avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Förundersökning Överklagande

title: Försäkringskassan har under avsevärd tid dröjt med att översända ett överklagande till länsrätt

text: JO Nordenfelt meddelade den 20 november 2006 beslut i två ärenden gällande Försäkringskassans, länskontoret Västernorrland, hantering av överklaganden (JO:s dnr 3243-2005 och 4-2006). Besluten är i stora delar likalydande, varför endast det ena återges här.

text: Anmälan

text: AA klagade i en anmälan, som kom in till JO den 18 juli 2005, på att hans överklagande av ett beslut om arbetsskadelivränta inte hade översänts till länsrätten. Han anförde bl.a. följande. Han överklagade beslutet i slutet av september 2004. Han fick i oktober 2004 en bekräftelse av tjänstemannen BB vid Försäkringskassan att hans överklagande hade mottagits och skulle översändas till länsrätten. Vid kontakt med länsrätten den 2 juni 2005 framkom dock att länsrätten inte hade fått hans överklagande. AA framförde vidare missnöje med Försäkringskassans handläggning av hans livränteärende.

text: Utredning

text: Jag inhämtade från Länsrätten i Västernorrlands län följande. AA:s överklagande kom in till länsrätten den 7 juli 2005. Den 7 november 2005 beslutade länsrätten att undanröja det överklagade beslutet och visa målet åter till Försäkringskassan för kompletterande utredning och nytt beslut. Remiss I en remiss anmodades Försäkringskassan att inkomma med följande.

text: 1. Upplysningar om Försäkringskassans rutiner för hanteringen av överklaganden. Av upplysningarna skall framgå vilka befattningshavare (inklusive tjänstetitel) som deltar i hanteringen.

text: 2. En redogörelse för hur AA:s överklagande har hanterats.

text: I remissen uppmanades Försäkringskassan att inte höra de berörda tjänstemännen om deras närmare deltagande vid handläggningen. Kassan skulle inte heller redovisa sin bedömning av det som förevarit.

text: Försäkringskassan anförde i remissvaret den 4 januari 2006 genom länsdirektören CC följande.

text: 1. I Försäkringskassans vägledning 2001:7, version 2, om omprövning, ändring och överklagande av Försäkringskassans beslut sägs i p. 6.6.3 bl.a.: ”Har överklagandet gjorts i rätt tid ska Försäkringskassan i normalfallet inte dröja längre tid än högst någon vecka med att överlämna överklagandet till länsrätten, även om Försäkringskassan gör en prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL4 (…)”

text: Försäkringskassan i Västernorrland har i förvaltningsrättsutbildningar, med hänvisning till ovan nämnd vägledning och flera uttalanden från JO, påpekat vikten av att ett överklagande överlämnas till länsrätten inom en vecka. Även efter genomgång av omprövnings- och besvärsdiariet har det påtalats för berörda handläggare att olika fatalietider måste hållas. Samtliga försäkringskonsulter är alltså väl medvetna om att överklaganden ska lämnas över till länsrätten inom en vecka. Inom Försäkringskassan i Västernorrland handläggs ett överklagande enligt följande: Ett överklagande kan inkomma till kassan per post, fax, e-post eller lämnas in till kundtjänsten vid ett försäkringskontor. Den som tar emot eller öppnar posten lämnar överklagandet till den försäkringskonsult som handlägger omprövningar och skriver yttranden över besvär i det aktuella ärendeslaget. Försäkringskonsulten skriver ofta ett mer eller mindre långt yttrande samt gör rättidsprövning och prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL. Konsulten sänder överklagandet till Länskontoret i Härnösand för registrering och därefter skickas det snarast möjligt till länsrätten med internpost. I avsikt att påskynda hanteringen av överklaganden har länsrätten och Försäkringskassan i Västernorrland överenskommit att överklaganden kan översändas till länsrätten utan att yttranden bifogas. I de fall länsrätten anser att ett yttrande från Försäkringskassan behövs, begär man ett sådant. 4 Lagen (

