title: Skadestånd pga. att Riksarkivet till Lantmäteriet, i ett ärende om legalisering av områdesförvärv, har lämnat en felaktig uppgift om hur en fastighet var taxerad

text: 1. Justitiekanslern tillerkänner RL skadestånd med 42 750 kr samt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 4 750 kr, varav 950 kr avser mervärdesskatt.

text: 2. Justitiekanslern tillerkänner JÅ, JÅH, GB och LGJ skadestånd med 38 750 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: från den 30 december 2011 till dess betalning sker samt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 4 000 kr, varav 800 kr avser mervärdesskatt.

text: 3. Justitiekanslern uppdrar åt Riksarkivet att tillse att ersättningarna under punkterna 1 och 2 betalas ut till sökandena.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Fastigheten Skaftö-Berg 2:9 är belägen i Lysekils kommun. På 1960-talet sålde den dåvarande fastighetsägaren tre områden från fastigheten. Ett av områdena köptes av RL. Två köpehandlingar upprättades avseende detta förvärv: dels ett köpekontakt 1965, dels ett köpebrev 1967. RL erhöll vilande lagfart 1979. Det två andra områdena köptes av ÅL respektive KJ.

text: JÅ och JÅH förvärvade 2006 fastigheten Skaftö-Berg 2:9.

text: I Lantmäteriets ärende nr O072383 behandlades frågan om legalisering av de tidigare arealförvärven och en äganderättsutredning avseende Skaftö-Berg 2:9 verkställdes. Enligt såväl 1955 års som 1965 års jordförvärvslag krävdes vid förvärv hänförligt till fastighet taxerad som jordbruksfastighet att förvärvstillstånd söktes inom tre månader från förvärvstidpunkten. Fånget blev annars ogiltigt. Lantmäteriet inhämtade med anledning härav taxeringsuppgifter från Riksarkivet, Landsarkivet i Göteborg. Riksarkivet angav att fastigheten hade varit taxerad som jordbruksfastighet 1961, 1962 och 1965 men som annan fastighet 1967. Med utgångspunkt i taxeringsuppgifterna bedömde Lantmäteriet att RL:s fång var ogiltigt då det avsåg jordbruksfastighet och något förvärvstillstånd inte hade sökts. Detsamma gällde de två övriga överlåtelserna som båda hade ägt rum före RL:s. I beslut den 28 augusti 2009 vägrade därmed Lantmäteriet legalisering och förklarade JÅ och JÅH som ägare av hela fastigheten.

text: RL överklagade Lantmäteriets beslut till Göteborgs tingsrätt, fastighetsdomstolen. Även dödsboet efter KJ och ÅL:s son GL överklagade. Fastighetsdomstolen meddelade utslag i målet den 10 november 2010 (mål nr F 12380-09). Fastighetsdomstolen avvisade GL:s överklagande då utredningen inte utvisade att han var sakägare och avslog dödsboets respektive RL:s överklaganden. Avseende RL:s överklagande anförde fastighetsdomstolen att det krävdes förvärvstillstånd 1965 men inte 1967 och att fristen för ansökan om förvärvstillstånd enligt fastighetsdomstolens mening borde räknas från tidpunkten för köpekontraktet.

text: RL, dödsboet efter KJ och GL överklagade till Hovrätten för Västra Sverige (mål nr Ö 4607-10). Hovrätten meddelade prövningstillstånd endast såvitt avsåg frågan om legalisering av RL:s förvärv samt äganderättsutredning med tillhörande beslut enligt ägandeförteckning. Fastighetsdomstolens avgörande i övriga delar av målet stod därmed fast.

text: Hovrätten inhämtade därefter på nytt uppgift från Riksarkivet, Landsarkivet i Göteborg, angående fastighetens taxering. Riksarkivet förklarade härvid att det tidigare avgivna svaret avseende 1967, dvs. att fastigheten var taxerad som ”annan fastighet” var korrekt, men att uppgiften att fastigheten 1965 var taxerad som jordbruksfastighet var felaktig. Fastigheten hade även 1965 varit taxerad som ”annan fastighet”. Handläggaren vid Riksarkivet bifogade kopior ur fastighetslängden och angav att det ”verkar vara väldigt ’rörigt¨’ i 1960 års fastighetslängd”.

text: Efter att motparterna (JÅ och JÅH samt GB och LGJ) fått del av Riksarkivets yttrande medgav de RL:s talan avseende legalisering av dennes områdesförvärv men bestred hans yrkande om ersättning för rättegångskostnader med hänvisning till de korrigerade uppgifter som Riksarkrivet hade lämnat först i hovrätten.

text: I utslag den 10 oktober 2011 undanröjde hovrätten fastighetsdomstolens utslag och Lantmäteriets beslut vad avsåg RL:s områdesförvärv och återförvisade målet i den delen till Lantmäteriet för förnyad prövning. Hovrätten undanröjde samtidigt det av Lantmäteriet med stöd av äganderättsförteckning fattade beslutet att JÅ och JÅH skulle anses som ägare av hela fastigheten. Hovrätten förordnade slutligen att parterna skulle stå sina egna rättegångskostnader. Avseende rättegångskostnaderna anförde hovrätten att eftersom det först i hovrätten framkommit att fastigheten i fråga varit taxerad som annan fastighet både 1965 och 1967, parterna med stöd av

text: 18 kap. 3 § andra stycket rättegångsbalken

text: skulle stå för sina egna rättegångskostnader.

text: Anspråken

text: RL har yrkat skadestånd av staten med 42 750 kr samt begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 4 750 kr. Det yrkade skadeståndsbeloppet avser ombudskostnader såväl i tingsrätten som i hovrätten. RL har anfört att de upplysningar som Riksarkivet lämnade till Lantmäteriet var preciserade på så sätt att de har gällt en viss fråga i ett visst ärende. Enligt vad han känner till har det inte funnits några tveksamheter gällande Riksarkivets upplysning och han har därmed haft särskild anledning att lita på att informationen har varit korrekt. Det har inte heller varit möjligt att inhämta informationen på annat sätt än från Riksarkivet. Upplysningen har varit av stor vikt för RL eftersom den helt påverkat utgången i legaliseringsärendet.

text: JÅ, JÅH, GB och LGJ har yrkat skadestånd av staten med 47 950 kr jämte ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen från dagen staten fått del av anspråksskrivelsen samt begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 4 000 kr. Av det yrkade skadeståndsbeloppet avser 38 750 kr ombudskostnader i målet i hovrätten och 9 200 kr ersättning för partens eget arbete i samband med lantmäteriförrättningen (8 000 kr) samt utlägg i form av milersättning (1 200 kr). JÅ m.fl. har anfört att de gick i svaromål i hovrätten med utgångspunkten att de av Riksarkivet lämnade uppgifterna var korrekta. Sedan det visat sig att så inte var fallet har rättegången varit onödig och utan möjlighet till framgång för dem. Riksarkivet har genom fel eller försummelse lämnat felaktiga upplysningar vilket har vållat JÅ m.fl. ren förmögenhetsskada. Det finns särskilda skäl för skadeståndansvar med hänsyn till omständigheterna i det aktuella ärendet.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har haft tillgång till tingsrättens och hovrättens akt.

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande över anspråken från Riksarkivet som har anfört bl.a. följande.

text: Enligt sin instruktion (

text: ) är Riksarkivet statlig arkivmyndighet och har därmed det särskilda ansvar för den statliga arkivverksamheten i landet som framgår av arkivförfattningarna. Handlingarna som tagits emot för förvaring ska hållas tillgängliga, i den mån de inte omfattas av sekretess.

text: Riksarkivet förvarar ett mycket omfattande material från samtliga statliga myndigheter; ca 70 hyllmil pappershandlingar och därtill digitalt material, filmer, fotografier m.m.

text: Enligt

text: 9 § arkivlagen (1990:782)

text: har en arkivmyndighet rätt att överta arkivmaterial från en myndighet som står under dess tillsyn. När arkivet levereras övergår ansvaret enligt

text: arkivlagen

text: till arkivmyndigheten. Det innebär ansvar för arkivets hantering, vård och tillgänglighet. Däremot övergår inte ansvaret för det informationsmässiga innehållet i arkivet. Exempelvis kan Riksarkivet inte göra några rättelser i levererade arkivet (se Kammarrättens i Sundsvall dom 2007-09-18 i mål nr 2784-05).

text: Riksarkivet tar med andra ord emot arkiven i befintligt skick.

text: Fastigheten Berg 2:9 i Skaftö församling har varit taxerad dels som annan fastighet, dels jordbruksfastighet och delvis samtaxerad med andra fastigheter. Dessutom har vissa uppgifter rörande denna fastighet strukits över i fastighetslängden från 1965, vilket gör att uppgifterna varit mycket svåra att tyda. 1965 och 1967 var fastigheten taxerad som annan fastighet men 1960 och 1962 var det en jordbruksfastighet. 1965 är den även samtaxerad med två andra fastigheter. Uppgifter om att fastigheten upphörde att vara en jordbruksfastighet, och när detta skedde, framgår inte av de akter och handlingar (Uddevalla häradsskrivares arkiv 1946-1966) som förvaras hos Landsarkivet i Göteborg.

text: Som anförts ovan tar Riksarkivet emot arkiven i befintligt skick och i detta ärende har det funnits många otydligheter i akterna, vilket lett till stora svårigheter att tolka de uppgifter som finns där. Att utkräva ansvar av Riksarkivet för otydligheter och felaktigheter i de mottagna arkiven är helt orimligt och skulle kunna få mycket långtgående konsekvenser för den dagliga verksamheten. Riksarkivets personal har inte heller ingående expertkunskaper inom alla områden, i detta fall fastighetsbeteckningar och taxeringsfrågor.

text: En huvuduppgift för Riksarkivet är, som tidigare sagts, att tillhandahålla mottagna arkivhandlingar i enlighet med offentlighetsprincipen för forskning och andra ändamål. Tusentals ärenden och förfrågningar angående fastighetstaxeringar handläggs varje år av Riksarkivets handläggare så det är att betrakta som rena rutinärenden. Att förvara arkiv och tillhandahålla upplysningar ur arkivmaterial kan således inte betraktas som myndighetsutövning, enligt Riksarkivets uppfattning, då dessa förfrågningar inte utmynnar i något beslut.

text: Det finns med hänsyn till omständigheterna inte heller särskilda skäl, då inget av de i

text: skadeståndslagen

text: 3 kap. 3 §

text: ) uppställda kriterierna föreligger.

text: Det innebär att någon skadeståndskyldighet, enligt Riksarkivets mening, inte kan anses föreligga i detta fall.

text: Justitiekanslern har även inhämtat yttrande från Lantmäteriet, som har anfört bl.a. följande.

text: Lantmäteriets utredning

text: Den aktuella lantmäteriförrättningen handlades av Lantmäteriet i Göteborg och avsåg bl.a. prövning av ett yrkande om legalisering av arealöverlåtelser från fastigheten Skaftö-Berg 2:9 i Lysekils kommun.

