avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Allmänna handlingar
God förvaltning/myndighetsetik
Serviceskyldighet

title: Kritik mot Pensionsmyndigheten för att en e-postbrevlåda varit obevakad med följden att ett stort antal e-postmeddelanden under närmare tio år inte blivit föremål för någon åtgärd

sammanfattning: I november 2018 uppmärksammade Pensionsmyndigheten att det inom myndigheten fanns en e-postbrevlåda som under nästan tio års tid varit obevakad. E-postbrevlådan innehöll ca 600 e-postmeddelanden som inte hade besvarats och som troligen inte heller hade lästs av någon på myndigheten. JO konstaterar i beslutet att det naturligtvis är oacceptabelt att handlingar som kommer in till en myndighet inte blir föremål för någon åtgärd under närmare tio år, och Pensionsmyndigheten kritiseras för det inträffade. I beslutet uttalar JO att det som har hänt inom Pensionsmyndigheten visar att det är av stor vikt att myndigheter har rutiner som är anpassade efter det förhållandet att myndigheter i dag regelmässigt använder digitala verktyg i sin verksamhet, t.ex. vid hanteringen av ärenden och i kontakten med enskilda. En myndighet måste säkerställa att det finns en fungerande bevakning av de digitala kommunikationssätt som är i bruk och som myndigheten ansvarar för. På samma sätt som det inte får förekomma att brev som kommer in till en myndighet glöms eller slarvas bort, får det inte heller förekomma att en e-postbrevlåda glöms bort eller av något annat skäl är okänd för myndigheten, med följden att inkomna handlingar inte uppmärksammas.

text: Initiativet

text: I januari 2019 publicerades två tidningsartiklar om Pensionsmyndigheten i Svenska Dagbladet och Dagens Nyheter. Av artiklarna framgick bl.a. följande. I samband med att Pensionsmyndigheten bildades skapades en e-postbrevlåda med adressen info@pensionsmyndigheten.se. Den glömdes sedan bort och upptäcktes inte förrän i november 2018. E-postbrevlådan hade då varit obevakad sedan Pensionsmyndigheten startade sin verksamhet i januari 2010.

text: Med anledning av uppgifterna i tidningsartiklarna beslutade JO att granska det inträffade i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Pensionsmyndigheten anmodades att yttra sig över det som hänt och besvara ett antal frågor. Myndigheten uppgav följande.

text: Bakgrund

text: I början av november 2018 fick pressekreteraren vid Pensionsmyndigheten ett e-postmeddelande som var ställt till både hans personliga e-postadress och till info@pensionsmyndigheten.se. Eftersom han inte kände igen den sistnämnda e-postadressen provade han att skicka ett meddelande dit för att se vilket svar han eventuellt skulle få. Han fick inget svar alls och inte heller något meddelande om tekniskt fel. Pressekreteraren vände sig därför till myndighetens it-avdelning, som kunde bekräfta att e-postadressen fanns. De kunde också få fram en namngiven ägare till e-postadressen, en personalspecialist på myndighetens administrativa avdelning. Pensionsmyndigheten kunde snabbt konstatera att e-postadressen innehöll e-postmeddelanden från så tidigt som maj 2009. Vid den tidpunkten fanns inte Pensionsmyndigheten formellt. Myndigheten var i stället under bildande genom Pensionsmyndighetsutredningen (PMU). Pensionsmyndigheten bildades först den l januari 2010 och PMU var tillsatt av regeringen för att förbereda bildandet av myndigheten. Förberedelser för Pensionsmyndighetens interna it-miljö, som till exempel nätverk och övrig infrastruktur, hanterades vid tidpunkten av it-avdelningen på Premiepensionsmyndigheten (PPM). Den aktuella e-postadressen skapades av PPM:s it-avdelning den 24 april 2009. Vi har inte kunnat fastställa exakt hur det gick till, men troligtvis skapades den på uppdrag av den del inom PMU som ansvarade för personalfrågor våren 2009 och som ville ha den för rekryteringar inför starten av den nya myndigheten. En särskild kopia av det digitala rekryteringssystemet Rekrytera skapades inför rekryteringen och högst troligt är det där, och enbart där, som den aktuella e-postadressen hade, eller var tänkt att ha, någon praktisk funktion. Sedan e-postadressen hade skapats förefaller det som att den glömdes bort. Enligt uppgift från medarbetare vid Pensionsmyndighetens kommunikationsavdelning, som dessutom var med i arbetet med bildandet av Pensionsmyndigheten, har e-postadressen aldrig exponerats externt på Pensionsmyndighetens webbplats. Den aktuella e-postadressen innehöll när den upptäcktes ungefär 600 obesvarade meddelanden över en period om tio år. I sammanhanget kan vi nämna att Pensionsmyndighetens kundservice bara under 2018 besvarade ungefär 120 000 e-postmeddelanden.

text: JO:s frågor

text: 1. Vad är anledningen till att e-postlådan varit obevakad sedan 2010? Pensionsmyndigheten kan inte svara på hur länge e-postadressen har varit obevakad, det vill säga om det är från den 24 april 2009, från januari 2010 eller om den någonsin bevakats. Den mest troliga förklaringen till att e-postadressen har stått obevakad under lång tid är den mänskliga faktorn, det vill säga att den har beställts för syftet som vi har beskrivit ovan men sedan glömts bort, möjligen för att det visade sig att behovet av den inte fanns. Uppenbarligen har det heller inte funnits några rutiner vid till exempel Pensionsmyndighetens it-avdelning för att upptäcka att e-postadressen stått obevakad under så lång tid och inte heller från PMU:s sida i samband med att utredningen avslutades den 31 december 2009.

text: 2. Hade det inträffade kunnat undvikas och i sådant fall på vilket sätt? Det inträffade hade kunnat undvikas om det inom PMU hade funnits rutiner för att aktivt söka efter inaktiva e-postadresser. Pensionsmyndigheten hade också kunnat ha rutiner för att aktivt söka efter obevakade e-postadresser.

text: 3. Har Pensionsmyndigheten säkerställt att det inte finns några andra obevakade e-postlådor inom myndigheten? Det pågår för närvarande ett arbete inom Pensionsmyndigheten med att säkerställa att det inte finns några andra obevakade e-postadresser. Vi har hittills hittat ett antal individuella e-postadresser till medarbetare som har slutat på Pensionsmyndigheten men där e-postadressen fortfarande står öppen. Vi går igenom dessa för att se om det finns inkommande e-postmeddelanden som vi behöver åtgärda. Pensionsmyndigheten håller också på att ta fram nya rutiner för att säkerställa att det framöver alltid finns en tydlig ägare till funktionsbrevlådor och att dessa endast ska vara externt tillgängliga när det är absolut nödvändigt. En annan åtgärd, som vi redan har vidtagit, är att förhindra att personliga e-postadresser kan stå obevakade i samband med att en medarbetare avslutar sin anställning. Tidigare kunde detta ske i upp till tre månader. Enligt våra rutiner ska den som har slutat sin anställning på Pensionsmyndigheten ha lagt till ett frånvaromeddelande till sin e-postadress. Numera döps e-postadresserna om omedelbart i samband med att respektive chef avslutar anställningen administrativt. Det gör att de som eventuellt skickar ett e-postmeddelande till en sådan adress får ett svarsmeddelande om att e-postadressen inte existerar.

text: 4. Finns det risk för att det inträffade har orsakat rättsförluster eller andra negativa effekter för enskilda och, om så är fallet, vilka? JO vill ha en allmän beskrivning av Pensionsmyndighetens bedömning av den frågan. Det kan inte uteslutas att det inträffade har orsakat en rättsförlust eller andra negativa effekter i det enskilda fallet, till exempel kopplat till något omprövningsärende. Vi har vid vår genomgång hittat ett fåtal inkommande e-postmeddelanden som vi har vidarebefordrat till vår omprövningsenhet samt ett e-postmeddelande där vi har skapat ett ärende om omräkning av bostadstillägg. Om det framkommer att den enskilde har förlorat ekonomiskt på det inträffade har hen möjlighet att begära skadestånd från Pensionsmyndigheten. I vissa fall från 2018 har konsekvensen blivit att den enskilde har fått ett fördröjt svar. I de allra flesta fall verkar det dock som att den enskilde har hört av sig via andra kanaler när hen inte fått något svar från den nu aktuella e-postadressen, vilket har minskat risken för negativa konsekvenser. Detta tillsammans med det faktum att e-postadressen aldrig har exponerats på Pensionsmyndighetens webbplats borde rimligen ha medfört att risken för negativa konsekvenser för den enskilde är begränsad.

text: 5. Vilka åtgärder har Pensionsmyndigheten vidtagit med anledning av de konsekvenser som det inträffade kan ha fått för enskilda? En första genomgång av samtliga inkommande e-postmeddelanden som fanns i den aktuella e-postadressen är avslutad. Vissa meddelanden har vi svarat på och vissa har vi kunnat avfärda utan vidare åtgärd. En del e-postmeddelanden har vi skickat vidare inom organisationen för fortsatt handläggning. Hittills har Pensionsmyndigheten inte kunnat fastställa några allvarliga konsekvenser för enskilda. Arbetet med en fördjupad genomgång av återstående e-postmeddelanden pågår dock.

text: 6. Har Pensionsmyndigheten vidtagit några andra åtgärder med anledning av det inträffade? Pensionsmyndigheten har vidtagit de åtgärder som framgår under fråga 3 ovan.

text: Pensionsmyndighetens inställning

text: Pensionsmyndigheten ser allvarligt på det inträffade. Vår hantering av den aktuella e-postadressen har varit mycket bristfällig och klandervärd.

text: För att markera allvaret i händelsen har Pensionsmyndigheten särskilt uppmärksammat händelsen i vår årsredovisning för 2018. Den har också uppmärksammats i Internrevisionens årsrapport 2018 med yttrande om intern styrning och kontroll. Av vad som framkommit hittills verkar ingen enskild ha lidit någon allvarlig rättsförlust eller annan förlust till följd av det inträffade. Pensionsmyndigheten har dock vidtagit de åtgärder som vi har ansett nödvändiga för att undvika att något liknande händer igen.

text: Rättslig reglering

text: Allmänna handlingar ska registreras så snart de har kommit in till eller har upprättats hos en myndighet. Handlingar som inte omfattas av sekretess behöver dock inte registreras om de hålls ordnade så att det utan svårighet kan fastställas om de har kommit in eller upprättats. Om det är uppenbart att en allmän handling är av ringa betydelse för myndighetens verksamhet, behöver den varken registreras eller hållas ordnad. (Se

text: 5 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL).

text: Bestämmelsen i

text: 5 kap. 1 §

text: OSL om att allmänna handlingar ska registreras så snart de har kommit in eller upprättats innehåller inte någon bestämd tidsgräns. JO har emellertid i tidigare beslut uttalat att det ligger i sakens natur att registreringen ska ske så snart det är praktiskt möjligt, normalt senast påföljande arbetsdag (se bl.a. JO 2007/08 s. 565, dnr

text: Om det finns särskilda skäl får regeringen meddela föreskrifter om att handlingar av ett visst slag som finns i betydande omfattning hos en myndighet inte behöver registreras (se

text: 5 kap. 3 §

text: OSL). Sådana föreskrifter finns i 2 § offentlighets- och sekretessförordningen. Av bestämmelsen framgår bl.a. att Pensionsmyndigheten, i fråga om handlingar som omfattas av sekretess, inte behöver registrera statistiskt primärmaterial eller handlingar i försäkringsärenden.

