title: Initiativärende med anledning av påbörjande av rättspsykiatrisk vård efter lagakraftvunnen dom

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Rättspsykiatriska enheten vid Akademiska sjukhuset, Region Uppsala, för att påbörjandet av rättspsykiatrisk vård dragit ut på tiden. Justitiekanslern uttalar att det inte bör dröja längre än en vecka från att en dom vunnit laga kraft till dess att en häktad person får påbörja rättspsykiatrisk vård.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I samband med Justitiekanslerns behandling av ett ärende om ersättning vid frihetsberövande framkom uppgifter om att en person som dömts till rättspsykiatrisk vård kvarblev i häkte under fyra veckor efter att domen i brottmålet hade vunnit laga kraft den 22 mars 2018 (dnr 1659-20-4.1). Med anledning av denna information beslutade Justitiekanslern att inom ramen för sin tillsynsverksamhet granska Region Uppsalas, som var ansvarig vårdgivare i det aktuella fallet, hantering av det enskilda ärendet och regionens rutiner i samband med att en person döms till rättspsykiatrisk vård.

text: Personen i fråga hade frihetsberövats den 10 oktober 2017 och tingsrätten meddelade dom i december 2017. Påföljden bestämdes till överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Utifrån risken för fortsatt brottslighet beslutades att den dömde skulle kvarbli i häkte till dess domen vann laga kraft. Hovrätten fastställde i februari 2018 tingsrättens dom. Den 22 mars 2018 vann hov-rättens dom laga kraft efter att Högsta domstolen beslutat att inte meddela prövningstillstånd. Den rättspsykiatriska vården inleddes den 19 april samma år.

text: Utredningen

text: Sjukhusstyrelsen i Region Uppsala, har underrättat Justitiekanslern om att rättspsykiatriska enheten är en del av Akademiska sjukhuset i Uppsala och att Akademiska sjukhuset ska yttra sig i ärendet. Justitiekanslern har därför inhämtat ett yttrande från Akademiska sjukhuset som sjukhusstyrelsen har godkänt. I yttrandet har sammanfattningsvis följande anförts.

text: Rättspsykiatriska enheten i Region Uppsala är organisatoriskt en del av Sektionen för psykosvård och rättspsykiatrisk vård på Akademiska sjukhuset. Enheten har en avdelning med 12 platser i lägsta säkerhetsklass. Därutöver finns ett avtal med Rättspsykiatriska kliniken i Säter om 20 fasta vårdplatser på kliniken, dock var antalet platser i början av år 2018 begränsat till 18 stycken. Numera finns även avtal med rättspsykiatriska kliniken i Växjö, vilket saknades år 2018. Därutöver vistas ett antal patienter på andra rättspsykiatriska kliniker i landet.

text: Det är oftast inte möjligt att placera en ny patient på den egna avdelningen på Akademiska sjukhuset, antingen på grund av platsbrist eller på grund av otillräcklig säkerhetsklass. Patienten placeras då på klinik som regionen har avtal med. För det fall att det saknas plats även där kontaktas övriga rättspsykiatriska kliniker i landet. Om kontakterna inte leder till att en tillgänglig vårdplats hittas börjar man om på nytt och kontaktar återigen samtliga kliniker med förfrågan om tillgänglig vårdplats. Svensk rättspsykiatri har sedan flera år platsbrist vilket var särskilt påtagligt under våren och sommaren 2018.

text: Under hösten 2017 och framåt var platsläget väldigt ansträngt för Rättspsykiatriska enheten i Region Uppsala, vilket ledningen underrättats om av den medicinskt ledningsansvarige läkaren som dessutom undersökte tillgången på vårdplatser i landet. Efter att den aktuella patienten överklagat till Högsta domstolen fanns en medvetenhet om att det skulle bli nödvändigt att hitta en plats så snart ett prövningstillstånd nekats.

text: När domen vann laga kraft hade Rättspsykiatriska enheten i Region Uppsalas egen avdelning tre överbeläggningar och alla avtalsplatser på kliniken i Säter var belagda. Förutom den aktuella patienten väntade två andra patienter på att få vård. Den medicinskt ledningsansvarige läkaren informerade sektionschefen om situationen vilket ledde till att sektionens koordinator avsatte tid till att leta platser över hela landet. Slutligen blev en avtalsplats ledig på kliniken i Säter den 19 april 2018.

text: Rättspsykiatriska enheten i Region Uppsala har som mål att när en dom vunnit laga kraft ska vården påbörjas så snart som möjligt. De svårast sjuka patienterna befinner sig ofta redan på en rättspsykiatrisk regionklinik. De personer som inte är frihetsberövade uppmanas att inställa sig för att påbörja den rättspsykiatriska vården genom brev som skickas efter att dom vunnit laga kraft. Rättspsykiatriska enheten i Region Uppsala brukar ge patienten en knapp veckas tid att inställa sig för att påbörja vården. För patienter som är häktade är ambitionen att omgående överföra dem till en rättspsykiatrisk enhet.

text: Det är ofta svårförutsägbart när en dom kommer att vinna laga kraft. Patienter överklagar inte sällan i sista stund och förhandlingar kan dröja. Många patienter överklagar till Högsta domstolen och handläggningstiderna kan därför variera. På grund av platsbristen är det inte möjligt att reservera en vårdplats för en kommande patient utan en plats kan säkras först när domen vunnit laga kraft. Platsen ska då ordnas ”utan dröjsmål”. Trots att det ofta varit fullbelagt på landets rättspsykiatriska kliniker har en vårdplats ändå kunnat ordnas med kort varsel. Det aktuella patientfallet är ett stort undantag då det dröjde 28 dagar efter att domen vunnit laga kraft innan patienten fick påbörja den rättspsykiatriska vården. Under denna tid kvarblev patienten i häkte. Det är ingen tvekan om att denna fördröjning är mycket olycklig. Fördröjningen var dock inte ett resultat av förbiseende utan påtagliga ansträngningar gjordes för att hitta en plats. Vid tidpunkten rådde dock en sådan platsbrist inom svensk rättspsykiatri att det tog viss tid att placera patienten. Ekonomiska aspekter var inte involverade vid eftersökningen av tillgänglig vårdplats.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Den som lider av en allvarlig psykisk störning och som begått ett brott för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter kan överlämnas till rättspsykiatrisk vård. En förutsättning är att det med hänsyn till den tilltalades psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång (

text: 31 kap. 3 § första stycket brottsbalken

text: , BrB).

text: Enligt

text: 7 § lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård (LRV) ska rättspsykiatrisk vård påbörjas utan dröjsmål när domstolens beslut om sådan vård har vunnit laga kraft. Om den dömde är häktad ska vården påbörjas även innan beslutet har vunnit laga kraft under förutsättning att den dömde och åklagaren medger att så sker (

text: 7 § andra stycket

text: LRV).

text: Av

text: 5 § förordningen (1991:1472)

text: om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (FRV) framgår att om den dömde är häktad ska vården kunna påbörjas genast när domstolens beslut om vård har vunnit laga kraft.

text: Det är sjukvårdshuvudmannen som ska se till att beslut fattas om intagning av den dömde på en sjukvårdsinrättning, om den dömde inte redan är intagen på en sådan inrättning, så att vården kan påbörjas.

text: Genom reglering i

text: 22 § förordningen (1990:893)

text: om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. har man avsett att skapa garantier för att kommunikationen mellan domstolen och vederbörande sjukvårdshuvudman fungerar vid påföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Här stadgas att domstolen samma dag ska skicka en kopia av domen till aktuell nämnd och eventuellt en kopia till Rättsmedicinalverket.

text: Varken förarbetsuttalanden eller praxis ger någon vägledning i frågan vad som anses vara utan dröjsmål enligt

text: 7 §

text: LRV. Det förtydligas inte heller i Socialstyrelsens särskilda föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (

text: SOSFS 2008:18

text: ) eller i dess handbok ”Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård”. I yttrandet hänvisar Rättspsykiatriska enheten i Region Uppsala till ett beslut från Socialstyrelsens dåvarande regionala tillsynsenhet. Enligt beslutet ansågs en tid om tre veckor ha varit acceptabelt för att hitta en vårdplats på en specialistvård-enhet då säkerheten på hemortskliniken inte var tillräcklig (ur JURIS Psykiatrins juridik, avsnittet Intagning LRV – laga kraft ).

text: Den enskildes skydd mot frihetsberövande är reglerat i

text: regeringsformen

text: (RF) och Europakonventionen. Enligt

text: 2 kap. 8 §

text: RF är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden. Skyddet får inskränkas men bara genom lag och för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle (

text: 2 kap. 20 § första stycket 3

text: RF). Enligt

text: artikel 5.1 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får frihetsberövas utom i vissa uppräknade fall och i den ordning som föreskrivs i lag. Vidare krävs – även om det inte uttryckligen framgår av artikeln – att frihetsberövandet är proportionerligt i förhållande till syftet med åtgärden (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte uppl., 2015, s. 113).

text: Enligt Europadomstolens praxis är verkställighet som sker i annan anstalt eller på annat sätt än den dömande domstolen tänkt sig att anse som ett konventionsenligt frihetsberövande efter fällande dom. Om däremot en typ av frihetsberövande följs av en helt annan typ av frihetsberövande kan situationen vara en annan. I målen Brand och Morsink , båda mot Nederländerna (appl. nos. 49902/99 och 48865/99, dom den 5 november 2004), hade klagandena dömts dels till fängelsestraff, dels till intagning i psykiatrisk anstalt efter att fängelsestraffen avtjänats. Eftersom det, när straffen avtjänats, inte fanns platser lediga på de psykiatriska institutionerna, fick de dömda vistas mycket långa tider i häkte i väntan på att de skulle beredas plats. Detta bedömdes ha varit oproportionerligt och i strid med artikel 5.1 i Europakonventionen (se Danelius, a.a., s. 117).

text: Bedömningen i detta fall

text: För att upprätthålla den enskildes rättssäkerhet krävs att handläggningen av frågor som gäller frihetsberövade personer är korrekt och att de regler och rutiner som myndigheter har att förhålla sig till efterlevs. En vistelse i häkte skiljer sig självfallet på flera sätt från en vistelse inom vården och tiden i häkte upplevs av de flesta intagna som särskilt påfrestande. Brottspåföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård döms endast ut i de fall en person är så allvarligt psykiskt sjuk att den bör få psykiatrisk vård istället för kriminalvård på anstalt. Det är därför mycket angeläget att häktesvistelsen inte pågår längre än vad som är nödvändigt och att den dömde så snart det är möjligt placeras och får påbörja vård där verkställighet av påföljden ska ske.

text: Frågan är då vilka krav på skyndsamhet som bör ställas vid verkställighet av påföljd som innefattar vård när den dömde är frihetsberövad. Det ligger nära till hands att beakta regleringen när en häktad person döms till skyddstillsyn med kontraktsvård. Vården ska i dessa fall påbörjas omedelbart och ofta saknas grund för fortsatt häktning efter dom. För det fall den som dömts till kontraktsvård inte kan tas emot av vårdgivaren direkt efter att dom har avkunnats, kan domstolen besluta om omhändertagande med stöd av 28 kap. 6 c § brottsbalken. Omhändertagandet får inte pågå längre än en vecka. Ett sådant omhändertagande ska bara ske i undantagsfall när det av trängande skäl inte är möjligt att omedelbart ta emot den dömde (Bäcklund m.fl.,

text: Brottsbalken

text: – En kommentar, JUNO Version 17, kommentaren till

text: 28 kap. 6 c §

text: Genom regleringen rörande omhändertagande betonas vikten av att vård kan påbörjas omedelbart när behovet av sådan har varit avgörande för valet av påföljd. Möjligheten att fortsatt kunna hålla en person omhändertagen till dess han eller hon kan tas emot av vårdgivaren är också i dessa fall tydligt tidsbegränsad. Dessa överväganden ger enligt min bedömning viss vägledning avseende vad som kan anses vara en acceptabel tidsfrist i fråga om påbörjande av vård efter dom när en person är frihetsberövad.

