nyckelord:
Förhör
Förvaltningsprocess
Muntlig handläggning/ förhandling

title: Kritik mot en länsrätt för brister i handläggningen av psykiatrimål, bl.a. fråga om tillämpningen av bestämmelserna om kommunicering och muntlig förhandling

text: Den 7 juni 2004 meddelade JO Berggren ett beslut med följande innehåll.

text: Initiativet

text: Vid min inspektion av Länsrätten i Vänersborg den 12–14 november 2002 antecknades följande till protokollet under punkten 3.1.3 (JO:s dnr 3573-2002).

text: Vid genomgången av akter i psykiatrimål noterades följande. De flesta chefsöverläkarna använder en särskild blankett för ansökningar och anmälningar enligt lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård (LRV). På blanketten finns ett avsnitt där patienten kan kryssa i huruvida han önskar eller inte önskar muntlig förhandling i målet. Det finns också ett avsnitt där chefsöverläkaren kan anteckna om patienten med hänsyn till sitt psykiska tillstånd kan närvara vid en muntlig förhandling eller ej. Om patienten angett att han inte önskar muntlig förhandling föreläggs han normalt att svara senast en viss dag. Samtidigt anmodas det offentliga biträdet att yttra sig senast vid samma tillfälle. Det förekommer att länsrätten i föreläggandet till patienten och i anmodan till det offentliga biträdet antecknar att om muntlig förhandling önskas skall detta meddelas domstolen snarast eller senast en viss dag. Det observerades att länsrätten i vissa mål inte hade förelagt patienten att yttra sig över ansökan. I målen hade endast det offentliga biträdet anmodats att komma in med yttrande. Så var fallet i mål 2634-01, 514-02, 515-02, 991-02, 1062-02, 1128-02 och 1183-02. I ett flertal mål som rörde medgivande till fortsatt vård enligt LPT eller LRV hade länsrätten inte hållit muntlig förhandling. Någon sakkunnig hade inte heller hörts i dessa mål. I mål nr 14-02, 1190-02, 1662-02 och 1707-02 hade patienterna, såvitt framgick av handlingarna, inte gett uttryck för att de inte önskade muntlig förhandling. Länsrätten hade i dessa mål förelagt patienterna att yttra sig över ansökan senast en viss dag.

text: Jag beslutade att inhämta länsrättens yttrande beträffande tillämpningen i psykiatrimål av bestämmelserna om dels föreläggande till part att yttra sig över en ansökan, dels muntlig förhandling och hörande av sakkunnig. Yttrandet skulle särskilt behandla handläggningen av målen med ovan angivna målnummer.

text: Utredning

text: Rådmannen AA yttrade följande.

text: De psykiatriska sjukhusen inom länsrättens domkrets använder sig sedan länge av en särskild blankett för ansökan/anmälan enligt LPT resp. LRV. På blanketten kan patienten med sin egenhändiga namnunderskrift bekräfta att han tagit del av ansökan/anmälan och att han är medveten om att han kan inkomma med synpunkter till länsrätten inom fem dagar från det datum han tagit del av ansökan/anmälan. Till ansökan/anmälan bifogas en särskild blankett benämnd vårdplan/behandlingsplan eller enbart behandlingsplan varav framgår bl.a. de omständigheter som åberopas till stöd för ansökan/anmälan. På blanketten kan patienten ange att han tagit del av ansökan/anmälan och medföljande handlingar. Blanketterna är så utformade att dessa knappast kan missförstås. Målen 2634-01 och 1128-02 gäller ansökan om förlängning enligt

text: 9 §

text: LPT beträffande samma patient. I båda målen har patienten genom sin namnunderskrift bekräftat att han tagit del av ansökan och att han är medveten om att han inom viss tid kan inkomma med synpunkter till länsrätten. Han har också genom sin underskrift på behandlingsplanen bekräftat att han tagit del av ansökan och medföljande handlingar. I målen har inte framkommit någon omständighet som gett anledning att ifrågasätta om patienten fått del av allt material. Med hänsyn härtill och då inget nytt tillkommit i länsrätten har jag inte förelagt patienten att yttra sig. Inom länsrätten är vi självfallet medvetna om bestämmelserna i

text: 10 § förvaltningsprocesslagen

text: och blanketternas utformning har mot bakgrund av denna bestämmelse diskuterats domarna emellan. Eftersom patienten så nyligen fått del av ansökan och övriga handlingar genom sjukhusets försorg har jag liksom mina kollegor emellertid bedömt det som uppenbart onödigt att kort tid härefter tillställa patienten samma handlingar med föreläggande för honom att yttra sig häröver. Härtill kommer att det i dessa fall förordnas ett offentligt biträde för patienten och denne anmodas att inkomma med yttrande i målet. Så har också skett i de ovannämnda målen. Förordnande av offentligt biträde sker oftast efter muntlig kontakt och i samband därmed uppmärksammas det offentliga biträdet på att patienten delgetts handlingarna enbart genom sjukhusets försorg. Enligt min erfarenhet är de offentliga biträdena då särskilt noga med att gå igenom handlingarna med patienten och förvissa sig om att patienten, om dennes tillstånd så medger, förstått innebörden. Vid mina kontakter med de offentliga biträdena har jag framhållit önskvärdheten av att de personligen sammanträffar med patienten om detta är möjligt och sådant sammanträffande nyligen inte ägt rum, exempelvis vid senaste ansökan om förlängning. Även om jag således inte genom ett formellt föreläggande berett patienten tillfälle att yttra sig i de fall där delgivning redan skett genom sjukhusets försorg har jag, mot bakgrund av de speciella förhållanden som ofta råder i mål av förevarande slag, funnit att det tillämpade förfarandet på ett rättssäkert sätt garanterar att patientens inställning kunnat inhämtas. Det förtjänar vidare framhållas att de advokater som anlitas i LPT- och LRV-mål är mycket väl förtrogna med målgrupperna och de krav som ställs och att de genom ett mångårigt arbete fått en mycket god förmåga att ta sig an de patienter varom här är fråga. I nu aktuella mål har det offentliga biträdet efter samtal med patienten skriftligen yttrat sig och därvid angett patientens synpunkter. Det kan tilläggas att patienten haft samma offentliga biträde i båda målen.

text: Rådmannen BB yttrade följande.

text: Föreläggande till patienten saknas i mål nummer 514-515-02, 991-02 och 1183- 02. Samtliga patienter har beretts tillfälle att ta del av chefsöverläkarens ansökan/anmälan. Tre av dem har skrivit på och anmärkt att de inte önskar muntlig förhandling. Den fjärde (514-02) är en mycket sjuk patient som helt igenom vägrar att skriva under handlingarna. Offentliga biträdet kan på grund av patientens tillstånd inte etablera någon kontakt eller få hennes ställningstagande

text: klarlagt. I samtliga mål har det offentliga biträdet gjort den bedömningen att muntlig förhandling inte skall hållas. Att skicka föreläggande med handlingar som patienten nyligen sett har bedömts som obehövligt. Muntlig förhandling har inte hållits i mål nummer 14-02 och 1190-02 trots att patienten inte uttryckt något om muntlig förhandling eller i övrigt skrivit på några handlingar. Det gäller patienter som lever utanför sjukhuset. Här får man räkna med att chefsöverläkaren inte fått tag på patienten för delgivning av handlingarna. Att länsrätten i dessa lägen förelägger patienten att yttra sig över handlingarnas innehåll är en nödvändighet. De offentliga biträdena har ett stående mandat från länsrätten att genast meddela oss så fort det finns den minsta anledning att hålla muntlig förhandling.

text: Rådmannen CC yttrade följande.

text: De psykiatriska sjukhusen inom länsrättens domkrets använder sig sedan länge av en särskild blankett för ansökan/anmälan enligt LPT resp. LRV. På blanketten kan patienten med sin egenhändiga namnunderskrift bekräfta att han tagit del av ansökan/anmälan och att han är medveten om att han kan inkomma med synpunkter till länsrätten inom fem dagar från det datum han tagit del av ansökan/anmälan. Till ansökan/anmälan bifogas en särskild blankett benämnd vårdplan/behandlingsplan eller enbart behandlingsplan varav framgår bl.a. de omständigheter som åberopas till stöd för ansökan/anmälan. På blanketten kan patienten ange att han tagit del av ansökan/anmälan och medföljande handlingar. Blanketterna är så utformade att dessa knappast kan missförstås. Målet 1062-02 gäller ansökan om förlängning enligt

text: 7 §

text: LPT. I målet har den enskilde parten (patienten) genom sin namnunderskrift bekräftat att hon tagit del av ansökan och att hon är medveten om att hon inom viss tid kan inkomma med synpunkter till länsrätten. I målet har inte framkommit någon omständighet som gett anledning att ifrågasätta om patienten fått del av allt processmaterial. Med hänsyn härtill och då inget nytt tillkommit i länsrätten har jag inte förelagt patienten att yttra sig. Inom länsrätten är vi självfallet medvetna om bestämmelserna i

text: 10 § förvaltningsprocesslagen

text: och blanketternas utformning har mot bakgrund av denna bestämmelse diskuterats domarna emellan. Eftersom patienten så nyligen fått del av ansökan och övriga handlingar genom sjukhusets försorg har jag liksom mina kollegor emellertid bedömt det som uppenbart onödigt att kort tid härefter tillställa patienten samma handlingar med föreläggande för henne att yttra sig häröver. Härtill kommer att det i detta fall förordnas ett offentligt biträde för patienten och denne anmodas att inkomma med yttrande i målet. Så har också skett i aktuellt mål. Förordnande av offentligt biträde sker oftast efter muntlig kontakt och i samband därmed uppmärksammas det offentliga biträdet på att patienten delgetts handlingarna enbart genom sjukhusets försorg. Enligt min erfarenhet är de offentliga biträdena då särskilt noga med att gå igenom handlingarna med patienten och förvissa sig om att patienten, om dennes tillstånd så medger, förstått innebörden. Det förutsätts givetvis att det offentliga biträdet personligen sammanträffar med patienten om detta är möjligt. Skulle inte detta ske får ett ställningstagande göras avseende den fortsatta handläggningen med hänsyn till detta faktum. Även om jag således inte genom ett formellt föreläggande berett patienten tillfälle att yttra sig i de fall där delgivning redan skett genom sjukhusets försorg har jag, mot bakgrund av de speciella förhållanden som ofta råder i mål av förevarande slag, funnit att det tillämpade förfarandet på ett rättssäkert sätt garanterar att patientens inställning kunnat inhämtas. Det förtjänar vidare framhållas att de advokater som anlitas i LPT-och LRV-mål är mycket väl förtrogna med målgrupperna och de krav som ställs och att de genom ett mångårigt arbete fått en mycket god förmåga att ta sig an de patienter varom här är fråga. I nu aktuella mål har det offentliga biträdet efter samtal med patienten skriftligen yttrat sig och därvid angett patientens synpunkter.

text: Beträffande fråga om muntlig förhandling har patienten i chefsöverläkarens blankett angående ansökan enligt LPT angett att hon inte önskar muntlig förhandling. Vidare har det offentliga biträdet i sitt yttrande till länsrätten angett att patienten "begär inte muntlig förhandling". I domen har antecknats att länsrätten funnit det uppenbart obehövligt att hålla muntlig förhandling.

text: Rådmannen DD yttrade följande.

