på sin spets kan vara att en FN-anställd svensk medborgare röjer hemliga uppgifter för främmande makt. Röjandet omöjliggör en viss FN-ledd militär operation, vilket innebär att det konkreta fredssamarbetet som Sverige deltar i skadas allvarligt. Varken FN eller någon stat klandrar dock Sverige för röjandet, så Sveriges förhållanden till andra stater och mellanfolkliga organisationer skadas inte i bokstavlig bemärkelse. Är detta agerande straffbart enligt den föreslagna

text: 19 kap. 5 a § brottsbalken

text: ? En alternativ utformning av bestämmelsen skulle kunna vara att formulera skyddsintresset som ”allvarligt men för ett internationellt samarbete för fred och säkerhet som Sverige deltar i och för Sveriges förhållande till annan stat eller mellanfolklig organisation som deltar i samarbetet”. Det skulle då krävas att själva samarbetet, t.ex. den gemensamma militära insatsen eller något visst gemensamt underrättelseutbyte, skadats allvarligt (den ”gemensamma styrkeprojektionsförmågan”), men även att relationerna till Sveriges samarbetspartner eller samarbetspartners i det aktuella samarbetet skadats allvarligt. Om avsikten är att det ska vara tillräckligt att bara det ena ledet är uppfyllt eller om avsikten är att kriminaliseringen ska omfatta också det fallet att förhållandet till en stat som står utanför samarbetet skadas behöver detta tydliggöras och skälen för detta klargöras.

text: Justitiekanslern vill också anmärka att begreppet ”ett internationellt samarbete för fred och säkerhet som Sverige deltar i” inte är helt tydligt (jfr avsnitt 3.2.3 i betänkandet). Begreppet används i flera av förslagen till lagtext och är generellt förenat med en risk för tillämpningsproblem (detta gäller även förslagen till ändringar i

text: 2 kap.

text: brottsbalken

text: Att de nya straffbestämmelserna och särskilt rekvisitet allvarligt men tillämpas restriktivt framstår sammanfattningsvis som en nödvändig förutsättning för att omfattningen av det straffbara området för alla de nya brott som föreslås i

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: ska bli rimlig och därmed också de inskränkningar i meddelarskyddet som föreslås för dessa brott ska kunna anses som oundgängligen påkallade (se vidare i det följande). Vissa av de exempel som utredningen presenterar framstår med dessa utgångspunkter enligt Justitiekanslern som godtagbara. Det gäller exemplen att det ska vara fråga om ett långvarigt avbrott i Sveriges mellanstatliga förbindelser, att Sverige stängs ute från fortsatt samarbete eller inte längre får delta i utbytet av hemlig information eller att Sveriges och våra samarbetspartners handlingsfrihet påtagligt begränsas. Andra exempel framstår dock som tveksamma med hänsyn till att olika skyddsintressen inte hålls isär (jfr vad som anförts ovan om att det inte räcker att endast bedöma de röjda uppgifternas karaktär).

text: Utöver dessa grundläggande invändningar mot förslagen i denna del har Justitiekanslern följande synpunkter.

text: Utredningen föreslår att begreppet ”främmande sammanslutning” förs in i lagtexten i ett antal bestämmelser i

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: . Justitiekanslern noterar liksom i sitt tidigare remissvar att detta uttryck inte har någon klar och preciserad innebörd vilket riskerar att medföra tillämpningssvårigheter och osäkerhet om bestämmelsernas exakta innebörd.

text: Utredningens förslag att begränsa det straffbara området för utlandsspioneri genom kraven på avsiktsuppsåt och att det ska vara fråga om befattning med hemliga uppgifter, framstår som rimligt. Även avgränsningen att med hemliga uppgifter avses uppgifter som antingen omfattas av sekretess enligt OSL eller som skulle ha omfattats av sekretess om de hade förekommit i det allmännas verksamhet, förefaller väl övervägd. I denna del behöver det dock i den fortsatta beredningen klargöras närmare hur man ska göra det ”hypotetiska provet” av om en viss uppgift skulle ha omfattats av sekretess om den hade förekommit i det allmännas verksamhet samt vilka sekretessgrunder som är tänkbara i ett sådant fall.