text: ) om allmän försäkring, här anmärkt. I hanteringen av ett överklagande, enligt ovan, deltar vaktmästarpersonal (administrativa sekreterare) i postöppningen, försäkringskonsult och registrator. 2. Genom att gå igenom ärendeakten och där ta del av journalanteckningarna har följande framkommit. AA:s överklagande som lämnades in i försäkringskontorets i Sundsvall brevinkast är ankomststämplat den 30 september 2004. Enligt gängse rutin har överklagandet överlämnats till försäkringskonsulten/föredraganden BB för åtgärd. I en e-post den 6 oktober 2004 till AA säger BB att hon fått överklagandet och avser att skriva ett yttrande samt sända det vidare till länsrätten. I en skrivelse som inkom den 8 juni 2005 från AA:s ombud DD sägs bl.a. att länsrätten inte mottagit något överklagningsärende från AA. I sitt svar den 5 juli 2005 säger BB bl.a. ”att jag missat att sända över det till rätten”. Överklagandet sändes samma dag till Länskontoret för registrering och överlämnades till länsrätten den 6 juli 2005.

text: Förundersökning Det som hade kommit fram i ärendet gav mig anledning att anta att befattningshavare som står under min tillsyn hade gjort sig skyldig till tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . Jag beslutade därför den 16 februari 2006 att inleda förundersökning rörande sådant brott.

text: Under utredningen hölls förhör den 2 mars 2006 med försäkringskonsult BB som delgavs misstanke om tjänstefel. Av förhöret framgick sammanfattningsvis

text: följande. Hon arbetar som föredragande i socialförsäkringsnämnden. Försäkringskassans rutin är att föredraganden tar ställning till om överklagandet har kommit in i rätt tid och om det finns anledning att ändra beslutet. Därefter skickar föredraganden överklagandet vidare till länskontoret som vidarebefordrar det till länsrätten. När AA:s ombud kontaktade henne sommaren 2005 och frågade efter överklagandet började hon leta efter det. Av någon anledning hade det hamnat i en akt [härmed torde avses en mapp, JO:s anm.] med kopior. Hon har en mapp med kopior av de handlingar som hon skickat till länsrätten och av någon anledning hade överklagandet hamnat där. Det var helt enkelt ett misstag att överklagandet hamnat på fel plats och inte skickats vidare till länsrätten. Hon förnekar att hon gjort sig skyldig till tjänstefel, det hela berodde på ett misstag.

text: Med hänsyn till de uppgifter som framkommit i förhöret fann jag att brott inte kunde styrkas. Jag beslutade därför den 20 april 2006 att lägga ned förundersökningen.

text: Förnyad remiss

text: Ärendet remitterades på nytt till Försäkringskassan, som anmodades att yttra sig över kassans handläggning av AA:s överklagande. I remissen angavs att det i yttrandet skulle ingå en bedömning av de bevakningsrutiner som vid tidpunkten för det inträffade fanns för handläggning av överklaganden.

text: Försäkringskassan anförde genom länsdirektören CC följande.

text: – – – AA:s överklagande inkom till försäkringskontoret i Sundsvall den 30 september 2004 och överlämnades samma dag till den behöriga tjänstemannen för åtgärder, enligt de rutiner som gällt i många år (sedan 1997) och som utformats efter diskussioner med Länsrätten i Härnösand. Innan ärendet blev föremål för diarieföring sorterades handlingen fel hos den tjänsteman som skulle handlägga överklagandet. De bevakningsmöjligheter som finns i det elektroniska diariesystemet kunde därför inte användas. I Försäkringskassans förra yttrande i ärendet beskrevs bl.a. rutinerna för diarieföring av omprövningar och överklaganden. Att länsorganisationen diarieför dessa ärenden på en plats i länet innebär administrativ effektivitet. Det är inte givet att det blir ökad säkerhet i handläggningsprocessen om t.ex.diarieföring sprids på flera personer på olika orter. Rent teoretiskt kan handlingar komma på avvägar mellan arbetsmomenten postöppning och diarieföring. I de avvägningar som Försäkringskassan har att göra i sin verksamhet ingår att dels identifiera risker, dels värdera risk mot sannolikhet för skadehändelse och konsekvenserna av densamma. Det är viktigt att det skapas så bra arbetsrutiner som möjligt, med andra ord rutiner som bl.a. minimerar risk för felsortering av handlingar. Det är också viktigt att rutinerna är kända och att de används på avsett sätt i ärendehandläggningen. I den avvägning som myndigheten/länsorganisationen måste göra mellan kostnader för att öka säkerheten och önskvärd skyddsnivå, är utgångspunkten att hitta så lämpligt anpassade arbetsrutiner som möjligt, rutiner som dels ger tillfredsställande säkerhet, dels inte mer än motiverat förlänger handläggningstiderna. Som framkommer ovan är den huvudsakliga anledningen till det inträffade felsortering. Det är i praktiken omöjligt att helt skydda sig från misstag av den här arten. Mänskliga misstag kan aldrig helt undvikas, hur säkra kontrollsystemen än är.