text: En förutsättning för att en legalisering ska kunna genomföras, är att det i grunden finns en giltig överlåtelse. I detta fall var överlåtelsens giltighet beroende av taxeringsnaturen för den fastighet från vilken överlåtelsen gjordes. Om fastigheten var taxerad som jordbruksfastighet vid förvärvstidpunkten krävdes enligt 1955 års samt 1965 års jordförvärvslag att förvärvstillstånd skulle sökas inom tre månader från fångestidpunkten vid äventyr att fånget annars blev ogiltigt. Det var den vid förvärvet gällande fastighetstaxeringen som av avgörande. För att kunna bedöma giltigheten av överlåtelserna inhämtade förrättningslantmätaren taxeringsuppgifter från de aktuella åren via Landsarkivet i Göteborg. Beställningen torde ha skett via Riksarkivets hemsida. Svarsdokumenten gav besked i de i ärendet adekvata frågorna, nämligen taxeringsår och taxeringsnatur. Svaren från Riksarkivet visar att den aktuella fastigheten var taxerad som jordbruksfastighet 1961, 1962 och 1965. År 1967 var fastigheten taxerad som annan fastighet. Lantmäteriet bedömde att det fång som skulle legaliseras var ogiltigt eftersom det enligt Riksarkivets besked rörde sig om en jordbruksfastighet och något förvärvstillstånd hade inte sökts i anledning härav. Någon anledning för Lantmäteriet att ifrågasätta uppgifterna från Riksarkivet fanns inte. Det är dessutom enda stället där de äldre uppgifterna finns att hämta. Efter detta besked har Riksarkivet i hovrätten ändrat sitt svar, den aktuella fastigheten var år 1965 taxerad som annan fastighet och inte jordbruksfastighet. Detta innebar att överlåtelsen som skedde 1965 genom ett köpekontrakt var giltig eftersom det inte krävs tillstånd för att förvärva fastighet med taxeringsnaturen annan fastighet.

text: Lantmäteriets bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta skada som orsakats av fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Lantmäteriets utredning visar att Lantmäteriet handlat utifrån den information som erhållits från Riksarkivet och följt gällande lagstiftning vid legaliseringsförrättningen. Någon anledning att ifrågasätta Riksarkivets svar på den av Lantmäteriet ställda förfrågan föreligger inte. Någon försummelse från Lantmäteriets sida föreligger följaktligen inte.

text: Om JK skulle finna att det föreligger ett skadeståndsansvar för staten för den aktuella situationen bör således Lantmäteriet inte svara för skadeståndet.

text: Skadestånd för rättegångskostnader i fastighetsdomstol och hovrätt brukar vanligtvis godkännas av Lantmäteriet när myndigheten begått ett skadeståndsgrundande fel i en lantmäteriförrättning. Hänsyn tas till försäkringsersättning som betalats ut. Det yrkade skadeståndsbeloppet på 42 750 kr respektive 47 950 kr verkar vara i överkant med hänsyn taget till de belopp som på senare tid betalats ut av Lantmäteriet i motsvarande eller svårare skadeståndsärenden.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för. Lantmäteriets och domstols handläggning av och beslut i mål och ärenden avseende legalisering m.m. är sådan verksamhet.

text: Staten ansvarar skadeståndsrättsligt enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: i förhållande till den mot vilken myndighetsutövning riktar sig för samtliga involverade statliga myndigheters agerande. Bestämmelsen i 3 kap. 3 § skadeståndslagen enligt vilken staten också – om det finns särskilda skäl – ska ersätta ren förmögenhetsskada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd aktualiseras därmed inte i detta fall. En annan sak är att Justitiekanslern enligt 2 a § förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern beslutar vilken myndighet som ska ansvara för att ersättningsbelopp och kostnader för ombud i ärendet hos Justitiekanslern betalas ut till motparten.

text: Vad som ska anses utgöra fel eller försummelse vid myndighetsutövning – eller annorlunda uttryckt culpa eller oaktsamhet – ska vid handläggning i bl.a. domstol och centrala ämbetsverk bedömas utifrån en objektiv måttstock. Bedömningen bör alltså ha sin utgångspunkt i vad den enskilde har rätt att vänta sig vid en verksamhet av det aktuella slaget. I ärenden av ifrågavarande slag finns det skäl att ställa höga anspråk på noggrannhet såväl hos Lantmäteriet som hos domstolarna. Om det som i detta fall rör sig om en felaktig uppgift som typiskt sett kan vara av betydelse för den enskilde måste det i regel betraktas som vållande att man har försummat att med erforderlig noggrannhet kontrollera de underliggande handlingarnas innehåll. (Se t.ex. Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , s. 61 f.) Även om taxeringslängderna i detta fall har varit svårtydda ger utredningen likväl stöd för att en noggrann genomgång av dem gjorde det möjligt att avgöra hur fastigheten var taxerad. Justitiekanslern bedömer därför att Lantmäteriets beslut har grundats på en felaktig uppgift som har tillkommit genom en sådan försummelse som grundar skadeståndsansvar för staten.

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Det saknas skäl att anta annat än att om det redan hos Lantmäteriet hade framkommit att fastigheten även 1965 hade varit taxerad som annan fastighet RL:s ansökan om legalisering hade bifallits och att detta hade godtagits av JÅ m.fl. Något överklagande hade då inte blivit aktuellt. Mot denna bakgrund bör de rättegångskostnader som har uppkommit för parterna å ömse sidor i domstolsprocessen och som kan bedömas ha varit skäligen påkallade för att tillvarata partens rätt anses utgör sådana merkostnader som är en direkt följd av den här konstaterade försummelsen.

text: RL:s yrkande avser ombudskostnader i såväl tingsrätt som hovrätt. Kostnaderna får anses ha varit skäligen påkallade för att tillvarata hans rätt. RL:s skadeståndsyrkande ska därmed bifallas. Yrkandet om ersättning för ombudskostnader i ärendet här är skäligt och godtas.

text: Av JÅ:s m.fl. skadeståndsyrkande avser 38 750 kr ersättning för ombudskostnader i hovrätten. Justitiekanslern bedömer att dessa kostnader får anses ha varit skäligen påkallade för att tillvarata deras rätt. Resterande delen av yrkandet avser inte kostnader som har uppkommit i domstolsprocessen. Yrkandet i den delen ska således avslås. Det saknas skäl att bifalla ränteyrkandet på annat sätt än som framgår av 4 § tredje stycket räntelagen (

text: ), dvs. från trettio dagar efter det att kravet framställdes. JÅ:s m.fl. har därmed inte fullt ut vunnit framgång i ärendet här. Justitiekanslern bedömer dock att yrkandet om ersättning för ombudskostnader ändå kan godtas.

text: Som Riksarkivet har anfört ankommer det inte på Riksarkivet att rätta eller korrigera uppgifter i arkiven eller att bedöma hur uppgifterna ska tolkas rättsligt. Om innehållet i arkiven är otydligt eller svårtolkat kan det således endast anses ingå i Riksarkivets uppgifter att hålla arkivhandlingarna tillgängliga för, som i detta fall, Lantmäteriet. Om Riksarkivet emellertid på en direkt förfrågan lämnar en entydig uppgift om arkivens innehåll till en annan myndighet måste däremot Riksarkivet också ansvara för att uppgiften är korrekt. I ärendet har inte annat framkommit än att uppgiften till Lantmäteriet var entydigt utformad, att Riksarkivet i samband med att uppgiften lämnades till Lantmäteriet inte angav att den var osäker och att man inte heller bifogade utdrag ur arkiven. Under sådana omständigheter bör Riksarkivet åläggas att svara för de beslutade skadeståndsbeloppen och ombudskostnaderna.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsansvar för staten när Högsta domstolen formulerat ett beslut om partiellt prövningstillstånd på ett oklart sätt och sedan inte klargjort beslutets innebörd för parterna förrän i samband med målets avgörande i sak

org: jk

text: Justitiekanslern tillerkänner Zurich-Anglo Seguradora S.A. skadestånd med 199 100 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 28 februari 2015 och ersättning för ombudskostnader i skaderegleringsärendet här med 42 375 kr. Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att betala ut ersättningarna till bolaget.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag och Zurich-Anglo Seguradora S.A. väckte vid Stockholms tingsrätt talan mot Cargo Center Sweden Aktiebolag och Cargo Center Sweden Kommanditbolag (gemensamt betecknade Cargo Center). Kärandena yrkade förpliktande för svarandebolagen att solidariskt betala till Länsförsäkringar 3 360 959 kr och till Zurich 2 761 032 kr, i båda fallen jämte ränta.

text: Kärandena hade meddelat försäkringar gällande transport av läkemedlet Genotropin från Pharmacia AB till mottagare i olika länder. Pharmacia hade uppdragit åt Air Cargo Express AB (ACE) att sköta dessa transporter och ACE hade anlitat Cargo Center för hanteringen av godset vid terminalerna på Arlanda flygplats. Vid ett antal tillfällen under åren 1995–1997 stal anställda vid Cargo Center Genotropin som hanterades där. Vid åtta av dessa tillfällen gällde det gods som hade försäkrats av Länsförsäkringar och vid ett tillfälle gods som hade försäkrats av Zurich. De av försäkringsbolagen yrkade beloppen motsvarade ersättningar som utbetalats för dessa förluster. Försäkringsbolagen gjorde i målet gällande att de anställdas tillgrepp hade skett i tjänsten och att Cargo Center som arbetsgivare hade principalansvar enligt

text: 3 kap. 1 § skadeståndslagen

text: . Enligt försäkringsbolagen hade risken för godset övergått på köparna när tillgreppen skedde, och genom att betala ut ersättning enligt försäkringarna hade bolagen inträtt i köparnas rätt till skadestånd av Cargo Center. Om domstolarna skulle finna att de inte hade inträtt i godsmottagarnas rättigheter gjorde försäkringsbolagen i andra hand gällande att de hade inträtt i det avsändande bolagets - Pharmacias - rättigheter. I hovrätten klargjorde försäkringsbolagen att andrahandsgrunden endast åberopades av Länsförsäkringar och alltså inte av Zurich.

text: Sedan både Stockholms tingsrätt och Svea hovrätt ogillat käromålet meddelade Högsta domstolen – med utgångspunkt i vad domstolarna hade funnit utrett beträffande sakförhållandena – prövningstillstånd i frågan ”om Cargo Center Sweden AB och Cargo Center Sweden KB på utomobligatorisk grund ansvarar mot Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag och Zurich-Anglo Seguradora S.A. i enlighet med den i andra hand åberopade grunden.”

text: Under den fortsatta handläggningen i Högsta domstolen invände Cargo Center bl.a. att det meddelade prövningstillståndet inte kunde omfatta Zurichs överklagande eftersom Zurichs talan inte vilade på den i andra hand åberopade grunden. Högsta domstolen förelade dock vid upprepade tillfällen både Länsförsäkringar och Zurich att yttra sig i sak. Något besked i frågan om den närmare innebörden av det beviljade prövningstillståndet lämnades inte förrän i Högsta domstolens dom som meddelades den 28 november 2014. I domslutet förklarade Högsta domstolen att Cargo Center inte på utomobligatorisk grund ansvarade mot Länsförsäkringar i enlighet med den i andra hand åberopade grunden och i sina domskäl anförde Högsta domstolen följande beträffande Zurichs överklagande.

text: Zurichs talan avser endast den grund som åberopades i första hand i hovrätten, dvs. att försäkringsbolagen hade inträtt i köparnas rätt till skadestånd. Inom ramen för det meddelade prövningstillståndet, som inte borde ha angetts omfatta Zurichs talan, för Zurich alltså inte någon talan varför någon prövning av Zurichs överklagande inte har skett.

text: Anspråket m.m.

text: Zurich har begärt skadestånd av staten med 199 100 kr jämte ränta. Zurich har formulerat grunden för sitt anspråk enligt följande. Högsta domstolen har på ett felaktigt och försumligt vis förelagt Zurich att yttra sig inför domstolen trots att detta varit meningslöst och utan nytta, parat med försumlig underlåtenhet från Högsta domstolen att under handläggningens gång upplysa Zurich om att bolaget inte hade någon talan att föra i målet. Alternativt har Högsta domstolen förfarit försumligt vid avfattandet av det meddelade prövningstillståndet på det viset att detta felaktigt kommit att omfatta

text: Zurichs talan trots att det inte varit Högsta domstolens avsikt. Genom angivna försumligheter har Zurich orsakats skada i form av onödiga ombudskostnader på 199 100 kr.

text: Högsta domstolen har beretts tillfälle att yttra sig över anspråket, men har förklarat sig avstå från den möjligheten.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan om det föreligger hinder mot att pröva skadeståndsanspråket

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för. Domstolarnas handläggning av och beslut i tvistemål är sådan verksamhet.

text: En talan om skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: får enligt 7 § samma kapitel inte föras med anledning av ett beslut av bl.a. Högsta domstolen, om inte beslutet har upphävts eller ändrats.

text: I här tillämpad praxis har denna taleförbudsregel tillämpats på så sätt att Justitiekanslern inom ramen för statens frivilliga skadereglering regelmässigt har avböjt att pröva ett anspråk på skadestånd, om hinder för att ta upp saken till prövning i domstol föreligger.

text: Regleringen i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: bygger på tanken att en skadeståndstalan med anledning av ett felaktigt beslut av Högsta domstolen i princip inte ska få föras. En sådan talerätt har dock inte ansetts inge några betänkligheter om ett avgörande har upphävts eller ändrats i extraordinär väg (se

text: prop. 1972:5 s. 349

text: ). Överprövning i extraordinär ordning anses emellertid inte kunna komma i fråga när det avgörande som angrips kan sägas ha blivit överspelat.

text: Av Högsta domstolens avgöranden i rättsfallen

text: NJA 2001 s. 31

text: och 2003 s. 263 följer att bestämmelsen i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: inte hindrar att en skadeståndstalan tas upp till prövning i ett fall där en resningsansökan, trots att resningsskäl i och för sig har befunnits föreligga, inte har beviljats av formella skäl eller t.ex. därför att frågan har ansetts överspelad.

text: Högsta domstolens beslut att meddela prövningstillstånd har inte upphävts eller ändrats. Taleförbudsregeln är därför formellt sett tillämplig på Zurichs anspråk till den del det grundas på att beslutet om prövningstillstånd var felaktigt. I sitt slutliga avgörande har dock Högsta domstolen själv konstaterat att det meddelade prövningstillståndet inte borde ha angetts omfatta

text: Zurichs talan och det framstår som uppenbart att en prövning i extraordinär ordning av beslutet i nuläget skulle sakna all praktisk betydelse. Under sådana förhållanden kan det inte anses föreligga något hinder mot att, inom ramen för den frivilliga skaderegleringen, pröva Zurichs ersättningsanspråk även i den del det kan anses grundat på ett påstående om att Högsta domstolen fattat ett felaktigt beslut om prövningstillstånd. (Jfr i sammanhanget Justitiekanslerns beslut den 31 januari 2006 i ärende nr

text: Frågan om staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot Zurich

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Vad som utgör fel eller försummelse måste relateras till situationen i det enskilda fallet. För handläggning och beslutsfattande i domstol finns det anledning att ställa höga krav på noggrannhet och omsorg (se t.ex.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 2013 s. 842) och dessa krav gör sig av naturliga skäl särskilt starkt gällande när det är fråga om handläggning eller rättstillämpning i högsta instans.

text: Högsta domstolens beslut om prövningstillstånd i detta fall är enligt sin ordalydelse tvetydigt eftersom tillståndet å ena sidan uttryckligen sägs omfatta frågan om Cargo Centers ansvar mot Zurich men å andra sidan begränsas till att avse en grund för käromålet som inte hade åberopats av Zurich.

text: I den juridiska litteraturen har det framhållits som självklart att ett beslut om prejudikatfrågedispens ska avfattas så att det inte medger någon osäkerhet om beslutets innebörd eftersom varje part behöver ett klart och entydigt besked om vad som ryms under prövningstillståndet för att veta hur han eller hon ska lägga upp sin talan. Om det framgår att en part har uppfattat prövningstillståndet på ett annat sätt än Högsta domstolen gör, kan det därför, enligt vad som uttalats i NJA 1996 C 78, vara påkallat av hänsyn till rättssäkerhetsintressen att Högsta domstolen upplyser parten om hur prövningstillståndet ska förstås. Att formuleringen av en prejudikatfråga kan justeras, om den blivit mindre lämplig framgår av rättsfallet

text: NJA 1995 s. 563

text: . (Se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , Zeteo, kommentaren till

text: 54 kap. 11 §

text: I detta fall har beslutet om prövningstillstånd utformats på ett oklart sätt och Högsta domstolen har – trots att parterna vid upprepade tillfällen efterlyste ett förtydligande – låtit denna oklarhet bestå ända tills målet avgjordes slutligt. Dessa brister i handläggningen får anses innefatta sådana fel och försummelser som, enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , medför skadeståndsansvar för staten.

text: Med hänsyn till beslutets utformning och till att Högsta domstolen uttryckligen begärde att båda försäkringsbolagen skulle yttra sig under den skriftliga handläggningen får Zurich anses ha haft fog för sin uppfattning att bolagets överklagande omfattades av det beviljade prövningstillståndet. Det har därför varit befogat för Zurich att, på sätt som skett, ådra sig kostnader för ombudsarvode för att delta i rättegången i Högsta domstolen. Mot denna bakgrund och då de ombudskostnader som uppkommit efter beslutet om prövningstillstånd uppenbarligen har varit helt meningslösa för Zurich får bolaget anses ha drabbats av en ersättningsgill skada som motsvarar ombudskostnaderna. Zurich ska alltså tillerkännas ersättning i enlighet med sitt yrkande.

text: Vid angiven bedömning är Zurich även berättigat till ersättning för ombudskostnader i skaderegleringsärendet här. Vad som begärts framstår som skäligt.

type: avgorande


title: Ifrågasatt brott mot efterforskningsförbudet i tryckfrihetsförordningen m.m.

text: 1. Justitiekanslern gör vissa uttalanden med anledning av hur en verksamhetschef vid Akutvårdcentralen i Borås agerade när någon hade lämnat uppgifter till massmedia, men vidtar ingen åtgärd i övrigt i ärendet.

text: 2. Beslaget av ett papper (ett A4-ark med viss text) hävs (Polismyndigheten Västra Götaland, dnr 1400-K188779-08, 2008-1400-BG13927).

text: Ärendet

text: Polismyndigheten i Västra Götaland, Länskriminalen i Borås, har hit överlämnat en anmälan för bedömning av om brott mot efterforskningsförbudet har begåtts.

text: I anmälan har gjorts gällande att en namngiven verksamhetschef vid Akutvårdcentralen i Borås, Södra Älvsborgs Sjukhus, har brutit mot det i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) stadgade förbudet mot efterforskning av källor. Anmälaren har uppgett att verksamhetschefen, med anledning av en artikel som publicerades i Borås Tidning den 17 september 2008, har efterfrågat en journalists källa vid ett telefonsamtal med journalisten i fråga samt satt upp ett anslag på anslagstavlor på Akutvårdcentralen och därvid synes ha uppmanat personalen att inte diskutera en pågående arbetsrättslig process med utomstående.

text: Justitiekanslern har inhämtat en utskrift av en artikel med rubriken ”Vårdpersonal stängs av från jobbet” som publicerades på Borås Tidnings hemsida den 17 september 2008. Vidare har Justitiekanslern tagit del av det nu nämnda anslaget, som hade tagits i beslag i ärendet av Polismyndigheten Västra Götaland.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av bestämmelserna i

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF följer att det i princip står var och en fritt att meddela uppgifter och underrättelser för publicering i vilket ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift (meddelarfrihet).

text: Enligt

text: 3 kap. 4 §

text: TF får en myndighet eller ett annat allmänt organ inte efterforska författaren till en framställning som har förts in i eller varit avsedd att föras in i en tryckt skrift i vidare mån än som erfordras för åtal eller något annat ingripande mot honom eller henne som inte står i strid med TF. Detsamma gäller den som har lämnat information till exempelvis en journalist eller en redaktion. För uppsåtlig efterforskning i strid med nämnda bestämmelse döms enligt 5 § andra stycket i samma kapitel till böter eller fängelse i högst ett år. Detta s.k. efterforskningsförbud avser att skydda sådana författare och meddelare som vill vara anonyma.

text: Enligt

text: 9 kap. 2 §

text: TF är Justitiekanslern ensam åklagare i mål om tryckfrihetsbrott. Av bestämmelsens tredje stycke framgår att Justitiekanslern är ensam åklagare även i andra tryckfrihetsmål än mål om tryckfrihetsbrott, liksom i mål som annars avser brott mot någon bestämmelse i TF. Det senare innebär att Justitiekanslern är ensam åklagare också när det gäller brott mot efterforskningsförbudet i

text: 3 kap. 5 §

text: TF. Till skillnad från mål om tryckfrihetsbrott kan i dessa mål polis- och åklagarmyndigheter inleda förundersökning och besluta om eventuella tvångsmedel, till dess att det står klart om Justitiekanslern ska inträda som förundersökningsledare.

text: Verksamhetschefens agerande

text: Västra Götalandsregionen (Västra Götalands läns landsting), som är landstinget i Västra Götalands län, ansvarar för bl.a. hälso- och sjukvården inom landstinget. Landstinget bedriver verksamhet vid Akutvårdcentralen i Borås, Södra Älvsborgs Sjukhus. Landstinget är ett sådant allmänt organ som omfattas av efterforskningsförbudet.

text: Utredningen ger inte tillräcklig grund för bedömningen att ett uppsåtligt brott mot efterforskningsförbudet enligt TF har förekommit. En enstaka fråga till en journalist räcker normalt inte för att det ska anses vara fråga om efterforskning. Någon förundersökning ska därför inte inledas.

text: En annan fråga är om verksamhetschefens agerande var lämpligt. Justitiekanslern anser sig kunna diskutera denna fråga utan att ha utrett vad som närmare bestämt förekom.

text: Kritiska uttalanden om arbetsförhållandena hos Akutvårdcentralen i Borås hade gjorts till medierna. Det rörde sig inte om några sekretessbelagda uppgifter. När det gäller sådana uttalanden får utrymmet för att framföra kritik mot att någon anställd må ha vänt sig till medierna anses vara mycket begränsat. Chefer bör också iaktta försiktighet med att ställa frågor som kan uppfattas så att meddelare efterforskas.

text: Enligt vad utredningen ger vid handen förefaller verksamhetschefen delvis ha agerat för att förmedla till de anställda att en del ur personalen inte mådde bra på grund av de negativa skriverierna om myndigheten. Uttalandena på anslagstavlan var också relativt försiktigt hållna. Man kan dock inte bortse från att uttalanden av det här slaget lätt upplevs som chefens missnöje med att personalen har kritiserat myndigheten offentligt. De ger också ett intryck av att chefen allmänt sett har en negativ inställning till att de anställda utnyttjar sin grundlagsfästa meddelarfrihet, i varje fall då myndigheten riskerar att bli föremål för kritik. För de anställda kan sådana uttalanden få till följd att de avstår från att vända sig till medierna av rädsla för att dra på sig ledningens missnöje. Därmed stryps en debatt som måste få förekomma.

text: Jag gör sammantaget bedömningen att verksamhetschefens agerande sådant det framträder på föreliggande material var mindre lämpligt mot bakgrund av den yttrandefrihetsrättsliga regleringen. Ärendet föranleder emellertid inte någon ytterligare åtgärd här.

text: Beslag

text: Beslaget av ett papper (ett A4-ark med viss text som hade anslagits på Akutvårdcentralens anslagstavla) ska hävas (i beslag hos Polismyndigheten Västra Götaland, dnr 1400-K188779-08, 2008-1400-BG13927).


title: Anspråk på skadestånd av staten med hänvisning till felaktig handläggning av ett konkursärende vid en tingsrätt

text: Justitiekanslern uttalar som sin mening att staten inte kan anses ha ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot AA genom vad som förekommit i samband med att denne försattes i konkurs den 25 november 1992 vid Lindesbergs tingsrätt.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: BE-GE:s Rör i Kopparberg Aktiebolag (bolaget) ansökte vid Lindesbergs tingsrätt i november 1992 att AA skulle försättas i konkurs enligt bestämmelserna i

text: 2 kap. 9 § konkurslagen (1987:672)

text: . Vid förhandling som hölls den 25 november 1992 bestred AA ansökningen, då det arbete konkursfordringen avsåg inte färdigställts och då han anmärkt mot den faktura som bolaget utställt den 1 oktober 1991 och som låg till grund för konkursansökan. Bolaget bestred för sin del att anmärkning skett inom rätt tid. Tingsrätten försatte genom ett beslut samma dag AA i konkurs enligt 1 kap. 2 § jämförd med

text: 2 kap. 9 § konkurslagen

text: och förpliktade honom att ersätta bolaget dess rättegångskostnader (mål K 117/92).

text: AA överklagade beslutet till Göta hovrätt och yrkade att hovrätten skulle upphäva tingsrättens beslut. Han anförde till stöd för sin talan att den påstådda fordringen inte var klar och förfallen. Det var heller inte visat att han var insolvent. Han var inte heller bokföringsskyldig enligt

text: bokföringslagen

text: och

text: 2 kap. 9 § konkurslagen

text: var därför inte tillämplig. AA hade även andra invändningar mot konkursbeslutet. Bolaget vidhöll på anförda skäl sin ansökan.

text: Hovrätten uttalade i sitt beslut den 22 december 1992 (mål Ö 1412/92, SÖ 4197) att bolaget haft att visa att förutsättningarna för tillämpning av presumtionsgrunden om obestånd i

text: 2 kap. 9 § konkurslagen

text: var tillämplig. En första förutsättning var därvid att gäldenären varit bokföringsskyldig enligt

text: bokföringslagen (1976:125)

text: . Att så varit fallet ansågs bolaget inte ha visat. Till följd härav kunde bolaget inte åberopa

text: 2 kap. 9 § konkurslagen

text: som stöd för sitt påstående att AA skulle anses vara insolvent. Bolaget hade ej heller på annat sätt förmått styrka att AA var insolvent. Hovrätten, som under dessa förhållanden inte fann skäl att pröva frågan huruvida fordringen var klar och förfallen, fann att konkursbeslutet skulle upphävas.

text: Anspråket

text: AA har härefter i februari 2000 genom sitt ombud advokaten BB vänt sig till Justitiekanslern och med hänvisning till de omständigheter som nyss återgetts hävdat att tingsrätten felaktigt försatt honom i konkurs. Eftersom presumtionsgrunden om obestånd enligt

text: 2 kap. 9 § konkurslagen

text: inte varit för handen i målet har förutsättningar saknats att försätta AA i konkurs. AA har framhållit att det i tingsrätten icke förebringades någon som helst utredning som i något avseende skulle kunnat visa att han var näringsidkare vid tillfället.

text: AA gör för sin del gällande att staten är skadeståndsskyldig gentemot honom på grund av tingsrättens felaktiga hanterande av konkursärendet. Han har hävdat att han lidit ekonomisk skada av att tingsrätten försatt honom i konkurs. Med anledning därav har AA begärt att Justitiekanslern på statens vägnar skall lämna besked i frågan om skadeståndsskyldighet i och för sig kan anses föreligga genom tingsrättens handläggning av konkursen.

text: Utredning

text: Efter remiss har lagmannen i Lindesbergs tingsrätt avgett yttrande över AA:s skadeståndsanspråk. I yttrandet anförs i huvudsak följande.

text: "I en ansökan, som inkom till tingsrätten den 5 november 1992, yrkade BE-GE:s Rör i Kopparberg Aktiebolag (BE-GE:s Rör) att AA skulle försättas i konkurs. Som grund för konkursyrkandet anförde BE-GE:s Rör att BE-GE:s Rör hade en fordran mot AA på 12 854 kr enligt en faktura avseende utförda arbeten. BE-GE:s Rör åberopade en betalningsuppmaning, varigenom AA uppmanats att betala angiven fordran jämte ränta. I betalningsuppmaningen lämnades upplysning enligt

text: 2 kap 9 § konkurslagen

text: om att en gäldenär, som är eller senare än ett år före konkursansökningen har varit bokföringsskyldig enligt

text: bokföringslagen (1976:125)

text: skall om inte annat visas anses insolvent om 1. gäldenären har uppmanats att betala klar och förfallen skuld men underlåtit att göra detta inom en vecka och 2. borgenären begär gäldenären i konkurs inom tre veckor därefter och skulden då ännu inte är betald. Betalningsuppmaningen delgavs AA den 14 oktober 1992.

text: AA kallades den 9 november 1992 att svara på konkursyrkandet vid en förhandling den 25 november 1992, vilken kallelse AA delgavs dagen efter. I en skrift till tingsrätten den 13 november 1992 bestred AA BE-GE:s Rör konkursansökan.

text: Vid konkursförhandlingen vidhöll parterna nu redovisade ståndpunkter. Genom beslut samma dag försatte tingsrätten AA i konkurs jämlikt 1 kap 2 § jämförd med

text: 2 kap 9 § konkurslagen

text: samt förpliktade dessutom denne att utge ersättning för rättegångskostnader. Sedan AA överklagat tingsrättens konkursbeslut upphävde Göta hovrätt detta den 22 december 1992. Göta hovrätts beslut vann laga kraft, varefter tingsrätten lät kungöra detta beslut.

text: Av hovrättens skäl framgår att hovrätten konstaterat att en första förutsättning för tillämpning av presumtionsgrunden om obestånd i

text: 2 kap 9 § konkurslagen

text: är att bolaget haft att visa att gäldenären varit bokföringsskyldig men inte gjort det, till följd varav bolaget inte kunnat åberopa angiven regel. Vidare anförde hovrätten att bolaget ej heller på annat sätt förmått styrka att AA var insolvent samt fann under dessa förhållanden ej skäl att pröva frågan huruvida fordringen var klar och förfallen.

text: Vad gäller handläggningen vid tingsrätten synes AA som skäl för bestridandet endast ha anfört att det utförda arbete som avsågs med fakturan inte var slutfört och att han anmärkt mot den. Frågan om AA var bokföringsskyldig förefaller inte närmare ha berörts av någon under handläggningen. Tingsrätten har härefter gjort den bedömningen att fordran var såväl klar som förfallen samt att AA, uppenbarligen felaktigt, också var bokföringsskyldig. Vad som föranlett detta förbiseende har dock närmare nio år senare inte kunnat klarläggas, varför frågan om staten ådragit sig skadeståndsskyldighet mot AA inte kan besvaras på annat sätt.

text: Upplysningsvis kan nämnas att tingsrätten den 4 maj 1993 i målet K 59-93 försatte AA i konkurs på grund av dennes medgivande av borgenärs konkursansökan."

text: AA har beretts tillfälle att lämna synpunkter på tingsrättens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: AA:s anspråk får, även om det inte uttryckligen angetts, antas vara grundat på denna bestämmelse. Han synes vidare mena att han är berättigad till skadestånd på den grunden att hovrätten har upphävt tingsrättens beslut om att försätta honom i konkurs.

text: Staten bär inte något strikt ansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är således fråga om ett s.k. culpaansvar men frågan huruvida skadeståndsansvar föreligger avgörs på grundval av en mer objektiv bedömning av det förfarande som orsakat skadan. Frågan om oaktsamhet förekommit måste därvid bedömas utifrån hur en myndighet eller en domstol borde ha handlat med hänsyn till de kunskaper, den noggrannhet och det omdöme som man från allmänhetens synpunkt får kräva vid myndighetsutövning i den speciella situationen och med hänsyn tagen till det material som varit tillgängligt för myndigheten eller domstolen.

text: AA har inte närmare angett eller utvecklat vilka omständigheter som i det aktuella fallet skulle konstituera ett vållande från statens sida men har anfört att beslutet om försättande i konkurs varit felaktigt med hänvisning till att presumtionsregeln i 2 kap. 9 § inte varit uppfylld och att någon utredning härom inte lagts fram vid tingsrätten. Härav får slutsatsen dras att AA menar att tingsrättens rättstillämpning respektive bevisvärdering varit felaktig.

text: När det gäller statens skadeståndansvar vid påstående om felaktig rättstillämpning eller bevisvärdering är en grundläggande utgångspunkt att endast den omständigheten att en domstol bedömer en rätts- eller bevisfråga på annat sätt än en annan instans inte medför att ett skadeståndsgrundande fel skall anses föreligga. När det som här gällt att värdera bevisning och att tillämpa vissa bestämmelser i

text: konkurslagen

text: - vad som sammanfattningsvis kan kallas för rättstillämpning - är att märka att beslut eller åtgärder som grundas på en ifrågasatt felaktig rättstillämpning endast i undantagsfall torde vara så uppenbart oriktiga att man kan tala om fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Vid oriktig rättstillämpning krävs således en mera påtaglig felbedömning för att oaktsamhet skall anses föreligga. En annan ordning skulle innebära att varje avgörande som ändras efter överprövning i högre instans också kan medföra skadeståndsansvar för det allmänna. Detta skulle i praktiken innebära ett strikt ansvar något som

text: skadeståndslagen

text: inte bygger på (se

text: prop. 1972:5 s. 518

text: och

text: SOU 1993:55 s. 152

text: f.,

text: NJA 1994 s. 194

text: och 694 samt Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2:a uppl. s.75 ff.).

text: Den fråga som mot bakgrund av det anförda bör ställas är då om det kan anses ha varit uppenbart felaktigt av tingsrätten att utan någon närmare utredning godta borgenärens påstående att AA var bokföringsskyldig och att förutsättningarna för att tillämpa presumtionsregeln i

text: 2 kap 9 § konkurslagen

text: (KL) därmed förelåg? Hovrätten har i sitt beslut uttalat att det ålegat borgenären att visa att förutsättningarna för en tillämpning av presumtionsregeln var för handen. Hovrättens uttalande har uppenbarligen gjorts mot bakgrund av den invändning som gäldenären gjorde först där att han inte var näringsidkare. Men vad kan anses ha gällt i tingsrätten för det fall att frågan inte närmare berörts?

text: I konkursärenden gäller

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser om tvistemål i tillämpliga delar, om inte något annat sägs i

text: konkurslagen

text: , se

text: 16 kap. 2 §

text: Enligt

text: 2 kap. 6 §

text: KL tredje stycket åligger det en borgenär att styrka sin fordran och därmed sin behörighet att begära gäldenären i konkurs. Enligt Lars Welamson, Konkursrätt, s. 36 har man i konkursärenden att tillämpa samma bevisregler som i vanlig rättegång, där borgenären yrkar betalning för en fordran. Gäldenärens erkännande av faktiska omständigheter skall sålunda enligt

text: 33 kap. 3 §

text: RB gälla mot honom, och motfakta, exempelvis betalning beaktas endast om de åberopas och styrks av gäldenären.