text: I de fall chefsöverläkarens ansökan avser en patient som har permission saknas oftast dennes underskrift att han tagit del av ansökan och inställningen till muntlig förhandling. Länsrätten förelägger då patienten att svara senast en viss dag, samtidigt som ett offentligt biträde förordnas. Patienten kan då antingen själv eller genom biträdet framföra sin inställning till ansökan och om han önskar muntlig förhandling eller inte. När yttrandet kommit in görs en bedömning av behovet att höra en sakkunnig läkare och om det i övrigt kan vara av värde att hålla en muntlig förhandling. Ofta ter det sig mindre angeläget med en muntlig förhandling för patienter som har mer långvarig permission och som inte begär muntlig förhandling eftersom inslaget av tvång är begränsat i dessa fall. I princip avslås aldrig en begäran om muntlig förhandling. I undantagsfall kan det ske om muntlig förhandling hållits veckan innan. I målen 1662-02 och 1707-02 fanns inte något besked från patienten eller biträdet om muntlig förhandling. I det förstnämnda målet hade dock biträdet träffat patienten och därefter yttrat sig skriftligt till länsrätten. Till yttrandet bifogade biträdet sin kostnadsräkning. Detta tolkades av länsrätten som att muntlig förhandling inte begärdes. Det sistnämnda målet gällde också en patient som hade permission. Varken länsrätten eller biträdet lyckades få kontakt med patienten. Av ansökan framgick dock att läkaren träffat patienten några dagar innan ansökan lämnades in till länsrätten. Läkarens ansökan var relativt utförligt motiverad. Länsrätten bedömde att målet kunde avgöras på handlingarna. Härvid beaktades att det fanns starka skäl som talade för bifall till ansökan, att patienten uppenbarligen höll sig undan samt att han hade ständig permission.

text: Lagmannen EE yttrade följande.

text: Länsrätten är medveten om att det är tveksamt om det tillämpade förfarandet att låta delgivning med patienten ske genom läkarens försorg kan anses förenligt med bestämmelserna i

text: 18 § förvaltningsprocesslagen

text: . Denna bestämmelse avser att garantera att den enskilde får kännedom om allt material i målet och att han får tillfälle att yttra sig över det innan målet avgörs. Undantag från kommunikationsskyldigheten har skett mot bakgrund av att behandlande läkare redan delgett patienten handlingarna och att det med hänsyn härtill kan uppfattas som förvirrande och i vissa fall skapa oro för patienten med en ny delgivning. Länsrätten har sedan länge en pågående diskussion med aktuella sjukhus om utformningen av blanketter för ansökan/anmälan. Länsrätten har efter genomgången med Justitieombudsmannen den 14 november 2002 i samråd beslutat att, i avvaktan på Justitieombudsmannens synpunkter, alltid förelägga patienten att yttra sig oavsett om delgivning skett genom sjukhusens försorg. Avslutningsvis vill länsrätten påpeka att handläggningen av psykiatrimålen lagligen måste hanteras under mycket stor tidspress och att förhandlingarna alltid måste hållas på sjukvårdsinrättningen. För patienter i ett utslussningsskede kan detta upplevas som synnerligen påfrestande varför det inte är ovanligt att sådana patienter trots delgivning och kallelse till förhandling väljer att utebli.

text: Länsrättens akter i målen fanns tillgängliga.

text: Bedömning

text: Angående kommuniceringen i målen Varken i lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) eller i lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård (LRV) finns några föreskrifter om kommunicering av ansökningshandlingar m.m. Det innebär att bestämmelserna i

text: förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: skall tillämpas beträffande denna handläggning.

text: Av

text: 10 § förvaltningsprocesslagen

text: framgår att en ansöknings- eller besvärshandling eller en annan handling, varigenom ett mål anhängiggörs, och det som hör till den skall tillställas motpart eller annan mot vilken åtgärd ifrågasätts. Mottagaren skall föreläggas att svara inom viss tid vid påföljd att målet ändå kan komma att avgöras. Sådan underrättelse behövs ej bl.a. om det inte finns anledning att anta att talan kommer att bifallas helt eller delvis eller om underrättelse annars är uppenbart onödig.

text: Länsrätten har i flera mål som rörde medgivande till fortsatt tvångsvård inte förelagt patienten att yttra sig över chefsöverläkarens ansökningar eller anmälningar (mål nr 2634-01, 514-02, 515-02, 991-02, 1062-02, 1128-02 och 1183-02). I remissyttrandet har länsrätten uppgett att undantag gjorts från kommuniceringsskyldigheten mot bakgrund av att behandlande läkare redan hade delgett patienten handlingarna och att det därför kunde uppfattas som förvirrande och i vissa fall skapa oro för patienten med en ny delgivning. Det har från domstolen framförts att det var uppenbart onödigt att förelägga patienten att yttra sig i målet. Länsrätten har samtidigt uppgett att domstolen är medveten om att det tillämpade förfarandet är tveksamt med hänsyn till

text: förvaltningsprocesslagens

text: bestämmelser.

text: Enligt min mening var det inte uppenbart onödigt för domstolen att kommunicera handlingarna med patienterna.

text: Förvaltningsprocesslagens

text: föreskrifter bygger på förutsättningen att det är domstolens uppgift att se till att en motpart eller annan mot vilken en åtgärd ifrågasätts, t.ex. en patient i ett mål enligt LPT eller LRV, får del av handlingarna och ges tillfälle att yttra sig. Huruvida rättens kommunicering av ansökningshandlingar o.d. i psykiatrimål regelmässigt skall kunna ersättas med en kommunicering redan hos chefsöverläkaren, som är part i målet hos länsrätten, fordrar enligt min mening ingående överväganden. Detta förfarande kan enligt min uppfattning godtas endast om det har stöd i särskilda föreskrifter om handläggningen av psykiatrimålen. Som framgått av det anförda saknas sådana föreskrifter.

text: Angående muntlig förhandling och hörande av sakkunnig i målen I mål enligt LPT skall länsrätten enligt 36 § den lagen hålla muntlig förhandling, om det inte är uppenbart obehövligt. Till denna huvudregel finns ett i nämnda paragraf föreskrivet undantag, som dock inte är aktuellt i detta ärende. Enligt 37 § andra stycket skall länsrätten vid muntlig förhandling höra sakkunnig, om det inte är uppenbart obehövligt. I fråga om muntlig förhandling i

text: mål enligt LRV gäller enligt 21 b § den lagen bestämmelserna i 36 och 37 §§ LPT.

text: Beträffande muntlig förhandling i psykiatrimål uttalades i motiven till lagstiftningen bl.a. följande (

text: prop. 1990/91:58 s. 278

text: Med hänsyn till betydelsen av ett omhändertagande för tvångsvård bör länsrättens prövning av förutsättningarna för psykiatrisk tvångsvård som regel ske efter muntlig förhandling. Presumtionen är således stark för muntlig förhandling. Det kan vara uppenbart obehövligt att hålla en muntlig förhandling om en sådan nyligen hållits i ett föregående mål rörande samme patient och nya omständigheter av vikt inte tillkommit efter förhandlingen. Detsamma gäller om patienten på grund av sitt psykiska tillstånd inte kan närvara vid en muntlig förhandling eller inte vill att en sådan skall hållas. En annan tänkbar situation är då målet gäller sådana frågor som korttidspermission eller förstörande eller försäljning av egendom. Bestämmelserna om förutsättningarna för förordnande av sakkunnig i psykiatrimål ändrades genom lagändringar som trädde i kraft den 1 juli 2000 (SFS 2000:353). I motiven anfördes bl.a. följande (

text: prop. 1999/2000:44 s. 104

text: f.).

text: Det måste enligt regeringens mening vara en rättssäkerhetsgaranti för den enskilde att en annan läkare än den som har det yttersta behandlingsansvaret för honom eller henne får lämna sin uppfattning i målet. Det kan också vara så att vetskapen om att ytterligare en läkare kan komma att granska chefsöverläkarens ställningstagande i målet gör att chefsöverläkaren överväger sin uppfattning i målet mer noggrant än om möjligheten att förordna om sakkunnig inte fanns. Vid en samlad bedömning finns övervägande skäl för att huvudregeln bör vara att sakkunnig skall förordnas i mål enligt LPT och LRV. Det måste dock finnas undantag från huvudregeln att länsrätten skall förordna sakkunnig. Länsrätten skall kunna underlåta att förordna sakkunnig t.ex. i de fall när länsrätten nyligen har prövat samma fråga och inga nya omständigheter har tillkommit. Länsrätten har i några mål inte hållit muntlig förhandling, trots att patienterna inte angett något om sin inställning till sådan förhandling (mål nr 14-02, 1190- 02, 1662-02 och 1707-02). Av utredningen framgår att i samtliga dessa mål hade chefsöverläkaren på ansökan eller anmälan angett att patienten med hänsyn till sitt psykiska tillstånd kunde närvara vid en muntlig förhandling. I tre av målen meddelade patienten att han eller hon motsatte sig fortsatt tvångsvård. I det fjärde målet (mål nr 1707-02) kunde under handläggningen i länsrätten varken domstolen eller det offentliga biträdet få kontakt med patienten.

text: Av utredningen drar jag slutsatsen att målen redan då de inleddes handlades med avsikten att muntlig förhandling inte skulle hållas, om inte patienten begärde detta. Jag vill påpeka att presumtionen är att muntlig förhandling skall hållas och att patienten således inte behöver begära sådan förhandling. Vad som har kommit fram om omständigheterna visar enligt min mening inte att det var uppenbart obehövligt att hålla muntlig förhandling i målen. Som en konsekvens av att muntlig förhandling inte hölls hördes inte heller i målen någon sakkunnig vid sådan förhandling. Särskilt anmärkningsvärt är att två mål (mål nr 14-02 och 1662-02) rörde samma patient, och avsåg på varandra följande ansökningar om medgivande i sex månader till fortsatt vård enligt LRV. Beträffande denna

text: patient kom således lång tid att förflyta utan att länsrätten höll muntlig förhandling eller hörde någon sakkunnig.

text: Avslutande synpunkter m.m. Jag är sammanfattningsvis kritisk till länsrättens handläggning i nu berörda hänseenden och förutsätter att domstolen ser över sina rutiner, om så inte redan har skett.

text: Avslutningsvis vill jag nämna att det med hänsyn till den starka presumtionen för muntlig förhandling i psykiatrimål kan ifrågasättas om det är lämpligt att patienterna i en av chefsöverläkaren tillhandahållen blankett skall tillfrågas om de önskar muntlig förhandling eller inte och genom en enkel kryssmarkering förutsättas ange sin uppfattning. Eftersom detta ärende endast har rört länsrättens handläggning går jag dock inte in på den frågan.

text: Initiativärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Bemötande
Information
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Stockholms län angående bl.a. ett inlägg på Twitter

org: jo

sammanfattning: JO har granskat ett inlägg som polisen publicerat på sitt Twitterkonto. I inlägget uttrycks en besvikelse över att två kända personer i ett tv-program talade i positiva ordalag om narkotikabruk. Uttryckssättet i inlägget har enligt JO inte något direkt olämpligt anslag och det finns inte skäl att anta att syftet med inlägget skulle ha varit något annat än brottsförebyggande. I beslutet konstateras att det finns ett regelverk för polisens deltagande i sociala medier som, om det efterföljs, bör vara tillräckligt för att det inte ska förekomma publiceringar som riskerar att äventyra tilltron till polisens saklighet och opartiskhet eller i övrigt är olämpliga.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Polisens användning av sociala medier har ökat väsentligt under senare år. På Facebook och Twitter finns för närvarande cirka hundra konton registrerade av polisen. Kontona administreras vanligtvis lokalt av exempelvis ett närpolisområde eller en ungdomsgrupp inom en polismyndighet. Sammanlagt följer cirka 360 000 personer polisens sidor på Facebook och Twitter.

type: stycke

text: I Rikspolisstyrelsens handledning för polisen i sociala medier anges att de övergripande syftena med polisens närvaro i sociala medier är följande.

text: - Ökad dialog – vara synlig och tillgänglig där många människor är. - Dela brottsförebyggande information och tips för att minska brottsligheten. - Berätta om polisens arbete för att öka tryggheten. - Nå ut med att polisen vill ha tips och vittnesuppgifter för att lösa brott. Narkotikaroteln vid länskriminalpolisavdelningen vid Polismyndigheten i Stockholms län har ett konto på Twitter med cirka 1500 följare. Den 15 september 2012 publicerades följande inlägg på kontot.

text: Ser TV 3 AA:s kök och det onödiga inlägget när AA och BB romantiserar om knark – besviken, eller missuppfattar jag något?

text: Med anledning av vissa reaktioner på inlägget skrev CC, yttre befäl vid City polismästardistrikt i Stockholm, en debattartikel på Sveriges Televisions hemsida den 6 november 2012. I denna försvarade han Twitterinlägget och bemötte kritik från en journalist som bl.a. hade uttryckt oro över att sociala medier hade blivit en arena för poliser att på ett skämtsamt sätt påminna om sin makt.