text: Vid tidpunkten för det inträffade bedömde Försäkringskassan att det fanns rimligt avpassade bevakningsrutiner för detta moment i handläggningsprocessen. Något liknande har heller inte tidigare inträffat i denna länsorganisation och det fanns ingen anledning att befara att en sådan händelse, som nu är för handen skulle inträffa. Frågan har inte efter 1997 varit diskuterad i länsorganisationens ledning eller tidigare organisation, Västernorrlands läns allmänna försäkringskassa. Genom att viss ärendehandläggning mer frekvent än tidigare koncentreras inom länen samt i några fall även på ett eller ett par ställen i landet behövs sannolikt nya bevakningsrutiner m.m. som är avpassade för ändamålet, för hela Försäkringskassan. Länsorganisationen i Västernorrland har därför fört frågan till huvudkontoret för deras bedömning och ställningstaganden. Tidsåtgången – över nio månader – att jämföra med stipulerad tid en vecka för handläggning av överklagandet är otillfredsställande. Försäkringskassan beklagar det inträffade. AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaren.

text: Bedömning

text: Av

text: 24 § förvaltningslagen (1986:223)

text: följer att Försäkringskassan skall pröva om ett överklagande har kommit in i rätt tid. Om så är fallet skall överklagandet och övriga handlingar överlämnas till länsrätten.

text: I

text: förvaltningslagen

text: finns inte någon regel om den tid inom vilken beslutsmyndigheten skall överlämna överklagandet till högre instans. Det ligger dock i sakens natur att överlämnandet skall ske utan dröjsmål. JO har vid flera tillfällen uttalat att tidsrymden för rättidsprövning och, i förekommande fall, prövning enligt

text: 20 kap. 10 a § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring (AFL) och till dess att överklagandet lämnas över till länsrätten inte bör överstiga en vecka (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1993/94 s. 347).

text: Av utredningen framgår att AA:s överklagande, som kom in till Försäkringskassan den 30 september 2004, inte översändes till länsrätten förrän den 6 juli 2005. Det förflöt således över nio månader från det att överklagandet kom in till dess att det vidarebefordrades till länsrätten. Det är självfallet helt oacceptabelt att det tog så lång tid innan överlämnandet till länsrätten skedde.

text: Det har inte visats annat än att det inträffade beror på ett misstag av BB. Överklagandet blev insorterat i fel mapp och blev liggande utan åtgärd. Om inte AA hade kontaktat Försäkringskassan och efterlyst överklagandet hade det kunnat ligga kvar obehandlat hos Försäkringskassan. Detta förhållande innebar en avsevärd risk för rättsförlust för AA. En klagande måste kunna lita på att ett överklagande snabbt vidarebefordras till länsrätten så att länsrätten får tillfälle att inleda beredningsåtgärder och pröva klagomålen. I detta fall undanröjde länsrätten dessutom Försäkringskassans beslut och återförvisade målet till kassan för kompletterande utredning och nytt beslut, vilket gör det inträffade än allvarligare.