text: Av

text: och

text: 7 §§

text: förvaltningslagen

text: framgår att en myndighet ska vara tillgänglig för enskilda samt se till att kontakterna med enskilda blir smidiga och enkla. Myndigheten ska lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen. Hjälpen ska ges i den utsträckning som är lämpligt med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Den ska ges utan onödigt dröjsmål. Motsvarande bestämmelser fanns i 4 och 5 §§ i den förvaltningslag som gällde fram till den 1 juli 2018.

text: I

text: förvaltningslagen

text: finns ett antal bestämmelser om hur ett ärende ska handläggas (se särskilt

text: 9 §

text: och

text: 22 §§

text: förvaltningslagen

text: ). I den tidigare

text: förvaltningslagen

text: fanns bestämmelser som delvis motsvarar det som nu gäller. I både den nya och den tidigare lagen har det särskilt angetts att ett ärende ska handläggas snabbt och rättssäkert.

text: Bedömning

text: Pensionsmyndigheten startade sin verksamhet den 1 januari 2010. Inför bildandet av myndigheten skapades en e-postbrevlåda med adressen info@pensionsmyndigheten.se. Brevlådan glömdes sedan bort och var obevakad under nästan tio års tid. Av en tillfällighet upptäcktes e-postbrevlådan i november 2018, och det kunde då konstateras att den innehöll ca 600 e-postmeddelanden som inte hade besvarats och troligen inte heller lästs av någon på myndigheten.

text: En myndighet har ett ansvar för de e-postbrevlådor som är i bruk och som är knutna till myndigheten. Det gäller även för brevlådor som inte längre används eller som enskilda aldrig har blivit hänvisade till att använda. I detta fall har enskilda kunnat skicka e-postmeddelanden till den aktuella adressen utan att få något felmeddelande eller någon annan information om att brevlådan inte är i bruk. Den som har skickat ett e-postmeddelande till adressen har därmed haft anledning att räkna med att meddelandet hanterats i enlighet med de krav som ställs på myndigheter när det gäller inkommande post.

text: Pensionsmyndigheten administrerar och betalar ut den allmänna pensionen och annan ersättning som många människor är beroende av för sin försörjning. I en sådan verksamhet gör sig kravet på en snabb och rättssäker handläggning särskilt starkt gällande. Detsamma gäller kraven på tillgänglighet och service. Utredningen i detta ärende har inte tagit sikte på att närmare utreda vilka konsekvenser som det inträffade – att e-postmeddelanden inte tagits om hand av myndigheten – har fått i varje enskilt fall. Jag kan dock konstatera att de som har försökt att kontakta Pensionsmyndigheten på den aktuella adressen inte har fått något svar. Även om Pensionsmyndigheten har uppgett att de allra flesta har hört av sig till myndigheten på något annat sätt, kan det inte uteslutas att det inträffade har orsakat rättsförluster eller andra negativa effekter för enskilda. Detta har även bekräftats i remissvaret.

text: Pensionsmyndigheten har redogjort för de åtgärder som hittills har vidtagits och bl.a. uppgett att samtliga inkomna e-postmeddelanden har gåtts igenom. Arbetet med en fördjupad genomgång pågår fortfarande, men myndigheten har hittills inte konstaterat några allvarliga konsekvenser för enskilda. Det har t.ex. endast funnits ett fåtal e-postmeddelanden som avsett omprövning, och de har nu tagits om hand för vidare handläggning.

text: Mitt intryck är att Pensionsmyndigheten har tagit situationen på stort allvar, och jag ser positivt på de åtgärder som hittills har vidtagits. Detta förtar dock inte allvaret i att enskilda under ett stort antal år har skickat e-postmeddelanden som inte tagits om hand av myndigheten. Med hänsyn till den verksamhet som Pensionsmyndigheten bedriver hade det inträffade kunnat få allvarligare konsekvenser än de som hittills har kunnat fastställas. Det är naturligtvis oacceptabelt att handlingar som kommer in till en myndighet inte blir föremål för någon åtgärd under närmare tio år.

text: Det som har hänt hos Pensionsmyndigheten visar att det är av stor vikt att myndigheter har rutiner som är anpassade efter det förhållandet att myndigheter i dag regelmässigt använder digitala verktyg i sin verksamhet, t.ex. vid hanteringen av ärenden och i kontakten med enskilda. Pensionsmyndigheten har uppgett att det inom myndigheten pågår ett arbete med att ta fram nya rutiner som bl.a. innebär att det alltid ska finnas en tydlig ägare till s.k. funktionsbrevlådor. Jag ser självklart positivt på detta. En myndighet måste säkerställa att det finns en fungerande bevakning av de digitala kommunikationssätt som är i bruk och som myndigheten ansvarar för. På samma sätt som det inte får förekomma att brev som kommer in till en myndighet glöms eller slarvas bort, får det inte heller förekomma att en e-postbrevlåda glöms bort eller av något annat skäl är okänd för myndigheten, med följden att inkomna handlingar inte uppmärksammas.

text: Med den kritik som ligger i det jag har anfört avslutas ärendet.


avgjordAv: Hans Ragnemalm

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Länsrätten i Mariestad angående handläggningen av mål om överprövning enligt lagen (1992:1528) om offentlig upphandling - LOU

org: jo

text: I en skrivelse den 8 oktober 2007 anmälde Essunga kommun, för egen del och som uppgiven företrädare för flera andra kommuner, Länsrätten i Mariestad och klagade på handläggningen av två mål om överprövning enligt LOU. I anmälan framfördes i huvudsak följande.

type: stycke

text: Kommunerna hade i två olika konstellationer samverkat i upphandlingar av livsmedel. Vissa leverantörer ansökte hos länsrätten om överprövning enligt LOU av upphandlingarna och länsrätten meddelade interimistiska beslut om att upphandlingarna tills vidare inte fick avslutas. I båda målen avslutades skriftväxlingen i april månad 2007. Vid tiden för anmälan till JO hade länsrätten ännu inte meddelat dom i det ena målet. I det andra målet meddelade länsrätten dom den 5 oktober. Mål om överprövning enligt LOU ska handläggas skyndsamt. Så kunde inte sägas ha skett i dessa fall.

text: Utredning

type: rubrik

text: Efter remiss yttrade Länsrätten i Mariestad, lagmannen AA, bl.a. följande (bilagorna utelämnade här). Anmälan avser två mål enligt lagen (

text: ) om offentlig upphandling (LOU), mål 438-07 och 517-07. Målen ingick i en s.k. serie med ytterligare två ärenden, vilka ursprungligen kom in till Länsrätten i Vänersborg men som överlämnats till Länsrätten i Mariestad och tilldelats mål nr 525-07. Samtliga mål lottades in på lagmannens rotel på länsrätten.

text: 1. Länsrättens utredning

text: 1.1 Mål 438-07 (ansökan om överprövning av Falköping, Götene, Skara och Vara kommuners upphandling av livsmedel till kommunernas kök inom skola, förskola, äldreomsorg m.m.) Länsrättens handläggning av målet var inte avslutad då nu aktuell anmälan gjordes. Genom dom den 23 oktober 2007 biföll länsrätten sökandens framställan och förordnade att upphandlingen skulle göras om samt att ett interimistiskt beslut skulle gälla till dess att lagakraftägande dom i målet föreligger. Målet har överklagats till Kammarrätten i Jönköping som genom beslut i protokoll den 30 november 2007 meddelat prövningstillstånd. Länsrättens beslut den 23 februari 2007 att upp-

text: handlingen tills vidare inte får avslutas är således alltjämt gällande. Akten i målet är inte tillgänglig. Utredningen grundas därför i huvudsak på vad som framgår av dagboksbladet samt länsrättens dom, se bilaga l och 2. Samma dag som ansökan om överprövning kom in meddelades interimistiskt beslut. Utifrån dagboksbladet kan vidare konstateras att anmälarens uppgifter om när Falköpings kommun för egen och övriga kommuners räkning lämnade in sina yttranden inte är korrekta. Yttranden kom in först den 7 mars 2007 respektive 10 april 2007. Vad som är väsentligt är att målet var ”klart för att avgöra” den 10 april 2007. Vad som bör noteras är bl.a. att tiden för att lämna anbud gick ut den 24 oktober 2006, anbudsöppningen ägde rum den 26 oktober 2006, tilldelningsbesked lämnades den 13 februari 2007 och anbud var bindande t.o.m. den 31 mars 2007 (se länsrättens dom s. 11).

text: 1.2 Mål 517-07 (ansökan om överprövning av Essunga, Tibro, Herrljunga och Vårgårda kommuners upphandling av livsmedel till kommunernas kök inom skola, förskola, äldreomsorg m.m.) Länsrättens handläggning var avslutad då nu aktuell anmälan gjordes. Länsrätten meddelade dom den 5 oktober 2007. Genom domen biföll länsrätten sökandens framställan och förordnade att upphandlingen skulle göras om samt att ett, den 2 mars 2007 fattat, interimistiskt beslut alltjämt skulle gälla till dess att lagakraftägande dom i målet förelåg. Domen har vunnit laga kraft. Akten i målet är därmed tillgänglig för länsrätten. Samma dag som ansökan om överprövning kom in meddelades interimistiskt beslut. Av dagboksbladet kan utläsas att målet var klart för att avgöra den 17 april 2007. Vad som bör noteras är bl.a. att tiden för att lämna anbud gick ut den 5 oktober 2006, anbudsöppningen ägde rum den 26 oktober 2006, utvärdering gjordes i programmet BASERA den 5 februari 2007, tilldelningsbesked lämnades den 12 februari 2007 och anbud var bindande t.o.m. 1 juni 2007.

text: 2. Länsrättens yttrande över vad som framförts i anmälan

text: När det gäller hur dessa mål bör handläggas ansluter jag mig till vad denna länsrätt i tidigare yttrande (JO:s dnr 2909-2006) uppgett med följande tillägg i förtydligande syfte. Enligt domstolens arbetsordning behandlas mål där fråga är om inhibition eller annan interimistisk åtgärd som förtursmål. När fråga är om interimistisk åtgärd behandlas denna således med förtur, vilket skett i förevarande fall eftersom beslut i frågan meddelats samma dag som denna väckts hos rätten. Upphandlingsmål är därefter inte ”förtursklassade” i sig utan handläggningen av dessa mål måste prioriteras efter omständigheterna i varje enskilt fall samt i förhållande till andra mål som länsrätten har att handlägga. JO har i sitt beslut den 19 januari 2007, dnr 2909-2006, bl.a. uttalat följande. ”Länsrätten borde sedan kommuniceringen avslutats ha gett målet en hög prioritet. Det dröjde emellertid mer än fem månader innan domstolen meddelade dom i målet. Jag [JO ] anser, även med beaktande av vad länsrätten framfört i yttrandet, att målet borde ha avgjorts tidigare.”