text: Om en borgenär gör ansökan om att gäldenären skall försättas i konkurs är han i princip skyldig att visa att gäldenären är insolvent. För sådana fall då gäldenären inte själv medger att han är insolvent finns presumtionsreglerna i 2 kap. 8 och 9 §§ KL som borgenären kan åberopa under där närmare angivna omständigheter

text: När borgenären åberopar en sådan presumtionsregel måste han enligt Gösta Wallin och Eugène Palmér,

text: Konkurslagen

text: II 2, suppl. 6 s. 43 vara beredd (kurs. här) att styrka att de omständigheter som förutsätts för regelns tillämpning är för handen. Om han lyckas med det, åvilar det gäldenären att visa att han trots de anförda omständigheterna är solvent. Beträffande den bevisbörda som i andra fall vilar på borgenären torde vanliga civilprocessrättsliga bevisregler vara tillämpliga.

text: Såvitt framgår av utredningen har AA som konkursgäldenär inte själv gjort någon invändning mot konkursansökningen på denna punkt, vare sig då han delgavs denna eller senare vid den förhandling vid vilken han var närvarande. Frågan är om det vid sådant förhållande kan anses ha ålegat tingsrätten att ex officio dvs. självmant föranstalta om utredning på denna punkt.

text: Jag har inte kunnat finna något direkt svar på denna fråga i anslutning till de kommentarer som gjorts i doktrinen utöver de mer allmänna uttalanden om handläggningen av konkursärenden och kraven på bevisning m.m. som nyss redovisats. En viss ytterligare ledning för bedömningen ger dock vad som anförts i anslutning till stadgandet i

text: 2 kap. 19 §

text: KL som innehåller regler om hur det skall förfaras med en konkursansökan bl.a. om gäldenären uteblir från förhandlingen (andra stycket).

text: Wallin Palmér, a.a. II 5, suppl. 6 uttalar som sin uppfattning bl.a. följande i anslutning till 2 kap. 19 §.

text: "När någon presumtionsgrund är tillämplig enligt 2:7-9 KL torde emellertid gäldenärens utevaro inte i allmänhet utgöra något hinder mot att beslut om konkurs meddelas utan uppskov. Det förutsätts därvid att borgenären styrker förutsättningarna för presumtionsregelns tillämpning. Gäldenärens utevaro torde i allmänhet i och för sig vara tillräckligt bevis för att han inte, trots presumtionsregelns tillämplighet, är solvent. Det kan emellertid förekomma anledning för rätten att undersöka om gäldenären har laga förfall eller någon annan särskild omständighet föreligger. Om gäldenären har yttrat sig skriftligen över konkursansökningen, får givetvis beaktas vad han därvid anfört.

text: Är inte någon presumtionsregel tillämplig, får borgenären som alltid styrka sin fordran och anföra de omständigheter i övrigt som talar för att gäldenären är insolvent. Som förut antytts torde i allmänhet betalning ha uteblivit innan någon borgenär söker gäldenären i konkurs och även andra missförhållanden ha inträffat.

text: Någon allsidig redogörelse för gäldenärens ekonomiska situation kan inte påräknas när gäldenären har uteblivit. Rätten är hänvisad till att summera de indicier som föreligger. Därvid får gäldenärens utevaro läggas honom till last såtillvida att borgenärens framställning och anförda omständigheter får stöd av gäldenärens passivitet. Har borgenären i sin ansökan framlagt förhållanden som gäldenären rimligen haft anledning att bestrida om han haft skäl därtill, bör borgenärens redogörelse kunna godtas. En sådan bevisvärdering kan i viss utsträckning bli tillämplig även betr. förutsättningarna för en presumtionsregels tillämpning (kurs. här). Det ligger i sakens natur att varje seriöst företag söker försvara sig mot en ogrundad konkursansökan."

text: Av det anförda synes framgå att gäldenärens passivitet i händelse av att denne uteblir från en förhandling kan ges den bevisverkan att tingsrätten har möjlighet att ta borgenärens påståenden om insolvens m.m. för goda.

text: Ett sådant synsätt ter sig enligt min mening i lika hög grad befogat i en situation där gäldenären är närvarande vid en konkursförhandling men då förhåller sig passiv och underlåter att invända mot de omständigheter som borgenären åberopat till stöd för sin ansökan; i varje fall så länge inte någon särskild omständighet ger rätten anledning att ifrågasätta huruvida något visst spörsmål bör belysas närmare av borgenären.

text: Enligt min mening kan det alltså väl hävdas att det ankommit på AA att själv framställa invändning om att han inte var näringsidkare och därmed bokföringsskyldig om han ville undgå en tillämpning av den aktuella presumtionsregeln. Denna invändning framförde han emellertid först i hovrätten. Det kan anmärkas att enligt den vid tiden gällande

text: bokföringslagen

text: en näringsidkare t.ex. kunde vara en fysisk person med en enskild firma.

text: Att tingsrätten för sin del inte ex officio tagit upp denna fråga till närmare prövning kan - oaktat den prövning av frågan som hovrätten gjort - enligt mitt synsätt då inte anses innefatta något fel av den arten att staten därigenom ådragit sig skadeståndsskyldighet enligt de förutsättningar som gäller för statens ansvar i samband med ifrågasatt felaktig rättstillämpning. Som nämnts är det vid rättstillämpning endast mer uppenbara felaktigheter som kan föranleda skadeståndsskyldighet.

text: Jag får alltså som svar på den fråga som AA genom sitt ombud ställt i ärendet som sin mening uttala att staten inte kan anses ha ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot AA genom vad som förekommit i samband med att denne försattes i konkurs den 25 november 1992 vid Lindesbergs tingsrätt.

text: Ärendet är därmed avslutat.


title: Skadeståndsanspråk med hänvisning till att lång handläggningstid i ett mål i Regeringsrätten har innefattat överträdelser av artikel 6.1 respektive artikel 13 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår EH:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 13 januari 2003 beslutade Statens räddningsverk att med stöd av förordningen (

text: ) om förmåner till totalförsvarspliktiga (förmånsförordningen) bevilja EH ersättning med 1 400 kr av begärda 7 990 kr avseende tandvård. EH överklagade till Överklagandenämnden för totalförsvaret. Överklagandenämnden avslog hans överklagande den 12 mars 2003. EH överklagade detta beslut till Länsrätten i Stockholms län, trots att det i 12 kap 2 § förmånsförordningen anges att överklagandenämndens beslut inte får överklagas. Han gjorde härvid gällande att överklagandenämnden inte var att betrakta som en domstol i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen och att det därför ålåg länsrätten att ta upp saken till prövning trots överklagandeförbudet. Länsrätten avvisade överklagandet den 12 september 2003. EH överklagade till Kammarrätten i Stockholm. Efter att kammarrätten hade meddelat prövningstillstånd avslogs emellertid hans överklagande i beslut den 31 mars 2004. Kammarrätten anförde sammanfattningsvis att överklagandenämnden fick anses vara ett sådant prövningsorgan som uppfyller konventionens rättssäkerhetskrav och därmed kan godtas som en domstol i konventionens mening. EH överklagade till Högsta förvaltningsdomstolen (tidigare Regeringsrätten). Högsta förvaltningsdomstolen beslutade den 15 december 2006 att inte meddela prövningstillstånd.

text: Anspråket

text: EH har begärt ersättning av staten för ideell skada med 40 000 kr. Han har som grund för anspråket anfört att handläggningstiden i Högsta förvaltningsdomstolen i det aktuella målet har varit oskäligt lång och att hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen liksom hans rätt till tillgång till ett effektivt rättsmedel enligt 13 i konventionen därigenom har åsidosatts.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Högsta förvaltningsdomstolen. I yttrandet anges sammanfattningsvis följande. Det kan för visso konstateras att den grundläggande tvisten om tandvårdsförmån rörde EH:s civila rättigheter. Målet i förvaltningsdomstolarna har dock gällt frågan om rätt att överklaga ett beslut trots ett överklagandeförbud i nationell rätt. Uppkomsten av denna tvist torde räknas från det datum då målet anhängiggjordes i domstol. EH:s rätt att få saken prövad av en domstol har enligt Högsta förvaltningsdomstolens mening tillgodosetts genom den prövning som överklagandenämnden gjort. Detta eftersom överklagandenämnden får anses uppfylla de krav Europakonventionen ställer på en domstol enligt artikel 6.1 (jfr Europadomstolens avgörande i Rolf Gustafson v. Sweden, Application no. 23196/94 samt

text: RÅ 2004 ref. 122

text: RÅ 2002 ref. 104

text: och

text: NJA 2002 s. 288

text: ). Högsta förvaltningsdomstolen har i detta avseende hänvisat till såväl länsrättens som kammarrättens motivering av sina avgöranden i målet. Högsta förvaltningsdomstolen anser således att någon kränkning av EH:s rätt till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i konventionen inte föreligger.

text: EH har fått del av Högsta förvaltningsdomstolens yttrande och har inkommit med kompletterande synpunkter.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid. Rätten till tandvårdsersättning utgör en civil rättighet i den mening som avses i artikeln. EH skulle således tillförsäkras en rätt till domstolsprövning avseende tandvårdsersättningen.

text: Justitiekanslern delar förvaltningsdomstolarnas bedömning att Överklagandenämnden för totalförsvaret är att anse som en domstol i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen och att EH:s rätt till domstolsprövning således har tillgodosetts genom överklagandenämndens prövning. Det kan tilläggas att artikel 6.1 i konventionen inte grundar rätt till prövning i mer än en instans. Handläggningstiden hos överklagandenämnden var endast några månader och alltså inte oskäligt lång. EH:s rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i konventionen har således inte åsidosatts vid prövningen av ärendet där.

text: EH har emellertid gjort gällande att eftersom ärendet vid överklagandenämnden rörde hans civila rättigheter även den talan som han anhängiggjorde vid länsrätten omfattas av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Justitiekanslern delar inte denna bedömning. Tvisten om rätten till tandvårdsersättning avgjordes slutligt genom överklagandenämndens beslut. Förvaltningsdomstolarnas prövning har således inte innefattat någon bedömning i sak av rätten till tandvårdsersättning. Målet i förvaltnings-domstolarna har därmed inte innefattat någon prövning av en civil rättighet och artikel 6.1 i konventionen har enligt Justitiekanslerns mening därför inte varit tillämplig på förfarandet där.

text: En annan sak är att den som gör gällande att upprätthållandet av ett överklagandeförbud skulle innefatta en kränkning av rätten till domstolsprövning, med hänsyn till att prövningsorganet inte uppfyllt konventionens krav för att anses utgöra en domstol, ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel för att få den påstådda konventionskränkningen prövad och komma till rätta med kränkningen om en sådan konstateras. Enligt artikel 13 i Europakonventionen ska nämligen konventionsstaterna tillhandahålla effektiva rättsmedel för prövning av påstådda konventionskränkningar. Den som på rimliga grunder påstår sig ha utsatts för en konventionskränkning (”has an arguable claim”) ska alltså ha tillgång till ett effektivt rättmedel för kunna komma till rätta med kränkningen.

