avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Falun, och Polismyndigheten Dalarna för långsam handläggning av en förundersökning rörande misshandel av barn

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot kammaråklagaren BB vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Falun. Hon var missnöjd med handläggningstiden i en förundersökning och uppgav bl.a. att hon i april 2006 polisanmäldes för misshandel av sina barn. Hon fick inte träffa barnen och åtal väcktes först drygt elva månader senare. Hon frikändes sedan av tingsrätten.

text: Utredning

text: Handlingar i åklagarkammarens ärende 505A-1270-06, Falu tingsrätts dom i mål B 1558-06 och ärendehistorik i Polismyndigheten Dalarnas ärende K8440-06 infordrades och granskades. Av utredningen framkom sammanfattningsvis följande.

text: En polisanmälan om misshandel av två barn födda år 1995 och 1999 gjordes den 20 april 2006 och samma dag inleddes förundersökning och AA antecknades som skäligen misstänkt. Därefter hölls fram till sommaren ett antal förhör. I november hölls ytterligare förhör och några dagar senare lämnades förundersökningsprotokollet till bl.a. AA:s offentlige försvarare för slutdelgivning. Den 23 mars 2007 meddelade denne att han inte påkallade någon ytterligare utredning. Åtal väcktes den 29 mars.

text: Åklagarmyndigheten anmodades att lämna upplysningar och yttrande över handläggningstiden i ärendet. Myndigheten (vice riksåklagaren CC) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från vice chefsåklagaren DD (här utelämnade) och BB.

text: BB uppgav bl.a. följande.

text: Någon gång efter det att jag återkom från min semester erhöll jag samtal från barnens mormor som begärde att få höras som vittne samt att förhör jämväl skulle hållas med den kontaktperson som familjerätten utsett för barnen. Jag kontaktade omgående som jag minns det per telefon utredaren och begärde att dessa personer skulle höras. Dessvärre vilket jag beklagar har inte något av dessa samtal kommit att

text: dokumenteras i diariet av mig. Jag har dock i direktiv till polisen den 22 oktober 2006 efterhört om mormodern hörts ännu och på grund av min tidigare bristande dokumentation härom ställt frågan om kontaktpersonen skulle höras. I samma direktiv begärde jag att utredaren skulle ombesörja att advokaterna erhöll allt material i utredningen samt förhören med barnen på DVD. Eftersom modern erhållit en ny offentlig försvarare efter det att samtliga förhör med barnen var hållna krävde jag att försvararna skulle tillfrågas om de påkallade kompletterande förhör med målsägandena. Detta för att uppfylla de krav som uppställs i 6 artikeln i Europakonventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. I artikeln sägs bl. a. att envar när det gäller anklagelse mot honom för brott skall vara berättigad till en rättvis (”fair”) och offentlig rättegång och att den anklagade härvid skall ha rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen mot honom. Med hänsyn till att Europadomstolen i flera fall, där uppgifter av vittne eller målsägande varit den avgörande bevisningen mot den tilltalade, funnit det stridande mot artikel 6 att lägga dem till grund för fällande dom när den som lämnat uppgiften inte hörts i rättegången och den tilltalade eller företrädare för honom inte heller i annat sammanhang fått tillfälle att utfråga uppgiftslämnaren, ansåg jag att denna nya förfrågan till framförallt moderns nya offentliga försvarare var nödvändig (jfr

text: NJA 1992 s 532

text: och

text: NJA 1993 s 68

text: ). Den 13 november 2006 kontaktades jag av barnens mor med förfrågan angående ärendets fortskridande och med önskemål från hennes sida om att ärendet skulle kunna påskyndas. Jag kontaktade omgående per telefon utredaren och påminde om ärendet och hörde mig för om barnens mormor samt kontaktpersonen hörts ännu vilket de inte hade. Den 15 respektive den 16 november 2006 hölls de aktuella förhören med mormodern och kontaktpersonen. Förhören inkom till kammaren den 20 november 2006. I och med att dessa förhör hållits ansåg jag att vi slutfört den utredning som jag ansåg var nödvändig. Det återstod således endast slutdelgivning enligt

text: 23 kap 18 § rättegångsbalken

text: innebärande bland annat att försvararna hade möjlighet att påkalla kompletterande förhör med målsägandena för att uppfylla Europakonventionens krav på rättvis rättegång. Förundersökningsprotokoll skickades ut för slutdelgivning den 21 november 2006 till försvararna. Av pm av den 30 november 2006 upprättat av utredaren framgår att mammans sambos offentliga försvarare glömt att hämta protokoll samt DVD i ärendet. Den 13 december 2006 inkom till Åklagarkammaren en skrivelse från moderns rättshjälpsbiträde med begäran om att jag skulle ta beslut i åtalsfrågan med största möjliga skyndsamhet. Jag minns att jag kontaktade rättshjälpsbiträdet och förklarade att utredningen inte var slutdelgiven men jag har tyvärr brustit då det gäller att dokumentera detta samtal. Den 1 mars 2007 inkom förfrågan från tingsrätten angående utredningsläget i aktuellt ärende vilken förfrågan besvarades den 13 mars 2007. Den 12 mars 2007 påminde jag utredaren per telefon angående aktuellt ärende. Hon lät meddela att hon begärt besked från moderns offentliga försvarare vid ett tiotal tillfällen utan att få något besked huruvida de påkallade någon ytterligare utredning i enlighet med

text: 23 kap 18 §

text: RB. Jag erinrade henne om att 2 a § förundersökningskungörelsen var tillämplig och att den sedan länge passerats varför advokaten måste avkrävas ett besked. Av pm av den 26 mars 2007 upprättat av utredaren framgår:  att moderns offentliga försvarare den 19 december 2006 begärde förlängd delgivningstid till den 12 januari 2007,  att utredaren den 17 januari 2007 lämnade meddelande till moderns offentliga försvarares sekreterare att försvararen skulle kontakta utredaren,  att utredaren den 22 januari 2007 talade med moderns offentliga försvarare angående delgivningen. Han meddelade att han skulle träffa modern den 24

text: januari 2007 och att han ville avvakta tills han pratat med henne då de troligen skulle begära kompletteringar i ärendet. Försvararen lovade återkomma snarast efter de träffats,  att utredaren den 2 februari 2007 kontaktade moderns offentliga försvarare som då hade besök av sin klient. Försvararen skulle höra av sig till utredaren så snart de bestämt vilka som skulle höras,  att utredaren påminde moderns försvarare den 21 februari 2007 när de träffades i ett annat ärende,  att utredaren den 5 mars 2007 lämnade ett meddelande till moderns offentliga försvarares sekreterare med begäran att han skulle höra av sig till utredaren,  att utredaren ånyo sökte moderns offentliga försvarare den 14 mars 2007,

text:  att utredaren den 23 mars 2007 kontaktades av moderns offentliga försvarare som meddelade att de inte hade någon erinran mot utredningen. Den 27 mars 2007 inkom förundersökningsprotokoll till åklagarkammaren. Den 28 mars 2007 väckte jag åtal mot modern och hennes sambo vid Falu tingsrätt. Huvudförhandling utsattes till den 25 och 28 maj 2007 men den blev inställd. Huvudförhandling ägde sedan rum den 24 och 28 augusti 2007. – – –

text: Vad gäller ärendets fortskridande från det att jag återkom från min semester den 21 augusti 2006 till dess att förundersökningsprotokollet skickades ut den 21 november 2006 konstaterar jag att det under denna tid endast hölls två förhör vilka påkallats av moderns mor. Dessa tre månader borde jag självfallet ha varit mer aktiv som förundersökningsledare än vad som var fallet. Jag är medveten om att det förhållandet att jag var tvungen att prioritera andra ärenden framför detta inte medförde att tidsfristen i 2 § förundersökningskungörelsen fick överskridas. Jag kan emellertid inte bortse från att den höga arbetsbelastningen ändå är förklaringen till att jag inte varit mer aktiv som förundersökningsledare under denna period. Jag konstaterar vidare mot bakgrund av vad som ovan antecknats att det tog drygt 4 månader att få ärendet slutdelgivet. Även om jag självfallet är den som har ansvaret för förundersökningen i dess helhet, i egenskap av förundersökningsledare, anser jag inte att jag kan ta på mig allt ansvar för den tidsutdräkt som uppstått under denna tidsperiod. Det är i den enskildes – i detta fall moderns – rättssäkerhetsintresse som vi avvaktade beskedet, nämligen om hon och hennes nya offentliga försvarare påkallade ytterligare utredning. Otaliga försök gjordes från utredarens sida att förmå försvararen att ge ifrån sig ett besked. De preliminära besked som gavs var att ytterligare kompletteringar skulle begäras utan att de gick närmare in på vilken typ av komplettering som kunde komma att begäras än att det avsåg förhör. I detta sammanhang bör omnämnas att åtal, enligt

text: 23 kap 18 §

text: RB inte får beslutas innan skäligt rådrum beretts den misstänkte och dennes försvarare. Endast i undantagsfall finns skäl att besluta åtal utan hinder av föreskrifterna i första stycket nämnda paragraf nämligen om det föreligger risk för omedelbar preskription. Någon sådan risk förelåg självfallet inte i aktuellt ärende. Eftersom någon uttrycklig begäran om komplettering inte inkom saknades – så som det får förstås – möjlighet för mig att enligt andra stycket i nämnda paragraf bedöma om de ev. kompletteringar som kunde komma att begäras hade betydelse för utredningen. Därmed torde det ha saknats möjlighet för mig att avslå den ännu inte gjorda framställan enligt nämnda paragraf. Om begäran hade avsett kompletterande förhör med barnen skulle detta självklart ha betydelse för utredningen. Även beträffande denna period var arbetsbelastningen på mig hög. Den 11 december 2006 fick jag överta förundersökningsledningen i ett ärende från en kollega vilket ärende återupptagits av Utvecklingscentrum efter en begäran om överprövning av ett beslut att lägga ned förundersökningen. Det aktuella ärendet skulle bedrivas med mycket stor skyndsamhet eftersom de ev. brotten riskerade att preskriberas den 3 januari 2007. Detta komplicerade bedrägeri/trolöshets ärende upptog mycket stor del av min

text: arbetstid eftersom jag var tvungen att på orimligt kort tid slutföra den aktuella förundersökningen och ta beslut i åtalsfrågan. Under vecka 51 år 2006 och vecka 1 år 2007 nödgades jag och vice chefsåklagaren dessutom från en kollega överta handläggningen av ett häktat mål med tre tilltalade för bland annat grov våldtäkt samt avsätta tid för en komplicerad huvudförhandling som pågick i minst 6 dagar. Som jag minns det hade jag inte någon hel eller partiell befrielse från annan lottning under den aktuella tiden. Under veckorna 7-22 genomgick jag dessutom Ekobrottsmyndighetens redovisningskurs motsvarande 4 veckors heltidsstudier. Allt detta är självklart ingen ursäkt men likafullt min förklaring till att jag under den aktuella perioden inte hade möjlighet att säkerställa att ärendet handlades på ett sätt som överensstämde med gällande rätt och att jag inte agerade mer kraftfullt som förundersökningsledare.

text: CC hänvisade beträffande handläggningen till BB upplysningar och anförde, efter en redogörelse för den rättsliga regleringen, bl.a. följande under rubriken bedömning.

