title: En åklagares vägran att låta en offentlig försvarare ta del av en häktningspromemoria före häktningsförhandlingen

sammanfattning: En åklagare tillät inte en offentlig försvarare att ta del av en häktningspromemoria före en häktningsförhandling med motiveringen att hon hade för avsikt att begära att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. Jag konstaterar att det i en häktningspromemoria rimligen bara bör finnas sådana uppgifter som åklagaren har bedömt att den misstänkte och dennes försvarare i och för sig kan få ta del av utan att det är till men för utredningen. Eftersom åklagaren i en sådan situation regelmässigt torde ha ålagt den anhållne restriktioner i kontakterna med omvärlden och då det inte kan anses förenligt med god advokatsed att inte respektera ett sådant beslut och därigenom eller på annat sätt försvåra sakens utredning, anser jag att en häktningspromemoria - när en sådan upprättats - ska lämnas ut till den misstänkte och dennes försvarare även om åklagaren har för avsikt att begära att häktningsförhandlingen ska hållas inom stängda dörrar.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot en åklagare vid Ekobrottsmyndigheten och uppgav i huvudsak följande. Han hade förordnats till offentlig försvarare för en person som anhållits såsom misstänkt för grov förskingring och bokföringsbrott. Samma dag som häktningsframställningen gavs in begärde han att få ett exemplar av häktningspromemorian och fick då beskedet att denna ännu inte var klar. Häktningsförhandlingen sattes ut till kl.

text: 13.00 dagen därpå. En ny framställan om att få ut häktningspromemorian gjordes på morgonen. Åklagaren uppgav att han skulle få den före förhandlingen. Fem minuter innan häktningsförhandlingen skulle börja fick han en pärm innehållande ett stort antal handlingar och dokument. Han började titta i pärmen, men efter omkring en minut kom åklagaren in till honom och tog tillbaka pärmen, med hänvisning till att hon hade för avsikt att begära att häktningsförhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. När häktningsförhandlingen ropades på fick han och hans klient var sitt exemplar av det omfattande materialet. Han anförde då hinder mot häktningsförhandlingen, vilket fick till följd att rätten beslutade om att ta en paus i häktningsförhandlingen under drygt en timme i syfte att han och klienten skulle beredas tillfälle att gå igenom materialet.

text: AA uppgav vidare att åklagarna utvecklat en praxis enligt vilken de offentliga försvararna får nöja sig med att få del av häktningspromemorian några minuter före häktningsförhandlingen och att det dessutom blivit allt vanligare att det inte lämnas ut någon häktningspromemoria över huvud taget. Han hemställde att JO skulle pröva lämpligheten av denna praxis ur ett rättssäkerhetsperspektiv.

text: Utredningen

text: Muntliga upplysningar hämtades in från kammaråklagaren BB, som var förundersökningsledare i det aktuella ärendet. Hon uppgav att skälet till att AA inte fått del av häktningspromemorian var att hon hade för avsikt att begära att häktningsförhandlingen skulle ske inom stängda dörrar, p.g.a. risken för att den misstänkte annars genom att undanröja bevis eller på något annat sätt skulle försvåra sakens utredning. Hon hade däremot inga planer på att begära att rätten skulle förordna om s.k. yppandeförbud.

text: Ärendet remitterades till Ekobrottsmyndigheten för yttrande i frågan om det förhållandet att en åklagare har för avsikt att begära att en häktningsförhandling ska hållas inom stängda dörrar påverkar bedömningen av när den misstänkte och hans eller hennes försvarare ska tillåtas ta del av en s.k. häktningspromemoria eller andra handlingar i en förundersökning inför en häktningsförhandling.

text: Ekobrottsmyndigheten (dåvarande generaldirektören CC) kom in med ett yttrande och uppgav följande. (Avsnittet Rättslig reglering har här uteslutits).

text: Handläggningen i det aktuella ärendet

text: Den frågeställning som Justitieombudsmannen vill ha belyst är av principiell karaktär. Min redogörelse för handläggningen i det aktuella ärendet kan därför bli kortfattad. Inför en kommande häktningsförhandling begärde den anhållnes offentlige försvarare, advokat AA, att få del av häktningspromemorian. Åklagaren nekade att lämna ut promemorian med hänvisning till att hon hade för avsikt att begära att häktningsförhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. Vid förhandlingen framförde åklagaren yrkandet om stängda dörrar och föreslog att försvararen, efter att tingsrätten tagit ställning i frågan om stängda dörrar, skulle beredas möjlighet att under en paus gå igenom häktningspromemorian. Försvararen anförde å sin sida att det förelåg hinder mot förhandlingen eftersom han inte fått del av materialet i häktningspromemorian. Tingsrätten förordnade om stängda dörrar i enlighet med åklagarens yrkande och beslutade om en paus i förhandlingen. Under pausen fick försvararen möjlighet att gå igenom materialet i häktningspromemorian. Förhandlingen avslutades med att tingsrätten biföll åklagarens yrkande om häktning. Det kan tilläggas att även tingsrätten fick del av häktningspromemorian vid förhandlingen.

text: Min bedömning

text: Gällande rätt innebär inte att den misstänkte och hans försvarare har en ovillkorlig rätt att få del av en häktningspromemoria eller att få skäligt rådrum på ett motsvarande sätt som gäller inför åtalsbeslutet. Det föreligger inte heller någon skyldighet för åklagaren att upprätta en häktningspromemoria. Mot den bakgrunden bedömer jag att åklagaren har handlat i enlighet med gällande rätt när hon nekade att lämna över material inför häktningsförhandlingen. Mina synpunkter i det följande är av mer principiell karaktär och tar framförallt sikte på komplicerade och omfattande

text: utredningar där utredningsintresset ofta talar mot att uppgifter ur förundersökningen delges på ett tidigt stadium samtidigt som den misstänktes och försvararens behov av att kunna förbereda sig inför en häktningsförhandling gör sig särskilt gällande. Bestämmelsen i

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: är utformad så att den misstänkte och försvararen fortlöpande ska få del av vad som förekommit vid undersökningen. Det sker framförallt genom förhören där den misstänkte delges en viss brottsmisstanke eller vissa brottsmisstankar och hörs mot de uppgifter som finns i utredningen. Försvararen har rätt att närvara vid förhören och får därmed också del av uppgifterna. Det innebär att den misstänkte och hans försvarare redan innan häktningsförhandlingen har kännedom om de brottsmisstankar som ska prövas vid häktningsförhandlingen och viss insyn i utredningsmaterialet. Både rättssäkerhetsskäl och processekonomiska skäl talar för att åklagaren som regel bör upprätta en häktningspromemoria som överlämnas till rätten före häktningsförhandlingen. Promemorian bör dessutom, om möjligt, översändas i förväg till försvararen. Jag vill dock framhålla att de snäva tidsfristerna som gäller vid häktning begränsar åklagarnas möjligheter att upprätta och i förväg översända en häktningspromemoria till försvararen. Även med den angivna utgångspunkten finns det situationer där åklagaren av utredningsskäl har behov av att inte röja viss information inför eller ens vid häktningsförhandlingen. Ett praktiskt exempel är att den misstänkte inte hörs mot alla uppgifter på en och samma gång. Det kan t.ex. finnas skäl att höra ett vittne om vissa uppgifter innan den misstänkte hörs, till undvikande av att den misstänkte påverkar vittnets berättelse. I utredningar som gäller flera misstänkta kan de misstänkta ha motstridiga intressen och sakförhållandena vara mycket komplexa. Där kan den ordning i vilken de misstänkta förhörs få stor betydelse både för utredningen och för envar av de misstänkta. Såväl utredningsskäl som rättssäkerhetsskäl gör således att åklagarna noggrant måste avväga vid vilken tidpunkt utredningsmaterialet ska delges. Bestämmelsen i

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: lämnar också utrymme för åklagaren att vänta med att delge den misstänkte och försvararen viss information med den begränsningen att uppgifter som ska ligga till grund för häktningsfrågan måste redovisas för rätten, den misstänkte och försvararen senast i samband med rättens prövning av häktningsfrågan. En rimlig avvägning i de flesta fall torde bli att åklagarna ska sträva efter att försöka tillgodose försvararens berättigade krav på att kunna förbereda ett effektivt försvar för sin klient till häktningsförhandlingen. En möjlighet är att åklagaren upprättar och i förväg översänder en promemoria som sammanställer dels de uppgifter som den misstänkte och försvararen redan fått del av under förundersökningen, dels de uppgifter vars röjande inte bedöms medföra men för utredningen. Endast de uppgifter som den misstänkte och försvararen inte fått del av under förundersökningen och som kan vara till men för utredningen om de röjs bör således överlämnas först vid förhandlingen. Även uppgifter som den misstänkte och hans försvarare ska få del av enligt

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: kan dock vara av den karaktären att det skulle vara till men för utredningen om de kom andra till del. Om uppgifterna har framkommit vid förhör kan undersökningsledaren enligt

text: 23 kap. 10 § rättegångsbalken

text: besluta om yppandeförbud. Förbudet är begränsat till uppgifter som framkommer vid förhör och gäller enbart dem som har närvarat vid förhöret och träffar således t.ex. inte en försvarare som inte har närvarat vid beslutet. Om häktningsförhandling har hållits inom stängda dörrar följer av de tidigare angivna lagrummen att sekretess råder för uppgifter som framkommit vid förhandlingen och att sekretessen gäller även den misstänktes försvarare. Rätten kan också förordna om yppandeförbud. Regelsystemet torde innebära att en åklagare som avser att yrka att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar i syfte att åstadkomma att en eller flera av dem som

text: närvarat vid en häktningsförhandling ska vara skyldiga att iaktta sekretess eller avser att yrka yppandeförbud blir förhindrad att före förhandlingen överlämna uppgifterna till den misstänkte och hans försvarare. Intresset av sekretess för uppgifter i förundersökningen och intresset av att den misstänkte ska ha möjlighet att tillvarata sina rättigheter torde kunna uppnås genom att rätten, efter att ha beslutat om stängda dörrar, beslutar om en paus i förhandlingen så att försvararen tillsammans med den misstänkte bereds möjlighet att ta del av materialet, dvs. på det sätt som rätten gjorde i det aktuella ärendet. Om materialet skulle vara alltför omfattande eller komplicerat finns en möjlighet enligt

text: 24 kap. 15 § rättegångsbalken

text: att skjuta upp häktningsförhandlingen. Det aktuella förfaringssättet kan bli aktuellt även i den situationen åklagaren beslutat om yppandeförbud eftersom det förbudet enbart tar sikte på vad som förekommit vid förhöret. I ett beslut den 3 november 2010 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Advokaten AA förordnades till offentlig försvarare för en person som var anhållen såsom skäligen misstänkt för grov förskingring och bokföringsbrott. Utredningsmaterialet var omfattande, och AA framställde inför en förestående häktningsförhandling en begäran till åklagaren om att få ta del av en s.k. häktningspromemoria. Åklagaren tillmötesgick inte hans begäran och har uppgett att detta berodde på att hon hade för avsikt att begära att häktningsförhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. Hon avsåg däremot inte att begära att rätten skulle förordna om s.k. yppandeförbud.