text: Anmälan

text: DD framförde i en anmälan till JO kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län och hänförde sig till Twitterinlägget och debattartikeln. Han anförde att han inte hade någon invändning i sak mot att polisen använder sig av Twitter för att ge information och ha kontakt med allmänheten. Däremot ansåg han att polismyndigheten överträtt vad som låg i dess arbetsuppgift när den, som i detta fall, använde Twitterkontot för att fälla omdömen om enskilda personers åsikter. Det fanns enligt DD en uppenbar risk för att myndigheten därigenom, utan sakargument, kvävde en fri och öppen debatt om t.ex. cannabis. Vidare ansåg han att CC i debattartikeln hade gått över gränsen för vad som var godtagbart för en myndighetsperson, bl.a. genom att kalla en privatperson ”drogromantiker”.

text: Utredning

text: Rikspolisstyrelsen anmodades att yttra sig och även inhämta upplysningar från Polismyndigheten i Stockholms län.

text: Rikspolisstyrelsen Rikspolisstyrelsen (rikspolischefen EE) anförde i sitt yttrande följande angående polisens användning av sociala medier.

text: Det övergripande syftet med Polisens närvaro i sociala medier är att leva upp till uppdraget att minska brottsligheten och öka människors trygghet. Genom sin närvaro i dessa medier blir Polisen synlig och tillgänglig i ett forum där många människor vistas och kan på så sätt nå andra målgrupper. Många ungdomar följer Polisens sidor och ett viktigt skäl till Polisens närvaro i sociala medier är att komma i kontakt med dem. Polisen kan genom sociala medier nå ut med information på ett effektivt sätt, t.ex. att Polisen söker tips, information om Polisens arbete och brottsförebyggande information. Sociala medier gör det också möjligt att snabbt nå stora grupper med information t.ex. i samband med en kris. – – – Innan användningen av sociala medier blev ett mer officiellt verktyg i Polisens arbete gjordes en förstudie […]. Utifrån vad som framkom i förstudien har Rikspolisstyrelsen gett ut en handledning, Polisen i sociala medier […]. Handledningen behandlar bl.a. organisatoriska, juridiska och etiska frågor och innehåller konkreta råd och tips för Polisens närvaro i sociala medier. Handledningen syftar bl.a. till att säkerställa att Polisen uppfattas som en enhetlig och tydlig avsändare i sociala medier och att rättsliga krav följs. Handledningen uppdateras kontinuerligt. Rikspolisstyrelsen har sedan i maj 2011 anordnat tre seminarier om Polisen i sociala medier. Många av de poliser som gör inlägg på Polisens sidor har deltagit vid något av dessa seminarier. Utgångspunkten är att respektive polismyndighet fattar beslut om närvaro i sociala medier och ansvarar för de kanaler som upprättas. När Polisen är närvarande i

text: sociala medier ska det enligt Rikspolisstyrelsens handledning vara klart vem som [ska uttala] sig för myndighetens räkning och vilka ramarna är. [– – –] Polismyndigheten i Stockholms län Polismyndigheten i Stockholms län (biträdande länspolismästaren FF) redogjorde inledningsvis i sitt yttrande för myndighetens arbete med sociala medier. Därvid framkom bl.a. att myndigheten, utöver Rikspolisstyrelsens handledning, hade upprättat egna rutiner för närvaron i sociala medier. Dessa utgår från de lärdomar som har gjorts om hur och om vad man bör skriva i sociala medier. Som exempel på viktiga punkter i rutinerna angavs att

text: personuppgiftslagen

text: ska följas, att enskilda personer inte ska hängas ut och att man inte ska föra fram personliga åsikter samt att man ska använda ett vårdat och enkelt språk. När det gäller inlägg som innehåller kritik mot en person anges i rutinerna att det ska undvikas och endast får publiceras efter en högre chefs godkännande. Dessa rutiner var emellertid inte framtagna vid tidpunkten för det nu aktuella inlägget. Vidare upplystes att myndigheten har en särskild samordnare för sociala medier som aktivt arbetar med frågorna i syfte att åstadkomma en myndighetsgemensam syn på vad som är lämpligt att publicera. Dessutom finns det numera även en särskild samordnare för dessa frågor vid narkotikarotelns ungdomssektion.

text: Med hänvisning till inhämtade upplysningar från chefen för narkotikaroteln vid länskriminalpolisavdelningen, GG, upplystes att narkotikaroteln arbetade brottsförebyggande i sociala medier med information, dialog, diskussion och annan interaktion. Narkotikarotelns avsikt med det aktuella inlägget var att initiera en reflektion hos dem som följer kontot på Twitter, att narkotikabruk och narkotikahantering faktiskt är olagligt. Syftet med inlägget var således varken att påverka innehållet i media eller att kväva en fri och öppen debatt.

text: Polismyndigheten anförde vidare att den hade som uppdrag att förebygga narkotikabrott. När polisen uttalade sig negativt om narkotikabruk skulle det ses som ett led i brottsbekämpningen mot narkotika. Beträffande det aktuella inlägget angav polismyndigheten att texten var formulerad som en fråga som, med reservation för att det var en missuppfattning, uttryckte besvikelse över att två kända personer romantiserade om knark i ett tv-program. Det var således inte formulerat som kritik eller fördömande av personerna ifråga. Inlägget innehöll inte heller information om misstänkta personer eller några andra sekretessbelagda uppgifter.

text: I en sammanfattande bedömning framhöll polismyndigheten att myndighetens deltagande i sociala medier skedde i överensstämmelse med gällande lagstiftning och att erforderligt internt regelverk fanns framtaget för verksamheten. Det aktuella Twitterinlägget stred enligt myndigheten inte mot någon bestämmelse och det saknades även i övrigt anledning att kritisera det.

text: Beträffande debattartikeln angav polismyndigheten att den mot bakgrund av den grundlagsskyddade yttrandefriheten avstod från att kommentera innehållet.

text: Rikspolisstyrelsens bedömning Rikspolisstyrelsen instämde i Polismyndighetens i Stockholms län bedömning av det aktuella Twitterinlägget och anförde att en uppgift som ankommer på polisen är att förebygga narkotikabrott genom att till exempel på olika sätt informera om att narkotikabruk är olagligt. Det kunde enligt styrelsen inte anses särskilt anmärkningsvärt att en polis som arbetar med att bekämpa narkotikabrott uttryckte besvikelse över att personer talade positivt om narkotikabruk i en tv-sändning. Rikspolisstyrelsen ansåg att det var motiverat med en reaktion på ett sådant uttalande och att inlägget var kopplat till syftet med polisens närvaro i sociala medier samt till polisens övergripande uppdrag att minska brottsligheten.

text: När det gällde debattartikeln på Sveriges Televisions hemsida anförde Rikspolisstyrelsen att uppdraget att kommunicera i polisens sociala medier var knutet till ett visst Facebook- eller Twitterkonto. Därmed var det endast när en anställd skrev eller publicerade bilder på just det kontot som den företrädde myndigheten. Om den anställde kommunicerade i andra forum, t.ex. i en blogg eller på en debattsida hade denne inte rätt att företräda myndigheten och ett uttalande som gjordes på en sådan plats fick då anses vara ett uttryck för den yttrande- och meddelarfrihet som gällde för envar. Mot denna bakgrund avstod även Rikspolisstyrelsen från att kommentera innehållet i debattartikeln.

text: Till yttrandet bifogades bl.a. Rikspolisstyrelsens handledning, Polisen i sociala medier (version 2.1, den 13 september 2012), samt Polismyndighetens i Stockholms län hanteringsregler för sociala medier och rutin för närvaron i sociala medier.

text: DD bereddes tillfälle att yttra sig över vad Rikspolisstyrelsen och Polismyndigheten i Stockholms län hade anfört, men hördes inte av.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § regeringsformen

text: är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor.

text: Av

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: följer att myndigheter i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Reglerna om saklighet och opartiskhet överlappar i viss mån varandra. Saklighetskravet innefattar dock annat och mer än vad kraven på likabehandling och opartiskhet medför, t.ex. vad gäller bemötande, formuleringar och förmåga att hålla sig till den sakfråga som myndigheten vanligen har att avgöra visavi den enskilde. (Se Bull och Sterzel,

text: Regeringsformen

text: – en kommentar, 2013, s. 58.)

text: JO har tidigare uttalat att den information som en myndighet tillhandahåller allmänheten, exempelvis på en webbplats, omfattas av

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet. Detta innebär bl.a. att uppgifter som lämnas ska vara korrekta till såväl innehåll som form, att de ska baseras på hållfast underlag och att

text: det ska vara sakligt motiverat för myndigheten att ge spridning åt uppgifterna. Kravet på opartiskhet innebär bl.a. att informationen ska vara allsidig och objektiv. (Se JO 2010/11 s. 616, dnr

text: I

text: 4 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558)

text: anges att anställda inom polisen ska uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning; de ska uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet eller småaktighet.

text: Även Rikspolisstyrelsen handledning för polisen i sociala medier behandlar frågorna om attityd och bemötande (avsnitt 8.4). I handledningen anges bl.a. att man ska tänka på att använda en mänsklig ton som visar på ödmjukhet och respekt. Vidare sägs att man ska undvika ironi samt inte heller uttrycka sig på ett sätt som kan uppfattas som nedlåtande eller ha en attityd som kan uppfattas som stötande eller överlägsen. Det anges även att man ska vara försiktig med humor, då detta är något högst personligt som lätt kan missuppfattas. De inlägg som görs bör vara kopplade till syftet med närvaron i sociala medier och man ska tänka på att förmedla fakta och inte åsikter.

text: När det gäller omnämnande av personer i inlägg anger Rikspolisstyrelsens handledning (avsnitt 8.5) att information som kan riskera brottsoffers eller brottsmisstänktas integritet och säkerhet inte får publiceras. Inte heller får information som gör att läsaren kan identifiera en enskild individ läggas ut.

text: Polismyndigheten i Stockholms län fastställde den 26 november 2012 rutiner för närvaron i sociala medier. I rutinerna har man delat in inlägg i olika färger beroende på innehåll och vilka regler som gäller för publicering. En godkänd administratör får självständigt publicera så kallade gröna inlägg, vilka t.ex. kan avse information om trafikkontroller och brottsförebyggande åtgärder. Inlägg som innehåller t.ex. humor eller specifikation av platser eller personliga reflektioner, så kallade gula- [minus] inlägg, får endast publiceras efter diskussion med minst en annan godkänd administratör. Så kallade gula+ [plus] inlägg, vilka t.ex. kan avse hanteringen av psykiskt sjuka, våldtäkter och andra grova brott samt pågående förundersökningar, får endast publiceras efter godkännande av ägaren av kanalen (dvs. en person i chefsställning). Inlägg som innehåller t.ex. kritik av personer, svordomar, polisjargong, information om dödsolyckor eller pågående självmord eller enskildas sociala och psykiska status, så kallade röda inlägg, ska undvikas och får endast publiceras efter godkännande av länspolismästaren eller chefen för avdelningen eller stabsenheten.

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Av utredningen har framkommit att polismyndigheter runt om i landet är mycket aktiva i sociala medier och att dessa numera är officiella verktyg för polisen. Utvecklingen har gått snabbt de senaste åren; användandet började under år 2011 och det finns nu cirka hundra konton registrerade, med en stor mängd följare. En

text: sådan utveckling medför naturligtvis en risk för att det, innan rutiner, handledning och kontrollfunktioner har etablerats, sker misstag och att det görs mindre genomtänkta eller olämpliga publiceringar.

text: Det finns enligt min mening inte skäl att ifrågasätta polisens närvaro i sociala medier i sig. En självklar utgångspunkt är att den ska ske i enlighet med de författningar som finns. Det får till exempel inte förekomma att sekretessbelagda uppgifter lämnas ut och inte heller i övrigt att personer som varit föremål för ingripanden kan identifieras. Polismyndigheterna måste naturligtvis också leva upp till

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet. I det avseendet ska särskilt beaktas att bestämmelsen inte bara omfattar hur en sak rent faktiskt handläggs eller vilka verkliga skäl som ligger bakom ett handlande från myndigheten utan även hur agerandet uppfattas är av betydelse. Redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas är tillräckligt för att agerandet kan anses strida mot grundlagens krav. Även

text: polisförordningens

text: allmänna krav på hur anställda inom polisen bör uppträda ska naturligtvis beaktas vid deltagandet i sociala medier.

text: Att uttryckssättet i de sociala medierna har en annan och mindre formell karaktär än annan myndighetsinformation kan medföra en risk för att polisen inte uppfattas som saklig och opartisk. Samtidigt är en av avsikterna med deltagandet i sociala medier att lämna information på ett enkelt sätt samt att vara tillgänglig i ett forum där många personer deltar och på så vis nå fler grupper av befolkningen. Det är naturligt att tonen och uttryckssättet blir mer lättsamt och spontant än vad som skulle vara fallet vid mer traditionell kommunikation. Detta är sannolikt också en bidragande orsak till att det finns ett stort intresse för polisen i de sociala medierna. Det är enligt min mening en vällovlig intention att försöka nå ut till en så stor del av befolkningen som möjligt och att även intressera t.ex. ungdomar – som generellt sett är mer aktiva i sociala medier – för polisens arbete. Strävan efter att få genomslag får emellertid inte medföra att polisen åsidosätter kraven på saklighet och opartiskhet, eller publicerar inlägg vars lämplighet av andra skäl kan ifrågasättas. Det anmälda inlägget I det nu aktuella Twitterinlägget uttrycks en besvikelse över att två kända personer i ett tv-program talade i positiva ordalag om narkotikabruk. Avsikten med inlägget var enligt polismyndigheten att få följarna att reflektera över att narkotikabruk och narkotikahantering är olagligt. Det finns inte skäl att anta att syftet med inlägget skulle ha varit något annat än brottsförebyggande. Det finns till exempel inte anledning att tro att, såsom antytts i anmälan, polisens intention skulle ha varit att kränka någon enskild eller att på ett otillbörligt sätt påverka samhällsdebatten eller innehållet i media.

text: Inlägget ger däremot uttryck för en åsikt snarare än en redovisning av fakta. Som också framhålls i polisens handledning bör den som skriver inlägg avhålla sig från att förmedla åsikter då det riskerar att äventyra tilltron till polisens opartiskhet och saklighet. Att på en narkotikarotels Twitterkonto uttrycka sitt ogillande av att

text: kända personer i ett tv-program, som man uppfattat det, ”romantiserar” om knark, kan emellertid inte i första hand anses vara ett uttryck för en rent personlig åsikt. Då en av polismyndighetens uppgifter är att beivra bl.a. narkotikabrott kan det inte anses vara ett särskilt kontroversiellt ställningstagande. Det får i stället ses som något som kan framföras utan att tilltron till polismyndighetens saklighet och opartiskhet äventyras.

text: Även om ett inlägg i sak är relevant måste det naturligtvis ha en ton som är lämplig för en företrädare för polisen och bör inte innehålla formuleringar som riskerar att uppfattas som nedlåtande eller raljerande. Uttryckssättet i det nu aktuella Twitterinlägget har enligt min mening inte något direkt olämpligt anslag. Det kan däremot uppfattas som kritik av de namngivna personerna och det kan konstateras att den typen av inlägg numera, enligt polismyndighetens rutiner, tillhör de som i princip bör undvikas och i vart fall endast får publiceras efter godkännande av högre chef.

text: Debattartikeln När det gäller debattartikeln kan CC inte anses ha skrivit denna som företrädare för polismyndigheten och det finns därför inte skäl för mig att göra några uttalanden i denna del. Avslutning Det kan konstateras att det finns ett regelverk för polisens deltagande i sociala medier som, om det efterföljs, bör vara tillräckligt för att det inte ska förekomma publiceringar som riskerar att äventyra tilltron till polisens saklighet och opartiskhet eller i övrigt är olämpliga.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Bemötande
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Allvarlig kritik mot en tjänsteman vid Stadsbyggnadsnämnden i Täby kommun för bemötandet i e-postkorrespondens med en enskild

sammanfattning: En byggnadsinspektör uttryckte sig på ett sätt som inte är acceptabelt i två e-postmeddelanden till en enskild. JO konstaterar att agerandet stred mot kravet på saklighet i 1 kap. 9 § regeringsformen och byggnadsinspektören får allvarlig kritik.

text: Anmälan

text: AA klagade på Stadsbyggnadsnämnden i Täby kommun för handläggningen av en begäran om utlämnande av allmänna handlingar samt på en tjänstemans bemötande.

text: Av en bifogad skriftväxling via e-post mellan AA och bygglovshandläggaren BB framgick i huvudsak följande:

text: Den 9 oktober 2016 skrev AA ett e-postmeddelande till BB med synpunkter beträffande det utförda arbetet på en viss fastighet. I meddelandet begärde AA att få en kopia av en underskriven kontrollplan. BB svarade den 10 oktober 2016: Hej, Ärendet är klart från mig, har inte med det att göra längre. Vi är inte besiktningsman som utreder i fall det finns fusk i arbetet eller inte. Vi har redan fått utlåtande om egen kontroll från kontroll ansvarig och fått alla begärda handlingar enligt beslut om startbesked och upprättat slutbesked. Har tyvärr inga mer tid att spendera i detta ärende. Kontakta inte mig mer tack. Med vänliga hälsningar AA vidhöll sin begäran i ett e-postmeddelande den 11 oktober 2016. BB svarade samma dag: Hej! Jag är inte ditt sekretrare. Du får komma hitt eller ring till arkivet och begär dem handlingar som du behövs. Gör vad du vill. Med vänliga hälsningar

text: Utredning

text: JO begärde att stadsbyggnadsnämnden skulle yttra sig över vad AA framfört i sin anmälan. Nämnden beslutade den 13 december 2016 att lämna ett tjänsteutlåtande från samhällsutvecklingskontoret som sitt yttrande till JO. I yttrandet framfördes följande:

text: Sammanfattning

text: Vid en sammantagen bedömning får det anses att befattningshavaren inte har avsett att försvåra tillhandahållandet av handlingar. Dock får det anses att den formulering som valts i e-postkorrespondensen är mindre lämplig.

text: Bakgrund och bedömning

text: Bygglovsärendet i fråga gäller uppförandet av 21 småhus/radhus. Tekniska samråd har skett med byggherren i ärendena. Interimistiska slutbesked har utfärdats av samhällsutvecklingskontoret och byggherren har sålt vidare objekten till nya ägare som har flyttat in på fastigheterna. Radon och relationshandlingar krävs för slutligt slutbesked i ärendena. Berörd befattningshavare i ärendet är byggnadsinspektör BB som har angett att ett flertal fastighetsägare i området har vänt sig till honom både via telefon och e-post. De har varit missnöjda dels med hur byggherren har genomfört entreprenaden och dels med hur kontrollansvarig har genomfört sitt uppdrag. De har vidare ifrågasatt samhällskontorets och berörd befattningshavares hantering av ärendet. Framförallt har man ifrågasatt utgivandet av interimistiskt slutbesked i ärendena. Inspektören har försökt förklara att de punkter som missnöjet hänför sig till såsom plantering av buskar, fyllnadsmassor i marken, feldragna elkablar etc. inte är något som bedöms av samhällsutvecklingskontoret inom ramen för prövning av interimistiskt slutbesked eller slutbesked enligt PBL. Dessa frågor är framförallt civilrättsliga mellan byggherren och de nya ägarna och kan endast tvistas om, dem emellan, utifrån de avtal som har slutits. Byggnadsinspektören anger att tonen från de nya ägarna i vissa av dessa samtal har upplevts otrevlig. Av

text: Tryckfrihetsförordningen

text: framgår att medborgare ska ha rätt att ta del av allmän handling. Det framgår inte vem inom förvaltningen som ska utge handlingen. I aktuellt ärende har byggnadsinspektören angett att anmälaren ska komma till kommunhuset eller kontakta arkivet för erhållande av de handlingar han önskar. Meningen har inte varit att neka tillgång till handlingarna eller försvåra erhållandet av dem. Handlingar i avslutade ärenden eller ärenden i vilka interimistiska slutbesked finns, förvaras i arkivet och erhålles snabbast genom direktkontakt med arkivet. Vidare framgår av

text: förvaltningslagen

text: att en myndighet har en serviceplikt. Detta innebär att varje myndighet ska lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. De frågor som fastighetsägarna, inklusive anmälaren, har haft har som nämnts ovan legat inom det civilrättsliga området och har således egentligen inte legat inom myndighetens verksamhetsområde. Upplysning om detta har lämnats både via telefon och e-post till flertalet fastighetsägare. Det kan dock konstateras att formuleringen i aktuell e-postkontakt med anmälaren har en mindre lämplig ton. Enligt byggnadsinspektören har anmälarens bemötande och obefogade ifrågasättande av inspektörens arbete i slutändan resulterat i de svar som han har skickat. Kontoret gör bedömningen att de formuleringar som använts av byggnadsinspektören är mindre lämpliga men är inte avsedda att försvåra anmälarens erhållande av handlingar. Det kan vidare konstateras att förfrågan om utfående

text: av handlingarna hade kunnat vidarebefordras av byggnadsinspektören till rätt instans, det vill säga arkivet. Diskussion om ovannämnda har förts mellan byggnadsinspektör och närmaste chef. I övrigt bör nämnas att bygglovenheten inom samhällsutvecklingskontoret har goda rutiner inom området utlämnande av allmän handling och hanterar månadsvis ca 350 – 400 förfrågningar. De flesta av dessa efterfrågade handlingar utlämnas inom 24 timmar. AA kommenterade yttrandet.

text: I en kompletterande upplysning framförde bygglovchefen i Täby kommun att en underskriven kontrollplan skickades till AA den 11 oktober 2016.

text: Rättslig reglering

text: En allmän handling som får lämnas ut ska tillhandahållas genast eller så snart det är möjligt. Den som begär det har också rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av handlingen. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt (

text: 2 kap.

text: och

text: 13 §§

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF).

text: JO har i flera beslut uttalat att ett besked i utlämnandefrågan normalt bör lämnas samma dag som framställningen har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om ett utlämnande kan ske.

text: En begäran om att få ta del av en allmän handling görs enligt

text: 2 kap. 14 § första stycket

text: TF hos den myndighet som förvarar handlingen. Om en anställd vid en myndighet, enligt arbetsordningen eller på grund av ett särskilt beslut, har ansvar för vården av handlingen är det, enligt

text: 6 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, i första hand denne som ska pröva om handlingen ska lämnas ut. I tveksamma fall ska den anställde låta myndigheten göra prövningen, om det kan ske utan onödigt dröjsmål. Enligt samma paragraf ska myndigheten pröva om handlingen ska lämnas ut om den anställde bl.a. vägrar att lämna ut handlingen och den enskilde begär myndighetens prövning. Av paragrafens sista stycke följer att den enskilde ska informeras om möjligheten att begära myndighetens prövning och att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas.

text: Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: , RF, ska den som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: Kravet på saklighet innebär bl.a. att anställda vid myndigheter har en skyldighet att bemöta dem som vänder sig till myndigheten på ett korrekt sätt (se 2007/08:KU6 s. 14 f. med hänvisningar). Ett gott bemötande är viktigt både för att den enskilde har rätt till det och för att förtroendet för den offentliga förvaltningen ska kunna upprätthållas (se bl.a.

text: JO 2014/15 s. 368

text: , dnr 641- 2013).

text: Vidare har en myndighet enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, en allmän serviceskyldighet gentemot de enskilda. Serviceskyldigheten omfattar bl.a. att lämna upplysningar till den enskilde och att besvara frågor från enskilda så snart som möjligt.

text: Bedömning

text: Bemötande i e-postkorrespondens Nämnden har framfört att handläggningen av det aktuella bygglovsärendet stundtals var besvärlig samt att AA:s bemötande och obefogade ifrågasättande resulterade i de svar som bygglovshandläggaren gav honom. Det är inte ovanligt att företrädare för en myndighet ifrågasätts eller får kritik av enskilda. Det ingår emellertid i tjänstemannarollen att man ska agera korrekt mot den som tar kontakt med en myndighet. Även om en enskild uppträder på ett sätt som upplevs som besvärligt måste en tjänsteman kunna hantera situationen professionellt och hålla en god samtalston.

text: BB uttryckte sig i e-postkorrespondensen på ett sätt som inte är acceptabelt. Agerandet stred mot kravet på saklighet i

text: 1 kap. 9 §

text: RF och BB förtjänar därför allvarlig kritik för sitt bemötande av AA. Utlämnande av allmän handling AA begärde den 9 oktober 2016 hos BB att få del av en kopia av en kontrollplan. Nämnden har uppgett att handlingar i ärenden där det finns interimistiskt slutbesked förvaras i arkivet. BB borde i första hand ha upplyst AA om det. Eftersom BB vägrade att lämna ut handlingen borde AA:s begäran ha handlagts enligt den nyss redovisade ordningen för utlämnande av allmän handling. Den begärda handlingen skickades emellertid till AA två dagar senare. Mot den bakgrunden finner jag inte anledning till något ytterligare uttalande i denna del.

text: Vad AA i övrigt har fört fram leder inte till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)
Underrättelse

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Skänninge, för bl.a. felaktig tillämpning av fängelselagens regler om placering i avskildhet och att flera intagna inte fått vistas utomhus

sammanfattning: I augusti 2020 placerades samtliga intagna på en viss anstaltsavdelning i avskildhet med stöd av 6 kap. 5 § fängelselagen. Avskildheten kom att pågå nästan fyra dygn. Under ungefär tre dygn gavs flera intagna över huvud taget inte möjlighet att vistas utomhus. Andra intagna erbjöds promenad men endast under en mycket kort stund. JO kritiserar anstalten Skänninge eftersom avskildhetsplaceringarna har pågått längre än vad som får anses rymmas inom ramen för den bestämmelse som låg till grund för besluten. Anstalten kan enligt JO inte heller undgå kritik för att de intagna som var aktuella för utomhusvistelse inte erbjöds den timslånga promenad som de enligt lag har rätt till varje dag. Vidare uttalar JO att det enligt hennes uppfattning inte är acceptabelt att generellt neka en intagen promenad på grund av att det finns en risk för ordningsstörning. Slutligen är JO kritisk till att anstalten dröjt fem dagar med att skriftligen underrätta de intagna om besluten att avskilja dem.

text: Anmälningar

text: I tolv i princip likalydande anmälningar som kom in till JO den 13 och

text: 14 augusti 2020 klagade intagna i anstalten Skänninge bl.a. på att de placerats i avskildhet under flera dygn. De anförde i huvudsak följande.

text: Den 6 augusti 2020 kl. 18.45 låstes de in i sina bostadsrum. Morgonen därpå blev de inlåsta på grund av ”ordning och säkerhet” kl. 7.00. Det påstods att de hade aktiverat brandlarmet med vilje, vilket de absolut inte hade gjort. De hölls inlåsta i bostadsrummen till den 10 augusti kl. 15.00. Under denna tidsperiod fick de ta emot svordomar och hot om att de inte skulle få mat. En del intagna blev också utan mat vid vissa tillfällen. De fick inte heller en timmes promenad per dag som de har rätt till. Några intagna erbjöds fem minuters promenad vid ett eller två tillfällen.

text: Utredning

text: JO hämtade in och granskade avskildhetsbeslut, handlingar i ärenden om misstänkt misskötsamhet samt dokumentation om matutdelning och promenad under perioden den 7–10 augusti 2020.

text: Därefter begärde JO att Kriminalvården skulle yttra sig över det som anmälarna hade anfört och att myndigheten därutöver skulle

text: ‒ redogöra för hur anstalten under den tid de intagna varit avskildhetsplacerade arbetat för att de intagna skulle kunna återgå i gemensamhet

text: ‒ beskriva vilka åtgärder som vidtagits för att kunna erbjuda daglig utomhusvistelse

text: ‒ bemöta påståendet om att de intagna blivit utan mat

text: ‒ lämna en redogörelse för anstaltens formella handläggning när det gäller att underrätta de intagna om beslut om avskildhetsplacering

text: ‒ ge sin syn på om den tidsperiod som de intagna varit avskilda ryms inom ramen för den bestämmelse som åberopas i besluten.

text: Kriminalvårdens remissvar I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region Öst, genom regionchefen, följande:

text: Utredning

text: Kriminalvården, Region Öst, har inhämtat uppgifter om sakförhållandena från anstalten Skänninge genom kriminalvårdschef AA, som även fått ta del av remissvaret. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande framkommit. Under en period i nära anslutning till den 6 augusti 2020 hade anstalten erfarit en allmän oro bland intagna vilket bland uttryckts genom att brandlarm, på olika avdelningar inom anstalten, falskeligen aktiverats. På kvällen den 6 augusti 2020, klockan 18.24, aktiverades ett brandlarm på hus D, avdelning vänster 3. Orsaken till att brandlarmet aktiverades var att livsmedel avsiktligen placerats direkt på en påslagen spisplatta vilket gav upphov till en kraftig rökutveckling på avdelningen. I direkt anslutning till att brandlarmet aktiverades på avdelning vänster 3 aktiverades ytterligare ett brandlarm på angränsade avdelning där en brödrost placerats ovanpå en påslagen spisplatta. Beslut fattades om att samtliga 12 intagna på avdelning vänster 3 skulle avskiljas på sina bostadsrum, de intagna avskildes enligt 6 kap. 5 § FäL då det bedömdes vara nödvändigt för att ordningen och säkerheten skulle upprätthållas. Avskildheten kom att fortgå till den 10 augusti klockan 14.50. I samband med att de intagna avskildes upplevde personal stämningen på avdelningen som hotfull, då intagna skrek, sparkade och slog på de stängda celldörrarna. På förmiddagen den 7 augusti upprättades redogörelser avseende misstänkt misskötsamhet gällande incidenten den 6 augusti för avdelningens samtliga intagna. Samma dag, den 7 augusti genomfördes förhör med de intagna gällande händelsen. Flertalet intagna har under tiden i avskildhet vid ett eller flera tillfällen rapporterats för misstänkt misskötsamhet efter att de uppträtt olämpligt och/eller hotfullt, varvid anstalten bedömt att möjligheten till gemensamhet kraftigt begränsats.

text: Under den tid intagna var placerade i avskildhet arbetade anstalten fortlöpande med att stävja och försöka utreda orsaken till det utåtagerande beteende intagna uppvisade. Personal förde kontinuerligt samtal med de intagna där de bland annat förklarade orsaken till att de placerats i avskildhet och försökte lugna ner de mest aggressiva intagna. Ansvarig kriminalvårdsinspektör uppger att han den 7 augusti bedömde att det inte var aktuellt att ompröva fattade avskildhetsbeslut. Anstalten har under hela tiden intagna varit avskildhetsplacerade kontinuerligt gjort bedömningar av det allmänna läget. Målsättningen var att vid återgång till gemensamhet kunna garantera en säkerställd ordning och säkerhet på avdelningen för att förvissa sig om att kunna bedriva en normal verksamhet. Det bedömdes att det förelåg tydliga risker vid en för tidig återgång till gemensamhet. Ingen av de avskildhetsplacerade intagna erbjöds utomhusvistelse den 7 augusti. Anstalten bedömde att det den 7 augusti förelåg synnerliga skäl mot utomhusvistelse då samtliga intagna bedömdes vara i obalans vilket bland annat uttryckts genom att de uppvisat ett utåtagerande beteende, varit hotfulla samt fört oljud genom att slå på dörrar och kastat möblemang inne på bostadsrummen. I takt med att dialogen med de intagna ökade under lördagen den 8 augusti bedömde vakthavande befäl i samråd men avdelningspersonal vilka intagna som inte utgjorde en överhängande risk för ordningsstörningar och kunde erbjudas utomhusvistelse. Under söndagen den 9 augusti erbjöds samtliga intagna utevistelse. Dokumentation om utomhusvistelse görs löpande i det aktuella avskildhetsärendet i KVR [Kriminalvårdsregistret, JO:s anm.]. Påståendet om att intagna inte erbjudits mat tillbakavisas i sin helhet. Av KVR framgår att det förts anteckningar i respektive avskildhetsärende där det tydligt framgår att intagna erbjudits mat i form av frukost, lunch, middag och kvällsmål. Av anteckningarna framgår också att ett flertal intagna själva valt att avstå från vissa måltider som erbjudits. I samband med att intagna placerades i avskildhet på kvällen den 6 augusti underrättades de muntligen om beslut om avskildhet. Någon dokumentation har dock inte skett i KVR gällande den muntliga underrättelsen. Avsikten var att intagna nästföljande dag, den 7 augusti, skriftligen skulle underrättas om beslut om avskildhet. Anstalten kan i efterhand inte redovisa några skäl till varför den skriftliga underrättelsen dröjt. Av KVR framgår att merparten av de intagna underrättades om beslut om avskildhet först den 11 augusti. Intagna har i sina anmälningar tagit upp att de under tiden i avskildhet fått motta svordomar och hot från personal. Det framgår ingen närmre beskrivning om vem som uttalat vad och vid vilken tidpunkt vilket gör det svårt för anstalten att bemöta dessa påståenden.

text: Vid tillfället tillämpliga bestämmelser

text: 33 § förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL

text: 1 kap. 6 §

text: 4 kap. 1 §

text: 6 kap. 5 §

text: 8 §§

text: fängelselagen (2010:610)

text: , FäL 4 kap. Allmänna råd till 4 kap. 1 § FäL i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse (

text: ), FARK Fängelse

text: Kriminalvårdens, Region Östs, bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår det att anstalten beskriver att det under en tid i nära anslutning till incidenten den 6 augusti varit oroligt bland intagna på anstalten. Den allmänna oron har bland annat uttryckts genom att brandlarm falskeligen aktiverats på flera utav anstaltens bostadsavdelningar. På kvällen den 6 augusti klockan 18.24 aktiveras ett brandlarm på hus D, avdelning vänster 3. När personal anländer till platsen konstateras att livsmedel avsiktligen placerats direkt på en spisplatta vilket orsakat en kraftig rökutveckling. Beslut fattas klockan 18.40 att avdelningens samtliga intagna ska avskiljas

text: på sina bostadsrum jml 6 kap. 5 § FäL. Besluten kom att bestå till den 10 augusti klockan 14.40, det vill säga i fyra dygn. Av 6 kap. 5 § FäL följer att intagna tillfälligt får hållas avskilda från varandra om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En avskildhet jml 6 kap. 5 § FäL får aldrig pågå längre än vad som är nödvändigt för att Kriminalvården ska kunna hantera situationen, normalt inte mer än några timmar eller något dygn. Mot bakgrund av ovan anfört konstaterar Kriminalvården, att det står klart att den tidperiod om nästintill fyra dygn som de intagna var avskilda jml 6 kap. 5 § FäL inte ryms inom den åberopade bestämmelsen. Detta är självklart inte tillfredställande. Kriminalvården ifrågasätter inte anstaltens beslut att det, i den uppkomna situationen, inledningsvis bedömdes vara nödvändigt att avskilja avdelningens samtliga intagna jml 6 kap. 5 § FäL för att ordningen och säkerheten skulle kunna upprätthållas. Det kan i många situationer, såsom den nu aktuella, vara svårt att avgöra vilken bestämmelse om avskildhet som ska användas, då flera bestämmelser kan vara tillämpbara. Det kan i den aktuella situationen diskuteras huruvida de intagna redan i ett inledningsskede skulle varit avskilda jml 6 kap. 8 § FäL. Enligt Kriminalvården borde anstalten, den 7 augusti, ha omprövat avskildhetsbesluten och i stället övervägt huruvida det var nödvändigt att fortsättningsvis hålla intagna avskilda på individuell grund, främst till följd av misstänkt misskötsamhet jml 6 kap. 8 FäL eller, möjligen jml 6 kap. 7 första stycket 2 punkten FäL. Ett beslut om avskildhet är ett mycket ingripande beslut och en intagen kan följaktligen ha ett stort intresse av en snabb överprövning. Med detta sagt är det viktigt att en underrättelse om beslut om avskildhet inte drar ut på tiden. Av 33 FL framgår att när en myndighet meddelar ett beslut i ett ärende ska den så snart som möjligt underrätta parten om det fullständiga innehållet i beslutet, om det inte är uppenbart obehövligt. Oaktat att de intagna, enligt anstalten, muntligen informerats om beslut om avskildhet i samband med att avskildheten inleddes den 6 augusti skulle de snarast möjligast skriftligen ha underrättats om de beslut som fattats och skälen därtill, då detta har stor betydelse för möjligheten att begära omprövning. Det är självklart inte tillfredställande att det av KVR går att utläsa att merparten av de intagna underrättats om avskildhetsbesluten först den 11 augusti, vilket är dagen efter att besluten om avskildhet hävts. Det har inte framkommit något i utredningen som stödjer påståendet om att personal skulle ha uppträtt olämpligt gentemot intagna. Påståendet om att intagna blivit utan mat tillbakavisas i sin helhet. Av den dokumentation som förts i varje avskildhetsärende framgår det att intagna erbjudits mat i form av frukost, lunch, middag och kvällsmål samt vilka intagna som på eget initiativ valt att avstå från vissa måltider som erbjudits. När det gäller utomhusvistelse har anstalten vidgått att ingen av de 12 intagna fick möjlighet att vistas utomhus den 7 augusti. Anstalten har uppgett att man gjorde bedömningen att det förelåg synnerliga skäl mot utomhusvistelse med anledning av den incident som inträffat föregående kväll och det beteende intagna i efterhand uppvisat. JO har i tidigare beslut, bl.a. 2015-10-01 dnr 282-2015, gett sin syn på tillämpningen av bestämmelsen om daglig utevistelse där det bl.a. framgår att en timmes promenad är en grundläggande rättighet som Kriminalvården bara kan neka den intagne om det finns synnerliga skäl och att Kriminalvården aktivt måste vidta åtgärder för att hantera den situation som gjort att de intagna inte kan erbjudas promenad. Med hänsyn tagen till antalet avskilda intagna samt de resurser anstalten avsatte den 7 augusti för att prioritera att genomföra förhör, med samtliga intagna, för att utreda incidenten framstår det i efterhand som om det i praktiken kan ha varit svårt för anstalten att ombesörja en timmes utevistelse för samtliga intagna den 7 augusti. Det är efterhand alltid möjligt att ifrågasätta de prioriteringar och den bedömning anstalten gjort, där man gjort gällande att de intagna uppvisat ett utåtagerande beteende och stört

text: ordningen på ett sådant sätt att det säkerhetsmässigt inte var möjligt att erbjuda dem daglig utevistelse. Anstalten har vidare beskrivit att vissa, men inte alla intagna, erbjöds att vistas utomhus den 8 augusti, av den dokumentation som förts i KVR framgår att det i huvudsak rör sig om kortvariga utevistelser på omkring fem minuter. Kring de intagna som inte erbjöds att vistas utomhus bedömdes det finnas en överhängande risk för ordningsstörningar. Den 9 augusti erbjöds samtliga intagna utevistelse och den 10 augusti, efter att avskildheten hävts, hade samtliga intagna möjlighet att utnyttja ordinarie promenadtid. Mot bakgrund av vad som framkommit vid utredningen i ärendet ges anstalten i uppdrag att lokalt se över sina rutiner vad avser underrättelse av beslut. Vidare ges anstalten i uppdrag att på lämpligt sätt säkerställa att korrekt avskildhetsgrund används och att beslut om avskildhet följs upp. Anmälarna gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för flera bestämmelser som har betydelse i ärendet och jag hänvisar dit. Därutöver finns det anledning att återge följande.

text: Enligt

text: 4 kap. 1 § fängelselagen (2010:610)

text: ska en intagen ges möjlighet att vistas utomhus minst en timme varje dag, om det inte finns synnerliga skäl mot det. Av förarbetena till

text: fängelselagen

text: framgår att sådana skäl t.ex. kan avse en oförutsedd situation där det är nödvändigt att hålla de intagna avskilda från varandra med stöd av

text: 6 kap. 5 §

text: och det till följd därav saknas praktiska förutsättningar att låta de intagna vistas utomhus (se

text: prop. 2009/10:135 s. 131

text: ). Detta förarbetsuttalande återfinns också i de allmänna råden till den först nämnda bestämmelsen i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse.

text: Av

text: 6 kap. 7 § första stycket fängelselagen

text: följer att en intagen får hållas avskild från andra intagna i flera olika situationer. Det gäller bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till att det finns en risk för den intagnes eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på egendom som tillhör eller har upplåtits till Kriminalvården (andra punkten). Ett sådant beslut om avskildhet ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst var tionde dag (andra stycket).

text: Kriminalvården har också möjlighet att med stöd av

text: 6 kap. 8 § fängelselagen

text: avskilja intagna vid utredning av misskötsamhet. Under utredning av frågor enligt

text: 12 kap. 1 § fängelselagen

text: eller enligt

text: 26 kap.

text: 6 a

text: och

text: 7 §§

text: brottsbalken

text: får sålunda en intagen tillfälligt hållas avskild från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte ska äventyras. Avskildhet får i detta fall inte pågå under längre tid än fyra dygn.

text: Bedömning

text: Kritik för avskildhetsplaceringarnas längd Av utredningen framgår att intagna i anstalten Skänninge var placerade i avskildhet med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: under nästan fyra dygn.

text: Den åberopade bestämmelsen ger Kriminalvården befogenhet att tillfälligt hålla intagna avskilda från varandra, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: kan Kriminalvården således upplösa gemensamheten i en anstalt eller på en viss avdelning eller en del av en avdelning.

text: I

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: anges inte någon tidsgräns för hur länge intagna får hållas avskilda, men det ska vara fråga om ett tillfälligt avskiljande. Som Kriminalvården redogjort för kan det normalt inte röra sig om mer än några timmar eller något dygn (se

text: a. prop. s. 138

text: JO har i flera ärenden granskat anstalters tillämpning av den aktuella bestämmelsen. I ett initiativärende gjorde dåvarande chefsJO Elisabeth Rynning en genomgång av ett stort antal beslut om placering i avskildhet som anstalten Skänninge fattat med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: . Hon uttalade i beslutet i det ärendet att flera av de granskade avskildhetsplaceringarna, vilka som längst uppgått till sex dygn, hade pågått längre än vad som får anses rymmas inom ramen för den bestämmelsen (se

text: JO 2017/18 s. 121

text: I ett beslut den 30 juni 2021 kritiserade jag anstalten Kumla för att intagna under de tre tidsperioder som granskades var placerade i avskildhet mellan två och drygt fem dygn med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: (dnr 1754-2020, se också JO:s beslut den 27 november 2018 i dnr 8060-2017).

text: Utifrån den beskrivning som Kriminalvården har lämnat finns det inte skäl för mig att ifrågasätta anstaltens beslut att inledningsvis avskilja de intagna från varandra för att ordningen och säkerheten skulle kunna upprätthållas. Liksom Kriminalvården kan jag dock konstatera att avskildhetsplaceringarna har pågått längre än vad som får anses rymmas inom ramen för den åberopade bestämmelsen. Anstalten förtjänar kritik för att de intagna hölls avskilda nästan fyra dygn med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: . Jag tar inte ställning till om det funnits grund för att hålla de intagna avskilda med stöd av någon annan bestämmelse i

text: 6 kap.

text: fängelselagen

text: . Kritik för dröjsmål med att underrätta intagna om beslut Genom utredningen i ärendet är det klarlagt att de intagna underrättades skriftligen om beslutet att avskilja dem först efter det att de återgått till vistelse i gemensamhet. För merparten dröjde underrättelsen fem dagar. Som Kriminalvården framhållit är ett beslut om avskildhet mycket ingripande och en intagen får därför förutsättas ha ett intresse av att snabbt kunna få beslutet överprövat. Jag är kritisk till att anstalten dröjt så länge med att skriftligen underrätta de intagna.

text: Kritik för begränsning av promenadtiden Enligt Kriminalvården gjorde anstalten bedömningen att promenad inte kunde erbjudas någon av de intagna den 7 augusti 2020. Dagen därpå erbjöds vissa intagna promenad men då endast under en mycket kort stund. Under ungefär tre

text: dygn gavs flera intagna över huvud taget inte någon möjlighet till utomhusvistelse.

text: En timmes daglig promenad är en grundläggande rättighet som Kriminalvården bara kan neka en intagen om det finns synnerliga skäl. Som myndigheten nämnt i sitt yttrande har JO i tidigare beslut gett sin syn på tillämpningen av bestämmelsen om daglig utomhusvistelse i samband med att en anstalt placerar många intagna i avskildhet (se

text: JO 2016/17 s. 218

text: , i remissvaret har ärendets dnr 282-2015 använts). JO uttalade då att Kriminalvården aktivt måste vidta åtgärder för att hantera den situation som gjort att de intagna inte kan erbjudas promenad.

text: Kriminalvården har i remissvaret fört fram att skälet till att inte någon av de intagna erbjöds utomhusvistelse den 7 augusti 2020 var att de ansågs ”vara i obalans”. Den 8 augusti 2020 gjorde anstalten, med utgångspunkt i risken för ordningsstörningar, en bedömning av vilka intagna som kunde erbjudas utomhusvistelse. Det som avgjorde om en intagen fick möjlighet att vistas utomhus verkar alltså ha varit om anstalten bedömde att det fanns en risk för att en intagens beteende skulle äventyra säkerheten i anstalten. Jag har inte underlag för att ifrågasätta anstaltens bedömningar av de konkreta säkerhetsrisker som en utomhusvistelse hade kunnat medföra. I detta sammanhang vill jag dock framhålla att undantaget i

text: 4 kap. 1 § fängelselagen

text: inte tar sikte på enskilda intagnas ordningsstörande beteende utan på praktiska förutsättningar såsom tillgång till personal. Kriminalvården har inte närmare redogjort för om och i så fall på vilket sätt de intagnas beteende påverkade de praktiska förutsättningarna för att erbjuda vistelse utomhus. Anstalten Skänninge hör till säkerhetsklass 2 och får därför förutsättas kunna hantera intagna som har en viss benägenhet att ta till våld och hot (se Kriminalvårdens handbok för placering i anstalt, 2012:8, s. 36). Att generellt neka en intagen promenad på grund av att det finns en risk för ordningsstörning är enligt min uppfattning inte acceptabelt.

text: Av yttrandet framgår inte skälet till att anstalten den 8 augusti 2020 begränsade promenadtiden för de intagna som i och för sig ansågs kunna erbjudas vistelse utomhus. Såvitt jag har förstått hade anstalten vid den tidpunkten hållit förhören med de intagna. Om det fanns behov av extra personalresurser för att kunna genomföra promenader borde anstalten vid det laget ha kunnat ordna den saken. Jag kan därmed inte se att det har funnits några godtagbara skäl att begränsa promenadtiden. Anstalten kan inte undgå kritik för att de intagna som var aktuella för utomhusvistelse inte erbjöds den timslånga promenad som de enligt lag har rätt till. Övrigt Det som anmälarna anfört om att de blivit utan mat har tillbakavisats av anstalten, som bl.a. hänvisat till den dokumentation som gjorts beträffande enskilda intagna. Påståendena om att personalen uppträtt olämpligt mot de intagna har anstalten sagt sig inte kunna bemöta eftersom anmälarna inte lämnat

text: någon närmare beskrivning av omständigheterna. Jag konstaterar att det som har kommit fram genom utredningen inte ger stöd för någon kritik i dessa delar. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Hans Ragnemalm

nyckelord: Dokumentation Integritet Sekretess

title: Försäkringskassans kritiseras inte för att ha lämnat ut uppgifter om en försäkrad till polismyndigheten men däremot för att ha underlåtit att dokumentera övriga kontakter myndigheterna emellan

sammanfattning: Av en promemoria, som inkom till Försäkringskassan från polismyndigheten, framgick bl.a. att en försäkrad utan framgång hade eftersökts på sin folkbokföringsadress och att det var ovisst om han vistades i Sverige. Försäkringskassan inledde med anledning därav en kontrollutredning och kallade den försäkrade till ett möte för att utreda hans fortsatta rätt till sjukersättning. Med stöd av generalklausulen i 10 kap. 27 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, lämnade Försäkringskassan uppgifter om tid och plats för mötet till polismyndigheten, som kom till platsen och grep den försäkrade. JO delar Försäkringskassans uppfattning att generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL är tillämplig i förevarande fall. JO har heller inga invändningar mot Försäkringskassans bedömning att det var uppenbart att intresset av att klara upp de brott den försäkrade var misstänkt för hade företräde framför intresset att skydda hans integritet. Någon kritik uttalas således inte i denna del. Däremot kritiseras Försäkringskassan för bristande dokumentation av kontakterna med polismyndigheten. I beslutet uttalas vidare att avsaknaden av dokumentation medfört att det saknades möjlighet att bedöma lämpligheten av eventuellt övrigt samarbete myndigheterna emellan.

text: Anmälan

text: I en anmälan klagade advokaten AA, i egenskap av ombud för BB, på Försäkringskassan och anförde i huvudsak följande. BB var, utan att han kände till det, efterlyst för bl.a. grov stöld 2008. Han vistades gömd i Finland eftersom han, såsom vittne till grova brott, var hotad till livet. Under våren 2011 kallades BB till ett möte hos Försäkringskassan i Eskilstuna under förevändning att Försäkringskassan ville diskutera hans löpande ersättning. Försäkringskassan svarade undvikande på hans frågor om sammanträdets syfte. När BB anlände till mötet hos Försäkringskassan befann sig polisen på plats och grep honom. Han dömdes senare för det brott han var efterlyst för. Det är således uppenbart att det förekommit ett samarbete mellan polismyndigheten och Försäkringskassan och Försäkringskassan måste ha delgivit polismyndigheten sekretessbelagd information, och vice versa. Härutöver har Försäkringskassan uppenbarligen genom vilseledande information förmått BB att infinna sig till mötet och som skäl åberopat omständigheter som direkt har betydelse för BB:s försörjning.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Försäkringskassan som anmodades att yttra sig över det som AA anfört. I remissvar den 8 februari 2012 anförde Försäkringskassan följande.

text: Utredning

text: Försäkringskassans interna utredning med anledning av JO:s begäran om yttrande visar följande. Den 20 februari 2011 tog Försäkringskassan emot en handling från polismyndigheten i Uppsala benämnd ”PM Spaning samt eftersök av mt i ärendet”.

text: Av promemorian framgick att BB var misstänkt för brott och, utan resultat, hade eftersökts av två polispatruller den 18 januari 2011. Eftersom den inkomna handlingen från polismyndigheten tydde på att BB:s bosättningsförhållanden var oklara beslutade Försäkringskassans kontrollenhet vid region Öst att inleda en så kallad kontrollutredning för att utreda BB:s rätt till sjukersättning. BB:s sjukersättning betalades ut i form av garantiersättning som är en så kallad bosättningsbaserad försäkring. När sjukersättning betalas ut i form av garantiersättning förutsätter detta att den som är beviljad ersättningen är bosatt i Sverige eller i land inom EU/EES. I journalanteckning daterad den 28 februari 2011 bedömde handläggaren att BB inte hade fullgjort sin anmälningsskyldighet enligt

text: 110 kap.

text: och

text: 47 §§

text: socialförsäkringsbalken

text: som föreskriver att ändrade förhållanden som påverkar rätten till ersättning måste anmälas till Försäkringskassan. Här avses bland annat bosättning i Sverige eller utomlands. Handläggaren bedömde att BB:s sjukersättning skulle hållas inne i avvaktan på vidare utredning, då det inte fanns någon aktuell adress där BB kunde nås och då det inte heller kunde anses stå klart att BB fortfarande var i livet. Den 3 mars 2011 registrerade Försäkringskassan att sjukersättningen tills vidare inte skulle betalas ut från och med mars 2011. Den 8 mars 2011 inkom handlingar från Nordea som visade att BB:s före detta hustru med stöd av fullmakt tagit ut hans sjukersättning för tiden maj 2010 till och med februari 2011. Den 24 mars 2011 ringde en person, som uppgav sig vara BB, till Försäkringskassans handläggare och undrade varför Försäkringskassan inte hade betalat ut hans sjukersättning i mars 2011. Handläggaren informerade personen om att detta berodde på att Försäkringskassan inte visste om BB bodde i Sverige eller om han ens var i livet. Handläggaren bad därefter att personen skulle besöka Försäkringskassan så att det gick att få klarhet i om det var BB som ringde och för att utreda var han bodde samt varför hans före detta hustru hade tagit ut hans sjukersättning. BB sade sig ha förståelse för detta och erbjöd sig att besöka Försäkringskassans kontor i Eskilstuna samma dag eller dagen därefter. Den 25 mars 2011 ringde handläggaren till Försäkringskassans servicekontor i Eskilstuna och bad dem ta emot besök av BB för att utreda hans rätt till sjukersättning och hans bosättningsförhållanden. Handläggaren kontaktade därefter BB och informerade honom att han samma dag kl. 13.00 var välkommen att besöka Försäkringskassans servicekontor på Kungsgatan 13 i Eskilstuna. Polismyndigheten informerades om tid och plats för mötet. Den 30 mars 2011 antecknade handläggaren i ärendejournalen att BB var omhändertagen från och med den 26 mars och att bakgrunden till detta skulle undersökas för att utreda om det påverkade hans rätt till sjukersättning. Den 2 maj 2011 beslutade handläggaren att avsluta utredningen eftersom det inte, utifrån Försäkringskassans utredning, fanns anledning att ifrågasätta rätten till

text: sjukersättning. Detta innebar att Försäkringskassan började betala ut BB:s sjukersättning på nytt och att den även betalades ut för månaderna mars 2011 till och med april 2011 när den hade varit innehållen.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: I anmälan till JO anförs att Försäkringskassan har vilselett BB att infinna sig till ett möte hos Försäkringskassan och delgett polismyndigheten sekretessbelagd information. Försäkringskassan påbörjade en utredning med anledning av att en promemoria som kommit in från polismyndigheten visade att BB:s bosättningsförhållanden var okända. Eftersom BB:s sjukersättning betalades ut i form av garantiersättning var BB:s bosättningsförhållanden avgörande för rätten till ersättning. Det var därför motiverat att påbörja en utredning. Vid tidpunkten för mötet visade utredningen så långt att BB inte var bosatt på den adress där han var folkbokförd och att han heller inte kunde påträffas på andra adresser. Vidare att hans före detta hustru under en längre tid hade hämtat ut hans sjukersättning. Försäkringskassan bedömer att det i detta läge av utredningen var befogat att vidare utreda BB:s rätt till sjukersättning och att BB:s personliga medverkan var nödvändig. Det fanns därför en berättigad anledning att, utifrån socialförsäkringslagstiftningen, kalla BB till ett möte. BB uttryckte också själv förståelse för behovet av ett möte. Mötet kom således inte till genom vilseledande eller falska förespeglingar. Vad gäller frågan om Försäkringskassan hade informerat polismyndigheten om tidpunkten för mötet framgår det av journalanteckningen den 2 maj 2011 att Försäkringskassan under ärendets gång hade haft kontakt med polisen. Vid vilka tillfällen dessa kontakter förekom och vad de gällde finns inte antecknat i journalen. Genom Försäkringskassans utredning i detta JO-ärende är det dock klarlagt att polismyndigheten fick information om att BB skulle närvara vid ett möte på Försäkringskassans kontor i Eskilstuna den 25 mars 2011. Sekretesskydd för uppgifter om de enskildas hälsotillstånd och andra personliga förhållanden som finns i Försäkringskassans ärenden regleras i

text: (2009:400, OSL). Enligt denna bestämmelse gäller sekretess för sådana uppgifter om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgifterna röjs. Sekretessen gäller också mellan myndigheter (

text: 8 kap. 1 §

text: OSL). I detta fall har Försäkringskassan lämnat uppgift om tid för BB:s möte på Försäkringskassans kontor i Eskilstuna till polismyndigheten. Sådana uppgifter är normalt sett inte sekretessbelagda. I den aktuella situationen, när Försäkringskassan med fog kunde anta att polisen med information om mötet skulle vara på plats och gripa BB, blir bedömningen annorlunda. Försäkringskassan gör dock den bedömningen att uppgifterna kunde lämnas till polismyndigheten med stöd av den s.k. generalklausulen (

text: 10 kap. 27 §

text: OSL). I vissa fall måste myndigheter kunna samverka så att brott kan klaras upp. En bedömning måste givetvis göras i det enskilda fallet, men som omständigheterna var i detta fall anser Försäkringskassan att det är uppenbart att intresset av att de anmälda brotten klarades upp hade företräde framför intresset av BB:s integritetsskydd. - - -

text: AA kommenterade Försäkringskassans yttrande och anförde bl.a. följande. Såvitt BB förstått framgår det inte alls av polismyndighetens promemoria att hans bosättningsförhållanden skulle vara oklara. Om oklarheter kring boendet fanns borde de kunnat utredas per telefon. Försäkringskassan saknade fog för sitt beslut

text: att inte betala ut ersättning till BB. Det är uppenbart att skälet till beslutet att inte betala ersättning till BB var att Försäkringskassan ville delta i polismyndighetens spaningsverksamhet genom att tvinga BB att infinna sig personligen vid Försäkringskassan så att han skulle kunna gripas.

text: Försäkringskassans handlingar i ärendet hämtades in och granskades. Av en journalanteckning den 28 februari 2011 i Försäkringskassans akt om kontrollutredning framgår att en impuls till utredning om BB:s rätt till ersättning inkommit i form av en promemoria från polismyndigheten. Av polismyndighetens promemoria framgår att BB utan framgång eftersökts på sin folkbokföringsadress och andra tänkbara adresser i Sverige, att hans före detta hustru hade uppgivit att hon inte hade haft kontakt med BB på tre år och att hon trodde att han eventuellt vistades i Finland.

text: Bedömning

text: I Försäkringskassans uppgifter ingår att göra kontrollutredningar för att förebygga och komma till rätta med felaktiga utbetalningar av socialförsäkringsförmåner. Det är inte ovanligt att impulsen till en kontrollutredning kommer in till Försäkringskassan från en annan myndighet, t.ex. som i detta fall från polismyndigheten.

text: I samband med en kontrollutredning kan Försäkringskassan ha behov av att träffa och ställa frågor till den försäkrade. När Försäkringskassan inledde sin utredning uppbar BB sjukersättning i form av garantiersättning som är en bosättningsbaserad förmån. En försäkrad som uppbär en socialförsäkringsförmån är skyldig att anmäla sådana förhållanden som påverkar rätten till eller storleken av förmånen i fråga. Rätt till bosättningsbaserade förmåner förutsätter bl.a. bosättning i Sverige eller i land inom EU/EES. Eftersom det kommit till Försäkringskassans kännedom att det rådde ovisshet kring var BB var bosatt, eller om han överhuvudtaget var i livet, hade myndigheten fog för åtgärden att kalla BB till ett personligt besök.

text: Frågan i ärendet är då om Försäkringskassan har varit oförhindrad att lämna ut uppgifterna om besöket till polismyndigheten.

text: Enligt

text: 28 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, gäller sekretess hos Försäkringskassan för uppgift om den enskildes hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående lider men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i bl.a. ärende om sjukersättning. Begreppet ”andra personliga förhållanden” omfattar i princip alla uppgifter som kan hänföras till en enskild person och kan till exempel gälla uppgift om en försäkrads adress och arbetsförmåga (se Försäkringskassans Vägledning 2001:3 Version 4 s. 43). Om det hos Försäkringskassan, som i förevarande fall, finns ett pågående eller avslutat ärende rörande personen i fråga, kan även en uppgift om att hon eller han är kallad till ett möte hos myndigheten utgöra ett sådant personligt förhållande som avses i

text: 28 kap. 1 §

text: OSL. I förevarande fall får det dessutom anses

text: klart att den enskilde kunde komma att lida men om uppgiften röjdes. Sekretess får därför anses gälla för uppgiften i fråga.

