title: Fråga om ett frihetsberövande har varit oriktigt i den meningen som avses i 5 § frihetsberövandelagen

text: Ersättning ska utgå för lidande med 12 000 kronor samt ombudskostnader 2 835 kronor. Ersättning ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 14 oktober 2009 höll Nacka tingsrätt huvudförhandling i mål nr B 2758-08 där RI stod åtalad för bl.a. grov fridskränkning. Efter avslutad huvudförhandling beslutade tingsrätten bl.a. att han skulle genomgå en rättpsykiatrisk undersökning. Vid fortsatt huvudförhandling i målet som hölls den 4 december 2009 inställde sig inte RI. Huvudförhandlingen ställdes in och tingsrätten beslutade att häkta honom i hans utevaro. I häktningsbeslutet angavs att RI var på sannolika skäl misstänkt för de åtalade gärningarna. De särskilda häktningsskälen var flykt- och recidivfara. I beslutet angavs att en anmälan till tingsrätten skulle ske snarast efter RIs gripande.

text: Den 7 december 2009 verkställde polisen häktningsbeslutet dock utan att underrätta åklagare om det aktuella gripandet. Det är oklart varför någon sådan anmälan inte skedde. Någon gång mellan den 8 – 10 december 2009 fick åklagare del av och undertecknade en handling benämnd ”SÄKERHETSKONTROLL” från häktet Kronoberg. Av handlingen framgick att RI då var frihetsberövad. Den 22 december 2009 blev Nacka tingsrätt uppmärksammad av en socialsekreterare på att RI var frihetsberövad. Tingsrätten underrättade åklagaren som efter att ha vidtagit vissa åtgärder inkom med en skriftlig anmälan till tingsrätten om att häktningsbeslutet hade verkställts. Tingsrätten hävde häktningsbeslutet samma dag. Den 1 januari 2010 häktades RI för annan brottslighet och den 29 januari 2010 dömdes han av Nacka tingsrätt bl.a. för den brottslighet som han varit frihetsberövad för under tiden den 7 – 22 december 2009. Påföljden bestämdes till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Domen har vunnit laga kraft.

text: Händelsen har varit föremål för prövning hos Riksenheten för polismål. Den 15 juni 2010 lades förundersökningen avseende polisens agerande ned med motiveringen att det inte gått att utreda vem som skäligen kunde misstänkas för brott. Den 23 juni 2010 lades förundersökningen ned avseende åklagarens agerande då gärningen sammantaget fick anses som ringa.

text: Anspråket

text: RI har, som det får förstås, begärt ersättning med högsta möjliga belopp för det lidande som frihetsberövandet under tiden den 7 – 22 december 2009 har orsakat honom. Till stöd för sitt anspråk har RI anfört att han var berövad friheten oaktat att det inte skedde någon prövning av frihetsberövandet. Han har även begärt ersättning för ombudskostnader med 2 835 kr.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har remitterat ärendet till Rikspolisstyrelsen och Åklagarmyndigheten, Riksåklagarens kansli, som har inkommit med yttranden.

text: Av Rikspolisstyrelsens yttrande framgår bl.a. följande.

text: Rikspolisstyrelsens bedömning

text: Av

text: 24 kap. 17 § 3 st. rättegångsbalken

text: framgår att om rätten har beslutat om häktning av någon som inte är närvarande vid rätten, skall så snart beslutet har verkställts, anmälan om detta göras hos rätten.

text: Enligt 29 § förundersökningskungörelsen skall anmälan enligt ovan nämnda paragraf göras hos den domstol som har beslutat om häktning. Anmälan görs av åklagaren. Det åligger polismyndigheten att omedelbart underrätta åklagaren om att ett beslut enligt ovan nämnda paragraf har verkställts.

text: Staten ska enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Statens skadeståndsansvar för kränkning (lidande) är enligt 3 kap. 2 § jämfört

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: begränsat till fall där den skadelidande har blivit allvarligt kränkt genom brott som innefattar ett angrepp mot hans eller hennes person, frihet, frid eller ära. Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: följer att den lagens bestämmelser om skadestånd skall tillämpas om inte annat särskilt föreskrivs.

text: Av 5 § frihetsberövandelagen framgår att den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2 – 4 §§ har rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: En fråga är om 5 § frihetsberövandelagen överhuvudtaget kan anses tillämplig på RI:s ersättningsanspråk, då inget formellt beslut har fattats om frihetsberövandet.

text: Frågan om avsaknaden av ett formellt beslut kan föranleda skadeståndsansvar enligt 5 § frihetsberövandelagen har tidigare varit uppe för bedömning av Justitiekanslern (se t.ex. ärendena 126-99-41 och 3383-05-41). I det senare fallet hade en person varit berövad friheten efter det att han avgett nöjdförklaring över en utvisning utan att något formellt beslut om förvar hade fattats. Justitiekanslern konstaterade då att starka rättsäkerhetsskäl talade för att det förhållandet att personen varit berövad friheten utan något formellt beslut borde utgöra grund för att anse staten skadeståndsskyldig enligt 5 § frihetsberövandelagen. Vidare ansågs innehållet i artikel 5 Europeiska konventionen d. 4 nov. 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (europakonventionen) kräva att bestämmelsen gavs den tolkningen. Justitiekanslern bedömde att 5 § frihetsberövandelagen skulle tillämpas på det viset även om förhållandena i det enskilda fallet skulle vara sådana att det funnits förutsättningar att ta personen i fråga i förvar enligt

text: utlänningslagen

text: I aktuellt fall har RI i femton dagar varit berövad friheten utan något formellt beslut. Enligt styrelsens bedömning talar starka rättssäkerhetsskäl för att redan detta förhållande bör utgöra grund för att anse staten skadeståndsskyldig enligt 5 § frihetsberövandelagen. I enlighet med Justitiekanslerns tidigare praxis anser Rikspolisstyrelsen att bestämmelsen bör tillämpas på det viset även om förhållandena i det enskilda fallet skulle vara sådana att det funnits förutsättningar för tingsrätten att besluta om fortsatt häktning av RI.

text: Med hänvisning till det ovan anförda anser Rikspolisstyrelsen att RI är berättigad till skadestånd enligt 5 § frihetsberövandelagen för det lidande som det olagliga frihetsberövandet orsakat honom. När det gäller bedömningen av ersättningens storlek tillstyrker styrelsen att RI beviljas ersättning med ett belopp i enlighet med Justitiekanslers praxis.

text: Av Åklagarmyndighetens yttrande framgår bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Efter att RI häktats i sin frånvaro verkställdes häktningsbeslutet den 7 december 2009. Åklagaren och tingsrätten fick först den 22 december 2009 kännedom om att häktningsbeslutet verkställts. Samma dag beslutade rätten att upphäva häktningsbeslutet och försätta RI på fri fot. Han häktades på nytt den 1 januari 2010 med anledning av ny brottslighet. RI har därefter dömts för den brottslighet han först häktats för till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Rätten beslutade i samband därmed att han skulle kvarbli i häkte.

text: De bestämmelser i frihetsberövandelagen som närmast skulle kunna ligga till grund för ersättning till RI är 2 § och 5 §.

text: RI har numera lagförts för den brottslighet som frihetsberövandet avsåg och gärningarna har bedömts på samma sätt som vid häktningen. Ingen av de förutsättningar för ersättning som anges i 2 § första stycket frihetsberövandelagen är vid handen. RI bör därför inte anses ha rätt till ersättning enligt 2 § frihetsberövandelagen

text: Enligt 5 § frihetsberövandelagen krävs, för att RI ska kunna vara berättigad till ersättning enligt den bestämmelsen, att häktningsbeslutet som sådant vilade på felaktiga grunder och att det därför var oriktigt. Det finns inte något som tyder på att häktningsbeslutet vilat på felaktiga grunder. Ersättning bör därför inte heller komma ifråga med stöd av 5 § frihetsberövandelagen.

text: När det gäller kränkningsersättning krävs, som tidigare sagts, för skadeståndsansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: att brott har begåtts. RI synes inte göra gällande att något brott har begåtts av åklagaren vid handläggningen av ärendet. Frågan om åklagaren agerat brottsligt har tidigare varit föremål för prövning vid Riksenheten för polismål. Chefsåklagaren PL beslutade den 23 juni 2010 att lägga ner förundersökningen då åklagarens gärning fick anses som ringa och därmed inte straffbar. Mot denna bakgrund kan RI inte anses berättigad till ersättning för kränkning enligt

text: skadeståndslagen

text: Det verkställda häktningsbeslutet har inte prövats av rätten på föreskrivet sätt. Detta har haft sin grund i att varken åklagare eller domstol underrättats om att RI gripits. Som kammarchefen har varit inne på är åklagarens del i det inträffade så marginell att det inte bör ha någon betydelse för eventuell skadeståndsskyldighet.

text: Sammanfattningsvis avstyrker således Riksåklagaren att RI beviljas ersättning på grund av åklagares handläggning.

text: RI har beretts tillfälle att lämna synpunkter på Rikspolisstyrelsens och Åklagarmyndighetens yttranden, men har inte hörts av.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättningsfrågan

text: Beträffande innehållet i lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) kan här hänvisas till de redogörelser som har lämnats av Rikspolisstyrelsen och Åklagarmyndigheten i deras yttranden hit.

text: I detta fall har RI begärt ersättning för det lidande som det aktuella frihetsberövandet har orsakat honom. Av utredningen framgår att polisen inte underrättade åklagaren om att häktningsbeslutet avseende RI hade verkställts och att en anmälan till rätten så snart beslutet hade verkställts därför inte gjordes. Detta fick till följd att RI var berövad friheten under tiden den 7 – 22 december 2009 utan att föreskriven prövning av frihetsberövandet kom till stånd vid tingsrätten.

text: Fråga uppkommer om RI är berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen eller alternativt

text: skadeståndslagen

text: RI har dömts för de gärningar som ledde till det aktuella frihetsberövandet. Han är därför inte berättigad till ersättning med stöd av 2 § frihetsberövandelagen. Den fråga som då inställer sig är om RI kan få ersättning med stöd av 5 § frihetsberövandelagen. I den delen gör Justitiekanslern följande överväganden.

text: Enligt 5 § frihetsberövandelagen har den som varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2 – 4 §§ rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Det kan diskuteras om en situation som den nu aktuella omfattas av 5 § frihetsberövandelagen eftersom själva beslutet om häktning inte varit oriktigt. I Justitiekanslerns praxis har dock även fall då frihetsberövandet har haft sin grund i underlåtenhet att fatta beslut eller att i vederbörlig ordning verkställa beslut ansetts falla inom tillämpningsområdet för 5 § frihetsberövandelagen. Grunden härtill, är som Rikspolisstyrelsen har lyft fram i sitt yttrande hit, starka rättsäkerhetsskäl och innehållet i artikel 5 i Europakonventionen.

text: Av 29 § förundersökningskungörelsen framgår att polismyndigheten omedelbart ska underrätta åklagaren om att ett beslut enligt

text: 24 kap. 17 § tredje stycket rättegångsbalken

text: (RB) har verkställts. Åklagaren ska därefter anmäla detta till rätten. Enligt

text: 24 kap. 17 § fjärde stycket

text: RB ska rätten utan dröjsmål hålla förhandling i häktningsfrågan. Häktningsförhandlingen får dock aldrig hållas senare än fyra dygn efter det att häktningsbeslutet har verkställts. I detta fall underlät polisen att anmäla att beslutet om häktning hade verkställts. Vidare fick åklagaren indikationer från häktet om att RI var frihetsberövad. Polisens och i någon mån åklagarens handlande ledde således till att han var frihetsberövad under tiden den 7 – 22 december 2009 utan att det hölls en häktningsförhandling som föreskrivs enligt

text: 24 kap. 17 § fjärde stycket

text: RB.