text: Inledningsvis kan jag konstatera att åklagaren och polisen har handlagt utredningen föredömligt snabbt under de första månaderna. Utredningen, som har gällt allvarlig brottslighet, har varit omfattande och rört två målsäganden och två misstänkta personer. Enligt min mening har utredningen i sig varit av sådan beskaffenhet att fristen enligt 2 a § förundersökningskungörelsen har fått överskridas. – – –

text: Med hänsyn till att tidsfristen hade löpt ut när åklagaren gav direktiv om att utredningen skulle slutdelges hade det varit lämpligt att denne tidigare än vad som kom att ske hade påmint polisen om ärendet. Om så hade skett borde det faktum att försvararen under lång tid inte efterkommit polisens förfrågningar huruvida ytterligare utredning påkallades ha uppdagats snabbare än vad som kom att ske. Därmed hade åklagaren tidigare kunnat agera för att försöka slutföra utredningen mer skyndsamt. Det bör noteras att när förundersökningen väl var färdigställd har åklagaren omgående fattat beslut i åtalsfrågan. Det bör särskilt framhållas att åklagaren, trots det ansträngda arbetsläget vid åklagarkammaren i Falun, på ett snabbt och omsorgsfullt sätt har drivit ärendet framåt genom att ge nya direktiv efter att polisen redovisat vidtagna utredningsåtgärder. Åklagaren har även följt anvisningarna i Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd

text: ÅFS 2007:5

text: om att inte dröja längre tid än tre månader med att vidta åtgärder för att föra utredningen framåt. Att ärendet dragit ut på tiden efter att utredningen slutfördes synes främst bero på att det varit svårigheter med att slutdelge moderns offentliga försvarare. Sammanfattningsvis hade det varit önskvärt att åklagaren i viss mån hade varit något mer aktiv, i vart fall när det gäller tiden efter att utredningen slutfördes, med att verka för att beslut i åtalsfrågan inte drog ut på tiden onödigt länge.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från polismyndigheten. Kriminalinspektören EE uppgav bl.a. följande angående handläggningen efter juli 2006. BB kontaktade henne per telefon någon gång under sensommaren eller hösten 2006 och begärde att kompletterande förhör skulle hållas. Den 24 oktober fick hon skriftligt direktiv från BB angående detta. Hon hade då semester. Den 13 november påminde BB henne per telefon och samma dag sökte hon förhörspersonerna. Därefter färdigställdes utredningen och lämnades till de offentliga försvararna för slutdelgivning. AA:s offentlige försvarare lämnade besked att ytterligare utredning inte påkallades först i mars 2007. Hon hade då påmint försvararen ett antal gånger om ärendet och fått löfte om att han skulle återkomma med besked om ytterligare förhör påkallades. Hon påminde honom när de träffades i andra ärenden och ringde

text: även till honom och hans sekreterare. Försvararen skulle träffa sin klient den 24 januari och därefter skulle han återkomma. Så skedde emellertid inte och hon påminde igen den 2 februari. Den 12 mars fick försvararen en vecka på sig av åklagaren. Under den aktuella tiden träffade hon åklagaren i andra ärenden och nämnde säkert problemet med slutdelgivningen för honom och hon tror att hon frågade vad hon skulle göra. Arbetssituationen var under den här perioden mycket ansträngd. Tidigare chefen för familjevåldsenheten, FF, bekräftade EE:s uppgift att arbetssituationen var mycket ansträngd under den aktuella perioden.

text: Det kan tilläggas, som också Åklagarmyndigheten noterat, att det av ett åtgärdsblad i ärendet som upprättats vid polismyndigheten framgår att EE kontaktade BB med anledning av att AA:s offentlige försvarare den 19 december 2006 begärde förlängd tid att yttra sig till den 12 januari 2007.

text: Bedömning

text: Av

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: framgår att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. När det, som i det nu aktuella fallet, rör sig om en förundersökning i vilken målsäganden är under 18 år ställs det i

text: 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: upp ett särskilt krav på skyndsamhet. Enligt bestämmelsen ska en förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt 18 år bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktas mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet (

text: 1 a § förundersökningskungörelsen

text: Av utredningen framgår att förundersökning rörande misstanke om misshandel av två barn inleddes den 20 april 2006 och att AA samma dag noterades som skäligen misstänkt. Beslut i åtalsfrågan skulle då, om det inte fanns skäl att överskrida fristen, ha fattats senast den 20 juli. Det kom emellertid att dröja ytterligare drygt åtta månader innan ett sådant beslut fattades.

text: I likhet med Åklagarmyndigheten anser jag att utredningen har handlagts föredömligt snabbt de första månaderna. Efter det sista förhöret med AA i juli 2006 kom det emellertid att dröja drygt fyra månader innan de två avslutande förhören hölls i november. Dokumentationen i denna del är bristfällig. Ett direktiv om ytterligare förhör skrevs av BB först den 22 oktober, av vilket det dock framgår att tidigare kontakter i frågan hade förekommit. Varken BB eller EE minns när de hade den kontakten annat än att det var efter det att BB återkom från sin semester i mitten av augusti. Jag konstaterar att eftersom beslut i åtalsfrågan skulle ha fattats i

text: mitten av juli borde, när de kompletterande förhören begärdes, polis och åklagare ha verkat för att de skyndsamt kom till stånd.

text: Därefter dröjde det ytterligare drygt fyra månader från det att förundersökningsprotokollet lämnades till de offentliga försvararna i november 2006 till dess att AA:s försvarare i mars 2007 upplyste att några ytterligare utredningsåtgärder inte påkallades. I ett ärende som det aktuella är det givetvis, när fristen redan överskridits med flera månader, oacceptabelt att det dröjer så lång tid innan ett besked föreligger med anledning av att slutdelgivning sker.

text: I en sådan situation ställs det särskilda krav på aktivitet från polis och åklagares sida. Av utredningen framgår också att EE vid ett stort antal tillfällen under de aktuella månaderna haft kontakt med försvararen eller dennes sekreterare. I mitten av december kontaktade hon också BB med anledning av att försvararen då ville ha förlängd tid att yttra sig till den 12 januari 2007. Därefter har, såvitt framkommit, BB först den 12 mars påmint EE om ärendet och då påtalat att försvararen måste avkrävas ett svar inom en vecka. Mot bakgrund av BB övergripande ansvar för utredningen borde han, i vart fall när han i december 2006 måste ha fått klart för sig att det var problem med slutdelgivningen, ha följt upp det då givna anståndet. Han borde, när något besked inte erhölls sedan anståndstiden löpt ut, ha agerat mera kraftfullt för att se till att försvararen tog ställning till om ytterligare utredning begärdes.

text: Sammanfattningsvis kan jag konstatera att det finns anledning att rikta kritik mot såväl polismyndigheten som åklagaren för bristerna i handläggningen.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Barn/ungdom Ombud/biträde/försvarare

publisher: Justitieombudsmannen

title: En advokat hade utsetts till offentligt biträde för ett barn i ett mål angående vård enligt LVU; fråga om biträdets rätt att vara närvarande vid ett möte mellan socialförvaltningen, barnet och barnets far

org: jo

text: Advokaten AA utsågs den 16 november 2001 till offentligt biträde för BB, som var

type: stycke

text: 14 år. I en dom den 28 december 2001 förordnade länsrätten att BB skulle beredas vård enligt

text: 2 §

text: LVU på grund av missförhållanden i pojkens hem.

text: I en anmälan till JO klagade AA på socialförvaltningen i Osby kommun och då i första hand områdeschefen CC. AA uppgav att BB den 6 januari 2002 hade kontaktat honom varvid de kom överens om att AA skulle vara med på ett möte följande dag med företrädare för socialförvaltningen, BB och dennes far. Han anförde vidare bl.a. följande.

text: När undertecknad anmälde sig i socialförvaltningens reception inför sammanträffandet mottogs beskedet att undertecknad inte skulle vara med. Med anledning härav framställdes begäran om ett kort sammanträffande med BB, vilken uppgavs finnas i socialförvaltningens lokaler, innan socialförvaltningens sammanträde skulle påbörjas. Begäran avslogs av områdeschefen CC.

text: Efter remiss yttrade sig Socialnämnden i Osby kommun, genom sitt arbetsutskott, över anmälan. I yttrandet anfördes följande.

text: Advokat AA som offentligt biträde

type: rubrik

text: Advokat AA förordnades av länsrätten som BB:s offentliga biträde. Eftersom pojken är under 15 år var advokaten enligt

text: 36 §

text: LVU också ställföreträdare för honom. Vid kontakt med socialsekreterare DD i socialkontorets väntrum 2002-01-07 uppgav advokat AA dock att hans förordnande hade upphört, men att han ändå ”ville ställa upp för pojken”.

text: Mötet 2002 01 07 mellan BB och fadern

text: Det speciella sammanträffande som advokat AA refererar till var inte något sammanträde som del i handläggning av ett ärende utan ett samtal med BB och hans far som ett av återkommande behandlingssamtal. Syftet med samtalet var att möjliggöra kontakt mellan BB och fadern. Vid planeringen av mötet hade överenskommits med pojken och fadern vilka som skulle delta. BB:s socialsekreterare och hans kontaktperson på HVB-hemmet skulle vara med som stöd för honom. Områdeschef CC skulle närvara som samtalsledare och för att beakta faderns behov av stöd.

text: När advokat AA kom till socialkontoret omtalades detta för BB. Det klargjordes att de deltagande i själva mötet skulle begränsas till vad som hade överenskommits i förväg. BB tillfrågades om han ville träffa advokat AA före mötet, men han tyckte att det inte behövdes.

text: Övervägande

text: Sammanträffandet med BB och fadern 2002-0l-07 var en del i det fortgående behandlingsarbetet med både BB och fadern. Det rörde sig inte om något ärende som skulle avgöras och var därmed inte att anse som myndighetsutövning. Socialsekreteraren och områdeschefen uppfattade att BB verkligen menade att han inte hade behov av att träffa advokat AA före det planerade mötet. Han föreföll vara trygg och nöjd med att mötet skulle genomföras utan andra närvarande än vad som hade överenskommits i förväg. Vad BB sade när advokat AA ringde honom dagen efter mötet är inte känt. Advokat AA:s uppgifter om detta kan därför inte bemötas. Advokat AA anför att områdeschef CC avslog hans begäran om sammanträffande med BB och att han inte fick något skriftligt beslut om detta. Det var BB som avstod från möjligheten att få träffa advokaten före mötet 2002-01- 07. Att inte låta advokaten närvara vid själva mötet mellan BB och fadern var ett ställningstagande som åtgärd i det faktiska handlandet, men inte något beslut enligt viss paragraf. Advokatens framställan var en fråga som inte kunde avgöras på ett mer formellt sätt än som skedde. Anmälan har föranlett ingående diskussioner om barns och vårdnadshavares rättigheter samt offentligt biträdes befogenheter. Det kan konstateras att många samtal mellan barn och deras vårdnadshavare som behandling skulle vara svåra att genomföra i närvaro av advokat. Beträffande advokat AA:s kontakt med BB vidhålles att pojken inte nekades att få träffa advokaten före mötet med fadern. Däremot ställdes han inför faktum att mötet skulle genomföras utan advokatens närvaro. Här uppkommer den hypotetiska frågan om BB skulle haft rätt till sitt biträde i sådan behandlingssituation om han hade krävt det. Självklart har både barn och vårdnadshavare rätt till biträde i samband med varje åtgärd som gäller myndighetsutövning. Däremot är frågan om enskilds rätt till biträde i pågående behandlingsarbete oklar. Det är också frågan om ett offentligt biträde, som också är ställföreträdare för ett barn som inte har fyllt 15 år, har befogenhet att delta i behandlingsarbete utan direkt samband med myndighetsutövning. Klargörande från JO i dessa frågor skulle vara av stort värde.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 15 mars 2004 anförde JO André följande.