text: Påbörjande av vård efter beslut om överlämnande till rättspsykiatrisk vård ska enligt lag ske utan dröjsmål när domstolens beslut har vunnit laga kraft. Det finns inte ett generellt omedelbarhetskrav som vid påföljden skyddstillsyn med kontraktsvård. Ofta har den rättspsykiatriska vården påbörjats innan laga kraft, särskilt i fall där den dömde är häktad. Detta förutsätter dock att åklagaren och den dömde medger att så sker, en förutsättning som inte var uppfylld i nu aktuellt ärende.

text: Som konstaterats saknas tydliga uttalanden i fråga om när rättspsykiatrisk vård ska anses ha påbörjats utan dröjsmål. Däremot finns ett förtydligande i 5 § FRV för just de situationer där den dömde är häktad. Kravet i bestämmelsen – att rättspsykiatrisk vård ska kunna påbörjas genast när domstolens beslut om vård har vunnit laga kraft – kan enligt min uppfattning inte innefatta mer än en kortare tids fördröjning. När den dömde är häktad bör det därför inte dröja längre än en vecka från att domen vunnit laga kraft till dess att vården påbörjas.

text: Hanteringen av ärendet i detta fall har inte levt upp till de författningskrav som ställs på skyndsam handläggning. Först fyra veckor efter laga kraftvunnen dom överlämnades den dömda personen till rättspsykiatrisk vård på den plats där verkställighet skulle ske. Domstolen fann i detta fall grund för fortsatt häktning fram till dess att domen vann laga kraft och sjukvårdshuvudmannen arbetade kontinuerligt med att hitta en vårdplats under de fyra veckor som frihetsberövandet i häkte fortgick efter laga kraft. Hanteringen kan inte anses oproportionerlig på sätt som innefattar ett åsidosättande av den dömda personens rättigheter enligt

text: artikel 5.1 i Europakonventionen

text: . Utifrån det nämnda skyndsamhetskravet har handläggningen dock inte varit tillfredsställande. Rättspsykiatriska enheten i Region Uppsala ska därför kritiseras för det inträffade.

text: Ärendet belyser några av de svårigheter som kan aktualiseras i samband med att en häktad person ska påbörja rättspsykiatrisk vård. Jag noterar att situationen med antalet tillgängliga vårdplatser tycks ha förbättrats avsevärt sedan 2018 och att det i dagsläget finns avtal med ytterligare rättspsykiatriska kliniker avseende fler vårdplatser än vad som fanns tidigare. Mot bakgrund av de synpunkter jag har framfört anser jag ändå att Rättspsykiatriska enheten i Region Uppsala – utifrån det särskilda skyndsamhetskrav som gäller i fråga om påbörjande av vård för häktade personer – bör se över sina rutiner för att undvika att något liknande inträffar igen.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till polis och åklagares agerande under en förundersökning

org: jk

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: AA hördes som vittne i en förundersökning om mord. Hans mobiltelefon togs i beslag då den kunde antas ha betydelse för utredningen. En teknisk undersökning genomfördes varvid mobiltelefonen tömdes på sitt innehåll. I telefonen fanns sms-meddelanden mellan AA och advokaten BB, som hade varit AA:s offentliga försvarare i en tidigare utredning. Vidare fanns BB:s telefonnummer sparat under kontakten ”Min advokat”.

text: I den aktuella utredningen blev AA senare misstänkt och åtalades för brott. BB förordnades som offentlig försvarare. Polisen upprättade två promemorior där informationen från sms-meddelandena fanns med. Åklagaren förde bevisning för att styrka att den mordmisstänkte CC kunde knytas till ett visst telefonnummer. I bevisuppgiften ingick bl.a. de aktuella sms-meddelandena mellan AA och hans försvarare. När åtal var väckt invände BB att åberopandet av meddelandena stred mot beslagsförbudet. Åklagaren återkallade denna bevisning. Dom meddelades i juli 2017.

text: AA gjorde en anmälan till Riksdagens ombudsmän (JO), som i ett beslut den 20 januari 2020 uttalade kritik mot Polismyndigheten för hur polisens utredare hanterat och använt informationen i sms-meddelandena. Vidare kritiserades åklagaren för att han lät sms-meddelandena ingå i förundersökningsprotokollet och för att han åberopade dem som bevis i tingsrätten.

text: Av JO:s beslut framgår att sms-meddelandena innehöll uppgifter som AA hade anförtrott BB i egenskap av försvarare för honom och som hon inte kunnat höras som vittne om. Informationen omfattades därför av förbudet mot beslag i

text: 27 kap. 2 § rättegångsbalken

text: (RB). Vidare angavs att det framgick av utredningen att varken polisens utredare eller åklagaren tycktes ha reflekterat över om sms-meddelandena kunde vara skyddade mot beslag och om det fanns något hinder mot att använda dem i brottsutredningen. Det inträffade gav enligt JO intryck av att man inte haft tillräckliga kunskaper om innehållet i de aktuella bestämmelserna. Av beslutet framgår vidare att särskilda utbildningsinsatser kommer vidtas inom det berörda polisområdet. JO framhöll att det kunde finnas anledning till liknande utbildningsinsatser i andra polisområden och även för Åklagarmyndighetens personal.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med 100 000 kr för ideell skada och har i huvudsak anfört följande. Sms-meddelanden i den beslagtagna mobiltelefonen har använts av polis och åklagare i en förundersökning och åberopats som bevis trots att meddelandena omfattades av förbud mot beslag. Hans rätt till skyddad kommunikation med sin offentliga försvarare har därmed kränkts. Det inträffade har skadat hans förtroende för rättsväsendet och kan även påverka honom i framtida kontakter med myndigheter, vilket i sin tur kan leda till ytterligare rättsförluster.

text: Justitiekanslern har inhämtat yttranden från Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten.

text: AA har fått tillfälle att inkomma med synpunkter över yttrandena.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd för ideell skada ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Europakonventionen

text: Av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: framgår bl.a. att var och en, vid prövningen av en anklagelse för brott mot honom eller henne, ska vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en opartisk domstol. Frågan om en rättegång är rättvis i Europakonventionens mening ska som utgångspunkt bedömas på grundval av rättegången i dess helhet.

text: I artikel 8 slås fast att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv. Rätten får enligt artikel 8.2 inte inskränkas annat än med stöd av lag (det s.k. laglighetskravet). Vidare måste den vidtagna åtgärden vara nödvändig i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till något av vissa närmare angivna legitima intressen, bl.a. intresset av att förebygga oordning eller brott och skyddet för hälsa. Åtgärden ska med andra ord vara proportionerlig i förhållande till sitt syfte (det s.k. proportionalitetskravet).

text: Relevanta regler om beslag

text: Enligt

text: 27 kap. 1 §

text: RB får föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott tas i beslag. Vad som sägs om föremål gäller också skriftlig handling, i den mån inte annat är föreskrivet. En skriftlig handling får emellertid inte tas i beslag om den kan antas innehålla uppgifter som den som avses i

text: 36 kap. 5 §

text: RB inte får höras som vittne om och handlingen innehas av honom eller henne eller av den som tystnadsplikten gäller till förmån för (det s.k. beslagsförbudet, se

text: 27 kap. 2 § första stycket

text: RB).

text: Advokater får höras som vittnen om något som han eller hon har anförtrotts i deras yrkesutövning eller i samband med denna fått kännedom om, endast om det medges i lag eller den som tystnadsplikten ska skydda samtycker till det. Advokater är dock skyldiga att vittna i ett mål om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse två år. Detta undantag gäller dock inte försvarare. (Se

text: 36 kap. 5 §

text: RB.)

text: Vid tillämpning av bestämmelserna om beslagsförbud i

text: 27 kap. 2 §

text: RB jämställs elektroniska uppgifter i praxis med skriftlig handling (se

text: NJA 2015 s. 631

text: ). Det innebär att uppgifter som finns i tex. mobiltelefoner kan skyddas av beslagsförbudet.

text: Bedömningen i detta fall

text: AA har begärt ersättning för ideell skada (kränkning). För att ersättning för sådan skada ska kunna utgå enligt

text: skadeståndslagen

text: krävs det att AA har blivit utsatt för ett typiskt sett integritetskränkande brott. Utredningen ger dock inte underlag för slutsatsen att det har förekommit något sådant straffbart tjänstefel eller annat brottsligt agerande som medför skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Frågan är då om AA:s rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts.

text: Mot bakgrund av hur AA har framställt sitt anspråk och den nära anknytningen till rättegången är frågan om hans rätt till en rättvis rättegång har åsidosatts.

text: Av utredningen får det anses klart att de aktuella sms-meddelandena var av sådan karaktär att de omfattades av beslagsförbudet. Beslagsförbudet är absolut och kan inte genombrytas av en intresseavvägning eller annan proportionalitetsbedömning (

text: NJA 2015 s. 631

text: p. 20 och Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 4:e uppl., s. 408). Syftet med förbudet är att upprätthålla skyddet för uppgifter som personer inom vissa yrkeskategorier har anförtrotts, i detta fall uppgifter som AA hade anförtrott BB i egenskap av hans försvarare. Att informationen användes av polis och åklagare i förundersökningen och att meddelandena inledningsvis åberopades som bevis kan inte anses vara förenligt med rätten till en rättvis rättegång. AA:s rättigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: har därmed åsidosatts.

text: Mot bakgrund av Justitiekanslerns slutsats i det hänseendet saknas anledning att närmare pröva om det inträffade även har inneburit en överträdelse av artikel 8 i konventionen (se för motsvarande resonemang, Gillan och Quinton mot Förenade kungariket , no. 4158/05, dom den 12 januari 2010, p. 57).

text: Frågan är då om

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: kräver att AA ges skadestånd för den ideella skada han lidit till följd av överträdelsen av artikel 6.

text: En konstaterad överträdelse av Europakonventionen medför inte en automatisk rätt till skadestånd. Av betydelse för frågan om det finns en rätt till sådan ersättning är hur allvarlig kränkningen har varit (se

text: NJA 2013 s. 842

text: , jfr

text: prop. 2017/18:7 s. 64

text: f.). Vid mindre allvarliga ideella skador kan ett erkännande av överträdelsen vara en tillräcklig gottgörelse.

text: Av utredningen framgår att den aktuella bevisningen återkallades före huvudförhandlingen. Sms-meddelandena har således inte legat till grund för rättens bedömning i målet. Till det kommer att meddelandena inte åberopades för att bevisa något som avsåg AA, utan den misstänkte CC. Även om ingreppet medfört känslor av obehag för AA anser Justitiekanslern sammantaget att den ideella skadan får anses vara av mindre allvarligt slag. Mot denna bakgrund får det lidande som han har drabbats av i detta fall anses tillräckligt kompenserat genom att Justitiekanslern konstaterar att Europakonventionen har åsidosatts i förhållande till AA.

text: AA har således inte någon rätt till ekonomisk ersättning för ideell skada med anledning av att hans rättigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: har överträtts. Anspråket ska därför avslås.

text: Vid denna utgång kan inte heller någon ersättning för ombudskostnader utgå.

text: Tillsyn

text: Mot bakgrund av JO:s utredning och uttalanden finns det inte anledning för Justitiekanslern att vidta någon ytterligare åtgärd i tillsynsdelen.