text: Länsrätten har tagit till sig detta och bl.a. genomfört följande åtgärder för att korta handläggningstiden. Alla mål enligt LOU lottas in på rotel 1. En ansvarig handläggare tilldelas målet. Handläggaren ansvarar för att ett förslag till dom upprättas och att detta överlämnas till en domare för avgörande. Under 2007 har det hittills avgjorts 26 upphandlingsmål vid länsrätten, varav 22 avgjorts på kortare tid än sex månader och fyra på kortare tid än 12 månader. De två mål som är aktuella nu tillhör de mål som haft längst handläggningstid. För båda målen har det dröjt mer än fem månader innan domstolen meddelat dom, jfr bilaga 3 (åldersfördelningen över antal avgjorda mål enligt LOU per sex månaders intervall samt äldre mål än 36 månader för 2007). Länsrätten beklagar den långsamma handläggningen sedan kommuniceringen avslutats men vill framhålla att det varit länsrättens ambition att handlägga målen

text: med hög prioritet, jfr bilaga 4 (kopia av dagboksblad i mål 957-07). Arbetsinsatsen för att avgöra, men framförallt upprätta domsförslag har varit tidsödande. De nu aktuella målen har varit att jämföra med två komplicerade tvistemål och tidsåtgången för att handlägga målen överstiger i vart fall 200 timmar. Att för ansvarig handläggare avsätta denna tid har inte varit lätt då en synnerligen erfaren föredragande under innevarande år gått i pension. I detta sammanhang kan det vara på sin plats att notera den tidsutdräkt som kommunerna synes ha funnit nödvändig för att med datastöd utvärdera de anbud som kommit in. Även om länsrätten måhända bort meddela dom tidigare kan konstateras att de ledtider som gällt för upphandlingarna har varit otillräckliga och inte kunnat hållas. – – – För att korta ner handläggningstiden avseende upphandlingsmålen så kommer länsrätten att bli mer restriktiv med att bevilja anstånd samt i högre grad än tidigare överväga att sätta ut målen till muntlig förhandling. Målen har sammanfattningsvis getts en för låg prioritet då tiden från det att skriftväxlingen avslutats till det att dom meddelats varit för lång. – – –

text: Essunga kommun kommenterade, för egen del och som uppgiven företrädare för övriga anmälande kommuner, remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att det, sedan kommuniceringen i målen avslutats, dröjde drygt sex månader (mål nr 438-07) respektive drygt fem månader (mål nr 517-07) innan länsrätten meddelade dom. Handläggningstiden i målen uppgick till cirka åtta respektive sju månader.

text: Som berörts i länsrättens yttrande har JO Nils-Olof Berggren i ett beslut den 19 januari 2007 (JO:s dnr 2909-2006) kritiserat länsrätten för handläggningstiden i ett mål om överprövning enligt LOU. Jag kan i detta ärende konstatera att länsrättens handläggning av sådana mål på nytt har dragit ut på tiden alltför länge. Av remissyttrandet framgår att länsrätten är medveten om detta.

text: Med den kritik som har uttalats avslutas ärendet.

type: avgorande


nyckelord: Beslut Kommunicering Sjukvård

title: Kritik mot Inspektionen för vård och omsorg för handläggningen av ett ärende

sammanfattning: I en anmälan till JO framförde en läkare klagomål mot hur ett ärende som avsåg honom hade handlagts hos Inspektionen för vård och omsorg (IVO). Läkaren anförde bl.a. att han inte hade getts tillfälle att lämna synpunkter på ett beslutsförslag innan IVO fattade beslut i ärendet. I beslutet hade IVO uttalat kritik mot läkaren. Genom JO:s granskning framkom att IVO, trots att ärendet där hade inletts genom en anmälan, hade handlagt detta inom ramen för ett initiativärende enligt 7 kap. 19 § patientsäkerhetslagen och inte som ett klagomålsärende enligt 7 kap. 18 §. Enligt den sistnämnda bestämmelsen ska bl.a. anmälaren och den som klagomålet avser ges tillfälle att yttra sig över ett beslutsförslag innan IVO fattar beslut i ärendet. JO kritiserar IVO för att inte ha handlagt ärendet enligt bestämmelserna om klagomål och inte kommunicerat ett förslag till beslut med den som klagomålet avsåg. Av 7 kap. 19 § andra stycket patientsäkerhetslagen framgår att 7 kap. 18 §, i tillämpliga delar, ska gälla även i initiativärenden. IVO har dock hos JO anfört att skyldigheten att kommunicera ett beslutsförslag inte kan anses vara tillämplig vid handläggningen av ett initiativärende. Enligt JO föreligger i detta avseende oklarheter i lagstiftningen, varför det finns behov av en översyn av denna. En kopia av beslutet överlämnas därför till Socialdepartementet.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 22 juli 2016 framförde AA klagomål mot Inspektionen för vård och omsorg (IVO) och tre tjänstemän där. AA anförde i huvudsak följande:

text: IVO fattade den 11 juli 2016 ett beslut varvid myndigheten riktade kritik mot honom i egenskap av läkare. Ärendet hos IVO hade inletts genom en anmälan till myndigheten. Under handläggningen hos IVO gavs han inte tillfälle att yttra sig över något beslutsförslag enligt 7 kap. 18 § patientsäkerhetslagen. Ett sådant beslutsförslag hade inte heller upprättats av IVO. Vid kontakt med ansvarig avdelningschef hos IVO uppgav denne att ovannämnda lagrum inte var tillämpligt vid handläggningen av det aktuella ärendet där. Han fick dock inga andra svar på sina frågor om IVO:s tillämpning av den aktuella lagstiftningen.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet hos IVO inhämtades och granskades. Av handlingarna framgick att ärendet hade inletts genom en anmälan från en läkare vid ett behandlingshem, gällande AA och dennes kontakter med en patient där. Anmälan bar rubriken ”Enskild anmälan”. Genom IVO:s beslut riktade myndigheten kritik mot AA i vissa frågor.

text: Anmälan remitterades därefter till IVO för yttrande. I sitt remissvar anförde IVO bl.a. följande:

text: Redogörelse för handläggningen

text: Det aktuella ärendet initierades av en anmälan från en specialistläkare i barnoch ungdomspsykiatri vid ett behandlingshem. Mot bakgrund av uppgifterna i anmälan öppnade IVO ett initiativärende i enlighet med bestämmelserna i

text: 7 kap. 19 § patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: , PSL. Anmälan i det aktuella ärendet kommunicerades med berörd hälso- och sjukvårdspersonal (AA), som inkom den 9 juni 2015 med yttrande över anmälan. Därefter begärdes journalhandlingar in. De handlingar som inkom kommunicerades inte med AA eftersom sekretess bedömdes föreligga då denne inte varit behandlande läkare. Handlingarna har inte använts som underlag för bedömningen att rikta kritik mot AA, utan enbart för att konstatera det faktum att AA inte varit behandlande läkare samt att patienten skrivit en fullmakt som sedan återkallats. Därefter fattade IVO den 11 juli 2016 beslut i ärendet. Den 13 juli 2016 begärde AA rättelse av IVO:s beslut, utifrån grunden att beslut fattats utan att den som klagomålet avser beretts tillfälle att yttra sig över förslaget till beslut i enlighet med 7 kap. 18 § PSL. Samma dag hade AA två telefonsamtal med samma företrädare för IVO. Vid det första samtalet bejakade IVO:s företrädare AA:s rätt att få del av och yttra sig över ett beslutsförslag i tron att frågan rörde ett klagomålsärende enligt 7 kap. 18 § PSL. Då företrädaren efter samtalet insåg vilken typ av ärende det gällde, ringde denne tillbaks till AA och beklagade att AA tidigare under dagen fått en felaktig uppgift, och att bestämmelserna om kommunicering av beslutsförslag inte gäller vid ärenden enligt 7 kap. 19 § PSL. AA uppgav vid det andra samtalet att denne skulle begära omprövning av beslutet, och fick då beskedet att IVO tolkat skrivelsen om begäran om rättelse som en begäran om omprövning. Den 18 augusti 2016 beslutade IVO att avslå AA:s begäran om omprövning.

text: IVO:s bedömning av handläggningen

text: Kommunicering av beslut i initiativärenden Det aktuella ärendet initierades av en anmälan från en annan hälso- och sjukvårdspersonal. Det var således inte fråga om en anmälan från en enskild, patient eller närstående i enlighet med 7 kap. 18 § PSL och hanteras därmed inte som ett klagomål enligt detta lagrum hos IVO. Mot bakgrund av uppgifterna i anmälan bedömde IVO däremot att ett initiativärende enligt 7 kap. 19 § PSL skulle öppnas. Av 7 kap. 19 § PSL framgår att innan ett ärende avgörs ska den vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal som är föremål för utredning ges tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Ordalydelsen i denna bestämmelse skiljer sig från 7 kap. 18 § PSL vari det stadgas att anmälaren och den klagomålet avser ska beredas tillfälle att yttra sig över ett förslag till beslut. I 7 kap. 19 § PSL anges vidare att 7 kap. 18 § PSL ska gälla i tillämpliga delar. Vilka delar detta gäller specificeras inte. IVO menar dock att det faktum att

text: kommunicering av beslutsförslag explicit anges i 18 § men inte 19 § motsatsvis måste tolkas som att det inte är ett krav i initiativärendena. Initiativärenden kan utmynna i olika typer av åtgärder såsom föreläggande enligt 7 kap. 24 § PSL, beslut med kritik enligt 7 kap. 29 § PSL eller anmälan till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd, HSAN, enligt 7 kap. 30 § PSL. I initiativärenden upprättas endast ett slutligt beslut. Därmed finns heller inget förslag till beslut att kommunicera i andra ärenden än klagomålsärenden. Det kan enligt IVO inte anses rimligt eller önskvärt att det i samtliga dessa ärenden skulle upprättas beslutsförslag som skulle kommuniceras med berörd hälso- och sjukvårdspersonal. Sammanfattningsvis har IVO kommunicerat utifrån kommuniceringsskyldigheten i 7 kap. 19 § PSL och givit berörd hälso- och sjukvårdspersonal tillfälle att yttra sig i ärendet. Enligt bestämmelsen krävs inte att förslag till beslut upprättas och kommuniceras. Då det nu aktuella ärendet är ett initiativärende om tillsyn av hälsooch sjukvårdspersonal enligt 7 kap. 19 § PSL har något förslag till beslut inte upprättats och kommunicerats med AA.

text: Omprövning AA:s begäran om omprövning avslogs av IVO i beslut den 18 augusti 2016. I beslutet redogör IVO för samma motivering som vid tidigare telefonsamtal, dvs. att ärendet registrerats som ett initiativärende och kommunicerats i enlighet med bestämmelserna i 7 kap. 19 § PSL. Det stämmer således inte att AA inte har fått svar på sina frågor angående den lagstiftning som styrt kommuniceringen av ärendet. Vad gäller åberopande av Högsta förvaltningsdomstolens uttalanden i mål nr

text: angav IVO i omprövningsbeslutet bl.a. följande: HFD uttalar i mål

text: att en sanktion i form av t.ex. en prövotid mot en yrkesutövare inom hälso- och sjukvården måste grundas på konkreta och styrkta omständigheter. Det gäller även ett påstående om att yrkesutövarens handlande har inneburit en fara för patientsäkerheten. IVO anser att det i beslutet är visat att ditt handlande har inneburit en fara för patientsäkerheten. IVO anser därför inte heller att HFD:s uttalanden i mål

text: utgör skäl för att ompröva beslutet.

text: AA kommenterade remissvaret varvid han bl.a. vidhöll att IVO:s handläggning hade varit felaktig och att denna måste göras om.

text: Rättslig reglering m.m.

text: IVO övertog den 1 juni 2013 Socialstyrelsens tillsynsuppgift när det gäller hälso- och sjukvården och dess personal.

text: IVO:s handläggning av tillsyns- och klagomålsärenden utgör inte myndighetsutövning mot någon enskild, och förfarandereglerna i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: är därför inte tillämpliga vid myndighetens handläggning, se bl.a.

text: JO 2015/16 s. 507

text: . Regler om handläggningen finns i stället i

text: patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: , PSL. Vid denna lags tillkomst ansåg lagstiftaren att det, utifrån ett rättssäkerhetsperspektiv, fanns ett behov av att införa förfaranderegler liknande dem i

text: förvaltningslagen

text: prop. 2009/10:210 s. 133

text: f.).