text: I mål eller ärenden angående bl.a. beredande av vård enligt 2 LVU skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser samt för dennes vårdnadshavare, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (

text: 39 § första stycket

text: LVU). Behövs offentligt biträde både för den unge och för dennes vårdnadshavare, förordnas gemensamt biträde, om det inte finns motstridiga intressen mellan dem (

text: 39 § andra stycket

text: LVU). Om frågan rörande vård enligt LVU har föranletts av att vårdnadshavaren har brustit i omsorgen om den unge får det regelmässigt anses föreligga motstridiga intressen mellan föräldern och den unge (

text: prop. 1979/80:1

text: del C s. 89).

text: Regler om offentligt biträde fanns tidigare i

text: rättshjälpslagen (1972:429)

text: . Bestämmelserna om offentligt biträde fördes fr.o.m. den 1 december 1997 in i den materiella lagstiftningen, bl.a. LVU (se

text: prop. 1996/97:9

text: ). De bestämmelser som var gemensamma för de olika mål där offentligt biträde kan förordnas fördes samman i en särskild lag, lagen (

text: ) om offentligt biträde.

text: Den som är förordnad som offentligt biträde för någon som är under 15 år, utan att samtidigt vara biträde för vårdnadshavaren, är enligt

text: 36 § andra stycket

text: LVU utan särskilt förordnande den unges ställföreträdare i det mål eller ärende som förordnandet avser. Enligt 6 § lagen om offentligt biträde får ett biträde besluta om utredning som är skäligen påkallad för att tillvarata huvudmannens rätt, om utredningen inte kan erhållas genom den domstol eller myndighet som handlägger målet eller ärendet. Utöver dessa paragrafer finns det inte i lagen om offentligt biträde eller LVU några bestämmelser om vilka uppgifter och befogenheter som biträdet har.

text: Bestämmelsen om att den som är förordnad till offentligt biträde för den som är under 15 år också utan särskilt förordnande är den unges ställföreträdare i det mål eller ärende som förordnandet avser trädde i kraft den 1 januari 1996. I propositionen anfördes beträffande det offentliga biträdets och ställföreträdarens uppgifter bl.a. följande (

text: prop. 1994/95:224 s. 57

text: ). Ställföreträdaren skall tillvarata barnets intresse. Han bör alltså framföra de synpunkter och de önskemål som barnet har. Skulle ställföreträdaren ha en annan uppfattning än barnet, bör han med beaktande av barnets önskemål hävda den uppfattning som han anser bäst tjänar barnets intresse. Om barnet så önskar, skall han t.ex. se till att beslut och domar blir överklagade. Ställföreträdaren är samtidigt barnets offentliga biträde och skall i den egenskapen ta till vara barnets bästa i olika hänseenden. Han skall bl.a. fungera som barnets rådgivare. Vidare skall han bevaka att nödvändig utredning angående barnets person, t.ex. utlåtanden från barnpsykologer eller annan expertis, inhämtas. När det gäller vilka uppgifter som ett offentligt biträde har kan nämnas ett beslut enligt vilket JO fann att biträdet hade rätt att närvara vid ett sammanträde då socialnämnden skulle ta ställning till om nämnden skulle ansöka om vård enligt LVU (JO:s ämbetsberättelse 1983/84 s. 180). Beträffande det offentliga biträdets uppgifter är också ett uttalande i Socialstyrelsens allmänna råd Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten (

text: ) av intresse, även om råden inte gäller längre. Socialstyrelsen anförde (s. 37, andra upplagan) att det i ett offentligt biträdes skyldigheter inte ingår t.ex. att följa med barnet eller förälder då PBU utreder barnets situation.

text: I departementspromemorian Utövandet av barns rättigheter i familjerättsprocesser,

text: Ds 2002:13

text: , har det föreslagits att det i LVU införs en ny bestämmelse angående det offentliga biträdets uppgifter. Enligt förslaget skall ett offentligt biträde ta till vara den unges rätt i målet eller ärendet samt lämna stöd och hjälp till den unge. Härutöver skall biträdet ha en skyldighet att lämna information till den unge och se till att barnets inställning klarläggs och redovisas för rätten (se promemorian s. 161

text: f. och s. 185 f.). Promemorian har remissbehandlats och förslaget bereds för närvarande inom Regeringskansliet.

text: Av utredningen framgår att länsrätten hade förordnat att BB skulle beredas vård enligt LVU. Domen hade inte vunnit laga kraft när det aktuella mötet skulle äga rum. AA var således vid den tidpunkten alltjämt offentligt biträde för BB och även dennes ställföreträdare i frågor som rörde målet.

text: Förvaltningen har anfört att det vid mötet den 7 januari 2002 inte skulle avhandlas frågor som rörde vården enligt LVU utan att syftet med mötet var att möjliggöra kontakt mellan BB och dennes far. Enligt min mening har AA inom ramen för sitt uppdrag att biträda BB i LVU-målet inte haft rätt att vara med på mötet. Detta utgör dock inte svar på frågan om förvaltningen likväl borde ha låtit honom delta. Den frågan får emellertid närmast besvaras utifrån vad som allmänt gäller om en utomståendes rätt att vara med vid ett möte mellan en enskild och en myndighet. Frågan om en enskilds rätt att anlita s.k. stödperson har behandlats av JO när det gäller en person som skall företräda inför socialnämnden (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1992/93 s. 417). JO anförde därvid bl.a. följande. Att uppträda vid ett sammanträde inför en nämnd eller annan myndighet torde inte sällan innebära betydande svårigheter för en enskild, som saknar erfarenhet av att agera i sådana sammanhang. Det kan därför vara av stort värde för honom eller henne att under sammanträdet ha sällskap av någon anhörig eller vän.

text: Förvaltningslagen

text: lägger inte något hinder häremot. Däremot kan sekretesskäl, t.ex. uppgifter om andra partens förhållanden, som inte kan omfattas av den biträddes medgivande, mana till viss försiktighet när det gäller den information som kan lämnas inför en stödperson. Detta motiverar dock inte att stödpersonen helt förbjuds att närvara. I förevarande fall var det fråga om ett möte som beskrivits som ett behandlingssamtal. BB var underårig och vårdades enligt LVU. I ett sådant fall är det ytterst socialnämnden som med stöd av

text: 11 §

text: LVU har att fatta beslut i olika frågor rörande den unge. Hit hör bl.a. att ta ställning till vilka behandlingsinsatser som är aktuella. Inom ramen för denna beslutanderätt ligger också att avgöra olika praktiska frågor som t.ex. vem som skall vara närvarande vid ett möte som det nu aktuella.

text: Enligt nämndens yttrande hade BB vid mötet stöd av sin socialsekreterare och sin kontaktperson vid det s.k. HVB-hem där han var placerad. Förvaltningen bedömde uppenbarligen att det inte var lämpligt att låta även AA vara närvarande. Som jag nyss nämnt ligger detta avgörande inom ramen för den bestämmanderätt som nämnden har enligt

text: 11 §

text: LVU. Enligt min mening finns det inte skäl att rikta kritik mot den bedömning som förvaltningen gjorde rörande lämpligheten av AA:s deltagande.

text: Vad som i övrigt har förekommit föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Med hänsyn till det lagstiftningsarbete som pågår rörande de uppgifter som ett offentligt biträde skall ha finner jag skäl att tillställa Justitiedepartementet en kopia av detta beslut.

type: avgorande


avgjordAv: Hans Ragnemalm

nyckelord:
Beslut
Negativ rättskraft
Överklagande

title: Fråga om ett för enskild gynnande beslut om stöd ur EG:s strukturfonder kunde återkallas och ersättas med ett för honom mindre förmånligt beslut. Även fråga om beslutets överklagbarhet

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 14 januari 2005, klagade AA på Länsstyrelsen i Västerbottens län och Länsstyrelsen i Norrbottens län, samt på vissa tjänstemän hos myndigheterna, med anledning av handläggningen av ett ärende om bidrag inom ramen för ett EU-projekt. Hans klagomål gällde att ett beslut om att bevilja honom medel till projektet hade ändrats till att avse ett lägre belopp samt att länsstyrelsen därefter utan anledning hade innehållit alla beviljade medel. Av anmälan framgick följande. Den 22 januari 2004 hade länsstyrelsen fattat ett beslut om investeringsutgift om högst 91 750 kr. Sedan han hade lämnat in en redogörelse för sina utgifter under år 2004, ersattes detta beslut den 30 november 2004 av ett nytt beslut om investeringsutgift om högst 64 988 kr. Han kontaktade då länsstyrelsen som beklagade det inträffade men vidhöll att det senare beslutet skulle gälla. Länsstyrelsen lovade att göra en snabb utbetalning i december av 2004 års ersättning och en utbetalning i januari för år 2005 för att mildra den ekonomiska skada som hade åsamkats honom. Vid tiden för hans anmälan till JO hade han ännu inte fått några pengar.

text: Utredning

text: JO lät hämta in handlingarna i Länsstyrelsens i Norrbottens län ärende (dnr 602- 18174-04). Bland dessa fanns en skrivelse den 5 december 2004 från AA, ställd till Länsstyrelsen i Norrbottens län och Länsstyrelsen i Västerbottens län, i vilken han invände mot att ett nytt beslut hade ersatt det ursprungliga. I materialet fanns vidare en skrivelse från Länsstyrelsen i Norrbottens län till AA den 8 december 2004.

text: JO tog också del av de båda i anmälan centrala beslut som meddelats av Länsstyrelsen i Norrbottens län den 22 januari och den 30 november 2004 i ärende med dnr

text: 04 angående stöd ur EG:s strukturfonder. Det förstnämnda beslutet hade rubriken ”Beslut om stöd ur EG:s strukturfonder för projekt i Mål 1 Norra Norrland” och innehöll följande beslutsmening:

text: Länsstyrelsen i Norrbottens län beslutar med stöd av ramprogrammet för slåtterängar och betesmarker, dnr 115-18801-2001, ingående i SPD:n för Norra Norrland, åtgärd 4.5, om stöd för restaurering av naturbete vid Krycklan. Stöd lämnas ur jordbruksfonden med högst 82 575 kronor. Av stödet betalar EG:s jordbruksfond 61 931 kronor och Sverige betalar 20 644 kronor. Stödet utgör 90 % av en stödgrundande investeringsutgift av högst 91 750. Beslutet gäller t.o.m. 2005- 12-31. Beslutet den 30 november 2004 hade rubriken ”Beslut om stöd ur EG:s strukturfonder för projekt i Mål 1 Norra Norrland, enligt förordningen (

text: ) om stöd för miljö- och landsbygdsutvecklingsåtgärder” och innehöll följande beslutsmening: Länsstyrelsen i Norrbottens län beslutar att lämna stöd med högst 59 080 kronor. Av stödet betalar EG:s jordbruksfond 44 310 kr och Sverige 14 770 kr. Stödet utgör 90 % av en stödgrundande investeringsutgift av högst 64 988 kronor. Beslutet tas med stöd av ramprogrammet för slåtterängar och betesmarker, dnr 115- 18801-2001, ingående i SPD:n för Norra Norrland, åtgärd 4.5. Beslutet gäller t.o.m. år 31/12 2005. Notera att detta beslut endast omfattar två år av detta treåriga projekt, för det sista året tas ett separat beslut. Detta ersätter tidigare beslut taget 2004-01-22. Då restaureringsstödet är begränsat till maximalt 7 000 kr per hektar och år kan den tidigare beslutade summan ej godkännas.

text: Länsstyrelsen i Norrbottens län anmodades därefter att göra en utredning och yttra sig angående handläggningen av AA:s ansökan om stöd ur EG:s strukturfonder.