text: Ekobrottsmyndigheten har i sitt yttrande uppgett att en åklagare som avser att yrka att en häktningsförhandling ska hållas inom stängda dörrar i syfte att en eller flera av dem som närvarat vid häktningsförhandlingen ska vara skyldiga att iaktta sekretess är förhindrad att före förhandlingen överlämna uppgifterna till den misstänkte och hans eller hennes försvarare.

text: Jag vill inledningsvis klargöra att min granskning i ärendet har begränsats till frågan om åklagaren hade fog för att inte lämna ut den färdigställda promemorian innan tingsrätten tagit ställning till om förhandlingen skulle äga rum inom stängda dörrar.

text: Betydelsen av ett förordnande om stängda dörrar I

text: 18 kap.

text: offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, finns regler om sekretess till skydd främst för intresset av att förebygga eller beivra brott. Där anges bl.a. att sekretess gäller för en uppgift som hänför sig till en förundersökning i ett brottmål om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs (1 § första stycket).

text: Av

text: 5 kap. 1 § rättegångsbalken

text: , RB, framgår att en förhandling vid domstol som huvudregel ska vara offentlig. Uppgifter som lagts fram eller anses vara upptagna under en sådan förhandling blir då offentliga, oavsett om åhörare varit närvarande eller inte. Rätten kan dock, i syfte att hindra att uppgifter som förebringas vid förhandlingen ska bli tillgängliga för allmänheten, under vissa i bestämmelsen

text: närmare angivna förutsättningar besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. Såvitt gäller en domstolsförhandling under en förundersökning i ett brottmål, t.ex. en häktningsförhandling, gäller att förhandlingen får hållas inom stängda dörrar om det kan antas att det vid denna kommer att förebringas uppgifter för vilken sekretess enligt bl.a.

text: 18 kap. 1 §

text: OSL gäller.

text: Förbudet i offentlighets- och sekretesslagen att röja eller utnyttja sekretessbelagda uppgifter gäller för den myndighet där uppgifterna är sekretessbelagda, se

text: 2 kap. 1 §

text: OSL. I bestämmelsen anges vidare vilka personer som omfattas av sekretessregleringen, bl.a. de som fått kännedom om uppgiften på grund av anställning eller uppdrag hos myndigheten. Förbudet gäller emellertid inte för offentliga försvarare (Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen, s. 2:1:2) och självfallet inte heller för den misstänkte.

text: Däremot kan en offentlig försvarare, i och med att en sådan som huvudregel är advokat (

text: 21 kap. 5 §

text: RB), ha en straffsanktionerad tystnadsplikt med stöd av bestämmelserna i

text: 8 kap. 4 § första stycket

text: RB. Där föreskrivs att en advokat är skyldig att förtiga vad han får kännedom om i sin yrkesutövning när god advokatsed kräver detta. Vad som är god advokatsed är inte närmare angivet i

text: rättegångsbalken

text: . Det har emellertid ansetts att en advokat kan handla i strid med god advokatsed genom att avslöja vad som har förekommit vid en förhandling inom stängda dörrar (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , s. 8:15 samt t.ex. JK 1989 s. 21 och 1992 s. 20). Gör det någon skillnad om en häktningspromemoria lämnas till försvaret före eller efter det att tingsrätten förordnat om stängda dörrar? Enligt

text: 23 kap. 18 §

text: RB har den misstänkte och hans eller hennes försvarare rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. Under en pågående förundersökning, innan s.k. slutdelgivning är aktuell, är det således förundersökningsledaren som bedömer i vilken omfattning försvaret får ta del av utredningen. Eftersom en häktningspromemoria innehåller material som ligger till grund för åklagarens häktningsframställning innehåller den rimligen endast uppgifter som åklagaren bedömt att den misstänkte och hans eller hennes försvarare i och för sig i anslutning till häktningsförhandlingen kan få ta del av.

text: Som tidigare nämnts gäller inte sekretesslagens bestämmelser för den misstänkte. Det spelar därför ur den synvinkeln ingen roll om den misstänkte får del av materialet före förhandlingen eller först sedan tingsrätten förordnat om stängda dörrar. Om åklagaren bedömer att det finns en risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning torde denne ha utnyttjat möjligheten att ålägga den anhållne restriktioner i kontakterna med omvärlden (16 och 23 §§ lagen [1976:371] om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.).

text: Vad gäller den misstänktes försvarare omfattas som sagt inte heller denne av förbudet i

text: 2 kap. 1 §

text: OSL att röja eller utnyttja en sekretessbelagd uppgift. Däremot är en advokat, som ovan angetts, skyldig att förtiga vad han får kännedom om i sin yrkesutövning när god advokatsed kräver detta. Jag har redan nämnt att en advokat kan anses handla i strid med god advokatsed genom att avslöja vad som har förekommit vid en förhandling inom stängda dörrar.

text: Frågan är då om det har någon betydelse för bedömningen av om ett röjande av vissa uppgifter är förenligt med god advokatsed att försvararen, som skulle ha varit fallet i det aktuella ärendet om AA:s framställning hade tillmötesgåtts, fått del av informationen före en häktningsförhandling i stället för under en sådan förhandling inom stängda dörrar. I advokatsamfundets Vägledande regler om god advokatsed anges bl.a. att en advokat inte får främja orätt. I kommentaren till bestämmelsen sägs bl.a. att det måste krävas av en advokat att denne handlar på ett sätt som främjar hederlighet och redbarhet inom rättssamhället. Högsta domstolen har i ett avgörande (

text: NJA 1991 s. 293

text: ) angett att bestämmelsen bl.a. ger uttryck för att en försvarare är förhindrad att medverka i handlande som på något sätt kan befaras störa en pågående brottsutredning. Mot denna bakgrund saknar det, vid bedömningen av om ett visst handlande ska anses stå i strid med god advokatsed, som jag ser det, betydelse om informationen erhållits före eller under en förhandling inom stängda dörrar.

text: Om en advokat i AA:s situation hade fått del av häktningspromemorian före häktningsförhandlingen och därefter genom att lämna uppgifter ur den till någon som den misstänkte själv var förhindrad att kontakta på grund av ett beslut om restriktioner och därigenom eller på annat sätt försvårat sakens utredning hade det således, enligt min uppfattning, stått i strid med god advokatsed.

text: Jag kan därför inte inse att det förhållandet att en åklagare har för avsikt att begära att en häktningsförhandling ska hållas inom stängda dörrar, skulle medföra att det skulle vara till men för utredningen om den misstänkte eller dennes försvarare fick del av uppgifterna i häktningspromemorian före häktningsförhandlingen. Avslutande synpunkter Som Ekobrottsmyndigheten anfört föreligger det i och för sig inte längre någon skyldighet för åklagaren att överlämna en häktningspromemoria till rätten och till den anhållne och dennes försvarare. I samband med att denna skyldighet avskaffades framhölls emellertid att det givetvis underlättade handläggningen om åklagaren hade möjlighet att före förhandlingen sammanställa material som kan ha betydelse för häktningsfrågans bedömande och att det i så fall är lämpligt att materialet lämnas till både domstolen och den misstänkte eller hans eller hennes försvarare (

text: prop. 1986/87:112 s. 76

text: I ett mål som det aktuella – med ett omfattande skriftligt material – är det naturligtvis av särskilt stor betydelse för den misstänktes möjlighet att förbereda sig inför häktningsförhandlingen att den misstänkte och dennes försvarare i så god

text: tid som möjligt får ta del av det material som ligger till grund för åklagarens häktningsframställning. Det är givetvis också viktigt att i möjligaste mån undvika att behöva skjuta upp en påbörjad häktningsförhandling.

text: När en häktningspromemoria har upprättats anser jag således att det förhållandet att åklagaren avser att begära att den kommande häktningsförhandlingen ska hållas inom stängda dörrar inte utgör något hinder mot att låta den misstänkte eller hans eller hennes försvarare ta del av häktningspromemorian före häktningsförhandlingen. Det är tvärtom från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att försvaret även i en sådan situation ges tillräckliga möjligheter att i förväg granska de omständigheter som åklagaren lägger till grund för sin häktningsframställning.

text: Enligt min uppfattning borde BB alltså ha tillmötesgått AA:s begäran om att få ta del av den upprättade häktningspromemorian.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Långsam handläggning av ett ärende i en hovrätt; Justitiedepartementet och justitieutskottet uppmärksammas på det bekymmersamma läget i hovrätten

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som inkom till JO den 25 april 2003 ifrågasatte AA bl.a. om Hovrättens över Skåne och Blekinge handläggning av ärende – – – uppfyllde de krav som kan ställas på domstolen vad gäller skyndsamhet och saklighet.

type: stycke

text: Utredning

text: Dagboksblad och handlingarna i hovrättens ärende samt Ronneby tingsrätts (nu Blekinge tingsrätt) beslut den 6 juni 2001 i ärende – – – infordrades och granskades.

text: Av handlingarna framkom i huvudsak följande. Genom beslut den 6 juni 2001 förlängde tingsrätten BB:s uppdrag som förvaltare enligt

text: 3 § samäganderättslagen

text: av en viss fastighet t.o.m. den 31 augusti 2003. AA överklagade beslutet. Hans överklagandeskrift inkom till hovrätten den 27 juni 2001 och ärendet var den 7 maj 2003 ännu inte avgjort.

text: Anmälan remitterades till Hovrätten över Skåne och Blekinge för upplysningar om och yttrande över anledningen till att ärendet ännu inte var avgjort. Hovrätten (hovrättspresidenten CC) inkom med yttrande till vilket var fogat ett yttrande från hovrättslagmannen DD.

text: DD

text: Ärende – – – kom in till hovrätten den 27 juni 2001. Efter skriftväxling utfärdades bevisföreläggande för AA den 17 april 2002. Att skriftväxlingen drog ut på tiden synes ha samband med bl.a. att AA oombedd avgav genmäle på motpartens svarsskrift, vilket i sin tur föranledde motparten att yttra sig på nytt. AA inkom den 22 maj 2002 med bevisuppgift. Utöver att uppge viss bevisning bad AA att få avvakta med att inkomma med slutlig bevisuppgift. Han hemställde också att hovrätten skulle utfärda föreläggande för motparten i visst avseende. Den 6 augusti 2002 upprepade han skriftligen sin begäran om föreläggande för motparten. De båda sistnämnda skrifterna skickades för kännedom till motparten, som den 14 augusti 2002 förklarade att han inte hade något ytterligare att tillägga.