text: De förfaranderegler i

text: patientsäkerhetslagen

text: som såvitt nu är av intresse finns i

text: 7 kap. 10–18 §§, vilka avser handläggningen av klagomål, samt i 19 § samma kapitel, som är tillämplig i initiativärenden. I allt väsentligt saknade dessa regler

text: motsvarighet i den tidigare gällande lagen (

text: ) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område.

text: Den 1 januari 2018 trädde nya bestämmelser i

text: patientsäkerhetslagen

text: i kraft om IVO:s klagomålshantering (se

text: prop. 2016/17:122

text: ). Lagändringarna medförde bl.a. en begränsning av den personkrets som är behörig att få ett klagomål prövat av IVO. Klagomål får numera endast framställas av den patient som saken gäller eller dennes närstående. I detta ärende är dock bestämmelserna om IVO:s klagomålshantering i dess äldre lydelser tillämpliga.

text: I 7 kap. 10 § föreskrevs att IVO efter anmälan skulle pröva klagomål mot hälsooch sjukvården och dess personal. Det uppställdes alltså en skyldighet för IVO att pröva sådana klagomål, utan några begränsningar i fråga om vem som fick anmäla klagomål enligt bestämmelsen (

text: prop. 2009/10:210 s. 133

text: och

text: Enligt 7 kap. 12 § fick dock IVO avstå från att utreda ett klagomål om det var uppenbart att klagomålet var obefogat, eller om klagomålet saknade direkt betydelse för patientsäkerheten och det saknades skäl att överväga åtalsanmälan enligt 23 eller 29 §§. Denna möjlighet för IVO att i vissa fall avstå från att påbörja en formell utredning av ett klagomål motiverades utifrån effektivitetsskäl (

text: a. prop. s. 218

text: Av 7 kap. 16 § framgick bl.a. att den som klagomålet avsåg hade rätt att ta del av det som hade tillförts ärendet och skulle, innan ärendet avgjordes, ges möjlighet att ta del av och lämna synpunkter på det som hade tillförts ärendet. Detta gäller även enligt den nya lydelsen.

text: Beträffande 7 kap. 18 § innebar lagändringen den 1 januari 2018 att IVO enligt bestämmelsens andra stycke, om ett klagomål har utretts, i beslutet ska uttala sig om huruvida en åtgärd eller underlåtenhet av vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal strider mot lag eller annan föreskrift eller är olämplig med hänsyn till patientsäkerheten. I den äldre lydelsen, som omfattade alla beslut i klagomålsärenden, angavs att IVO fick göra sådana uttalanden. I övrigt är 18 § oförändrad. Av andra stycket framgår således fortfarande att beslut med uttalanden av det slag som nyss nämnts inte får fattas utan att anmälaren och den som klagomålet avser har beretts tillfälle att yttra sig över ett förslag till beslut i ärendet. Av första och tredje styckena följer bl.a. att IVO ska avgöra klagomålsärenden genom beslut, vilka ska vara skriftliga och innehålla de skäl som ligger till grund för beslutet samt sändas till anmälaren, den som klagomålet avser och berörd vårdgivare.

text: I förarbetena till den nyss nämnda bestämmelsen framhölls att eftersom denna typ av beslut inte kan överklagas är det ur rättssäkerhetssynpunkt viktigt att anmälaren och den som klagomålet avser innan ärendet avgörs ges möjlighet att lämna synpunkter på de omständigheter som beslutande myndighet grundar sitt beslut på och på de överväganden som myndigheten gör i ärendet. Fördelarna ur rättssäkerhetssynpunkt ansågs överväga de administrativa nackdelarna med

text: denna ordning. Efter synpunkter från Lagrådet ansåg lagstiftaren även att detta uttryckligen skulle framgå av lagtexten och inte endast nämnas i författningskommentaren (

text: a. prop. s. 222

text: och

text: Av 7 kap. 19 §, som inte omfattades av lagändringarna den 1 januari 2018, framgår bl.a. att om IVO på eget initiativ inleder en utredning mot hälso- och sjukvårdspersonal ska den som berörs av utredningen ges möjlighet att inkomma med yttrande. Enligt andra stycket gäller att innan ett ärende avgörs ska den hälso- och sjukvårdspersonal som är föremål för utredning ges tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. I övrigt föreskrivs, såvitt nu är av relevans, att 18 § i tillämpliga delar ska gälla. I förarbetena uttalas att 19 § avser sådana ärenden som inletts efter initiativ från myndigheten utan att det föreligger något klagomål enligt närmast föregående paragrafer (

text: a. prop. s. 223

text: Som nämnts ovan får ett beslut av IVO, förutom vid vissa i lagen angivna undantag, inte överklagas enligt 10 kap. 13 §.

text: Bedömning

text: Inledning AA har i sin anmälan framfört vissa klagomål i sak avseende de beslut som IVO har meddelat. Jag vill med anledning av detta framhålla att JO som regel inte uttalar sig om myndigheternas bedömningar och beslut i sakfrågor. Jag finner inte skäl att avvika från den principen i detta fall. JO kan inte heller ändra eller upphäva ett beslut från en myndighet. Handläggningen av det aktuella ärendet hos IVO Genom utredningen har det framkommit att det aktuella ärendet hos IVO inleddes genom att en anmälan inkom dit från en läkare som framförde klagomål mot AA i dennes egenskap av läkare. Anmälan betecknades som ”enskild” av anmälaren. Detta talar i sig för att anmälaren avsåg att framföra ett sådant klagomål som angavs i 7 kap. 10 § PSL och inte endast lämna upplysningar eller liknande information till IVO (jfr

text: prop. 2016/17:127 s. 88

text: IVO har i sitt remissvar anfört att ärendet inte har handlagts som ett klagomålsärende eftersom anmälan inte kom från en enskild, patient eller närstående i enlighet med 7 kap. 18 § PSL, varför myndigheten i stället har handlagt denna inom ramen för ett initiativärende. Jag ställer mig frågande till vad IVO grundar detta ställningstagande på. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen ovan gällde vid den aktuella tiden inga begränsningar avseende vem som fick framställa klagomål hos IVO. Myndigheten var därtill enligt huvudregeln skyldig att pröva sådana klagomål. Såvitt framkommit har IVO inte hanterat klagomålet inom ramen för ett beslut enligt 7 kap. 12 § PSL, för att därefter inleda det aktuella initiativärendet. Som framgått ovan kännetecknas ett sådant initiativärende i sin tur av att det inte föreligger ett klagomål enligt bestämmelserna i 7 kap. 10–18 §§ PSL.

text: Utifrån de omständigheter som nu redovisats borde IVO enligt min mening ha handlagt ärendet enligt reglerna för klagomål, varvid 7 kap. 18 § PSL skulle ha varit tillämplig vid förfarandet. Ett beslutsförslag skulle därför ha upprättats och kommunicerats med AA innan beslut i ärendet fattades. IVO förtjänar kritik för sin handläggning i dessa delar. Utformningen av 7 kap. 19 § PSL I ärendet har även fråga om tolkningen av 7 kap. 19 § andra stycket PSL uppkommit. Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen föreskrivs i detta lagrum att 7 kap. 18 §, i tillämpliga delar, även gäller vid handläggningen av initiativärenden. Vilka delar av 18 § som härvid avses har alltså inte tydliggjorts närmare. IVO har i sitt remissvar anfört att vad som föreskrivs i 7 kap. 18 § andra stycket om skyldigheten för IVO att kommunicera ett förslag till beslut med berörda parter innan ett beslut fattas inte gäller vid initiativärenden enligt 7 kap. 19 §. Enligt IVO måste det faktum att kommunicering av beslutsförslag explicit anges i 18 § men inte 19 § motsatsvis tolkas som att det inte är ett krav i initiativärendena.

text: Den tolkning av bestämmelsen i 7 kap. 19 § andra stycket PSL som IVO har gjort i ärendet är i och för sig möjlig. Utformningen av bestämmelsen utesluter dock inte att kommuniceringsskyldigheten av beslutsförslag skulle vara tillämplig även i initiativärenden. Regeln om kommunicering av beslutsförslag i 7 kap. 18 § andra stycket är i huvudsak motiverad utifrån rättssäkerhetsskäl, mot bakgrund av att IVO:s beslut i klagomålsärenden inte kan överklagas. I lagförarbetena nämns beträffande hänvisningarna i 7 kap. 19 § andra stycket som ett exempel att möjligheten att i beslut uttala kritik mot vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal är tillämplig även i initiativärenden (

text: prop. 2009/10:210 s. 223

text: f.). Detta får enligt min mening närmast anses som en självklarhet, men det kan konstateras att ett beslut enligt 7 kap. 19 § där IVO uttalar kritik mot en vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal inte heller kan överklagas. Även om det i dessa fall inte finns någon enskild anmälare har den hälso- och sjukvårdspersonal som kritiken avser rimligtvis samma intresse av att ett beslutsförslag kommuniceras innan beslut i ärendet fattas. Samma rättssäkerhetsskäl gör sig alltså gällande även i dessa fall. Det framstår dock som oklart vilken ordning lagstiftaren har avsett, och de lagändringar som trädde i kraft den 1 januari 2018 har inte medfört några förändringar eller förtydliganden i detta avseende.

text: Mot bakgrund av vad som nu sagts får jag härmed, enligt

text: 4 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän, väcka fråga om en översyn av lagstiftningen i det hänseende som berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till Regeringskansliet (Socialdepartementet).

text: Övrigt Vad AA har anfört i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: Kritik mot Miljö- och bygglovsnämnden i Sunne kommun för långsam och passiv handläggning av ett återförvisat tillsynsärende enligt plan- och bygglagen. Även kritik för bristfälligt yttrande till JO

sammanfattning: JO kritiserar en byggnadsnämnd för att under två år inte ha vidtagit några åtgärder i ett återförvisat tillsynsärende. JO kritiserar nämnden också för att den inte har besvarat JO:s remiss med den omsorg och noggrannhet som krävs.

text: [P]

text: Kritik mot Miljö- och bygglovsnämnden i Sunne kommun för långsam och passiv handläggning av ett återförvisat tillsynsärende enligt planoch bygglagen. Även kritik för bristfälligt yttrande till JO

text: Bakgrund till ärendet

text: I en tidigare anmälan som kom in till JO den 30 augusti 2022 (dnr 6777-2022) klagade AA på Miljö- och bygglovsnämnden i Sunne kommun för långsam handläggning av ett återförvisat tillsynsärende enligt plan- och bygglagen.

text: Tillsynsärendet avsåg anmälningar till nämnden om misstänkta olovliga åtgärder på en fastighet. Den 15 mars 2021 beslutade nämnden att avsluta ärendet. AA överklagade beslutet till Länsstyrelsen i Värmlands län som den 2 juni 2021 upphävde nämndens beslut och återförvisade ärendet till nämnden för fortsatt handläggning.

text: Av anmälan till JO framgick att nämnden 15 månader efter att länsstyrelsen återförvisat ärendet till nämnden ännu inte fattat något nytt beslut i ärendet.

text: JO Katarina Påhlsson fattade beslut i ärendet den 25 oktober 2022. Hon fann inte tillräcklig anledning att vidta någon annan åtgärd än att erinra nämnden om bestämmelserna i

text: 11 kap. 5 § plan- och bygglagen

text: och

text: 9 § första stycket förvaltningslagen

text: samt om att regleringen innebär att myndigheterna har ett ansvar för att aktivt driva fram sina ärenden till ett avgörande och att ett återförvisat ärende alltid bör handläggas med förtur.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 31 maj 2023 klagade AA återigen på nämnden för långsam handläggning av tillsynsärendet. AA förde fram bl.a. att inget hade hänt sedan JO:s beslut.