text: I sitt den 12 april 2005 lämnade remissvar hänvisade länsstyrelsen till ett bifogat yttrande av lantbruksdirektören BB vid länsstyrelsens lantbruksenhet och anförde beträffande AA:s anmälan – i vad den innefattade påstående om att länsstyrelsen förfor felaktigt då den ändrade beslutet den 22 januari 2004 – följande:

text: Det är riktigt att länsstyrelsen den 30 november 2004 ändrade beslutet den 22 januari 2004 på ett sådant sätt att det beviljade stödet till AA minskades från 82 575 kronor till 59 080 kronor. Ändringen var därigenom till nackdel för AA. Som framgår av BB:s yttrande var anledningen till ändringen att länsstyrelsen uppmärksammat att det belopp som beviljats den 22 januari 2004 var högre än det högsta belopp som var tillåtet att bevilja. Beslutet var således inte förenligt med programdokumenten och gemenskapsreglerna, vilket skulle komma att medföra att Kommissionen skulle kräva att Sverige återbetalade den del av beloppet som var högre än tillåtet. Länsstyrelsen bedömde att ett förfarande med krav på återbetalning från Kommissionen på olika sätt skulle innebära stora nackdelar för Sverige. Av den anledningen sökte länsstyrelsen efter andra lösningar för att komma till rätta med situationen. Den lösning som länsstyrelsen slutligen kom att stanna för var den ändring av beslutet som kom till uttryck genom beslutet den 30 november 2004. Länsstyrelsen var därvid medveten om att

text: 18 § i förordningen (1999:1424)

text: om förvaltning av EG:s strukturfonder inte gav stöd för att göra en sådan ändring. För att ändå motverka de nackdelar som beslutet skulle medföra för AA angav länsstyrelsen i nedre delen av sidan 1 i beslutet att beslutet endast omfattade två år av det treåriga projektet men att ett separat beslut skulle tas för det sista året. Eftersom det för närvarande råder en viss osäkerhet om medelstilldelningen för år 2006 har länsstyrelsen ännu inte tagit ställning till det tredje året av projektet. Länsstyrelsen bevakar dock den frågan och kommer att på eget initiativ besluta om saken när de nuvarande osäkerheterna är klarlagda. Om medelstilldelningen medger kommer länsstyrelsen att bevilja AA stöd för projektet för år 2006 med 29 544 kronor. Därigenom kommer det totala stödet

text: för honom att något överskrida det belopp som beslutet den 22 januari 2004 omfattade. Länsstyrelsen har som ambition att kunna stödja pågående projekt till dess de är slutförda. Eftersom det nu rör sig om ett pågående projekt hyser länsstyrelsen förhoppningen att kunna lämna AA stöd även för år 2006. Länsstyrelsen gjorde i denna fråga följande sammanfattande bedömning: Länsstyrelsen kan konstatera att förutsättningarna för att ändra det för AA gynnande beslutet har saknats. Länsstyrelsen anser dock att ändringen i någon mån kan försvaras mot bakgrund av de omständigheter som föranledde ändringen samt de åtgärder länsstyrelsen vidtagit för att kompensera AA. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret men avhördes inte.

text: I ett beslut den 7 april 2006 anförde stf JO Ragnemalm följande.

text: Bedömning

text: Jag begränsar min prövning till att avse den ur anmälarens perspektiv avgörande och också från rättslig synpunkt centrala frågan, om länsstyrelsen ägt att återkalla ett för enskild gynnande beslut och ersätta det med ett för honom mindre förmånligt. Avslutningsvis anför jag också några synpunkter på möjligheten att inom EG-rättens tillämpningsområde upprätthålla överklagandeförbud.

text: Frågan om förvaltningsmyndigheternas möjligheter att återkalla sina beslut – frågan om besluts negativa rättskraft – har i vår förfarandelagstiftning inte underkastats någon generell reglering.

text: Förvaltningslagen (1986:223)

text: innehåller bara en bestämmelse (

text: 27 §

text: ) om skyldighet för myndigheterna att i vissa klara fall korrigera sina beslut, om det kan ske ”utan att det blir till nackdel för någon enskild part”, en regel som alltså inte är tillämplig i det nu aktuella fallet. I rättspraxis har emellertid utvecklats principer om vad som allmänt gäller om rättskraft och då särskilt beträffande möjligheterna att återkalla för den enskilde gynnande beslut.

text: Huvudregeln är att den enskilde skall kunna lita på att för honom förmånligt beslut står fast. Han skall kunna företa olika åtgärder på basis av beslutet utan att behöva riskera, att det plötsligt återkallas. Beslutet är i denna mening orubbligt. Huvudregeln genombryts i princip endast i tre undantagssituationer, nämligen om beslutet är försett med återkallelseförbehåll, om tvingande säkerhetsskäl kräver en omedelbar återkallelse eller om beslutet grundats på vilseledande uppgifter från den enskilde. (Se t.ex. JO 1990/91 s. 161 och Ragnemalm, Förvaltningsprocessrättens grunder, 7 u. 1992, s. 87 f.) Det kan nämnas att liknande regler gäller inom EG-rätten. (Se EG-domstolens dom i

text: mål C-90/95

text: P, De Compte mot Parlamentet, REG 1997 s. I-1999.)

text: Inget av dessa undantag synes vara tillämpligt i AA:s fall. Länsstyrelsen har inte grundat sin för anmälaren oförmånliga återkallelse på förekomsten av tvingande säkerhetsskäl eller på att han skulle ha vilselett myndigheten. Något återkallelseförbehåll har inte intagits i det ursprungliga beslutet, och länsstyrelsen har inte heller hänvisat till några regler om återkallelse i de författningar enligt vilka beslutet meddelats.

text: Länsstyrelsen medger i sitt remissyttrande också, att förutsättningar för att ändra det för AA gynnande beslutet saknats, men menar att korrigeringen ”i någon mån” kan försvaras mot bakgrund dels av de krav på återbetalning av EU-medel som Sverige kunde drabbas av om inte det ursprungligen beviljade beloppet reducerades, dels av de åtgärder länsstyrelsen vidtagit för att kompensera AA Jag kan inte uppfatta detta på annat sätt än att, i strid med gällande rättskraftsregler, AA – snarare än ”Sverige” – borde få betala priset för att ett delvis felaktigt beslut kommit att fattas.

text: Även om jag har den största förståelse för de svårigheter länsstyrelsen stått inför, då man hade att tillämpa det utomordentligt snåriga konglomerat av bestämmelser som formar EU:s jordbrukspolitik, kan jag inte acceptera ett sådant synsätt. Rättskraftsreglerna är till för att skydda den enskilde och får inte urholkas av tekniska eller ekonomiska skäl. Från AA:s synpunkt är det likgiltigt varifrån de honom tilldelade medlen kommer och vilka problem som kan uppkomma på myndighetsnivå om beslutet verkställs. Han har beviljats ett ekonomiskt stöd och har anspråk på detta, om inget av de skäl som bryter rättskraften kan åberopas.

text: Jag vill i sammanhanget göra ett tillägg. I länsstyrelsens återkallelsebeslut den 30 november 2004 har intagits en – negativ – fullföljdshänvisning: ”Enligt

text: 24 § förordningen (1999:1424)

text: om förvaltning av EG:s strukturfonder kan beslutet inte överklagas.” Utan att gå närmare in på frågan om det åberopade stadgandet är riktigt tillämpat eller tolkat vill jag framhålla, att ett författningsstadgat överklagandeförbud inte alltid kan upprätthållas vid tillämpning av regler med EGrättslig anknytning. Ett sådant förbud kan nämligen komma att strida mot gemenskapsrättens principer om domstolskontroll (se

text: RÅ 1997 ref. 65

text: ). Jag vill därför inte utesluta att ett överklagande av länsstyrelsens beslut ändå skulle kunna tas upp till prövning.

text: Med den kritik som ligger i det anförda avslutas ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Allmänna handlingar
Anonymitet

title: Vissa uttalanden om betydelsen av anonymitetsskyddet när en begäran om handlingsutlämnande ska vidarebefordras till den enskildes närmaste chef för prövning

sammanfattning: AA, som arbetar på Migrationsverket, begärde att få ut vissa handlingar samt uppgifter om en kollega. Eftersom AA inte ville att hans enhetschef skulle få kännedom om begäran vände han sig till verkets HR-avdelning. Efter sex dagar vidarebefordrades hans begäran till enhetschefen för prövning av utlämnandefrågan. Enhetschefen kontaktade AA och föreslog ett möte så att AA kunde förklara vad han skulle ha uppgifterna till. Det dröjde drygt tre månader innan AA fick ut de handlingar han hade begärt. En förutsättning för att en myndighet ska kunna uppfylla skyndsamhetskravet i tryckfrihetsförordningen är att det finns rutiner som säkerställer att en framställan om att få ta del av allmänna handlingar omgående vidarebefordras till en tjänsteman som är behörig att pröva utlämnandefrågan. JO konstaterar att handläggningstiden inte är förenlig med skyndsamhetskravet. Eftersom den information som enhetschefen efterfrågade inte behövdes för att ta ställning till om handlingarna kunde lämnas ut har dessutom efterforskningsförbudet åsidosatts. Migrationsverket kritiseras för dessa brister. JO konstaterar vidare att AA:s namn framgick av begäran, att begäran inte innehöll något önskemål om att få vara anonym vid en eventuell vidarebefordran inom myndigheten samt att anledningen till att enhetschefen fick del av begäran var att det var hon som skulle pröva om handlingarna kunde lämnas ut. JO riktar därför inte någon kritik mot Migrationsverket för att AA:s namn röjdes för enhetschefen, men uttalar att det i situationer som den aktuella – där det framgår att den som ska pröva framställningen är sökandens närmaste chef – kan finnas skäl att iaktta en viss försiktighet. Sökanden kan ha haft en särskild anledning att inte vända sig direkt till chefen med sin begäran. Det kan mot den bakgrunden t.ex. vara lämpligt att upplysa sökanden om att begäran ska prövas på annat håll i myndigheten och att den kommer att vidarebefordras dit.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Migrationsverket och enhetschefen BB för handläggningen av framställningar om att få ta del av allmänna handlingar och vissa uppgifter. AA anförde i huvudsak följande. Han arbetar på Migrationsverket, på den enhet där BB är chef, och är fackligt

text: förtroendevald. I ett mejl till Migrationsverkets HR-avdelning den 22 februari 2017 begärde han att enligt offentlighetsprincipen få del av vissa handlingar och uppgifter om en person som var anställd vid hans enhet. Anledningen till att han mejlade HR-avdelningen var att han inte ville att BB skulle få kännedom om hans begäran. HR-avdelningen vidarebefordrade emellertid hans begäran till henne. Hon mejlade honom och begärde ett möte för att få reda på vad de handlingar han vill ta del av skulle användas till. Han svarade inte och hade inte några ytterligare kontakter med någon på Migrationsverket om sin begäran.

text: Den 31 mars 2017 gjorde han en ny framställning om att få ta del av handlingar, med väsentligen samma innehåll som den tidigare. Han skickade den framställningen till Migrationsverkets officiella mejladress. Den 12 april 2017 fick han ett mejl där han informerades om kostnaderna för de handlingar han begärt att få del av och tillfrågades om han accepterade kostnaderna. Han svarade samma dag att han gjorde det. Den 2 maj 2017 tillfrågades han om han fortfarande var intresserad av att ta del av handlingarna.

text: Utredning

text: Migrationsverket (generaldirektören CC) yttrade sig över anmälan efter att ha gett berörda befattningshavare tillfälle att lämna upplysningar.

text: Av utredningen i ärendet framgick följande om handläggningen av AA:s framställningar.

text: I sitt mejl till HR-avdelningen begärde AA att få veta vilken befattning och vilka delegationer en annan anställd vid hans enhet hade. Han begärde vidare att få del av alla RITA-rapporter som lämnats in av personal vid hans enhet. RITA är ett it-system där verkets medarbetare kan rapportera tillbud, arbetsskador, skadegörelse och it-incidenter. Mejlet var undertecknat med AA:s namn, och det framgick av mejlsignaturen att AA arbetade som boendeansvarig på en mottagningsenhet och att han var ledamot i sektionsstyrelsen i fackförbundet ST.