text: Försäkringskassan har i remissvaren redogjort för de rutiner som kassan tillämpar när ett beslut överklagas. Överklagandet inkommer till det försäkringskontor som fattat det överklagade beslutet och överlämnas till den försäkringskonsult som

text: handlägger omprövningar. Denne gör rättidsprövning och prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL och skriver ett eventuellt yttrande till länsrätten. Därefter skickas överklagandet till länskontoret i Härnösand. Först när överklagandet kommer in till länskontoret registreras det. Det innebär således att Försäkringskassan under tiden fram till dess att överklagandet kommer till länskontoret inte vet att ett överklagande har inkommit eller var i handläggningsgången det befinner sig. Någon möjlighet att bevaka eller följa upp ärendet innan det inkommer till länskontoret föreligger inte. Det angivna förfarandet medför att utrymmet för att ett överklagande av misstag kan komma på villovägar är större än om överklagandet registrerades direkt när det inkom till Försäkringskassan.

text: Jag har denna dag även meddelat beslut i ett annat ärende som rör försäkringskontoret Sundsvalls handläggning av ett överklagande (JO:s dnr 4- 2006). I det ärendet blev ett överklagande av misstag liggande utan åtgärd och utan att ha blivit registrerat i över fyra månader. Det som har inträffat i båda dessa ärenden illustrerar den brist som enligt min uppfattning föreligger i kassans bevakningsrutiner.

text: Sammantaget ser jag utomordentligt allvarligt på det inträffade.

text: Jag genomförde den 14–15 november 2006 en inspektion av länskontoret Västernorrland, försäkringskontoret Sundsvall (JO:s dnr 5167-2006). Jag konstaterade vid inspektionen vissa brister i länskontorets diarieföring och beslutade att låta utreda saken i ett initiativärende (JO:s dnr 5369-2006). Mina ytterligare synpunkter på länskontorets diarieföring kommer jag därför att redovisa i mitt beslut i det ärendet.

text: I övrigt har inget framkommit som motiverar något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Beslut Förundersökning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för ett beslut att inte inleda förundersökning m.m. - brister i handläggningen av en tilläggsanmälan som tagits upp av polisens kontaktcenter i Skåne

org: jo

sammanfattning: Samma dag som en polisanmälan om stöld av en cykel gjordes beslutade Polismyndigheten i Stockholms län att inte inleda förundersökning, trots att målsäganden hade lämnat ett signalement på gärningsmannen. Målsäganden kom därefter in med en tilläggsanmälan med namn och adress på gärningsmannen. Tilläggsanmälan togs emot av polisens kontaktcenter i Skåne (PKC/Skåne) men på grund av brister i kommunikationen mellan personalen där och Stockholmspolisen arkiverades anmälan utan att någon åtgärd vidtogs. I ärendet belyses vissa problem med PKCverksamheten, dvs. den ordning för allmänhetens kontakter med polisen via telefonnumret 114 14 som infördes år 2005. – Jag är kritisk till att polisen dels beslutade att inte inleda förundersökning utan att kontakta målsäganden för eventuella kompletterande uppgifter, dels inte vidtog någon åtgärd med anledning av uppgifterna i tilläggsanmälan. Jag noterar dock att en förundersökning nu har genomförts och att rutiner för handläggning av tilläggsanmälningar har utarbetats samt att en översyn av PKCverksamheten pågår vid Rikspolisstyrelsen.

text: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för ett beslut att inte inleda förundersökning m.m. – brister i handläggningen av en tilläggsanmälan som tagits upp av polisens kontaktcenter i Skåne

type: rubrik

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län för att polisen inte hade inlett förundersökning på grund av en anmälan om stöld av en cykel. Han klagade också på att polisen inte hade skickat någon information om polisanmälan till anmälaren trots att denna hade begärt det.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K149819-09 begärdes in och granskades. Av utredningen framgick följande. Den 18 maj 2009 gjorde BB en polisanmälan om stöld bestående i att en okänd gärningsman tillgripit en cykel utanför hennes bostad. I anmälan angavs dock ett signalement på gärningsmannen, bl.a. att han var 15-16 år och rödhårig. BB hade också uppgett att hon skulle känna igen pojken. Samma dag beslutade polisen att inte inleda förundersökning med motiveringen ”Spaningsuppslag saknas”. I en tilläggsanmälan, som togs upp av Polisens Kontaktcenter i Skåne (PKC/Skåne), den 20 maj angav BB namn och adress på gärningsmannen. Inga åtgärder vidtogs med anledning av tilläggsanmälan.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över det som anförts i anmälan.