text: Utredning

text: JO hämtade inledningsvis in handlingar från nämnden och begärde sedan att den skulle yttra sig över anmälan. Enligt begäran skulle yttrandet innehålla en redogörelse för nämndens handläggning samt för relevant lagstiftning. Av yttrandet skulle det även framgå hur handläggningstiden förhållit sig till

text: 9 § förvaltningslagen

text: , efter att ärendet återförvisades.

text: Nämnden yttrade sig i oktober 2023 och lämnade i huvudsak följande redogörelse. Enligt tidigare information lämnad till JO så har en omfattande utredning pågått och som spänner över flera fastigheter. Huvudsakliga klagomål har inkommit gällande fastigheten S 6:1 (samma ägare som till fastigheten S 1:22). Under utredningens gång har också nya anmälningar om olovliga åtgärder kommit in från AA. Det är en bidragande orsak till att ärendet tagit lång tid att utreda och hantera. Det senaste beslutet fattades av miljö- och bygglovsnämnden den 26 juni 2023. Ärendet överklagades av AA. Beslut fattades av länsstyrelsen den 2023-10-10 där de överlämnade ärendet i fråga om förrådet och altanen till miljö- och bygglovsnämnden för ytterligare åtgärd. AA yttrade sig över nämndens remissvar.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: En byggnadsnämnd ska pröva förutsättningarna för och behovet av att ingripa eller besluta om en påföljd, så snart det finns anledning att anta att någon inte har följt en bestämmelse i plan- och bygglagen, i föreskrifter, domar eller andra beslut som har meddelats med stöd av lagen eller i EU-förordningar som rör frågor inom lagens tillämpningsområde (

text: 11 kap. 5 § plan- och bygglagen

text: Ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts (

text: 9 § första stycket förvaltningslagen

text: ). Regleringen innebär att myndigheterna har ett ansvar för att aktivt driva fram sina ärenden till ett avgörande.

text: En sakägare som har påkallat ett ingripande enligt plan- och bygglagstiftningen har rätt att inom rimlig tid få ett beslut som sakägaren, om det går honom eller henne emot, kan överklaga. (Se t.ex. JO 1998/99 s. 440, dnr

text: , och JO 2007/08 s. 502, dnr

text: När ett ärende återförvisas från domstol för prövning i sak ska beslutsmyndigheten återuppta handläggningen och ta ställning till den ursprungliga ansökan eller anmälan. Det är därför viktigt att myndigheten handlägger det återförvisade ärendet med särskild skyndsamhet. Ett återförvisat ärende bör alltid handläggas med förtur. (Se t.ex. JO:s beslut den 14 juni 2023, dnr

text: , JO:s beslut den 13 februari 2023, dnr

text: , se även JO 2016/17 s. 354, dnr

text: Bedömning

text: Nämndens handläggning av ärendet efter återförvisningen Länsstyrelsen återförvisade ärendet till nämnden i juni 2021 för fortsatt handläggning. Såvitt framgår av utredningen har nämnden påbörjat handläggningen först i juni 2023 och fattat beslut i ärendet den 26 juni 2023.

text: Nämnden har förklarat dröjsmålet med att det har varit en omfattande utredning som spänt över flera fastigheter och att nya anmälningar har kommit in från AA under utredningens gång. Som JO har påtalat vid ett flertal tillfällen ska återförvisade ärenden handläggas med särskild skyndsamhet och med förtur. Det kan givetvis inte accepteras att nämnden under två år inte vidtagit några åtgärder för att driva det återförvisade ärendet till ett avgörande. Det som nämnden har fört fram är inte någon fullständig förklaring, än mindre en giltig ursäkt, till nämndens passiva handläggning. Nämndens hantering är anmärkningsvärd.

text: Handläggningen i ärendet har varit oacceptabelt långsam och passiv och för detta ska nämnden kritiseras.

text: Det som i övrigt har förts fram om nämndens handläggning av ärendet efter återförvisningen ger inte anledning till några ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida. Nämndens yttrande till JO För att JO ska kunna fullgöra sitt tillsynsuppdrag måste JO få tillgång till ett fullständigt beslutsunderlag. En myndighet är därför skyldig att lämna de upplysningar och yttranden som en ombudsman begär. Det framgår av

text: 13 kap. 6 § regeringsformen

text: Nämndens yttrande är kortfattat och består till stor del endast av hänvisningar till andra handlingar. Någon rättslig reglering eller redogörelse för nämndens handläggning har inte redovisats, trots att JO efterfrågat det. Inte heller framgår det hur nämnden ser på handläggningen efter att ärendet återförvisades och hur den förhåller sig till

text: 9 § förvaltningslagen

text: . Nämnden har således inte besvarat remissen med den omsorg och noggrannhet som krävs. Även för detta ska nämnden kritiseras.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Per Lennerbrant. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Rebecka Rynning har föredragit ärendet och byråchefen Charlotte Håkansson har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Sjukvård Underrättelse

title: Fråga om förutsättningarna för enhet inom hälso- och sjukvården att kvarhålla en patient som är föremål för vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM

text: Bakgrund

text: Den 14 december 2000 omhändertogs AA enligt

text: 13 §

text: LVM. Handläggaren vid Katarina-Sofia stadsdelsförvaltning i Stockholms kommun, BB, begärde den 15 december 2000 att Polismyndigheten i Stockholm skulle föra AA till Östfora behandlingshem efter avgiftning på akuten vid Mariapolikliniken. Den 20 december 2000 fördes AA till kliniken genom polisens försorg. Senare samma dag upplystes BB om att undersökande läkare låtit AA lämna enheten eftersom han motsatte sig vård.

text: Anmälan

text: BB framförde i en anmälan till JO klagomål mot Mariapolikliniken (numera Mariaenheten) vid Stockholms läns landsting. Han klagade på att läkare vid akutmottagningen underlåtit att kvarhålla AA vid vårdenheten under den tid som behövts för att säkerställa att han kunde föras över till Östfora behandlingshem.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Produktionsstyrelsen vid Stockholms läns landsting för utredning och yttrande. Produktionsstyrelsens stab har överlämnat ett yttrande av verksamhetschefen CC och sektionschefen DD. I remissvaret framförs bl.a. följande. – – –

text: Det aktuella förloppet

text: 001122 gjordes ånyo en LVM-anmälan avseende AA av doktor EE, Åsö Vårdcentral. Vid hembesök av socialtjänstens LVM-handläggare samma dag uppgav AA att han ämnade uppsöka Maria påföljande dag för en LVM-undersökning. Detta skedde dock ej. 001123 utfärdades därför polishandräckningsbegäran för att föra pat till läkarundersökning på Maria. 001213 inkom AA med polis för LVM-undersökning. Provsvar förelåg redan, och visade liksom tidigare TPK 7 och tydliga tecken på allvarlig leversjukdom. Således fanns starkt medicinskt stöd för behovet av vård enl. LVM. Detta dokumenterades och meddelades socialtjänsten i ett utförligt läkarintyg, som redan samma dag

text: utfärdades av jourhavande läkare på Maria. Samtidigt erbjöds AA inläggning, men vägrade detta. I detta läge förelåg inte någon laglig grund att vårda patienten utan hans samtycke. P.g.a. det allvarliga somatiska tillståndet skrev däremot ansvarig överläkare till socialtjänstens handläggare att behov även förelåg av omedelbart omhändertagande enl.

text: 13 §

text: LVM. 001214 fattades 13 § beslut av socialnämnden. AA skulle efter avgiftning föras till Östfora behandlingshem. 001216 fann polis och handläggare AA i hans hem. 001220 infördes AA av polis tillsammans med handläggare till Maria. Inför detta togs ingen kontakt med vår klinik för att förbereda omhändertagandet. Således fanns ingen möjlighet att diskutera den situation, inte helt osannolik med hänsyn till beskrivna tidigare erfarenheter med patienten, att denne inte skulle acceptera att vårdas hos oss. Detta borde självklart skett mot bakgrund av erfarenheterna 1998, då AA via häkte fick föras direkt till behandlingshem för LVM-vård, och endast därefter, under bevakning, kunde erhålla den somatiska behandling som även då var hans främsta sjukvårdsbehov. Efter att 001220 ha infört AA till vår klinik kvarstannade inte medföljande polis och socialtjänsthandläggare. När läkarundersökning genomfördes strax därpå framgick att AA, ej helt oväntat, motsatte sig vård på samma sätt som tidigare. Någon indikation för vård enligt LPT förelåg ej då patienten inte hade någon allvarlig psykisk störning, ett grundrekvisit. Både jourhavande läkare och ansvarig överläkare försökte övertala AA att lägga in sig frivilligt. När detta ej var framgångsrikt beslöts att efterfölja AA:s absoluta vilja att lämna mottagningen.

text: Kommentar

text: I anmälan hävdas att sjukvården skulle ha brustit genom att inte hålla kvar patienten mot hans vilja, enl.

text: 24 §

text: LVM. Anmälan tycks basera sig på en bristande kännedom om såväl lagstiftning som praxis. 24 § lyder: – – –

text: Paragrafens första stycke anger att en prövning skall göras om förutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda. En sådan prövning måste rimligen innefatta en diskussion med den berörda sjukvårdsinrättningen. Ingen sådan diskussion fördes med vår klinik i det aktuella fallet. Häri ligger grundproblemet. Hade en sådan diskussion kommit till stånd hade det nämligen varit uppenbart, på basen av tidigare erfarenheter med patienten, att förutsättningar för vård hos oss knappast var uppfyllda, och endast skulle bli det om behandlingen skedde under bevakning, arrangerad inom ramen för LVM-vården. I paragrafens tredje stycke anges vidare att ”verksamhetschefen (normalt dennes delegat, ansvarig överläkare; vår anmärkning) får besluta att missbrukaren skall hindras att lämna sjukhuset ...”. Detta är den s.k. ”retentionsrätten”. Lagstiftarens ordval är i detta sammanhang helt entydigt. ”Får” anger en möjlighet, men kan aldrig innebära ett tvingande krav på verksamhetschefen eller delegaten att kvarhålla patienten. I detta sammanhang är gällande praxis av intresse. Svenska Psykiatriska Föreningen har nämligen rekommenderat sina medlemmar att över huvud taget inte utöva retentionsrätten. Detta baseras på följande övervägande: Hawaii-deklarationen tillåter tvång inom psykiatrisk vård endast på basen av psykisk sjukdom. Sådan tvångsvård regleras i Sverige av de psykiatriska tvångsvårdslagarna LPT och LRV. Man anser att utövande av annat tvång inom psykiatrisk vård är etiskt oförsvarbart. Psykiatriska föreningens ställningstagande kan diskuteras, och vid vår klinik anser vi att retentionsrätten i enstaka fall etiskt kan försvaras, nämligen om patienten i annat fall riskerar att avlida eller allvarligt skadas. Detta ställningstagande är emellertid så grannlaga att det inte kan regleras i klinikövergripande riktlinjer, utan får bli den enskilda specialistens suveräna beslut. I de fall ställningstagandet blir att patienten inte kvarhålls informeras socialtjänsten och/eller polisen så snart därefter som verksamheten tillåter.