text: Det kan hävdas att ärendet därmed var klart för avgörande. Å andra sidan hade AA i sin överklagandeskrift begärt förhandling med upptagande av muntlig bevisning och företagande av syn. Denna begäran har han inte senare frånfallit. Det kan därmed ifrågasättas om inte ärendet först borde ha föredragits på frågan huruvida förhandling skulle hållas i enlighet med bestämmelsen i

text: 14 § lagen (1996:242)

text: om domstolsärenden. Oavsett hur det förhåller sig därmed, överlämnades ärendet till en särskild föredragningsgrupp, som under hösten 2002–vintern 2003 bistod avdelningen med att försöka bringa ned balanserna i föredragningsmål. Emellertid räckte tiden inte till för föredragning av ifrågavarande ärende, och när gruppen upplöstes lämnades det tillbaka till den ordinarie beredningsenheten. Därefter åtog sig rotelinnehavaren att själv läsa in och föredra ärendet, och det överlämnades till denne. Emellertid hann inte heller han att bli färdig med ärendet innan han lämnade avdelningen den 1 april 2003. Sedan har ärendet legat hos beredningsenheten utan att några nya åtgärder har vidtagits. Ärendet är inte av komplicerat eller vidlyftigt slag och borde ha kunnat avgöras tidigare, även om man beaktar att AA:s processföring må ha försenat handläggningen. Inte minst med hänsyn till att överklagandet avsåg ett tidsbegränsat förordnande, där man började närma sig utgången av beslutets giltighetstid, hade det funnits skäl att påskynda ett ställningstagande till om ärendet skulle företas till förhandling eller till omedelbart avgörande. Hanteringen måste emellertid ses mot bakgrund av den mycket hårda arbetsbelastning som har rått på avdelningen under ifrågavarande tidsperiod. I det avseendet vill jag hänvisa till mitt yttrande i JO:s ärende dnr 3155-2002 och tillägga att Arbetsmiljöverket i ett inspektionsmeddelande den 2 juni i år påtalat brister i hovrättens arbetsmiljö bl.a. genom att arbetsbelastningen för hovrättsfiskaler/ assessorer är så hög att den riskerar att öka ohälsan i verksamheten. Enligt verket verifieras förhållandet i viss mån av befintlig sjukstatistik, som man tagit del av. För hård arbetsbelastning leder inte bara till utdragna handläggningstider. Den medför också ökad risk för tveksamma prioriteringar och andra misstag. Sammanfattningsvis kan den långa tidsutdräkten tillskrivas dels AA:s egen processföring (om än i mindre grad), dels att befattningshavare som åtagit sig att läsa in och föredra ärendet inte hunnit med detta. Sistnämnda förhållande är uteslutande att hänföra till den alltför stora arbetsbördan i hovrätten. Slutligen skall upplysas att ärendet numera har avgjorts.

text: CC

text: Detta är det tredje JO-ärendet på relativt kort tid som rör långsam handläggning av mål på hovrätten. De tidigare ärendena har hos JO dnr 1189-2001 och 3155-2002. Jag hänvisar till vad som i dessa ärenden yttrats av mig och av hovrättslagmännen EE och DD. Hovrätten har sedan ett antal år tillbaka dragits med alltför höga balanser och en därav betingad otillfredsställande åldersstruktur på målen. Det har funnits och finns alltjämt ett inte obetydligt antal mål i vilka parterna har fått vänta alltför lång tid på ett avgörande. När den inneliggande stocken av mål på detta sätt har en ogynnsam struktur uppkommer svårigheter att hålla en rimlig överblick över målen och att göra adekvata prioriteringar mellan dem. Personalen har fullt upp med att hålla näsan över vattnet. När man då utifrån granskar ett enskilt gammalt mål låter det sig alltid sägas att detta mål borde man ha klarat av för länge sedan. Det är bara det att det kan finnas en mängd andra mål som det ter sig minst lika angeläget att avverka och alla har man inte orkat med. Det är tydligt att det inte går att få en rättvisande bild av målhanteringen på en domstol genom att enbart granska enstaka mål.

text: Jag har i yttrandet i ärendet 1643-2001 beskrivit hur det ökade antalet mål med lång förhandlingstid och med häktade påverkar arbetet på hovrätten med svårigheter i form av överbelastning och stress som följd. Jag skall inte upprepa detta. Jag vill dock framhålla att den gängse bedömningen ute på avdelningarna lär vara att man till varje pris vill undvika att få en hög balans på huvudförhandlingsmål, eftersom man vet att en sådan balans är utomordentligt svår att komma till rätta med. Detta i sin tur har till följd att ett föredragningsmål av icke förturskaraktär, som är aktuellt i detta ärende, tenderar att få en mer styvmoderlig behandling. Hovrätten försöker på olika sätt att komma till rätta med arbetssituationen. Ett led i dessa strävanden var den omorganisation som gjordes hösten 2001 då antalet avdelningar minskades från fem till tre. Ett av syftena bakom denna var att söka skapa avdelningar som var både mer robusta och mer flexibla än de gamla. Den nya organisationen har både för- och nackdelar som det skulle föra alltför långt att redovisa i detta sammanhang. Så mycket står dock klart att de nya större avdelningarna står bättre rustade än de gamla att tåla de påfrestningar som tillförseln av stora och brådskande mål kan innebära. Skapandet av storavdelningarna har gett möjlighet att organisera arbetet på annat sätt än tidigare. Avdelningarnas rutiner och arbetsformer är också mer eller mindre ständigt föremål för diskussion och omprövning ur effektivitetssynpunkt. Ett annat sätt att upprätthålla avverkningen är att anlita pensionerade domare. Hovrätten utnyttjar denna möjlighet i betydande omfattning. Det kan självfallet läggas olika synpunkter på detta. Kvar står dock att det är smidigt och förhållandevis billigt att förstärka hovrätten på detta sätt t.ex. vid arbetstoppar när förtursmål skall pressas in i en redan välfylld agenda. Hjälpen från pensionärerna innebär många gånger att tidigare utsatta mål inte behöver ställas in. Hovrätten lämnar också tidvis förstärkningar till avdelningar för att möjliggöra insatser för avarbetning av balanser av föredragningsmål. Inriktningen på arbetet för att få en bättre och mer överblickbar målstruktur har varit att söka minska det totala antalet mål och då särskilt fokusera på de äldre målen. Resultat av detta kan redovisas genom följande jämförelse som tar sikte på balansen vid omorganisationen den 1 oktober 2001 och balansen den 1 juli 2003. Den totala balansen har under denna tid minskat från 1 321 till 1 098. Antalet balanserade mål äldre än sex månader har sjunkit från 627 till 371. Balansen av mål äldre än ett år har minskat från 197 till 145. Utvecklingen har varit lyckosam. Hovrätten har i dag en betydligt bättre målsituation än tidigare. Det färre antalet mål ger möjlighet till en större överblick och en bättre kunskap om de enskilda målen. Risken för att mål opåkallat blir liggande obehandlade har minskat. Som nämnts ovan har emellertid hovrätten alltjämt en för hög balans med alltför många gamla mål. Dessutom är balansen på de olika avdelningarna alltför ojämn. I syfte att i någon mån rätta till detta kommer en särskild föredragningsgrupp att inrättas på en avdelning i augusti. Hovrättens ambition är sålunda att ytterligare förbättra målsituationen. De goda resultat rent målmässigt som hovrätten har kunnat uppvisa har haft ett pris. Arbetsbelastningen har tidvis varit utomordentligt hög. Personalen har då slitit ont. Det finns tydliga tecken på stress och utmattningstendenser inom flera personalkategorier. DD har varit inne på detta i sitt yttrande. Ytterst handlar hovrättens möjligheter att prestera fullgoda arbetsresultat inom rimlig tid om resurser. Hovrätten vill passa på tillfället att fästa JO:s uppmärksamhet på de mycket kraftiga besparingar som domstolsväsendet av allt att döma står inför. Domstolsverket har sålunda i skrivelse den 17 juni 2003 begärt att domstolarna skall göra upp handlingsplaner med utgångspunkt från minskad medelstilldelning. För hovrättens del gäller det besparingar om ca 7 % eller 3,8 miljoner kronor som enligt ett alternativ skall tas ut under en treårsperiod och enligt ett annat alternativ i allt väsentligt under 2004. Realiseras dessa besparingar kommer det att dramatiskt minska domstolarnas möjligheter att meddela avgöranden i rimlig tid.

text: När det gäller själva handläggningen av det nu aktuella ärendet har jag inget att tillägga till vad DD anfört. AA kommenterade remissvaret. Därefter har hovrättens beslut den 18 juni 2003 i ärendet inhämtats.

text: I ett beslut den 18 december 2003 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att dåvarande Ronneby tingsrätt den 6 juni 2001 beslutade att förlänga BB:s uppdrag som förvaltare av en viss fastighet t.o.m. den 31 augusti 2003, att AA överklagade beslutet i en överklagandeskrift som inkom till hovrätten den 27 juni 2001 och att ärendet avgjordes den 18 juni 2003.

text: Hovrätten har i sitt yttrande sammanfattningsvis anfört att den långa handläggningstiden av ärendet till viss del var att hänföra till AA:s egen processföring men att den huvudsakliga anledningen till dröjsmålet var den alltför stora arbetsbördan i hovrätten.

text: Jag har i tidigare ärenden uttalat att jag är medveten om att arbetssituationen vid många allmänna domstolar är mycket ansträngd och att handläggningen av ett mål kan dra ut på tiden eftersom andra mål måste prioriteras. DD har upplyst att ärendet under hösten 2002–vintern 2003 överlämnades till en särskild föredragningsgrupp och att rotelinnehavaren, när denna grupp inte hann avgöra ärendet, åtog sig att själv läsa in och föredra ärendet. Ärendet blev inte avgjort innan rotelinnehavaren lämnade avdelningen. Med hänsyn till att det aktuella överklagandet avsåg ett tidsbegränsat beslut hade det, som DD också anfört, emellertid funnits skäl att ytterligare prioritera handläggningen av ärendet. Det är naturligtvis inte godtagbart att ett sådant beslut överprövas först i samband med att dess giltighetstid löper ut. En sådan handläggning innebär att någon materiell överprövning i egentlig mening inte kommer till stånd. Även om handläggningstiden av ärendet i viss mån drog ut på tiden på grund av AA:s processföring kan hovrätten inte undgå kritik för att ärendet avgjordes först två år efter att det kom in till hovrätten.