text: AA:s begäran, som kom in till verket den 22 februari 2017, vidarebefordrades till BB den 28 februari, eftersom begäran gällde handlingar och uppgifter om en anställd vid den enhet hon var chef för. Hon ombads att hantera ärendet och fick information om att det kunde vara bra att kontakta AA för ett förtydligande av vilka uppgifter i RITA han var intresserad av. Samma dag skickade BB ett mejl till AA där hon skrev att hon ombetts att besvara hans begäran om att få del av RITA-anmälningar och uppgifter om en kollega. Hon skrev också: ”Vi tar ett möte så får du förklara hur du tänker och vad du ska ha uppgifterna till.”

text: Senare samma dag fick BB ett mejl från HR-avdelningen med svar på en fråga hon ställt om hon kunde visa systemet RITA för en arbetstagarorganisation. Av svaret framgick bl.a. att arbetstagarorganisationer inte får se enskilda ärenden, men att hon kunde berätta om vad som ligger bakom vissa statistiska uppgifter.

text: BB har uppgett att hon hade uppfattningen att AA:s begäran var gjord i hans egenskap av anställd, eftersom han använde sin mejladress vid Migrationsverket och undertecknade som fackligt ombud och boendeansvarig. Hon ville ha ett möte med AA för att be honom precisera vilka handlingar han önskade och förklara rutinerna för att få del av uppgifter i RITA-systemet.

text: Den 31 mars 2017 begärde AA på nytt ut de uppgifter och handlingar som han begärt att få del av den 22 februari 2017 samt ett antal andra handlingar. Den

text: 4 april 2017 kompletterade han sin begäran. Samma dag begärde Migrationsverket ett förtydligande, vilket AA inkom med den 8 april 2017. Den

text: 12 april 2017 ville Migrationsverket ha besked om AA var beredd att betala för att få ut handlingarna. AA bekräftade detta i ett mejl samma dag, men vid en ny kontakt den 2 maj 2017 kom det fram att Migrationsverket inte hade fått hans svar. Handlingarna lämnades ut den 23 maj och den 2 juni 2017.

text: Migrationsverket redovisade följande bedömning.

text: Angående begäran om utlämnande av handlingar den 22 februari 2017

text: Av utredningen i ärendet framgår att det tog sex dagar innan begäran lämnades till handläggaren. Dessutom diariefördes den inte. Utlämnandet skedde därtill tre månader efter att begäran kom in till Migrationsverket. Begäran om att få ta del av handlingarna borde ha diarieförts direkt och handlagts på en gång när den kom in. Handlingarna borde dessutom ha lämnats ut skyndsamt. Migrationsverket beklagar att ärendet innehåller dessa allvarliga handläggningsbrister. BB har, när hon fick AA:s begäran för handläggning, begärt ett möte med honom för att han skulle förklara hur han tänkte och vad han skulle ha uppgifterna till. Enligt Migrationsverkets rutin om begäran om utlämnande av allmän handling får verket inte fråga om syftet med en begäran eller vem personen är om begäran inte behöver sekretessprövas. Migrationsverket beklagar att BB i detta skede av handläggningen begärde att AA skulle berätta vad han ville ha uppgifterna till i och med att det då inte framgick om handlingarna omfattades av sekretess. AA framförde i sin anmälan bl.a. att genom att Migrationsverket skickade hans begäran vidare till BB röjdes hans identitet. Migrationsverket konstaterar att AA uppgav sitt namn i e-postmeddelandet i vilket hans begäran skickades. Migrationsverket menar därför att det inte framgår av hans begäran att han ville vara anonym. Migrationsverket beklagar att AA uppfattade BB:s inbjudan till ett möte med honom som ett sätt att tysta och hindra honom att fullfölja sitt fackliga uppdrag. Verket menar att endast det förhållandet att AA kallades till ett möte inte ensamt kan ses som ett försök att tysta och hindra honom från att utföra sitt uppdrag.

text: Angående begäran om utlämnande av handlingar den 31 mars 2017

text: Migrationsverket beklagar även att detta ärende inte diariefördes direkt. Eftersom begäran rörde ett stort antal handlingar var ett visst dröjsmål med utlämnandet rimligt. I och med att handlingarna lämnades ut i slutet av maj och i början på juni, har skyndsamhetskravet dock inte uppfyllts.

text: Migrationsverket ansåg sammanfattningsvis att handläggningen av AA:s ärenden inte har följt gällande regler och styrdokument. Migrationsverket beklagade detta och uppgav att en ny webbutbildning för all personal om förvaltning och sekretess lanserades i april 2017.

text: Rättslig reglering

text: Utlämnande av allmänna handlingar m.m. Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet och utlämnande av sådana handlingar finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). En allmän handling som får lämnas ut, dvs. som inte omfattas av sekretess, ska genast eller så snart det är möjligt tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Det ska ske på stället och utan avgift (

text: 2 kap. 12 §

text: TF). Den som önskar ta del av en allmän handling har även rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av handlingen (

text: 2 kap. 13 §

text: TF). En sådan begäran ska behandlas skyndsamt.

text: JO har i ett flertal beslut uttalat att ett besked i en utlämnandefråga normalt bör lämnas samma dag som framställningen har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om ett utlämnande får ske. Ett visst ytterligare dröjsmål kan vara ofrånkomligt om framställningen avser eller kräver genomgång av ett omfattande material. I sådana fall kan det många gånger vara lämpligt att successivt lämna besked om vad som kan lämnas ut.

text: En begäran om att få ta del av en allmän handling ska göras hos, och enligt huvudregeln prövas av, den myndighet som förvarar den (

text: 2 kap. 14 §

text: TF). Om en myndighet har lokaler på flera ställen behöver den enskilde inte vända sig till det ställe där handlingen förvaras med sin begäran. Om en anställd vid en myndighet har ansvar för vården av en handling är det i första hand denne som ska pröva om handlingen ska lämnas ut (

text: 6 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL).

text: En myndighet ska på begäran av en enskild lämna uppgift ur en allmän handling som förvaras hos myndigheten om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång (

text: 6 kap. 4 §

text: OSL).

text: Anonymitetsskyddet och efterforskningsförbudet En myndighet får inte, på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling, efterforska vem sökanden är eller vilket syfte han eller hon har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om det finns hinder mot att handlingen lämnas ut (se

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF). Bestämmelsen innebär att var och en har rätt att ta del av alla offentliga handlingar hos en myndighet utan att behöva uppge vem han eller hon är eller vad handlingen ska användas till (det s.k. anonymitetsskyddet).

text: Om sökandens namn framgår av en begäran om att få ta del av allmänna handlingar är begäran inte att betrakta som anonym. Myndigheten bör dock, utifrån grundtanken bakom anonymitetsskyddet i

text: 2 kap. 14 §

text: TF, inte utan vidare lämna uppgiften vidare (se t.ex. JO 2012/13 s. 461, dnr

text: ). Även om den enskilde inledningsvis röjt sin identitet bör myndigheter, så långt det är lagligen möjligt och praktiskt genomförbart, tillmötesgå ett önskemål från den enskilde om att få vara anonym när framställningen vidarebefordras inom

text: myndigheten (se JO:s beslut den 26 juni 2013, dnr

text: ). JO har ifrågasatt lämpligheten i att lämna sökandens namn vidare till den närmaste chefen, även om sökanden inte motsatt sig detta, när detta inte var nödvändigt för prövningen av begäran (se JO:s beslut den 29 mars 2016, dnr

text: I ett beslut den 11 december 2017 anförde JO Renfors följande:

text: Bedömning

text: Av den begäran som AA skickade till Migrationsverket den 22 februari 2017 framgick hans namn och att han arbetade inom verket. Begäran innehöll inte något önskemål om att få vara anonym vid en eventuell vidarebefordran av framställningen inom myndigheten. Anledningen till att BB fick del av den var att det var hon som skulle pröva om handlingarna kunde lämnas ut. Vid sådana förhållanden finns det inte skäl att rikta någon kritik mot Migrationsverket för att AA:s namn röjdes för BB.

text: Jag vill dock framhålla att det i situationer som den nu aktuella – där det av handlingarna framgår att den som ska pröva framställningen är sökandens närmaste chef – kan finnas skäl att iaktta en viss försiktighet. Sökanden kan ha haft en särskild anledning att inte vända sig direkt till chefen med sin begäran. Det kan mot den bakgrunden t.ex. vara lämpligt att upplysa den enskilde om att begäran ska prövas på annat håll i myndigheten och att den kommer att vidarebefordras dit.

text: AA hänvisade till offentlighetsprincipen i sin begäran att få ta del av handlingar. Framställningen skulle därmed handläggas i enlighet med bestämmelserna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: . Det innebär bl.a. att framställningen ska behandlas skyndsamt och att en myndighet inte får efterforska vilket syfte sökanden har med sin begäran i andra fall än när det behövs för att kunna pröva om handlingen kan lämnas ut.

text: En förutsättning för att en myndighet ska kunna uppfylla skyndsamhetskravet är att det finns rutiner som säkerställer att en framställan om att få ta del av allmänna handlingar omgående vidarebefordras till en tjänsteman som är behörig att pröva utlämnandefrågan. Utredningen visar att det i detta fall tog sex dagar innan BB, som skulle pröva utlämnandefrågan, fick del av AA:s första begäran, vilket inte är acceptabelt.

text: BB har uppgett att hon inte uppfattade att det var fråga om en begäran enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: . Att det var på det sättet får visst stöd av innehållet i det mejl som hon fick av HR-avdelningen den 28 februari 2017. Där framgår att BB vänt sig till HR-avdelningen med frågor om arbetstagarorganisationernas rätt att ta del av uppgifter i it-systemet RITA. Även om jag – mot bakgrund av att AA använde sig av sin mejladress vid Migrationsverket och att det framgick att AA var ledamot i ST:s sektionsstyrelse – har viss förståelse för att BB missuppfattade grunden för begäran, framgick det tydligt att AA gjorde sin framställning med utgångspunkt i offentlighetsprincipen.

text: Det är Migrationsverkets ansvar att se till att dess medarbetare har kunskaper om vad offentlighetsprincipen innebär och vilka krav som gäller för handläggningen av en begäran som görs med stöd av den principen. Bristen i detta avseende ledde till att AA:s begäran över huvud taget inte hanterades under drygt en månad.

text: AA skickade ett mejl till Migrationsverket den 12 april 2017, som svar på verkets begäran samma dag om besked om betalning. Utredningen ger inte något besked om varför mejlet inte uppmärksammades av verket. Oavsett orsaken till detta ledde det till att handläggningen stannade upp i cirka tre veckor. Migrationsverket borde tidigare än den 2 maj 2017 ha hört av sig till AA med anledning av att man inte fick något besked från honom.

text: Sammantaget tog det drygt tre månader från det att AA gjorde sin första framställan till dess att han hade fått ut alla de handlingar han begärt. Handläggningstiden är inte förenlig med skyndsamhetskravet i

text: tryckfrihetsförordningen

text: När det gäller frågan om BB åsidosatt efterforskningsförbudet genom att kontakta AA och be om ett möte där han skulle få förklara vad han skulle ha uppgifterna till gör jag följande överväganden. Det framgick av AA:s begäran att han stödde sig på offentlighetsprincipen. Såvitt framkommit var den information BB efterfrågade inte nödvändig för att ta ställning till om handlingarna kunde lämnas ut. Hon borde därmed inte ha frågat om syftet med AA:s begäran och har genom sitt mejl åsidosatt efterforskningsförbudet.