type: avgorande


title: Skadeståndsskyldighet för staten med hänvisning till handläggningen av en ansökan om statsbidrag till trossamfund

text: Justitiekanslern tillerkänner Jehovas vittnen ersättning med 8 510 000 kr, varav 8 450 000 kr för ren förmögenhetsskada och 60 000 för ideell skada. Justitiekanslern avböjer att reglera anspråket som avser sökandens ombudskostnader i Europadomstolen. Regeringskansliet ansvarar för att ersättningen betalas ut till sökanden.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I augusti 2007 ansökte Jehovas vittnen (sökanden) hos regeringen om att bli berättigat till statsbidrag enligt lagen (

text: ) om stöd till trossamfund. I oktober 2007 remitterades ansökan till Nämnden för statligt stöd till trossamfund, numera Myndigheten för statligt stöd till trossamfund (SST), som i ett yttrande i februari 2008 anförde att det var tveksamt om sökanden uppfyllde lagens krav. Sökanden yttrade sig över vad SST anfört i mars 2008. Därefter fick SST på nytt tillfälle att yttra sig, vilket myndigheten gjorde i juni 2008. Den 17 juni 2009 avslog regeringen ansökan med motiveringen att man vid en samlad bedömning fann att sökanden inte till fullo uppfyller de krav som ställs på att trossamfund ska bidra till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på (

text: 3 § 1

text: lagen om stöd till trossamfund).

text: I september 2009 begärde sökanden omprövning av regeringens beslut och angav att grunderna för ansökan skulle utvecklas i ett senare yttrande. Trossamfundet kompletterade sin ansökan i november 2009. Vid omprövning den 10 december 2009 fann regeringen inte skäl att ändra det tidigare beslutet.

text: Sökanden ansökte den 9 mars 2010 om rättsprövning och den 2 mars 2011 upphävde Högsta förvaltningsdomstolen regeringens beslut (

text: HFD 2011 ref. 10

text: ). Avgörandet motiverades med att det inte av beslutet gick att utläsa vad regeringen grundat sitt ställningstagande på.

text: I maj 2012 avslog regeringen på nytt ansökan, denna gång med motiveringen att sökanden inte uppfyller kraven i lagen om stöd till trossamfund eftersom samfundet uppmanar sina medlemmar att inte delta i politiska val.

text: I början av augusti 2012 ansökte sökanden om rättsprövning och i november 2013 upphävde Högsta förvaltningsdomstolen regeringens beslut och visade målet åter till regeringen (

text: HFD 2013 ref. 72

text: ). Avgörandet motiverades med att lagen om stöd till trossamfund inte kan ges den innebörden att ett samfund, vars religiösa lära innebär att dess medlemmar uppmanas att avstå från att delta i allmänna val utan att för den skull motarbeta det demokratiska styrelseskicket, inte kan anses uppfylla kravet för rätt till statsbidrag.

text: Regeringen remitterade därefter ärendet till SST för yttrande senast i april 2014. Efter beviljat anstånd kom SST in med ett yttrande i juni, som bemöttes av sökanden i augusti 2014. I oktober samma år gavs sökanden tillfälle att yttra sig över sin organisatoriska struktur, vilket man gjorde samma månad. I januari 2016 skickades viss ny utredning till sökanden. Sökanden yttrade sig över de nya uppgifterna, varefter regeringen den 28 januari 2016 avslog ansökan på nytt. Beslutet motiverades med att sökandens motstånd mot blodtransfusioner även avseende minderåriga riskerar enskilda barns liv och hälsa och att barnets behov inte tillgodoses, varför samfundets inställning i denna fråga inte är förenlig med samhällets grundläggande värderingar och därmed inte med de krav som uppställs i lagen om stöd till trossamfund.

text: Den 28 april 2016 ansökte sökanden om rättsprövning och den 20 februari 2017 upphävde Högsta förvaltningsdomstolen regeringens beslut och visade ärendet åter till regeringen (

text: HFD 2017 ref. 4

text: ). Avgörandet motiverades med att lagen om stöd till trossamfund inte kan ges den innebörden att ett samfund vars religiösa lära innebär att dess medlemmar uppmanas att vägra blodtransfusion även avseende barn, inte kan anses uppfylla kravet för rätt till statsbidrag.

text: Sökanden begärde därefter på nytt att regeringen skulle bevilja ansökan och ge sökanden ersättning för organisations- och projektbidrag som sökanden ansåg sig ha gått miste om samt ersättning för juridiska omkostnader och ideell skada. Sökanden ansökte även om skadestånd hos Justitiekanslern, som i juni 2017 beslutade att avböja att reglera skadeståndsanspråket eftersom det var för tidigt väckt (dnr 2286-2017-4.3).

text: Den 24 oktober 2019 biföll regeringen sökandens ansökan om statsbidrag. I samband med detta lades sökanden till i den uppräkning av trossamfund som är berättigade till statsbidrag enligt förordningen (

text: ) om statsbidrag till trossamfund (

text: 3 §

text: ). Ändringen i förordningen trädde i kraft den 1 januari 2020. Sökanden har därmed från och med 2020 haft möjlighet att ansöka om bidrag hos SST.

text: Sökanden har även gett in ett klagomål till Europadomstolen, som den 13 april 2021 beslutade att ajournera domstolens process i avvaktan på Justitiekanslerns beslut i detta ärende (no. 68549/17).

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med 22 999 111 kr, varav 21 799 111 kr för ren förmögenhetsskada och 1 200 000 kr för ideell skada. När det gäller förmögenhetsskadan avser 16 499 407 kr förlorade organisationsbidrag och 5 299 704 kr förlorade projektbidrag. Sökanden har även begärt ersättning för ombudskostnader med 235 000 kr, varav 200 000 kr för ombudskostnader i Högsta förvaltningsdomstolen och 35 000 kr för kostnader som har uppstått i samband med ansökan till Europadomstolen. Sökanden har som grund anfört att regeringen har överträtt sökandens rättigheter enligt Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna när det gäller rätten till en rättvis rättegång (artikel 6), religionsfriheten (artikel 9), diskrimineringsförbudet (artikel 14), rätten till ett effektivt rättsmedel (artikel 13) och egendomsskyddet (artikel 1 i det första tilläggsprotokollet).

text: Regeringen har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslern har inhämtat dagboksblad och vissa andra handlingar från Högsta förvaltningsdomstolen.

text: Rättslig reglering

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Staten ska ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för (se

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ). Begreppet myndighetsutövning kan sägas avse beslut eller åtgärder som ger uttryck för det allmännas maktbefogenheter gentemot medborgarna och som har rättsverkningar för enskilda.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock ges ut utan särskilt lagstöd. För skada som inträffat efter den 1 april 2018 kan det utgå ersättning med stöd av

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: . Skadeståndet enligt denna bestämmelse kan avse ren förmögenhetsskada och ideell skada.

text: Europakonventionen

text: Enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövning av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter rätt till domstolsprövning som uppfyller vissa närmare angivna rättssäkerhetskrav, bl.a. ett krav på rättegång inom skälig tid inför en oavhängig och opartisk domstol.

text: Enligt

text: artikel 9 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till religionsfrihet som bl.a. innefattar frihet att i gemenskap med andra, offentligt eller enskilt, utöva sin religion eller tro genom gudstjänst, undervisning, sedvänjor och ritualer. Friheten att utöva sin religion får endast underkastas sådana begränsningar som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga till skydd för allmän ordning eller med hänsyn till bl.a. allmän ordning, hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. Kravet på laglighet innebär att det måste finnas en lag som gör inskränkningen i rimlig mån förutsebar.

text: Enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: har var och en, vars i konventionen angivna fri- och rättigheter kränkts, rätt till ett effektivt rättsmedel. Kravet på ett effektivt rättsmedel innebär att den som på rimliga grunder påstår sig ha blivit utsatt för en konventionsöverträdelse ska ha möjlighet att få påståendet prövat inför en nationell myndighet och att få rättelse eller gottgörelse för konstaterade kränkningar. Ett rättsmedel måste dock inte garantera framgång för att det ska betraktas som effektivt. Även om ett rättsmedel sett för sig inte uppfyller kraven i artikeln kan flera rättsmedel sammantagna göra det. (Se bl.a.

text: SOU 2010:87 s. 156

text: och

text: prop. 2017/18:7 s. 17

text: Enligt

text: artikel 14 i Europakonventionen

text: ska åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt.

text: Enligt

text: artikel 1 i Europakonventionen

text: s första tilläggsprotokoll ska varje fysisk eller juridisk person ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Bestämmelserna inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten.

text: Statsbidrag till trossamfund

text: Statligt stöd till trossamfund kan lämnas som statsbidrag och statlig hjälp med avgifter till registrerade trossamfund. För att få statsbidrag krävs det att trossamfundet bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på samt är stabilt och har egen livskraft. Det är regeringen som bestämmer vilka trossamfund som kan få statsbidrag (1, 3 och 4 §§ lagen om stöd till trossamfund).

text: I förarbetena till 3 § lagen om stöd till trossamfund (

text: prop. 1998/99:124 s. 63

text: och

text: ) anges att för att ett trossamfund ska kunna komma i fråga för statligt stöd i form av statsbidrag bör det uppfylla vissa grundläggande förutsättningar. Det anges vidare att det bör ske en prövning av hur trossamfundet förhåller sig till samhällets grundläggande värderingar men att detta inte får innebära att det sker någon närmare prövning och värdering av samfundets lära i förhållande till samhällets gemensamma värdegrund.

text: Vilka trossamfund som är berättigade till statsbidrag framgår av förordningen om statsbidrag till trossamfund (3 §). Ett trossamfund som är berättigat till statsbidrag kan ansöka om bidrag hos SST. Frågor om statsbidrag prövas av Rådet för beslut om statsbidrag till trossamfund vid myndigheten. Statsbidrag kan ges bl.a. i form av organisationsbidrag och projektbidrag (5 och 17 §§).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rätt till en rättvis rättegång – artikel 6.1

text: Prövningen av sökandens rätt till statsbidrag enligt lagen om statligt stöd till trossamfund får anses innefatta en prövning av en civil rättighet i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: (jfr

text: HFD 2011 ref. 10

text: ). Artikel 6.1 är därmed tillämplig.

text: Regeringens beslut att inte bevilja sökanden statsbidrag har rättsprövats av Högsta förvaltningsdomstolen. Av förarbetena till lagen (

text: ) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut framgår att själva syftet med lagen är att tillgodose Europakonventionens krav på domstolsprövning. Det kan således konstateras att sökanden haft tillgång till en domstolsprövning (

text: prop. 1987/88:69 s. 15

text: och

text: prop. 2005/06:56 s. 10

text: Har förfarandet uppfyllt kravet på opartiskhet?

text: Sökanden har anfört att förfarandet inte har uppfyllt kravet på opartiskhet i artikel 6.1. på grund av de rekommendationer som har getts av SST.

text: Vid beredningen av ärendet hämtade regeringen vid några tillfällen in yttranden från SST. Vid dessa tillfällen leddes myndigheten av en nämnd bestående av ledamöter som tillsattes av regeringen men som nominerades av myndighetens råd. Rådets ledamöter var samtliga representanter för de trossamfund som redan var berättigade till statsbidrag.

text: Även om yttranden hämtats in från SST var det regeringen som vid samtliga tillfällen självständigt prövade ansökan och därefter, vid rättsprövningen, Högsta förvaltningsdomstolen som självständigt prövade regeringens beslut. Yttrandena från SST har inte varit bindande för vare sig regeringen eller Högsta förvaltningsdomstolen. Av skälen för regeringens beslut och Högsta förvaltningsdomstolens avgöranden framgår också att SST:s inställning inte tillmätts avgörande betydelse, även om de omständigheter som SST lyft fram kan ha beaktats. Beviljandet av ansökan har därmed inte gjorts beroende av redan erkända samfunds inställning (jfr Metropolitan Church of Bessarabia m.fl. mot Moldavien , dom den 13 december 2001, no. 45701/99, p. 123).