text: När det gäller sådana prövningsorgan som inte utgör domstolar enligt svensk rätt och där det inte tidigare har prövats om de är att anse som domstolar i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen får ett påstående att prövningsorganet inte uppfyller konventionens krav anses rimligt grundat. Den enskilde ska i ett sådant fall tillförsäkras ett effektivt rätts-medel för att få sitt påstående prövat och om han vinner framgång för att komma till rätta med kränkningen.

text: Justitiekanslern bedömer således att EH på rimliga grunder kunde hävda att upprätthållandet av överklagandeförbudet i förmånsförordningen innefattade en kränkning av hans rätt till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i Europakonventionen och att han därför enligt artikel 13 i konventionen skulle tillförsäkras en prövning av den frågan och en möjlighet att komma till rätta med en eventuell kränkning. Artikel 13 i konventionen uppställer visserligen inte något generellt krav på ett rättsmedel inför domstol men det ligger i sakens natur att ett sådant påstående inte gärna kan prövas av annat än domstol för att kravet på effektivitet ska anses uppfyllt.

text: Förvaltningsdomstolarnas hantering av ärendet bör således bedömas mot bakgrund av de krav som följer av artikel 13 i Europakonventionen. I kravet på tillgång till ett effektivt rättsmedel ligger bl.a. att prövningen inte får dra ut på tiden på ett sådant sätt att rättigheten blir illusorisk. Justitiekanslern anser vid en samlad bedömning av förvaltningsdomstolarnas handläggning att EH:s rätt till ett effektivt rättsmedel, trots den långa handläggningstiden i Högsta förvaltningsdomstolen, inte har blivit illusorisk. Det ska därvid framhållas att EH fick en prövning av frågan om överklagandeförbudets förenlighet med Europakonventionen i två domstolsinstanser inom ca ett år från överklagandenämndens beslut.

text: Det ska dock tilläggas att om förvaltningsdomstolarnas bedömning hade blivit en annan, dvs. att överklagandenämnden inte hade varit att betrakta som en domstol i Europakonventionens mening och överklagandeförbudet därför skulle sättas åt sidan, handläggningen i sak skulle ha gått vidare. Artikel 6.1 i konventionen hade då varit tillämplig på förfarandet. Inte minst av den anledningen är det angeläget att prövningen av sådana frågor inte drar ut på tiden. (Jämför för en liknande situation bl.a. Justitiekanslern beslut i dnr

text: Sammanfattningsvis bedömer Justitiekanslern således att artikel 6.1 i Europakonventionen inte har varit tillämplig på förfarandet inför förvaltningsdomstolarna och att EH:s rätt till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i konventionen inte har åsidosatts vid förvaltningsdomstolarnas prövning. Hans anspråk ska därför avslås.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av s.k. uttagsbeskattning som har skett i strid med sjätte mervärdesskattedirektivet (jfr EG-domstolens mål C-412/03 Gåsabäck)

text: Justitiekanslern avslår Tage Rejmes Lastvagnar Aktiebolags respektive Tage Rejmes i Norrköping Bil Aktiebolags anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Tage Rejmes Lastvagnar Aktiebolag (Rejmes Lastvagnar) och Tage Rejmes i Norrköping Bil Aktiebolag (Rejmes Bil) drev under åren 1997 och 1998 restaurang i egen regi. För luncher som de anställda åt i bolagens restaurang betalade de anställda 36 kr per måltid när betalning skedde med kupong och 40 kr per måltid vid kontant betalning. För de anställda som betalade med kupong redovisade bolagen kostförmån.

text: I ett omprövningsbeslut den 29 november 1999 med anledning av skatterevision beslutade skattemyndigheten att påföra Rejmes Lastvagnar ytterligare utgående mervärdesskatt med 22 000 kr för redovisningsperioden december 1997 och med 21 120 kr för redovisningsperioden december 1998. Rejmes Lastvagnar påfördes också skattetillägg om 20 procent avseende dessa belopp. Samma dag beslutade skattemyndigheten i ett omprövningsbeslut med anledning av skatterevision att påföra Rejmes Bil ytterligare utgående mervärdesskatt för motsvarande perioder med 28 600 kr respektive 22 000 kr jämte skattetillägg. Rejmes Bil påfördes dessutom ytterligare arbetsgivaravgifter med 23 175 kr respektive 17 440 kr jämte avgiftstillägg på beloppen.

text: Som skäl för omprövningen i fråga om utgående mervärdesskatt åberopades avseende båda bolagen bestämmelsen i

text: 2 kap. 5 § lagen (1994:200)

text: om mervärdesskatt, i dess lydelse vid aktuella beskattningsår, enligt vilken en arbetsgivare som bedriver en verksamhet som medför skattskyldighet enligt

text: mervärdesskattelagen

text: ska uttagsbeskattas för tillhandahållande av subventionerad kost till personalen. Beskattningsunderlaget fastställs i det fallet enligt

text: 7 kap. 3 § mervärdesskattelagen

text: till skillnaden mellan företagets kostnad för tillhandahållandet och det belopp som har erlagts av de anställda.

text: Regeringsrätten beslutade den 29 september 2003 att inhämta förhandsavgörande från EG-domstolen i fråga om tolkningen av de bestämmelser i rådets sjätte direktiv

text: om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt som reglerar frågan om uttagsbeskattning (Regeringsrättens mål nr

text: Hotel Scandic Gåsabäck AB ./. Riksskatteverket). I dom den 20 januari 2005 fann EG-domstolen att artiklarna 2, 5.6 och 6.2 b i sjätte mervärdesskattedirektivet skulle tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken ett tillhandahållande av en vara eller en tjänst mot ett faktiskt vederlag utgör uttag för privat ändamål av denna vara eller tjänst, och att detta även gäller när vederlaget understiger självkostnadspriset för den tillhandahållna varan eller tjänsten (EG-domstolens

text: mål C-412/03

text: Hotel Scandic Gåsabäck AB mot Riksskatteverket, REG 2005 I-00743). Regeringsrätten ändrade i dom den 29 april 2005 Skatterättsnämndens besked i det aktuella målet och fann härvid att det av EG-domstolens dom följde att det inte är förenligt med gemenskapsrätten att uttagsbeskatta när tillhandahållandet av en vara eller en tjänst sker mot ersättning.

text: Enligt 21 kap. 4 § respektive

text: 22 kap. 3 § skattebetalningslagen (1997:483)

text: ska skriftlig begäran om omprövning respektive överklagande ha kommit in senast sjätte året efter utgången av det kalenderår under vilket beskattningsåret har gått ut.

text: Skattebetalningslagen

text: trädde i kraft den 1 november 1997 med vissa övergångsbestämmelser. Fristen för omprövning respektive överklagande var emellertid densamma enligt det tidigare gällande regelverket. Begäran om omprövning alternativt överklagande avseende beskattningsåret 1997 skulle således ha getts in före utgången av år 2003 och för beskattningsåret 1998 före utgången av år 2004. Inget av bolagen inkom med begäran om omprövning eller överklagande inom respektive tidsfrist. Besluten vann därmed laga kraft.

text: Med anledning av EG-domstolens avgörande och den ändrade tillämpning av

text: mervärdesskattelagens

text: regler om uttagsbeskattning som avgörandet medförde ansökte bolagen om resning alternativt återställande av försutten tid. I beslut den 17 januari 2006 avslog Kammarrätten i Jönköping bolagens ansökan om resning och fann inte heller skäl att bifalla ansökan om återställande av försutten tid (mål nr 3486–3487-05 respektive 1741–1742-05). Regeringsrätten beslutade den 10 november 2006 att inte meddela prövningstillstånd, varför kammarrättens avgöranden stod fast (mål nr 934–935-06 respektive 931–932-06).

text: Anspråken

text: Rejmes Lastvagnar har yrkat ersättning av staten med 51 744 kr motsvarande påförd mervärdesskatt och skattetillägg. Rejmes Bil har yrkat ersättning av staten med 109 458 kr motsvarande påförd mervärdesskatt och skattetillägg samt arbetsgivaravgifter och avgiftstillägg. Bolagen har yrkat ränta på respektive belopp från den 29 november 1999. Bolagen har vidare yrkat ersättning för rättegångskostnader avseende ombudsarvode i dels målen vid kammarrätten med sammanlagt 16 000 kr, dels målen vid Regeringsrätten med sammanlagt 12 000 kr. Bolagen har slutligen yrkat ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 45 000 kr fördelat lika mellan de båda bolagen.

text: Bolagen har som grund för anspråken anfört i huvudsak följande. Skatteverket har genom omprövningsbesluten den 29 september 1999 tillämpat

text: 2 kap. 5 §

text: och

text: 7 kap. 3 §

text: mervärdesskattelagen

text: i strid med gemenskapsrätten, bl.a. i strid med

text: artikel 11

text: A i sjätte mervärdesskattedirektivet som anger att beskattningsunderlaget, vid tillhandhållande av varor eller tjänster mot vederlag, ska utgöras av det faktiska vederlag som den skattskyldige erhåller därför. Det har ålegat staten att tillse att tillämpningen av svensk lag står i överensstämmelse med statens åtaganden enligt gemenskapsrätten. Staten har brustit i denna skyldighet och har därmed överträtt gemenskapsrätten. Staten är därför skadeståndsskyldig mot bolagen med belopp motsvarande felaktig beskattning och skattetillägg jämte skälig ränta på beloppen från den dag de erlades till dess betalning sker. Vidare är staten skadeståndsskyldig för de kostnader som bolagen har åsamkats med anledning av den felaktiga rättstillämpningen, såsom bolagens rättegångskostnader.

text: Utredningen

text: Skatteverket

text: Skatteverket har yttrat sig och som sin inställning angett att bolagen inte bör tillerkännas något skadestånd i ärendet.

text: Skatteverket har i fråga om de relevanta bestämmelserna i

text: mervärdesskattelagen

text: förklarat att det i förarbetena till bestämmelserna om uttagsbeskattning noterades särskilt att lagens bestämmelser förutom gratisöverlåtelser även avsåg överlåtelse till underpris. Det ansågs dock inte strida mot syftet med de aktuella EG-rättsliga bestämmelserna att såsom uttag även avse de fall då överlåtelser sker till underpris. (

text: Prop. 1994/95:57 s. 112

text: och s. 117.) Skatteverket har instämt i att det efter EG-domstolens avgörande i

text: Gåsabäck i och för sig står klart att en tillämpning av

text: mervärdesskattelagens

text: bestämmelser om uttagsbeskattning avseende tillhandahållanden som sker mot vederlag strider mot sjätte mervärdesskattedirektivets bestämmelser, vilka Skatteverket självmant har att beakta. Skatteverket har emellertid ifrågasatt om det föreligger någon gemenskapsrättsligt grundad rätt till skadestånd när det som i detta fall rör sig om beslut som har vunnit laga kraft på grund av att en rimlig frist för att överklaga har löpt ut. Skatteverket har i denna del främst hänvisat till EG-domstolens avgörande i de förenade målen

text: och

text: i-21 Germany GmbH och Arcor AG & Co. KG mot Förbundsrepubliken Tyskland (REG 2006 I-08559) och

text: mål C-453/00

text: Kühne & Heitz NV mot Productschap voor Pluimvee en Eieren (REG 2004 I-00837). Enligt Skatteverket skiljer visserligen EG-domstolen mellan rättskraften hos ett avgörande och möjligheten att hålla medlemsstaterna ansvariga på grund av avgörandet. Skadeståndsansvaret behöver med andra ord inte påverka rättskraften. Av avgörandet i

text: mål C-224/01

text: Gerhard Köbler mot Republiken Österrike (REG 2003 I-10239) framgår i och för sig att en felaktig dom av en nationell domstol som dömer i sista instans kan utlösa skadeståndsansvar för medlemsstaten, dock att ribban för ansvar tycks ligga högre än för överträdelser i allmänhet. Den domen tar emellertid uttryckligen sikte på avgöranden i sista instans och säger därmed inget om huruvida den enskilde på EG-rättslig grund kan väcka talan om skadestånd med anledning av ett avgörande av en nationell domstol som inte dömer i sista instans. Frågan om gemenskapsrätten kräver att den som hävdar att en överklagbar dom är oförenlig med gemenskapsrätten generellt sett ska ha rätt att få ett därtill knutet anspråk prövat i en fristående skadeståndsprocess synes EG-domstolen visserligen ännu inte ha tagit ställning till. Övervägande skäl talar dock för att gemenskapsrätten inte fordrar att den enskilde kan väcka en fristående skadeståndstalan i de fall då den aktuella rättsfrågan kan eller hade kunna prövas av domstol inom ramen för ett normalt överklagande. Det förhållandet att EG-domstolen i

text: Köbler så konsekvent har begränsat sitt resonemang till domstolar som dömer i sista instans och mot vilkas avgöranden ytterligare rättsmedel saknas enligt nationell rätt kan således ses som ett uttryck för att skadeståndsvägen inte står öppen för avgöranden som har meddelats av andra domstolar eller på myndighetsnivå.

text: Enligt Skatteverkets mening bör alltså principen om lagakraftvunna besluts orubblighet gälla även i ett fall som det aktuella. Härav följer att bolagens begäran om skadestånd bör prövas enligt nationella bestämmelser, dvs. enligt

text: skadeståndslagens

text: regler. Rätt till skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: föreligger om en myndighet har gjort sig skyldig till fel eller försummelse. När det gäller en myndighets tillämpning och tolkning av lagstiftning räcker det inte för att staten ska bli skadeståndsskyldig att myndigheten har gjort en bedömning som sedermera visar sig felaktig. För att det i ett sådant fall ska anses röra sig om fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening krävs att myndigheten har gjort en uppenbart oriktig bedömning. Det förhållandet att det föreligger ny praxis på området utgör i sig inte grund för att myndigheten ska anses ha gjort en uppenbart oriktig bedömning. På samma sätt som det kan föreligga en rätt till skadestånd om en myndighet har fattat ett beslut som uppenbart strider mot nationella regler bör skadestånd kunna utgå om en myndighets beslut uppenbart utgör en klar överträdelse av gemenskapsrätten. Den tolkning som har gjorts innebär inte en sådan överträdelse av gemenskapsrätten som motiverar rätt till skadestånd. De av bolagen kritiserade besluten var fullt ut försvarbara i ljuset av den normgivning och den nationella samt gemenskapsrättsliga praxis som förelåg då besluten meddelades. Den omständigheten att EG-domstolen och därefter Regeringsrätten senare har tolkat regelverket annorlunda medför därför inte att Skatteverket har gjort sig skyldigt till skadeståndsgrundande fel eller försummelse i sin myndighetsutövning.

text: Om Justitiekanslern skulle anse att bolagen de facto har en rätt att åberopa en självständig skadeståndsprövning direkt med stöd av gemenskapsrätten anser Skatteverket att en tillräckligt klar överträdelse av gemenskapsrätten inte föreligger. Förutsättningarna för det allmännas ansvar enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , dvs. att skadan ska ha vållats genom fel eller försummelse, skiljer sig i praktiken inte så mycket från gemenskapsrättens krav på att överträdelsen ska vara tillräckligt klar.

text: Skatteverket har, för det fall bolagen i något hänseende skulle anses berättigade till skadestånd, framhållit att Rejmes Bil under alla omständigheter inte ska beviljas ersättning för påförda arbetsgivaravgifter, med tillägg. EG-domstolens avgörande i

text: Gåsabäck har i ärendet endast räckvidd i mervärdesskattehänseende. De tillkommande arbetsgivaravgifterna med tillägg har tagits ut med stöd av bestämmelserna i

text: 5 § lagen (1984:668)

text: om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare för tiden t.o.m. den 31 december 1997 respektive med stöd av

text: 9 kap. 2 § skattebetalningslagen

text: för tiden fr.o.m. den 1 januari 1998, jämfört med 8 § första – fjärde styckena

text: uppbördslagen (1953:272)

text: respektive

text: 8 kap.

text: och

text: 17 §§

text: skattebetalningslagen

text: . Någon grund för skadeståndskravet kan inte anses föreligga i denna del. Denna fråga var inte heller föremål för ansökan om resning i kammarrätten.

text: Bolagen

text: Bolagen har till bemötande av Skatteverkets argumentation anfört i huvudsak följande. Principen om medlemsstaternas skadeståndsskyldighet vid överträdelser av gemenskapsrätten medför en rätt till skadestånd som i huvudsak är oberoende av nationell rätt – det är en princip som så att säga står på egna ben. Av det följer att principen om medlemsstaternas skadeståndsskyldighet utgör en självständig skadeståndsgrund och att det inte är fråga om en subsidiär rättighet. De avgöranden som Skatteverket har hänfört sig till avser skyldigheten att ompröva beslut och således inte frågan om skadeståndsansvar för överträdelse av gemenskapsrätten. Kraven för omprövning av beslut är inte desamma som de krav som uppställs för att en medlemsstat ska ådra sig skadeståndsansvar. Kriterierna för omprövning är avsevärt svårare att uppfylla. Bolagen gör i förevarande fall inte heller gällande att besluten ska omprövas. Av avgörandet i

text: Köbler går det däremot att dra slutsatsen att principen om medlemsstaternas skadeståndsansvar inte innebär att det beslut som har förorsakat skadan ändras. Annorlunda uttryckt bör EG-domstolens avgörande uppfattas så att det finns anledning att skilja mellan rättskraften hos ett avgörande och möjligheten att hålla medlemsstaten ansvarig på grund av avgörandet. Skadeståndsansvaret behöver inte påverka det rättskraftiga avgörandet. För enskilda utgör nämligen statens skadeståndsansvar endast en minsta gottgörelse som inte kan jämföras med ett materiellt riktigt avgörande. Gemenskapsrättens fulla verkan och skyddet av de rättigheter som erkänns däri skulle, i avsaknad av en möjlighet att väcka talan mot ett avgörande, annars urholkas avsevärt då en skadeståndstalan är den enda och sista utvägen att garantera upprättelse av den kränkta rättigheten. Bolagen uttömde både de ordinära och de extraordinära rättsmedlen innan bolagen begärde skadestånd. Bolagen har således gjort allt vad som stått i deras makt för att få en förnyad prövning av Skatteverkets felaktiga beslut.

text: Enligt bolagens mening är det i detta fall fråga om en klar överträdelse av gemenskapsrätten. Sjätte mervärdesskattedirektivets ordalydelse är tydlig (jämför domen i

text: Gåsabäck punkten 29) och Skatteverket saknade vid direktivets tillämpning eget handlingsutrymme. Det har varit tydligt att beskattningsunderlaget enligt direktivet ska utgöras av det faktiska vederlag som den skattskyldige erhåller och inte skillnaden mellan företagets kostnad för tillhandahållandet och det belopp som har erlagts av de anställda. Med tanke på att bestämmelserna i sjätte mervärdesskattedirektivet har en så klar innebörd kan medlemsstaternas möjligheter att göra skönsmässiga bedömningar inte vara annat än ytterst begränsade. Vid sådana förhållanden får blotta förbiseendet av direktivets innebörd anses innebära en tillräckligt klar överträdelse. Överträdelsen av en bestämmelse med så pass klar innebörd kan inte heller anses vara ursäktlig.

text: Om Justitiekanslern skulle finna att bolagens anspråk ska prövas enligt

text: skadeståndslagens

text: regler är det enligt bolagens mening tillräckligt att konstatera att det rör sig om en uppenbart oriktig bedömning från Skatteverkets sida och att staten därmed ska anses vara skadeståndsskyldig även enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser.

text: Vad slutligen gäller yrkandet avseende tillkommande arbetsgivaravgifter och avgiftstillägg har Rejmes Bil anfört att dessa kostnader är en direkt konsekvens av Skatteverkets felaktiga tillämpning av lagen om mervärdesskatt. De aktuella beloppen utgör därför en direkt skada för Rejmes Bil för vilka staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Bolagen har i förevarande fall begärt ersättning av staten med åberopande av att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot bolagen på gemenskapsrättslig grund. Skatteverket har härvid väckt frågan om den gemenskapsrättsliga principen om medlemsstaternas skadeståndsansvar för överträdelser av gemenskapsrätten omfattar en sådan situation som den som är aktuell här, dvs. att det beskattningsbeslut som har inneburit en överträdelse av gemenskapsrätten har vunnit laga kraft efter utgången av en rimlig frist för överklagande. Skatteverket anser att så inte är fallet och har därför gjort gällande att bolagens anspråk ska prövas enligt

text: skadeståndslagens

text: regler.

text: Rätten till skadestånd på gemenskapsrättslig grund är i Sverige inte reglerad i lag. Denna rätt anses i stället direkt grundad i EG-fördragets bestämmelser såsom dessa närmare har tolkats i EG-domstolen praxis. Skadestånd på gemenskapsrättslig grund utgår därmed inte med stöd av

text: skadeståndslagens

text: bestämmelse om statens ansvar för skador som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vilken staten svarar (

text: 3 kap. 2 §

text: ). Härav följer bl.a. att taleförbudet i

text: 3 kap. 7 §

text: liksom forumreglerna i

text: 3 kap. 10 § skadeståndslagen

text: inte är tillämpliga på en talan om skadestånd på gemenskapsrättslig grund. Det sagda utesluter i och för sig inte att skadeståndsskyldighet kan åläggas staten med stöd av bestämmelsen i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: även om det fel eller den försummelse som görs gällande avser en överträdelse av gemenskapsrätten. Villkoren för skadeståndsskyldighet följer dock i det fallet av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: varvid t.ex. kravet på att skadan ska ha vållats vid myndighetsutövning gäller. Skadestånd på gemenskapsrättslig grund och skadestånd med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är således att betrakta som två skilda skadeståndsinstitut i den svenska rättsordningen. Frågan om talan ska prövas som skadestånd på gemenskapsrättslig grund och/eller enligt

text: skadeståndslagens

text: regler får i det enskilda fallet avgöras med hänsyn till talans utformning. Bolagen har i detta fall i första hand begärt skadestånd på gemenskapsrättslig grund. Justitiekanslern tar därför först ställning till om skadestånd ska utgå med stöd av den gemenskapsrättsliga principen om medlemsstaternas skadeståndsskyldighet för överträdelser av gemenskapsrätten.

text: Skadestånd på gemenskapsrättslig grund

text: Enligt de principer som framgår av EG-domstolens fasta praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på gemenskapsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande tre kriterier är uppfyllda.

text: 1. Staten har överträtt en gemenskapsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda.

text: 2. Överträdelsen är tillräckligt allvarlig (klar).

text: 3. Det finns ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och skadan eller skadorna.

text: Skatteverket har alltså anfört att denna princip bör anses begränsad på så sätt att den inte omfattar situationen att det beslut som innebär en överträdelse av gemenskapsrätten har vunnit laga kraft efter det att en rimlig frist för överklagande har gått ut. Med hänsyn till avgörandet i

text: Köbler gäller detta dock med undantag för beslut av domstol som dömer i sista instans, dock att EG-domstolen i det fallet har ställt särskilt höga krav för att det ska vara fråga om en klar överträdelse. Skatteverket grundar sin uppfattning huvudsakligen på det faktum att en möjlighet till prövning av skadeståndsskyldighet i en fristående process skulle innebära ett kringgående av principen om lagakraftvunna besluts orubblighet, en princip som upprätthålls i EG-domstolen praxis.

text: Bolagen har för sin del framhållit att EG-domstolen i sin praxis har gjort åtskillnad mellan dessa två principer och särskilt understrukit att den eventuella konflikten mellan dem har hanterats så att ett skadestånd inte innebär att det lagakraftvunna beslutet omprövas eller förlorar sin rättskraft.

text: Justitiekanslern konstaterar att EG-domstolen i de avgöranden som rör principen om medlemsstaternas skadeståndsansvar för överträdelser av gemenskapsrätten inte har gjort några uttalanden som direkt begränsar principens tillämplighet i fråga om beslut som har vunnit laga kraft. Däremot framgår det uttryckligen av avgörandet i

text: Köbler att principen är tillämplig på ett beslut som har meddelats av en domstol som dömer i sista instans, dvs. på ett beslut som inte kan angripas genom ordinära rättsmedel. Som bolagen har framhållit gjorde EG-domstolen vidare uttryckligen i det målet en åtskillnad mellan rättskraften hos avgörandet och möjligheten att utverka skadestånd på grund av detsamma. EG-domstolen framhöll härvid särskilt att ett förfarande för att hålla staten skadeståndsskyldig inte har samma föremål och inte nödvändigtvis rör samma parter som det förfarande som har gett upphov till det lagakraftvunna avgörandet. Att EG-domstolen i ett antal avgöranden, som inte har rört skadeståndsansvar, har funnit att det inte har förelegat hinder för en medlemsstat att upprätthålla principen om lagakraftvunna besluts orubblighet kan mot denna bakgrund inte direkt grunda slutsatsen att möjligheten till skadestånd i ett sådant fall generellt är utesluten. Enligt Justitiekanslerns mening ger EG-domstolens praxis i fråga om medlemsstaternas skadeståndsansvar i nuläget inte grund för antagandet att principen skulle vara begränsad på så sätt att den inte omfattar överträdelser i form av beslut som har vunnit laga kraft.

text: En annan, och mer öppen fråga, är om en medlemsstat skulle kunna upprätthålla en nationell bestämmelse som, i syfte att säkerställa principen om lagakraftvunna besluts orubblighet, begränsar möjligheterna att föra talan om skadestånd (dock med undantag för de fall som omfattas av EG-domstolens avgörande i

text: Köbler). Förutsatt att en sådan bestämmelse uppfyller den s.k. likvärdighets- och effektivitetsprincipen vill Justitiekanslern inte utesluta att det skulle kunna vara möjligt att införa nationella bestämmelser som i någon mån begränsar möjligheten att föra skadeståndstalan i fall liknande det aktuella. För svenska förhållanden gäller emellertid att det för närvarande inte finns några sådana bestämmelser såvitt gäller möjligheten att föra talan om skadestånd på gemenskapsrättslig grund. Förutsättningar för att inte ta upp en sådan talan till prövning i sak föreligger alltså inte.

text: Anspråken ska därmed prövas som anspråk på skadestånd på gemenskapsrättslig grund och inte, som Skatteverket har gjort gällande, enbart enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: I detta fall står det klart att de aktuella beskattningsbesluten har utgjort en överträdelse av bestämmelserna i sjätte mervärdesskattedirektivet. Dessa bestämmelser är avsedda att skapa rättigheter för enskilda.

text: Bolagen har gjort gällande att det rör sig om en klar överträdelse i den mening som avses i EG-domstolens praxis och som är en förutsättning för att skadeståndsskyldighet ska föreligga.

text: För att fastställa om en överträdelse av gemenskapsrätten är tillräckligt klar ska hänsyn tas till samtliga de kriterier som kännetecknar situationen i fråga. EG-domstolen har härvid angett att till dessa kriterier hör särskilt den överträdda regelns klarhet och precision, fördragsbrottets eller den vållade skadans avsiktliga eller oavsiktliga karaktär, den ursäktliga eller oursäktliga karaktären av en eventuell rättsvillfarelse och den omständigheten att en av en gemenskapsinstitution intagen ståndpunkt har kunnat bidra till antagandet eller upprätthållandet av bestämmelser eller nationell praxis som strider mot gemenskapsrätten. (Se främst

text: mål C-424/97

text: Salomone Haim mot Kassenzahnärztliche Vereinigung Nordrhein, REG 2000 I-5123.)

text: Bolagen har i huvudsak framhållit att överträdelsen måste betraktas som klar eftersom ordalydelsen av de aktuella bestämmelserna i sjätte mervärdesskattedirektivet, framför allt uttrycket ”mot vederlag”, är entydig.

text: Justitiekanslern noterar inledningsvis att Regeringsrätten vid bedömningen av om förhandsavgörande skulle inhämtas tydligtvis inte fann att den korrekta tolkningen av gemenskapsrätten var så uppenbar att det inte fanns något utrymme för rimligt tvivel och att ett förhandsavgörande därmed inte skulle inhämtas med hänsyn till de s.k. CILFIT-principerna (

text: mål 283/81

text: Srl CILFIT and Lanificio di Gavardo SpA v. Ministry of Health, ECR [1982] p. 3415).

text: Justitiekanslern delar inte i bolagens uppfattning att det redan av de aktuella bestämmelsernas ordalydelse framgår att

text: mervärdesskattelagens

text: regler om uttagsbeskattning inte kunde tillämpas. Det system som har inrättats genom sjätte mervärdesskattedirektivet syftar till att upprätta en gemensam grund för samtliga medlemsstaters mervärdesbeskattning. Systemet är omfattande och komplext. Systemet grundas på vissa allmänna principer mot bakgrund av vilka de enskilda bestämmelserna i direktivet måste tolkas. Att så är fallet framgår inte minst av det relativt sett stora antal ärenden angående sjätte mervärdesskattedirektivets tolkning och tillämpning som har blivit föremål för förhandsavgöranden i EG-domstolen. EG-domstolen har härvid vid flera tillfällen gjort bedömningen att en korrekt tolkning av direktivets bestämmelser inte kan uppnås enbart utifrån deras ordalydelse (se t.ex. de förenade målen

text: och

text: Finanzamt Burgdorf mot Hans-Georg Fischer och Finanzamt Düsseldorf-Mettman mot Klaus Brandenstein, REG 2001 I-4049).

text: I artikel 2 i sjätte mervärdesskattedirektivet används begreppet ”leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster som sker mot vederlag” för att ange vilka transaktioner som ska omfattas av mervärdesskattesystemet. I artiklarna 5.6 och 6.2 i sjätte mervärdesskattedirektivet likställs emellertid vissa transaktioner där den skattskyldige inte erhåller något faktiskt vederlag med leveranser av varor och tillhandahållande av tjänster som sker mot vederlag. Av EG-domstolens fasta praxis framgick redan före begäran om förhandsavgörande i

text: Gåsabäck att bestämmelserna i artiklarna 5.6 och 6.2 i sjätte mervärdesskattedirektivet hade som ändamål att säkerställa en jämlik behandling av, å den ena sidan, den skattskyldige som tar ut en vara eller tillhandahåller en tjänst för sitt eget bruk eller personalens privata bruk och, å den andra sidan, den slutkonsument som förvärvar samma slags vara eller tjänst. Reglerna om uttagsbeskattning i sjätte mervärdesskattedirektivet har alltså samma ändamål som

text: mervärdesskattelagens

text: uttagsbeskattningsbestämmelser. Att, såsom de svenska bestämmelserna gav uttryck för, uttagsbeskatta såväl transaktioner som sker gratis som transaktioner som sker till underpris säkerställer det eftersträvade syftet i högre grad än om enbart helt vederlagsfria transaktioner blir föremål för uttagsbeskattning. Enligt Justitiekanslerns mening framstår det därmed som rimligt att fråga sig om inte artiklarna 5.6 och 6.2 i sjätte mervärdesskattedirektivet skulle tolkas så att de också omfattade transaktioner som sker till underpris.

text: Justitiekanslern anser således att de gemenskapsrättsliga bestämmelserna lämnade ett visst utrymme för tolkning. Mot denna bakgrund och då det i övrigt inte har framkommit några omständigheter som tyder på annat än att den svenska lagstiftaren och de tillämpande myndigheterna har gjort en ursäktlig missbedömning av de gemenskapsrättsliga bestämmelsernas innebörd, gör Justitiekanslern bedömningen att det i detta fall inte är fråga om en klar överträdelse i den mening som avses i EG-domstolens praxis. En av de nödvändiga förutsättningarna för att staten ska ha ådragit sig skadeståndsskyldighet på gemenskapsrättslig grund är därmed inte uppfylld.

text: Vid sådana förhållanden saknas det anledning för Justitiekanslern att bedöma frågan om orsakssamband och/eller om förutsättningar för jämkning eventuellt kan vara för handen i detta fall. Med hänsyn till vad Skatteverket har anfört angående principen om lagakraftvunna besluts orubblighet anmärker dock Justitiekanslern följande. Av EG-domstolens avgörande i de förenade målen

text: och

text: Brasserie du Pêcheur SA mot Förbundsrepubliken Tyskland och The Queen mot Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd m.fl. (REG 1996 I-1029) kan utläsas att den skadelidande, i enligt med en allmän princip som är gemensam för medlemsstaternas rättsordningar, ska visa en rimlig aktsamhet för att begränsa skadans omfattning, med risk för att annars själv behöva stå för skadan. För att fastställa den ersättningsgilla skadan kan den nationella domstolen följaktligen kontrollera huruvida den skadelidande har visat rimlig aktsamhet för att förhindra skadan eller begränsa dess omfattning och särskilt huruvida samtliga tillgängliga rättsmedel har utnyttjats i rätt tid. Vid en prövning i sak av talan om skadestånd på gemenskapsrättslig grund kan således frågan om bolagen har visat en rimlig aktsamhet genom att utnyttja tillgängliga rättsmedel för att förhindra uppkomsten av ett slutligt, rättskraftigt avgörande i strid med gemenskapsrätten prövas.

text: Skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Justitiekanslern har alltså funnit att bolagens anspråk ska prövas på gemenskapsrättslig grund men att förutsättningarna i sak för att ålägga staten skadeståndsskyldighet i detta fall inte är uppfyllda. Justitiekanslern anmärker dock avslutningsvis att utfallet inte hade blivit annorlunda vid en bedömning enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . När det gäller en myndighets tillämpning och tolkning av lagstiftning räcker det inte för att staten ska bli skadeståndsskyldig att myndigheten har gjort en bedömning som kan ifrågasättas. För att det i ett sådant fall ska anses röra sig om fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening krävs att myndigheten har gjort en uppenbart oriktig bedömning (se bl.a.

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285). I enlighet med vad som har utvecklats ovan angående tolkningsutrymmet avseende sjätte mervärdesskattedirektivets bestämmelser kan skattemyndigheten i detta fall inte heller anses ha gjort någon uppenbart oriktig bedömning när den fann att uttagsbeskattning enligt

text: mervärdesskattelagens

text: regler skulle ske.

text: Sammanfattningsvis har Justitiekanslern alltså kommit fram till att staten inte har ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot bolagen. Bolagens anspråk ska därmed avslås. Vid denna utgång finner Justitiekanslern inte heller skäl att ersätta bolaget för ombudskostnader i ärendet här.