text: Det är inte självklart hur ett sådant hypotetiskt prov ska gå till. Problematiken kan illustreras med utgångspunkt i sekretessen till skydd för underrättelseverksamhet som finns i

text: 18 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen

text: (OSL). I den del av paragrafen som avser Säkerhetspolisens (SÄPO:s) brottsbekämpning är sekretessens föremål bl.a. uppgifter som behövs i verksamhet för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott mot rikets säkerhet. Den fråga som då måste ställas är om en sekretessgrund som kräver att uppgiften ska hanteras i en viss verksamhet över huvud taget kan aktualiseras när det gäller att avgöra om en uppgift som inte förekommer i det allmännas verksamhet ska betraktas som hemlig enligt de nya straffbestämmelserna. Ska det hypotetiska provet i så fall avse frågan om sekretess skulle ha gällt om uppgiften hade förekommit i brottsbekämpande verksamhet hos SÄPO? För att uppgiften skulle ha omfattats av sekretess om den hade förekommit i det allmännas verksamhet krävs också att det är fråga om brott mot rikets säkerhet. Finns det något utrymme för att göra ett hypotetiskt prov i denna del?

text: Ett mera konkret exempel för att illustrera problemet kan vara att en svensk medborgare arbetar utomlands inom ramen för ett FN-lett samarbete för fred och säkerhet som Sverige deltar i. Svensken arbetar med underrättelse- och säkerhetsskyddstjänst, dvs. i en verksamhet som liknar SÄPO:s (eller den Militära underrättelse- och säkerhetstjänstens), men är anställd av FN och verkar därför inte i det allmännas verksamhet. OSL är alltså inte tillämplig. I sin tjänst befattar sig svensken med en uppgift avseende någon form av säkerhetshotande brottslighet som misstänks förberedas mot FN-trupp från andra länder än Sverige och en viss stat. Uppgiften anses som hemlig inom FN. Kan man i detta exempel säga att

text: 18 kap. 2 §

text: OSL skulle ha varit tillämplig på uppgiften om den hade förekommit i det allmännas verksamhet?

text: Svaret är rimligen att uppgiften inte kan anses omfattas av sekretess enligt

text: 18 kap. 2 §

text: OSL vid ett hypotetiskt prov, eftersom det inte är fråga om brott mot Sveriges säkerhet. En motsvarande problematik gäller för försvarssekretessen enligt

text: 15 kap. 2 §

text: OSL, som också är begränsad till uppgifter rörande Sveriges totalförsvar och således inte rimligen kan tillämpas på uppgifter som rör militära operationer utomlands eller andra länders militära förband. Detta torde gälla även om Sverige skulle delta i en sådan operation och samarbeta med de aktuella utländska förbanden inom ramen för ett internationellt samarbete för fred och säkerhet. Av det nu sagda följer, såvitt Justitiekanslern kan bedöma, att ingen av de sekretessgrunder som kräver direkt koppling till en viss verksamhet eller förutsätter en viss koppling till Sverige kommer att kunna bli aktuella vid ett hypotetiskt prov.

text: Justitiekanslern har mot denna bakgrund svårt att se att någon annan sekretessgrund än utrikessekretessen enligt

text: 15 kap. 1 §

text: OSL skulle kunna aktualiseras vid tillämpning av de nya straffbestämmelserna i

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: när det gäller röjande av en hemlig uppgift som inte förekommer i det allmännas verksamhet.

text: Utrymmet för att kunna fälla någon till ansvar enligt de nya straffbestämmelserna i