text: Migrationsverket ska kritiseras för bristerna i hanteringen av AA:s framställningar om att få del av allmänna handlingar.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Anstalt Samtycke Sekretess

title: Kritik mot en kriminalvårdare inom Kriminalvården, anstalten Johannesberg, för hennes agerande i anstaltens brottsofferslussverksamhet m.m.

sammanfattning: Kriminalvårdens brottsofferslussar har vid flera tillfällen varit aktuella i ärenden hos JO och föranlett uttalanden från JO:s sida. Beslutet rör ett antal brister i brottsofferslussverksamheten i anstalten Johannesberg. En intagen har inom ramen för brottsofferslussen hänvisats till att skriva under ett samtycke till utlämnande av uppgifter, trots att chefsJO tidigare uttalat att den blankett som användes av anstalten för att inhämta samtycke var utformad på ett alltför generellt och vidsträckt sätt. ChefsJO är även kritisk till att anstalten har tillämpat en ordning som inneburit att ansökningar om telefontillstånd till en kvinna per automatik har hanterats i brottsofferslussen, oavsett vilken relation den intagne har till kvinnan i fråga. ChefsJO uttalar dessutom kritik mot en kriminalvårdare för vissa åtgärder som denne har vidtagit i brottsofferslussen. Kriminalvårdaren har bl.a. fört samtal med en anhörig till en intagen, vilka närmast verkar ha haft en kurativ funktion. ChefsJO uttalar att ärendet på ett tydligt sätt visar vikten av att medarbetare inom Kriminalvårdens brottsofferslussar är medvetna om skillnaden mellan Kriminalvårdens och andra myndigheters eller organisationers uppdrag. ChefsJO bedömer också att Kriminalvården bör se över och förtydliga myndighetens handbok om brottsofferslussarnas verksamhet.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 13 mars 2018 framförde AA klagomål mot Kriminalvården, anstalten Johannesberg, och kriminalvårdaren BB där. AA anförde bl.a. följande:

text: BB, som arbetar i anstaltens brottsofferslussverksamhet, har lämnat ut information om honom och därmed brutit mot sekretessen. BB har i januari

text: 2018 ringt upp hans svärmor, CC, och övertalat henne att ta tillbaka sitt samtycke till telefontillstånd. BB har vidare i mars 2018 ringt till hans flickvän, DD, och sagt till henne att han är manipulativ.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet inhämtades och granskades. Anmälan remitterades därefter till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region Väst, genom stf. regionchefen, bl.a. följande (endast bilaga 1 till yttrandet återges nedan):

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har inhämtats från anstaltschef EE vid anstalten Johannesberg (se bilaga 1).

text: Utredning avseende telefoniansökan till DD Av Kriminalvårdens klientadministrativa system, KVR, framgår att skriftligt samtycke från AA:s flickvän DD avseende telefonkontakt med AA inkom den 8 december 2017 och att AA den 11 december 2017 ansökte om telefontillstånd till henne inom INTIK-systemet (okontrollerade samtal). Han ansökte därefter den 12 december 2017 om telefontillstånd till henne utom INTIK-systemet (kontrollerade samtal). Av tjänsteanteckning upprättad av kriminalvårdare BB den 10 januari 2018 framgår följande. ”DD ringde upp anstalten och ville få möjlighet att per telefon informera AA om att hon ville avsluta relationen. Hon berättade att hon fått kännedom om otrohet och att hon ville konfrontera AA med dessa uppgifter samt meddela att hon ville avsluta relationen. Kvinspen [kriminalvårdsinspektören, JO:s anm.] tillfrågades och denne beviljade ett samtal. Samtalet var kontrollerat och varade i knappt 1 timme. Parterna var delvis upprörda men inga hot eller trakasserier förekom. DD fick fram det hon ville och utredaren hörde sig för i efterhand om hon önskade ta tillbaka sitt samtycke vilket hon inte ville. DD sa att viss kontakt kommer vara nödvändig för att rädda AA:s lägenhet och för att framföra information om den gemensamma sonens utveckling.”

text: Anstalten Johannesberg avslog den 18 januari 2018 AA:s ansökan om telefonitillstånd utom INTIK-systemet till DD och den 19 januari 2018 AA:s ansökan om telefonitillstånd inom INTIK-systemet. Besluten avslogs med följande motivering. I bedömningen av tillstånd som möjliggör kontakt till ny partner skall klientens riskfaktorer stå i fokus. AA:s RBM-B utredning visar på hög risk för återfall i partnervåld vilket bedöms utgöra en risk för skada för DD och motverka AA:s återanpassning i samhället. Anstalten bedömer att regelbunden kontrollerad/okontrollerad kontakt inte främjar AA:s behandling och återanpassning i samhället samt bedöms vara till skada för DD. Av besluten framgår att DD inte är brottsoffer till AA samt att hon är att betrakta som närstående till honom. Det framgår vidare att de har ett gemensamt barn.

text: Utredning avseende telefoniansökan till CC Av KVR framgår vidare att AA den 5 december beviljades ett s.k. ankomstsamtal till sin flickvän DD:s mamma CC. Av beslutet framgår att CC ej är brottsoffer och att hon betraktas som närstående till AA. Samtalet genomfördes samma dag utan anmärkning. Den 8 december 2017 inkom skriftligt samtycke från CC avseende telefonkontakt med AA och den 11 december 2017 ansökte AA om telefontillstånd till henne. Av daganteckning upprättad den 27 december 2017 framgår att AA pratat med CC i telefon under 10 minuter och att samtalet gått bra. Av tjänsteanteckning upprättad av kriminalvårdare BB den 17 januari 2018 framgår ”Det har sedan CC skickat in sitt samtycke i december framkommit nya uppgifter kring AA vilket föranledde en kontakt med CC för att säkerställa att samtycket kvarstår. CC återtog sitt samtycke”. Anstalten Johannesberg avslog den 17 januari 2018 AA:s ansökan om telefontillstånd till CC med motiveringen att CC återtagit sitt samtycke till telefonkontakt.

text: Rättslig reglering avseende besöks- och telefonitillstånd

text: Av

text: 7 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL framgår att en intagen får stå i förbindelse med en annan person genom elektronisk kommunikation i den utsträckning det lämpligen kan ske. Sådan kommunikation får dock vägras om den 1. kan äventyra säkerheten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom avlyssning enligt 5 §, 2. kan motverka den intagnes anpassning i samhället, eller 3. på annat sätt kan vara till skada för den intagne eller någon annan. Av 7 kap. 10 § FäL framgår att om det behövs för att kunna bedöma om besök eller elektronisk kommunikation kan tillåtas enligt 1 eller 4 § eller ska kontrolleras enligt 2 eller 5 §, ska det i förväg undersökas om den som kontakten ska äga rum med är dömd eller misstänkt för brott eller för att utöva brottslig verksamhet. I den utsträckning det behövs får upplysningar också inhämtas om hans eller hennes personliga förhållanden i övrigt. Av 7 kap. 25 § kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd, FARK Fängelse [

text: KVFS 2011:1

text: , JO:s anm.] framgår att vid prövningen av om besök eller elektronisk kommunikation kan medföra skada för annan ska särskilt beaktas om den som kontakten ska äga rum med är brottsoffer till den intagne eller annars har en sådan relation till den intagne att en kontakt skulle medföra skada för den personen eller för ett brottsoffer. Av 1 kap. 5 § FARK Fängelse framgår att med brottsoffer avses – en person som har utsatts för brott av en intagen, om brottet har riktats mot offrets liv, hälsa, frihet eller frid och den intagne avtjänar straff för brottet, – ett barn som är närstående till en intagen och som har bevittnat när den intagne utövat våld eller begått andra övergrepp, och – ett barn som har bevittnat när en intagen har utövat våld eller begått andra övergrepp mot en person som är närstående till barnet. Av 7 kap. 26 § FARK Fängelse framgår att den som en intagen vill ta emot besök av eller kommunicera elektroniskt med ska tillfrågas om han eller hon samtycker till att kontakten ska äga rum. I samband med det ska den som kontakten ska äga rum med informeras om – att han eller hon, om samtycke till kontakt lämnas, kan komma att registreras i Kriminalvårdens datasystem, – att Kriminalvården, om samtycke till kontakt lämnas, kan komma att undersöka om han eller hon är dömd eller misstänkt för brott eller för att utöva brottslig verksamhet och inhämta upplysningar om hans eller hennes personliga förhållanden i övrigt, samt – att han eller hon kan komma att bli föremål för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning vid ett besök. Den intagne ansvarar för att samtycke inhämtas på en blankett som fastställs av Kriminalvården. Det gäller dock inte om den som kontakten ska äga rum med är brottsoffer till den intagne och Kriminalvården inhämtar samtycke, eller om det finns särskilda skäl. Av 7 kap. 27 § FARK Fängelse framgår att om den som kontakten ska äga rum med inte samtycker till kontakt med den intagne, får den intagne inte beviljas tillstånd till kontakten.

text: Rättslig reglering avseende sekretess

text: Av

text: 35 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL framgår att sekretess gäller inom kriminalvården för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående lider men

text: eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs Av

text: 12 kap. 2 §

text: Kriminalvårdens yttrande

text: På anstalter som har behandlingsuppdrag för relationsbrottsdömda ska enligt beslut från kriminalvårdens generaldirektör finnas brottsofferslussar, BoS. Av detta beslut framgår att denna verksamhet ska utföras i enlighet med Kriminalvårdens handbok om verksamheten brottsoffersluss. Av denna handbok framgår att uppdraget för verksamheten brottsoffersluss är att säkerställa att hänsynen till brottsoffer och andra sårbara personer beaktas vid utredning inför, bland annat, telefonitillstånd utifrån bedömningen om ett tillstånd kan innebära skada för någon annan enligt 7 kap. 4 § p 3 FäL. Med brottsoffersluss avses själva processen och arbetet med klienten, kontakter med brottsoffer och andra sårbara personer samt övriga samverkansparter under klientens tid på anstalt. Av handboken framgår att vid utredning kring förutsättningarna för kontakt när klienten har ingått en relation med en ny partner som inte är målsägande eller brottsoffer är det klientens riskfaktorer som ska vara i fokus (Kriminalvårdens handbok om brottsoffersluss - se bilaga 2).