text: Sökanden har också haft möjlighet att bemöta det som SST anfört, såväl under handläggningen hos regeringen som i Högsta förvaltningsdomstolen.

text: SST:s medverkan under förfarandet medför därmed inte att sökandens rätt till en oavhängig och opartisk domstolsprövning har åsidosatts. Det har inte heller framkommit något annat som ger anledning att ifrågasätta Högsta förvaltningsdomstolens oavhängighet eller opartiskhet, eller som innebär att förfarandet på något annat sätt inte uppfyllt kravet på en rättvis rättegång. I detta avseende föreligger det således ingen överträdelse av artikel 6.1.

text: Har rätten till en rättegång inom skälig tid åsidosatts?

text: När det gäller frågan om rätten till en rättegång inom skälig tid börjar den relevanta tidsperioden att löpa när det föreligger en reell och seriös tvist angående en viss rättighet eller skyldighet och avslutas när tvisten är slutligt avgjord. När det är fråga om beslut som fattas i administrativ ordning innan domstolsprövning kan ske krävs normalt sett att ett avslagsbeslut har meddelats (se t.ex.

text: Hellborg mot Sverige

text: , dom den 28 februari 2006, no. 47473/99, p. 59 med hänvisningar och jfr Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike , dom den 31 juli 2008, no. 40825/98, p. 114).

text: Prövningen av frågan om rätten till en rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis göras utifrån en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Den totala handläggningstiden är av stor betydelse. Vid bedömningen ska man vidare beakta målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas och myndigheternas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde (se t.ex.

text: Sürmeli mot Tyskland

text: , dom [stor kammare] den 8 juni 2006, no. 75529/01, p. 128 med hänvisningar och Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis , 2015, s. 323).

text: Europadomstolen fäster särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet under handläggningen. Inaktivitet och ineffektivitet i delar av handläggningen kan dock i vissa fall tolereras under förutsättning att den sammanlagda handläggningstiden inte är oacceptabelt utdragen (se t.ex. Pretto m.fl. mot Italien , dom [plenum] den 8 december 1983, no. 7984/77, p. 35–37). Inaktivitet i en brottmålsprocess i hovrätt under ca ett år av den knappt sexton månader långa handläggningen har inte ansetts utgöra en överträdelse av artikel 6.1 (

text: NJA 2005 s. 726

text: ). En handläggningstid på flera år i en instans innebär inte heller per automatik att artikel 6.1 har åsidosatts (se

text: Eriksson mot Sverige

text: , dom den 12 april 2012, no. 60437/08).

text: När det gäller sökandens ansökan om att bli berättigad till statsbidrag började den relevanta tidsperioden att löpa den 17 juni 2009 när regeringen meddelade sitt första avslagsbeslut och avslutades den 24 oktober 2019 när regeringen biföll ansökan. Den totala handläggningstiden uppgår därmed till ca tio år och fyra månader.

text: Det har rört sig om ett komplext ärende där frågan om regeringens beslut kunde bli föremål för rättsprövning har aktualiserats och där också lagen om stöd till trossamfund har behövt tolkas i ljuset av

text: regeringsformen

text: , Europakonventionen och Europadomstolens praxis. Det har inte funnits någon tidigare praxis avseende tillämpningen av

text: 3 §

text: lagen om stöd till trossamfund.

text: Sökanden har inte, utöver några kortare perioder när sökanden kommit in med kompletteringar eller dröjt med att ansöka om rättsprövning, bidragit till den långa handläggningstiden.

text: Vid Högsta förvaltningsdomstolens handläggning av rättsprövningarna har det inte förekommit några längre perioder av inaktivitet, förutom vid den andra prövningen där det inte framstår som att någon handläggningsåtgärd vidtagits mellan augusti 2012 och februari 2013. Den perioden kan dock förklaras av den utredning och de rättsliga överväganden som frågan krävt. Högsta förvaltningsdomstolen har också vid samtliga tre prövningar avgjort målet efter omkring ett år, även vid de två tillfällen då muntlig förhandling hållits på sökandens begäran.

text: Under regeringens handläggning har det emellertid förekommit flera längre perioder av inaktivitet. Efter att regeringens första beslut upphävts vid Högsta förvaltningsdomstolens rättsprövning dröjde regeringen mer än ett år med att fatta ett nytt beslut, utan att några handläggningsåtgärder, såvitt framkommit, vidtogs och trots att beslutet upphävts endast på den grunden att skälen för beslutet inte redovisats. Efter att frågan återförvisades till regeringen efter en andra rättsprövning i Högsta förvaltningsdomstolen förekom drygt ett års inaktivitet under regeringens ca två år långa handläggning. Efter den tredje rättsprövningen i Högsta förvaltningsdomstolen dröjde regeringen över två och ett halvt år, till synes utan att några handläggningsåtgärder vidtogs, innan den beviljade ansökan.

text: Även om ärendet kan ha krävt överväganden och överläggningar, t.ex. i form av gemensam beredning och samråd inom Regeringskansliet, som inte fullt ut redovisats i regeringens redogörelse för handläggningen, har ingen förklaring lämnats till dessa långa perioder av synbar inaktivitet. Det ålåg dessutom regeringen, efter att målet hade återförvisats, att handlägga frågan med särskild skyndsamhet (jfr

text: NJA 2010 s. 363

text: p. 20 med hänvisning).

text: Utöver de ovan nämnda perioderna av inaktivitet har den långa handläggningstiden till stor del berott på att frågan vid flera tillfällen varit föremål för rättsprövning och återförvisning och därför prövats av Högsta förvaltningsdomstolen tre gånger och av regeringen fyra gånger. Att ett ärende behandlas flera gånger och i flera instanser kan tala för att en längre handläggningstid är skälig (se t.ex. Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike , p. 112). Europadomstolen har dock även uttalat att upprepade återförvisningar från en högre instans kan peka på brister i rättssystemet (se

text: Lupeni Greek Catholic Parish and Others mot Rumänien

text: , dom [stor kammare] den 29 november 2016, no. 76943/11, p. 147). Vidare har Högsta domstolen funnit att den extra tid som en process tagit till följd av avvisningsbeslut som sedan undanröjts ska beaktas inom ramen för prövningen av om en enskilds rättigheter överträtts på grund av långsam handläggning (se

text: NJA 2010 s. 363

text: p. 15).

text: Prövningen av rätten till statsbidrag har varit av stor betydelse för sökanden eftersom de samfund som är berättigade till statsbidrag har möjlighet att söka bidrag till betydande belopp. Avsaknaden av statsbidrag har dock inte påverkat sökandens rättsställning i övrigt. Det har inte heller förhindrat sökanden, eller dess medlemmar, från att utöva sin religion. Vidare har det inte varit fråga om ett mål vars karaktär förutsätter särskilt skyndsam handläggning (se t.ex.

text: Sürmeli mot Tyskland

text: , p. 133 och Danelius, s. 323).

text: Sammantaget finner Justitiekanslern, med beaktande av samtliga omständigheter och särskilt att tidsutdräkten till stor del berott på de upprepade återförvisningarna och perioder av inaktivitet under regeringens handläggning, att den totala handläggningstiden varit så lång att sökandens rätt till en rättegång inom skälig tid har åsidosatts.

text: Högsta domstolen har uttalat att ett erkännande av en överträdelse av rätten till rättegång inom skälig tid bör förenas med att dröjsmålstiden, som är något annat än den totala handläggningstiden, anges (se

text: NJA 2012 s. 1038

text: I p. 27). Om det är svårt att fastställa hur lång dröjsmålstiden är kan en uppskattning ske (se

text: NJA 2012 s. 211

text: I p. 29,

text: NJA 2012 s. 1038

text: I p. 42 samt

text: NJA 2012 s. 1038

text: II p. 14). I detta fall låter det sig inte säkert sägas hur lång dröjsmålstiden är, men den kan med hänsyn till omständigheterna skattas till ca sex år.

text: Religionsfrihet och förbud mot diskriminering – artiklarna 9 och 14

text: Är artikel 9 tillämplig?

text: Sökanden har anfört att regeringen har åsidosatt samfundets religionsfrihet enligt artikel 9 genom att förvägra dem statsbidrag och att agerandet har varit diskriminerande. Sökanden har begärt både en självständig prövning av artikel 9 och en prövning av artikeln tillsammans med diskrimineringsförbudet i artikel 14. Diskrimineringsförbudet kan inte tillämpas helt fristående från resten av konventionen, utan endast i förhållande till sådana rättigheter som i sig omfattas av konventionens tillämpningsområde. Europadomstolen har dock slagit fast att det är tillräckligt att de faktiska omständigheterna i målet faller inom ramen för någon av rättighetsartiklarnas tillämpningsområde. Den första frågan som därför inställer sig är om artikel 9 överhuvudtaget är tillämplig.

text: Europadomstolen har funnit att artikel 9 främst skyddar individers rätt till trosuppfattning men att den kan läsas också i ljuset av föreningsfriheten i artikel 11 och då även tillämpas avseende trossamfund (se Overview of the Court’s case-law on freedom of religion , publicerad den 19 januari 2011 och uppdaterad den 31 oktober 2013, s. 8 f.). Det är inte klarlagt av domstolens praxis att statsbidrag till trossamfund omfattas av artikeln. Av praxisen framgår dock att statligt ekonomiskt stöd till trossamfund kan vara tillräckligt knutet till de rättigheter som skyddas av artikel 9 för att falla inom artikelns tillämpningsområde på så sätt att artikel 14 blir tillämplig. Det har dock inte varit fråga om en självständig tillämpning av artikel 9 (se Cumhuriyetçi Eğitim ve Kültür Merkezi Vakfı mot Turkiet , dom den 2 december 2014, no. 32093/10).

text: Europadomstolen har vidare uttryckt förståelse för en nationell domstols ställningstagande att en rätt att undantas från beskattning av kyrkobyggnader inte aktualiserade de rättigheter som skyddas av artikel 9, men tog aldrig slutlig ställning till frågan om rättigheterna enligt artikel 9 aktualiserades, varken självständigt eller i förhållande till artikel 14 (

text: The Church of Jesus Christ of Latter-Day Saints mot Förenade Konungariket

text: , dom den 4 mars 2014, no. 7552/09, p. 30).

text: När det gäller ett religiöst samfund som fått en mindre förmånlig rättslig status än andra samfund har Europadomstolen prövat klagomålet enligt artikel 14 tillsammans med artikel 9 ( Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike p. 82 ff). Detsamma har gällt när flera offentliga förmåner endast har getts till en viss trosuppfattning ( İzzettin Doǧan m.fl. mot Turkiet , dom [stor kammare] den 26 april 2016, no. 62649/10, p. 138 ff).

text: Det är alltså inte klarlagt att statsbidrag till trossamfund omfattas av rättigheterna som skyddas i artikel 9 inte heller att de faktiska omständigheterna i ärendet faller inom ramen för tillämpningsområdet för artikel 9 på ett sådant sätt att artikel 14 kan anses bli tillämplig. Justitiekanslern väljer dock i det här ärendet att trots detta ändå pröva om sökandens religionsfrihet har åsidosatts samt om samfundet har diskriminerats.

text: Har sökandens rättigheter enligt artikel 9 inskränkts?