text: Nästa steg i bedömningen blir därmed att ta ställning till om det förelegat någon sekretessbrytande regel som medfört att Försäkringskassan varit oförhindrad att lämna ut den sekretessbelagda uppgiften.

text: Det finns ett flertal sekretessbrytande regler i OSL och i andra lagar och förordningar som OSL hänvisar till. Vissa av dessa regler medger utlämnande på Försäkringskassans eget initiativ. Det gäller t.ex. de bestämmelser som intagits i lagen (

text: ) om underrättelseskyldighet. Andra sekretessbrytande regler gäller under förutsättning att uppgiften har begärts utlämnad. Så är fallet t.ex. när utlämnandet sker med stöd av förordningen (

text: ) om skyldighet för Försäkringskassan och Pensionsmyndigheten att lämna ut uppgifter till andra myndigheter (uppgiftslämnarförordningen).

text: Om utlämnande inte kan ske med stöd av någon annan sekretessbrytande regel kan i vissa fall generalklausulen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL vara tillämplig. Denna bestämmelse gör det möjligt för en myndighet att på eget initiativ eller på begäran lämna ut en sekretessbelagd uppgift till en annan myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda (jfr Försäkringskassans Vägledning 2001:3 Version 4 s. 85).

text: Jag delar Försäkringskassans uppfattning att generalklausulen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL kunde tillämpas i förevarande fall. Jag har heller inga synpunkter på den bedömning som Försäkringskassan gjort vid intresseavvägningen och finner således inte anledning att kritisera myndigheten för att den lämnat ut uppgifterna om mötet till polismyndigheten.

text: Enligt

text: 15 § förvaltningslagen (1986:223)

text: ska uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för ärendets utgång antecknas. Det får dock i praxis anses belagt att också uppgifter som rör ärendets gång t.ex. kontakter med parter, andra personer eller myndigheter, bör antecknas (se t.ex. JO:s beslut den 3 mars 2005, dnr

text: Av utredningen i ärendet framgår att Försäkringskassan haft kontakt med polismyndigheten under ärendets gång. Det saknas emellertid dokumentation som visar när kontakten har skett och vad som har sagts. Därmed saknas även möjlighet att bedöma lämpligheten i eventuellt övrigt samarbete myndigheterna emellan. Försäkringskassan förtjänar kritik för den bristande dokumentationen.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Förundersökning
Åtal

title: Kritik mot en åklagare dels för utformningen av ett beslut att inte inleda förundersökning, dels för att denne inte inledde förundersökning när kompletterande uppgifter inkom

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Hallands län och vice överåklagaren BB vid Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål. Han uppgav att hans son, CC som är född år 1989, i samband med en fotbollsmatch i Halmstad misshandlades av polis och trots att han var skadad fördes in i en polisbuss där han belades med handfängsel och fick huvudet nedtryckt. Polisanmälan hade kompletterats i Stockholm. CC och AA hade då påtalat att det fanns vittnen till händelsen och att den filmats. Förundersökning inleddes inte trots att det fanns vittnen som sett att en polisman slog CC med en batong. Varken sonen eller något av vittnena hade hörts av polis.

text: Utredning

text: Handlingar i polisens ärende K31163-09 och riksenhetens ärende AM-176353-09 begärdes in. Av dessa framgick i huvudsak följande.

text: I en polisanmälan upprättad vid Polismyndigheten i Hallands län den 19 oktober 2009, på begäran av en polisinsatschef, angavs att målsäganden, CC, uppgett att han blivit misshandlad av en okänd tjänsteman vid ett ingripande. Vidare uppgavs att okänd person vid ingripandet hade skadat målsäganden på ett okänt sätt. CC hade ett blödande jack i huvudet. Det framgick också att målsäganden hade skjutsats till sjukhus av en polispatrull.

text: BB beslutade den 30 oktober 2009 att inte inleda förundersökning med motiveringen att anmälningsuppgifterna inte gav anledning att anta att brott, begånget av polisman, som hörde under allmänt åtal, hade förövats. Enligt en diarieutskrift hade BB vid beslutet tillgång till polisanmälan, en bemanningsplan inför den aktuella polisinsatsen vid en fotbollsmatch, ett ingripandeprotokoll och två promemorior beträffande bl.a. polisens batonganvändning.

text: Den 2 november 2009 inkom till riksenheten en komplettering till anmälan i form av ett förhör med CC till vilken också fogats en utredningsanteckning.

text: Kompletteringen var gjord vid polisstationen i Farsta i Stockholm den 21 oktober

text: 2009 och var ankomststämplad vid Polismyndigheten i Hallands län den 30 oktober 2009, dvs. samma dag som BB fattade sitt beslut.

text: I förhöret antecknades inledningsvis att CC kom in på polisstationen och uppgav att han hade blivit misshandlad av polis efter en fotbollsmatch i Halmstad. CC uppgav att han hade gjort en polisanmälan där, men ansåg att anmälan blivit mycket knapphändig och ville därför göra tillägg. I förhöret beskrev han händelseförloppet, att han blivit slagen på visst sätt med batong, och uppgav också att det fanns namngivna vittnen till händelsen, vars telefonnummer angavs, samt att händelsen också skulle ha filmats. Vidare var antecknat vissa skador som CC uppvisade. Förhörsledaren fick också uppgift om diarienumret på den anmälan som upprättats vid Polismyndigheten i Hallands län.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från inspektörerna DD och EE vid Söderortspolisen. De kunde inte ange av vilken anledning det dröjt över en vecka innan det kompletterande förhöret med CC inkom till Hallandspolisen.

text: BB lämnade upplysningar om sin handläggning enligt följande.

text: CC har den 19 oktober 2009 hos polisen i Halmstad anmält att han samma dag misshandlats av okänd tjänsteman och orsakats skador av okänt slag (K31163-09). Händelsen har sitt ursprung i tumult efter fotbollsmatch mellan Halmstad bollklubb och Hammarby IF samma dag. Av protokoll över tvångsåtgärder framgår att CC vid tiden för polisingripandet hade ett sår på vänster sida av skallen. Enligt CC hade skadan uppkommit efter batongslag. Någon gärningsman uppgavs inte. Två polismän har upprättat PM över det uppenbara kaos som uppstått efter fotbollsmatchen. Av polisman FF:s PM framgår att han utdelat två batongslag mot armen på en ”smal kille” som hängde fast i en ”bred kille”. Ett stort antal polismän och ordningsvakter har uppenbarligen varit på platsen. Efter mitt beslut i ärendet, den 30 oktober 2009, har förhör med CC inkommit. Förhöret har skett i Stockholm varför det var okänt för mig vid beslutstillfället. Förhöret har inte tillfört något som gör det möjligt att identifiera någon som orsakat CC:s skada. Den 9 november 2009 ringde CC:s fader, AA, till mig och uppgav därvid att det fanns fotografiska avbildningar på den polisman som slagit mot CC. Han lovade att omedelbart översända dessa bilder. Om bilderna var av uppgiven karaktär avsåg jag att inleda förundersökning. I slutet av november 2009 ringde jag AA enär några bilder inte ankommit. Han uppgav då att någon inom Hammarby IF:s ledning skulle innehabilderna. Han hade själv inte tagit del utav bilderna. Jag avvaktar ännu bildernas ankomst. Jag har i mitt beslut angivit som skäl att det inte, på föreliggande material, finns anledning att antaga att polisman gjort sig skyldig till brott som hör under allmänt åtal. I avvaktan på bildernas ankomst vidhåller jag denna uppfattning.

text: Det har upplysts att BB pensionerades den 1 februari 2010.

text: I ett beslut den 24 februari 2010 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Jag har inte funnit tillräcklig anledning att begära in ett skriftligt yttrande från Åklagarmyndigheten i ärendet men handläggningen föranleder följande uttalanden från min sida.

text: Av utredningen framgår att BB den 30 oktober 2009 beslutade att inte inleda förundersökning med anledning av en anmälan om misshandel/tjänstefel som skulle ha ägt rum vid ett ingripande i anslutning till en fotbollsmatch. I anmälan angavs CC som målsägande. Vid sitt beslutsfattande hade BB inte fått del av den komplettering till anmälan som målsäganden CC gjorde tio dagar tidigare i Stockholm.

text: Utredningen här har inte kunnat klarlägga varför det tog så lång tid som cirka tio dagar innan kompletteringen inkom till riksenheten. Jag har inte funnit det meningsfullt att ytterligare försöka utreda orsaken till dröjsmålet. Jag vill dock erinra om vikten av att en komplettering till en anmälan som genomförs vid annan polismyndighet än den handläggande utan dröjsmål sänds vidare, eftersom uppgifterna givetvis kan ha stor betydelse för frågan om förundersökning ska inledas.

text: När BB fattade sitt beslut hade han således endast en förhållandevis knapphändig anmälan och vissa övriga handlingar från den aktuella polisinsatsen tillgängliga.

text: En förundersökning ska inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (

text: 23 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker att det förekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan alltså inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott. Det ankommer alltid på förundersökningsledaren att omgående ta ställning till om uppgifterna i brottsanmälan utgör tillräcklig grund för beslut i förundersökningsfrågan samt att, om det inte skulle vara fallet, föranstalta om de förutredningsåtgärder som krävs för att man så snabbt som möjligt ska få fram det beslutsunderlag som behövs.

text: I det aktuella fallet var uppgifterna i anmälan som nyss sagts knapphändiga. En möjlig orsak till detta kan vara att målsäganden, som var skadad och fördes till sjukhus, inte haft möjlighet att lämna mer detaljerade uppgifter. Fråga är om det mot bakgrund av den knapphändiga anmälan fanns anledning att inför beslutsfattandet vidta någon förutredningsåtgärd, som t.ex. att hålla ett kompletterande förhör med målsäganden.

text: För egen del anser jag att det i en situation som den aktuella kunde ha varit en lämplig åtgärd. I den frågan kan man emellertid ha olika uppfattning utan att någon för den skull kan betecknas som felaktig. Jag anser inte att den bedömning som BB gjorde är sådan att det finns anledning att kritisera honom för den.

text: Jag noterar emellertid att BB vid sin prövning, enligt vad han själv uppgett, utöver uppgifterna i själva polisanmälan, fäste avseende vid vissa andra handlingar som infordrats gällande den aktuella polisinsatsen. I sitt beslut att inte inleda förundersökning angav BB emellertid att anmälningsuppgifterna inte gav anledning att anta att brott begåtts. Den som gör en polisanmälan torde uppfatta, vilket också överensstämmer med normalt språkbruk, att med ”anmälningsuppgifter” avses de uppgifter som framgår av polisanmälan. Om andra infordrade handlingar ligger till grund för beslutet blir det därför missvisande att motivera beslutet på sätt som skett. En sådan motivering kan också ge ett intryck av en närmast slentrianmässig behandling av saken. BB borde därför ha utformat beslutet att inte inleda förundersökning på ett annat sätt.

text: Några dagar efter beslutet fick BB del av CC:s kompletterande uppgifter. Han har uppgett att han därefter avvaktat att de bilder som där nämns skulle ges in till polisen.

text: Förhöret med CC, som inkom till åklagaren den 2 november 2009, innehåller en sammanhängande berättelse från målsäganden innehållande påstående om brott från en icke namngiven polismans sida. Vidare lämnas i förhöret bl.a. uppgifter om fyra identifierade vittnen samt en uppgift om att händelsen filmats.

text: Enligt min uppfattning kan det efter detta förhör med CC inte råda något tvivel om att det i det aktuella fallet finns anledning att anta att ett brott begåtts. Genom ytterligare utredningsåtgärder inom ramen för en förundersökning, som t.ex. förhör med de personer som ska ha bevittnat händelsen, inhämtande av journalanteckningar eller rättsintyg samt ett aktivt eftersökande av de uppgivna filmsekvenserna, skulle de närmare omständigheterna vid händelsen kunna klarläggas ytterligare. Det är, anser jag, anmärkningsvärt att BB synes endast passivt ha avvaktat att målsäganden försåg polisen med ytterligare underlag.

text: Vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.