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: kommer därmed såvitt kan bedömas att vara ytterst begränsat, när det gäller hemliga uppgifter som inte förekommer i det allmännas verksamhet. Det framstår som osannolikt att någon stat eller mellanfolklig organisation skulle kunna reagera så starkt mot staten Sverige att ett allvarligt men skulle uppkomma för Sveriges förhållande till den staten eller organisationen, när den person som röjt den hemliga uppgiften inte ens kommit över uppgiften i sin tjänst vid en svensk myndighet. När det finns en mera vag koppling till den svenska staten, förefaller det också osannolikt att ett allvarligt men skulle kunna förväntas uppkomma i de mellanfolkliga förbindelserna.

text: Utvidgningen av straffansvaret för brott mot tystnadsplikt (avsnitt 12.5.7)

text: Utredningens förslag om en utvidgning av straffansvaret för brott mot tystnadsplikt är enligt Justitiekanslern på flera sätt mycket problematiskt. På s. 489 i betänkandet sägs att även ett åsidosättande av en sekretessbestämmelse i tjänstgöringslandet ska kunna utgöra brott mot tystnadsplikt. Att införa ett sådant straffansvar framstår emellertid som orimligt. Med tanke på den svenska yttrande- och tryckfrihetsrättsliga grundlagsregleringen som bl.a. stadfäster offentlighetsprincipen, kan man utgå från att sekretessen i tjänstgöringslandet i många fall omfattar uppgifter som det enligt svensk rättsuppfattning vore otänkbart att sekretessbelägga. Att i dessa fall i svensk rätt straffbelägga ett röjande av sådana uppgifter skulle kunna ge direkt stötande resultat och också strida mot den grundlagsfästa svenska traditionen av öppenhet. Det är mot den bakgrunden enligt Justitiekanslern otänkbart att vid en utvidgning av straffansvaret frångå begränsningen att det måste röra sig om uppgifter som, förutom att vara sekretessbelagda i tjänstgöringslandet, även skulle ha omfattats av sekretess om de hade förekommit i det allmännas verksamhet.

text: Om en utvidgning av straffansvaret ska omfatta även brott mot tystnadsplikt uppkommer också här den typ av tillämpningsproblem som nämnts i föregående avsnitt. Eftersom flera sekretessgrunder kan bli aktuella när det är fråga om brott mot tystnadsplikt än när det rör sig om brott enligt

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: , måste det i så fall vid den fortsatta beredningen klargöras hur ett hypotetiskt prov ska utföras och vilka sekretessgrunder som skulle kunna aktualiseras. Detta för att säkerställa att gränserna för straffansvaret blir tydliga och förutsebara.

text: I betänkandet påstås kategoriskt det att det utvidgade straffansvaret för brott mot tystnadsplikt avser allvarlig brottslighet mot ett skyddsintresse av stor betydelse (s. 489). Justitiekanslern konstaterar emellertid att det beroende på sekretessens föremål kan variera mycket hur allvarligt ett röjande av hemliga uppgifter är. Att ett röjande i många fall inte utgör ett särskilt allvarligt brott återspeglas i att straffskalan för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: är böter eller fängelse i högst ett år.

text: Ett annat problem med den föreslagna bestämmelsen, som påpekats i det föregående, är att det saknas en klar definition av vad som utgör ett internationellt samarbete för fred och säkerhet som Sverige deltar i. Det medför att gränserna för straffansvaret även på denna grund riskerar att bli otydliga. Det bör vidare anmärkas att det föreslagna nya andra stycket inte innehåller någon uppgift om att endast personer som lyder under en plikt att hemlighålla uppgifterna ska straffas, något som får förutsättas ha varit avsikten. Det anges inte heller att bestämmelsen är subsidiär till andra straffbestämmelser, vilket också krävs.

text: Justitiekanslern avstyrker sammanfattningsvis förslaget om att utvidga straffansvaret för brott mot tystnadsplikten. Om en sådan utvidgning ska genomföras måste bl.a. de nu redovisade frågorna hanteras i den fortsatta beredningen.