text: Europadomstolen har funnit att det har varit fråga om en inskränkning då en medlemsstat har upplöst eller vägrat erkänna ett religiöst samfund (se t.ex. Metropolitan Church of Bessarabia mot Moldavien och Jehova’s Witnesses of Moscow mot Ryssland , dom den 10 juni 2010, no. 302/02). Domstolen har även funnit en inskränkning vara för handen i ett fall då en medlemsstat under en mycket lång tid underlåtit att tillerkänna det religiösa samfundet en sådan legal status som var avgörande för att samfundet skulle kunna verka i samhället ( Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike ). Artikel 9 innebär dock ingen skyldighet för staten att ge religiösa samfund en status som ger vissa förmåner (se t.ex. İzzettin Doǧan m.fl. mot Turkiet , p. 164). I undantagsfall har domstolen funnit att det har varit fråga om en inskränkning av religionsfriheten även när det gäller vissa skattevillkor, men det har då varit fråga om villkor som fått en sådan avgörande effekt för det religiösa samfundet att dess fortsatta möjlighet att verka i landet annars hade hindrats ( Association Les Témoins de Jéhovah mot Frankrike , dom den 30 juni 2011, no. 8916/05).

text: Med hänsyn till det relativt snäva utrymme som Europadomstolens praxis ger talar det mesta för att omständigheterna i det här ärendet inte är sådana att det är fråga om en inskränkning av sökandens rättigheter enligt artikel 9. Sökanden är ett registrerat trossamfund i Sverige. Regeringen har inte på något sätt hindrat sökanden från att utöva sin religiösa verksamhet i Sverige. Det finns inte heller underlag för antagandet att regeringens avslagsbeslut skulle ha haft en sådan avgörande betydelse för sökanden att den religiösa verksamheten har hotats. Sökanden har själv anfört att man är väl etablerad i Sverige sedan mer än 120 år och har åberopat handlingar som utvisar att man har ett stort antal församlingsmedlemmar. Antalet medlemmar tycks inte heller ha minskat som en följd av det uteblivna statsbidraget.

text: Även om det alltså inte kan konstateras att det varit fråga om en inskränkning anser Justitiekanslern att det finns skäl att pröva om besluten har varit tillåtna med stöd av artikel 9.2, dvs. om besluten haft stöd i lag och varit nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till ett legitimt intresse.

text: Har besluten haft stöd i lag och varit ägnade att tillgodose ett legitimt syfte?

text: Lagstödet utgörs av lagen om stöd till trossamfund, vars syfte är att skapa förutsättningar för trossamfunden att bedriva en aktiv och långsiktigt inriktad religiös verksamhet i form av gudstjänst, själavård, undervisning och omsorg (2 §). Lagen ställer upp villkor för statsstödet genom att stödet endast får lämnas till trossamfund som bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på (härefter kallat demokratikriteriet) och som är stabilt och har egen livskraft (3 §).

text: Som nämns tidigare innebär konventionens krav på laglighet inte bara att besluten ska ha haft stöd i lag utan även att inskränkningen i rimlig mån har varit förutsebar.

text: Vid en efterhandsgranskning av regeringens och Högsta förvaltningsdomstolens beslutsmotiveringar framstår lagen som svårtillämpad. Svårigheterna att tillämpa lagen har uppmärksammats inom utredningsväsendet, där det har uttalats att lagen är så vagt formulerad att trossamfunden i princip inte kan förutse vilka ageranden från deras sida som kan ligga till grund för vägrat stödberättigande och att de nuvarande kriterierna därför inte uppfyller lagkravet i artikel 9.2 ( Statens stöd till trossamfund i ett mångreligiöst Sverige ,

text: SOU 2018:18, s. 327

text: Den svenska lagstiftningen får anses ge beslutsfattaren en vid bedömningsmarginal. Det bör i det sammanhanget dock uppmärksammas att det demokratikriterium som lagen om stöd till trossamfund ställer upp i viss utsträckning begränsas genom att det i förarbetena betonas att det inte får ske någon närmare prövning och värdering av samfundets lära i förhållande till samhällets gemensamma värdegrund (se

text: prop. 1998/99:124 s. 63

text: och

text: ). Det kan också konstateras att Europadomstolen har funnit laglighetskravet i artikel 9.2 uppfyllt i liknande fall som det förevarande (se t.ex. Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike , p. 42 och 70–73). Det kan vidare noteras att det är fråga om gynnande stödlagstiftning och att Högsta förvaltningsdomstolen tycks ha utgått från att lagen uppfyller konventionens laglighetskrav.

text: Sammantaget anser Justitiekanslern att besluten får anses ha haft stöd i lag och att den eventuella inskränkningen varit förutsebar i den utsträckning som konventionen kräver. Besluten har också haft ett legitimt syfte, nämligen att bl.a. skydda allmän ordning och andra personers fri- och rättigheter.

text: Har åtgärderna varit proportionerliga?

text: Europadomstolen har i flera mål betonat att religiös pluralism är en grundläggande del i ett demokratiskt samhälle och att medlemsstaterna behöver se till att det finns rimliga förutsättningar för olika religiösa samfund att existera i ett samhälle (se t.ex.

text: Hasan and Chaush mot Bulgarien

text: , dom [stor kammare] den 26 oktober 2000, no. 30985/96 och Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike ). Vid upprepade tillfällen har domstolen också uttalat att statens skyldighet att förhålla sig neutral och opartisk medför att den är förhindrad att värdera legitimiteten hos religiösa åskådningar eller de sätt på vilka sådana åskådningar uttrycks eller manifesteras (se t.ex. Leyla

text: Sahin mot Turkiet

text: , dom [stor kammare] den 10 november 2005, no. 44774/98, p. 107).

text: Statens utrymme att inskränka de val människor inom ramen för sitt självbestämmande kan göra i syfte att följa religiösa påbud är således mycket begränsat och måste grundas på tungt vägande och tvingande skäl. Exempel på fall där inskränkningar från statens sida kan vara berättigade är polygami, barnäktenskap, flagranta brott mot jämställdheten mellan könen och handlingar som påtvingas ett trossamfunds medlemmar mot deras vilja (se t.ex. Jehovah’s Witnesses of Moscow mot Ryssland , p. 119).

text: Samtidigt har domstolen vidgått att medlemsstaterna har en vid bedömningsmarginal när det gäller att etablera hur relationen mellan stat och de enskilda religiösa samfunden ska se ut (

text: Cha’are Shalom Ve Tsedek mot Frankrike

text: , dom [stor kammare] den 27 juni 2000, no. 27417/95 , p. 84). Denna bedömningsmarginal har ansetts vara särskilt stor när det är fråga om skattefrågor och andra finansiella frågor som berör religiösa samfund (se Guide on Article 9 of the European Convention on Human Rights , uppdaterad den 30 april 2021, s. 62). Som tidigare nämns har domstolen när det har gällt finansiella frågor endast i undantagsfall ansett att det har varit fråga om en överträdelse av religionsfriheten och det har då varit fråga om fall där de ekonomiska villkoren har fått en sådan avgörande effekt för det religiösa samfundet att dess möjlighet att fortsatt verka i landet har hindrats.

text: I det här fallet är det fråga om gynnande stödlagstiftning om statsbidrag som religiösa trossamfund kan åtnjuta förutsatt att de uppfyller särskilda kriterier. Det är alltså fråga om ett område där medlemsstater åtnjuter en särskilt stor bedömningsmarginal när det gäller hur de vill reglera relationen mellan stat och samfund och de kriterier som bör gälla för stödet. Högsta förvaltningsdomstolen har, i den senaste rättsprövningen som gjordes i förevarande ärende, uttalat att ett samfund som utövar sin verksamhet på ett sätt som är oförenligt med värderingar som är kännetecknande för den demokratiska ideologin inte kan göra anspråk på statsbidrag, även med beaktande av artikel 9 (

text: HFD 2017 ref. 4

text: ). Justitiekanslern ansluter sig till den uppfattningen och finner således att den svenska lagstiftningen som sådan, med dess demokratikriterium, inte kan sägas strida mot artikel 9.2.

text: Det bör även beaktas att regeringens beslut har kunnat bli föremål för rättsprövning av en högsta instans, vars prövning innefattar lagtolkning, faktabedömning, bevisvärdering, prövning av fel i förfarandet som kan ha påverkat utgången i ärendet samt prövning av frågan om beslutet i fråga strider mot kraven på saklighet, opartiskhet och allas likhet inför lagen (jfr

text: prop. 1987/88:69 s. 23

text: och

text: och

text: HFD 2013 ref. 72

text: De enskilda avslagsbesluten kan inte heller anses ha inneburit någon sådan avgörande effekt för sökandens verksamhet att det är fråga om en oproportionerlig inskränkning av sökandens rättigheter enligt artikel 9.2. Vid bedömningen bör det även beaktas att avslagsbesluten har upphävts och att sökanden slutligen har blivit berättigad att ansöka om statsbidrag. Sammantaget finner därför Justitiekanslern att åtgärderna har varit proportionerliga.

text: Justitiekanslern finner alltså att, för det fall artikel 9 skulle anses vara tillämplig och regeringens avslagsbeslut skulle anses utgöra en inskränkning av sökandens rättigheter enligt artikeln, är det ändå inte fråga om en överträdelse av artikel 9, eftersom kraven i artikel 9.2. i så fall är uppfyllda.

text: Har sökanden diskriminerats?

text: När det gäller frågan om sökanden har diskriminerats av regeringen bör det först konstateras att Justitiekanslern alltså inte anser det klarlagt att regeringens avslagsbeslut utgör en sådan faktisk omständighet enligt artikel 9 som är en förutsättning för att artikel 14 ska kunna tillämpas i det här ärendet och att Justitiekanslern funnit att det inte skett någon överträdelse av artikel 9.

text: Det har redan konstaterats att artikel 9 inte innebär någon skyldighet för staten att ge religiösa samfund en status som ger vissa förmåner. Det är dock så att om staten tillhandahåller en särskild status för religiösa samfund som ger vissa förmåner måste den förhålla sig neutral och opartisk genom att se till att alla religiösa samfund har samma möjlighet att ansöka om sådan status och att kriterierna tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt (se t.ex. İzzettin Doǧan m.fl. mot Turkiet p. 164 och Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike , p. 92, se även

text: HFD 2017 ref. 4

text: För att det ska vara fråga om diskriminering i konventionens mening ska staten ha behandlat parter som befinner sig i en relativt likartad situation olika utan att det har funnits en objektiv rimlig motivering. Staten har en bedömningsmarginal när det gäller att avgöra om och i vilken omfattning skillnader avseende i övrigt likartade situationer rättfärdigar olika behandling (se t.ex. İzzettin Doǧan m.fl. mot Turkiet p. 156 och Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike p. 96).

text: Tillämpningen av demokratikriteriet medför visserligen vissa svårigheter utifrån statens skyldighet att hålla sig neutral och opartisk i förhållande till olika trosuppfattningar, vilket även illustreras av Högsta förvaltningsdomstolens avgöranden i rättsprövningsmålen. Att staten ställer upp denna typ av krav för att samfund ska få statsbidrag måste dock anses vara legitimt i sig (se också

text: HFD 2017 ref. 4

text: ). Kriteriet är dessutom reglerat i lag och tillämpligt på alla samfund som vill ansöka om statsbidrag.

text: Justitiekanslern konstaterar att ett stort antal trossamfund har ansökt om att bli berättigade till statsbidrag genom åren och att även sökanden har haft möjlighet att ansöka. Inget annat har framkommit än att regeringen har tillämpat samma lagstadgade kriterier på samtliga som har ansökt. Det finns heller inget som tyder på att regeringen har tolkat kriterierna på ett strängare sätt just gentemot sökanden. Det har också framkommit att även andra trossamfund har fått avslag på sina ansökningar.