text: Som hovrätten har påpekat i sitt yttrande är detta det tredje ärendet under relativt kort tid där jag har funnit anledning att kritisera hovrätten för långsam handläggning av ett mål eller ärende (de två tidigare ärendena är JO:s ärenden dnr 1189-2001 och 3155-2002). Det kan som hovrätten framhåller vara svårt att få en rättvisande uppfattning om målhanteringen på en domstol genom att enbart granska enstaka mål eller ärenden. Jag är självfallet medveten om att andra utredningsformer kan ge en mer rättvisande bild. Vid utredningen hos JO i de tre ärendena har handlingar från hovrättens akter granskats och därtill kommer att hovrätten i samtliga ärenden lämnat utförliga yttranden i vilka balans- och arbetssituationen beskrivits. Jag anser mig därför ha tillräckligt underlag för att kunna konstatera att läget är bekymmersamt.

text: Hovrätten har i yttrandet redogjort för de åtgärder som vidtagits under de senaste två åren för att arbeta ned balansen av föredragningsmål samt för de åtgärder som planeras för att ytterligare förbättra situationen. Emellertid har hovrätten också uttalat oro för att personal som deltagit i detta arbete visar tecken på stress och utmattningstendenser samt att det krav på besparing som aviserats för hovrättens del kommer att dramatiskt minska möjligheterna att meddela avgöranden inom rimlig tid. Det finns mot den bakgrunden anledning att för kännedom överlämna kopior av detta och tidigare beslut till Justitiedepartementet och justitieutskottet.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Dokumentation
Interimistiskt beslut
Långsam handläggning
Serviceskyldighet

title: Anmälan mot Försäkringskassan om handläggningen av ett ärende om sjukersättning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 23 mars 2009, klagade AA på För-säkringskassans handläggning av hennes sons, BB:s, ärende om sjukersättning. Hon anförde bl.a. att handläggningen hade tagit orimligt lång tid och att BB hade varit tvungen att uppsöka socialtjänsten för att få bidrag till sin försörjning. AA anförde vidare att Försäkringskassans personal hade visat brist på förståelse för BB:s situation och att hon inte hade fått svar på sina frågor.

text: Utredning

text: Försäkringskassans handlingar i ärendet begärdes in och granskades. Försäkringskassan anmodades därefter att yttra sig över det som AA hade framfört i sin anmälan.

text: I sitt remissvar anförde Försäkringskassan, genom försäkringsdirektören CC, följande.

text: Bakgrund

text: BB har uppburit helt sjukbidrag/hel aktivitetsersättning från och med juli 1992 till och med juni 2006 och hel tidsbegränsad sjukersättning under tiden juli 2006 till och med juni 2008 under diagnos Cerebral pares av typ spastisk diplegi.

text: Utredning

text: Försäkringskassans interna utredning med anledning av JO:s begäran om yttrande visar följande. Ärendehandläggning BB beviljades den 7 augusti 2006 hel tidsbegränsad sjukersättning under tiden den 1 juli 2006 - den 30 juni 2008. Av föredragnings-PM, som låg till grund för detta beslut, framkommer att under tiden med sjukersättning skulle ytterligare utredningar göras av BB:s funktionsbegränsningar och hur dessa påverkar hans arbetsförmåga. Utredningarna skulle ske vid specialistklinik vid sjukhus. Den 22 juli 2008 skannades ett brev från BB:s mor, AA, in i BB:s ärende i det elektroniska ärendehanteringssystemet (ÄHS). Brevet var ställt till ”den det berör”. I brevet framkom bl.a. att BB numera hade hänvisats till medicinska kontakter med primärvården istället för som tidigare ha haft kontakt med en specialistklinik vid

text: sjukhus. På grund av detta skulle utfärdande av medicinskt underlag komma att fördröjas. BB:s mor påtalade att det på grund av detta skulle bli lång väntan och BB kommer att stå utan försörjning. Den 24 juli 2008 skickades ett bekräftelsebrev till BB om att ansökan om sjukersättning inkommit till Försäkringskassan. Den 4 augusti 2008 ringde AA till Försäkringskassan och begärde kopior av tidigare underlag i ärendet. Hon fick information om att det behövdes ett samtycke från BB för att handlingar skulle kunna skickas till henne eller primärvården. Den 5 augusti 2008 inkom samtycket från BB. Eftersom handläggaren hade svårt att få fram information om vem som skulle komma att vara BB:s behandlande läkare vid primärvården, sändes de begärda underlagen till BB själv för vidarebefordran till primärvården. Eftersom BB sedan senaste beslut om tidsbegränsad sjukersättning bytt sjukvårdshuvudman kontaktade BB:s mor Försäkringskassan den 28 augusti 2008 och meddelade handläggaren att en läkare inom primärvården önskade få kontakt med Försäkringskassan och informerade samtidigt handläggaren om BB:s besvär. Samma dag, den 28 augusti 2008, kontaktade ansvarig läkare vid primärvården handläggaren på Försäkringskassan och meddelade att det behövdes en arbetsförmågeutredning innan ett läkarutlåtande skulle kunna utfärdas till Försäkringskassan. Vederbörande läkare ställde också frågan om detta överensstämde med Försäkringskassans inställning i ärendet. Handläggaren uppgav att så var fallet. Handläggaren bedömde att det skulle vara svårt att få en sådan utredning genomförd på annat håll. Handläggaren kontaktade BB:s mor ytterligare en gång den 28 augusti 2008 och bad henne meddela BB att en arbetsförmågeutredning skulle göras hos primärvården. Modern uppgav vid samtalet att det var bra att Försäkringskassan hörde av sig och meddelade detta eftersom BB själv inte alltid öppnar post som kommer till honom. Den 24 september 2008 inkom på nytt brev från AA. Brevet var denna gång ställt till områdeschefen vid lokalt försäkringscenter (LFC) Göteborg/Gamlestaden. Den 3 oktober 2008 finns det en journalanteckning av handläggaren att hon vidarebefordrat det inkomna brevet till områdeschefen. BB hade under handläggningstiden kontaktat stadsdelsförvaltningen (SDF) i Kortedala med anledning av att han i avvaktan på Försäkringskassans beslut stod utan ekonomisk försörjning. Med anledning av detta skickade SDF Kortedala en framställan till Försäkringskassan om att utbetalning skulle ske till dem när beslut fattats i ärendet. Under den pågående handläggningstiden från augusti 2008 februari 2009 inkom totalt fem separata framställningar från SDF Kortedala om utbetalning av ersättning. BB har vid varje tillfälle kommunicerats de avdragsbelopp som skulle skickas till SDF Kortedala. Sista kommuniceringen gjordes den 5 februari 2009. När läkarutlåtandet inte inkommit den 5 december 2008 ringer handläggaren AA för att stämma av om hon vet något mer om när utlåtandet kommer att utfärdas. Handläggaren får inte kontakt med modern och lämnar därför sitt telefonnummer och ber henne ringa. Under tiden fram till den 12 december 2008, då läkarutlåtandet från primärvården inkom till LFC Gamlestaden, har den ansvarige handläggaren haft ”bevakning” av ärendet i syfte att vid olika tidpunkter stämma av om det medicinska utlåtandet hade inkommit. Läkarutlåtandet hade utfärdats den 24 november 2008. Den 9 januari 2009 kontaktade Försäkringskassan AA och efterfrågade från vilken tidpunkt BB sökte ersättning. Modern uppgav att BB ansökte om hel sjukersättning från och med juli 2008. Den 30 januari 2009 bedömde föredraganden att beslut i ärendet skulle fattas den 24 februari 2009 – detta p.g.a. den pågående kommuniceringen med SDF Kortedala avseende utbetalt försörjningsstöd. BB gavs också i detta kommuniceringsbrev möjlighet att inkomma med synpunkter senast den 12 februari 2009.

text: Beslutsfattaren/föredraganden har uppgivit att om föredragande och beslutsfattare behöver komplettera/diskutera förslag till beslut i ett ärende, skall detta noteras i den försäkrades journal om det innebär en tänkbar förändring av beslutsdatum. Den 4 mars 2009 beslutade Försäkringskassan via beslutsfattaren att BB beviljas hel tidsbegränsad sjukersättning från och med juli 2008 till och med december 2009. Den 9 mars 2009 skickades skriftligt beslut till BB.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: LFC Gamlestaden borde ha haft regelbunden kontakt med BB angående hans rehabilitering under den redan beviljade sjukersättningsperioden. Av brevet från BB:s mor, som hon skickat till Försäkringskassan den 22 juli 2008, framkommer dock att det i februari 2008 hade skickats en ansökan om sjukersättning hem till BB. Det har inte i någon/några journalanteckningar i BB:s ärende redovisats att det har gjorts någon bedömning av om han saknade sjukdomsinsikt eller inte och att det av den anledningen skulle ha funnits skäl för Försäkringskassan att på eget initiativ förlänga hans tidsbegränsade sjukersättning genom att fatta provisoriskt beslut enligt 20 kap. 2 a lagen (

text: ) om allmän försäkring (AFL). I BB:s ärende finns heller inte sedan tidigare någon information om att han bedömts sakna sjukdomsinsikt (god man/förvaltare ej utsedd). Detta framgår inte heller av läkarutlåtande om hälsotillstånd som sedan tidigare funnits i ärendet. I journalanteckningar i ärendet finns inga noteringar om att brevet från AA, daterat den 22 juli 2009, har skannats in i ärendet. Det finns heller inte någon notering om att handläggare vid Försäkringskassan har kontaktat BB eller hans mor med anledning av det inkomna brevet. Det finns heller inte någon bedömning av om det funnits skäl att pröva förutsättningarna för att fatta ett provisoriskt beslut om sjukersättning från och med juli 2008 med stöd av tidigare inkomna medicinska underlag i ärendet eller utifrån den information om BB:s ekonomiska situation som hans mor beskrivit i ovan nämnda brev. Områdeschef vid LFC Gamlestaden uppger att svar på inkomna handlingar från försäkrade som rör försäkringsfrågor/bemötande m.m. har delegerats till antingen enhetschef eller specialist/föredragande. Det finns ingen notering i BB:s journal om att någon enhetschef/ specialist/föredragande kontaktat BB eller hans mor, varken per telefon eller brevledes, i samband med det brev som inkom den 28 augusti 2008 och som var ställt direkt till områdeschefen. Det finns inte heller någon journalanteckning som förklarar varför beslutsdatum i ärendet ändrades till den 4 mars 2009 istället för den 24 februari 2009 som var planerat sedan tidigare.

text: Bedömning

text: Provisoriskt beslut Vid en sammantagen bedömning av handläggningen av BB:s ärende borde ansvariga handläggare redan den 4 augusti 2008, dock allra senast den 28 augusti 2009 [rimligen 2008, JO:s anmärk.], ha prövat om förutsättning funnits att fatta ett provisoriskt beslut om att förlänga BB:s hela sjukersättning. Det fanns information i ärendet både om att det skulle dröja innan läkarutlåtande från primärvården skulle inkomma till Försäkringskassan och att BB skulle komma att stå utan försörjning från och med juli 2008. Försäkringskassan anser att det inte är acceptabelt att så inte har skett och kommer särskilt med berörda handläggare och beslutsfattare att informera om vikten av att tillämpa reglerna i 20 kap. 2 a AFL när dessa kan vara aktuella.

text: Brister i journalföring Det kan vidare konstateras att det finns brister i journalföringen i ärendet, bl. a i samband med att brev från AA inkom den 22 juli 2009 och den 24 september 2008, samt också i samband med att beslutsdatum i ärendet ändrades från den 24 februari 2009 till den 4 mars 2009. Det är givetvis inte acceptabelt att grundläggande regler i

text: förvaltningslagen

text: om dokumentation inte följs. Försäkringskassan kommer även här att informera berörda handläggare på aktuellt LFC om vikten av att följa

text: förvaltningslagens

text: regler både i detta avseende men också i allmänhet.

text: Underlåtenhet att besvara inkomna handlingar Det kan också konstateras att ansvarig handläggare underlåtit att besvara AA:s brev som inkom till LFC Gamlestaden den 22 juli 2008. Områdeschefen vid LFC Gamlestaden har också underlåtit att besvara brev från AA den 24 september 2008, som var ställt till honom personligen. Det är ytterst beklagligt att inte någon tjänsteman på Försäkringskassan har lyckats besvara de brev som inkommit vilket Försäkringskassan förtjänar kritik för. Detta visar på brister på flera nivåer inom Försäkringskassan när det gäller kunskapen om

text: förvaltningslagens

text: krav vad gäller myndighetens serviceskyldighet.

text: Handläggningstid Ärendets handläggningstid från juli 2008 till februari 2009 borde ha kunnat förkortas genom att handläggaren, vid de tillfällen hon haft ”bevakning” av ärendet (två tillfällen under tiden oktober - november 2008), tagit telefonkontakt med primärvården och vidare informerat BB om vilken information hon erhållit angående primärvårdens utfärdande av läkarutlåtande. Den 5 december 2008 sökte sökte handläggaren BB:s mor per telefon men fick inget svar. Handläggare satte då en ”bevakning” till den 8 december 2008 för att stämma av om AA ringt. I journalanteckningarna i ärendet finns ingen notering om att modern ringt handläggaren efter den begärda kontakten via telefon den 5 december 2008. Försäkringskassan beklagar att vi inte har lyckats upprätthålla en rimlig handläggningstid i ärendet. Den långa handläggningstiden kan hänföras till Försäkringskassans tillkortakommanden i ovan beskrivet avseende men även tillmätas orsaker som har att göra med svårigheten att få in nödvändigt medicinskt underlag från primärvården. Under tiden Försäkringskassan handlade BB:s ärende erhöll han ersättning i form av försörjningsstöd från Stadsdelsförvaltningen i Kortedala. Eftersom O. J. den 30 januari 2009 gavs möjlighet att inkomma med synpunkter senast den 12 februari 2009 på utbetalt ersättningsbelopp för den retroaktiva ersättningsperioden, innebar detta att beslutet om sjukersättningen skulle ha fattats den 24 februari 2009. Beslut i ärendet fattades först den 4 mars 2009 och beslutsbrev skickades den 9 mars 2009. I ärendet finns ingen notering om varför beslutet fattades först den 4 mars 2009. Försäkringskassan anser att det är olyckligt att ett i förväg fastställt datum för beslut utan motivering och dokumentation ändras på det sätt som här har skett. Om de brister som sammantaget redovisats vad gäller tillämpningen av lagen om allmän försäkring,

text: förvaltningslagens

text: regler om service, snabbhet i handläggningen samt dokumentation visar sig bero på grundläggande brister i förvaltningsrättslig kompetens inom berört LFC, kommer Försäkringskassan att tillse att berörd personal får erforderlig kompetensutveckling.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att BB uppbar hel tidsbegränsad sjukersättning t.o.m. juni 2008. BB:s ansökan om fortsatt hel sjukersättning fr.o.m. juli 2008 inkom till kassan den 23 juli samma år. Det ankommer på den enskilde att i god tid ansöka

text: om förlängning när en tidsbegränsad ersättning löper ut. Mot bakgrund av vad som framkommit om omständigheterna i förevarande fall borde emellertid Försäkringskassan på ett tidigt stadium ha tagit ställning till om det fanns förutsättningar för att genom ett provisoriskt beslut bevilja BB fortsatt sjukersättning. Redan då ansökan inkom fanns det uppgifter som visade att BB stod utan försörjning och att dröjsmålet skulle bli betydande. Jag är mycket kritisk till att Försäkringskassan – varken då eller vid något senare tillfälle – gjorde någon bedömning enligt 20 kap. 2 a § AFL.

text: Beslut i ärendet fattades först den 4 mars 2009, dvs. drygt sju månader efter det att ansökan kom in. BB hade då stått utan ersättning i drygt åtta månader. Försäkringskassan kan visserligen inte ensam lastas för den långa handläggningstiden men har onekligen brustit i sin skyldighet att driva ärendet framåt. Dessutom borde myndigheten när läkarutlåtandet kom in den 12 december 2008 omgående ha vidtagit behövliga åtgärder. Jag finner det mycket anmärkningsvärt att kassan istället, såvitt framgår av remissvaret, förhöll sig helt passiv i ärendet fram till den 9 januari 2009.

text: Av Försäkringskassans remissvar framgår vidare att kassan har brustit i sin dokumentations- och serviceskyldighet. Försäkringskassan förtjänar kritik för sin hantering av ärendet även i dessa avseenden.

text: Ärendet avslutas med den allvarliga kritik som ligger i det ovan sagda.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: Kritik mot Kollektivtrafiknämnden i Region Örebro län för långsam handläggning av ansökningar om färdtjänsttillstånd

sammanfattning: JO har i ett initiativärende utrett handläggningstiderna för färdtjänstärenden i Region Örebro län. Utredningen visar att handläggningstiden för en ansökan om färdtjänsttillstånd i många fall uppgick till ca fem månader eller mer. Enligt den ansvariga nämnden var orsaken till de långa handläggningstiderna framför allt bristande bemanning i förhållande till ärendetillströmningen. JO uttalar att det inte är en godtagbar anledning till att handläggningen i enskilda ärenden drar ut på tiden och att ett ärende av aktuellt slag har stor betydelse för den som berörs. JO kritiserar nämnden för att inte ha handlagt ärenden om färdtjänsttillstånd med den skyndsamhet som krävs enligt 9 § förvaltningslagen.

text: Initiativet

text: Under hösten 2024 och inledningen av 2025 kom det in flera klagomål till JO om att Region Örebro län har långa handläggningstider för ansökningar om tillstånd till färdtjänst. I ett av klagomålen fördes det fram att sökandena hade informerats om att handläggningstiden var ca 14 veckor. I ett senare klagomål uppgavs att sökandena fortfarande väntade på beslut 20 veckor efter ansökan.

text: Med anledning av det som kommit fram beslutade jag den 17 februari 2025 att i detta initiativärende utreda regionens handläggningstider för ansökningar om tillstånd till färdtjänst.

text: Utredning

text: JO hämtade inledningsvis in förteckningar över pågående ansökningsärenden om tillstånd till färdtjänst och över de ärenden som hade avslutats under februari 2025.

text: Regionen uppmanades därefter att yttra sig i fråga om handläggningstiderna för ansökningar om färdtjänsttillstånd och särskilt beröra förhållandet till det skyndsamhetskrav som följer av

text: 9 § förvaltningslagen

text: Kollektivtrafiknämnden i Region Örebro län yttrade sig i maj 2025 och förde fram bl.a. följande.

text: Nämndens färdtjänsthandläggning utförs på uppdrag av länets tolv kommuner. Ärendeslaget innefattar nya ansökningar och omprövningar av tidigare tillstånd. Målet för 2025 är att den genomsnittliga handläggningstiden för dessa ärenden ska vara 49 dagar. Under perioden januari–februari 2025 var den genomsnittliga handläggningstiden 81,5 dagar. Det finns en stor variation i handläggningstiden då ärenden prioriteras utifrån deras beskaffenhet. Vissa ansökningar hanteras med förtur, t.ex. sådana där sökanden inte kan förflytta sig från rullstol till säte i bil eller är inskriven i palliativ vård. Även ansökningar om s.k. nödvändiga resor – resor till arbete eller skola – prioriteras. I dessa typer av ärenden fattas beslut inom fyra veckor, ofta snabbare.

text: Nämnden bedömde att handläggningstiderna för närvarande är för långa. Bemanningssituationen inom färdtjänstadministrationen och ett ökat antal ansökningar under de senaste åren angavs vara orsaker till att handläggningstiderna hade blivit längre. Enligt nämnden hade det i vissa fall inte varit möjligt att handlägga ärendena snabbare för att handläggningen ändå ska vara rättssäker.

text: Nämnden redovisade ett flertal åtgärder som vidtagits för att åstadkomma en snabbare handläggning, bl.a. rekrytering av personal och översyn av ansökningsblankettens utformning för att undvika att kompletteringar behöver begäras in i ärendena.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser om färdtjänst finns i lagen om färdtjänst.

text: Tillstånd till färdtjänst ska enligt lagen meddelas för dem som på grund av funktionshinder, som inte endast är tillfälligt, har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel (7 §).

text: Frågor om tillstånd prövas av kommunen där den sökande är folkbokförd, eller, om kommunens uppgifter enligt lagen har överlåtits till den regionala kollektivtrafikmyndigheten i länet, av denna myndighet (6 §).

text: Det finns ingen särskild bestämmelse om hur snabbt en ansökan om tillstånd till färdtjänst ska handläggas. Enligt

text: förvaltningslagen

text: ska ett ärende handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts (

text: 9 § första stycket

text: ). Det är inte möjligt att ange någon generell övre gräns för vilka handläggningstider som kan godtas, utan det varierar beroende på bl.a. ärendeslag och det enskilda ärendets komplexitet. Regleringen innebär emellertid att myndigheterna har ett ansvar för att aktivt driva fram sina ärenden till ett avgörande.

text: Bedömning

text: I ärendet är upplyst att kollektivtrafiknämnden är ansvarig för att pröva ansökningar om tillstånd till färdtjänst.

text: Ett beslut om tillstånd till färdtjänst kan gälla den enskildes möjligheter att över huvud taget kunna resa. Det är således ett ärende av stor betydelse för den som berörs.

text: Av de ärendeförteckningar som nämnden gett in framgår att det i mitten av februari 2025 fanns 89 öppna ärenden som kommit in under september 2024 och således hade en handläggningstid över fyra och en halv månad. Vidare framgår att 175 ärenden hade avslutats under perioden den 1–19 februari 2025. Av dessa gällde 26 ärenden riksfärdtjänst, vilka alla hade handlagts inom 32 dagar. Resterande 149 ärenden hade handläggningstider av varierande längd, vilket nämnden förklarat med att en del ansökningar hanterats med förtur. En knapp tredjedel av ärendena hade handlagts inom 50 dagar, varav de flesta inom en månad. Drygt hälften av ärendena hade en handläggningstid på 145–165 dagar, dvs. ca fem månader. I ett tiotal ärenden var handläggningstiden längre än så och uppgick i några fall till sex månader.

text: Granskningen visar således att handläggningstiden i merparten av de ärenden som inte hanterats med förtur uppgår till närmare fem månader eller mer. Nämnden har bedömt att handläggningstiderna för närvarande är alltför långa. Jag kan inte annat än instämma i den bedömningen. Orsaken har på generell nivå uppgetts vara bristande bemanning i förhållande till ärendetillströmningen. Det är dock inte en godtagbar anledning till att handläggningen i enskilda ärenden drar ut på tiden.

text: Av remissvaret framgår att det har inletts ett arbete för att komma till rätta med de utdragna handläggningstiderna. Jag ser givetvis positivt på detta. Slutsatsen av min granskning är emellertid att nämnden, trots de åtgärder som vidtagits, inte har handlagt ärenden om tillstånd till färdtjänst med den skyndsamhet som

text: förvaltningslagen

text: kräver. Nämnden kritiseras för detta.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Per Lennerbrant. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Madeleine Sjödin har föredragit ärendet och byråchefen Charlotte Håkansson har deltagit i beredningen.


title: En kriminalvårdsmyndighets anlitande av privata vaktbolag för bevakningsuppgifter

text: Anmälan

text: AA klagade, i en anmälan som kom in till JO den 11 april 2005, på hur Kriminalvårdsmyndigheten Göteborg Centrum tillämpade Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om användning av privata vaktbolag för bevakningsuppdrag, KVVAF (SÄK) 2000:8. Han gjorde därvid gällande bl.a. att myndigheten inte utfärdade skriftliga förordnanden för de väktare som användes, att anlitade väktare inte hade erforderlig utbildning samt att väktare vid flera tillfällen hade tjänstgjort ensamma utan direkt ledning av kriminalvårdspersonal. AA gjorde också gällande att privata väktare ibland anlitades för uppdrag där det av säkerhetsskäl var mindre lämpligt att använda sådan personal, t.ex. vid s.k. säkerhetsrättegångar.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till kriminalvårdsmyndigheten för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten, genom rättsvårdsinspektören BB, följande.

text: Gällande bestämmelser

text: Enligt

text: 22 § lagen (1976:371)

text: om behandling av häktade och anhållna m.fl. får kriminalvårdsmyndigheten förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att utföra vissa bevakningsuppdrag när en häktad skall vistas utanför förvaringslokalen. Väktaren får även utföra vissa bevakningsuppgifter i förvaringslokalen om det finns särskilda skäl. Av väktarens förordnande skall uppdragets art och omfattning anges. Av Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om användning av privata vaktbolag för bevakningsuppdrag [KVVAF 2000:8, numera ersatta av KVAF (SÄK) 2006:12; JO:s anm.] framgår bland annat att kriminalvårdsmyndigheten skall skriftligen meddela ett förordnande för väktare som utför aktuella bevakningsuppdrag (1–2 §§). Vidare anges att väktaren skall ha genomgått en introduktionsutbildning i kriminalvårdskunskap (3 §).

text: Förordnande av väktare

text: Kriminalvårdsmyndigheten anlitar väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag för uppdrag utanför förvaringslokalen och undantagsvis inom förvaringslokalen om särskilda skäl föreligger. Myndigheten använder sig av väktare i förhållande-

text: vis stor omfattning. Vid kraftig arbetsanhopning kan antalet väktare uppgå till 25–30 per dag, exempelvis i samband med omfattande rättegångar. Det har vid utredningen framkommit att det saknas skriftligt förordnande vid flera bevakningsuppdrag. Anledningen därtill kan vara att ett akut behov av bevakningspersonal uppstått, t.ex. i samband med sjukhusvistelse, varvid häktet inte administrativt hunnit utfärda ett förordnande. Vidare har häktet framfört att det är praktiskt svårhanterligt att upprätta ett skriftligt förordnande för varje enskilt uppdrag med hänsyn till antalet bevakningsuppdrag. Häktet har ett mycket bra samarbete med väktarbolaget och de väktare som förordnas är oftast kända för häktet sedan tidigare. Genom information till väktaren är det alltid klarlagt vad som gäller för det aktuella uppdraget. Vidare utförs de flesta uppdragen under direkt ledning av en kriminalvårdstjänsteman.

text: Utbildning för väktare

text: Samtliga anlitade väktare har genomgått den utbildning som har föreskrivits av Rikspolisstyrelsen. De har därmed den grundläggande kunskap som krävs för bevakningsuppgifter generellt. Därutöver erhåller väktarna introduktionsutbildning i kriminalvårdskunskap och informeras om gällande bestämmelser i kriminalvården och särskilt om väktarens befogenheter. Det har emellertid förekommit att väktare inte erhållit utbildning i kriminalvårdskunskap, men att häktet bedömt att de ändå besitter tillräckliga kunskaper för det aktuella bevakningsuppdraget.

text: Typ av bevakningsuppdrag

text: Väktare anlitas företrädesvis i samband med omfattande rättegångar och vid sjukhusvistelser. Bevakningsuppdrag inom förvaringslokalen sker alltid under direkt ledning av kriminalvårdstjänstemän. Sådana bevakningsuppdrag förekommer endast i undantagssituationer. Vissa bevakningsuppdrag utanför förvaringslokalen utförs av väktare utan att kriminalvårdstjänsteman är närvarande om så bedöms vara lämpligt. Huruvida väktare utfört bevakningsuppdrag utan direkt ledning av kriminalvårdstjänsteman i Varberg och Falkenberg kan myndigheten inte besvara eftersom Kriminalvårdsmyndigheten Halmstad ansvarade för dessa häktesfilialer.

text: Säkerhetsbedömning

text: En säkerhetsbedömning avseende lämpligheten att använda väktare görs alltid i det enskilda fallet.

text: Myndighetens bedömning

text: Häktet Göteborg följer i allt väsentligt gällande bestämmelser vid anlitande av väktare för bevakningsuppdrag i och utanför förvaringslokalen. Det föreligger vissa brister avseende det skriftliga förordnandet till väktaren i det enskilda fallet samt avsaknad av introduktionsutbildning i vissa fall. Dessa brister är emellertid av administrativ karaktär och har inte äventyrat bevakningsuppdragen. Häktet har således brutit mot gällande bestämmelser i vissa avseenden, men myndigheten bedömer inte detta vara av allvarlig karaktär. Handläggningen och rutinerna på häktet kommer att ändras i enlighet med aktuellt regelverk.

text: AA yttrade sig över remissvaret. Han hävdade därvid att vissa av de uppgifter som myndigheten hade lämnat var felaktiga.

text: Kriminalvårdsmyndigheten anmodades, i en förnyad remiss, att yttra sig över vad AA hade anfört i sin skrift. Myndigheten, genom kriminalvårdschefen CC, anförde därvid i huvudsak följande.

text: Förordnande av väktare

text: Det av häktet anlitade bevakningsföretaget har god kännedom om sin personal. De väktare som väljs ut för ett bevakningsuppdrag för häktet, har som regel tidigare utfört uppdrag inom kriminalvården. Innan uppdragets utförande har de blivit väl informerade om uppdragets karaktär.

text: Typ av bevakningsuppdrag

text: Myndigheten har i sitt tidigare yttrande uppgett att bevakningsuppdrag inom förvaringslokalen alltid sker under direkt ledning av kriminalvårdstjänstemän. Av AA:s egna uppgifter framgår att han till stor del tjänstgjort tillsammans med väktare, vilket bekräftar myndighetens uppgifter om att väktare utför sitt uppdrag under ledning av en kriminalvårdstjänsteman.

text: AA yttrade sig över det förnyade remissvaret.

text: I beslut den 17 februari 2006 anförde JO Nordenfelt bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 22 § lagen (1976:371)

text: om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. får Kriminalvården, tidigare Kriminalvårdsstyrelsen eller den kriminalvårdsmyndighet som styrelsen bestämmer, förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att, inom ramen för sin anställning där, utföra vissa bevakningsuppdrag när en häktad skall vistas utanför förvaringslokalen. Om det finns särskilda skäl, får ett sådant förordnande även avse vissa bevakningsuppgifter inom förvaringslokalen. I förordnandet skall uppdragets art och omfattning anges. Förordnandet får återkallas.

text: I Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om användning av privata vaktbolag för bevakningsuppdrag, KVVAF (SÄK) 2000:8 [föreskrifterna har den 2 januari 2006 ersatts av KVAF (SÄK) 2006:12], föreskrivs bl.a. följande.

text: 1 § Kriminalvårdsmyndigheten skall skriftligen meddela förordnande för väktare som utför bevakningsuppdrag vid myndigheten. 2 § Förordnandet skall endast avse det aktuella uppdraget och meddelas för viss tid. De särskilda instruktioner som kan gälla för uppdraget skall särskilt anges i förordnandet. Saknar väktaren kännedom om de lokala föreskrifter och arbetsinstruktioner som gäller skall väktaren inför uppdraget informeras om dessa av kriminalvårdsmyndigheten. 3 § Innan en väktare förordnas skall han ha genomgått en introduktionsutbildning i kriminalvårdskunskap vars omfattning och genomförande utformas av den kriminalvårdsmyndighet som förordnar väktaren. 4 § Väktare skall normalt arbeta tillsammans med och under direkt ledning av kriminalvårdspersonal vid bevakningsuppdrag utanför häkte eller anstalt. Endast där kriminalvårdsmyndigheten gör bedömningen att uppdragets karaktär inte fordrar kriminalvårdspersonal bör det förekomma att väktare självständigt utför uppdraget.

text: 5 § Väktarna får inom anstalter eller häkten endast arbeta under direkt ledning av kriminalvårdstjänsteman. 6 § Innan en väktare förordnas skall en säkerhetsmässig bedömning göras med avseende på lämpligheten av att använda väktare i det enskilda fallet. Kriminalvårdsmyndigheten har vidgått att det vid flera bevakningsuppdrag för häktet Göteborg har saknats skriftliga förordnanden. Myndigheten har också vidgått att några av de väktare som har anlitats saknat utbildning i kriminalvårdskunskap. Detta är enligt min mening mycket otillfredsställande. För att upprätthålla en hög nivå av säkerhet inom kriminalvården och i förhållande till allmänheten är det av vikt att de väktare som anlitas för bevakningsuppdrag är lämpade för uppdraget och har erforderlig utbildning (jfr

text: prop. 1997/98:95 s. 64

text: f.). För att möjliggöra en kontroll av att uppdraget utförs på ett korrekt sätt är det dessutom nödvändigt att det har meddelats ett skriftligt förordnande av vilket bl.a. uppdragets art och omfattning framgår.

text: Kriminalvårdsmyndigheten har uppgett att handläggningen och rutinerna i häktet Göteborg kommer att ändras i enlighet med aktuellt regelverk. Jag utgår från att så sker även i fråga om övriga anstalter och häkten inom regionen som använder sig av privata vaktbolag för bevakningsuppdrag. Någon ytterligare åtgärd från min sida framstår för närvarande inte som nödvändig.


title: Uttalanden om vilka överväganden som bör göras innan ett utpekande läggs till grund för ett beslut om t.ex. tvångsmedel

sammanfattning: Efter ett personrån namngav målsäganden en av gärningspersonerna. Hon sökte sedan självmant bland den namngivna personens vänner på Facebook och hittade en person som hon uppgav att hon kände igen. När polisen därefter visade den personens passbild för målsäganden pekade hon ut personen som den andra gärningspersonen. Efter en muntlig föredragning av polisen lade en åklagare utpekandet till grund för ett beslut att anhålla den utpekade personen. Det visade sig senare att utpekandet var felaktigt. I beslutet uttalar JO att utpekanden och andra former av identifiering kan vara svårbedömda i bevishänseende. En beslutsfattare som överväger att lägga ett utpekande till grund för ett beslut om t.ex. tvångsmedel måste vara observant på eventuella brister som kan finnas i tillförlitligheten av utpekandet och säkerställa att han eller hon förstår hur utpekandet har gått till. Beslutsfattaren behöver få klart för sig bl.a. vad den som har gjort utpekandet har uppgett i samband med utpekandet och om det finns några andra omständigheter av betydelse för bedömningen av tillförlitligheten av utpekandet. Det behöver även klarläggas hur utpekandet förhåller sig till andra uppgifter i utredningen. JO:s utredning har inte kunnat ge klarhet i vilka uppgifter polisen föredrog för åklagaren eller vad som i övrigt kom fram vid föredragningen. Det finns därför inte ett tillräckligt underlag för JO att göra några uttalanden i frågan om polisen utelämnade betydelsefulla omständigheter vid föredragningen eller för att kritisera åklagaren för anhållningsbeslutet. Åklagaren kritiseras dock för att hon inte dokumenterade de omständigheter hon lade till grund för beslutet. Polismyndigheten kritiseras för brister i dokumentationen av utpekandet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO uppgav AA att hon hade hämtats av polisen i sin bostad och frihetsberövats i cirka två timmar utan anledning.

text: Utredning

text: JO inledde en utredning och begärde att Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten skulle yttra sig. Inför yttrandena hade myndigheterna gett berörda befattningshavare tillfälle att lämna upplysningar. Av handlingarna och yttrandena framgick bl.a. följande.

text: Den 9 december 2017 vid 22-tiden kontaktade en person polisen och uppgav att hon hade blivit rånad. Två polispatruller kallades till platsen. Målsäganden berättade att det var en person som hade rånat henne men hon namngav inte någon person. Poliserna uppfattade att målsäganden berättade ”lite svävande”.

text: Den ena polispatrullen skjutsade målsäganden till sjukhus och den andra förhörde en manlig bekant till målsäganden. Han uppgav bl.a. att två kvinnor kommit till lägenheten samt att den ena gärningspersonen var ljushyad med mörkblont långt hår och att den andra gärningspersonen var mörkhyad och eventuellt kom från ett visst land. En stund senare ringde målsägandens bekant till den polis som förhört honom och uppgav att det var en person vid namn BB som hade rånat målsäganden. Polisen vidarebefordrade den uppgiften till patrullen som befann sig på sjukhuset med målsäganden.

text: På sjukhuset omnämnde målsäganden för en sjuksköterska gärningspersonerna som ”dom”, vilket gjorde att poliserna ifrågasatte om målsäganden hade varit ärlig mot dem när hon berättade om händelsen. Målsäganden ryckte på axlarna när poliserna frågade om det var BB som hade rånat henne. Efter en stund lämnade målsäganden en mer utförlig berättelse, bl.a. att det var BB och en för henne okänd kvinna som hade rånat henne. Hon lämnade ett signalement på den okända kvinnan, bl.a. att kvinnan hade ”brun hudfärg”, och uppgav att kvinnan var en bekant till BB som hon skulle känna igen. Dessa uppgifter från målsäganden, som lämnades på sjukhuset, finns som förhörsanteckningar i förundersökningsprotokollet. Därefter sökte målsäganden på eget initiativ bland bilder på BB:s vänner på Facebook. När målsäganden såg en bild på AA uppgav hon att hon kände igen AA. Poliserna visade en passbild på AA för målsäganden och hon uppgav då att det var personen på passbilden som hade rånat henne. Polisassistenten CC har med anledning av JO:s utredning uppgett att målsäganden sa att hon var säker på att hon hade pekat ut rätt person.

text: Poliserna kontaktade kammaråklagaren DD, som var jouråklagare. CC har uppgett att poliserna redogjorde för det som hade kommit fram i det förhör med målsäganden som hölls på sjukhuset och att utpekandet hade skett efter att hon hade känt igen AA bland bilder på BB:s vänner på Facebook. Åklagarmyndigheten har uppgett att DD grundade den bedömning hon gjorde efter föredragningen på uppgifterna att det hade varit fråga om två gärningspersoner, varav den ena varit målsägandens väninna och den andra varit väninnans bekant AA, samt att målsäganden kände till AA och hade pekat ut AA som gärningsperson för polisen med hjälp av en bild av henne.

text: DD beslutade kl. 1.49 att anhålla AA i hennes utevaro misstänkt för rån och att en husrannsakan skulle genomföras i AA:s bostad för att bl.a. söka efter AA. Senare under arbetspasset förde polisen elektroniskt över utredningshandlingar till DD, men hon tog inte del av dem. Polisen försökte genomföra husrannsakan under natten men kom inte in genom porten i det hus där AA bor. Husrannsakan genomfördes i stället på morgonen, och AA greps i sin bostad kl. 8.38.

text: AA uppgav omgående att hon precis hade kommit hem från sin arbetsplats där hon hade arbetat natt och att hon därför inte kunde ha begått rånet. På polisstationen noterade en polis att AA inte stämde överens med det signalement som målsäganden hade lämnat. Polisen kontrollerade AA:s uppgifter, bl.a. genom att åka till hennes arbetsplats och förhöra personer där, och bedömde därefter att AA var oskyldig. Polisen anmälde gripandet till en annan åklagare kl. 11.18. Han beslutade omgående att häva anhållandet av AA.

text: I ett förhör några dagar senare uppgav målsäganden att utpekandet av AA blev fel. Hon uppgav att hon hade sagt till polisen på sjukhuset att den okända gärningspersonen var väldigt lik AA men inte så ”vit” och att hon inte hade varit helt säker.

text: En åklagare vid Särskilda åklagarkammaren har beslutat att inte inleda en förundersökning om tjänstefel med anledning av det inträffade.

text: Polismyndighetens bedömning Polismyndigheten (EE) gjorde följande bedömning.

text: Utpekandet av AA

text: CC har uppgett att målsäganden var säker på att AA var rätt person. Målsäganden har i förhör nämnt att ”hon skulle känna igen henne” och utpekandet skedde inte särskilt lång tid efter brottstillfället. Dessa uppgifter ger visst stöd för slutsatsen att poliserna inte har haft anledning att tro annat än att målsäganden själv var helt övertygad om att AA var den andra rånaren. Det finns dock uppgifter i utredningen som talar för att utpekandet av AA kunde ifrågasättas utifrån både ett trovärdighets- och tillförlitlighetsperspektiv. Exempel på sådana omständigheter är att målsäganden inledningsvis inte ville medverka i utredningen och att utpekandet har skett genom målsägandens egna eftersökningar på Facebook. Sådana utpekanden lämnar oundvikligen ett visst utrymme för misstag. Polismyndigheten kan vid en prövning i efterhand konstatera att det självfallet hade varit önskvärt om berörda poliser hade vidtagit åtgärder för att verifiera de uppgifter som målsäganden lämnade när det gäller utpekandet av AA. De hade exempelvis kunnat kontrollera målsägandens uppgift om gärningsmannens längd mot uppgifterna om den utpekade personen i passregistret. Polismyndigheten har dock förståelse för att det i enskilda fall kan vara mycket svårt för en polisman att bedöma tillförlitligheten av identifikationsbevisning, särskilt när bedömningen måste ske under tidspress. I sammanhanget bör även beaktas att frågan slutligen avgörs av åklagaren. Mot denna bakgrund och vid en samlad bedömning av vad som kommit fram i utredningen kan Polismyndigheten godta slutsatsen att det förelåg förutsättningar att gå vidare till åklagaren och lyfta frågan om ett anhållande av AA utifrån vad som framkommit i förhöret med målsäganden. Polismyndigheten vill dock påpeka att det är mycket beklagligt att det varken av dokumentationen eller de berörda befattningshavarnas berättelser framgår vilken närmare information som redovisades för åklagaren inför dennes beslut i anhållandefrågan. – – –

text: Dokumentationen av utpekandet av AA

text: Polismyndigheten har noterat att det av målsägandeförhöret inte framgår några uppgifter om hur AA pekades ut av målsäganden och att det saknas

text: dokumentation om vilka uppgifter som lämnades till åklagaren, vilket förstås inte är acceptabelt. Även om utpekandet av AA delvis har dokumenterats i [en] promemoria …, hade det varit önskvärt med en mer fullständig dokumentation av omständigheterna kring utpekandet, särskilt med beaktande av den försiktighet som ska vidtas vid värderingen av nu aktuell identifikationsbevisning.