text: Vi kan därför inte finna att handläggningen i detta ärende brustit, varken formellt eller medicinskt. Vi vill också påpeka att flera patienter dagligen undersöks på akuten Maria inför beslut om LVM-vård. All personal är informerad om hur handläggning av patienterna skall gå till. Patienterna undersöks av mottagande personal inom 15 minuter och medföljande personal eller andra intervjuas också. Alla läkare ges information rörande LVM-lagstiftning och intygsskrivande i samband med nyanställning. BB kommenterade remissvaret. Han anförde bl.a. att han hade flera telefonkontakter med Mariaenheten i ärendet före den 20 december 2000, bl.a. den 18 december då en biträdande överläkare lovade att ”sätta upp information om att AA var välkommen närhelst på dygnet med polisen”.

text: I beslut den 27 mars 2002 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 24 § första stycket

text: LVM skall vård enligt LVM inledas på sjukhus, om förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Enligt bestämmelsens andra stycke skall den som behöver sjukhusvård under vårdtiden beredas tillfälle till sådan vård. Av tredje stycket framgår att verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vårdas skall se till att socialnämnden eller den som förestår vården vid LVMhemmet genast underrättas, om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen får besluta att missbrukaren skall hindras att lämna sjukhuset under den tid som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem.

text: I förevarande ärende har Mariaenheten underrättat nämnden om att AA lämnat kliniken. De närmare omständigheterna kring underrättelsen – t.ex. om den gjordes ”genast” som föreskrivs i bestämmelsen – framgår inte av utredningen här. Klagomålen rör emellertid att AA tilläts lämna kliniken. Min bedömning tar därför sikte på den frågan. Jag har trots detta funnit skäl att nedan beröra underrättelseskyldigheten mer generellt eftersom denna skyldighet är nära förknippad med rätten att hålla kvar en patient.

text: Vad gäller sistnämnda rättighet kan följande anföras.

text: Enligt

text: 2 a § första stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

text: skall hälso- och sjukvården bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. Detta innebär enligt tredje punkten att den särskilt skall bygga på respekt för patienternas självbestämmande och integritet. Patienten har i princip en obegränsad rätt att avstå från behandling och kan därmed kräva att en åtgärd genast avbryts eller aldrig vidtas. Här kan också hänvisas till det förbud mot påtvingat kroppsligt ingrepp som har kommit till uttryck i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: . I annan lagstiftning finns dock bestämmelser som inskränker patientens rätt till självbestämmande, däribland kan nämnas

text: smittskyddslagen (1988:1472)

text: och lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård.

text: När det gäller kvarhållningsrätten enligt LVM påpekades i förarbetena till lagen att det inte var fråga om att hålla kvar patienten för behandling utan endast en åtgärd

text: för att trygga att patienten inte avviker från LVM-vården. Bestämmelsen i

text: 24 § tredje stycket

text: LVM anses således inte innebära något avsteg från principen om självbestämmande och frivillighet inom hälso- och sjukvården (

text: prop. 1987/88:147 s. 83

text: f.). Föredragande statsrådet anförde vidare i denna del bl.a. följande. ”Patientens önskemål om att få avstå från behandling och vistelse på sjukhus skall alltid uppfyllas. Patienten är emellertid genom beslutet om LVM-vård redan berövad friheten. Det är därför naturligt att han förs över till LVM-hemmet när han avstår från sjukhusbehandling. Det är därför också naturligt att han hindras att lämna sjukhuset medan han väntar på transport.”

text: Verksamhetschefen har i dessa fall även rätt att begära handräckning av polis för att föra den som skall beredas vård enligt LVM eller som är omedelbart omhändertagen till ett LVM-hem (

text: 45 § 3

text: LVM).

text: Jag vill i detta sammanhang framhålla att verksamhetschefen är skyldig att underrätta antingen socialnämnden eller den som förestår LVM-hemmet om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Här föreligger således inte någon möjlighet för verksamhetschefen att underlåta denna åtgärd. Däremot får verksamhetschefen själv avgöra huruvida missbrukaren skall hindras lämna sjukhuset eller inte. Jag vill dock betona att det i många fall kan vara av stor betydelse för den enskilde att verksamhetschefen använder sig av sin möjlighet att med stöd av LVM hålla kvar patienten under kort tid för att säkerställa att denne inte avviker från LVM-vården.

text: JO har tidigare behandlat frågor om underrättelseskyldigheten och kvarhållningsrätten enligt nu aktuellt lagrum (JO:s ämbetsberättelse 1990/91 s. 218 och 1993/94 s. 298). I sistnämnda beslut aktualiserades frågan hur ”vårdas” i 24 § tredje stycket första meningen skall tolkas. Socialstyrelsen som yttrade sig till JO i det ärendet anförde att en företagen undersökning inte kan anses vara påbörjad vård, då denna endast ligger till grund för läkarens beslut huruvida patienten skall erhålla vård. Socialstyrelsen synes således ha tolkat ordet vårdas så att därmed avses sjukhusvård. JO Norell Söderblom ställde sig tveksam till den tolkningen och ansåg sannolikheten tala för att lagstiftaren avsett den pågående LVM-vården. Då bestämmelsens utformning lämnade öppet för olika tolkningar ansåg hon sig inte kunna kritisera vederbörande läkare för att han underlåtit att anmäla till socialnämnden att patienten lämnat sjukhuset.

text: Bestämmelsen om verksamhetschefens kvarhållningsrätt förutsätter på motsvarande sätt att patienten vårdas på sjukhuset.

text: Jag konstaterar att det saknas anledning att kritisera Mariaenheten för att AA inte hindrades att lämna enheten. Någon skyldighet att hålla kvar honom förelåg inte. Mot bakgrund av den ovan redovisade oklarheten i lagstiftningen kan därtill ifrågasättas om Mariaenheten över huvud taget hade kunnat kvarhålla AA.

text: Jag finner i detta ärende inte skäl att själv uttala en uppfattning om hur bestämmelsen skall tolkas eftersom det inte har någon betydelse för utgången här. Det är dock önskvärt att oklarheten i lagstiftningen undanröjs. Regeringen har den

text: 31 januari 2002 tillkallat en särskild utredare med uppdrag att se över tillämpningen av LVM (

text: Dir. 2002:10

text: ). Jag finner skäl att sända en kopia av detta beslut till Socialdepartementet för kännedom. Ärendet avslutas.


nyckelord:
Anonymitet
Tryck- och yttrandefrihet

title: Kritik mot ordföranden i Kommunstyrelsen i Umeå kommun för agerande i strid med efterforskningsförbudet

sammanfattning: Ordföranden i Kommunstyrelsen i Umeå kommun frågade under en tv-intervju en reporter på Sveriges Television (SVT) vem som hade lämnat vissa uppgifter. JO finner att den fråga som ordföranden ställde till reportern utgjorde otillåten efterforskning av uppgiftslämnare och att han därmed agerat i strid med efterforskningsförbudet. JO framhåller vikten av att den som företräder en myndighet eller ett annat allmänt organ känner till och respekterar reglerna om efterforskningsförbud. Ordföranden i kommunstyrelsen kritiseras för att ha frågat efter SVT:s källor. Ordföranden i kommunstyrelsen intervjuades senare igen av SVT om efterforskning av källor. JO finner att flera av hans svar och uttalanden i den intervjun ger anledning att ifrågasätta hans förståelse och respekt för reglerna om meddelarfrihet och efterforskningsförbud. JO uttalar bl.a. att en företrädare för det allmänna inte ska uttrycka sig som att han eller hon skulle vara beredd att efterforska källor i vissa situationer. Ordföranden i kommunstyrelsen kritiseras även för sina uttalanden i den senare intervjun.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot ordföranden i Kommunstyrelsen i Umeå kommun, kommunalrådet BB. AA anförde i huvudsak följande. Under en intervju som handlade om avstängningen av kommunens ekonomidirektör och budgetchef frågade BB efter reporterns källor, trots att han visste att det rörde sig om anonyma sådana. BB hade redan tidigare i ett telefonsamtal med reportern försökt få information om källorna och då blivit tillsagd att han inte fick efterforska dem eftersom de var anonyma.

text: Bakgrund

text: Sveriges Television (SVT) Nyheter Västerbotten publicerade mellan den 15 juni och den 21 juni 2018 artiklar på sin webbplats om hur flera kommunalråd vid Umeå kommun hade agerat i samband med att två chefer i förvaltningen hade stängts av. Enligt en av artiklarna, ”Umeås kommunalråd försökte röja SVT:s källor” – som publicerades den 21 juni, hade BB under ett telefonsamtal frågat

text: vem som lämnat vissa uppgifter. Telefonsamtalet hölls, enligt artikeln, inför ett möte mellan BB och SVT:s reporter.

text: I ett mejl till AA den 25 juni 2018 uppgav redaktionschefen på SVT Nyheter Västerbotten att reportern hade upplyst BB om att informationen kom från anonyma källor när BB frågade om detta per telefon.

text: Efter telefonsamtalet träffade SVT:s reporter BB för en tv-intervju. Ett inslag därifrån publicerades på SVT:s webbplats den 21 juni 2018. JO har tagit del av inslaget där följande sades.

text: Reportern: Man vill ha bort personer som har insyn i budgetprocessen. Vad tänker du om det? BB: Jamen vem har sagt det? Reportern: Du får inte fråga mig vem som har sagt det. Det är anonyma källor. Du får inte efterforska vilka källor jag har.

text: Därefter avslutades inslaget.

text: SVT intervjuade senare BB igen om efterforskning av källor och publicerade en tv-inspelning från detta tillfälle på sin webbplats den 21 juni 2018. JO har tagit del av denna inspelning där följande sades.

text: Reportern: Sen hade jag några frågor också. Jag vet att du gjorde ju en intervju med CC tidigare och då frågade du henne bl.a. vilka våra källor var. Och det är ju nånting som man skulle kunna tolka som att man efterforskar en källa vilket i såna fall skulle vara ett grundlagsbrott. Varför frågade du om identiteten på våra källor? BB: Nä vi hade väl en vanlig diskussion om ärendet och (kort paus) ett samtal och (kort paus) nyfiken och så vidare. Så att det var väl inte värre än så. Det var ett vanligt samtal. Reportern: Det var andra gången som du frågade för du frågade en gång över telefon också när du pratade med samma reporter. BB: Jamen alltså vi hade ett samtal kring det där och ett vanligt samtal som inte var så allvarligt. Nä. Reportern: Hur ser du på att du ändå frågar om anonyma källor? Jag utgår från att du känner till vad det är som gäller kring meddelarskyddet? BB: Nä alltså vi hade ett vanligt samtal. Det var inte ett så allvarligt samtal om ärendet och så vidare. Det var inte allvarligare än så. Reportern: Men är det ändå inte allvarligt? Jag frågade en expert inom yttrandefrihet, DD, och han menar att jomen det här är ändå allvarligt. Man får inte göra så här. Vad tänker du om det? BB: Nä alltså det var inte ett så allvarligt samtal. Det var ett generellt samtal om ärendet och hade jag menat allvar med det så då hade jag ställt ett krav om det vilket jag inte gjorde. Utan det var ett vanligt så där generellt samtal som vi hade om diskussionen i ett sammanhang om ärendet så att det var inte allvarligare än så. Reportern: Är det okej att efterforska en källa lite så där? Inte så allvarligt, mer inofficiellt? BB: Alltså det här ärendet hade vi ett allmänt samtal som inte var så allvarligt kring det här så att nä jag tycker inte att det var.