text: När det gäller regeringens avslagsmotiveringar bör det beaktas att regeringen har haft att tillämpa en lagstiftning med svåra avvägningar mellan bl.a. demokratikriteriet och det allmänna demokratiska intresset av att möjliggöra för flertalet religiösa samfund att verka i Sverige i syfte att skapa religiös pluralism. Det har inte heller funnits någon vägledande praxis för regeringen att utgå från vid prövningen. Det faktum att Högsta förvaltningsdomstolen har haft invändningar mot regeringens skäl för de olika avslagsbesluten kan inte i sig anses visa att regeringen har diskriminerat sökanden.

text: Sammanfattningsvis anser Justitiekanslern att det inte är visat att regeringens avslagsbeslut inneburit att sökanden diskriminerats i strid med artikel 14. Även om regeringen skulle ha diskriminerat sökanden genom att avslå sökandens ansökan anser Justitiekanslern att den diskriminerande behandlingen i sådana fall läkts genom att Högsta förvaltningsdomstolen upphävde dessa beslut.

text: Skydd för egendom – artikel 1 i första tilläggsprotokollet och artikel 14

text: Egendomsskyddet omfattar fast och lös egendom av olika slag samt begränsade sakrätter av ekonomiskt värde liksom fordringar och immateriella rättigheter. Även legitima förväntningar om ekonomiska förmåner kan vara sådana att de får anses utgöra egendom enligt artikeln. Artikeln skyddar bestående egendom men skapar ingen rätt att förvärva egendom. Nationell lagstiftning som ger enskilda rätt till en viss förmån kan emellertid, för de enskilda som uppfyller kraven i den aktuella lagstiftningen, ge upphov till ett anspråk som faller inom artikelns tillämpningsområde. (Se bl.a. Danelius, s. 571 ff. och Stec mfl. mot Förenade Konungariket , beslut [stor kammare] den 6 juli 2005, no. 65731/01 och 65900/01, p. 54.)

text: Lagen om stöd till trossamfund medför inte någon ovillkorlig rätt till statsbidrag. Ett samfund som inte uppfyller kraven i 3 § i denna lag kan inte få statsbidrag. Huruvida ett samfund uppfyller dessa krav är en bedömningsfråga och som konstaterats ovan får lagstiftningen anses ge beslutsfattaren en vid bedömningsmarginal.

text: Sökanden har inte tidigare, före regeringens bifallsbeslut, erhållit statsbidrag eller varit upptagen på listan över bidragsberättigade trossamfund. Vid tidpunkten för regeringens avslagsbeslut fanns det inte heller någon praxis till ledning för hur kraven i lagen skulle tolkas, varken generellt eller i förhållande till sökanden. Högsta förvaltningsdomstolen kom visserligen i sina senare rättsprövningsbeslut fram till att den aktuella bestämmelsen inte kunde tolkas så som regeringen hade gjort i sina avslagsbeslut. Domstolen konstaterade dock att lagstiftningen gav utrymme för att vägra statsbidrag till samfund som utövar sin verksamhet på ett sätt som är oförenligt med värderingar som är kännetecknande för den demokratiska ideologin. Domstolen uttalade sig inte i övrigt om huruvida sökanden uppfyllde lagens krav. (Se

text: HFD 2013 ref. 72

text: och

text: HFD 2017 ref. 4

text: Ett beslut om att ett samfund är berättigat till statsbidrag enligt lagen om stöd till trossamfund medför dessutom inte direkt att sådant bidrag utbetalas. Beslutet innebär endast att samfundet förs upp på listan över samfund som kan få statsbidrag, men för att bidrag ska utgå måste en ansökan göras till SST. Ytterligare omständigheter och den prövning som görs av SST kan påverka både vilken typ av bidrag som kan utgå och vilka belopp som kan komma i fråga (se bl.a. förordningen om statsbidrag till trossamfund och SST:s tillämpningsföreskrifter för statsbidrag till trossamfund beslutade den 6 december 2018).

text: Det nu anförda innebär att sökanden inte kan anses ha haft ett sådant anspråk eller legitim förväntan på att få statsbidrag som medför att artikel 1 i första tilläggsprotokollet är tillämplig. Omständigheterna i ärendet faller inte heller inom tillämpningsområdet för artikel 1 i första tilläggsprotokollet på ett sådant sätt att det kan aktualisera en tillämpning av

text: artikel 14 i Europakonventionen

text: . För det fall att omständigheterna skulle anses vara sådana att en tillämpning av artikel 14 i förening med artikel 1 i första tilläggsprotokollet aktualiseras, gör Justitiekanslern ingen annan bedömning i frågan om diskriminering än den som redovisas ovan avseende artikel 9.

text: Rätt till ett effektivt rättsmedel – artikel 13

text: Sökanden har, genom möjligheten att begära rättsprövning, haft tillgång till ett effektivt rättsmedel under ansökningsprocessen. Sökanden har också använt sig av denna möjlighet, vilket slutligen lett till att ansökan om att bli berättigad till statsbidrag beviljats. Att Högsta förvaltningsdomstolen inte kunnat ersätta regeringens beslut med ett nytt utan endast upphäva beslutet och visa målet åter medför inte att rättsmedlet inte var effektivt.

text: Vidare prövar Justitiekanslern i förevarande ärende sökandens ansökan om ersättning för de påstådda överträdelserna av Europakonventionen. Europadomstolen har slagit fast att den möjlighet som finns att i domstol eller hos Justitiekanslern få prövat om ersättning ska utgå för överträdelser av konventionen uppfyller kraven enligt artikel 13. Genom Justitiekanslerns prövning i detta ärende har sökanden alltså getts tillgång till ytterligare ett effektivt rättsmedel (se t.ex. Eriksson mot Sverige och

text: Ruminski mot Sverige

text: , beslut den 21 maj 2013, no. 10404/10). Sökanden har visserligen inte haft full framgång med sin ansökan om ersättning, men effektiviteten hos ett rättsmedel i den mening som avses i artikel 13 beror inte på om ett för sökanden förmånligt resultat kan förväntas (se t.ex. Religions-gemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike , p. 123 med hänvisning,

text: prop. 2017/18:7 s. 17

text: och Danelius, s. 539.)

text: Något åsidosättande av artikel 13 har därmed inte skett.

text: Skadestånd

text: Justitiekanslern har alltså funnit att det har förekommit en överträdelse av artikel 6.1 när det gäller rätten till en rättegång inom skälig tid. Denna överträdelse får, vid en fördragskonform tolkning i enlighet med Högsta domstolens praxis, anses utgöra fel och försummelse vid myndighetsutövning i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagens

text: mening (se även 3 kap. 4 § för den del av dröjsmålstiden som inträffat efter den 1 april 2018).

text: Sökanden har begärt ersättning för förmögenhetsskada med ett belopp som motsvarar summan av de organisationsbidrag och projektbidrag samfundet skulle ha varit berättigat till från 2008 till och med 2019, då man slutligen beviljades möjligheten att ansöka om statsbidrag.

text: Regeringen har med följande påpekanden överlämnat frågan om skadans beräkning till Justitiekanslern. När det gäller organisationsbidraget utgår SST från dels hur många betjänande trossamfundet har, dels hur stor egeninsatsen är inom trossamfundet och församlingarna. Sökanden har inte presenterat något underlag om detta och regeringen har synpunkter på det beräkningssätt som sökanden har använt sig av. När det gäller projektbidraget har sökanden inte lämnat några uppgifter om vilka projekt man skulle ha sökt bidrag för och inte heller vilka kostnader som bidrag skulle ha sökts för. Det går därför inte att bedöma om sökanden skulle ha varit berättigad till projektbidrag.

text: Sökanden har, vad gäller uteblivet organisationsbidrag, genmält att antalet bidragsgrundande personer för varje år har hämtats från samfundets publicerade årsrapporter. När det gäller uteblivet projektbidrag har sökanden gett in ett visst underlag till stöd för sitt anspråk.

text: Enligt skadeståndsrätten krävs att det finns ett bestämt orsakssamband, s.k. adekvat kausalitet, mellan den skadegörande handlingen och den uppkomna skadan. Det är den som begär ersättning som ska visa att samtliga förutsättningar för skadestånd är uppfyllda. I mål om långsam handläggning medför kravet på kausalitet att bara kostnader som uppstått under den tid som processen kan anses ha pågått för länge kan vara ersättningsgilla och att de yrkade beloppen i övrigt kan hänföras till förseningen (

text: SOU 2010:87 s. 193

text: Skadeståndet syftar till att försätta den skadelidande i den situation som denne skulle ha befunnit sig i om den skadeståndsgrundande handlingen inte hade förekommit. När man ska bestämma en ren förmögenhetsskada vid oriktig myndighetsutövning innebär detta att den verkliga händelseutvecklingen måste jämföras med det tänkta förlopp som den enskilde hade haft anledning att räkna med efter ett riktigt beslut eller en korrekt handläggning – det s.k. hypotetiska förloppet (se bl.a. Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning II , 1978, s. 78 ff. och

text: NJA 2010 s. 8

text: Den fråga som således inställer sig är vad en tillräckligt skyndsam handläggning i det här fallet hade utmynnat i. Med hänsyn till att regeringen till slut biföll sökandens ansökan om att bli berättigad till statsbidrag utgår Justitiekanslern från att en mer skyndsam handläggning hade medfört att ett sådant bifallsbeslut hade meddelats tidigare. Det hade i sin tur medfört att samfundet från detta tidigare datum haft möjlighet att ansöka om statsbidrag, i form av organisationsbidrag och projektbidrag. Justitiekanslern har funnit att dröjsmålstiden uppgår till ca sex år. Det är alltså endast för den tidsperioden som ersättning för ren förmögenhetsskada kan utgå.

text: När det först gäller anspråket för uteblivna projektbidrag noterar Justitiekanslern att projektbidrag beslutas av SST och att bidragen ges för vissa ändamål och under vissa förutsättningar (se bl.a. förordningen om statsbidrag till trossamfund och SST:s tillämpningsföreskrifter för statsbidrag till trossamfund).

text: Med hänsyn till de villkor som gäller för att projektbidrag ska beviljas och den prövning som då görs av SST går det enligt Justitiekanslerns mening inte att säga att sökanden vid en mer skyndsam handläggning haft att räkna med att bli beviljad projektbidrag (jfr Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas m.fl. mot Österrike, p. 130). Sökandens begäran om skadestånd i den delen ska därför avslås redan på grund av bristande orsakssamband.

text: Även om det hade förelegat ett orsakssamband är sökandens underlag bristfälligt. Sökanden har gett in en lista över de projekt som man menar har genomförts och som man hade kunnat få bidrag för. Sökanden har även angett med vilka belopp man menar att bidragen hade utgått. Justitiekanslern har viss förståelse för svårigheterna att i efterhand tillhandahålla detaljerad dokumentation om projekten; det kan många gånger vara svårt för den drabbade att visa att en alltför utdragen handläggningstid har förorsakat en förmögenhetsskada. Även vid en viss lättnad av de beviskrav som gäller kan dock sökanden inte anses ha visat att man har genomfört projekten i fråga och att det i så fall skulle ha medfört de angivna kostnaderna. Sökanden har därmed inte visat att den långsamma handläggningen har orsakat någon skada i form av uteblivna projektbidrag.

text: När det gäller anspråket för uteblivna organisationsbidrag gör Justitiekanslern däremot en annan bedömning. Med hänsyn till hur organisationsbidraget är utformat och det underlag som presenterats i den delen är det sannolikt att sökanden vid en prövning skulle uppfylla kriterierna för att beviljas sådant bidrag. Det är också sannolikt att sökanden – så snart ett beslut om berättigande till statsbidrag fattats och förordningsändringen trätt i kraft – skulle ha ansökt om sådant bidrag hos SST och också beviljats bidrag, uppgående till belopp i den storleksordning som gjorts gällande. Det hypotetiska förloppet ger alltså vid handen att sökanden hade haft att räkna med detta. I fråga om organisationsbidrag finner Justitiekanslern således att det föreligger ett orsakssamband mellan den långsamma handläggningen och den uppkomna skadan.