text: Kriminalvårdens yttrande avseende vad AA anfört kring samtycke Av Kriminalvårdens föreskrifter framgår att den som en intagen vill kommunicera med elektroniskt ska tillfrågas om han eller hon samtycker till att kontakten ska äga rum. Det framgår vidare av föreskrifterna att det som huvudregel är den intagne själv som ansvarar för att samtycke inhämtas på blankett fastställd av Kriminalvården (se bilaga 3). Av Kriminalvårdens handbok avseende besök och elektronisk kommunikation framgår att en intagen som enligt huvudregeln själv inhämtat samtycke ska göra ansökan om tillstånd när samtyckesblanketten kommit tillbaka underskriven (se bilaga 4). Därefter påbörjas utredningen av ärendet. Av kriminalvårdens föreskrifter framgår att avsteg från huvudregeln om att den intagne själv ska inhämta samtycke ska göras när den som kontakten ska äga rum med är brottsoffer till den intagne och Kriminalvården därför inhämtar samtycke. Enligt inhämtade uppgifter från anstalten Johannesberg, som är en anstalt för klienter dömda för våld i nära relation, framgår att anstalten, när en ansökan avser telefonitillstånd till en kvinna, hanteras av brottsofferslussen, BoS. Anstalten hänvisar då den intagne att ansöka på en speciellt framtagen blankett (se bilaga 5). Genom att ansöka på denna blankett häver, enligt anstalten, den intagne den sekretess som råder kring hans person gentemot de som har betydelse för ärendets utredning. Av den särskilt framtagna blanketten framgår bland annat följande. ”Genom din namnteckning lämnar du ditt samtycke till att anstalten vid behov röjer sekretessen kring din placering på A Johannesberg för att kunna utreda ärendet. Exempelvis genom att kontakta vårdnadshavare, socialtjänst eller andra som har betydelse för ärendets utredning.” Av anstaltens yttrande framgår vidare att efter att en sådan ansökan gjorts görs en utredning kring personen med särskilt fokus på om det är ett brottsoffer eller en annan sårbar person. Av yttrandet framgår vidare att det vid denna typ av ansökan är anstalten som tar kontakt med den som ansökan avser och frågar muntligt om samtycke föreligger. Av utredningen framgår att AA själv har inhämtat skriftligt samtycke avseende telefonikontakt från DD och CC Mot bakgrund av att DD och CC inte är att betrakta som brottsoffer enligt 1 kap. 5 § FARK Fängelse synes detta ha skett i enlighet med 7 kap. 26 § FARK Fängelse. Ansökan har därefter gjorts på den speciellt framtagna blankett som anstalten tillhandahåller för kontakt med

text: brottsoffer och varav framgår att den intagne genom ansökan efterger kriminalvårdssekretessen avseende sig själv. Av utredningen framgår vidare att kriminalvårdare BB därefter, efter genomfört telefonsamtal mellan DD och AA den 10 januari 2018, frågat DD om hon ville ta tillbaka sitt tidigare lämnade skriftliga samtycke, vilket hon inte ville. Av utredningen framgår vidare att BB därefter på eget initiativ kontaktat CC och efterfrågat om tidigare lämnat skriftligt samtycke till telefonkontakt med AA kvarstod. CC tog då tillbaka sitt samtycke. Enligt Kriminalvårdens handbok om brottsoffersluss ska Kriminalvården hålla ett orienterande samtal med brottsoffer för att utreda frivilligheten i eventuella framtida kontakter mellan den intagne och brottsoffret. Enligt handboken ska samtycke inhämtas muntligen och samtyckesblanketter ska inte skickas ut. Kriminalvårdare BB synes ha hållit sådana orienterande samtal med DD och CC och utrett frågan om samtycke trots att DD och CC inte är brottsoffer enligt definitionen i 1 kap. 5 § FARK Fängelse och trots att de redan inkommit med skriftliga samtycken.

text: Kriminalvårdens yttrande avseende vad AA anfört kring sekretess Av

text: 12 kap. 2 §

text: OSL framgår att en enskild helt eller delvis kan häva sekretess som gäller till skydd för honom eller henne. En särskild ansökningsblankett avseende telefoni där den intagne efterger sekretessen avseende sig själv har framtagits av Kriminalvården (se bilaga 5). AA har den 11 december 2018 ansökt om telefonitillstånd till DD och CC på denna blankett. Det kan konstateras att kriminalvårdare BB vid samtalet med CC den 17 januari 2018 delgett CC information som framkommit under samtalet mellan DD och AA den 10 januari 2018 och som normalt får förutsättas omfattas av sekretess. Av anstaltens yttrande framgår vidare att kriminalvårdare BB vid ett flertal tillfällen varit i kontakt med DD under vintern/våren 2018. Ibland har DD ringt och vid några tillfällen har BB ringt till DD. Även om det inte är klarlagt exakt vad som sagts vid dessa tillfällen kan det inte uteslutas att kriminalvårdare BB även vid dessa tillfällen kan ha delgett DD information avseende AA som normalt omfattas av sekretess. Handboken avseende brottsoffersluss ska tillämpas för att säkerställa att hänsynen till brottsoffer och andra sårbara personer beaktas vid utredning inför, bland annat, telefonitillstånd. Som tidigare konstaterats är DD och CC inte att betrakta som brottsoffer. Anstalten Johannesberg har, vid hanteringen av de aktuella telefoniärendena, betraktat DD och CC som andra sårbara personer och har, med stöd av handboken avseende brottsoffersluss, genom egen utredning kontrollerat om samtycke till telefonikontakt förelegat. Anstalten synes därefter, med stöd av eftergivandet av kriminalvårdssekretessen i AA:s ansökan, ha delgett DD och CC uppgifter om AA som normalt får anses omfattas av sekretess. Kriminalvården överlåter åt JO att avgöra om anstalten förfarit korrekt i hanteringen och utredningen av de aktuella telefoniärendena samt vid de kontakter som förevarit mellan kriminalvårdare BB och DD samt BB och CC.

text: Till Kriminalvårdens remissvar bifogades ett underyttrande från anstalten Johannesberg. Anstalten, genom kriminalvårdschefen EE, anförde bl.a. följande:

text: När intagna på A Johannesberg, som är en anstalt för klienter dömda för våld i nära relation, söker kontakt via telefon eller besök till en kvinna hanteras denna ansökan av BoS (brottsoffersluss). BoS finns endast på anstalter där klienter är dömda för våld i nära relation eller sexualbrott, och handhar ärenden kring telefon- och besökstillstånd där det är särskilt angeläget att ta hänsyn till brottsoffer och förbygga återfall i nya brott. Ansökan för telefon- eller besöks-

text: tillstånd till en kvinna görs på därför särskilt avsedd blankett, genom att söka på denna blankett häver den intagne även den sekretess som råder kring hans person gentemot de som har betydelse för ärendets utredning. Det görs en utredning kring personen med särskilt fokus på om det är brottsoffer eller annan särskilt sårbar person. Ansökan innebär även att det är kriminalvården som kontaktar aktuell person, om denna är brottsoffer eller i förekommande fall underårigs vårdnadshavare eller annan sårbar person, för att erhålla eventuellt samtycke till kontakt. I utredningen tar man hänsyn till klientens risk för återfall och den sökta personens utsatthet. I det aktuella fallet hade AA bifallits ett bevakat samtal med DD, hans dåvarande flickvän, som hon efterfrågade. Samtalet hölls den 10/1 och vid detta samtal närvarade BB som är handläggare i brottsofferslussen. Under samtalet framkommer att DD ej längre vill vara tillsammans med AA och avslutar deras förhållande. Under det ca. 45 minuter långa samtalet konfronteras AA med div. fakta som kommit till DD:s kännedom. När AA ställs till svars är det uppenbart att han åtminstone vid ett tillfälle ljuger och försöker bortförklara och förminska det han konfronteras med. BB uppfattar att han försöker manipulera och dupera till sin egen fördel genom samtalet […]. Efter detta samtal fortsätter BoS utredning gällande telefontillstånd för AA till DD. BB har kontakt med DD vid ett flertal tillfällen under vintern/våren 2018, ibland ringde DD till BB och några gånger tvärtom. Av samtalen framkommer att DD vid den här tiden inte mår bra pga. av det som hänt. Under ett samtal (ev. februari) får DD en fråga om hon klarar av att stå emot AA detta med hänvisning till det bevakade samtal där BB deltog (se ovan) och hennes mående. BB kommer inte exakt ihåg vad som sades men kan ha uttryckt sig i form av att AA uppvisade ett manipulerande och duperande beteende. När det gäller kontakt med AA:s svärmor, CC, togs denna av BB efter det bevakade samtalet där DD avslutade relationen med AA. Syftet med kontakten var att utreda om samtycket från CC kvarstod med hänvisning till den nya situationen i ärendet. Det förekom inga påtryckningar utan det ställdes bara en fråga kring detta.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissyttrandet.

text: Bedömning

text: JO:s tidigare uttalanden om Kriminalvårdens brottsofferslussverksamhet Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för de bestämmelser som har betydelse i ärendet.

text: Kriminalvårdens brottsofferslussar har vid flera tillfällen varit aktuella i ärenden hos JO. Vissa av de frågor som då har behandlats är aktuella även i detta ärende. Jag finner därför skäl att återge vissa av JO:s tidigare uttalanden om brottsofferslussarnas verksamhet.

text: I JO 2012/13 s. 208 anförde JO följande i fråga om de kontakter som sker inom ramen för brottsofferslussarna:

text: Att kriminalvårdstjänstemän tar kontakt med de personer som de intagna önskar besöks- eller telefontillstånd till upplevs av många intagna som ett stort intrång i den personliga integriteten. Av denna anledning är det av stor vikt att kriminalvårdspersonalen vid dessa kontakter visar hänsyn och noga överväger hur de uttrycker sig. Det får naturligtvis aldrig förekomma att kriminalvårdspersonal utan den intagnes medgivande röjer sekretessbelagda uppgifter om honom. Det är inte heller lämpligt att kriminalvårdspersonal diskuterar innehållet i det

text: material som anstalten använder som beslutsunderlag, t.ex. domar och riskbedömningar, med den tilltänkta besökaren.

text: Kriminalvårdens uppdrag är av betydelse för vilka kontakter som myndigheten bör eller kan ta inom ramen för en brottsoffersluss. JO uttalade i JO 2012/13 s. 194 följande:

text: Kriminalvårdens personal måste vara uppmärksam på gränsen mellan Kriminalvårdens och socialtjänstens uppdrag. I Kriminalvårdens uppdrag ligger inte att se till att den som utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp. Detta hör till socialnämndens uppgifter (

text: 5 kap. 11 § socialtjänstlagen

text: ). Kriminalvårdens kontakt med den intagnes närstående måste inriktas på att inhämta uppgifter som behövs som underlag vid bedömningen av om det finns risk för skada för den närstående genom beslut som Kriminalvården fattar.

text: JO konstaterade vidare i JO 2014/15 s. 268 att det är viktigt att Kriminalvården har en klar uppfattning om vilket syfte som brottsofferslussverksamheten eller tillståndsprövningen har. JO uttalade i beslutet bl.a. följande:

text: Det är viktigt att Kriminalvården har en klar uppfattning om vilket syfte som brottsofferslussverksamheten eller tillståndsprövningen har och därmed om vilka åtgärder som kan vidtas. I det här sammanhanget vill jag påminna om att det ingår i Kriminalvårdens verksamhet att se till att de telefonkontakter som en intagen vill ha eller har med en annan person inte äventyrar säkerheten, motverkar den intagnes anpassning i samhället eller på annat sätt kan vara till skada för den intagne eller någon annan. Kriminalvården har rätt att avlyssna samtal mellan en intagen och en annan person av säkerhetsskäl. Det faller sig därmed naturligt att en anstalt inför prövningen av en ansökan om exempelvis telefontillstånd kontaktar en anhörig och begär in de uppgifter som behövs för att kunna göra en korrekt riskbedömning. När sådana uppgifter har begärts in är det upp till anstalten att pröva om ansökan om telefontillstånd till en närstående kan bifallas.

text: I

text: JO 2016/17 s. 145

text: uppmärksammade JO behovet av en gemensam struktur och central styrning för brottsofferslussarna. JO uttalade bl.a. följande:

text: Eftersom brottsofferslussarnas verksamhet även berör personer utanför kriminalvårdsanstalterna och dessutom i vissa fall tangerar gränsen för Kriminalvårdens uppdrag är jag av uppfattningen att det måste ställas höga krav på att handläggningen är rättssäker. – – –

text: Personalen har i och för sig

text: förvaltningslagen

text: och annan lagstiftning till sin hjälp vid handläggningen av ärenden inom brottsofferslussarna. Myndigheten har emellertid ett ansvar att se till att det inte uppstår lokala skillnader i handläggningen på grund av att olika verksamhetsställen har valt att organisera verksamheten på olika sätt. Myndigheten måste se till att organisationen är utformad på ett sådant sätt att likartade fall hanteras på ett likartat sätt och därmed att verksamheten är rättssäker. – – –

text: Bristen på central styrning, som jag menar att brottsofferslussarna i dag lider av, har även lyfts fram som ett problem av personal ute på verksamhetsställena. I samtal med mig och mina medarbetare har personal uppgett att de känner sig övergivna och inte vet hur de ska arbeta med vissa av brottsofferslussarnas frågor. Detta är en känsla jag har förståelse för, och under mitt arbete med det här ärendet har även jag haft svårt att få grepp om brottsofferslussarnas verksamhet.

text: Det kan tilläggas att Kriminalvården efter tillkomsten av dessa beslut har upprättat en särskild handbok om brottsofferslussarnas arbete (Handbok om verksamheten brottsoffersluss [2017:1]). Utformningen av ett samtycke till utlämnande av uppgifter AA:s klagomål gäller bl.a. Kriminalvårdens hantering av uppgifter som rör honom. Myndigheten har i sitt remissvar hänvisat till att AA inom ramen för anstalten Johannesbergs brottsofferslussverksamhet har undertecknat ett skriftligt samtycke till utlämnande av uppgifter. Jag väljer därför att först uttala mig om detta samtycke.

text: Som Kriminalvården har anfört regleras sekretessen avseende myndighetens verksamhet i

text: , OSL. Av

text: 12 kap. 2 §

text: OSL följer att den enskilde som utgångspunkt kan samtycka till att uppgifter rörande honom eller henne som omfattas av sekretess får lämnas till någon annan. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att ett sådant samtycke kan ges i förväg med tanke på en kommande situation. Ett samtycke får dock inte ges ett så generellt innehåll att den enskilde allmänt förklarar sig avstå från sekretessen hos en viss myndighet eller tjänsteman. Avtvingas en enskild ett mer eller mindre generellt samtycke kan omständigheterna vara sådana att samtycket inte bör tillerkännas rättslig giltighet (se

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 330 f.). Därutöver bör samtycket inte medföra att den enskilde lämnar ett medgivande som går längre än vad som behövs för myndighetens verksamhet. Den person som tar emot samtycket bör försäkra sig om att detta inte får större räckvidd än vad den enskilde har insett eller velat (jfr t.ex. JO 2017/18 s. 99 och 2017/18 s. 286). I sammanhanget kan nämnas att det i Kriminalvårdens handbok om sekretess anges att ett samtycke bör utformas på så sätt att det endast avser undantag för sekretess vid ett särskilt tillfälle eller i förhållande till en viss person (Handbok i sekretessfrågor inom Kriminalvården [2011:1]).

text: Kriminalvården har till sitt remissvar bifogat en blankett som används för ansökan om kontakt med brottsoffer och minderåriga och som ska signeras av den intagne. Blanketten ska även ha använts vid AA:s ansökningar om telefontillstånd till flickvännen DD och dennes mor CC. En formulering i blanketten lyder enligt följande: Genom din namnteckning lämnar du ditt samtycke till att anstalten vid behov röjer sekretessen kring din placering på A Johannesberg för att kunna utreda ärendet. Exempelvis genom att kontakta vårdnadshavare, socialtjänst eller andra som har betydelse för ärendets utredning. Denna formulering har tidigare uppmärksammats i samband med JO:s inspektion av anstalten Johannesberg den 28–29 november 2016, dnr 6945- 2016. I inspektionsprotokollet uttalade jag att detta samtycke enligt min uppfattning är formulerat på ett alltför generellt och vidsträckt sätt och att formuleringen bör ses över. Det är därför förvånande att anstalten fortfarande verkar använda sig av blanketten. Jag vill även anmärka att ett samtycke av så generellt innehåll gör att den som lämnar samtycket svårligen kan överblicka

text: omfattningen eller konsekvenserna av medgivandet (jfr mitt beslut den 5 november 2018, dnr 8749-2017). En sådan ordning framstår inte som rättssäker. Som framgått i ärendet verkar AA uppenbarligen inte haft tillräcklig insikt om utsträckningen av det medgivande som lämnats av honom. Utredningen tyder även på att kriminalvårdaren BB, med stöd av samtycket, har delgett DD och CC uppgifter om AA som omfattats av sekretess. Anstalten förtjänar allvarlig kritik för det inträffade. Om Kriminalvården inte redan har reviderat den aktuella blanketten bör det enligt min mening ske omgående.

text: Handläggningen av AA:s ansökningar om telefontillstånd AA ansökte om telefontillstånd för DD och CC i december 2017. Kriminalvården har anfört att vid anstalten Johannesberg, som är en anstalt för personer som är dömda för våld i nära relation, handläggs ansökningar om telefontillstånd till kvinnor vid anstaltens brottsoffersluss. Den intagne hänvisas då till att ansöka om telefontillstånd genom att använda den nyssnämnda blanketten som innehåller samtycke till utlämnande av uppgifter. Såvitt framgått har detta även skett i AA:s fall.

text: Som jag uppfattar saken beror anstaltens hantering i denna del på att Kriminalvården vill säkerställa att hänsyn tas till brottsoffer och andra sårbara personer vid utredning inför bl.a. telefontillstånd utifrån regleringen i

text: 7 kap. 4 § 3 fängelselagen (2010:610)

text: . Jag har i och för sig förståelse för detta. Det framstår däremot som märkligt att en ansökan om telefontillstånd per automatik handläggs inom ramen för anstaltens brottsofferslussverksamhet endast på den grunden att ansökan avser kontakt med en kvinna och oavsett vilken relation som den intagne har till personen i fråga. I många fall borde det framstå som uppenbart att den person som ansökan avser inte är ett brottsoffer eller kan anses vara ”en annan sårbar person”. Trots detta verkar alltså intagna hänvisas till att underteckna vidsträckta samtycken om utlämnande av uppgifter utan att anstalten dessförinnan bedömer om ett sådant samtycke är nödvändigt. Detta är naturligtvis inte acceptabelt. Enligt min mening vore det lämpligare om den intagne i samband med sin ansökan ges möjlighet att ange vilken relation som denne har till den person som ansökan avser. Om sådana uppgifter inte lämnas eller framstår som bristfälliga i något avseende kan Kriminalvården genom kompletterande frågor utreda saken. Beroende på vilka uppgifter som framkommer kan Kriminalvården därefter bestämma om ansökan bör behandlas inom ramen för brottsofferslussens verksamhet eller genom anstaltens vanliga hantering av tillståndsfrågor. Jag ser kritiskt på hur ansökningar om telefontillstånd i nämnda avseenden har hanterats vid anstalten Johannesberg och jag förutsätter att anstalten ser över sina rutiner på området.

text: Kriminalvården har anfört att AA själv har inkommit med skriftliga samtycken som avser DD och CC, trots att Kriminalvårdens handbok om verksamheten brottsoffersluss anger att sådana samtycken i regel ska inhämtas muntligen. Detta verkar enligt Kriminalvården ha berott på att DD och CC inte var att se som brottsoffer enligt definitionen i 1 kap. 5 § Kriminalvårdens föreskrifter och

text: allmänna råd om fängelse (

text: KVFS 2011:1

text: ). Inhämtande av samtycken har i stället skett i enlighet med 7 kap. 26 § i föreskrifterna. Kriminalvårdaren BB verkar även vid handläggningen ha fört s.k. orienterande samtal med DD och CC, vilket enligt nämnda handbok ska ske vid utredning av telefontillstånd med brottsoffer. Jag återkommer nedan till min bedömning av dessa samtal. Jag kan dock konstatera att handläggningen av de aktuella telefontillstånden i vissa delar alltså inte har skett i enlighet med Kriminalvårdens egna rutiner på området. Detta kan enligt min mening bero på utformningen av den aktuella handboken. I denna anges begreppen ”brottsoffer” och ”andra sårbara personer” på ett sätt som i vissa avseenden får anses tvetydigt och svårförståeligt. Det framstår exempelvis som oklart hur Kriminalvården anser att ärenden inom brottsofferslussen ska handläggas och vilka åtgärder som ska vidtas i fall där den person som den intagne vill ha kontakt med inte är ett brottsoffer utan är att betrakta som en ”annan sårbar person”. Det är inte minst från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att Kriminalvårdens handläggning av denna typ av ärenden sker på ett konsekvent och enhetligt sätt. Jag bedömer därför att det finns starka skäl för Kriminalvården att se över handbokens utformning för att underlätta handläggarnas hantering av sådana ärenden.

text: BB:s kontakter med DD och CC Innan anstalten fattade beslut om AA:s ansökningar om telefontillstånd har DD på begäran fått tala med AA under ett övervakat telefonsamtal och därvid avslutat relationen med honom. Kriminalvårdaren BB har därefter frågat DD om hon ville återkalla sitt samtycke, vilket hon inte ville. Kriminalvården har anfört att BB:s agerande i denna del verkar ha skett inom ramen för ett s.k. orienterande samtal för att utreda frivilligheten i eventuella framtida kontakter mellan AA och DD, vilket alltså är en del av anstaltens utredning inför beslut om telefontillstånd.

text: Enligt Kriminalvårdens handbok på området ska sådana orienterande samtal hållas med brottsoffer, vilket DD alltså inte var. Handboken är dock, som nämnts ovan, otydlig i frågan hur den är avsedd att tillämpas när det gäller ”andra sårbara personer”. För egen del bedömer jag att det i en liknande situation visserligen kan finnas utrymme för kriminalvårdspersonal att upplysa om att ett lämnat samtycke till telefontillstånd kan återtas och vilka följder ett sådant återtagande i så fall kan få. Det är dock viktigt att personalen då uttrycker sig på ett neutralt och opartiskt sätt. Ett annat alternativ för anstalten i denna situation kunde ha varit att dokumentera samtalet och därefter fatta beslut i telefontillståndsfrågan. Enligt uppgift från Kriminalvården avslogs även AA:s ansökan om telefontillstånd till DD den 18 och 19 januari 2018. Med hänsyn till vad som har kommit fram i denna del finner jag inte tillräcklig anledning att uttala någon kritik avseende BB:s agerande.

text: Utredningen visar dock att BB, efter det att DD avslutade relationen med AA, även ringde upp CC för att efterhöra om hennes samtycke till telefonkontakt kvarstod. CC återkallade då sitt samtycke. CC var inte direkt berörd av det som

text: hade inträffat och det saknades enligt min mening skäl för BB att vidta denna åtgärd. Jag ser kritiskt på hennes agerande.

text: Det har vidare framkommit att BB och DD har haft flera kontakter med varandra under en längre tid. Enligt Kriminalvården ska detta ha skett ”under vintern och våren 2018”, och såvitt framkommit även i tiden efter det att anstalten avslagit AA:s ansökan om telefontillstånd till DD. Av anstalten Johannesbergs yttrande framstår det närmast som att dessa samtal har haft en kurativ funktion, vilket enligt min mening är anmärkningsvärt. BB har därtill bekräftat AA:s uppgifter att hon vid ett samtal kan ha sagt att AA har ett ”manipulativt och duperande beteende”. BB har alltså gett uttryck för sina egna personliga värderingar om AA, vilket är mycket olämpligt. BB förtjänar kritik för sitt agerande i dessa delar.

text: Sammanfattning Ärendet visar enligt min mening på ett tydligt sätt vikten av att medarbetare inom Kriminalvårdens verksamhet med brottsofferslussar är medvetna om skillnaden mellan Kriminalvårdens och andra myndigheters eller organisationers uppdrag. Jag förutsätter att Kriminalvården vidtar nödvändiga åtgärder, såsom utbildningsinsatser, för att säkerställa att personalen har tillräcklig kunskap om omfattningen av sitt uppdrag. För att underlätta för Kriminalvårdens handläggare bör myndigheten även se över och förtydliga Kriminalvårdens handbok om brottsofferslussarnas verksamhet.

text: Övrigt Vad AA anfört i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.