text: Polismyndigheten (tf. biträdande länspolismästaren CC) kom in med ett remissvar.

text: I yttrandet redovisades inledningsvis uppgifter lämnade av polismästaren DD, chefen för PKC/Stockholm, EE samt av FF vid PKC/Skåne. Av dessa inhämtade uppgifter framgick i korthet: Det aktuella ärendet handlades av Polismyndigheten i Stockholms län, Roslagens polismästardistrikt, men tilläggsanmälan togs upp av PKC/Skåne. Eftersom det s.k. RAR-systemet (Rationell anmälningsrutin) är ett lokalt datasystem är det i princip enbart den egna polismyndigheten som har tillgång till uppgifter i systemet. En polismyndighet kan därför inte förändra status på en anmälan som handläggs eller har handlagts av en annan polismyndighet. En annan myndighet kan inte heller ajourföra en skäligen misstänkt i ett sådant ärende. I ett fall som detta bör därför normalt förundersökningsledaren på PKC kontakta berörd polismyndighet för att förvissa sig om att tilläggsanmälan verkligen kommer att behandlas. I ärendet arkiverades uppgifterna i tilläggsanmälan vid Polismyndigheten i Stockholms län, Roslagens polismästardistrikt, som var handläggande myndighet, utan föregående bearbetning. Vad som i detalj har brustit mellan PKC/Skåne och Roslagens polismästardistrikt har inte gått att utreda närmare.

text: Polismyndigheten gjorde därefter följande bedömning.

text: Polismyndigheten konstaterar inledningsvis att det aktuella ärendet inte handlagts i vederbörlig ordning. I anmälan av den 18 maj 2009 lämnades signalementsuppgifter på gärningsmannen samt uppgift om att anmälaren ”skulle känna igen” gärningsmannen. Samma dag beslutades att inte inleda förundersökning. I tilläggsanmälan den 20 maj 2009 lämnades namn och adress på misstänkt gärningsman. Tilläggsanmälan föranledde ingen åtgärd från polisdistriktet.

text: Den första frågan att besvara är om beslutet att inte inleda förundersökning den 18 maj var korrekt.

text: Enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: , ska en förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Med stöd av andra stycket finns möjlighet att inte inleda förundersökning om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. I förarbetena till bestämmelsen i andra stycket,

text: prop. 1994/95:23

text: , Ett effektivare brottmålsförfarande, anges hur regeln bör tolkas. Även om inget fall i teorin är omöjligt att utreda är det närmast självklart att verkligheten sätter en gräns för vilka insatser som kan göras för att utreda ett brott. I praxis har det också godtagits att det inte finns någon förundersökningsplikt i dessa fall och att ärendet kan skrivas av med motiveringen att spaningsuppslag saknas. Denna bristande överensstämmelse med lagens bokstav och dess praktiska tillämpning är inte tillfredsställande. Det kan säkert av de tillämpande myndigheterna i många fall upplevas så att man tänjer på regelsystemet om man beslutar att inte inleda förundersökning på denna grund. Detta kan medföra att utredningsåtgärder vidtas för att uppfylla en, som man uppfattar det, formell förundersökningsplikt, trots att det redan från början står klart att utredningen aldrig kommer att leda till att brottet blir uppklarat och bestraffat. Principen om en absolut förundersökningsplikt bör tolkas på det sättet att den innebär en skyldighet att inleda utredning endast då det ligger

text: inom det rimligas gräns att anta att en utredning kan leda till att saken blir uppklarad och någon kan lagföras för brottet. Bestämmelsen har även kommenterats i Gullnäs, Fitger m.fl.