text: Åklagarmyndighetens bedömning Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren FF) gjorde följande bedömning.

text: Huruvida det i ett visst fall finns skäl att anhålla en person i frånvaro är en utpräglad bedömningsfråga där man inte sällan kan ha olika uppfattningar utan att någon av dem kan sägas vara direkt felaktig. I ärendet har en förundersökning bedrivits gällande ett allvarligt brott för vilket flera personer har varit misstänkta. Åklagarens beslut att anhålla AA i hennes frånvaro har fattats efter muntlig föredragning av en polisman och åklagaren har inte haft tillgång till förhörsutskrifter eller annat skriftligt utredningsmaterial. De omständigheter som varit avgörande för åklagarens bedömning är att polisen uppgett att AA varit bekant för målsäganden sedan tidigare och att målsäganden bekräftat AA som gärningsperson med hjälp av en bild av henne. Ett sådant utpekande har en helt annan tyngd än ett utpekande där gärningspersonen är helt okänd för målsäganden och där målsäganden själv letar bilder t.ex. på Facebook. Att det i själva verket förhållit sig så i detta fall har alltså åklagaren inte informerats om. Inte heller har det framkommit något som annars gett åklagaren anledning att ifrågasätta uppgiften, och därför ställa kontrollfrågor avseende, att båda gärningspersonerna varit bekanta för målsäganden sedan tidigare. En åklagare måste kunna utgå från att den som föredrar ett ärende lämnar riktig och uttömmande information. Endast om framställningen innehåller otydligheter eller tveksamheter åligger det åklagaren att försöka skapa klarhet genom frågor eller erinringar. Mot bakgrund härav kan jag inte se att åklagarens bedömning att hon haft tillräckliga uppgifter för sin prövning varit oriktig. Detsamma gäller hennes bedömning att det funnits skäl att anhålla AA i hennes frånvaro. Därmed har det också funnits skäl för beslutet om husrannsakan. Senare under DD:s jourpass har det visserligen inkommit skriftliga handlingar i ärendet, däribland förhöret med målsäganden där utpekandet nedtecknats på ett korrekt sätt. Dokumentationen har dock inte avsett några nya utredningsåtgärder utöver de som åklagaren redan fått redovisat för sig vid den muntliga föredragningen. Inte heller har polisen kontaktat åklagaren på nytt för att revidera tidigare lämnade uppgifter. Till detta kommer att åklagarnas jourverksamhet av olika skäl bygger på muntliga föredragningar. Endast i undantagsfall finns det särskild anledning för åklagare att även ta del av skriftligt utredningsmaterial. Åklagaren har därför enligt min bedömning inte haft någon anledning att ta del av dessa handlingar utan haft att fortsatt utgå från att de uppgifter som föredragits för henne tidigare på ett korrekt sätt återspeglat det rätta förhållandet. I efterhand kan jag konstatera att beslutet att anhålla AA i hennes frånvaro varit felaktigt. Detta är givetvis olyckligt och jag har förståelse för att detta varit påfrestande för henne. Sammanfattningsvis konstaterar jag att beslutet att anhålla AA i sin frånvaro varit felaktigt. Utifrån omständigheterna i ärendet anser jag emellertid att det inte finns skäl att ifrågasätta handläggningen vid Åklagarmyndigheten.

text: Bedömning

text: Det står i efterhand klart att utpekandet av AA var felaktigt. Såväl att hon blev frihetsberövad som att polisen förhörde hennes chef och arbetskamrater måste givetvis ha inneburit ett stort obehag för henne.

text: Jag har valt att begränsa min bedömning till frågor som rör hur polisen och åklagaren dokumenterade utpekandet och de omständigheter som lades till grund för beslutet att anhålla AA och hur frihetsberövandet hade kunnat undvikas.

text: Dokumentationen av utpekandet Av utredningen framgår att AA pekades ut efter att målsäganden sett hennes bild på Facebook och polisen därefter visat AA:s passbild för målsäganden. Genom att visa passbilden genomförde polisen vad som kan betecknas som en fotokonfrontation med målsäganden. Det finns inte några uttryckliga bestämmelser om konfrontationer i

text: rättegångsbalken

text: . En konfrontation anses dock vara att betrakta som ett förhör med en målsägande eller ett vittne. Reglerna om förhör i

text: rättegångsbalken

text: och förundersökningskungörelsen ska alltså i tillämpliga delar gälla även för konfrontationer. (Se Bring m.fl., Förundersökning, version 5, JUNO, s. 313, och Ingelström m.fl., Förundersökningskungörelsen, version 1A, JUNO, kommentaren till

text: 6 §

text: Vid en förundersökning ska det föras protokoll över det som har förekommit som är av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 21 § rättegångsbalken

text: ). Protokollet ska ge en trogen bild av vad som har förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet (22 § förundersökningskungörelsen).

text: Polisen dokumenterade endast mycket kortfattat i en övergripande promemoria hur det gick till när målsäganden pekade ut AA. Av promemorian framgår t.ex. inte att det var målsäganden själv som tog initiativet till att söka bland BB:s vänner på Facebook eller om poliserna ställde några frågor till henne i samband med att hon tittade på bilderna och vad hon i så fall svarade. Polisen dokumenterade vidare inte vilka Facebookbilder som målsäganden tittade på eller den passbild som de visade för henne. Uppgiften att målsäganden uppgav att hon var säker på att AA var en av gärningspersonerna finns inte heller antecknad i promemorian. Dokumentationen av utpekandet har därför varit bristfällig. Polismyndigheten ska kritiseras för det.

text: Beslutet att anhålla AA När en åklagare fattar beslut efter en muntlig föredragning från en polis har åklagaren normalt inte tillgång till förhörsutskrifter eller något annat skriftligt utredningsmaterial. Som utgångspunkt bör åklagaren kunna förlita sig på att de uppgifter som en polis lämnar vid en sådan föredragning är korrekta och fullständiga och kan läggas till grund för åklagarens bedömning. Åklagaren måste dock vara beredd på att det kan finnas uppgifter som den som föredrar ärendet felaktigt har bedömt saknar betydelse och därför har utelämnat vid föredragningen. En åklagare kan inte heller lägga en polis egna slutsatser till grund för sitt beslut utan måste göra en självständig bedömning.

text: Utpekanden och andra former av identifiering kan vara svårbedömda i bevishänseende. Det har i rättslitteraturen uttalats att forskning visar att sannolikheten för ett felaktigt utpekande är beaktansvärd och att det medför att

text: beviskraften av utpekandet inte är så stor som man kan tro. Det finns också en risk att beslutsfattaren övervärderar betydelsen av att den som gör utpekandet har varit säker på sin sak. (Se t.ex. Christian Dahlman, Beviskraft, Version 1, JUNO, s. 249 f., och Christian Diesen, Bevisprövning i brottmål, Version 2, JUNO, s. 87 f.)

text: En beslutsfattare som överväger att lägga ett utpekande till grund för ett beslut måste vara observant på eventuella brister som kan finnas i tillförlitligheten av utpekandet och säkerställa att han eller hon förstår hur utpekandet har gått till. Det gäller i synnerhet inför ett beslut om tvångsmedel. Beslutsfattaren behöver få klart för sig bl.a. vad den som har gjort utpekandet har uppgett i samband med utpekandet och om det finns några andra omständigheter av betydelse för bedömningen av tillförlitligheten av utpekandet. Om utpekandet har gjorts efter en fotokonfrontation beror tillförlitligheten också på hur konfrontationen har genomförts. Det har därvid betydelse bl.a. hur många bilder som visats, hur urvalet av bilder gjorts och vilken information som lämnats inför och under konfrontationen. (Se bl.a. Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 4 uppl., s. 38 f. och Rikspolisstyrelsens rapport Vittneskonfrontation, 2005:2.) Det behöver även klarläggas hur utpekandet förhåller sig till andra uppgifter i utredningen.

text: Som framgått har utredningen hos JO visat att målsäganden självmant sökt bland BB:s vänner på Facebook och sagt sig känna igen AA och att poliserna därefter visade AA:s passbild för målsäganden som då pekade ut henne som den andra gärningspersonen. Utredningen har också visat att målsäganden flera gånger under ett par timmar hade ändrat sin berättelse, bl.a. i fråga om det var en eller två gärningspersoner som hade rånat henne och om hon visste vem eller vilka gärningspersonerna var. Hon hade dessutom lämnat ett signalement som inte stämde överens med AA. Sett i ljuset av detta var bevisvärdet av utpekandet enligt min mening lågt. Jag är mycket tveksam till om det som hade kommit fram i utredningen gav underlag för bedömningen att AA var på sannolika skäl misstänkt för rån.

text: Polisen kände till de omständigheter jag nyss nämnt när ärendet föredrogs för DD. Utredningen här har dock inte kunnat ge klarhet i vilka uppgifter polisen föredrog för DD eller vad som i övrigt kom fram vid föredragningen. Jag har därför inte ett tillräckligt underlag för att göra några uttalanden i frågan om polisen utelämnade betydelsefulla omständigheter vid föredragningen eller för att kritisera DD för beslutet att anhålla AA.

text: Dokumentationen av de omständigheter som lades till grund för beslutet att anhålla AA Beslut om tvångsmedel ska dokumenteras på ett fullständigt och korrekt sätt. Den som har anhållits har rätt att ta del av de omständigheter som har lagts till grund för beslutet om anhållande. (Se

text: 24 kap. 9 a § rättegångsbalken

text: . Se också Åklagarmyndighetens RättsPM 2014:1, Misstänktas rätt till insyn vid

text: frihetsberövande m.m.) Om dokumentationen är bristfällig försvåras eller omöjliggörs en kontroll i efterhand av om det fanns förutsättningar för åtgärden och om den var ändamålsenlig och proportionerlig. En bristfällig dokumentation försämrar också möjligheterna för den misstänkte att kunna ta del av de omständigheter som lagts till grund för beslutet.

text: DD dokumenterade inte de omständigheter som hon lade till grund för beslutet att anhålla AA. Hon ska kritiseras för den bristfälliga dokumentationen. Avslutande synpunkter Mot bakgrund av svårigheterna att bedöma tillförlitligheten i ett utpekande kan den som ska göra en sådan bedömning behöva ett stödmaterial eller liknande för vilka omständigheter som bör beaktas, t.ex. i fråga om möjliga felkällor. Som jag uppfattar saken har varken Åklagarmyndigheten eller Polismyndigheten något sådant material. Det är lämpligt att ett sådant material tas fram.

text: Frågan om det är godtagbart att en åklagare inte tar del av allt material som kommer in i en utredning kan jag komma att återkomma till i min tillsynsverksamhet. Jag berör den därför inte närmare här.

text: Ärendet avslutas.