text: Vid beräkningen av skadeståndet utgår Justitiekanslern, i enlighet med vad som tidigare anförts, från en uppskattad dröjsmålstid om sex år. Detta utgör ca hälften av det antal år som samfundet har yrkat ersättning för. Vid en skälighetsbedömning finner Justitiekanslern, som inte ser någon anledning att ifrågasätta det beräkningsunderlag som åberopats, att samfundet ska tillerkännas ersättning med 8 250 000 kr.

text: Sökanden har vidare begärt ersättning för juridiska omkostnader med totalt 235 000 kr, varav 200 000 kr avser ombudskostnader som har uppstått i samband med de tre rättsprövningarna i Högsta förvaltningsdomstolen och 35 000 kr kostnader som har uppstått i samband med ansökan till Europadomstolen.

text: När det gäller kostnaderna som har uppstått i samband med processerna i Högsta förvaltningsdomstolen konstaterar Justitiekanslern att huvudregeln i förvaltningsprocessen är att en enskild part saknar rätt till ersättning för sina processkostnader. Om det har förekommit fel eller försummelse från det allmännas sida som leder till att någon drabbas av kostnader har det emellertid ansetts kunna bli aktuellt att under vissa förhållanden ersätta ombudskostnader som skadestånd (se

text: NJA 2010 s. 112

text: Justitiekanslern anser att kostnaderna som uppstått i samband med processerna i Högsta förvaltningsdomstolen har ett tillräckligt samband med den långsamma handläggningen för att de ska ersättas som en ren förmögenhetsskada. Detta särskilt som sökanden har varit tvungen att begära rättsprövning hos Högsta förvaltningsdomstolen för att få en förnyad prövning av regeringen (jfr

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: När det gäller begärd ersättning för kostnaderna i Europadomstolen noterar Justitiekanslern att sökanden har ett pågående ärende vid domstolen som har ajournerats i avvaktan på detta beslut. Med hänsyn till att sökanden kan komma att få sin ansökan prövad där med möjlighet att begära ersättning för rättegångskostnader är frågan om sådan ersättning för tidigt väckt. Justitiekanslern avböjer därför att pröva anspråket i den delen.

text: Slutligen, när det gäller ersättning för ideell skada gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Enligt Europadomstolens praxis finns det en stark men motbevisbar presumtion för att ett åsidosättande av rätten till rättegång inom skälig tid medför ideell skada för den enskilde.

text: I detta fall kan sökanden, även med beaktande av att sökanden är en juridisk person som får kompensation för förmögenhetsskada, inte anses gottgjord enbart genom att Justitiekanslern konstaterar att en konventionsöverträdelse har skett. Ekonomisk kompensation ska därför utgå för den ideella skada sökanden har lidit.

text: Ersättningen för ideell skada vid en konventionsöverträdelse bör ligga i nivå med de belopp som i svensk rätt döms ut i kränkningsersättning på grund av brott i jämförbara fall och får understiga vad Europadomstolen skulle ha dömt ut i motsvarande situation (se bl.a.

text: prop. 2017/18:7 s. 36

text: ff. och 67,

text: NJA 2007 s. 584

text: och

text: NJA 2012 s. 211

text: I). Vid prövningen ska det göras en helhetsbedömning av överträdelsens art och omständigheterna i övrigt. Vid dröjsmål i ett rättsligt förfarande är dröjsmålets längd den enskilt viktigaste faktorn vid bestämmandet av skadeståndets storlek, men även andra faktorer kan ha betydelse (se bl.a.

text: NJA 2012 s. 211

text: I).

text: Med hänsyn till dröjsmålets längd och omständigheterna i övrigt, samt med utgångspunkt i tidigare praxis, kan ersättningen i detta fall bestämmas till 60 000 kr.


title: Klagomål mot Polismyndigheten i samband med omhändertagande av berusade personer

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Polismyndigheten, polisregion Nord, för att i två fall ha tillämpat regleringen rörande omhändertagande av berusade personer på sådant sätt att vårdpersonals bedömning att vårdbehov hos berusad person saknats har uteslutit ett omhändertagande av denne.

text: I syfte att understryka vikten av att frågan behandlas vidare, översänds en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet.

text: Ärendet

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: Justitiekanslern har från Väktarskolan AB tagit emot ett klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Nord, angående tillämpningen av lag (

text: ) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB).

text: Väktarskolan har i sin anmälan anfört i huvudsak följande.

text: Polisregion Nord har under senare år förändrat sin hantering av dessa ärenden på ett sätt som är problematiskt både för ordningsvakter i deras arbete och för berusade personer som behöver hjälp. Detta genom att polisen – i situationer där ordningsvakter beslutat om omhändertagande – i stor utsträckning transporterar omhändertagna personer till sjukhus för att lämna dem där, i strid med läkares bedömning av vårdbehov, eller i andra situationer vägrar att skicka polispatrull till platsen.

text: Ett flertal datumangivna händelser har beskrivits av Väktarskolan och inspelningar av telefonsamtal som ordningsvakter i de aktuella situationerna haft med bl.a. polis har även getts in.

text: Med anledning av klagomålet hämtade Justitiekanslern in händelserapporter från Polismyndigheten avseende de av Väktarskolan angivna tillfällena. Beträffande två av dem fanns anteckningar gjorda som gav stöd åt klagomålet. Gällande dessa tillfällen har i utredningen framkommit i huvudsak följande.

text: På kvällen den 14 december 2018 sökte sig en man till akutmottagningen vid ett sjukhus, något som hänt ett flertal gånger tidigare. Han hade vid det aktuella tillfället en alkoholkoncentration i blodet om 2,6 promille. Mannen skrevs in för undersökning varefter läkare bedömde att han inte var i behov av vård. När mannen skrevs ut blev han upprörd och hotfull. Ordningsvakt tillkallades och utifrån att mannen störde den allmänna ordningen och var mycket berusad, beslutade vakten om ett omhändertagande och kallade på polis. Den patrull som kom till platsen anförde att deras vakthavande befäl bedömt att mannen var för sjuk för att tas med till polisarresten. I händelserapporten antecknades ”[X] ska vara i dåligt skick”, ”ej föremål för polisen” samt ”ärende för sjukvården som säger att han är utskriven”. Polisen lämnade sjukhuset där mannen fortsatte att agera ordningsstörande. Ordningsvakt kontaktade socialjouren som i sin tur hänvisade till polisen. Det konstaterades vidare att det kommunala härbärget inte skulle ta emot mannen. Socialjouren var också i kontakt med polisen i ärendet. Efter midnatt informerade polisen på nytt ordningsvakten om att de inte avsåg att hämta mannen. I händelserapporten finns då antecknat att ”LOB är en vårdlag, vården har gjort bedömningen att han inte är i behov av vård. Förutsättningarna för LOB faller då. Vi kommer inte att skicka ptrl [patrull] då ptrl [patrull] gjort bedömningen att [X] är för dålig för att tas till arresten”. Då mannen saknade ytterkläder och det var mycket kallt ute samlade personal på sjukhuset ihop kvarglömda kläder och ordnade med mackor. Ordningsvakten bekostade sedan själv en taxi åt honom till en uppvärmd gångtunnel i centrum.

text: Den 15 juni 2020 påträffades en man liggande på trottoarkanten vid en busshållplats. Mannen var agiterad och kunde inte stå upprätt. Ordningsvakt beslutade att omhänderta honom och kontaktade polis. Polisen informerade om att det inte fanns någon tillgänglig patrull att skicka till platsen. När ordningsvakten återkom efter två timmar och uppgav att mannen kissat på sig och hade fradga runt munnen, beslutade polisen att i stället skicka en ambulans. Ambulanspersonal undersökte mannen och konstaterade att han var mycket påverkad, men saknade vårdbehov. De lämnade sedan platsen. Det fanns fortfarande inte någon patrull att skicka. Ordningsvakten frågade därför polisen om han kunde transportera in mannen till polisen i eget fordon, vilket besvarades nekande. Ordningsvakten fick därefter beskedet att mannen kunde släppas. I händelserapporten finns antecknat att ”då amb [ambulans] bedömer att det inte finns ett vårdbehov kan ovakt [ordningsvakt] släppa mannen”.

text: Väktarskolan har begärt att Justitiekanslern ska uttala sig om Polismyndighetens hantering av ärenden skett i enlighet med gällande rätt samt uttala sig i frågan om vilka skyldigheter en ordningsvakt har i de situationer som beskrivits i anmälan.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Polismyndigheten särskilt rörande de två ovan beskrivna händelserna och bett om en bedömning kring förutsättningar för beslut om LOB då vårdpersonal uppgett att det saknas vårdbehov. I yttrandet har sammanfattningsvis följande anförts.

text: Utifrån regleringen gällande omhändertagande enligt LOB anser Polismyndigheten att den uppfattning om hur LOB ska tolkas och tillämpas som har förmedlats av befattningshavare i de aktuella ärendena – i frågan om förutsättningarna för att omhänderta en berusad person när vårdpersonal uppgett att det saknas vårdbehov – inte är korrekt.

text: Den 14 december 2018 tycks det, utifrån mannens berusningsgrad, ha funnits förutsättningar för ett omhändertagande enligt

text: 1 §

text: LOB. Bedömningen att mannen var i för dåligt skick för att placeras i arresten dokumenterades bristfälligt. Polis på plats hade kontakt med stationsbefäl, men det tycks inte ha skett en förmansprövning på distans. Det är ett stort ansvar för en enskild befattningshavare att besluta om en person som är ur stånd att ta hand om sig själv ska placeras i arrest. I regel borde dock en läkare vara bättre lämpad än en polis att bedöma om en person är i behov av vård. Utgångspunkten måste därför vara att polis ska kunna förlita sig på vårdpersonals bedömning av vårdbehovet i fråga om en person kan förvaras i arresten eller om personen behöver vårdas på sjukhus. Det är inte känt vilka symptom som mannen uppvisade eller vilka överväganden som låg bakom bedömningen att han var i för dåligt skick för att placeras i arresten. Polismyndigheten anser sig inte ha tillräckligt underlag för att med säkerhet avgöra om den riskbedömning som gjordes av polisen var korrekt eller inte. Det hade dock, när osäkerhet uppstod om mannen var i sådant skick att han kunde placeras i arresten, varit lämpligt om denna fråga hade diskuterats med den läkare som bedömt mannens vårdbehov. Som utgångspunkt bör ett befäl vid regionledningscentralen i ett senare skede kunna förlita sig på den bedömning som tidigare gjorts av patrull på plats samt av stationsbefäl. Mot den bakgrunden och med hänsyn till den riskbedömning som tidigare gjorts saknas tillräcklig grund för att ifrågasätta beslutet att inte skicka någon patrull senare under natten. Vad som antecknades i händelserapporten beträffande beslutet var dock, utifrån vad som anförts ovan, inte en korrekt tolkning av LOB.

text: Den 15 juni 2020 fanns inte någon polis att skicka till platsen där en man hade omhändertagits av ordningsvakt, och det dröjde mer än 2,5 timmar innan en ambulans anlände till platsen. När personen väl undersökts av ambulanspersonal och bedömts sakna vårdbehov synes uppfattningen att LOB därmed inte var tillämplig ha påverkat ärendets fortsatta hantering. Utifrån de uppgifter som polisen hade gällande mannen tillstånd framstår beslutet att häva omhändertagandet, på det sätt som formulerades i händelserapporten, som tveksamt. Polismyndigheten har förståelse för att begränsade resurser medför att svåra prioriteringar behöver göras men konstaterar samtidigt att det är olyckligt att det i detta fall inneburit att en man som sannolikt var mycket påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel lämnades vid en trafikerad väg. Det hade varit lämpligt att en patrull skickats till platsen för att bedöma om personen skulle vara fortsatt omhändertagen. Att neka ordningsvakt att själv köra mannen till polisstationen framstår som korrekt i avsaknad av lagstöd för polisen att uppdra åt ordningsvakt att transportera frihetsberövade personer på detta sätt.