text: Förhållandet till yttrande- och informationsfriheten (avsnitt 12.6)

text: En allvarlig brist är att betänkandet inte innehåller några överväganden om hur det utvidgade straffansvaret för brott mot tystnadsplikt förhåller sig till yttrandefrihetsgrundlagarnas regler om meddelarfrihet. Det kan här anmärkas att handlingar som inte förekommer i det allmännas verksamhet inte torde kunna bli att bedöma som allmänna handlingar enligt tryckfrihetsförordningen (TF). En följd av detta är att något ingripande inte kan ske mot den som, enligt vad som anges i

text: 7 kap. 3 § första stycket 2

text: TF respektive 5 kap. 3 § första stycket 2 yttrandefrihetsgrundlagen (YGL), lämnar ut en handling för publiceringsändamål. Utredningen har inte föreslagit någon lagregel som inskränker meddelarfriheten inom det område som täcks av den nya bestämmelsen om brott mot tystnadsplikt, jfr

text: 7 kap. 3 § första stycket 3

text: TF respektive

text: 5 kap. 3 § första stycket 3

text: YGL. Det innebär att tystnadsplikten får vika för meddelarfriheten inom den föreslagna straffbestämmelsens tillämpningsområde.

text: Utredningen saknar en analys av hur de nya straffbestämmelserna kan komma att påverka möjligheterna till nyhetsförmedling och opinionsbild-ning. Om de nya bestämmelserna i

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: kan utformas så att man säkerställer den restriktiva tillämpning som Justitiekanslern förutsatt i det föregående, framstår det dock med beaktande av brottslighetens allvar som konsekvent och en rimlig avvägning att låta brotten utlandsspioneri och grovt utlandsspioneri ingå i uppräkningen av brott i

text: 7 kap. 3 § första stycket 1

text: TF och

text: 5 kap. 3 § första stycket 1

text: YGL. (Bestämmelserna motsvarar 7 kap. 22 § första stycket 1 i nya TF och 5 kap. 4 § första stycket 1 i nya YGL enligt

text: prop. 2017/18:49

text: Det framstår också som konsekvent att både utlandsspioneri och de nya varianterna av obehörig befattning med hemlig uppgift och vårdslöshet med hemlig uppgift även ska utgöra tryck- och yttrandefrihetsbrott. Även detta dock endast under förutsättningen att de brister och problem med de föreslagna nya straffbestämmelserna som ovan påtalats kan lösas, bl.a. att straffansvaret enligt de nya reglerna måste inskränkas och avgränsas tillräckligt tydligt. För att en granskning av missförhållanden utomlands och särskilt inom ramen för internationella samarbeten för fred och säkerhet som Sverige deltar inte i praktiken ska hindras, krävs det också att menbedömningen blir så förutsebar att meddelare och anskaffare har möjlighet att bedöma vilka uppgifter de kan förmedla straffritt. Detsamma gäller beträffande ansvariga utgivares möjlighet att ta ställning till riskerna med en viss publicering.


title: Kritik mot en polismyndighet med anledning av en kroppsvisitation och kroppsbesiktning

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Polismyndigheten i Skåne med anledning av hur omfattande en kroppsbesiktning har varit och det sätt på vilket den har genomförts. Kritik riktas även mot att kroppsvisitation har genomförts och den bristande dokumentationen i ärendet.

text: Anmälan

text: En person, JL, har i en anmälan hit ifrågasatt polisens agerande i samband med att hon var misstänkt för ringa narkotikabrott genom eget bruk. Hon har i huvudsak anfört följande. Hon var vid tillfället 16 år och befann sig på en fest i en lägenhet. När hon blev trött gick hon och la sig eftersom hon skulle sova över där. Efter ett tag kom polisen till lägenheten. Eftersom de misstänkte att hon hade använt droger tog de med henne till polisstationen trots att hon och de andra på festen sa att hon inte hade använt narkotika. På polisstationen fick hon klä av sig helt naken framför två kvinnliga poliser i ett rum med glasväggar där det stod män utanför. Sedan fick hon lämna urinprov. Hon känner sig kränkt av förfarandet.