text: Rättegångsbalken

text: I, 23:9 f., där det sägs att Vid bedömningen skall enligt motiven hänsyn tas endast till sådana omständigheter som kan hänföras till det enskilda fallet. Det kan alltså inte bli fråga om att direkt avskriva alla anmälningar om t ex cykelstölder. Sådana omständigheter som att arbetsbelastningen på myndigheten är ansträngd och att det finns utredningsbalanser medför enligt motiven inte att förundersökningsplikten bortfaller. Tillämpningen av uttrycket ”inte går att utreda” bör alltså utgå varken från ett teoretiskt idealläge när det gäller utredningsresurserna eller från ett läge där dessa resurser inte är ansträngda utan från något som ligger däremellan. Rekvisitet ”uppenbart” är ett bevisrekvisit som anger att det skall vara fullständigt klart att situationen föreligger. Bestämmelsens tillämpning innebär exempelvis att i ett enskilt fall behöver en förundersökning inte inledas om en okänd gärningsman tillgripit en cykel och det inte heller i övrigt finns några omständigheter som talar för att brottet skulle kunna klaras upp. I förevarande fall har anmälaren dock angett att hon ”skulle känna igen” gärningsmannen. Enligt Polismyndighetens bedömning borde denna uppgift ha föranlett beslutsfattaren att inhämta kompletterade uppgifter från målsäganden för att klarlägga om förutsättningar för tillämpning av

text: 23 kap. 1 § andra stycket

text: RB förelegat. Polismyndigheten gör därför bedömningen att det kan ifrågasättas om det då befintliga beslutsunderlaget, utgjort en tillräcklig grund för att fastställa om det varit uppenbart att brottet inte gått att utreda.

text: Den andra frågan att besvara är om hanteringen av tilläggsanmälan varit korrekt.

text: Tilläggsanmälan gjordes den 20 maj hos PKC (Polisens Kontakt Center) vid Polismyndigheten i Skåne län. Eftersom en annan myndighet inte är behörig att fatta beslut i ärenden hos Polismyndigheten i Stockholm, överlämnades tilläggsanmälan till Roslagens polismästardistrikt. Då förundersökning inte inletts i ärendet hanterades tilläggsanmälan av registerhandläggare i distriktet. Någon prövning i sak gjordes inte innan handlingen tillfördes det nedlagda ärendet. Roslagens polismästardistrikt vidgår att man inte har haft ”en yttersta kvalitetskontroll” som säkerställt att tilläggsanmälningar om brott som registrerats i PKC inte arkiveras om det finns bearbetningsbar information i dem. Polismyndigheten konstaterar att när en förundersökning läggs ned och ärendet arkiveras, är det inte möjligt att vidta några åtgärder i ärendet med mindre än att ärendet återupptas. Detta gäller även när en tilläggsanmälan kommer in till myndigheten. Vidare förutsätter detta att en tjänsteman med behörighet att leda och avgöra en förundersökning tar ställning till de nya uppgifterna i ärendet. Polismyndigheten finner därför att hanteringen av tilläggsanmälan inte har skett i enlighet med vad som gäller för uppgiften, med resultat att en uppgift om en misstänkt gärningsman inte har beaktats i utredningen. Detta är enligt Polismyndigheten oacceptabelt.

text: Den tredje frågan att besvara gäller underrättelse till målsägande

text: Enligt

text: 13 b § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: ska målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om bl.a. beslut om att förundersökning inte ska inledas. Enligt anmälan till JO har målsägande, trots begäran, inte fått någon information om vad som hänt med anmälan. Polismyndigheten noterar härvid att i ingångsanmälan av den 18 maj, finns antecknat att målsäganden tillfrågats i enlighet med

text: 13 b § förundersökningskungörelsen

text: och vill inte bli underrättad. Polismyndigheten noterar att för det fall målsäganden inledningsvis angett att hon inte önskade få besked om utredningens bedrivande, men i samband med tilläggsanmälan ändrat ståndpunkt och i stället önskade få sådan information; saknas möjlighet att i RAR (den Rationella Anmälningsrutinen) föra på sådana uppgifter

text: om målsägande. Detta kan endast ske genom att uppgiften ajourförs. Huruvida önskemål om underrättelse framförts till PKC i Skåne är inte möjligt att i efterhand fastställa. För det fall detta skett, beklagar Polismyndigheten att detta önskemål i sådant fall inte tagits till vara.