text: Reportern: Du tycker inte att det är så allvarligt? BB: Jag krävde inte att få ett svar utan det var ett generellt allmänt samtal så det var inte så farligt. Reportern: Får man ställa såna frågor? Får man fråga vilka det är inom en kommun som har lämnat uppgifter? BB: Nä men som jag sa det var ju ett allmänt samtal som inte var så allvarligt och det var ju en del av ärendet som vi diskuterade som inte var så allvarligt så att nä jag tar det inte på så stort allvar och hade jag menat allvar med det så hade jag också krävt det vilket jag inte gjorde heller så att. Reportern: Men du frågade ju ändå vid två olika tillfällen. BB: Men som jag sa till dig tidigare – det var inget allvarligt samtal utan det var en diskussion kring ärendet så att. Reportern: Precis. Det är ju ett grundlagsbrott. Yttrandefrihetsförordningen. Det finns fängelse i upp till ett år med i straffskalan för det här för allvarligare händelser. Kan man verkligen säga att det inte är så allvarligt då? BB: Om jag hade krävt det då hade jag också gjort det på allvar vilket jag inte gjorde i det här avseendet utan vi hade ett allmänt samtal i ärendet så att nä. Reportern: Men det är ju faktiskt inte att man kräver ett svar utan det räcker med att ställa frågan. Det är tillräckligt. Och du gjorde ju det vid två tillfällen. BB: Som jag sa det var ett allmänt samtal om (avbryts av reportern). Reportern: Två. BB: Det var ett allmänt samtal och jag krävde inte det i det avseendet nej. Reportern: Har du på nåt sätt ställt såna här frågor tidigare till andra eller har du efterforskat källor på andra sätt? Det här är ju SVT-journalister som du har frågat, men. BB: Jag har tyvärr inget mer att tillföra i det här ärendet. Reportern: Men är inte det ganska lätt att svara på om du har efterforskat källor på annat håll än till SVT? BB: Alltså vi hade ett allmänt samtal i det ärendet och det var inte illa menat och det var inte så konstigt så jag har tyvärr inga fler kommentarer och det har jag sagt förut också. Reportern: Har du frågat eller försökt ta reda på det här från andra håll, kanske internt inom kommunen eller på andra sätt försökt efterforska en källa? BB: Nu fortsätter du att fråga samma sak igen. Reportern: Tills jag får svar. BB: Jomen alltså du får ju det svar jag har och det är ju så att vi är ju politiskt förtroendevalda och vi är ju för diskussioner med media löpande och som sagt var jag har inga fler kommentarer i ärendet. Reportern: Men du kan inte säga med säkerhet att du inte har efterforskat källor fler gånger än de frågor som du ställde till våra reportrar? BB: Du ställer ju en helt ny fråga men i ärendet som vi hade så hade vi ett allmänt samtal och det var inte illa menat nej. Reportern: Men har du nån gång tidigare eller efteråt efterfrågat på andra sätt? BB: Jag har inga fler kommentarer kring det här så att tyvärr. Reportern: Men borde det inte vara väldigt lätt för ett kommunalråd att säga nej jag har inte efterforskat källor? BB: Men som frågan är så är det ju så att det du ställde först det var ju kring intervjun och det har jag svarat på.

text: Reportern: Och då undrar jag har det här – för du har ju ställt frågan framför rullande kamera till SVT – då undrar man ju har det slunkit igenom såna här allmänna frågor vid andra tillfällen? BB: Alltså det är ju så att vi har ju lagstiftning som ska följas och det finns väl ingen anledning att bryta mot den nä. Reportern: Har du följt den då? BB: Jag finner ingen anledning att bryta mot lagstiftningen nä. Reportern: Är det ett ja? BB: Jag finner ingen anledning att bryta mot lagstiftningen. Reportern: Men fortfarande. BB: Tyvärr alltså nu måste jag avbryta. Du får inget mer svar än så. Tyvärr. Reportern: Men kan du inte bara säga att du inte har efterforskat källor?

text: Därefter lämnade BB intervjun.

text: JO Cecilia Renfors beslutade den 17 augusti 2018 att inte inleda förundersökning om brott mot efterforskningsförbudet med anledning av anmälan mot BB. JO har därefter utrett ärendet inom ramen för tillsynsverksamheten.

text: Utredning

text: Kommunstyrelsen i Umeå kommun anmodades att yttra sig över anmälan, i vilken det fanns länkar till SVT:s artiklar och inslag med de intervjuer som redovisats ovan, och det mejl som redaktionschefen på SVT skickade till AA. Kommunstyrelsen yttrade sig i enlighet med en skrivelse från BB.

text: BB anförde följande.

text: Under våren 2018 stängdes två chefer vid ekonomifunktionen vid Umeå kommun av och en utredning av bl.a. arbetsmiljön inleddes. Den färdiga utredningen visade på allvarliga arbetsmiljöproblem varpå ytterligare arbetsrättsliga åtgärder vidtogs av Umeå kommun. Ärendet har hanterats av tjänstepersoner vid Umeå kommun i enlighet med gällande delegationsordning. Ärendet gjordes dock till en politisk fråga av ett antal oppositionspartier och en polariserad politisk diskussion initierades på de regionala tidningarnas debattsidor samt i kommunfullmäktige. Vissa partier var kritiska till åtgärderna mot de två cheferna. Debattinläggen riktades mot mig. […] Ärendet anmäldes till debatt i kommunfullmäktige via interpellationer och enkla frågor från mina politiska kollegor. […] Den i detta ärende aktuella intervjun med SVT handlade om ärendet på ekonomifunktionen. Det var mot den ovan beskrivna bakgrunden jag uppfattade det påstående Sveriges Television (SVT) framförde till mig och som jag ställde den nu ifrågasatta motfrågan apropå. Påståendet kunde igenkännas från diskussionen från andra partier. Jag förstod det alltså som att journalisten återgav en öppet avgiven utsaga eller anklagelse mot mig från en politikerkollega. Eftersom jag besvarat liknande påståenden tidigare under den allmänna debatten, föreföll det i stunden relevant att få veta från vilken partiföreträdare den aktuella, som jag uppfattade det, politiska kritiken mot mig riktades. Detta för att kunna avge bästa möjliga svaromål och relatera det till tidigare inlägg i debatten. Jag blev därtill överrumplad av det allvarliga påstående som framfördes av SVT. SVT hade inte skickat detta påstående skriftligen innan. SVT framförde detta påstående utan att uppge att uppgifterna kom från anonyma källor eller från en

text: källa. Påståendet framfördes utan någon kontext som gjorde det uppenbart att det rörde sig om skyddade, anonyma uppgifter. Därför uppfattade jag det som ett öppet avgivet påstående från något journalisten läst i media eller tagit del av under en öppen intervju med en politikerkollega. Min fråga till SVT yttrades spontant för att jag skulle förstå sammanhanget. Jag blev chockad av det jag upplevde som ett felaktigt påstående och min motfråga hade lika gärna kunnat vara ”var har du läst det?” eller ”varför tror du det?”. Jag hann inte reflektera över att det skulle kunna röra sig om uppgifter från en anonym meddelare. Hade jag varit medveten om att det rörde sig om sådana uppgifter hade jag givetvis aldrig ställt den aktuella frågan till SVT. Jag har inte och har aldrig haft för avsikt att efterforska meddelare som lämnar uppgifter till journalister m.fl. i enlighet med mediegrundlagarna. När SVT klargjorde att det rörde sig om uppgifter som omfattas av meddelarskyddet ställde jag följaktligen inga ytterligare frågor apropå detta och vidtog inga andra åtgärder. Jag redogjorde för det ovan beskrivna i en intervju med Sveriges Radio P4 Västerbotten i anslutning till den aktuella händelsen … Jag beklagar att min fråga till SVT uppfattats som ett försök att efterforska anonyma meddelare. Som jag nu, och i intervjun i P4, redogjort för var syftet med min fråga inte att erhålla kunskap om anonyma meddelare, utan för att förstå sammanhanget. Den grundlagsfästa meddelarfriheten och förbudet mot efterforskning är fundamentalt för ett öppet och demokratiskt samhälle. Vid Umeå kommun pågår för tillfället ett arbete för att åstadkomma bättre möjligheter för så kallade visselblåsare att anonymt uppmärksamma problem inom myndigheten. Detta är ett arbete som jag står bakom och som mitt parti varit pådrivande i. Goda möjligheter att delge media eller på annat sätt uppmärksamma verkliga eller upplevda missförhållanden, utan risk för repressalier, är viktigt för en transparent, demokratisk och sund förvaltningskultur.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § 1 regeringsformen

text: (RF) är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet. Med yttrandefrihet avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Yttrandefriheten får begränsas genom lag med hänsyn till vissa preciserade ändamål (2 kap. 20–23 och 25 §§ RF).

text: I

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) och

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) finns kompletterande bestämmelser för en speciell del av yttrandefriheten, nämligen meddelarfriheten. Meddelarfriheten ger ett särskilt starkt skydd för den som lämnar uppgifter för publicering i massmedier. I

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: och

text: tryckfrihetsförordningen

text: finns också bestämmelser om förbud mot att efterforska bl.a. meddelare. Bestämmelserna om meddelarfrihet och efterforskningsförbud genomgick den 1 januari 2019 vissa språkliga och redaktionella ändringar, varvid flera av bestämmelserna fick ett nytt paragrafnummer (SFS 2018:1801). Nedan hänvisas till de paragrafnummer som numera gäller.

text: Enligt 1 kap. 10 § första och tredje stycket YGL står det var och en fritt att – om inte annat är föreskrivet i lagen – meddela uppgifter i vilket ämne som helst i syfte att göra dem offentliga i program eller genom tekniska upptagningar

text: (meddelarfrihet). Motsvarande bestämmelse finns i 1 kap. 7 § första och tredje stycket TF för offentliggörande i en tryckt skrift.

text: Enligt huvudregeln i

text: 2 kap. 5 § första stycket

text: YGL får en myndighet eller ett annat allmänt organ inte efterforska den som har meddelat uppgifter enligt

text: 1 kap. 10 § i samma lag

text: (efterforskningsförbud). En motsvarande bestämmelse finns i

text: 3 kap. 5 § första stycket

text: TF.

text: Som allmän utgångspunkt gäller att uttrycket efterforska ska förstås i vid mening och att alla former av förfrågningar eller åtgärder som syftar till att få kunskap om vem som har lämnat ut en uppgift eller hur ett sådant uppgiftslämnande gått till principiellt sett är otillåtna. (Se

text: NJA 2001 s. 673

text: . Se också Axberger, Yttrandefrihetsgrundlagarna, tredje upplagan, s. 184.)

text: Bedömning

text: Det står enligt min mening klart att BB gjort de aktuella uttalandena i sin egenskap av ordförande i kommunstyrelsen. Det jag först har att ta ställning till är om BB agerat i strid med efterforskningsförbudet genom att fråga SVTreportern vem som hade sagt att man ville ha bort personer som har insyn i budgetprocessen.

text: BB:s fråga var till sin formulering sådan att den typiskt sett omfattas av förbudet mot efterforskning. BB har dock under utredningen hos JO uppgett att han inte hade för avsikt att efterforska SVT:s källor och att han aldrig skulle ha ställt frågan om han hade vetat att det rörde sig om uppgifter från en anonym meddelare. Enligt BB framförde SVT:s reporter ett påstående utan kontext och utan att ange att uppgifterna kom från anonyma källor. Han har förklarat sin fråga med att han blev chockad och ville förstå i vilket sammanhang reporterns fråga ställdes.

text: Enligt en av de artiklar som SVT publicerade den 21 juni 2018 ska dock SVT:s reporter ha haft telefonkontakt med BB före intervjun. Enligt artikeln och det mejlsvar som redaktionschefen vid SVT Nyheter Västerbotten skickade till AA, ska BB redan vid detta tillfälle ha frågat vem som hade lämnat uppgifterna och då fått svaret att informationen kom från anonyma källor. BB har under utredningen här haft möjlighet att yttra sig över artikeln och mejlet, men han har inte kommenterat dessa uppgifter närmare. Jag har då ingen anledning att ifrågasätta uppgifterna i artikeln och mejlet i detta avseende.