text: Polismyndigheten konstaterar sammanfattningsvis att det är olyckligt och beklagligt att påtagligt berusade och påverkade personer, som i de nu aktuella fallen, inte kommit under nödvändig tillsyn efter att de omhändertagits med stöd av LOB i samband med tillnyktring. Med anledning av vad som framkommit i ärendet har Polismyndigheten informerat anställda vid polisregion Nord om att LOB inte ska tolkas som att lagen inte är tillämplig om vårdpersonal uttalat att vårdbehov saknas. Polismyndigheten vill dock framhålla att syftet med LOB är att berusade eller på annat sätt påverkade personer ska beredas någon form av vård. Polismyndighetens tillsynsenhet genomförde under 2019 en tillsyn över Polismyndighetens rutiner i samband med att personer omhändertas enligt LOB (

text: ). I rapporten lämnades en rekommendation om att ansvaret för tillnyktringsverksamhet bör tydliggöras genom lagstiftning och att en hemställan om detta skulle göras av myndigheten. Rikspolischefen beslutade år 2019 att vidta åtgärder i enlighet med rekommendationen och Polismyndigheten har för avsikt att gå in med en hemställan.

text: Det har även kommit till Justitiekanslerns kännedom att en anmälan till särskilda utredningar vid Polismyndigheten har gjorts med anledning av de uppgifter som framkommit i anmälan hit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av

text: 1 §

text: LOB framgår att den som anträffas så berusad av alkoholdrycker eller annat berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller för någon annan får omhändertas av en polisman.

text: I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om omhändertagande av berusade personer,

text: RPSFS 2000:57

text: (FAP 023-1), finns bestämmelser om tillämpningen av LOB. Där anges att om förutsättningar för omhändertagande är uppfyllda, ska den berusade omhändertas, om inte särskilda skäl talar däremot (2 kap. 1 §). I de allmänna råden till bestämmelsen anges att en polis kan avstå från omhändertagande, t.ex. om någon anhörig eller annan lämplig person genast vill och kan ta hand om den berusade utan att dennes eller någon annans säkerhet hotas.

text: Om det behövs med hänsyn till den omhändertagnes tillstånd, ska han eller hon så snart det kan ske undersökas av en läkare (

text: 3 §

text: LOB). När en berusad person omhändertas av polis ska polisen bedöma om den omhändertagne, på grund av en skada eller av någon annan orsak, behöver omedelbar läkarvård (se 3 kap. 1 §

text: RPSFS 2000:57

text: ). Läkarundersökning ska vidare ske om den omhändertagnes tillstånd kan misstänkas vara förorsakat av sjukdom, om personen har en inte obetydlig kroppsskada eller om inre skador eller skallskador kan befaras. Detsamma gäller om hans eller hennes tillstånd närmar sig medvetslöshet, påverkar andningen eller medför notorisk oro, rastlöshet eller svettning och är förenad med anmärkningsvärda eller svårförståeliga psykiska symtom. (Se 3 kap. 2 § i samma föreskrift.)

text: Den som inte bereds vård på sjukhus eller någon annan vårdinrättning och inte heller tas om hand på något annat sätt eller annars kan friges, får hållas kvar. Den omhändertagne får då tas i förvar om det är nödvändigt med hän-syn till ordning eller säkerhet (

text: 4 §

text: LOB). I förarbetena till bestämmelsen anges förutsättningarna för att polisen ska få hålla kvar den omhändertagne i polisarrest eller annan lokal som står till polisens förfogande för förvaring av berusade personer (se

text: prop. 1975/76:113 s. 124

text: f.) Dessa är dels att det inte vid läkarundersökning har bestämts att den omhändertagne ska föras till sjukhus eller, om undersökning ägt rum på sjukhus, stanna kvar där, dels att annan vård inte heller annars kan beredas personen. I den mån det finns andra praktiska möjligheter än förvaring genom polisens försorg ska dessa tillgripas i första hand.

text: Om en ordningsvakt har omhändertagit någon ska personen skyndsamt lämnas över till närmaste polisman (

text: 10 § andra stycket

text: LOB). En polis bedömer själv om en person ska omhändertas eller inte. En polis som har omhändertagit en berusad person ska så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman och förmannen ska, om inte omhändertagandet redan har upphört, omedelbart pröva om åtgärden ska bestå (

text: 5 §

text: LOB). När förmannen och den frihetsberövade befinner sig på samma ort sker prövning i direkt anslutning till att personen har förts till polisstationen. Förmansprövning på distans tillämpas när förmannen befinner sig på en annan ort än där frihetsberövandet har ägt rum.

text: Bedömningen i detta fall

text: Granskningen hos Justitiekanslern har avsett tillämpningen vid Polismyndigheten, region Nord, av regleringen rörande omhändertagande av berusade personer i de fall vårdpersonal har bedömt att vårdbehov saknas.

text: Justitiekanslern kommer alltså inte att uttala sig om vilka skyldigheter ordningsvakter kan ha när polis inte fastställer ett beslut om omhändertagande. Vad Väktarskolan anfört om dröjsmål med att skicka polispatrull till platsen i vissa fall är vidare en fråga om prioritering och fördelning av resurser som inte heller föranleder särskilda uttalanden i detta ärende.

text: LOB beskrivs som en vårdlag eftersom avsikten var att skapa förutsättningar för ett mer humant omhändertagande av berusade personer och att dessa skulle ges vård och omsorg. Av lagen framgår att den omhändertagne ska undersökas av läkare om det behövs med hänsyn till personens tillstånd. Vidare får en berusad person hållas kvar av polis om han eller hon inte bereds vård på sjukhus eller någon annan vårdinrättning, inte tas om hand på något annat sätt och inte heller kan friges. Personen får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. Tillämpningen av reglerna är alltså beroende av de vårdresurser som står till buds.

text: De allra flesta personer som omhändertas enligt LOB förvaras i polisarrest. Vid tiden för i ärendet aktuella händelser fanns exempelvis inga vårdplatser för tillnyktring för personer som omhändertagits med stöd av LOB inom Region Norrbottens ansvarsområde. I tidigare utredningar i fråga om förvar och tillsyn av personer som omhändertagits på grund av berusning har man återkommande funnit att den omhändertagne inte ska förvaras i polisarrest under tillnyktringen annat än om det är nödvändigt på grund av aggressivt eller stökigt beteende (se t.ex.

text: SOU 2011:35

text: ). Förslagen har dock inte lett till några lagstiftningsåtgärder. Riksdagens ombudsmän (JO) har uttalat att personer som omhändertas för berusning som huvudregel bör komma under medicinsk övervakning och inte förvaras i en polisarrest. (Se bl.a. JO dnr 2468-2016, som rörde en person som omhändertagits enligt LOB och avlidit i förvar hos polisen.)

text: Om grundläggande förutsättningar för omhändertagande enligt LOB föreligger ska en berusad person omhändertas, om inte särskilda skäl talar däremot. En person som undersökts av läkare och då bedömts sakna behov av sjukhusvård och som inte heller kan beredas annan vård, får omhändertas och förvaras i polisarrest om det finns behov av detta. I det avseendet kan vidare konstateras att en person som bedömts sakna behov av sjukhusvård ändå kan vara så berusad att han eller hon behöver omhändertas för att inte riskera att t.ex. frysa ihjäl eller råka ut för en trafikolycka.

text: Vid händelsen den 14 december 2018 har genom utredningen framgått att läkare och polis gjorde olika bedömningar i fråga om vårdbehovet hos den berusade mannen. Att bedöma det medicinska tillståndet hos en höggradigt berusad person är naturligtvis svårt. Om läkare eller annan sjukvårdspersonal har gjort en sådan bedömning är det dock rimligt att låta denna utgöra utgångspunkt för den vidare hanteringen. För det fall polisen vid händelsen hade en annan uppfattning i fråga om den berusade mannens medicinska tillstånd, hade undersökande läkare kunnat konsulteras vidare. Vad som senare antecknades i händelserapporten om att förutsättningarna för LOB faller då vården har gjort bedömningen att en person inte är i behov av vård, är alltså inte korrekt.

text: När det gäller händelsen den 15 juni 2020 har framkommit att polisen var i en situation där prioriteringar behövde ske på grund av bristande resurser. Den av ordningsvakt omhändertagna personen kom att undersökas av ambulanspersonal först två och en halv timme efter att han tagits om hand. Efter bedömningen att den berusade mannen inte hade något vårdbehov hävdes omhändertagandet med hänvisning till detta och den påtagligt påverkade personen lämnades vid en trafikerad väg. Beslutet fattades utan att en polis på plats gjort en bedömning i frågan om omhändertagandet skulle bestå. Mot denna bakgrund, och framför allt utifrån den i händelserapporten lämnade motiveringen till beslutet, framstår hanteringen som minst sagt tveksam och svårförenlig med regleringen om när ett omhändertagande kan ske. Justitiekanslern har förståelse för de svåra prioriteringar och bedömningar som många gånger behöver göras i liknande situationer. Polismyndigheten måste emellertid förhålla sig till gällande reglering.

text: Justitiekanslern anser sammantaget att regleringen rörande omhändertagande av berusade personer har tolkats och tillämpats vid Polismyndigheten, polisregion Nord, på ett sätt som inte är förenligt med gällande rätt. Utifrån vad som framkommit har detta påverkat hanteringen av omhändertagna personer vid de två tillfällen som beskrivits ovan på så sätt att vårdpersonals bedömning att vårdbehov saknats har kommit att utesluta ett beslut om omhändertagande. Polismyndigheten, polisregion Nord, ska kritiseras för detta. Även om polisen vid händelsen den 14 december 2018 gjorde en egen bedömning av den berusade mannens medicinska tillstånd, visar anteckningen i händelserapporten att LOB vid tillfället inte tillämpades på ett korrekt sätt. Att polisen vid händelsen den 15 juni 2020 nekande besvarade ordningsvaktens förslag att själv köra in den påverkade mannen föranleder däremot inget uttalande med hänsyn till att tydligt lagstöd för att uppdra åt ordningsvakt att transportera frihetsberövade personer på det sättet saknas.

text: Detta ärende tydliggör problematiken med en lag som infördes i syfte att bereda berusade eller på annat sätt påverkade personer vård, men som i stor utsträckning har kommit att innebära att omhändertagna personer förvaras i polisarrest för tillnyktring. I Polismyndighetens tillsynsrapport (

text: ) har detta belysts ytterligare, och där rekommenderas en översyn av ansvaret för tillnyktringsverksamheten i samband med omhändertaganden enligt LOB. Även JO har valt att lämna över beslut rörande LOB till Regeringskansliet då man funnit skäl att på nytt se över behovet av lagstiftningsåtgärder i frågan (se JO dnr 2468-2016 och dnr 7054-2016).

text: Justitiekanslern ser positivt på att Polismyndigheten i nu aktuellt ärende gått ut med särskild information till anställda vid polisregion Nord i frågan om tillämpningen av LOB. Polisen har i sitt yttrande hit angett att myndigheten har för avsikt att göra en hemställan om författningsändringar. Mot bakgrund av vad som framkommit ärendet – och för att understryka vikten av att frågan behandlas vidare – översänds en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet.