avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: Kritik mot Polismyndigheten för att en mobiltelefon togs i beslag och undersöktes vid misstanke om ringa narkotikabrott (eget bruk)

sammanfattning: Med anledning av misstanke om ringa narkotikabrott, eget bruk, beslutades om kroppsbesiktning genom urinprov. Samtidigt togs den misstänktes mobiltelefon i beslag och undersöktes på platsen. När det gäller beslaget och undersökningen av telefonen konstaterar JO att det inte har lyfts fram någon konkret omständighet som talade för att den misstänkte, vid ett positivt analysresultat, skulle föra fram en invändning som behövde motbevisas genom innehållet i mobiltelefonen. JO är därför mycket tveksam till om det fanns ett tillräckligt konkret behov av att ta mobiltelefonen i beslag. JO ifrågasätter också om nyttan av tillkommande stödbevisning i form av innehåll från telefonen stod i rimlig proportion till det ingrepp i den misstänktes personliga integritet som åtgärden innebar. Vid en samlad bedömning anser JO att det saknades rättsliga förutsättningar för beslaget och undersökningen av mobiltelefonen. Polismyndigheten kritiseras för att åtgärderna ändå vidtogs.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 17 april 2024 förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten. Han uppgav bl.a. att polisen, efter ett ingripande mot honom, hade genomfört en husrannsakan i en bostad som han delade med sina föräldrar och syskon. Hans bror som befann sig i bostaden hade tvingats lämna urinprov och fått sin mobiltelefon genomsökt. AA ifrågasatte att det fanns grund för åtgärderna mot brodern.

text: Utredning

text: Av handlingar som hämtades in från Polismyndigheten framgick bl.a. att det i samband med husrannsakan uppstod misstanke om att AA:s bror, i fortsättningen benämnd NN, var påverkad av narkotika. Vidare framgick att det med anledning av brottsmisstanken fattades beslut om kroppsbesiktning genom urinprov och att NN:s mobiltelefon togs i beslag och undersöktes på platsen. NN var 17 år vid tillfället.

text: JO begärde att Polismyndigheten skulle yttra sig över anmälan i den del som avsåg de åtgärder som vidtogs med NN:s mobiltelefon. Yttrandet skulle

text: innehålla en redogörelse för de brottsmisstankar som låg till grund för beslaget och den rättsliga grunden för åtgärderna.

text: Polismyndigheten (juristen BB) yttrade sig den 28 oktober 2024 och i ett kompletterande yttrande den 4 mars 2025, efter att ha hämtat in upplysningar från berörda befattningshavare.

text: Polismyndigheten sammanfattade de uppgifter som polisassistenten CC, som ledde husrannsakan, lämnat om beslaget enligt följande.

text: Vid verkställandet av husrannsakan knackade patrullen först på ytterdörren till bostaden utan att någon öppnade och de gick då tillbaka till sin bil i väntan på en eventuell nyckel. Efter en längre stund öppnade [NN] ytterdörren och gick ut. När poliserna konfronterade [NN] fattade de misstanke om att han kunde vara påverkad av narkotika. Anledningen var att [NN] hade svårt att se dem i ögonen, var agiterad och viftade stundtals med armarna och skakade. Poliserna upplevde att [NN] blev nervös när de samtalade om narkotika. [NN] nekade till att han hade brukat narkotika och upplevdes som mycket defensiv och ibland arg. CC beslutade därför, med stöd av den förundersökningsdelegation han hade, att inleda förundersökning avseende ringa narkotikabrott. CC beslutade också att [NN] skulle lämna ett urinprov vilket skedde i bostaden och att hans mobiltelefon skulle tas i beslag för att styrka misstanken om att [NN] brukat narkotika. Det är vanligt att ungdomar nekar till narkotikabrott och hävdar passiv rökning eller att man blivit drogad. Det förekommer även att personer vittnar falskt i rättegångar mot betalning. Syftet med att beslagta [NN:s] mobiltelefon var att hitta information som styrkte att [NN] hade brukat narkotika, t.ex. meddelanden eller bilder på när detta sker. För att kunna säkra sådan information behövs en omedelbar hantering på plats, eftersom informationen annars kan raderas eller krypteras. CC öppnade mobiltelefonen på plats och gick igenom den manuellt för att leta efter nyss nämnd information. Det fanns inte någon information i mobilen som kunde styrka brottsmisstankarna. När det gäller undersökningen av mobiltelefonen lämnade CC dessutom följande upplysningar. NN uppgav självmant mobilkoden utan att bli tillfrågad. Inget förhör hölls och NN informerades om brottsmisstanken. Han tror att NN också informerades om sina rättigheter men han kan inte med säkerhet säga att det var så. Vid undersökningen letade han efter vissa ”appar” som ofta används vid narkotikahandel och tittade i meddelanden som fanns på telefonen. Innan undersökningen aktiverade han telefonens flygplansläge. Telefonen återlämnades efter några minuter till NN.

text: Polismyndigheten redovisade vidare en sammanfattning av upplysningar som hämtats in från chefen för lokalpolisområde Södra Ångermanland, polisintendenten DD Han uppgav bl.a. att det är synnerligen vanligt att personer nekar till brott även vid positiva provtagningsresultat och att det därför ofta finns ett behov av att säkra stödbevisning. DD förde vidare fram att det inom Polismyndighetens operativa verksamhet anses allmänt känt att mobiltelefoner har ett nära samband med narkotikabrottslighet och att det i samband med undersökning av beslagtagna telefoner ofta går att hitta bevisning för det aktuella brottet bestående i t.ex. kommunikation om narkotikaköp, dialoger som beskriver ett upplevt rus eller fotografier och filmer.

text: Polismyndigheten redogjorde för rättslig reglering och gjorde därefter följande bedömning avseende beslaget av mobiltelefonen.

text: Av utredningen framgår att polisassistenten CC beslutade att inleda en förundersökning mot [NN] som avsåg misstanke om ringa narkotikabrott genom eget bruk av narkotika. CC beslutade att [NN] skulle lämna ett urinprov och att [NN:s] mobiltelefon skulle tas i beslag. Enligt CC var syftet med beslaget av mobiltelefonen att säkra information, t.ex. bilder, som kunde utgöra bevisning om att [NN] brukat narkotika. Både CC och DD har pekat på att sådan information kan behövas som stödbevisning för att motbevisa invändningar från personer som misstänks för eget bruk av narkotika och där provtagningen visar på ett narkotikabruk. De har pekat på att sådana invändningar är vanligt förekommande, vilket Polismyndigheten saknar anledning att ifrågasätta. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen [här utelämnad, JO:s anm.] förutsätter ett beslut att beslagta ett föremål för ändamålet att utreda ett brott att det ska finnas konkreta omständigheter som med viss styrka tyder på att föremålet kan främja utredningen. I detta fall har det inte framkommit någon konkret omständighet som talade för att [NN] skulle föra fram en bärkraftig invändning mot en provtagning som visat på narkotikabruk. Behovet av ytterligare stödbevisning i form av beslag kan därför ifrågasättas utifrån den befintliga utredningen. Det kan även ifrågasättas om nyttan av den tillkommande stödbevisningen för att styrka ett ringa brott i detta fall stod i rimlig proportion till åtgärden att kontrollera innehållet i en mobiltelefon, som får anses innebära ett tämligen omfattande ingrepp i den personliga integriteten. Polismyndigheten anser sammanfattningsvis att det utifrån den befintliga utredningen kan ifrågasättas om beslaget av [NN:s] mobiltelefon hade stöd i bestämmelsen i

text: 27 kap. 1 §

text: RB [

text: rättegångsbalken

text: , JO:s anm.].

text: Beträffande genomsökningen av telefonen bedömde Polismyndigheten bl.a. att utredningen inte visar att polisens agerande innebar ett åsidosättande av NN:s rätt att inte behöva medverka i utredningen eller att det i övrigt skulle ha påverkat hans rätt till en rättvis rättegång.

text: Rättslig reglering

text: Ett föremål får tas i beslag bl.a. om det skäligen kan antas att det har betydelse för utredning om brott (se

text: 27 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: , RB).

text: Med ”skäligen kan antas” avses att det ska finnas konkreta omständigheter av viss styrka som pekar på att föremålet har betydelse för utredningen (se

text: SOU 1995:47 s. 358

text: och

text: SOU 2017:100 s. 165

text: Beslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (se

text: 27 kap. 1 § tredje stycket

text: RB).

text: När åtgärden som i det här fallet riktas mot ett barn måste det i proportionalitetsbedömningen också särskilt beaktas hur tvångsmedlet kan komma att drabba barnet och särskilda hänsyn kan behöva tas (se Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, femte uppl., s. 897). Dessutom ska barnets rättigheter enligt barnkonventionen beaktas vid alla beslut om tvångsmedel mot underåriga.

text: Vid beslut om tvångsmedel måste även ändamåls- och behovsprinciperna beaktas. Ändamålsprincipen innebär att ett tvångsmedel inte får användas i något annat syfte än det som tvångsmedlet beslutats för. Enligt behovsprincipen får ett tvångsmedel bara användas om det finns ett påtagligt behov av tvångsmedlet och om det avsedda resultatet inte kan uppnås med andra, mindre ingripande, medel. (Se bl.a. Lindberg, a.a., s. 64 f.)

text: Den som med laga rätt bl.a. verkställer husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får ta föremål som därvid påträffas i beslag. Föremål, som i annat fall påträffas, får tas i beslag efter beslut av undersökningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål, får åtgärden även utan sådant beslut vidtas av en polis. Verkställs beslag av någon annan än undersökningsledaren eller åklagaren och har denne inte beslutat beslaget, ska anmälan skyndsamt göras hos honom eller henne, som omedelbart ska pröva om beslaget ska bestå. (Se

text: 27 kap. 4 §

text: RB.) Beslaget ska ses som ett provisorium fram till dess att det fastställts (se Lindberg, a.a., s. 481).

text: Utgångspunkten är att föremål som har tagits i beslag får undersökas. Undersökningen ska i vissa fall föregås av ett beslut av rätten, undersökningsledaren eller åklagaren (se

text: 27 kap. 12 §

text: RB). Bestämmelsen är tillämplig vid en undersökning av innehållet i en mobiltelefon (se

text: NJA 2015 s. 631

text: och Lindberg, a.a., s. 485 f. och 712). Den som fattat beslutet om undersökning får sedan delegera till exempelvis en polis att genomföra åtgärden. (Se också JO:s beslut den 9 november 2022, dnr

text: Bedömning

text: I samband med en husrannsakan blev NN misstänkt för ringa narkotikabrott, eget bruk. Påföljden för det brottet bestäms i normalfallet till dagsböter. Polisassistenten CC beslutade att inleda en förundersökning och om en kroppsbesiktning av NN genom urinprov. Provtagningen genomfördes i samband med husrannsakan. CC tog också NN:s mobiltelefon i beslag och undersökte den på plats. Ändamålet med beslaget var att utröna omständigheter som kunde ha betydelse för att utreda narkotikabrottet. Efter undersökningen lämnades telefonen tillbaka till NN.

text: Min granskning har avsett frågan om det fanns rättsliga förutsättningar för beslaget och undersökningen av mobiltelefonen.