text: Det får alltså anses utrett att frihetsberövandet har varit oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen. RI är därför berättigad till ersättning för den tid han var frihetsberövad utan laga grund.

text: Fråga uppkommer därefter om ersättning ska utgå för hela frihetsberövandet eller endast för en del av denna tid. Det är ovisst hur länge frihetsberövandet skulle ha bestått om polisen, såsom borde ha skett, omedelbart hade underättat åklagaren. Enligt Justitiekanslerns mening är det rimligt att anta att tingsrätten inom någon eller några dagar vid en häktningsförhandling hade tagit ställning till frågan om fortsatt frihetsberövande. RI bör alltså ersättas för sexton dagars frihetsberövande med avdrag för två dagar.

text: Ersättningen bör bestämmas till 12 000 kr vilket motsvarar vad som normalt brukar utgå vid ett frihetsberövande som har varat 14 dagar.

text: RI har fått bifall till sitt anspråk med stöd av frihetsberövandelagens bestämmelser. Det saknas därför anledning att gå in på frågan om staten är ersättningsskyldig enligt skadeståndslagen.

text: Ombudskostnader

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och godtas.

text: Tillsynsfrågan

text: Det inträffade aktualiserar också Justitiekanslerns tillsynsfunktioner. Ansvarsfrågan har redan varit föremål för förundersökning hos Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål.

text: Vidare har det framkommit att Nacka polismästardistrikt har vidtagit åtgärder för att utarbeta förbättrade rutiner och informera berörd personal om vem som ska ha skyldighet att underrätta domstol och åklagare om att personer som häktats i sin utevaro sedermera har gripits.

text: Justitiekanslern finner därför inte skäl att vidta någon åtgärd inom ramen för sina tillsynsuppgifter.

text: Justitiekanslern vill dock avslutningsvis starkt betona vikten av att frågor som berör den enskildes frihet hanteras med den allra största omsorg av samtliga i dessa frågor involverade befattningshavare inom rättsväsendet.


publisher: Justitiekanslern

title: Kritik mot personer i Skatteverkets högsta ledning med anledning av hur de agerat sedan de fått information om att vissa uppgifter lämnats ut till redaktionen för TV-programmet Uppdrag granskning

org: jk

text: Justitiekanslern kritiserar Skatteverkets generaldirektör IH och tidigare överdirektör HD med anledning av hur de agerade sedan de hade fått veta att redaktionen för TV-programmet Uppdrag granskning begärt ut uppgifter om personer som begärt omprövning av sin beskattning.

type: stycke

text: Justitiekanslern gör även vissa uttalanden angående Skatteverkets hantering av det inträffade.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Den som bor i Sverige och har tillgångar som ger inkomster utomlands ska oftast deklarera och betala skatt på dessa inkomster i Sverige. Den som inte deklarerar inkomsterna, och därmed lämnar felaktiga uppgifter, riskerar att få betala skattetillägg och kan i vissa fall bli brottsanmäld. För att undvika detta kan den skattskyldige begära omprövning av sin beskattning genom ett förfarande som i dagligt tal kallas för självrättelse.

text: Den 6 april 2016 sände Sveriges Television ett avsnitt av programmet Uppdrag granskning som handlade om självrättelser. I programmet uppgavs att ca 9 000 svenskar hade haft obeskattade tillgångar utomlands som de hade valt att ta hem för beskattning genom självrättelse när risken för lagföring hade ökat efter den s.k. Panamaläckan.

text: En av de svenskar som hade gjort en självrättelse var, enligt vad som uppgavs i programmet, FB som tidigare hade varit kollega med Skatteverkets generaldirektör IH och dåvarande överdirektör HD när de alla tre arbetade i regeringskansliet.

text: I TV-programmet uppgavs att överdirektören, med generaldirektörens vetskap, tagit kontakt och informerat FB om att Uppdrag granskning undersökte hans utländska skatteförhållanden och hans begäran om självrättelse.

text: Uppdrag granskning hade under år 2015 haft kontakt med Skatteverket för att ta del av arbetet med självrättelser och hade i samband därmed begärt att få ta del av bl.a. diarielistor från den enhet där ansökningar om självrättelse handläggs.

text: I december 2015 begärde Uppdrag granskning att få ta del av skattebeslut som gällde 68 namngivna personer och en tid därefter beslut som gällde ytterligare 18 personer. En av personerna var FB. Skatteverket lämnade ut de efterfrågade besluten.

text: Den 19 februari 2016 begärde Uppdrag granskning att få ta del av akten i ärendet om FB:s ansökan om självrättelse. Skatteverket beslutade den 25 februari 2016 att inte lämna ut begärda handlingar med hänvisning till skattesekretessen. Beslutet överklagades inte.

text: Den 25 februari 2016 begärde Uppdrag granskning att få kopior av allmänna handlingar "som avser email, samtals-PM och/eller övrig korrespondens som rör vår granskning ...". Begäran begränsades till att avse handlingar till/från vissa anställda på Skatteverket, däribland IH, innehållande vissa sökord, bl.a. namnen på medlemmarna i programredaktionen och namnet FB. Begäran avsåg perioden 25 januari – 25 februari 2016. I ett mejl återfanns namnet FB på kopieraden tillsammans med IH:s och HD:s namn. Mejlet rörde en privat aktivitet för ett större antal personer. Eftersom mejlet inte bedömdes vara en allmän handling lämnades det inte ut.

text: Den 1 mars 2016 begärde Uppdrag granskning att få kopior även av HD:s mejlkorrespondens. Uppdrag granskning begärde också att få ut samtalslistor, för perioden 1 januari – 1 mars 2016, utvisande telefonsamtal från IH och HD till tre personer, däribland FB. Vid en s.k. körning av telefonlistor framgick att HD hade ringt upp FB den 26 februari 2016 kl. 13.51 men inte fått något svar. Denna uppgift lämnades till Uppdrag granskning den 4 mars 2016.

text: Uppdrag gransknings program den 6 april 2016 fick stor uppmärksamhet i media. Där beskrevs samtalsförsöket bl.a. som att HD och IH ville "varna vän som granskades" (SvD den 6 april 2016) och "Skattechefer ingrep i ärende om före detta kollega" (DN den 6 april 2016). I en intervju med finansminister MA uttryckte hon åsikten att Skatteverkets högsta ledning hade skadat anseendet för Skatteverket och krävde åtgärder för att återskapa förtroendet (DN den 6 april 2016).

text: I ett pressmeddelande den 7 april 2016 presenterade Skatteverket ett antal åtgärder som skulle vidtas med anledning av Uppdrag gransknings reportage. En intern utredning av verksledningens agerande skulle genomföras med externt stöd, Skatteverkets visselblåsarfunktion (internt benämnd internutredningsfunktionen) skulle få en översyn samt förtydligas och myndighetens interna riktlinjer skulle ses över.

text: Efter förfrågan från Skatteverket åtog sig Trafikverket den 15 april 2016 att genom sin internrevision ge externt stöd åt Skatteverkets utredning av IH:s och HD:s agerande. Trafikverkets internrevisions rapport lämnades till Skatteverket och Finansdepartementet den 16 maj 2016.

text: I ett beslut den 3 juni 2016 fann JO, bl.a. mot bakgrund av att IH:s och HD:s agerande utretts och föranlett kritik i Trafikverkets internrevisions rapport, inte tillräckliga skäl att vidta någon åtgärd eller göra något uttalande (JO:s ärende med dnr 2161-2016 m.fl.).

text: Uppdrag granskning begärde att få ta del av samtliga dokument hos Skatteverket som låg till grund för Trafikverkets utredningsrapport. Skatteverket beslutade att inte lämna ut underlaget med hänvisning till att det inte hade överlämnats till Trafikverket och därmed inte blivit allmänna handlingar.

text: I en dom den 4 oktober 2016 fann Kammarrätten i Stockholm (mål nr 4540-16) att Trafikverkets internrevision intagit en fristående ställning i förhållande till Skatteverket, att vissa av de handlingar som Skatteverket överlämnat till Trafikverkets internrevision var allmänna redan innan de överlämnades och att övriga handlingar blev allmänna när de överlämnades (expedierades) till Trafikverket. Målet återförvisades till Skatteverket för sekretessprövning. Skatteverket lämnade därefter ut de efterfrågade handlingarna till Uppdrag granskning.

text: HD slutade på Skatteverket den 1 december 2016. Den 23 februari 2017 meddelade finansminister MA att IH inte får vara kvar som generaldirektör för Skatteverket, men att han stannar på sin post till dess en ny generaldirektör kunnat utses.

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: Mot bakgrund av medias rapportering av det inträffade och sedan det inkommit en anmälan med anledning av HD:s och IH:s agerande, beslutade Justitiekanslern den 6 juli 2016 att inleda ett tillsynsärende genom att hämta in ett yttrande från Skatteverket. Därefter har ytterligare anmälningar från enskilda kommit in till Justitiekanslern.

text: Justitiekanslern begärde att Skatteverkets yttrande skulle innehålla följande.

text: (a) vilka åtgärder som vidtogs på Skatteverket med anledning av att Uppdrag granskning ställde frågor och/eller begärde ut handlingar under arbetet med det aktuella inslaget,

text: (b) vilka överväganden som skedde inför dessa åtgärder och vem som var beslutsfattare samt

text: (c) vilka överväganden och åtgärder som hittills vidtagits efter det att inslaget sändes.

text: Till redogörelsen bör fogas Trafikverkets utredning, samt eventuella andra handlingar av intresse.

text: Yttrandet skulle ges in senast den 1 september 2016. Sedan Skatteverket beviljats anstånd inkom verkets yttrande den 3 och 6 oktober.

text: När det gällde frågan om vilka slutsatser som verket hade dragit av det inträffade angavs följande.

text: 5.1 Informationen till IH och HD om medias granskning

text: Det finns generellt inte något hinder mot att en myndighets ledning informeras om förhållanden som kan föranleda uppmärksamhet i massmedierna och som ledningen kan förväntas få frågor om, så länge det inte medför att handlingsutlämnandet fördröjs (se JO 2013/14 s. 601). Enligt Skatteverkets uppfattning kan ett skäl att inte lämna sådan information, där det annars skulle vara motiverat, vara att ärendet gäller en anhörig eller bekant till någon i ledningen. Dessa befattar sig visserligen inte närmare med specifika ärenden som beslutsfattare eller handläggare, men om det i efterhand kommer fram att de informerats om ett ärende som gällt en anhörig eller bekant, kan det negativt påverka tilltron till att handläggningen skett utan påverkan av ovidkommande hänsyn.

text: När det gäller Uppdrag gransknings begäran den 25 februari 2016 gällde den IH:s mejl. Om någon begär ut en anställds mejl är det den anställde som ska bedöma om den kan lämnas ut. Det var således naturligt att IH informerades om begäran.

text: 5.2 HD:s försök att kontakta NN

text: HD ringde till NN den 26 februari 2016 men fick inte något svar. IH fick veta att HD avsåg att ta kontakt med NN utan att framföra några invändningar.