text: Yttranden m.m.

text: Polismyndigheten i Skåne har på Justitiekanslerns begäran yttrat sig i ärendet. Med anledning av att myndigheten har funnit skäl att anta att brott skulle kunna ha begåtts i samband med ingripandet har myndigheten även överlämnat handlingarna till Åklagarmyndigheten för förundersökningsprövning. Åklagare vid Riksenheten för polismål i Malmö har den 2 april 2009 inlett förundersökning gällande tjänstefel. Olika åtgärder har vidtagits under förundersökningen, bl.a. har förhör hållits med JL och tjänstgörande arrestpersonal. JL har senare uppgett att hon vill lägga ned ärendet. Åklagare har den 19 november 2009 lagt ned förundersökningen med hänvisning till att det numera saknas anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: Av polismyndighetens yttrande framgår bl.a. följande.

text: Av utredningsakten i ärendet framgår följande. JL medtogs för kroppsbesiktning den 7 februari 2009 kl. 02.12 från en adress i Lomma kommun. Beslutet om kroppsbesiktning hade fattats samma dag kl 01.59 av inre befäl CQ vid kriminaljouren i Polisområde Mellersta Skåne. JL infördes till polisstationen i Lund samma dag kl 02.25. Grunden för beslutet om kroppsbesiktning avsåg misstanke om ringa narkotikabrott genom eget bruk grundat på iakttagelser av polis på plats, vilka antecknats i rapporten. JL lämnade urinprov kl 02.34. Sållningsprov med snabbtest visade negativt resultat. JL frigavs enligt anteckning på arrestantbladet - samma dag kl. 03.00 efter beslut av inre befäl AL.

text: I ärendet upprättades en anmälan - K 18218-09 - avseende ringa narkotikabrott (kod 5011) med JL som skäligen misstänkt.

text: Den fortsatta handläggningen av förundersökningen överfördes till Polisområde Malmö, med kommissarie AG som slutlig förundersökningsledare. Ett analysbesked från Rättsmedicinalverket som inkom till polismyndigheten den 12 februari 2009 visade negativt resultat beträffande samtliga testade substanser. Förundersökningen lades därför ner den 23 februari 2009 med motiveringen att gärningen inte utgjorde något brott.

text: Bedömning

text: JL har ifrågasatt grunden för beslutet om kroppsbesiktning. Polismyndigheten anser inte att det i sig finns anledning att ifrågasätta beslutet om kroppsbesiktning och att föra henne till polisstationen i Lund för ett urinprov, mot bakgrund av vad som antecknats i rapporten och i brottsanmälan. Åtgärderna har dessutom dokumenterats på ett korrekt sätt.

text: JL har även ifrågasatt varför hon fick klä av sig helt naken och det förhållandet att avklädningen genomfördes i ett rum där andra personer kunde iaktta henne genom en glasruta i dörren till rummet.

text: Myndigheten finner inte anledning att betvivla JL:s påståendet att hon blivit helt avklädd i samband med kroppsbesiktningen. Myndigheten kan dock konstatera att någon dokumentation över denna del av kroppsbesiktningen inte finns. Någon annan misstanke än ringa narkotikabrott genom eget bruk har inte antecknats. Några andra skäl för att JL skulle kläs av helt kan inte heller utläsas eller återfinnas. Myndigheten finner därför att omständigheterna är sådan att beslutet att helt klä av JL kan ifrågasättas.

text: I intaget till arrestavdelningen i polishuset i Lund finns ett särskilt utrymme där avklädning av kvinnliga misstänkta vanligen äger rum. Utrymmet är försett med frostade glasrutor, vilket områdeschefen själv kunnat konstatera vid en kontroll av detta den 23 mars 2009. Det frostade glaset förhindrar insyn från korridoren utanför. Utifrån den beskrivning JL har lämnat kan det antas vara detta utrymme som användes vid tillfället ifråga.

text: Polishuset i Lund genomgick emellertid under 2008 en omfattande renovering vilken även omfattade arrestavdelningen. Dörren till det nu omtalade utrymmet var inledningsvis försedd med klarglas. Det är klarlagt att ett byte till frostat glas genomfördes först den 9 februari 2009. JL:s uppgifter om insyn synes därför vara riktiga.

text: Av

text: 28 kap. 13 § rättegångsbalken

text: framgår att bestämmelserna i 3 a, 4, 8 och 9 §§ nämnda kapitel gäller i tillämpliga delar för kroppsbesiktning. Enbart misstanke om ringa narkotikabrott genom eget bruk räcker inte som grund för fullständig avklädning och ska dessutom motiveras. Det ingrepp som en fullständig avklädning utgör, är en allvarlig integritetskränkning för den det berör. Att kravet på diskretion och på dokumentation uppfylls är därför av särskilt stor vikt.

text: Sammantaget innebär detta att det finns skäl att anta att det både saknats rättsligt grund för att genomföra kroppsbesiktningen på det sätt som den synes genomförts, dels att kroppsbesiktningen utförts på ett felaktigt sätt. Det fanns tveklöst andra möjliga utrymmen i arresten med bättre insynsskydd där kroppsbesiktningen borde ha genomförts.

text: Anmälaren har beretts tillfälle att inkomma med synpunkter på yttrandet men har inte gjort så.

text: Justitiekanslern har även begärt in ett yttrande från Rikspolisstyrelsen. I detta har Rikspolisstyrelsen redogjort för förutsättningarna för de olika tvångsmedlen och i allt väsentligt haft samma inställning som polismyndigheten vad gäller tillåtligheten av dessa. Rikspolisstyrelsen har beträffande kroppsbesiktningen angett att det har funnits skäl att ta urinprov och eventuellt också att låta den misstänkte ta av sig vissa klädesplagg för att kunna söka efter stickmärken. Däremot har det, enligt Rikspolisstyrelsen, saknats skäl att låta henna ta av alla kläder. Det har inte heller, såvida det inte förelegat misstanke om innehav av narkotika, funnits förutsättningar för kroppsvisitation, i form av genomsökning av kläder.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: är varje medborgare skyddad gentemot det allmänna bl.a. mot påtvingade kroppsliga ingrepp (6 §). Begränsningar i dessa rättigheter får endast göras i lag (12 §), vilket bl.a. skett genom reg-leringar i

text: rättegångsbalken

text: Av

text: 28 kap. 11 § rättegångsbalken

text: (RB) framgår att, om det finns skäl att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får kroppsvisitation göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet bl.a. för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen av brottet. Med kroppsvisitation avses bl.a. undersökning av kläder som någon bär på sig.

text: Enligt

text: 28 kap. 12 § rättegångsbalken

text: får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa kroppsbesiktigas bl.a. för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. En kroppsbesiktning får inte utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada.

text: Av

text: 28 kap. 13 § första stycket

text: RB jämförd med 28 kap. 3 a, 4 och 9 §§ samma balk, följer vidare att kroppsbesiktning och kroppsvisitation bara får beslutas om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse, att beslut om åtgärden (om det inte föreligger fara i dröjsmål) meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten, samt att det ska föras ett protokoll över kroppsbesiktningen av vilket ändamålet med förrättningen och vad som därvid förekommit ska framgå.

text: I

text: 28 kap. 13 § andra stycket

text: RB föreskrivs bl.a. att en förrättning, som är av mera väsentlig omfattning, skall verkställas inomhus och i avskilt rum. Verkställs den av någon annan än en läkare, ska såvitt möjligt ett av förrättningsmannen anmodat trovärdigt vittne närvara. Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av en kvinna får, med vissa undantag, inte verkställas eller bevittnas av någon annan än en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska.