text: Det förhållandet att BB tidigare frågat vem som hade lämnat uppgifterna och fått besked om att det rörde sig om anonyma källor talar mot hans förklaring att han skulle ha blivit överrumplad av reporterns påstående och ställt en motfråga för att förstå sammanhanget. Mot hans förklaring talar också hans uppgifter i yttrandet hit där han uppger att hanteringen av de två tjänstemännen hade varit föremål för diskussion och debatt före intervjun. Bakgrunden var alltså känd för BB.

text: Det finns här anledning att beakta också vad BB uttryckte i den tv-intervju som SVT därefter gjorde med honom med anledning av den fråga han hade ställt vid den tidigare intervjun. BB hänvisade då inte till att han med sin fråga velat förstå sammanhanget, utan gav i stället upprepade gånger uttryck för att det inte varit ett allvarligt samtal som han förde med reportern i den första intervjun.

text: Det som redovisats gör att jag sammantaget finner att BB:s fråga till SVT:s reporter utgjorde otillåten efterforskning av uppgiftslämnare. Han har därigenom agerat i strid med efterforskningsförbudet.

text: Meddelarfriheten är av grundläggande betydelse för yttrande- och informationsfriheten i vårt samhälle. Det är därför av yttersta vikt att den som företräder en myndighet eller ett annat allmänt organ känner till och respekterar grundlagens regler om efterforskningsförbud, vars syfte är att stärka meddelarfriheten. Jag ser därför allvarligt på att BB frågade efter SVT:s källor, och han förtjänar kritik för det.

text: Jag finner därutöver anledning att kommentera BB:s uttalanden i den intervju med SVT där han fick frågor som rörde efterforskning av källor. Flera av BB:s svar och uttalanden där ger anledning att ifrågasätta hans förståelse och respekt för reglerna om meddelarfrihet och efterforskningsförbud. Som nämnts gjorde han t.ex. flera uttalanden med innebörden att hans tidigare fråga om vem som lämnat uppgifter inte var så allvarlig eftersom det inte var ett allvarligt samtal som han förde med SVT:s reporter. Dessutom uttrycker han, som jag har uppfattat det, vid flera tillfällen under intervjun att om han verkligen hade velat få veta vilka källorna var så hade han krävt det. En företrädare för det allmänna ska inte uttrycka sig som att han eller hon skulle vara beredd att efterforska källor i vissa situationer. Sådana uttalanden kan i förlängningen leda till att tjänstemän inte vågar utnyttja sin meddelarfrihet. BB ska kritiseras även för sina uttalanden i den senare intervjun.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

title: Kritik mot Arbetsmarknads- och socialnämnden i Karlstads kommun för bristande saklighet och opartiskhet i en utredning enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen

sammanfattning: I en utredning enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen, som gjordes med anledning av en ansökan om stöd och hjälp utifrån påstådd våldsutsatthet, angavs inte från vem uppgifterna om våld kom, och den påstådda förövaren betecknades genomgående som ”våldsutövaren”. Utredningen lämnades senare in till en domstol i en pågående vårdnadstvist av den som hade ansökt om stödet och hjälpen. Företrädare för det allmänna ska i sin verksamhet följa regeringsformens och förvaltningslagens krav på saklighet och opartiskhet (objektivitetsprincipen). JO uttalar att de nämnda kraven även gäller vid genomförandet av en utredning enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen. Inom ramen för en sådan utredning ligger det dock i sakens natur att myndigheten redovisar sin bedömning av det sökta stöd- och hjälpbehovet, och det kan då vara nödvändigt att nämnden i viss mån tar ställning till tillförlitligheten i de lämnade uppgifterna om våld. Det är dock viktigt att det i en sådan utredning klart och tydligt framgår i vilket syfte den har upprättats. Det måste också beaktas att det kan finnas en bakomliggande konflikt mellan den enskilde som har ansökt om insatsen och den påstådda förövaren. De formuleringar som används, särskilt i bedömningen i utredningen, måste därför övervägas noga. Det ska också tydligt anges vem som har lämnat de olika uppgifterna i utredningen. I detta fall angavs det inte i utredningen från vem uppgifterna om våld kom. Vidare betecknades den påstådda förövaren genomgående som ”våldsutövaren” i utredningen. Formuleringarna medför enligt JO att en läsare av utredningen kan få uppfattningen att det var objektivt fastställt att den påstådda förövaren hade utövat det angivna våldet. Utredningen formulerades således enligt JO inte på ett sådant sätt att kraven på saklighet och opartiskhet var uppfyllda. Nämnden kritiseras för detta.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 14 juni 2019 klagade advokat AA på Arbetsmarknads- och socialnämnden i Karlstads kommun. Hon anförde bl.a. följande. BB ansökte hos nämnden om stöd och hjälp, och nämnden inledde en utredning med stöd av

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Utredningen har sedan åberopats som bevisning av BB i en vårdnadstvist som hon hade med CC. Utredarna har i utredningen uttryckt sig som att BB:s utsaga

text: är sanning, och det är anmärkningsvärt att utredarna genomgående har betecknat CC som ”våldsutövaren”, vilket är stötande och varken sakligt eller objektivt. Det framstår som att utredarna har tagit ställning mot CC.

text: Utredning

text: JO begärde att Arbetsmarknads- och socialnämnden i Karlstads kommun skulle yttra sig över innehållet i anmälan.

text: Som sitt svar beslutade nämnden att överlämna ett yttrande som är upprättat av förvaltningen. Av yttrandet framgår bl.a. följande:

text: Anmälaren beskriver att utredarna i utredningen har uttryckt sig som om BB:s utsaga är en sanning och bifogar en utredning som inledes 2017-11-03. Anmälaren betonar att det som framstår som mest anmärkningsvärt är att utredarna genomgående i utredningen refererat till CC som "våldsutövaren". Ansvarig handläggare har skrivit utredningen utifrån dåvarande utredningsrutin. Familjevåldsenheten har sedan dess tagit del av JO dnr 2017-7502 och därefter gjort ändringar både i utredningsrutin och utredningsmall. I nuvarande utredningar, tydliggörs att det är den våldsutsattas berättelse som ligger till grund för utredningen. Begreppet "våldsutövare" används fortfarande i dokumentation, men i begränsad omfattning. Samtliga utredningar inleds med en förklarande text; "Hot- och våldsteamet utgår från att det den våldsutsatta berättar om erfarenheter av våld stämmer och bedömer generellt inte trovärdigheten i den våldsutsattas berättelse. I utredningen används begreppet våldsutövare även om detta inte är styrkt genom dom från rättsväsendet". Ytterligare en förändring som gjorts är att det genomgående i utredningen ska vara tydligt att det är den våldsutsattas uppgifter som ligger till grund för bedömning, exempelvis XX berättar att, enligt XX har våldsutövaren… I den tidigare utredningsmallen fanns rubriken "våldsutövaren" med, men numera finns den informationen under bedömningsdelen utifrån vad som är relevant för att bedöma behov av stöd och skydd. Mot bakgrund av ovanstående beskrivning, görs bedömningen att bristerna redan är åtgärdade och det bedöms inte föreligga skäl till att vidta ytterligare åtgärder.

text: Advokat AA kommenterade remissvaret. JO tog därefter del av nämndens utredningsrutiner och utredningsmall.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Till socialnämndens uppgifter hör att verka för att den som utsatts för brott får stöd och hjälp. Socialnämnden ska särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp av närstående kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation (

text: 5 kap. 11 §

text: SoL).

text: Socialnämnden ska erbjuda våldsutsatta vuxna insatser akut och på kort och lång sikt med utgångspunkt i behovet av skydd, stöd och hjälp. Utredningen, inklusive riskbedömningen, ska ligga till grund för bedömningen av vilka insatser som ska erbjudas (7 kap. 1 § Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd [

text: SOSFS 2014:4

text: ] om våld i nära relationer).

text: I offentlig verksamhet ska kraven på saklighet och opartiskhet beaktas (1 kap.

text: 9 § regeringsformen

text: och

text: 5 § förvaltningslagen

text: [2017:900]). Detta gäller även

text: 11 kap. 1 §

text: SoL. Kraven gäller inte bara hur en sak faktiskt har handlagts, utan även hur myndighetens handlande har uppfattats (se

text: JO 2019/20 s. 574

text: ). Inom ramen för en utredning om stöd och hjälp utifrån våldsutsatthet måste socialnämnden beakta att utredningen senare kan komma att användas i andra sammanhang, t.ex. i en domstolsprocess.

text: Bedömning

text: Arbetsmarknads- och socialnämnden i Karlstads kommun genomförde en utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL med anledning av de påståenden om våldsutsatthet som BB gjorde i en ansökan om stöd och hjälp. Nämnden bedömde utifrån de lämnade uppgifterna att BB var i behov av visst stöd och viss hjälp och angav skälen för detta.

text: Jag har i flera fall tidigare berört kraven på opartiskhet och saklighet när det gäller intyg som har utfärdats av företrädare för det allmänna (se t.ex. JO:s beslut den 26 april 2019, dnr

text: ). Jag uttalade i det nämnda ärendet bl.a. att en sådan skrivelse som regel endast ska innehålla en redovisning av faktiska förhållanden, och inte några värderingar eller bedömningar från det allmännas sida. I det här fallet gäller det dock en utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL. I en sådan utredning ligger det i sakens natur att nämnden redovisar sin bedömning av det sökta stöd- och hjälpbehovet, och det kan då vara nödvändigt att nämnden i viss mån tar ställning till tillförlitligheten i de lämnade uppgifterna om våld. En utredning kan dock få betydelse i såväl offentliga som enskilda rättsförhållanden. Det är därför viktigt att det i en utredning klart och tydligt framgår i vilket syfte den har upprättats. När handläggaren skriver en utredning måste han eller hon även ta hänsyn till att det kan finnas en bakomliggande konflikt mellan den enskilde som har ansökt om en insats och en annan person. De formuleringar som används, särskilt i nämndens bedömning, måste därför övervägas noga. Det ska givetvis tydligt framgå vem som har berättat vad när uppgifter återges i en utredning.

text: I den aktuella utredningen anges genomgående att BB har blivit utsatt för våld av CC utan att det har angetts från vem uppgifterna kommer. I utredningen under rubriken ”Hot/våld/övergrepp” anges t.ex. att ”[v]åldsutövaren har utövat fysiskt våld genom att hålla fast […]”. Till detta kommer att CC konsekvent i utredningen betecknas som ”våldsutövaren”. Formuleringarna medför att en läsare kan få uppfattningen att det är objektivt fastställt att CC har utsatt BB för det våld som anges. Som jag uppfattar saken härrör uppgifterna om våld helt och hållet från BB, vilket naturligtvis borde ha antecknats i utredningen. Vidare borde inte CC har betecknats som ”våldsutövaren”. Med hänsyn till detta är utredningen inte utformad på ett sådant sätt att kraven på saklighet och opartiskhet är uppfyllda. För denna brist ska nämnden kritiseras.

text: Jag ser positivt på att de nya rutinerna tydliggör att det ska framgå vem som har lämnat vilka uppgifter i en utredning. Jag noterar dock att det även framgår att begreppet ”våldsutövaren” fortfarande används, om än i mindre omfattning.

text: Som jag angett ovan bör en sådan formulering undvikas. Jag förutsätter att nämnden återigen ser över sina rutiner och då beaktar kraven på opartiskhet och saklighet. Ärendet avslutas.