text: Syftet med beslaget var, som jag förstått CC:s uppgifter, att hitta information som styrkte att NN uppsåtligen hade brukat narkotika. Enligt CC skulle bilder eller meddelanden som fanns i telefonen kunna motbevisa en eventuell invändning från NN om att han exempelvis blivit drogad eller fått i sig narkotika genom passiv rökning. CC och lokalpolisområdeschefen DD har uppgett att det är vanligt att ungdomar som misstänks för narkotikabrott gör sådana invändningar. Jag har inte anledning att ifrågasätta detta i och för sig.

text: För beslaget av telefonen krävdes att det skäligen kunde antas att den hade betydelse för utredningen av det ringa narkotikabrottet och att åtgärden uppvägde det intrång eller men i övrigt som den innebar för NN.

text: Behovet av ett tvångsmedel och proportionaliteten av åtgärden måste alltid bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Ett tvångsmedel får således inte användas slentrianmässigt. Bedömningen av behovet och proportionaliteten ska göras bl.a. i ljuset av vilka andra tvångsmedel som används. Det finns skäl att betona att beslag enligt

text: 27 kap.

text: RB får användas endast för att utreda ett brott och inte för att exempelvis upptäcka brottslig verksamhet.

text: Det finns inte anledning att utgå från något annat än att urinprovtagningen var en tillräcklig åtgärd för att utröna om NN hade narkotika i kroppen. Det har vidare inte lyfts fram någon konkret omständighet som talade för att NN, vid ett positivt analysresultat, skulle föra fram en invändning som behövde motbevisas genom innehållet i hans mobiltelefon.

text: Jag är därför mycket tveksam till om det fanns ett tillräckligt konkret behov av att ta NN:s mobiltelefon i beslag för att utreda det ringa narkotikabrottet. Det kan även ifrågasättas om nyttan av tillkommande stödbevisning i form av innehåll från telefonen stod i rimlig proportion till det ingrepp i NN:s personliga integritet som det innebar att ta mobiltelefonen i beslag i syfte att undersöka den.

text: Vid en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet är det min uppfattning att beslaget av mobiltelefonen saknade stöd i

text: 27 kap. 1 §

text: RB. Det fanns då inte heller lagliga förutsättningar att undersöka telefonen. Polismyndigheten kritiseras för att åtgärderna ändå vidtogs.

text: Jag vill dessutom uttala följande. En grundtanke bakom

text: rättegångsbalkens

text: reglering av beslag är att det i de flesta fall är någon annan än den polis som verkställt beslaget som ska besluta om huruvida beslaget ska bestå och – i förekommande fall – om undersökning av egendomen. Dessa överväganden kan då ofta göras med viss distans till den situation där egendomen togs i beslag. Ordningen motiveras av rättssäkerhetsskäl.

text: Det kan diskuteras hur dessa intressen tillgodoses när en polis i yttre tjänst agerar med stöd av en generell behörighet som undersökningsledare. Polisen i fråga ska nämligen då ensam fylla de roller som

text: rättegångsbalken

text: fördelat på olika befattningshavare. Denna frågeställning är föremål för utredning hos JO i ett annat ärende (se dnr 802-2025). Jag går därför inte närmare in på den saken här.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Per Lennerbrant. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift. Rättssakkunniga Johanna Nilsson har föredragit ärendet och byråchefen Nils Västberg har deltagit i beredningen.


publisher: Justitieombudsmannen

title: En åklagares beslut om personell husrannsakan för eftersökande av en för mord misstänkt person, trots att något annat tvångsmedelsbeslut inte dessförinnan hade fattats beträffande den eftersökte

org: jo

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Med anledning av uppgifter i dagspressen om en personell husrannsakan beslutade chefsJO Eklundh att ta upp förhållandena till utredning.

type: stycke

text: Utredningsåtgärder

text: Inledande åtgärder Vissa handlingar i ett ärende hos Polismyndigheten i Västernorrlands län och i ett ärende hos Åklagarkammarens i Sundsvall granskades. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från kriminalkommissarien AA och biträdande länspolismästaren BB vid polismyndigheten. Härvid framkom följande.

text: På eftermiddagen den 23 december 1999 sköts en man till döds i Sundsvall. Kort efter händelsen hördes ett vittne till denna som kunde lämna en beskrivning av gärningsmannens utseende. Polisen kunde inte fastställa gärningsmannens identitet, men man visste att det rörde sig om en man från Estland. På kvällen den 26 december 1999 blev poliskommissarien CC uppringd i sin bostad av en person som önskade vara anonym men som var känd av honom. Denna person hade av en honom närstående kvinna, som umgås i kriminella kretsar, fått veta att gärningsmannen – ”esten” – uppehöll sig i en namngiven persons lägenhet på en viss adress i Timrå. Lägenhetsinnehavaren var känd av polisen och tillhörde den ”undre världen” i Sundsvall med omnejd. I mordutredningen hade det tidigare lämnats uppgifter om att ”esten” två timmar före mordet hade synts i Timrå centrum tillsammans med en annan person. BB föredrog ärendet för chefsåklagaren DD, som beslutade om en personell husrannsakan för eftersökande av ”gärningsman” i den utpekade lägenheten. Beslutet verkställdes den 27 december 1999 någon gång mellan kl. 03.00 och 04.00. Enligt protokollet över husrannsakningen var den eftersökte personens namn okänt när insatsen gjordes. Vid husrannsakningen påträffades endast lägenhetsinnehavaren. Den 28 december 1999 anhölls EE i sin frånvaro för mordet.

text: Med anledning av vad som hade kommit fram beslutade chefsJO Eklundh den 23 februari 2000 att inleda en förundersökning om tjänstefel. Förundersökningen Förhör hölls med FF, AA, poliskommissarien GG och BB.

text: Under förhören lämnades uppgifter som föranledde chefsJO Eklundh att den 6 juni 2000 besluta att DD skulle delges misstanke om tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning. I Polismyndighetens i Västernorrlands län ärende - - - angående mord kom den 26 december 1999 ett tips in till förundersökningsledaren – en poliskommissarie – att gärningsmannen uppehöll sig i en annan persons bostadslägenhet på en viss adress i Timrå. Uppgiftslämnaren uppgav att han hade fått uppgiften från en närstående. Biträdande länspolismästaren BB underrättades om tipset, varefter denne föredrog ärendet för chefsåklagaren DD. Efter föredragningen beslutade DD den 26 december 1999 om personell husrannsakan i den ovannämnda bostadslägenheten för eftersökande av ”gärningsman”. Husrannsakan genomfördes den 27 december 1999 någon gång under tiden kl. 03.00 – 04.00. DD beslutade om en personell husrannsakan trots att inte något beslut om frihetsberövande eller annat tvångsmedelsbeslut beträffande den sökte förelåg, och trots att de föreliggande omständigheterna inte var sådana att det fanns synnerlig anledning anta att den sökte uppehöll sig i den aktuella bostadslägenheten. Lagliga förutsättningar för beslutet förelåg alltså inte. DD har därför vid myndighetsutövningen uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften. DD vitsordade de faktiska omständigheterna i gärningsbeskrivningen men bestred ansvar för brott. Som grund för bestridandet uppgav han att han tolkade lagtexten så att ett beslut om personell husrannsakan kunde fattas för ett framtida beslut om gripande, anhållande eller hämtning till förhör. Enligt hans uppfattning kan man inte anhålla en person som inte finns tillgänglig och som inte är identifierad. Vidare gjorde han gällande att det fanns synnerlig anledning att anta att ”esten” fanns i lägenheten.

text: ChefsJO Eklundh lade den 21 juni 2000 ned förundersökningen, eftersom det inte längre fanns anledning anta att DD hade gjort sig skyldig till tjänstefel vid sin befattning med ärendet.

text: Härefter inhämtades ytterligare upplysningar från BB.

text: Utredningens resultat

text: Av utredningen framgick i huvudsak följande.

text: Efter dödsskjutningen på eftermiddagen den 23 december 1999 i Sundsvall tillsattes en ledningsgrupp med bl.a. AA, FF, GG och BB. De hörda polismännen har uppgett att de var av den uppfattningen att det var CC som var förundersökningsledare. DD har berättat att kammaråklagaren HH vid 17.00-tiden informerade sig om vad som hade hänt och att hon var förundersökningsledare i varje fall från det att hon under natten mellan den 23 och 24 december anhöll två personer som misstänkta för delaktighet i mordet. Inledningsvis under brottsutredningen hördes en mängd personer, däribland ett vittne till själva

text: händelsen. DD övertog förundersökningsledarskapet under julaftonens förmiddag. Han deltog sedan aktivt i spaningsarbetet under hela julhelgen.

text: Den 26 december hade ledningsgruppen och DD en tämligen klar bild av den person som söktes för mordet. Man hade ett fullödigt signalement på mannen, av vilket det framgick bl.a. att denne hade en missfärgning på ena kinden. På kvällen tog CC emot ett samtal från en person som han kände men som ville vara anonym och som han ansåg vara tillförlitlig. Uppgiftslämnaren berättade att han hade fått uppgifter från en honom närstående person – en kvinna – att ”esten” då vistades och bodde i en lägenhet i Timrå tillsammans med en annan för polisen känd person, JJ. Kvinnan hade narkotikaproblem och hade ”polat” med JJ men var inte känd av polismännen i Sundsvall och inte heller av DD. CC informerade AA och BB om samtalet. Därefter åkte CC och GG till Timrå för att få tag i nycklar till fastigheten i fråga. BB åkte till polisstationen och föredrog ärendet på telefon för DD. Under utredningen hade uppgifter lämnats om att ”esten” efter mordet hade setts tillsammans med en annan person i Timrå centrum samt att ”esten” skulle bo ungefär 100 meter från den platsen. Den lägenhet som var aktuell låg ca 100 meter från centrum. I samband med BB föredragning påmindes DD om detta. I utredningen hade vidare lämnats sådana uppgifter att man hade klara indikationer på att motivet till mordet hade med narkotikaaffärer att göra. Enligt DD visste man att den mördade hade en skuld till ”esten” om ca 800 000 kr. DD har uppgett att det var BB ”enträgna önskan” att ett beslut om personell husrannsakan skulle fattas samt att BB gång på gång betonade att den som hade ringt till CC var en mycket betrodd person. Det fanns inte några uppgifter som talade för att ”esten” skulle ha lämnat landet. DD lät sig därför övertygas om att det förelåg ”synnerlig anledning” att anta att gärningsmannen befann sig i lägenheten i fråga. DD hade emellertid inte klart för sig hur kvinnan hade fått uppgifterna om att ”esten” skulle befinna sig i lägenheten. ”Esten” var vid tillfället inte identifierad till namn, födelsetid eller bostadsadress.

text: Samtalet från BB väckte DD i bostaden där han hade tillgång endast till en gammal lagbok. Han tolkade lagtexten så att man kunde fatta ett beslut om personell husrannsakan för ett framtida beslut om bl.a. gripande. Enligt DD:s uppfattning krävdes det att man hade identiteten klarlagd, om man skulle anhålla någon i hans frånvaro. Eftersom det förelåg brister vad gällde gärningsmannens identitet, kunde han inte fatta något tvångsmedelsbeslut avseende denne. Han utgick från att han skulle bli uppringd om ”esten” påträffades för att då kunna ta ställning till den fortsatta handläggningen. Han reflekterade inte över att han på tvångsmedelsblanketten skrev ”gärningsman” i stället för ”esten”. ”Esten” var nämligen den enda gärningsman som var aktuell.

text: Vid husrannsakningen, som genomfördes den 27 december 1999 mellan kl. 03.00 och 04.00, påträffades inte den misstänkte ”esten”. Sedan det hade klarlagts att ”esten” var identisk med EE, anhölls denne i sin frånvaro den 28 december 1999.

text: I ett beslut den 2 maj 2001 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: Det kan inledningsvis konstateras att de berättelser som har lämnats under förhören i allt väsentligt överensstämmer med varandra såvitt gäller de uppgifter som har betydelse för den nu aktuella bedömningen.

text: Bestämmelserna om s.k. personell husrannsakan finns i

text: 28 kap. 2 § rättegångsbalken

text: (RB). Där sägs att för eftersökande av den som skall gripas, anhållas eller häktas, hämtas till förhör eller till inställelse vid rätten, delges stämning i brottmål eller underkastas kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, får husrannsakan företas hos den eftersökte. En sådan åtgärd får också företas hos någon annan om det förekommer synnerlig anledning anta att den sökte uppehåller sig där. Ett sådant förordnande meddelas enligt huvudregeln av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten (

text: 28 kap. 4 § första stycket

text: RB). Ett beslut om husrannsakan för eftersökande av någon som är häktad i sin frånvaro eller skall hämtas till inställelse vid rätten fattas emellertid av polismyndighet eller polisman enligt bestämmelser i

text: polislagen (1984:387)

text: 28 kap. 4 § tredje stycket

text: RB).

text: Av utredningen framgår att förundersökningen leddes av åklagare efter det att HH någon gång den 23 eller den 24 december 1999 hade fattat beslut om anhållande av två personer som misstänkta för delaktighet i mordet. Under natten mellan den 26 och den 27 december beslutade DD sedan om en personell husrannsakan i en lägenhet i Timrå för eftersökande av ”gärningsman”. Han beslutade i detta skede däremot inte om frihetsberövande av den eftersökte.

text: Syftet med bestämmelsen om personell husrannsakan är enligt lagtexten bl.a. att söka efter den som skall gripas, anhållas, häktas eller hämtas till förhör. Som jag närmare har utvecklat i annat sammanhang (JO 1993/94 s. 71 f.) syftar bestämmelsen, såvitt avser anhållande och häktning, trots sin ordalydelse inte på en framtida åtgärd utan endast på verkställigheten av ett redan meddelat beslut att anhålla respektive häkta någon. En förutsättning för att ett beslut om personell husrannsakan skall vara rättsenligt i ett fall som det här aktuella är således att det föreligger ett beslut om t.ex. anhållande av den eftersökte.

text: DD har uppgett att han inte ansåg det vara rättsligt möjligt att anhålla en person vars identitet inte är fastställd. Det normala är självfallet att man känner till namnet på en person som anhålls i sin frånvaro. Om ett signalement på den eftersökte och övriga omständigheter är sådana att förväxlingsrisken vid ett eventuellt frihetsberövande framstår som praktiskt taget utesluten, kan det emellertid godtas att en misstänkt anhålls i sin frånvaro utan att hans namn är känt (se JO 1979/80 s. 33).

text: Enligt DD var ”esten” på sannolika skäl misstänkt för brottet. Vid tidpunkten för beslutet om husrannsakningen hade man vidare tillgång till ett detaljerat signalement på denne. Det hade bl.a. upplysts att ”esten” hade en missfärgning på ena kinden. Det som saknades var en uppgift om ”estens” fullständiga namn och

text: födelsetid. Det hade därför enligt min uppfattning inte kunnat riktas någon kritik mot DD, om han hade beslutat att anhålla ”esten” i dennes frånvaro.

text: För att en personell husrannsakan, som i detta fall, skall få företas hos någon annan än den eftersökte krävs som nämnts att det finns synnerlig anledning att anta att den sökte uppehåller sig där. Detta innebär att det skall föreligga en faktisk omständighet som påtagligt visar att man med fog kan förvänta sig att den eftersökte finns där husrannsakan företas (JO 1985/86 s. 125). Bedömningen att ”esten” uppehöll sig på den aktuella adressen grundades på en uppgift som CC hade fått av en av honom känd och enligt hans uppfattning tillförlitlig person. Denna person återgav emellertid endast vad en honom närstående kvinna hade berättat. Det lämnades inte någon information om hur kvinnan hade erhållit denna uppgift, och man hade inte heller något underlag för att bedöma vilken tilltro som kunde fästas till uppgiften. Den omständigheten att ingenting annat var känt om kvinnan än att hon, enligt vad FF:s uppgiftslämnare hade upplyst, var narkotikamissbrukare och hade haft en relation med JJ, som var känd i kriminella kretsar, borde ha föranlett CC och BB att vidta lämpliga åtgärder för att kontrollera tipsets tillförlitlighet. Ingen av dem synes emellertid ha ställt några frågor i detta avseende. DD minns inte om han fick den nu nämnda informationen om kvinnan men har inte velat utesluta att BB nämnde detta vid föredragningen.

text: Enligt min uppfattning var tipset förenat med en sådan grad av osäkerhet att det inte utan stöd av ytterligare omständigheter kunde utgöra grund för en bedömning att det förelåg synnerlig anledning att anta att ”esten” skulle befinna sig i den angivna lägenheten. De iakttagelser av ”esten” som hade gjorts före och i samband med mordet är inte tillräckliga i detta hänseende.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att DD vid myndighetsutövning har åsidosatt vad som gällde för uppgiften genom att besluta om personell husrannsakan hos annan än den eftersökte, trots att det inte förelåg något beslut om frihetsberövande av den eftersökte och inte heller sådana omständigheter som utgjorde synnerlig anledning att anta att den eftersökte uppehöll sig på platsen.

text: Jag har ingen anledning att betvivla riktigheten av vad DD har uppgett om sin uppfattning om innebörden av gällande rätt när han fattade beslutet. Det finns därför inte någon grund för att hävda att han uppsåtligen handlade felaktigt när han beslutade om husrannsakningen, trots att det inte fanns något beslut om frihetsberövande av ”esten”. Av utredningen framgår vidare att DD väcktes i bostaden av telefonsamtalet från BB och att han där inte hade tillgång till någon annan litteratur än en gammal lagbok. Med hänsyn härtill och till att bestämmelsen i

text: 28 kap. 2 §

text: RB är avfattad på sådant sätt att det är lätt att feltolka den på det sätt som DD gjorde, kan hans missuppfattning av bestämmelsens innebörd inte betraktas som resultatet av straffbar oaktsamhet.

text: Som har nämnts i det föregående utgjorde de föreliggande omständigheterna inte tillräcklig grund för en bedömning att det fanns synnerlig anledning att anta att

text: ”esten” uppehöll sig i den bostadslägenhet som avsågs med beslutet om husrannsakan. Det har inte varit möjligt att i detalj klarlägga vad som förekom vid BB föredragning av ärendet för DD. De upplysningar som har lämnats av DD tyder emellertid närmast på att han inte fick klart för sig att polisen inte hade vidtagit några kontrollåtgärder i fråga om den uppgiftslämnande kvinnan. Enligt DD framhöll BB under föredragningen vid upprepade tillfällen att den person som hade kontaktat CC var en betrodd person. Det förefaller som om detta förhållande, i förening med att det var polismän på hög nivå som hade tagit emot samtalet respektive föredrog ärendet, fick till följd att DD inte närmare reflekterade över att kvinnans uppgifter kunde vara oriktiga. DD har – utöver kvinnans uppgifter – som skäl till att han lät sig övertygas om att det fanns förutsättningar för ett beslut om husrannsakan hänvisat till vad som hade upplysts om ”esten” tidigare under utredningen. Han har vidare uppgett att han, innan han fattade sitt beslut, frågade om det inte kunde anstå med husrannsakningen men att han fick till svar att detta inte var möjligt.

text: Dessa uppgifter om föredragningen av ärendet för DD ger vid handen att föredragningen mera präglades av en stark önskan från BB sida att få till stånd en husrannsakan så snart som möjligt än av en objektiv analys av den föreliggande situationen.

text: Det finns anledning att rikta viss kritik mot DD med anledning av att han uppenbarligen, i stället för att försöka bilda sig en självständig uppfattning om tipsets tillförlitlighet, godtog BB bedömning av situationen. Hans underlåtenhet i detta hänseende är emellertid enligt min mening inte av den arten att det kan medföra straffansvar.

text: Det inträffade ger mig vidare anledning att framhålla vikten av att polismän som tar emot ett tips av det här aktuella slaget vidtar de åtgärder som är möjliga för att kontrollera tipsets riktighet samt att den som föredrar ett ärende för en åklagare lägger sig vinn om att lämna så fullständiga och korrekta uppgifter som möjligt om de sakförhållanden som kan vara av betydelse för åklagarens ställningstagande. Som framgår av vad som har sagts i det föregående finns det anledning att rikta kritik mot CC respektive BB i dessa hänseenden.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga om tjänstemän vid en socialförvaltning hade brustit i objektivitet vid handläggningen av ett s.k. barnavårdsärende m.m.

text: AA klagade i en anmälan till JO på tjänstemän vid socialförvaltningen i Sigtuna kommun och en läkare vid Akademiska sjukhuset i Uppsala. Klagomålen rörde bl.a. underlåtenhet att lämna information till honom samt kränkande uttalanden i samband med handläggningen av ett ärende som rörde hans son BB.

text: JO anmodade Socialnämnden i Sigtuna kommun att göra en utredning och inkomma med yttrande i anledning av de klagomål som AA hade framfört. Därvid angavs att remissvaret kunde begränsas till att avse vad AA hade anfört angående handläggningen av två s.k. barnavårdsutredningar som nämnden hade utfört under år 2001 och besvarandet av frågor från AA angående dessa utredningar.

text: Socialnämnden lämnade som sitt remissvar en skrivelse som hade upprättats av utvecklingsledaren CC och arbetsledaren DD. I yttrandet anfördes i huvudsak följande (åberopade bilagor har här utelämnats).

text: Under hösten 1999 blev socialtjänsten inblandad i den pågående vårdnadstvisten mellan AA som kärande och EE som svarande vid Sollentuna tingsrätt. Socialtjänsten anmodades inkomma med yttrande till tingsrätten med anledning av ifrågavarande tvist. FF kom att kalla såväl EE som AA till samarbetssamtal. AA kom emellertid att lämna återbud, under motivering att han saknade tid att träffas. För att undvika en omfattande skriftväxling föreslog FF AA att de två skulle sammanträda för att reda ut eventuella frågetecken. AA motsatte sig detta och resultatet blev därför en tämligen omfattande skriftväxling mellan parterna under hela hösten 1999. FF konstaterade att skriftväxlingen i flera delar var olustig och jämväl resulterade i att ärendet ej framskred. AA kom vid upprepade tillfällen att ifrågasätta FF:s roll i sammanhanget. I belysande syfte bifogas det yttrande som tillställdes Sollentuna tingsrätt i vårdnadstvisten, bilaga 1. Det skall därtill upplysas att FF kommit att ha ytterligare kontakt med familjen bl.a. genom att närvara vid umgängesutväxling kring millennieskiftet samt försommaren 2000. I januari 2001 inkom en skriftlig anmälan enligt dåvarande § 71

text: socialtjänstlagen

text: från läkare på Rikskvinnocentrum i Uppsala, bilaga 2.

text: Ifrågavarande anmälan resulterade i en § 50-utredning som inleddes 2001-02-01 och avslutades 2001-02-15. Utredningen resulterade i förslag till insatser bestående i en barnpsykiatrisk utredningen enligt § 6 SoL. Uppdrag lämnades till överläkare GG, Akademiska sjukhuset i Uppsala. Det skall i sammanhanget upplysas att vid denna tidpunkt var modern EE ensam vårdnadshavare. § 50-utredningen jämte remiss till överläkare GG bifogas, bilaga 3 och 4. Rent kronologiskt kom därefter Sollentuna tingsrätt att hålla förhandling i vårdnadstvisten 2001-01-22 varvid FF kallades att höras som vittne. Hennes inställning såsom tingsrätten uppfattade saken finns redovisad i tingsrättens dom från 2001-02-16. FF såväl som övriga socialsekreterare som kommit att ha regelbunden kontakt med AA har uppfattat mannens uppträdande över tiden som obehagligt, hotfullt och aggressivt. Den ovan angivna domen från Sollentuna tingsrätt kom att resultera i gemensam vårdnad om sonen BB. Efter det att den gemensamma vårdnaden blev känd kom doktor GG att bli vederbörligt informerad härom. I enlighet med sitt regelverk som doktor hade han då att tillse att båda vårdnadshavarna blev vederbörligt involverade i den pågående utredningen. Modern EE motsatte sig emellertid att fadern deltog i utredningen. Som en direkt följd härav nödgades doktor GG abrupt avsluta utredningen och kom blott att åstadkomma ett yttrande i saken. Yttrandet i fråga kom 2001-04-17 socialförvaltningen till del. Som ett resultat av doktor GG:s yttrande, bilaga 5, initierades en ny § 50-utredning enligt SoL. Datum för utredningens inledande är 2001-05-07. Föräldrarna blir samma dag informerade härom. Under § 50-utredningens gång kom handläggande socialsekreterare HH att sammanträffa med BB vid fem tillfällen, varje gång utan att någon av föräldrarna var närvarande. HH kom därtill att sammanträffa med modern vid fem tillfällen och fadern vid ett tillfälle. Fadern fick möjlighet att delta i utredningen mer aktivt men han avböjde vid flera tillfällen förslag på mötestider. Det skall i sammanhanget upplysas att AA kallats vid tolv olika tillfällen för att beredas tillfälle att närvara i utredningen. Blott vid ett tillfälle har han accepterat att närvara. Socialtjänsten har med stor nitiskhet försökt involvera AA i den viktiga utredningen. Med beklagan kan konstateras att resultatet blev magert. De nyss omnämnda kallelserna/skrivelserna spänner över tidsperioden maj–oktober 2001, bilaga 6–11. Den nya § 50-utredningen utmynnade i att pojken BB:s behov av ytterligare kontakt med barnpsykiatrisk expertis bedömdes som än mer angelägen än tidigare. Socialtjänsten ansträngde sig för att motivera föräldrarna att ta till sig denna uppfattning men konstaterade med beklagan att fadern motsatte sig den tänkta barnpsykiatriska medverkan varför densamma förföll då parterna som tidigare anförts hade gemensam vårdnad. § 50-utredningen enligt SoL avslutades 2001-11-07. Densamma kommunicerades med föräldrarna skriftligen, bilaga 12.

text: Avslutande synpunkter

text: Socialtjänsten har med ovanstående redogörelse eftersträvat att kronologiskt försöka redogöra för det bakomliggande händelseförloppet och därigenom också besvara ställda frågor i relevanta delar. Socialtjänsten vill i detta sammanhang påpeka att det är pojken BB:s intresse och väl som hela tiden stått i förgrunden för det arbete som utförts från socialtjänstens sida. Jämte

text: socialtjänstlagen

text: är FN:s barnkonvention socialtjänstens ledstjärna. Barnets bästa skall alltid sättas i främsta rummet. Socialtjänsten har med stor grad av nitiskhet och ambition arbetat för att få till stånd en bärande och fungerande kommunikation med vårdnadshavarna i syfte att om möjligt garantera BB en anständig och kärleksfull uppväxttid. Socialtjänsten har i möjligaste mån försökt involvera respektive vårdnadshavare.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: JO hemställde därefter att socialnämnden skulle göra en kompletterande utredning och inkomma med yttrande beträffande följande frågor.

text: Förelåg, främst mot bakgrund av att barnet remitterades för barnpsykiatrisk utredning, förutsättningar för att avsluta den första barnavårdsutredningen den 15 februari 2001?

text: I remissen till barnpsykiater den 15 februari 2001 angavs ”Till bilden hör också att pappa hotat mamma men också socialsekreterare vid familjerätten här i kommunen”. Vilket underlag fanns för den uppgiften?

text: I ett förnyat remissvar anförde nämnden följande (de åberopade bilagorna har här utelämnats).

text: 1) Den § 50-utredning jämlikt

text: socialtjänstlagen

text: som färdigställdes 01-02-15 resulterade i att pojken BB berättigades bistånd enligt

text: 6 § socialtjänstlagen

text: i form av barnpsykiatrisk utredning. Som en följd av detta beslut kom socialtjänsten att begära biträde av medicine doktor tillika barnpsykiatrikern GG. Remissen var följaktligen en logisk konsekvens av utfallet av § 50-utredningen, se beslut om avslutande av § 50-utredning, bilaga 1. 2) Underlaget beträffande familjerättens uppfattning grundade sig på det sätt på vilket mannen uppträtt inför handläggande socialsekreterare vid flera tillfällen bl.a. HH. Det skall upplysas att HH är en mycket erfaren socialsekreterare som inte normalt räds för negativa uttalanden från kommunmedborgare. I det aktuella fallet hävdas med bestämdhet att uppträdandet vid flera tillfällen framkallat direkt oro hos HH vilket föranledde henne att utrycka sig på sätt som nu kommit i dagen. Hoten har ej resulterat i polisanmälan, oaktat saken har övervägts. Beträffande hot mot mamman har dessa blivit föremål för polisutredning. Hoten har enligt uppgift från modern ägt rum vid flera tillfällen. HH:s uttryckssätt i skrivelsen 01-02-15 var därför försvarligt. Socialtjänsten finner mot bakgrund av den offentlighet som präglar denna sak att det är av vikt att skydda personer som anges som målsäganden varför det ej på detta stadium finns anledning att ytterligare kommentera innehållet i de tillmälen som riktats mot mamman. AA yttrade sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 28 maj 2004 anförde JO André följande.

text: AA har på flera punkter ifrågasatt socialnämndens handläggning av de båda utredningar som nämnden utförde rörande BB under år 2001 och nämndens kontakt med honom i samband med utredningarna. Jag har inte ansett att det är motiverat att behandla alla de frågor som aktualiserats i ärendet utan jag har begränsat mig till några som enligt min mening är centrala.

text: Den barnavårdsutredning som socialnämnden inledde i januari 2001 föranleddes av en anmälan som gjordes av en läkare vid Rikskvinnocentrum vid kvinnokliniken, Akademiska sjukhuset i Uppsala. Enligt anmälan hade AA vid flera tillfällen inte respekterat tidpunkterna för sitt umgänge med BB och modern hade vid flera

text: tillfällen anmält honom för egenmäktighet med barn. Avslutningsvis anförde läkaren i sin anmälan följande. Jag bedömer att en så pass stor pojke skall inte behöva bli behandlad på detta sätt. Det får bedömas mycket allvarligt att avtal inte hålls. Jag bedömer det vara av största vikt att en noggrann utredning görs av pojkens situation hos fadern. Det har även framkommit tecken på att sonen tvingas till handlingar som han innerst inne inte vill. AA synes i sin anmälan till JO ifrågasätta om det fanns grund för socialnämnden att i januari 2001 inleda en utredning. Han har anfört att det vid den aktuella tiden pågick en process i domstol rörande vårdnaden om BB och att domstolen inte hade förordnat om någon utredning beträffande BB utöver den vårdnadsutredning som förelåg. AA har vidare anfört att han inte underrättades om att utredningen inleddes och att förvaltningen inte tog kontakt med honom under utredningsarbetet.

text: Enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, skall socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Vid en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Utredningen skall bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Den skall inte göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet (

text: 11 kap. 2 §

text: SoL).

text: Mot bakgrund av att det pågick process i domstol angående vårdnad om och umgänge med BB kan det finnas utrymme för olika uppfattningar om huruvida det fanns skäl för socialnämnden att inleda en utredning med anledning av den anmälan som läkaren gjorde angående BB. Som framgår av det nyss anförda har nämnden emellertid en långtgående skyldighet att utreda ett barns behov av stöd från socialtjänstens sida. Den omständigheten att det pågår en vårdnadstvist vid domstol utgör då självfallet inget hinder mot att en barnavårdsutredning inleds. Nämndens beslut att i förevarande fall inleda en utredning grundas ytterst på sådana överväganden som JO är återhållsam med att uttala sig om. Vad som har kommit fram i detta ärende föranleder mig inte att frångå den principen.

text: När det gäller socialnämndens information till AA angående utredningen och kontakt med honom under utredningstiden vill jag framhålla följande.

text: Den som berörs av en utredning som rör om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd skall underrättas om att en utredning inleds (

text: 11 kap. 2 § tredje stycket

text: SoL). Någon skyldighet att informera en förälder som inte har vårdnaden om barnet föreligger inte enligt bestämmelsen.

text: Eftersom modern ensam hade vårdnaden om BB kan socialnämnden enligt det nyss anförda inte anses ha begått något fel när den inte underrättade AA om att en utredning inleddes. Man kan däremot fråga sig bl.a. om AA inte borde ha hörts under utredningen. Beslutet att inleda en utredning hade uppenbarligen sin grund i

text: motsättningar mellan föräldrarna. Den läkare som hade gjort anmälan ifrågasatte BB:s förhållanden hos sin far i samband med umgängestillfällena. Utan att höra AA rörande dessa uppgifter måste det ha varit svårt för socialnämnden att bilda sig en bestämd uppfattning om det fanns behov av några insatser från nämndens sida beträffande BB och vilka insatser som skulle vara mest ändamålsenliga. Det kan i och för sig tänkas att AA:s synpunkter var kända för utredarna genom de kontakter som familjerätten hade haft med honom. I den mån handläggarna inhämtade uppgifter från familjerättsenheten eller ur utredningen angående vårdnaden om BB har detta inte redovisats i barnavårdsutredningen.

text: Barnavårdsutredningen mynnade ut i ett förslag om bistånd i form av en barnpsykiatrisk utredning. Om den barnpsykiatriska utredningen utgjorde ett led i socialnämndens försök att klarlägga BB:s behov av stöd från nämndens sida borde utredningen inte ha avslutats innan resultatet av BUP:s utredning förelåg. Den barnpsykiatriska utredningen synes dock ha varit avsedd som en självständig insats till stöd för BB och den skulle inte ligga till grund för något beslut av nämnden.

text: Socialnämndens utredning hade inletts på grund av oro för hur BB påverkades av konflikten mellan föräldrarna och för hur han hade det hos fadern i samband med umgängestillfällena. På dessa frågor gav utredningen inte något egentligt svar. Inte heller fanns någon analys av vilka insatser som var mest ändamålsenliga för att tillgodose BB:s behov av stöd från socialtjänstens sida. Det finns därför skäl att ifrågasätta om utredningen uppfyllde de krav på som bör ställas på en sådan.

text: När det gäller innehållet i utredningen har jag redan pekat på att uppgifter från fadern inte redovisas i den. Inte heller framgår det av utredningen vad modern närmare uppgav rörande BB:s hjälpbehov eller vilka uppgifter som läkaren hade lämnat vid samtal med utredarna. Härtill kommer att handläggarna inte heller hade träffat BB. Med tanke på att han snart skulle fylla elva år måste det ha legat nära till hands att låta honom komma till tals. I sammanhanget bör det även noteras att utredningen avslutades den 15 februari 2001 och att tingsrätten meddelade dom i målet angående vårdnad om och umgänge med BB den 16 februari. Det är förvånande att nämnden inte avvaktade tingsrättens dom eftersom utgången i vårdnadsmålet sannolikt hade betydelse för vilka insatser som kunde bli aktuella.

text: Det finns således flera frågetecken rörande nämndens utredningsarbete. Med utgångspunkt från nämndens syfte med utredningen var den enligt min mening alltför knapphändig för att den skulle kunna ligga till grund för några slutsatser rörande BB:s hjälpbehov.

text: Enligt utredningen borde BB få kontakt med barnpsykiatrin. Socialförvaltningen kontaktade en läkare vid Akademiska sjukhuset i Uppsala och frågade om denne kunde ta sig an BB. I en remiss till sjukhuset redogjordes inledningsvis för tvisten mellan föräldrarna rörande BB Härutöver anfördes följande. Eftersom mamman har i kontakt med familjerätten och vår socialchef uttryck sin oro för sonen skulle jag vilja att han får genomgå en barnpsykiatrisk utredning. Vad

text: händer egentligen med den här pojken när han tvingas umgås med pappa? Hur mår han i föräldrarnas kamp? Till bilden hör också att pappa hotat mamma men också socialsekreterare på familjerätten här i kommunen. Mot bakgrund av innehållet i skrivelsen har jag från nämnden inhämtat ett särskilt yttrande om vilket underlag det fanns för uppgifterna om hot mot modern och tjänstemän vid socialförvaltningen.

text: Nämndens remissvar ger vid handen att uppgiften om att AA skulle ha hotat BB:s mor uteslutande grundades på vad modern uppgett och att modern hade gjort anmälningar om saken till polis. Däremot hade, såvitt nämnden redovisat, AA inte dömts för olaga hot och inte heller hade något beslut om åtal fattats. Enligt min mening hade nämnden inte fog för att i remissen uppge att AA hade hotat BB:s mor.

text: Frågan om hot mot personal vid familjerättsenheten har berörts vid skriftväxling mellan förvaltningen och AA. Med anledning av att AA ställt en fråga till förvaltningen om de hot som han skulle ha riktat mot tjänstemän där uppgav bl.a. HH i en skrivelse den 17 maj 2002 att ”Hotet mot socialsekreterare hänvisar till ditt hotfulla uppträdande mot socialsekreterare på familjerätten i Sigtuna kommun”. I en skrivelse den 27 juni 2002 till AA uppgav socialchefen JJ: ”Vi kan konstatera att Du uppfattats som hotfull, varför begreppet hotad kan bedömas som hårt i förhållande till hotfull.” Frågorna om ”hot ” berörs även i ett brev som familjehemskonsulenten FF skrev till AA den 16 juli 2002. Hon uppgav därvid följande.

text: Som du minns hade du och jag en skriftväxling hösten 1999, med anledning av att jag skulle göra ett s.k. snabbyttrande. – – – De brev som jag emottog av dig under hösten uppfattade jag då som obehagliga med en underton av hotfullhet. Vid nyår skulle du sedan träffa BB. Han överlämnades till dig i mitt tjänsterum. Då vi träffades fick jag en helt annan uppfattning om dig. Jag tyckte att du agerade på ett mycket bra och sansat sätt.– – – – – – Jag kan inte specifikt säga att du hotat mig, det har du inte gjort. Däremot står jag upp för att det i dina brev fanns en ton, som då gav mig ett obehag. Om en myndighet ger uttryck för att en tjänsteman har blivit ”hotad” måste detta närmast uppfattas som ett påstående om att någon har begått en sådan gärning som utgör ett brott enligt

text: 4 kap. 5 § brottsbalken

text: . Under alla förhållanden får uttrycket anses innebära ett påstående om att en person har betett sig grovt otillbörligt mot tjänstemannen.

text: Jag vill rent allmänt framhålla att i mål och ärenden som rör vårdnad om barn ligger det i sakens natur att en förälder agerar med kraft för den ståndpunkt som han eller hon anser vara riktig. Det är självklart att en förälder har rätt att aktivt verka för att en utredning blir objektiv och att den utförs av kompetent personal. En part är oförhindrad att framföra kritiska synpunkter på utredningsarbetet. Att han ifrågasätter utredningsarbetet eller förklarar att han eller hon skall klaga på handläggningen till en tillsynsmyndighet utgör i sig inte något ”hot”. Inte heller

text: utgör den omständigheten att ”samtalsklimatet” kan bli otrevligt något hot i egentlig mening.

text: Nämnden har anmodats att redovisa vad som låg till grund för uppgiften att AA skulle ha hotat tjänstemän vid förvaltningen. I sitt yttrande har nämnden anfört att uppgiften om hot grundade sig på det sätt på vilket AA uppträtt inför olika socialsekreterare. Nämnden har emellertid i sitt yttrande inte angett vid vilket eller vilka tillfällen eller på vilket sätt som tjänstemän utsatts för hot. Utredningen i övrigt i ärendet talar med viss styrka för att AA inte har hotat någon tjänsteman vid förvaltningen. Att uppgiften om hot togs in i remissen till Akademiska sjukhuset i Uppsala får därför anses ha utgjort en grov kränkning av AA. Att uppgiften togs in i remissen är också allvarligt eftersom den kunde påverka den barnpsykiatriska utredningen.

text: Vid den barnpsykiatriska kliniken vid Akademiska sjukhuset i Uppsala inleddes under våren 2001 ett arbete beträffande BB. Arbetet avbröts dock efter en kort tid på grund av meningsskiljaktigheter mellan läkaren och modern om hur utredningen skulle utföras. Läkaren skrev då ett utlåtande som skickades till socialförvaltningen i Sigtuna kommun.

text: AA har framställt klagomål mot den läkare som skrev utlåtandet. Hans klagomål mot läkaren har Socialstyrelsen prövat inom ramen för ett tillsynsärende. Mot den bakgrunden har jag inte funnit skäl att vidta någon åtgärd med anledning av AA:s anmälan i denna del.

text: Med hänsyn till innehållet i läkarens utlåtande inledde socialnämnden en ny utredning beträffande BB:s förhållanden. Med hänvisning till vad jag har anfört ovan rörande nämndens utredningsskyldighet finner jag inte skäl att anlägga några synpunkter på det beslutet. När det gäller utredningsarbetet har AA gjort gällande bl.a. att förvaltningen vid flera tillfällen talade med BB utan att han i egenskap av vårdnadshavare informerades om detta.

text: Jag har i och för sig inte någon synpunkt på att utredarna bedömde att det fanns skäl att tala med pojken. Såvitt framgår av nämndens remissvar och utredningen i övrigt synes AA sedan han blivit vårdnadshavare inte ha upplysts om handläggarnas samtal med BB. Jag vill därför erinra nämnden om att en utredning angående barn skall bedrivas i samråd med barnets båda vårdnadshavare samt att nämnden på ett lämpligt sätt skall upplysa dem om hur utredningsarbetet kommer att bedrivas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Anmälan mot dåvarande Länsarbetsnämnden i Västra Götalands län m.fl. angående bl.a. vägran att låta arbetssökande ta med en bekant vid besök hos arbetsförmedlingen

text: Anmälan

text: AA framställde i en anmälan till JO klagomål mot Arbetsförmedlingen Mölndal, vilken tidigare utgjorde en enhet inom Länsarbetsnämnden i Västra Götalands län, och mot Försäkringskassan. Klagomålen avsåg bl.a. att chefen för arbetsförmedlingen inte tillät AA att ta med sig en bekant in till ett möte, vilket AA på inrådan av sin läkare ville göra. Enligt anmälan uppmanade chefen högljutt den medföljande att stanna kvar i väntrummet.

text: Utredning

text: Dåvarande Länsarbetsnämnden i Västra Götalands län anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad som framförts i AA:s anmälan i fråga om besöket hos Arbetsförmedlingen Mölndal.

text: Länsarbetsdirektören BB gav in länsarbetsnämndens yttrande till vilket ett yttrande från chefen vid Arbetsförmedlingen Mölndal, CC, var fogat.

text: Av länsarbetsnämndens yttrande framgick bl.a. följande.

text: AA besökte Arbetsförmedlingen Mölndal 070723. Hon begärde vid tillfället att till inbokat samtal med chefen för förmedlingen få ta med en väninna. Detta förvägrades henne eftersom andra handläggare på förmedlingen gjort erfarenheten att väninnan inte var med som medlyssnare utan tog alltför stor aktiv del i samtalet och störde förmedlingsarbetet, ett förhållande som chefen på arbetsförmedlingen inte bedömde lämpligt varför han beslutade att väninnan inte skulle närvara vid samtalet. Det händer till och från i förmedlingsarbetet att vänner eller anhöriga tar över samtalet från den som ärendet gäller. Detta leder i vissa fall till att förmedlare föredrar att bara träffa den arbetssökande för att bättre klara kommunikationen, få fram sitt budskap och göra relevanta överenskommelser. Enligt

text: 9 § förvaltningslagen (1986:223)

text: har den som så önskar rätt till biträde. Skulle en myndighet avvisa ombud eller biträde kan detta överklagas efter beslut om avvisandet. AA har inte krävt beslut på avvisandet och överklagan har inte gjorts. Länsarbetsnämnden har informerat Arbetsförmedlingen Mölndal om att sökande har rätt till biträde och att man inte kan utgå från att biträdet ska uppträda på olämpligt

text: sätt. Förmedlingen är också informerad om att, i det fall biträde uppträder olämpligt, förmedlingen har rätt att avvisa henne eller honom och att beslutet går att överklaga. Av yttrandet från chefen vid arbetsförmedlingen framgick bl.a. följande. Jag säger nej utifrån att jag har tidigare fått information av handläggare som informerat mig om att AA.s väninna brukar alltid vara med på samtalen. Väninnan intar då inte rollen som medlyssnare utan lägger sig i samtalen. Utifrån denna bakgrundsinformation tar jag beslutet att inte ta med AA:s väninna på vårt samtal. AA:s väninna vill inte acceptera mitt svar så jag framför tydligare mitt nej till henne. AA, som gavs möjlighet att yttra sig över remissvaret, hördes inte av.

text: Bedömning

text: Länsarbetsnämnden har i remissvaret hänvisat till rätten enligt

text: 9 § förvaltningslagen

text: att anlita biträde. Enligt bestämmelsen får den som för talan i ett ärende anlita ombud eller biträde. Den som har ombud ska dock medverka personligen, om myndigheten begär det. Visar ett ombud eller biträde oskicklighet eller oförstånd eller är han olämplig på något annat sätt, får myndigheten avvisa honom som ombud eller biträde i ärendet. En myndighets beslut att avvisa ett ombud eller biträde får överklagas särskilt och då i samma ordning som det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet.

text: Utöver bestämmelsen om rätten att inför myndigheter bistås av ombud eller biträde finns det inom vissa områden särskilda regler om olika typer av stödpersoner (se t.ex.

text: 20 kap. 15 §

text: och

text: 23 kap. 10 §

text: rättegångsbalken

text: , 30 § lagen [1991:1128] om psykiatrisk tvångsvård och 20 § förordningen [2000:630] om särskilda insatser för personer med funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga).

text: Det nu nämnda ska dock inte förväxlas med de fall där den enskilde vill ha med sig en anhörig eller en vän som stöd vid t.ex. besök hos en myndighet. En myndighet bör inte neka den enskilde att ta med sig en sådan stödperson om det inte finns särskilda skäl för det. Om stödpersonen stör mötet föreligger självfallet inte något hinder mot att avvisa denne från sammanträdet. Detta är dock inte att likställa med ett avvisande enligt

text: 9 § förvaltningslagen

text: , utan närmast en ordningsfråga (se JO:s beslut den 27 september 1995, dnr

text: Det kan i praktiken vara svårt för en myndighet att avgöra i vilken egenskap en person följer med. Om personen tillåts närvara inför myndigheten är det som regel inte nödvändigt att klargöra det. Skulle myndigheten av något ovan nämnt skäl dock inte medge att en person närvarar – och den frågan inte kan lösas i samförstånd med den enskilde och den medföljande – bör myndigheten klargöra vilken ställning den medföljande har. Detta för att den enskilde, i fall

text: 9 § förvaltningslagen

text: aktualiseras, ska kunna få ett överklagbart beslut i frågan.

text: AA har önskat att ta med en väninna som stöd vid det aktuella mötet. I vilken egenskap väninnan följde med har inte riktigt klarlagts men omständigheterna tyder på att hon var någon form av stödperson. Länsarbetsnämnden har i remissvaret uppgett att anledningen till att väninnan inte fick närvara var att hon vid tidigare möten med andra handläggare hade tagit en alltför stor aktiv del i samtalet och stört förmedlingsarbetet. Om detta tagit sig uttryck som ordningsstörning, olämplighet

text: att agera i ärendet eller på något annan sätt har dock inte framgått. För att undvika missförstånd och för att uppfylla kraven på en tydlig ärendehandläggning hade det därför varit lämpligt om arbetsförmedlingen hade dokumenterat vilken ställning den medföljande hade samt antecknat skälen för att personen inte tilläts närvara vid mötet. Om väninnan hade varit att anse som ombud eller biträde skulle arbetsförmedlingen också ha meddelat ett formligt överklagbart beslut i frågan.


nyckelord: Dom/domskäl Expediering Förvar Underrättelse

title: Fråga om utformningen av domslutet och expediering av dom när ett kvarstadsyrkande ogillas och åklagare tagit egendom i förvar

sammanfattning: Under en förundersökning rörande misstanke om bl.a. grovt narkotikabrott tog åklagaren en fastighet i förvar. I samband med att åtal väcktes framställde åklagaren ett yrkande om förverkande av 925 000 kr, motsvarande värdet av fastigheten, samt ett yrkande om kvarstad på fastigheten. Tingsrätten ogillade yrkandena om förverkande och kvarstad men meddelade inte något förordnande beträffande förvarsbeslutet. Domen expedierades inte till inskrivningsmyndigheten (Lantmäteriet), vilket fick till följd att det i inskrivningsregistret felaktigt framstod som att fastigheten alltjämt var tagen i förvar. I beslutet konstaterar jag att det inte finns någon författningsenlig skyldighet för domstolen att vare sig förena ett beslut att ogilla kvarstadsyrkandet med ett förordnande om att förvarsbeslutet upphävs eller att, i en situation som den aktuella, expediera beslutet till Lantmäteriet. Jag riktar därför inte någon kritik mot tingsrätten. Eftersom jag har synpunkter på hur ett beslut att ogilla ett kvarstadsyrkande bör utformas när åklagare tagit egendom i förvar överlämnar jag en kopia av beslutet till Domstolsverket. Jag överlämnar även en kopia av beslutet till Justitiedepartementet eftersom det inte uttryckligen är reglerat att en domstol ska expediera domen till inskrivningsmyndigheten när den ogillar ett yrkande om kvarstad.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot en åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Skövde, för att hon hindrade honom från att sälja en fastighet som varit tagen i förvar trots att tingsrätten ogillat hennes yrkande om att fastigheten skulle beläggas med kvarstad.

text: Utredning

text: Handlingar begärdes in i Skaraborgs tingsrätts mål B 737-10, Göta hovrätts mål B 1554-10, åklagarkammarens ärende AM-27758-10 samt från Lantmäteriet, inskrivningskontoret i Eksjö. Av dessa framgick följande.

text: Den 21 april 2010 beslutade kammaråklagaren BB att ta en fastighet tillhörande AA i förvar. I beslutet angavs att AA var på sannolika skäl misstänkt för grovt narkotikabrott och att det kunde befaras att han, genom att undanskaffa egendom eller på annat sätt, skulle komma att undandra sig att betala det belopp som kunde antas bli utdömt i form av förverkande av utbyte av brottslig verksamhet. Beslutet

text: expedierades till Lantmäteriet som antecknade i fastighetsregistret att fastigheten var tagen i förvar.

text: Fem dagar senare, den 26 april 2010, väckte BB åtal mot AA för bl.a. grovt narkotikabrott. Hon yrkade även att tingsrätten skulle för plikta AA att till staten utge värdet av den i förvar tagna fastigheten (925 000 kr) och att kvarstad skulle läggas på så mycket av AA:s egendom att fordran kunde antas bli täckt vid utmätning. Som grund för yrkandena angav hon att det framstod som klart mer sannolikt att fastigheten utgjorde utbyte av brottslig verksamhet än att så inte var fallet.

text: I en dom den 17 maj 2010 dömde tingsrätten AA för grovt narkotikabrott m.m. men ogillade yrkandena om förverkande av 925 000 kr och om kvarstad. Tingsrätten meddelade inte något förordnande beträffande förvarsbeslutet. Det framgick inte om domen expedierades till Lantmäteriet.

text: Åklagaren överklagade domen och yrkade att Göta hovrätt skulle bifalla yrkandet om förverkande samt genast förordna om kvarstad beträffande egendom till ett värde av 925 000 kr. I ett beslut den 24 juni 2010 lämnade hovrätten yrkandet om interimistisk kvarstad utan bifall. I en dom den 16 juli 2010 ogillade hovrätten åtalet för grovt narkotikabrott. Det angavs i domen att åklagaren yrkat bifall till yrkandena om värdeförverkande och kvarstad under förutsättning att åtalet för grovt narkotikabrott vann bifall. Hovrätten prövade därför inte dessa yrkanden.

text: Muntliga upplysningar hämtades in från rådmannen CC vid Skaraborgs tingsrätt som uppgav bl.a. att om domen inte expedierades till Lantmäteriet berodde detta sannolikt på ett förbiseende. Han utgick när domen skulle expedieras från att kansliet skulle vidta nödvändiga sådana åtgärder och kände inte till huruvida det av expedieringshandboken framgick om en dom i en situation som den aktuella skulle expedieras till Lantmäteriet. Han beklagade att det syntes som att domen inte expedierats dit och uppgav att han skulle se till att domen skickades samma dag.

text: Ärendet remitterades till Skaraborgs tingsrätt för upplysningar och yttrande dels om tingsrätten övervägde att meddela något förordnande beträffande förvarsbeslutet, dels om domen expedierades till Lantmäteriet.

text: Tingsrätten (lagmannen DD) kom in med ett remissvar till vilket var fogat upplysningar från CC.

text: CC upplyste följande. Vid telefonsamtal med tjänsteman på JO uppmärksammades jag på att domen ej översänts till lantmäteriet i Eksjö. Detta har skett samma dag. I vad så angår vilka överväganden tingsrätten gjort angående förordnande om förvar måste jag beklagligtvis erkänna att tingsrätten vid domstillfället helt förbisett detta. DD anförde följande. I brottmål rörande grovt narkotikabrott tog åklagarkammaren i Skövde i förvar en AA tillhörig fastighet. I stämningsansökan yrkade åklagaren att tingsrätten skulle

text: förplikta AA att till staten utge värdet av den i förvar tagna egendomen (värde 925 000 kr). Vidare yrkades att kvarstad skulle läggas på så mycket av AA:s egendom att en fordran om 925 000 kr kunde antas bli täckt vid utmätning. I dom den 17 maj 2010 ogillade tingsrätten åklagarens yrkande om förpliktande för AA att utge värdet motsvarande fastighetens värde samt ogillade även kvarstadsyrkandet. I domen skrevs inget om den i förvar tagna fastigheten. Av förbiseende expedierades inte domen till Lantmäteriet. Ansvarig domare har uppgett att han förbisåg frågan om tagande i förvar av fastigheten samt inte heller övervägde om domen skulle sändas till Lantmäteriet. I efterhand kan konstateras att tingsrätten skulle ha förordnat om hävande av förvarstagandet av fastigheten liksom att domen med sådant beslut skulle ha sänts till Lantmäteriet. Domen har numera rättats på så sätt att förvarstagandet av fastigheten hävts samt domen expedierats till Lantmäteriet. AA yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. att han lidit ekonomisk skada av att inte kunna sälja fastigheten vid den tidpunkt han ville.

text: Vid kontroll med Lantmäteriet framkom att anteckningen i fastighetsregistret om att fastigheten var tagen i förvar togs bort den 25 oktober 2010.

text: I ett beslut den 28 juni anförde JO Lindström följande.

text: Rättslig reglering

text: Förverkande är en särskild rättsverkan av brott och kan ske genom sakförverkande eller värdeförverkande. Innebörden av ett sakförverkande är att viss egendom förklaras förverkad medan ett värdeförverkande innebär att värdet av viss egendom förverkas. Värdeförverkande innebär således en förpliktelse för den enskilde att betala ett angivet belopp.

text: För att säkerställa statens krav på t.ex. förverkat utbyte av brott kan kvarstadsinstitutet användas. Bestämmelser om kvarstad i brottmål finns i

text: 26 kap.

text: rättegångsbalken

text: , RB.

text: Av

text: 26 kap. 2 § första stycket

text: RB framgår att beslut om kvarstad meddelas av rätten. Enligt 3 § kan åklagaren ta egendom i förvar i avvaktan på rättens beslut om kvarstad. Har åklagaren tagit egendom i förvar eller beslutat att egendom ska förbli i förvar, ska han eller hon så snart som möjligt och senast fem dagar därefter till rätten ge in en framställning om kvarstad. Om åklagaren inte gör en sådan framställning, ska egendomen omedelbart återställas (4 § första stycket).

text: Av

text: 31 § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att åklagaren genast ska underrätta inskrivningsmyndigheten om åklagaren tar fast egendom eller tomträtt i förvar eller upphäver ett sådant beslut. Har domstol förordnat om kvarstad på fast egendom eller upphävt ett sådant förordnande ska domstolen – enligt

text: 6 § förordningen (1981:967)

text: om skyldighet för domstol och Kronofogdemyndigheten att lämna underrättelser om vissa beslut av exekutiv betydelse – genast underrätta inskrivningsmyndigheten.

text: I

text: 19 kap. 29 § första stycket jordabalken

text: , JB, finns föreskrifter om att inskrivningsmyndigheten i vissa fall ska anteckna uppgifter i fastighetsregistrets

text: inskrivningsdel. Bland annat ska myndigheten anteckna uppgift om dom eller beslut som vunnit laga kraft i mål som angår inskrivning (5 p.). Denna bestämmelse torde dock avse tvistemål (se

text: prop. 1970:20

text: , del B, s. 548 f. samt

text: prop. 1999/2000:39, s. 161

text: ). Vidare föreskrivs att myndigheten ska anteckna uppgift om att fast egendom har belagts med kvarstad eller tagits i förvar (9 p.). I bestämmelsens tredje stycke föreskrivs att domstol genast till inskrivningsmyndigheten ska anmäla bl.a. sådant som avses i första stycket 5 p.

text: Om inskrivningsmyndigheten får uppgift om att en åtgärd enligt 9 p. har upphävts, gäller enligt

text: 19 kap. 30 § första stycket

text: JB att anteckningen om åtgärden ska tas bort.

text: Enligt

text: 19 kap. 3 §

text: JB är den statliga lantmäterimyndigheten – Lantmäteriet – gemensam inskrivningsmyndighet för hela landet.

text: Frågan om tingsrätten borde ha meddelat något förordnande beträffande förvarsbeslutet i domen I det aktuella fallet beslutade åklagaren att ta en fastighet tillhörande AA i förvar. I samband med att åtal väcktes framställde åklagaren ett yrkande om förverkande av 925 000 kr, motsvarande värdet av fastigheten, samt yrkade att kvarstad skulle läggas på så mycket av AA:s egendom att fordran kunde antas bli täckt vid utmätning. Tingsrätten ogillade yrkandena om förverkande och kvarstad i en dom. Något förordnande beträffande förvarsbeslutet meddelades inte.

text: Varken lagtext eller förarbeten ger något besked om hur ett förvarsbeslut ska hanteras i de fall där rätten inte bifaller en ansökan om kvarstad beträffande egendom som åklagaren tagit i förvar. Det ligger nära till hands att jämföra med reglerna om anhållande och häktning där anhållandet också är en interimistisk åtgärd i avvaktan på rättens beslut. I

text: 26 kap.

text: RB finns emellertid inte någon motsvarighet till regeln i

text: 24 kap. 16 § tredje stycket

text: RB som föreskriver att rätten ska häva anhållningsbeslutet om häktning inte beslutas. Det råder emellertid inte någon tvekan om att den egendom som har tagits i förvar för att säkra kvarstaden omedelbart ska återställas, om rätten inte bifaller åklagarens ansökan om kvarstad (Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 2:a uppl., s. 349 f.).

text: Tidigare chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh har i ett ärende som gällde förvarstagna kontanter uttalat att tagande i förvar är ett provisoriskt beslut i avvaktan på ett beslut om kvarstad och att förvarsbeslutet upphör att gälla i och med att rätten tar ställning i kvarstadsfrågan (se

text: JO 2003/04 s. 96

text: , särskilt s. 105). Något uttryckligt förordnande att häva förvarsbeslutet behövs således inte i domen i de fall då rätten ogillar ett kvarstadsyrkande beträffande egendom som tagits i förvar (se bl.a. Lindberg a.a. s. 350). Jag vill emellertid tillägga följande.

text: Det nu aktuella ärendet, liksom nyss nämnda JO-beslut, i vilket bl.a. en polismyndighet kritiserades för bristfällig handläggning avseende förvarstagna kontanter, visar på vilka problem och oklarheter som kan uppstå om domstolen inte uttalar sig om förvarsbeslutet när ett kvarstadsyrkande ogillas. Reglerna om förvar

text: tillämpas förhållandevis sällan, och kunskapen om vad som ska ske med egendom som tagits i förvar då ett kvarstadsyrkande ogillas kan därför antas vara bristande både hos allmänheten och hos dem som har att expediera, verkställa eller på annat sätt hantera kvarstadsbeslutet. Jag anser därför – liksom Gunnel Lindberg – att en lämplig ordning skulle vara att domstolen, i klargörande syfte, förenar ett beslut att inte bifalla ett kvarstadsyrkande med en erinran om att beslutet innebär att egendomen inte längre ska vara tagen i förvar.

text: Mot bakgrund av det ovan sagda finner jag inte skäl att rikta någon kritik mot tingsrätten för att något förordnande om förvarsbeslutet inte meddelades i domen. Med anledning av min uppfattning i frågan hur domslut i aktuella situationer bör utformas överlämnar jag en kopia av detta beslut till Domstolsverket. Frågan om tingsrätten skulle ha underrättat inskrivningsmyndigheten om att fastigheten inte längre var tagen i förvar Av utredningen framgår att domen när den meddelades inte expedierades till Lantmäteriet.

text: Som nämnts under den rättsliga regleringen ska åklagare underrätta inskrivningsmyndigheten om åklagaren tar fast egendom i förvar eller upphäver ett beslut om förvar. Vidare gäller att domstolen ska underrätta inskrivningsmyndigheten om domstolen förordnar om kvarstad på fast egendom eller upphäver ett sådant förordnande.

text: Frågan om vem ska underrätta inskrivningsmyndigheten om domstolen ogillar ett yrkande om kvarstad – och förvarsbeslutet således upphör att gälla – synes dock inte vara reglerad. Enligt min mening ligger det närmast till hands, eftersom saken är föremål för prövning av domstol, att den underrättelseskyldigheten ska åvila domstolen.

text: Tingsrätten har uppgett att det var ett förbiseende att domen inte expedierades till Lantmäteriet och har när JO inledde sin granskning genast skickat en kopia av domen dit. Eftersom det var angeläget att Lantmäteriet underrättades har jag givetvis inga invändningar mot tingsrättens åtgärd. I avsaknad av reglering i frågan anser jag mig emellertid inte kunna kritisera domstolen för att Lantmäteriet inte underrättades när domen meddelades. Jag vill dock uppmärksamma Justitiedepartementet på den brist i regleringen som jag anser föreligger.


title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län, som genom underlåtenhet hindrat en häktad från att kontakta sin mor

sammanfattning: En häktad fick ha telefonkontakt med sin mor, om samtalen övervakades av polispersonal. På grund av att polismyndigheten inte ställde personal till förfogande, kunde samtal äga rum först efter det att åklagaren beslutat att det var tillräckligt att de genomfördes i närvaro av häktespersonal. Polismyndigheten i Stockholms län kritiseras för underlåtenheten att fullgöra sin uppgift.

text: Bakgrund och utredning

text: AA var under en tid häktad med restriktioner, alltså inskränkningar i rätten till kontakt med omvärlden. Det avsåg bl.a. telefonsamtal. Den 1 juni 2011 fick AA åklagarens tillstånd till telefonkontakt med sin mor. Villkoret var att kontakten skulle äga rum i närvaro av polisens utredningsman. AA anmälde Polismyndigheten i Stockholms län, City polismästardistrikt, för att det tog drygt två veckor innan telefonsamtalet med modern kunde genomföras. Han uppgav att han varje dag bett om att få ringa henne men att polisen var för upptagen för att kunna närvara.

text: Vid utredningen hos JO uppgav personalen på häktet att utredningsmännen i ärendet inte tagit sig tid att övervara AA:s telefonsamtal trots att de till och från befunnit sig i häktets lokaler. Beteendet var enligt personalen ett ständigt återkommande mönster. Det framkom vidare att åklagaren den 15 juni 2011 fått kännedom om att telefonkontakten mellan AA och modern inte kommit till stånd. Hon beslutade då att det var tillräckligt att häktespersonal var närvarande vid kontakten. AA kunde därefter ringa sin mor.

text: Polismyndigheten i Stockholms län (bitr. länspolismästaren BB) yttrade sig och redovisade först den rättsliga regleringen.

text: I

text: 1 kap. 6 § häkteslagen (2010:611)

text: föreskrivs att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av den lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontrolleller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt

text: 3 kap. 4 § häkteslagen

text: får en intagen stå i förbindelse med annan person genom elektronisk kommunikation i den utsträckning det lämpligen kan ske. Sådan

text: kommunikation får dock vägras om det kan äventyra säkerheten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom avlyssning enligt 5 §. Av

text: 3 kap. 5 § första stycket häkteslagen

text: framgår att elektronisk kommunikation mellan en intagen och annan får avlyssnas, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. De som ska kommunicera med varandra ska i förväg informeras om kontrollen. Av

text: 6 kap. 1 § första stycket häkteslagen

text: framgår att en intagen som är häktad får åläggas inskränkningar i sin rätt till kontakt med omvärlden (restriktioner), om det finns risk för att den intagne undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning. Enligt 6 kap. 2 § p. 6

text: häkteslagen

text: får ett beslut om restriktioner enligt

text: 1 §

text: avse inskränkningar i rätten att stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation enligt

text: 3 kap. 4 §

text: . I

text: 6 kap. 3 § häkteslagen

text: föreskrivs att en fråga om restriktioner prövas av undersökningsledaren eller åklagaren och att beslut i en sådan fråga ska omprövas så ofta det finns anledning till det.

text: Polismyndigheten gjorde följande bedömning.

text: Det kan inledningsvis konstateras att det av handlingarna i ärendet får anses framgå att anmälaren inte fått ringa till sin mor under drygt två veckors tid. Skälet till att utredande poliser inte haft möjlighet att övervaka telefonsamtalen har inte kunnat klarläggas. Polismyndigheten får beklaga det inträffade. Att vara frihetsberövad innebär en betydande inskränkning i den personliga friheten. Det är därför av stor betydelse att frihetsberövades kontakt med familjemedlemmar och andra närstående upprätthålls i så stor utsträckning som möjligt. Myndigheten finner därför att dröjsmålet är oacceptabelt. JO har vid ett flertal tillfällen uttalat sig om frihetsberövades rätt till telefonsamtal med anhöriga. I beslut den 3 december 2009, dnr 2432-2009, ansåg JO att omkring två veckors dröjsmål för den intagne att få ringa avlyssnade telefonsamtal var oacceptabelt. JO har i beslut den 20 oktober 2006, dnr 645-2005, betonat att det är angeläget att polisen, när åklagare har beslutat att telefonsamtal ska övervakas av utredare, ser till att resurser ställs till förfogande så att besluten kan verkställas. Praxis i polismyndigheten är att ansvaret för åtgärder som nu är aktuella åvilar den utredande utredningsmannen. Om denne inte har möjlighet att vidta åtgärderna ska denne informera sin chef som då ska ställa annan till förfogande. Polismyndigheten anser att polismästardistriktet måste tillse att resurser ställs till förfogande för att undvika att en liknande situation uppstår. Myndigheten ser därför att åtgärder bör vidtas av polismästardistriktet. Polismästardistriktet har emellertid uppgett att åtgärder och en informationsinsats kommer att vidtas i syfte att undvika att en liknande situation inträffar. Myndighetens rättsenhet kommer i myndighetens personaltidning ”Sambandet” skriva en artikel för att klarlägga gällande praxis. Mot bakgrund av ovan ser myndigheten ingen anledning att vidta några ytterligare åtgärder.

text: Bedömning

text: Det dröjde drygt två veckor innan AA fick möjlighet att ringa till sin mor. Orsaken var uppenbarligen att polisen inte prioriterade uppgiften.

text: En häktad får inte underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än vad ändamålet med frihetsberövandet samt ordning och säkerhet kräver. Som Polismyndigheten i Stockholms län själv angivit är det oacceptabelt att en häktad

text: ska behöva vänta drygt två veckor på att myndigheten ställer personal till förfogande för att närvara vid ett övervakat telefonsamtal. Polismyndigheten förtjänar kritik för det inträffade. Jag förutsätter att de åtgärder myndigheten aviserar leder till att det inte upprepas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Litispendens
Långsam handläggning

title: Allvarlig kritik mot Utbildnings- och arbetsmarknadsnämnden i Sigtuna kommun för brister i handläggningen av ett ärende om försörjningsstöd som domstol återförvisat till nämnden för ny prövning

sammanfattning: Utbildnings- och arbetsmarknadsnämnden i Sigtuna hade avslagit ansökningar om ekonomiskt bistånd. Efter överklagande av den enskilde upphävde förvaltningsrätten besluten och återförvisade målet till nämnden för ny prövning. Domen innebar att överklagandet delvis bifölls. Den enskilde överklagade domen till kammarrätten i de delar han inte fått framgång i förvaltningsrätten. Eftersom det endast var den enskilde som överklagade till kammarrätten kunde en prövning där inte utfalla till nackdel för honom. Nämnden skulle ha sett till att ett nytt beslut fattades så snart den fått del av förvaltningsrättens dom. Nytt beslut fattades dock först efter ett och ett halvt år. Nämnden får allvarlig kritik för bristerna i handläggningen.

text: Bakgrund

text: I en dom den 11 maj 2011 behandlade Förvaltningsrätten i Uppsala, mål 7311-10, ett överklagande från AA av tre beslut som hade fattats av Utbildnings- och arbetsmarknadsnämnden i Sigtuna kommun (nedan kallad nämnden). Nämnden hade helt eller delvis avslagit ansökningar från AA om bistånd för september, oktober och december 2010.

text: Målet i förvaltningsrätten gällde vilka inkomster som skulle beaktas vid bedömningen av AA:s rätt till bistånd.

text: I sin dom upphävde förvaltningsrätten de överklagade besluten och visade målet åter till nämnden för en ny prövning. Enligt domslutet skulle nämnden vid den förnyade prövningen enbart beakta inkomster från tidigast augusti 2010 och en del av det traktamente som AA hade uppburit vid arbete utomlands skulle undantas vid inkomstberäkningen.

text: AA överklagade förvaltningsrättens dom till kammarrätten som den 7 oktober 2011 beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Förvaltningsrättens avgörande stod därmed fast.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot bl.a. Utbildnings- och arbetsmarknadsnämnden i Sigtuna kommun. Han anförde bl.a. att nämnden inte hade gjort någon förnyad prövning av hans ärende efter domstolsprövningarna.

text: Utredning

text: JO inhämtade handlingar från förvaltningen.

text: JO anmodade därefter nämnden att inkomma med utredning och yttrande över vad AA hade anfört i sin anmälan.

text: I remissvaret anförde nämndens arbetsutskott i huvudsak följande.

text: Ärendet

text: AA har varit aktuell för ekonomiskt bistånd under två perioder. Den första insatsen påbörjades 2009-06-26 och avslutades 2010-08-17. Sista utbetalningsmånad var juli 2010. När AA återkom med ny ansökan om ekonomiskt bistånd för september 2010 gjordes beräkningar tre månader bakåt i tiden. Det ansågs skäligt då AA tidigare varit aktuell för ekonomiskt bistånd och torde vara väl förtrogen med gällande regelverk. Beräkningarna för juli, september och oktober resulterade i normöverskott. Beräkningen för september låg till grund för beslutet om att avslå ansökan med hänvisning till normöverskottet. AA överklagade beslutet för september 2010-10-07 och hänvisade till omkostnader han haft under tiden han arbetade i Finland, som AA ansåg borde godkännas som skäliga utgifter. Beslutet för september 2010 omprövades av handläggaren 2010-10-29. Nya beräkningar gjordes för perioden juli till oktober och hänsyn togs till boendekostnader som AA haft under vistelsen i Finland. Vidare togs inte en löneutbetalning med i beräkningen för juli månad. AA:s normöverskott kvarstod dock, men med en längre summa än de ursprungliga beräkningarna. Efter omprövning överlämnades ärendet till förvaltningsrätten för bedömning 2010-10-29. Dom meddelades av förvaltningsrätten i Uppsala 2011-05-11, där rätten upphävde det överklagade beslutet och återvisade målet till utbildnings- och arbetsmarknadsnämnden för ny prövning. Enligt domslutet ska enbart inkomster beaktas från tidigast augusti 2010. Domen från förvaltningsrätten inkom till kommunen 2011-05-17 och registrerades i kommunens ärendehanteringsprogram LEX. Dock saknas journalanteckning i den elektroniska akten, eller papperskopia i den fysiska akten och domen har därmed troligen ej kommit handläggaren tillhanda. AA har vid ett flertal tillfällen varit i kontakt med försörjningsstödsenheten efter domslutet, men det finns inte någon journalanteckning om att han har påtalat domslutet eller begärt rättning i enlighet med det. Varken de handläggare eller den enhetschef som arbetade i ärendet under den aktuella tiden finns längre kvar på enheten. Förvaltningsrättsdomen gick AA partiellt emot och han överklagade förvaltningsrättens dom till kammarrätten, dom registrerades av kommunen 2011-10-11. Kammarrätten beslutar att rätten inte meddelar prövningstillstånd och att förvaltningsrättens dom därmed står fast.

text: Sammanfattande kommentarer

text: I syfte att följa förvaltningsrättens domslut beviljas AA följande kompletteringar för den aktuella perioden. 552 kronor utbetalas för november 2010. 4 536 kronor utbetalas för december 2010. Sammanlagt 5 088 kronor utbetalas till AA. För att förbättra rättssäkerheten samt för att säkerställa att inkomna handlingar från domstolen registreras, använder kommunen dokument- och ärendehanteringsprogrammet LEX. Trots det kan förvaltningen konstatera att rutinerna har brustit i detta enskilda fall och att det är oklart exakt hur detta har kunnat ske. Förvaltningen har sedan sommaren 2012 arbetat med att säkerställa interna rutiner. Enhetschef och gruppledare på försörjningsstödsenheten har ansvar för att granska inkommande domar i LEX samt för att säkerställa att de fysiska handlingarna når handläggaren för verkställande. Särskild fokus läggs på de domar som bifaller klientens överklagande och de domar som domstolen återförvisar för vidare handläggning. Det inträffade skall således inte upprepas. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Socialnämndens beslut i en fråga om bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL får överklagas hos förvaltningsrätten. Ett beslut eller en dom som överklagats endast av den ena parten kan inte ändras till den partens nackdel av den högre instansen.

text: Förvaltningsrätten beslutade i dom den 11 maj 2011 att upphäva nämndens beslut från den 27 september, den 28 oktober och den 26 november 2010 och visade målet åter till nämnden för ny prövning. Det ankom därmed på nämnden att utan dröjsmål göra en förnyad prövning av AA:s rätt till försörjningsstöd för september, oktober och december 2010. Nämnden hade vid den nya prövningen att följa de anvisningar som förvaltningsrätten angett i sitt domslut.

text: En komplikation i sammanhanget var att AA överklagade förvaltningsrättens dom till kammarrätten. Det väcker frågan om hur en nämnd ska hantera en situation då ett mål återförvisats från en förvaltningsdomstol till nämnden för ny prövning samtidigt som den enskilde överklagat domen till kammarrätten. Beroende på vilka omständigheter som är för handen kan frågan om litispendens bli aktuell, dvs. frågan om samma fråga kan vara föremål för prövning i två instanser samtidigt.

text: I AA:s fall innefattade förvaltningsrättens dom åtminstone delvis bifall till AA:s överklagande. Domen gällde omedelbart (

text: 16 kap. 3 §

text: SoL). Den omständigheten att det endast var AA som överklagade domen till kammarrätten innebar att resultatet av kammarrättens prövning aldrig kunde utfalla till nackdel för AA. Nämnden skulle därför inte ha inväntat kammarrättens avgörande utan skulle ha sett till att det så snart som möjligt fattades ett nytt beslut beträffande AA:s framställningar om bistånd för de aktuella månaderna. Det kom emellertid att dröja cirka ett och ett halvt år från det att förvaltningsrätten avgjorde målet till dess

text: att nämnden gjorde en ny prövning av AA:s ärende, vilket för övrigt skedde först sedan JO begärt yttrande från nämnden i detta ärende.

text: Det är utrett att såväl förvaltningsrättens dom som kammarrättens beslut kom in till nämndens förvaltning. Huruvida handläggaren fick del av domen är inte klarlagt. Däremot finns det en notering i journalen om kammarrättens beslut, daterad i slutet av december 2011. Att någon åtgärd inte vidtogs efter det att domen hade kommit in till förvaltningen skulle i och för sig kunna bero på ett rent misstag. En sådan förklaring framstår emellertid som mindre sannolik eftersom någon åtgärd inte heller vidtogs när kammarrättens beslut att inte bevilja prövningstillstånd kom in till förvaltningen.

text: Den tid det dröjde innan nämnden fattade ett nytt beslut är i sig oacceptabelt lång. Att varken förvaltningsrättens dom eller kammarrättens beslut föranledde någon åtgärd från nämndens sida utgör en allvarlig brist i handläggningen.

text: Jag noterar att AA nu fått en förnyad prövning av sitt ärende och att nämnden tagit fram nya rutiner för att säkerställa att en liknande händelse inte ska uppstå igen. Mot bakgrund av detta finner jag inte skäl att uppehålla mig mer i saken.

text: Vad AA i övrigt anfört föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den allvarliga kritik som innefattas i det ovan anförda.