text: Beslutet om kroppsbesiktning i form av urinprov

text: JO har vid ett flertal tillfällen uttalat att det krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att en person har begått en viss straffbelagd gärning för att personen ska anses skäligen misstänkt för brott på så sätt att en kroppsbesiktning kan vara motiverad (se bl.a. JO 1993/94 s. 101 ff.).

text: I detta fall hade JL, enligt brottsanmälan, tydliga tecken på narkotikapåverkan genom sluddrigt och osammanhängande tal samt glansiga och rödsprängda ögon. Hon var även ”utslagen och initialt okontaktbar”.

text: Mot denna bakgrund finner Justitiekanslern att det har funnits skäl för polisen att fatta beslut om medtagande för kroppsbesiktning i form av tagande av urinprov.

text: Beslutet om att JL skulle klä av sig m.m.

text: Polismyndigheten har inte funnit skäl att ifrågasätta JL:s påstående om att hon har tvingats att klä av sig även om detta inte har dokumenterats på något sätt. Av uppgifter i den förundersökning angående tjänstefel som har bedrivits med anledning av anmälan framgår också att sådan avklädning mer eller mindre har varit rutin när det har gällt misstankar om ringa narkotikabrott. Justitiekanslern har därför skäl att utgå från att så har skett även i detta fall.

text: I förundersökningen har framkommit att den kroppsbesiktning som således regelmässigt synes ha genomförts innebar både en genomsökning av kläderna som togs av och en kontroll av den avklädda kroppen. Det innebär att det både har varit fråga om kroppsvisitation (undersökning av kläderna) och kroppsbesiktning (undersökning av kroppen).

text: Det enda brott som JL var misstänkt för var ringa narkotikabrott genom eget bruk. För att utröna omständigheter angående detta brott kan det inte anses motiverat att låta JL klä av sig helt naken eller att genomsöka hennes kläder.

text: Det finns skäl att kritisera polisen, både för att man utsatt JL för kroppsvisitation och kroppsbesiktning på det sätt som skett och för att myndighetens rutiner och anvisningar varit bristfälliga. Justitiekanslern utgår från att Polismyndigheten i Skåne kommer att se över sina rutiner vad gäller kroppsbesiktning och kroppsvisitation vid ringa narkotikabrott genom eget bruk, om så inte redan har skett.

text: Avklädning i ett rum med glasdörr

text: En kroppsbesiktning ska, som framgått ovan, om den är av mera väsentlig omfattning, verkställas inomhus och i avskilt rum. Bakgrunden till bestämmelsen är att en sådan förrättning är särskilt känslig från integritetssynpunkt. Såväl urinprovstagning som en undersökning som innebär att en misstänkt måste klä av sig helt eller delvis måste anses vara av väsentlig omfattning och ska alltså ske i avskilt rum.

text: Med hänsyn till detta och att kroppsbesiktning eller kroppsvisitation av en kvinna – med undantag som inte är tillämpliga här – inte får bevittnas av annan än kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska har det inte varit acceptabelt att genomföra avklädningen i ett utrymme med glasdörr. Polismyndigheten förtjänar kritik för detta. Justitiekanslern noterar dock att utrymmet numera har insynsskydd.

text: Protokollföring

text: Av polismyndighetens yttrande framgår att det inte finns någon dokumentation över den del av kroppsbesiktningen som bestod i att JL fick klä av sig helt. Det går alltså inte att utläsa att någon avklädning har förevarit och inte heller skälen för denna åtgärd, hur den utfördes eller vilka som deltog.

text: Från bl.a. kontroll- och rättsäkerhetssynpunkt är det är av största vikt att uppgifter i polisens dokumentation av en tvångsåtgärd är korrekta och fullständiga och således ger en riktig bild av vad som har förekommit.

text: Justitiekanslern utgår från att Polismyndigheten i Skåne med anledning av det inträffade ser över sina rutiner också i detta avseende, om det inte redan har skett. Polismyndigheten förtjänar kritik för sin bristfälliga dokumentation i ärendet.