text: HD har uppgett att hennes avsikt inte var att varna NN. Hon har uppgett att hon var övertygad om att NN kände till Uppdrag gransknings undersökning och intresset för honom.

text: Som framgått ovan gick telefonsamtalet inte fram. Eftersom HD således inte lämnade någon information till NN ser Skatteverket inte någon anledning att uttala sig annat än i generella ordalag om det finns något hinder mot att en tjänsteman på eget initiativ upplyser en enskild om att media begärt ut handlingar om vederbörande.

text: Som framgår ovan har JO i ett flertal beslut kritiserat myndigheter som i olika sammanhang och på olika sätt avslöjat identiteten på den som begärt ut handlingar. Enligt Skatteverkets uppfattning föreligger emellertid inte något hinder mot att en tjänsteman i allmänna ordalag informerar någon om att media har begärt ut handlingar om honom eller henne. Om en myndighet inte rutinmässigt lämnar sådan information till enskilda kan det emellertid strida mot objektivitets- och likabehandlingsprinciperna i regeringsformen att göra så i ett enskilt fall.

text: Enligt Skatteverkets uppfattning bör en anställd på verket vara mycket försiktig med att på eget initiativ lämna dylik information. Om sådan information av något skäl ska lämnas bör det ske i myndighetens namn. Jävsreglerna kan medföra att den anställde inte ska befatta sig med saken.

text: Det anförda är som nämnts ett hypotetiskt resonemang om det finns något hinder mot att en tjänsteman på eget initiativ upplyser en enskild om att media begärt ut handlingar om vederbörande. Skatteverket kan inte se att HD och IH har brutit mot några bindande bestämmelser. Skatteverket delar emellertid den slutsats som gjorts i utredningsrapporten, nämligen att deras agerande har varit olämpligt. IH och HD har också medgett att samtalsförsöket var ett misstag.

text: 5.3 Borde Skatteverket vidtagit några andra åtgärder?

text: Statens ansvarsnämnd fyller en viktig funktion när det gäller att upprätthålla allmänhetens förtroende för domstolar och förvaltningsmyndigheter. IH har uppgett att han övervägde att göra en anmälan, men att han slutligen bedömde att det inträffade inte var tillräckligt allvarligt för att motivera en sådan åtgärd. En myndighetschef har visserligen ett bedömningsutrymme i den frågan, men det utrymmet är begränsat. I propositionen Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst (

text: prop. 1997/98:136

text: ) uttalade regeringen att vissa frågor rörande Statens ansvarsnämnd borde ses över. Bedömningen byggde på förstudien Förstärkt skydd mot oegentligheter i offentlig förvaltning som gjorts av JK på regeringens uppdrag. I förstudien pekade JK bl.a. på att det i vissa situationer var mindre lämpligt att myndighetschefen skulle vara den som ensam eller tillsammans med andra fattar beslut i fråga om åtalsanmälan, disciplinansvar eller avskedande. Det gällde t.ex. fall där en nära medarbetare till myndighetschefen misstänktes för oegentligheter i anställningen eftersom det i sådana situationer lätt kunde uppkomma misstankar om att t.ex. myndighetschefen haft kännedom om det förfarande som läggs arbetstagaren till last eller kanske t.o.m. givit tillstånd till det och att utgången i ärendet kan påverkas av sådana omständigheter.

text: Skatteverket har en väl fungerande organisation för att utreda misstänkta interna oegentligheter. Den organisationen är emellertid inte utformad för att utreda ifrågasatta ageranden av generaldirektören och dennes ställföreträdare, överdirektören. Från objektivitetssynpunkt är det inte heller önskvärt att utredning av sådana ageranden görs av anställda vid Skatteverket. Det var av dessa skäl i och för sig ändamålsenligt att ta hjälp från en utomstående part vid genomförandet av utredningen. I sammanhanget bör också lyftas fram att JO den 3 juni 2016 beslutade att inte vidta någon åtgärd eller att göra något uttalande med anledning av flera anmälningar mot Skatteverket om IH:s och HD:s agerande. I beslutet redogjorde JO för den utredning som genomförts samt slutsatserna i den. JO konstaterade att IH:s och HD:s agerande utretts och lett till kritik i rapporten och att Skatteverket således vidtagit åtgärder för att reparera den skada som uppstått (JO:s dnr 2161-2016 m.fl.).

text: I efterhand framstår det emellertid som att det hade varit lämpligt att låta Statens ansvarsnämnd pröva agerandet [ fotnot här utelämnad; JK:s anmärkning ]. IH och HD är anställda hos Skatteverket genom beslut av regeringen. När det gäller tjänstemän som utsetts genom beslut av regeringen ska en myndighet göra en anmälan till Statens ansvarsnämnd om fråga om disciplinansvar uppkommer. Som framgår ovan har JO i flera fall kritiserat myndigheter som inte gjort en anmälan.

text: Justitiekanslern har, efter särskild begäran om detta, fått ta del av det underlag till Trafikverkets internrevisions rapport som finns hos Skatteverket.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: (RF) ska domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF).

text: Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF ska en allmän handling som får lämnas ut, dvs. inte omfattas av någon sekretessbestämmelse, på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen.

text: I

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF föreskrivs att en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling får efterforska vem han eller hon är eller vilket syfte personen har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut (anonymitetsskyddet).

text: Bestämmelser om disciplinansvar finns i lagen (

text: ) om offentlig anställning (LOA).

text: En arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, får meddelas disciplinpåföljd – varning eller löneavdrag – för tjänsteförseelse (se 14–15 §§ LOA). Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter ringa, får någon påföljd inte meddelas.

text: Staten ansvarsnämnd beslutar i frågor om bl.a. disciplinansvar när det gäller arbetstagare som är anställda genom beslut av regeringen och arbetstagare som utan att vara anställda genom beslut av regeringen har en verksledande eller därmed jämförlig ställning (

text: 34 §

text: LOA).

text: Om det uppkommer en fråga om disciplinansvar som ska prövas av Statens ansvarsnämnd, ska detta genast anmälas till nämnden (15 § första stycket anställningsförordningen 1994:373, AF). En sådan anmälan ska göras av den myndighet som ska pröva frågor om anställningens upphörande (15 § andra stycket 3 § AF). När det gäller chefen för en myndighet som lyder omedelbart under regeringen, som Skatteverket gör, är det regeringen som prövar frågor om anställningens upphörande (3 § 1 AF).

text: Justitiekanslern och JO har till uppgift att granska att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och författningar och även i övrigt fullgör sina uppgifter (se lagen /1975:1339/ om Justitiekanslerns tillsyn och lagen /1986:765/ med instruktion för Riksdagens ombudsmän). Om en befattningshavare har åsidosatt vad som åligger honom eller henne i tjänsten och felet kan beivras genom disciplinärt förfarande, får Justitiekanslern eller JO göra anmälan till den som har befogenhet att besluta om disciplinpåföljd (se

text: 6 § i nämnda lag

text: ar).

text: Disciplinpåföljd får inte meddelas efter det att arbetstagarens anställning har upphört eller uppsägning har ägt rum (

text: 19 §

text: LOA).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledning

text: HD och IH har varit föremål för granskning av Trafikverkets internrevision med anledning av sitt agerande i samband med Uppdrag gransknings program om självrättelser. I rapporten Utredning av Skatteverkets lednings agerande 2016-05-16 är internrevisorernas slutsatser bl.a. följande.

text: Skatteverket har under lång tid arbetat systematiskt för att bli en modern myndighet med direktkontakt och personlig service till medborgarna. I mätningar av medborgarnas förtroende för myndigheter hamnar Lantmäteriet, Patent- och registreringsverket, Skatteverket och Konsumentverket högt. IR [ Internrevisionen inom Trafikverket; JK:s anmärkning ] har uppfattat att ledningens agerande har skadat många medarbetares förtroende för högsta ledningen. Det finns risk att detta missnöje är utbrett i organisationen och att förtroendet hos allmänheten har påverkats.

text: Sammantaget gör IR bedömningen att verksledningens agerande har varit olämpligt i förhållande till vad som gäller för statstjänstemän i allmänhet och chefer/medarbetare inom Skatteverket. HD har försökt genomföra samtalet och IH har inte stoppat samtalet. Verksledningen har brustit i efterlevnad av de grundläggande värderingarna, Skatteverkets arbetsordning, policyer och riktlinjer inom Skatteverket. Dessa utgör i sin tur bl.a. konkretiseringar av

text: Regeringsformen

text: och

text: Förvaltningslagen

text: men IR gör inte bedömningen att agerandet kan betraktas som ett lagbrott.

text: IR anser att det är av stort vikt att åtgärder utreds, genomförs och följs upp för att säkerställa förtroendet såväl internt som externt.

text: HD har därefter lämnat Skatteverket. IH kommer att lämna Skatteverket när en ny generaldirektör tillträder. Därmed kan man tycka att saken borde vara utagerad och att det saknas skäl för Justitiekanslern att på nytt ta upp frågan om IH:s och HD:s agerande.

text: Skatteverkets hantering av det inträffade väcker emellertid principiella frågor om hur en myndighet bör agera när det uppstår misstankar om att någon inom den högsta ledningen har begått brott eller agerat på ett sätt som står i strid med de krav som följer med uppdraget. En diskussion om dessa frågor med utgångspunkt i hur Skatteverket hanterat det inträffade måste emellertid för att bli vederhäftig och meningsfull bygga på en så korrekt och fullständig bild av det inträffade som möjligt. Jag har inte ansett det vara tillräckligt att hänvisa till Trafikverkets internrevisions rapport eftersom mitt intryck av rapporten – efter att ha tagit del av det underlag som Skatteverket tillhandahållit – är att den ger en delvis ofullständig bild. Jag har därför inom ramen för det underlag som varit tillgängligt kompletterat den granskning som Skatteverket initierat genom uppdraget till Trafikverkets internrevision. Det finns även vissa andra frågeställningar som inte tas upp i rapporten som jag anser att det finns anledning att beröra. Det gäller bl.a. frågan om en myndighets möjlighet att lämna ut uppgifter om en begäran att ta del av allmänna handlingar och frågan om när det föreligger en skyldighet att göra en anmälan till Statens ansvarsnämnd.

text: HD:s och IH:S agerande

text: Trafikverkets internrevision har i sin rapport angett att frågan om att informera FB om att Skatteverket hade lämnat ut material om honom till Uppdrag granskning väcktes i ett samtal mellan IH och HD. Samtalslistor visar att HD ringde till FB kl. 13.51 den 26 februari 2016, men utan att få kontakt.

text: HD har uppgett att hon inte ringde för att varna FB för att Uppdrag granskning intresserade sig för honom utan för att förklara varför hans beskattningsbeslut hade lämnats ut till Uppdrag granskning. Jag har svårt att förstå varför hon skulle anse att det fanns ett behov av att informera FB om detta. Om denne genom sitt ombud hade fått veta att Uppdrag granskning tagit del av hans beskattningsbeslut, vilket HD uppgett att hon utgått från, hade han rimligen också fått veta att anledningen till att beslutet lämnats ut var att Uppdrag granskning begärt att få ta del av det.

text: Det finns uppgifter i underlaget till Trafikverkets internrevisions utredning (som inte närmare berörs i rapporten) som istället talar för att avsikten med telefonsamtalet var att berätta för FB att Uppdrag granskning intresserade sig för honom. En anställd vid Skatteverkets kommunikationsavdelning har uppgett att hon strax innan kl. 13.30 den 26 februari 2016, på väg till ett möte, blev kallad av HD till IH:s arbetsplats. IH ska då ha uppgett att mejlet angående en privat aktivitet som skickats med kopia till bl.a. HD, FB och honom själv inte skulle lämnas ut. Hon har vidare uppgett att det utspann sig en dialog mellan IH och HD som gick ut på vem som skulle ringa till FB och berätta att Uppdrag granskning ställde frågor om honom. Ett samtal som alltså ska ha ägt rum strax innan HD försökte nå FB per telefon kl. 13.51. Den anställda har uppgett att det inte kändes bra att lyssna till samtalet, att hon inte ville vara ensam med den informationen och att hon därför pratade med sin närmaste chef om det inträffade. Hon har vidare anfört att hon inte ansåg att det var hennes uppgift att försöka hindra cheferna, eller att påtala det olämpliga i att ringa en god vän som är föremål för medias granskning. Jag konstaterar att det inte framgår av Trafikverkets internrevisions rapport om dessa uppgifter har följts upp och hur de har värderats.

text: Oavsett vad som kan anses utrett kring omständigheterna när HD och IH pratade om att ringa FB eller när det gäller HD:s avsikter med telefonsamtalet står det klart att hon inte skulle ha ringt till FB om inte Uppdrag granskning hade intresserat sig för honom. Det är samtidigt uppenbart att hon inte heller skulle försökt kontakta FB om denne inte hade varit en bekant till henne och IH. Skatteverket har, såvitt framkommit, inte försökt kontakta någon av de andra 85 personerna som gjort självrättelser för att upplysa dem om att Uppdrag granskning begärt att få del av deras beskattningsbeslut.

text: Finns det då rent allmänt något att invända mot att en myndighet upplyser en enskild om att allmänna handlingar som gäller denne har begärts ut?

text: Anonymitetsskyddet innebär att den som begär att få ta del av allmänna handlingar, som huvudregel, har rätt att vara anonym. Grundtanken bakom anonymitetsskyddet har ansetts innebära att en myndighet, om identiteten hos den som begär ut en allmän handling är känd, inte utan vidare bör föra den uppgiften vidare (se t.ex. JO:s beslut i ärende med dnr 3761-2014 med där gjorda hänvisningar).

text: En begäran om att få ta del av allmänna handlingar blir när den kommer in till en myndighet en allmän handling som i sin tur kan begäras ut, såvida den inte har gallrats. Någon generell sekretessbestämmelse som innebär att uppgifter i en begäran om att få ta del av allmänna handlingar inte ska lämnas ut finns inte. Det finns därför i och för sig inte något som hindrar att upplysningar om en begäran att ta del av allmänna handlingar lämnas till den som efterfrågar sådan information, t.ex. vad som har lämnats ut och till vem.

text: Däremot bör, som utgångspunkt, en myndighet inte på eget initiativ kontakta t.ex. en sökande för att upplysa om att någon begärt att få ta del av allmänna handlingar som hör till dennes ärende. Ett sådant förfarande kan i många fall antas strida mot grundtanken bakom anonymitetsskyddet (jfr ovan).

text: Mot bakgrund av det nu aktuella fallet kan vidare konstateras att om myndigheten lämnar sådan information i ett visst fall men däremot inte i andra fall så kan detta dessutom strida mot principen om allas likhet inför lagen och den s.k. objektivitetsprincipen som kommer till uttryck i

text: 1 kap. 9 §

text: RF.

text: Enligt

text: 1 kap. 9 §

text: RF ska den som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Bestämmelsen omfattar inte bara hur ett ärende rent faktiskt har handlagts och vilka verkliga skäl som ligger bakom ett beslut eller annat handlande från en förvaltningsmyndighet. Även hur myndighetens agerande uppfattas är av betydelse. Man talar ibland om en objektiv och en subjektiv sida av grundlagsbestämmelsen. Det subjektiva är hur de inblandade myndighetspersonerna själva anser sig ha agerat. Det objektiva är hur deras agerande kan uppfattas utifrån. Det räcker att en myndighets agerande objektivt kan ifrågasättas för att handlandet ska anses stå i strid med grundlagsregeln och det hjälper då inte att helt oförvitliga tjänstemän fattat de aktuella besluten. Redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas är tillräckligt för att avstå från vissa förfaranden. (Se t.ex. Bull och Sterzel,

text: Regeringsformen

text: en kommentar, 3 uppl., 2015, s. 54)

text: Tillgänglig utredning ger vid handen att HD på eget initiativ ringde till FB med anledning av att Uppdrag granskning hade begärt ut uppgifter från Skatteverket om honom. Det har inte framkommit några andra skäl till hennes agerande än att hon och IH är bekanta med FB.

text: Även om HD inte kom att lämna någon information till FB, eftersom han inte svarade, kan redan den omständigheten att hon försökte kontakta en bekant med anledning av Uppdrag gransknings intresse för hans ärende om självrättelse väcka misstankar om att vänner och bekanta till Skatteverkets ledning särbehandlas. Hennes agerande har därmed riskerat att skada allmänhetens förtroende för Skatteverket och de anställdas förtroende för Skatteverkets ledning. Hon har handlat i strid med kravet på saklighet och opartiskhet i

text: 1 kap. 9 §

text: RF. HD förtjänar därför kritik för sitt agerande.

text: När det gäller IH:s agerande har han i en redogörelse med anledning av Justitiekanslerns remiss i det här ärendet uppgett att HD, närmast i förbigående efter lunch eller efter annat gemensamt möte, nämnt att hon avsåg att ringa FB för att förklara för honom varför hans beskattningsbeslut lämnats ut till Uppdrag granskning. Jag noterar att den redogörelse som lämnats till Trafikverkets internrevision av en anställd vid Skatteverkets kommunikationsavdelning (se ovan) ger en något annan bild av de närmare omständigheterna när samtalet ägde rum. Oavsett hur det förhåller sig med detta står det klart att IH inte förklarade för HD att det var olämpligt att ringa FB och att han inte heller försökte hindra henne från att göra det. Något han som hennes chef borde ha gjort. IH:s agerande eller brist på agerande har riskerat att skada allmänhetens förtroende för Skatteverket och de anställdas förtroende för Skatteverkets ledning. Det har också stått i strid med kravet på saklighet och opartiskhet i

text: 1 kap. 9 §

text: RF. Även IH förtjänar därför kritik.

text: Skatteverkets åtgärder med anledning av det inträffade

text: Att myndigheter och alla anställda där utför sitt uppdrag på ett sätt som inger förtroende och skapar tillit är avgörande för att upprätthålla legitimiteten för det allmännas verksamhet. Skatteverket är en central myndighet i statsförvaltningen. Inte minst för allmänhetens vilja att betala skatt är det av största vikt att allmänheten har förtroende för Skatteverket. Av utredningen i ärendet framgår att Skatteverkets ledning i direkt anslutning till Uppdrag gransknings program den 6 april 2016 drog slutsatsen att det fanns skäl att vidta åtgärder eftersom det inträffade riskerade att skada förtroendet för myndigheten.

text: Skatteverket har i yttrandet till Justitiekanslern redogjort för ett antal åtgärder som verket har vidtagit med anledning av det inträffade. Däribland uppdraget till Trafikverkets internrevision att genomföra en utredning av ledningens agerande.

text: Det framstår som en rimlig åtgärd att verksledningen, som ett led i arbetet med att återställa förtroendet för Skatteverket, ville få till stånd en oberoende utredning av det inträffade. När, som i detta fall, det ifrågasatta agerandet gäller verksledningen är dock frågan vem som bör genomföra en sådan utredning och på vilket sätt den bör utföras.

text: Av utredningen framgår att Skatteverkets ledning (IH, efter samråd med HD och Skatteverkets kommunikationsdirektör) beslutade att genomföra en intern utredning av det inträffade. Detta kommunicerades i ett pressmeddelande den 7 april 2016, dvs. dagen efter det att TV-programmet sändes. Av pressmeddelandet framgick att utredningen skulle genomföras med externt stöd för att garantera oberoende.

text: Vid ett extrainsatt sammanträde den 14 april 2016 framförde medlemmar av verkets insynsråd att utredningen av trovärdighetsskäl borde utföras av en extern part och inte internt inom Skatteverket. Skatteverket har uppgett att Finansdepartementet efter insynsrådets möte fick frågan om man ville sköta utredningen, men att departementet avböjde. Chefen för säkerhetsenheten inom administrativa avdelningen på Skatteverket fick därefter i uppdrag att säkerställa genomförandet av en intern utredning, med stöd av en ”extern oberoende part”. Att anmäla myndighetens agerande till JO eller Justitiekanslern övervägdes såvitt känt inte.

text: Efter förfrågan från Skatteverket åtog sig Trafikverket, som ovan beskrivits, att med hjälp av den myndighetens internrevision genomföra utredningen. Överenskommelsen mellan Trafikverket och Skatteverket tecknades skriftligt den 28 april 2016. Skatteverket har uppgett att överenskommelsen innebar att Skatteverket fick använda Trafikverkets internrevision som en garanti för en självständig i meningen opåverkbar utredning. Skatteverket har dock samtidigt i yttrandet hit anfört att Trafikverkets utredare ”tillhandahölls Skatteverket” och att ”avsikten var att de skulle inlemmas i Skatteverkets myndighetsorganisation på sådant sätt att de inte organisatoriskt var självständiga.”

text: I ett pressmeddelande den 17 maj 2016 uppgav Skatteverket att en extern utredning hade genomförts. Skatteverket har dock förklarat att detta uttalande inte utgjorde någon kvalificering av utredningen, utan att det huvudsakliga syftet med uttalandet var att kommunicera att Skatteverket hade gjort en utredning.

text: Skatteverket har framhållit att myndigheten har en väl fungerande organisation för att utreda misstänkta interna oegentligheter, men att den organisationen inte är utformad för att utreda ifrågasatta ageranden av generaldirektören och dennes ställföreträdare, överdirektören. Det var därför i och för sig rimligt att ta hjälp från en utomstående part för att genomföra utredningen. Frågan är dock om det, i ett fall som det nu aktuella, överhuvudtaget är lämpligt att myndigheten själv ansvarar för att genomföra en utredning när det är den högsta ledningens agerande som ska utredas. Objektiviteten och oberoendet hos en intern utredning – även om extern personal anlitas – kommer rimligen i ett sådant fall att kunna ifrågasättas.

text: De ovan beskrivna turerna kring Uppdrag gransknings begäran om att få ta del av de dokument som låg till grund för Trafikverkets internrevisorers rapport illustrerar enligt min mening detta.

text: Skatteverkets hantering av det inträffade ger intrycket att verket utåt har velat kommunicera att Trafikverkets internrevisions utredning var självständig. Samtidigt har man, när underlaget till rapporten begärdes ut av Uppdrag granskning inte lämnat ut detta med hänvisning till att det var fråga om en intern utredning. Detta agerande och den otydlighet som funnits från Skatteverkets sida i fråga om utredningens status har inte bidragit till att återupprätta förtroendet för verket. Det ger närmast intrycket att verkets hantering varit inriktad på att begränsa skadan snarare än att åstadkomma en oberoende granskning av IH:s och HD:s agerande. Så här i efterhand framstår därför Skatteverkets hantering av det inträffade som klart olämpligt.

text: Oavsett hur man uppfattar Skatteverkets och Trafikverkets överenskommelse var det såvitt jag kan bedöma en ovanlig, för att inte säga unik, åtgärd att en myndighet anlitar en annan myndighets internrevision för att genomföra en utredning av myndighetens högsta ledning. När, som i detta fall, en extern granskning framstår som det enda tänkbara borde enligt min mening den självklara åtgärden för verksledningen ha varit att anmäla det inträffade till någon av de extraordinära tillsynsmyndigheter som finns att tillgå, dvs. JO eller Justitiekanslern. Det bör här understrykas att JO och Justitiekanslern, till skillnad från en myndighetsutredning av det aktuella slaget, i sin tillsynsverksamhet har kraftfulla utredningsbefogenheter i förhållande till de befattningshavare i det allmännas tjänst som tillsynen avser. För JO:s del framgår detta redan i

text: regeringsformen

text: 13 kap. 6 §

text: , och för Justitiekanslern i motsvarande bestämmelser i

text: och

text: 10 §§

text: lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn.

text: Det finns inte något som hindrar att en myndighet genom en anmälan själv initierar en granskning av den egna myndigheten. Inte minst i en situation där frågan uppkommer huruvida det inträffade bör föranleda en anmälan till Statens ansvarsnämnd framstår detta som lämpligt. Det kan tilläggas att Justitiekanslern och JO också har möjlighet att på eget initiativ inleda tillsynsärenden med anledning av t.ex. uppgifter i media.

text: Statens ansvarsnämnd

text: Trafikverkets internrevision har i sin rapport inte berört frågan om ett eventuellt disciplinansvar. Skatteverket har i sitt yttrande hit anfört att det i efterhand framstår ”som att det hade varit lämpligt att låta Statens ansvarsnämnd pröva agerandet”. IH har uppgett att han övervägde frågan om en anmälan till Staten ansvarsnämnd men att han bedömde att det inträffade inte var tillräckligt allvarligt för att motivera en sådan åtgärd.

text: Skatteverket är en enrådighetsmyndighet som leds av generaldirektören. Det var därmed IH som hade att för myndighetens räkning besluta om en eventuell anmälan till Statens ansvarsnämnd med anledning av HD:s agerande. Även om jag, som nedan utvecklas, inte finner skäl att i sak kritisera IH:s bedömning i denna del konstaterar jag att hans val innebar att han i realiteten samtidigt värderade sitt eget agerande.

text: Myndighetens skyldighet att göra en anmälan till ansvarsnämnden gäller inte i fråga om generaldirektörens eget agerande. Regeringen kan, när det gäller en myndighetschef, aktualisera frågan om disciplinansvar hos Statens ansvarsnämnd (se ovan angående den rättsliga regleringen). Att regeringen, i realiteten de olika departementen, skulle svara för att ifrågasatta ageranden av myndighetschefer blir närmare utredda har såvitt jag känner till inte förekommit och ordningen har också ifrågasatts (jfr s. 110 f. i rapporten Förstärkt skydd mot oegentligheter i offentlig förvaltning – En förstudie av Justitiekanslern på uppdrag av regeringen). Regeringen kan dock uppdra åt Justitiekanslern att genomföra en utredning av en myndighetschefs agerande och Justitiekanslern kan därvid om förutsättningar föreligger göra en anmälan till Statens ansvarsnämnd. En sådan anmälan kan Justitiekanslern liksom JO göra efter anmälan eller på eget initiativ. Också mot den bakgrunden har dessa tillsynsmyndigheter, som ovan framhållits, en viktig funktion att fylla när ett ifrågasatt agerande av en myndighets ledning ska utredas.

text: Det naturliga och mest lämpliga i den uppkomna situationen hade därför enligt min mening varit för Skatteverket att vända sig till JO eller Justitiekanslern. Genom en sådan anmälan skulle frågan blivit överlämnad till en utomstående och oberoende instans som i när anslutning till de aktuella händelserna hade kunnat göra en samlad bedömning av den högsta ledningens agerande.

text: En avslutande fråga som kan ställas är om IH, i den uppkomna situationen, var skyldig att anmäla HD till Statens ansvarsnämnd.

text: Skyldigheten att göra en anmälan till ansvarsnämnden inträder så snart ”det uppkommer” fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande (se 15 § första stycket AF). För att anmälningsskyldighet ska anses föreligga är det tillräckligt att det finns en rimligt välgrundad anledning att anta att det fel som begåtts kan föranleda disciplinpåföljd (se JO:s beslut i ärende med dnr 2280-2005 s. 4 med där gjorda hänvisningar). Om felet med hänsyn till samtliga omständigheter är att bedöma som ringa får inte någon påföljd meddelas (se

text: 14 §

text: LOA). Om det råder minsta osäkerhet om hur det förhåller sig i detta hänseende bör myndighetschefen överlåta åt ansvarsnämnden att ta ställning i frågan (se anfört JO-beslut).

text: HD:s agerande har stått i strid med det objektivitetskrav som följer av

text: 1 kap. 9 §

text: RF och hennes handlande har riskerat att skada förtroendet för Skatteverket genom att det kunde ge intryck av att vänner och bekanta till Skatteverkets ledning särbehandlas. Sammantaget anser jag dock att omständigheterna är sådana att det inte finns anledning att kritisera IH:s bedömning att någon anmälningsskyldighet inte uppkommit i detta fall. Som Skatteverket anfört i sitt yttrande hit kan det dock i efterhand konstateras att det hade varit lämpligt att låta Statens ansvarsnämnd pröva frågan.

text: HD har lämnat Skatteverket och regeringen har meddelat att IH inte får vara kvar som generaldirektör. Därmed föreligger inte skäl att nu överväga frågan om en anmälan till Statens ansvarsnämnd (se

text: 19 §

text: LOA).


title: Ersättning för lidande till en person som under tre dagar varit frihetsberövad för misstanke om grovt spioneri

text: AA var berövad friheten under tiden den 19 - 21 februari 2001 på grund av misstanke om grovt spioneri. Förundersökningen har avslutats utan att åtal har väckts.

text: AA har begärt ersättning för lidande med 50 000 kr. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 3 000 kr. Han har till stöd sin begäran anfört i huvudsak följande. Frihetsberövandet har avsett ett synnerligen allvarligt och stigmatiserande brott och har väckt mycket omfattande uppmärksamhet i massmedia, både på riks- och lokalnivå.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande och därvid bl.a. bekräftat att frihetsberövandet lett till stor publicitet och att det därför varit sannolikt att AA kunnat identifieras av en vidare krets personer.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA är berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom.

text: Vid bedömning av vad som kan betraktas som en skälig ersättning för lidande utgår Justitiekanslern från ett normalbelopp. Detta normalbelopp baseras på den bedömning av skälig normalersättning som Högsta domstolen gjort i rättsfallet

text: NJA 1990 s. 808

text: . Efter justeringar på grund av förändringar i penningvärdet är det av Justitiekanslern tillämpade normalbeloppet för närvarande 15 000 kr per månad. Svea hovrätt har i en dom den 14 oktober 1998 avseende ett fall då inga särskilda omständigheter förelåg som motiverade högre ersättning funnit den av Justitiekanslern tillämpade ersättningsnivån fullt skälig (mål nr T 1242-97).

text: I AA:s fall har frihetsberövandet endast varat i tre dygn. Normalersättningen vid frihetsberövanden av motsvarande längd är 3 000 kr. När ersättningen för lidande bestäms bör emellertid beaktas att brottsmisstanken avsett ett särskilt allvarligt - och sällan förekommande - brott som medfört ett mycket stort massmedialt intresse kring frihetsberövandet. Det finns anledning att utgå från att dessa förhållanden bidragit till att lidandet i AA:s fall varit betydligt större än normalt vid frihetsberövanden av motsvarande varaktighet.

text: Jag finner mot denna bakgrund att ersättningen för lidande skäligen bör bestämmas till 15 000 kr.

text: Den yrkade ersättningen för ombudskostnader är skälig. Ersättning skall därför i den delen utgå med begärt belopp.

type: avgorande


title: Fråga om preskription av anspråk enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder

text: Ersättning ska utgå för lidande med 35 000 kronor samt ombudskostnader med 6 380 kronor. Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Bakgrund

text: A.B. har varit berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 17 januari – 19 december 2003, den 28 januari – 29 mars 2004 och den 5 april – 26 maj 2004 på grund av misstanke om medhjälp till mord alternativt medhjälp till grovt vållande till annans död eller kroppsskada och skyddande av brottsling (grovt brott) (Malmö tingsrätts mål nr B 382-03). Han var under tiden den 19 december 2003 – 28 januari 2004 ålagd anmälningsskyldighet. I brottmålet åtalades, utöver A.B., ytterligare fyra personer – V.M., B.S., R.B. och J.J. – för olika former av medverkan till mord och efterföljande brottslighet.

text: Den 11 juni 2004 ogillade Malmö tingsrätt i dom åtalet mot samtliga fem tilltalade. Åklagaren överklagade domen beträffande samtliga tilltalade till Hovrätten över Skåne och Blekinge (mål nr B 1527-04). Under sommaren 2004 konstaterade åklagaren att tingsrättens dom, av förbiseende, inte innehöll några domskäl beträffande B.S. och bedömningen av bevisläget gjordes därför utifrån redovisningen av berättelserna från honom och V.M. Åklagaren återkallade sedermera överklagandet i den del som avsåg åtalet mot B.S. Hovrätten avskrev målet i förhållande till B.S. i augusti 2004 och tingsrättens dom vann därmed laga kraft mot honom. B.S. begärde och tillerkändes ersättning för tiden som frihetsberövad i brottmålet enligt bestämmelserna i lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) i ett tidigare ärende här (Justitiekanslerns beslut den 30 november och 30 december 2004 i ärendet med dnr

text: Hovrätten satte ut målet till huvudförhandling mot övriga fyra tilltalade under åtta dagar med början den 29 november 2004. I början av november 2004 upplystes hovrätten om att det av åklagaren åberopade vittnet – S.R. – hade erhållit ny skyddad identitet och endast kunde nås för delgivning muntligen via en polisinspektör.

text: När hovrätten skulle påbörja huvudförhandlingen i november 2004 konstaterades att A.B. inte hade inställt sig. Det upplystes att han, som var delgiven kallelse till förhandlingen, var allvarligt sjuk och befann sig utomlands. Åklagaren begärde att förhandlingen skulle ställas in och hovrätten beslutade i enlighet därmed.

text: Den 1 december 2004 beslutade hovrätten att med stöd av

text: 32 kap. 5 § rättegångsbalken

text: förklara målet vilande till dess att det inte längre fanns hinder mot att hålla huvudförhandling i målet. Den 3 december 2004 beslutade åklagaren att försätta V.M., som vid denna tidpunkt var frihetsberövad enligt lagen (

text: ) om utlämning för brott, på fri fot i utlämningsärendet på grund av det således pågående brottmålet som alltså inte kunde påräknas bli avgjort i närtid.

text: Under de efterföljande närmare sju åren hade hovrätten upprepade kontakter med bl.a. åklagaren med anledning av de uppkomna problemen att få samtliga tilltalade liksom vittnet S.R. att inställa sig till huvudförhandling. Under 2006 förekom ett antal kontakter mellan hovrätten och åklagaren i frågan om hur A.B. och V.M. (som hade utlämnats till Serbien) skulle kunna nås för delgivning. Mot slutet av 2006 anförde åklagaren att han uttömt sina möjligheter att delge kallelser och angav att det var oklart var A.B. och V.M. uppehöll sig liksom att vittnet P.S. var frihetsberövad i USA. Hovrätten beslutade att sätta ut målet på nytt till september 2007 och utfärdade kallelser i mars 2007. I maj 2007 inkom hindersbevis avseende A.B. och den planerade huvudförhandlingen fick ställas in. Hovrätten hade sedan ett antal kontakter med åklagaren i frågan om överklagandet skulle vidhållas eller inte. Åklagaren bekräftade då att han ansåg det utsiktslöst att få A.B. och V.M. att inställa sig från Serbien där de troligen vistades. I november 2007 återkallade åklagaren överklagandet i den del som avsåg åtalet mot R.B., som var åtalad för skyddande av brottsling, grovt brott. Åklagaren anförde bl.a. att R.B:s gärning inte kunde prövas utan att hovrätten samtidigt tog ställning till ”huvudåtalet” för mord och att R.B. saknade möjligheter att ensam kunna påverka förutsättningarna för att en huvudförhandling skulle kunna genomföras. I sitt beslut att återkalla överklagandet beaktade åklagaren särskilt det förhållandet att R.B. inte var tilltalad för någon form av medverkan i mordet. Överklagandet kvarstod emellertid i den del som avsåg åtalet mot A.B., V.M. och J.J. Hovrätten avskrev målet i förhållande till R.B. i december 2007 och tingsrättens dom vann därmed laga kraft mot honom. R.B. begärde och tillerkändes ersättning för tiden som frihetsberövad i brottmålet enligt bestämmelserna i frihetsberövandelagen i ett tidigare ärende här (Justitiekanslerns beslut den 15 juni 2009 i ärendet med dnr

text: Under 2008 inkom inte några nya uppgifter som gjorde det möjligt att nå aktuella personer för delgivning. Under 2009 kontaktade hovrätten på nytt åklagaren som mot slutet av året kunde meddela att V.M. var frihetsberövad i Serbien och att det fanns en adressuppgift för A.B. i Serbien. Vittnet S.R:s vistelseort och identitet var dock alltjämt okänd. Åklagaren vidhöll att samtliga dessa tre måste höras i målet. Hovrätten bedömde det som utsiktslöst att ifrågavarande personer skulle inställa sig till huvudförhandling.

text: I september 2010 begärde tilltalade J.J. att hovrätten skulle företa målet såvitt avsåg honom till avgörande. Hovrätten beslutade i november 2010 att på nytt sätta ut målet, tiden bestämdes till september 2011. Hovrätten vidtog efter det en rad åtgärder för att söka få berörda personer delgivna kallelse. I maj 2011 meddelade Justitiedepartementet att departementet inte längre kunde vara behjälpligt med delgivning i Serbien och hovrätten hänvisades till justitiedepartementet i Serbien. I augusti 2011 inkom en skrivelse från V.M. där han uppställde vissa krav – bl.a. svenskt medborgarskap – för att inställa sig till förhandlingen. I augusti 2011 förelades parterna att yttra sig över möjligheten att genomföra huvudförhandlingen mot J.J. utan hinder av att A.B., V.M. och vittnet S.R. uteblir samt över möjligheten att bandupptagningarna från tingsrätten i stället spelades upp. Den 2 september 2011 meddelade åklagaren att han motsatte sig att målet mot J.J. prövades om inte A.B., V.M. och vittnet S.R. inställde sig. Den 5 september 2011 beslutade hovrätten att huvudförhandlingen till den del den avsåg åtalet mot J.J. skulle genomföras utan hinder av om de tilltalade A.B., V.M. eller vittnet S.R. inställde sig eller inte.

text: Den 8 september 2011 beslutade hovrätten att ställa in huvudförhandlingen såvitt avsåg prövningen av åtalet mot A.B. samt avvisade av åklagaren och J.J. åberopad bevisning i form av omförhör med A.B. och av åklagaren åberopat omförhör med S.R. Den 13 september 2011 beslutade hovrätten att ställa in huvudförhandlingen angående prövningen av åtalet mot V.M. samt avvisade av åklagaren åberopad bevisning i form av omförhör med V.M. Besluten om avvisning grundades på

text: 35 kap. 7 § 5 rättegångsbalken

text: enligt vilken bevisning som trots rimliga ansträngningar inte kan tas upp och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare får avvisas.

text: Hovrätten höll huvudförhandling i september 2011 i den del åtalet avsåg J.J. Deldom i målet meddelades den 12 oktober 2011, då hovrätten fastställde tingsrättens domslut. J.J. begärde och tillerkändes ersättning för tiden som frihetsberövad i brottmålet enligt bestämmelserna i frihetsberövandelagen i ett tidigare ärende här (Justitiekanslerns beslut den 11 oktober 2012 i ärendet med dnr

text: Sedan ytterligare försök att få till stånd en huvudförhandling i målet misslyckats, återkallade åklagaren slutligen i november 2013 sitt överklagande i den resterande del som avsåg åtalet mot A.B. och V.M. Även målsägandena återkallade sina överklaganden i målet. Med anledning av detta beslutade hovrätten den 17 december 2013 att skriva av målet från vidare handläggning. Tingsrättens dom kom alltså att stå fast mot såväl A.B. som V.M. Hovrättens beslut har vunnit laga kraft.

text: Anspråket m.m.

text: A.B. har i en skrivelse som kom in hit den 25 april 2014 begärt ersättning för lidande med 1 500 000 kr, för förlorad arbetsförtjänst med 76 033 kr och för ombudskostnader med 17 545 kr.

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Fråga om preskription m.m.

text: Enligt den allmänna bestämmelsen i

text: 2 § första stycket preskriptionslagen (1981:130)

text: preskriberas som regel fordringar tio år efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts dessförinnan. Av förarbetena till

text: preskriptionslagen

text: framgår att de allmänna preskriptionsbestämmelserna bör vara tillämpliga även på skadeståndsfordringar i den mån inte särskilda regler meddelas på speciella områden (

text: prop. 1979/80:119 s. 39

text: ff. och 89).

text: Frågan om det skulle införas en särreglering för sådana fall då skadan inträffar avsevärt senare än den skadegörande handlingen diskuterades i förarbetena till

text: preskriptionslagen

text: . Å ena sidan konstaterades att preskriptionstiden kan te sig alldeles för kort för en skadelidande vars skadeståndsfordran preskriberas innan skadan har inträffat. Å andra sidan ansågs det inte rimligt att någon skulle kunna utsättas för skadeståndskrav avseende handlingar som ligger alltför långt tillbaka i tiden. Dessutom ansågs det svårt att överblicka vilka konsekvenser en betydande förlängning av preskriptionstiden skulle kunna ge. Propositionen kom därför inte att innehålla något förslag till särreglering, men angav att särskilda preskriptionsregler borde införas på de områden där det föreligger ett särskilt behov av en lång preskriptionstid, såsom vid t.ex. produkt- och miljöskador (se

text: a. prop. s. 39

text: ff.).

text: Frågan om när en skadeståndsfordran tillkommer är alltså avgörande för när preskriptionstiden ska börja löpa. En fordran som är grundad på en viss momentan (tillfällig) skadegörande handling tillkommer när handlingen vidtas. Frågan när fordran uppkommer kan dock behöva bedömas annorlunda om det å andra sidan är frågan om s.k. perdurerande delikt (rättsstridig handling), dvs. om den skadegörande handlingen inte är momentan utan utsträckt i tiden. Skadeståndsanspråk avseende en ”expanderande” skada, som alltså innebär att ”ny och mer” skada inträder fortlöpande, preskriberas löpande. (Se Stefan Lindskog, Preskription, tredje upplagan, 2011, s. 402 ff. med där gjorda hänvisningar.)

text: Utgångspunkten beträffande utomobligatoriska skadestånd är alltså att preskriptionstiden börjar löpa vid ”skadetillfället”. Detta motsvarar i regel den tidpunkt när den skadegörande handlingen företogs, oavsett när skadan som sådan visar sig. I vissa fall kan dock denna princip modifieras av att det är fråga om en perdurerande skada som uppkommer successivt. Det sagda innebär bl.a. att ett fordringsanspråk kan vara preskriberat redan innan fordringen i fråga kan göras gällande mot gäldenären.

text: Frihetsberövandelagen innefattar inte några särskilda regler om fordringspreskription. En fordran avseende anspråk enligt frihetsberövandelagen preskriberas således, i enlighet med

text: 2 § första stycket preskriptionslagen

text: , tio år efter tillkomsten om inte preskriptionen avbryts dessförinnan (se

text: prop. 1997/98:105 s. 26

text: f.). Frågan är då vid vilken tidpunkt en sådan fordran kan anses ha tillkommit.

text: När det gäller anspråk på ersättning enligt frihetsberövandelagen är det frihetsberövandet som sådant som utgör den skadegörande handling som ligger till grund för anspråket. Skadan får anses uppkomma i och med att frihetsberövandet inleds och fortgå till dess att frihetsberövandet upphör. Skadan är alltså perdurerande när frihetsberövandet pågår under en viss tid och löpande orsakar skada. Som redan har framgått, preskriberas en sådan fordran löpande i samma takt som skadan har uppkommit.

text: Justitiekanslern har i ett tidigare ärende här uttalat att det bör kunna godtas att preskriptionstiden för att framställa anspråk på skadestånd enligt frihetsberövandelagen med anledning av en frihetsinskränkning börjar löpa från den tidpunkt då frihetsinskränkningen slutligen upphörde (se Justitiekanslerns beslut den 31 mars 2000 i ärendet med dnr

text: , jämför dock Justitiekanslerns beslut den 21 oktober 2009 i ärendet med dnr

text: ). Jag har emellertid nu, efter ytterligare överväganden, funnit skäl att göra en annan bedömning.

text: Enligt min mening, ger förarbetena till såväl frihetsberövandelagen som

text: preskriptionslagen

text: , uttalanden i doktrin och domstolspraxis vid handen att en fordran avseende ersättning enligt frihetsberövandelagen preskriberas löpande, dag för dag, i samma takt som skadan har uppkommit.

text: Det ankommer på den som har varit föremål för ett frihetsberövande eller en frihetsinskränkning att framställa sitt ersättningsanspråk enligt frihetsberövandelagen, alternativt att göra ett giltigt preskriptionsavbrott, inom tio år från det att skadan har uppstått, dvs. frihetsberövandet alternativt frihetsinskränkningen har ägt rum, för att inte på grund av preskription förlora sin möjlighet att göra gällande sitt ersättningsanspråk.

text: Mitt ställningstagande i frågan om preskription innebär följande i förhållande till A.B:s ersättningsanspråk.

text: A.B:s begäran om ersättning enligt bestämmelserna i frihetsberövandelagen inkom till Justitiekanslern den 25 april 2014. Frihetsberövandet respektive frihetsinskränkningen av honom pågick, med undantag för ca en vecka i månadsskiftet mars/april 2004, från den 17 januari 2003 till den 26 maj 2004.

text: Med hänsyn till att en fordran avseende ersättning enligt frihetsberövandelagen får anses preskriberas löpande i samma takt som skadan har uppkommit och mot bakgrund av att ersättningsanspråket framställdes här den 25 april 2014, har preskription inträtt i den del A.B:s ersättningsanspråk hänför sig till frihetsberövandet respektive frihetsinskränkningen före den 25 april 2004. I sammanhanget noteras att A.B. inte har vidtagit någon preskriptionsavbrytande åtgärd.

text: A.B:s eventuella rätt till ersättning avseende perioden den 17 januari 2003 – den 24 april 2004 kan således inte göras gällande mot staten på grund av preskription. Hans anspråk ska därför avslås i denna del.

text: Bedömningen av i vilken utsträckning A.B. kan anses vara berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen ska således avse endast den del av frihetsberövandet som har ägt rum inom tio år från det att anspråket framställdes här, alltså perioden den 25 april – 26 maj 2004.

text: Ersättning för lidande

text: Malmö tingsrätt har ogillat åtalet mot A.B. och hovrätten har avskrivit målet från vidare handläggning. Tingsrättens frikännande dom kom således att stå fast mot A.B. Han är därmed, enligt 2 och 7 §§ frihetsberövandelagen och vad som ovan har anförts i frågan om preskription, berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet under perioden den 25 april – 26 maj 2004 får antas ha inneburit för honom.

text: Den ersättning som A.B. har begärt överstiger väsentligt vad som normalt brukar utges vid frihetsberövanden av motsvarande längd. Till stöd för sitt anspråk har han gett in vissa handlingar och har anfört i huvudsak att han drabbades av sämre hälsa på grund av frihetsberövandet eftersom han under den tid som han var frihetsberövad inte fick adekvat behandling för sin sjukdom, att frihetsberövandet rönte stor uppmärksamhet i media och att han var misstänkt för mycket allvarlig brottslighet.

text: Försämrat hälsotillstånd till följd av frihetsberövandet är att bedöma som en personskada, vilket är en skadetyp som inte ersätts enligt frihetsberövandelagen. Om ett frihetsberövande har varit extra kvalfyllt kan detta utgöra en omständighet som enligt Justitiekanslerns praxis bör föranleda en högre ersättning än normalt. Förhöjd ersättning förutsätter stöd av läkarintyg eller motsvarande tillförlitlig medicinsk utredning. Det som A.B. har anfört i denna del och de läkarjournaler respektive utlåtanden som han har åberopat ger stöd för bedömningen att frihetsberövandet har varit extra kvalfyllt för honom. Förhöjd ersättning ska därför utgå på denna grund.

text: Den omständigheten att målet har omgärdats av publicitet beaktas enligt Justitiekanslerns praxis inom ramen för den normalt tillämpade ersättningsnivån.

text: När ett frihetsberövande har föranletts av särskilt allvarliga brottsmisstankar kan ersättning för lidande bestämmas till ett högre belopp än det som normalt utgår. Beträffande de osjälvständiga brotten, såsom t.ex. medhjälp, är dock huvudregeln enligt Justitiekanslerns praxis att någon förhöjd ersättning inte utgår. A.B. var frihetsberövad till följd av misstanke om medhjälp till mord alternativt medhjälp till grovt vållande till annans död eller kroppsskada och skyddande av brottsling (grovt brott). Det föreligger inte skäl att tillerkänna honom förhöjd ersättning på grund av brottsmisstankarnas art.

text: Ersättningen för lidande bör vid en samlad bedömning, med hänsyn till att frihetsberövandet har varit extra kvalfyllt för A.B., utgå med ett belopp som överstiger vad som normalt utgår vid frihetsberövanden av jämförbar längd och bestämmas till 35 000 kr.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst

text: A.B. har begärt ersättning för utebliven sjukersättning från Försäkringskassan under tiden för frihetsberövandet med 8 431 kr per månad för tiden april – november 2003 och med 8 585 kr för mars 2004, sammanlagt 76 033 kr. Till stöd för sitt anspråk har han gett in ett intyg från Försäkringskassan om utbetald sjukersättning m.m.

text: Den sjukersättning som A.B. menar att han har gått miste om på grund av frihetsberövandet avser tid före den 25 april 2004. Mot bakgrund av det som anförs i avsnittet Fråga om preskription m.m. har A.B:s eventuella rätt till ersättning för förlorad arbetsförtjänst för den aktuella perioden emellertid bortfallit på grund av preskription. A.B:s begäran ska därför, som redan har framgått, avslås i denna del.

text: Ombudskostnader

text: I ett ärende av okomplicerad beskaffenhet avseende ersättning enligt frihetsberövandelagen brukar ersättningen för ombudskostnader bestämmas högst till ett belopp motsvarande två timmars arbete enligt den av regeringen fastställda timkostnadsnormen.

text: Med beaktande av ärendets art och omfattning samt här tillämpad praxis anser Justitiekanslern skäligt att begränsa ersättningen för ombudskostnader i detta ärende till 6 380 kr, motsvarande arbete i fyra timmar enligt den av regeringen fastställda timkostnadsnormen för 2014.


title: Remissyttrande över betänkandet En ny säkerhetsskyddslag (SOU 2015:25)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta, dvs. i detta fall yttrandefrihets- och integritetsintressen. Justitiekanslern har inte närmare granskat förslagens lagtekniska utformning.

text: Som framhålls i betänkandet måste en lagstiftning om säkerhetsskydd utformas efter en avvägning mellan motstående intressen. Behovet av ett skydd för de för nationen viktigaste funktionerna ska således vägas mot bl.a. enskildas rätt till yttrandefrihet och integritet. Då måste inte minst beaktas det grundlagsskydd som gäller för rättigheterna. Det skyddet får naturligtvis inte inskränkas på ett otillåtet sätt. Detta innebär bl.a. att inskränkningar kan godtas endast om de bedöms som nödvändiga för ett i sammanhanget godtagbart ändamål och som proportionella för att uppnå ändamålet.

text: Det är alltså viktigt att underlaget i lagstiftningsärenden som det nu aktuella innehåller noggranna analyser både av behovet av var och en av de åtgärder/förbud som föreslås, och i förekommande fall av det yttrandefrihets- eller integritetsintrång de kan väntas medföra. Justitiekanslern noterar att med tillfredställelse att utredningen i dessa avseenden genomgående redovisat överväganden av viss utförlighet (se t.ex. betänkandets s. 246 f., 305, 309, 319 f., 382 f., 389, 396, 399, 409 ff. och 502 f.).

text: Justitiekanslern finner inte skäl att invända mot de huvudsakliga avvägningar mellan nationens säkerhetsskydd och enskildas rätt till yttrandefrihet och integritet som utredningen presenterar i anslutning till sina överväganden och som läggs till grund för utredningens förslag.

text: Beträffande vissa förslag i betänkandet kan det dock finnas skäl att i den fortsatta beredningen ytterligare belysa konsekvenserna ur ett offentlighets- och sekretessperspektiv. Justitiekanslern, som har tagit del av Säkerhets- och integritetsskyddsnämndens (SIN) yttrande över betänkandet, instämmer i det som där anförts i den saken (se de två sista styckena i SIN:s yttrande, dnr 83-2015).

text: Justitiekanslern har – med de utgångspunkter som nämndes inledningsvis – i övrigt inte några synpunkter på förslagen i betänkandet.


title: Anspråk på skadestånd av staten med hänvisning till att allmänna råd angående tillämpningen av lagen (1996:150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. har varit oriktiga

text: Justitiekanslern avslår ersättningsanspråket.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I lagen (

text: ) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. - som trädde i kraft den 1 januari 1997 och som då ersatte lagen (

text: ) om begränsning av läkemedelskostnader m.m. - finns regler som innebär att enskilda personer under vissa förutsättningar åtnjuter kostnadsreducering vid inköp av förmånsberättigade läkemedel. Enligt

text: 4 § första stycket

text: i lagen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. skall kostnadsreduceringen beräknas på den sammanlagda kostnaden för varor som den förmånsberättigade köper under ett år räknat från det första inköpstillfället. I den tidigare gällande lagen om begränsning av läkemedelskostnader m.m. fanns en i princip motsvarande bestämmelse om kostnadsbefrielse införd i

text: 7 §

text: Riksförsäkringsverket meddelade under år 1996 allmänna råd (

text: ) om bl.a. högkostnadsskyddet enligt bestämmelserna i lagen om begränsning av läkemedelskostnader m.m. Enligt de allmänna råden gällde kostnadsfrihet "under den tid som återstår av en 12-måndersperiod, räknat från dagen för den första anteckningen på högkostnadskortet". Det sagda illustrerades med ett exempel: "En försäkrad uppnår högkostnadsgränsen den 20 juni 1995. Den första anteckningen är från den 17 januari samma år. Det innebär att frikort kan användas som är giltigt t.o.m. den 16 januari 1996." Enligt de allmänna råden skulle således ett år anses motsvara 365 dagar.

text: BW köpte på ett apotek den 2 januari 1998 läkemedel för 494 kr. Hon menade sig dock vara berättigad till nedsättning av beloppet med 361 kr enligt reglerna i lagen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. eftersom inköpet hade skett på dagen ett år från det första inköpstillfället, dvs. den 2 januari 1997. Genom ett ombud, jur. kand. KGS, sökte hon därefter rättelse hos Stockholms läns landsting och åberopade därvid att årsbegreppet skulle tolkas med ledning av

text: 1 § lagen (1930:173)

text: om beräkning av lagstadgad tid. En tillämpning av den lagen skulle i BW:s fall ha inneburit att högkostnadsskyddet skulle ha gällt under tiden den 2 januari 1997 - 2 januari 1998. I ett beslut den 29 juni 1998 avslog dock landstinget hennes begäran. I beslutsskälen hänvisade landstinget till Riksförsäkringsverkets allmänna råd (i beslutet benämnda som tillämpningsföreskrifter) och konstaterade att ett år vid tillämpningen av lagen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. skulle anses innefatta 365 dagar inklusive dagen för första inköpstillfället.

text: BW:s ombud tog sedermera kontakt med Apoteket AB och framställde ett anspråk på ersättning motsvarande det belopp, 361 kr, som han menade att hon var berättigad att återfå. Han begärde också ersättning för hennes ombudskostnader. Apoteket AB betalade den 27 september 2000 ut 361 kr till BW som "kompensation för att ett apotek tagit betalt med för hög egenavgift", men avslog hennes begäran om ersättning för ombudskostnader.

text: Anspråket m.m.

text: BW, genom sitt ombud KGS, har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med 2 600 kr. Hon har vidare begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 500 kr.

text: Anspråket avser ersättning för de ombudskostnader som BW haft för att komma till sin rätt beträffande återbetalning av gjorda läkemedelsutlägg. Till stöd för sitt yrkande har hon i huvudsak åberopat att Riksförsäkringsverkets allmänna råd har innefattat oriktiga anvisningar beträffande tillämpningen av årsbegreppet, vilket lett till en felaktig praxis på området. Hon har också ansett att Socialstyrelsen bär ett ansvar för denna praxis då styrelsen trots bemyndigande att utfärda föreskrifter om verkställighet av lagen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. inte vidtog några åtgärder för att ändra rättstillämpningen.

text: Riksförsäkringsverket och Socialstyrelsen har efter remiss avgett yttranden över ersättningsanspråket.

text: Riksförsäkringsverket har i sitt yttrande hit anfört bl.a. att ansvaret för administrationen av läkemedelsförmåner överfördes från verket till Socialstyrelsen den 1 juli 1997. I och med detta upphörde också verkets allmänna råd beträffande högkostnadsskyddet att gälla. Dessa var enligt verkets uppfattning alltså inte gällande då BW gjorde sitt läkemedelsinköp i januari 1998.

text: Socialstyrelsen har anfört bl.a. följande.

text: "Kostnaden för förmåner ersätts enligt 10 § lagen om högkostnadsskydd av det landsting inom vars område den berättigade är bosatt. Enligt

text: 12 § samma lag

text: prövas rätten till förmån enligt lagen av det landsting som har att svara för kostnaden för förmånen. Normalt bör prisreducering och kostnadsbefrielse inom ramen för högkostnadsskyddet liksom andra förmåner som följer av lagen, enligt författningskommentaren till 12 § (

text: prop. 1996/97:27 s. 113

text: ), erhållas utan att något särskilt beslut behöver fattas. I de fall det uppstår tveksamma situationer bör läkemedelskonsumenten, enligt samma källa, hänvisas till sjukvårdshuvudmannen för prövning av rätten till förmån enligt lagen.

text: Genom tillägg i 21 § förordningen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. har Socialstyrelsen bemyndigats att meddela verkställighetsföreskrifter till lagen om högkostnadsskydd. Detta bemyndigande är dock begränsat. Det omfattar inte verkställighetsföreskrifter vad avser 3 § och 5 § första stycket. Rätten att meddela föreskrifter avseende dessa lagrum tillkommer, liksom tidigare, i stället Riksförsäkringsverket. Angiven ordning infördes genom förordningen 1998:558 och gäller sedan den 1 juli 1998.

text: Socialstyrelsen har inte utnyttjat det angivna bemyndigandet för att meddela någon verkställighetsföreskrift. Socialstyrelsen har i författning inte gjort någon tolkning av den här aktuella bestämmelsen. Socialstyrelsen har givit ut ett meddelandeblad som berör 4 § lagen om högkostnadsskydd på två ställen. Där anges enbart att nivån på kostnadsminskningen beräknas på den sammanlagda kostnaden för varor som den förmånsberättigade patienten köper "under ett år räknat från det inköpstillfället"."

text: BW har lämnat synpunkter på yttrandena.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: är staten skyldig att utge ersättning för bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt 1 § lagen om lagstadgad tid skall, då enligt lag eller författning tid skall räknas efter år, den dag anses som slutdag som genom sitt tal i månaden motsvarar den dag från vilken tidräkningen börjar. Varken den tidigare gällande lagen om begränsning av läkemedelskostnader m.m. eller lagen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. innefattar någon regel som innebär att årsbegreppet skall tolkas på något annat sätt än vad som anges i lagen om lagstadgad tid. Det kan alltså konstateras att Riksförsäkringsverkets allmänna råd i denna sak har haft en annan innebörd än vad som följer av den sistnämnda lagen och att råden i den delen därför måste anses ha varit oriktiga.

text: För att det ifrågavarande felet skall kunna föranleda skadeståndsskyldighet för ren förmögenhetsskada krävs, som framgått ovan, att felet har uppkommit vid myndighetsutövning i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vad som avses med begreppet myndighetsutövning i

text: skadeståndslagens

text: mening framgår närmare av förarbetena till

text: skadeståndslagen

text: prop. 1972:5 s. 311

text: f. och s. 498 f.). Där sägs bl.a. att ett av de utmärkande dragen för myndighetsutövning enligt

text: skadeståndslagen

text: är att det är fråga om beslut eller åtgärder som har rättsverkningar för den enskilde, vilka ytterst inträder i kraft av samhällets makt över medborgarna. Råd och upplysningar till allmänheten liksom annan service som samhället erbjuder medborgarna att anlita om de så önskar är i princip inte att hänföra till myndighetsutövning. Uttrycket "vid myndighetsutövning" - och inte "genom myndighetsutövning" - innebär att skadeståndsansvaret kan omfatta åtskilliga beslut eller åtgärder som ingår endast som ett led i myndighetsutövningen men som är reglerade av offentligrättsliga föreskrifter och indirekt kan få rättsliga konsekvenser för den enskilde, liksom också vissa andra handlingar som står i ett mycket nära tidsmässigt och funktionellt samband med myndighetsutövningen.

text: BW har menat att Riksförsäkringsverkets allmänna råd i princip var bindande för dem som hade att tillämpa reglerna i lagen om begränsning av läkemedelskostnader. Detta antagande är emellertid inte korrekt. Allmänna råd är nämligen regler som skiljer sig från t.ex. föreskrifter genom att de inte är bindande för vare sig myndigheter eller enskilda. I 1 § författningssamlingsförordningen definieras allmänna råd som sådana generella rekommendationer om tillämpningen av en författning som anger hur någon kan eller bör handla i ett visst hänseende.

text: Riksförsäkringsverkets allmänna råd torde visserligen ha haft en avsevärd betydelse för tillämpningen och tolkningen av de bestämmelser som reglerade kostnadssubventionen vid köp av läkemedel enligt de båda aktuella lagarna, om än råden får anses ha upphört att gälla då lagen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. trädde i kraft den 1 januari 1997 (se även JO:s beslut den 8 juli 1999 i ärende med dnr 3126-1998). Råden var emellertid, som nämnts, inte bindande och har inte innefattat några rättsverkningar för enskilda. Jag vill i och för sig inte utesluta att utfärdandet av rättsligt oförbindande riktlinjer eller rekommendationer i vissa situationer kan anses som en form av myndighetsutövning, jfr

text: NJA 1987 s. 535

text: . Av betydelse i detta fall är emellertid också att de allmänna råden inte har haft i vart fall något nära samband med några maktbefogenheter som Riksförsäkringsverket har utövat gentemot enskilda. Utfärdandet av de allmänna råden kan mot denna bakgrund inte anses ha skett vid myndighetsutövning. Skadestånd för ren förmögenhetsskada kan då inte heller utgå på den nu berörda grunden.

text: Det bör anmärkas att bestämmelsen i

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: trädde i kraft 1 januari 1999 och därför inte är tillämplig i ärendet.

text: Jag kan inte heller se att Socialstyrelsen, som först den 1 juli 1998 bemyndigades att meddela föreskrifter till verkställighet av lagen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m., skulle ha ådragit staten något skadeståndsansvar gentemot BW.

text: Det sagda utesluter emellertid inte att det allmänna i och för sig har att bära ett ersättningsansvar för ren förmögenhetsskada som vållas genom oriktig rättsillämpning av bestämmelserna i lagen om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Det är tydligt att prövningen av en enskilds rätt till förmån enligt lagen utgör myndighetsutövning. Sedan den 1 januari 1998 är det emellertid vederbörande landsting som i egenskap av sjukvårdshuvudman har att bära kostnaderna för läkemedelsförmånen. Det är också sjukvårdshuvudmannen som är behörig att fatta beslut avseende enskilds rätt till förmånen (se

text: prop. 1996/97:27 s. 113

text: ). För denna myndighetsutövning svarar inte staten skadeståndsrättsligt.

text: Mot bakgrund av det anförda, och eftersom jag inte heller i övrigt kan se att det inom ramen för den skadeståndsrättsliga regleringen finns någon möjlighet för staten att utge skadestånd till BW, avslår jag hennes ersättningsanspråk.

text: Ärendet avslutas härmed.


title: Fråga om jämkning av ersättning för lidande när en person, som varit anhållen och häktad, annars hade varit tagen i förvar (jfr 6§ tredje stycket frihetsberövandelagen)

text: Ersättning ska utgå för lidande med 20 000 kronor samt ombudskostnader 2 187 kronor. Ersättning ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Anspråk m.m.

text: SAY har varit berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 19 december 2010 – 11 april 2011 på grund av misstanke om medhjälp till grov stöld. Genom en dom den 18 april 2011 ogillade Göta hovrätt åtalet för medhjälp till grov stöld. SAY dömdes dock för annan brottslighet till villkorlig dom. Med hänsyn till den tid han hade varit frihetsberövad i målet beslutade hovrätten att inte förena den villkorliga domen med böter. Domen har vunnit laga kraft.

text: Den 21 december 2010 fattade Polismyndigheten i Örebro ett interimistiskt beslut om förvar avseende SAY. Som skäl angavs att fråga om verkställighet av beslut om utvisning enligt

text: 8 kap. 7 § utlänningslagen (2005:716)

text: hade uppkommit. Vidare angavs bl.a. att det fanns anledning att anta att han skulle hålla sig undan. SAY försattes på fri fot den 11 april 2011. Samma dag verkställdes förvarsbeslutet. SAY var placerad på förvar till den 16 juli 2011 då han säkerhetsplacerades i häkte. Den 19 oktober 2011 var han alltjämt placerad i häkte.

text: SAY har begärt ersättning för lidande med 60 000 kr. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 2 187 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett ett yttrande.

text: Justitiekanslern har inhämtat upplysningar samt utredning från Migrationsverket och åklagaren. Vid samtal med åklagaren har det framkommit att den dag SAY försattes på fri fot av hovrätten rätteligen var den 11 april 2011. Justitiekanslern har även tagit del av Göta hovrätts dom (mål nr B 538-11) och anteckningar från huvudförhandlingen.

text: SAY har fått tillfälle att lämna synpunkter på åklagarens yttrande och den inhämtade utredningen från Migrationsverket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som varit frihetsberövad rätt till ersättning av staten bl.a. om frikännande dom meddelas för den häktningsgrundande brottsligheten.

text: SAY frikändes för den häktningsgrundande brottsligheten. Han är därför i princip berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom.

text: Jämkning enligt 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen?

text: Av 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen framgår att ersättningen får sättas ned efter vad som är skäligt om tiden för frihetsberövandet har avräknats eller annars har beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd.

text: Justitiekanslern konstaterar att hovrätten har beaktat tiden för frihetsberövandet genom att inte förena den villkorliga domen med böter. SAY har alltså redan i viss utsträckning kompenserats för frihetsberövandet. Det är naturligtvis svårt att uppskatta vilket antal böter som tingsrätten skulle ha dömt ut om SAY inte hade varit frihetsberövad.

text: Vid en försiktig bedömning med ledning av straffmätningspraxis finner Justitiekanslern det rimligt att anta att om den villkorliga domen hade förenats med böter hade dessa bestämts till 40 dagsböter. Justitiekanslern tillämpar vid jämkningen de principer som Högsta domstolen har slagit fast i rättsfallet NJA 1989 s. Enligt dessa principer ska 10 dagsböter anses motsvara 1 dags frihetsberövande och 40 dagsböter motsvarar alltså 4 dagar som anhållen och häktad. Ersättningen ska alltså reduceras med ett belopp motsvarande 4 dagar.

text: Jämkning enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen?

text: Fråga uppkommer emellertid även om rätten till ersättning ska påverkas av den omständigheten att SAY, för det fall han inte redan hade varit frihetsberövad som anhållen eller häktad, ändå hade varit frihetsberövad på grund av beslutet om förvar som polismyndigheten i Örebro meddelade den 21 december 2010.

text: Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen finns det utrymme för att bestämma ersättningen utifrån mer allmänna skälighets överväganden så att oskäliga resultat kan undvikas i det enskilda fallet. Det kan hävdas att det är oskäligt att ersättning utgår om det kan konstateras att en person som har varit anhållen eller häktad annars skulle ha varit tagen i förvar under hela anhållnings- eller häktningstiden. Ett frihetsberövande i form av förvar enligt

text: utlänningslagen

text: innebär även det ett ingrepp i den enskildes frihet men får anses mindre ingripande jämfört med att vara anhållen eller häktad. Ersättningen för det straffprocessuella frihetsberövandet bör således inte jämkas helt.

text: Vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att ersättningen för lidande på grund av det straffprocessuella frihetsberövandet bör jämkas och bestämmas till skäliga 20 000 kr.

text: Ombudskostnader

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och godtas.