text: Sammanfattning

text: Polismyndigheten gör bedömningen att beslutet att inte inleda förundersökning den 18 maj kan ifrågasättas, då anmälaren uppgav att hon skulle känna igen gärningsmannen. I denna situation borde det ha övervägts att kontakta målsäganden för kompletterande uppgifter för att förvissa sig om att förutsättningar för tillämpning av

text: 23 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken

text: förelegat. Att tilläggsanmälan den 20 maj, med uppgift om en tänkbar gärningsman, lades in i en nedlagd förundersökning utan vidare åtgärder är felaktigt och oacceptabelt. Oaktat att orsaken kan sökas i de brister som Polismästardistriktet framhållit ovan avseende uppbyggnaden av PKC och polisens datasystem, fråntar detta inte distriktets skyldighet att beakta senare inkomna uppgifter om brott. Angående påståendet att målsäganden inte blivit informerad trots begäran, gör Polismyndigheten bedömningen, mot bakgrund av uppgifterna i ingångsanmälan av den 18 maj samt oklarheter om vad som sagts i samband med att tilläggsanmälan gjordes, inte kan avgöra huruvida något fel har begåtts. Det ska tilläggas att efter det att JO uppmärksammat ärendet, har förundersökning inletts och ärendet har slutredovisats hos myndigheten och ligger nu hos åklagare för beslut i åtalsfrågan. Som angetts ovan har kriminalchefen vid Roslagens polismästardistrikt i oktober 2009 fått i uppdrag att se över nuvarande bevakningsrutiner inom distriktet för att som en yttersta åtgärd undvika att tilläggsanmälningar om brott som registrerats i PKC arkiveras om det kan finnas bearbetningsbar information i dem. Vidare ska nämnas att mot bakgrund av de uppgifter som framkommit med anledning av JO-remissen, har en artikel skrivits om handläggning av tilläggsanmälningar i nedlagda förundersökningar, som kommer att publiceras i det kommande numret av myndighetens personaltidning (Sambandet), som går till samtliga anställda. Roslagens polismästardistrikt har pekat på ett antal problem med PKC, bl.a. avseende polisens datorbaserade systemstöd. Polismyndigheten har vid flera tillfällen tagit upp problemen med PKC med Rikspolisstyrelsen, som med anledning av kritiken påbörjat en översyn av PKC-verksamheten och hanteringen av ärenden från PKC, (Dnr. POA 190-3773-2009). Detta arbete skall vara klart i form av en redovisad rapport senast 2009-12-31. Med anledning av denna JO-remiss kommer Polismyndigheten att ta upp frågan ånyo med Rikspolisstyrelsen. Avslutningsvis beklagar Polismyndigheten de felaktigheter som skett. Samtidigt konstateras att ärendet numera är slutredovisat hos myndigheten.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: I svensk straffprocessrätt gäller principen om åklagares absoluta åtalsplikt. Enligt

text: 20 kap. 6 § rättegångsbalken

text: , förkortad RB, ska åklagaren väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal, om inte annat är stadgat. Denna åtalsplikt är förenad med en motsvarande förundersökningsplikt.

text: De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: RB och

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: . Förundersökning ska enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket

text: RB inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: Undantag härifrån görs i fråga om brott som uppenbart inte går att utreda (

text: 23 kap. 1 § andra stycket

text: RB) samt för de situationer som avses med reglerna om s.k. förundersökningsbegränsning (

text: 23 kap. 4 a § andra stycket

text: RB) och om det förenklade utredningsförfarandet (

text: 23 kap. 22 §

text: RB).

text: I det aktuella fallet beslutade polismyndigheten att förundersökning inte skulle inledas eftersom spaningsuppslag saknades. Målsäganden hade dock lämnat ett tämligen tydligt signalement på gärningsmannen och också uppgett att hon skulle känna igen honom. I likhet med polismyndigheten anser därför jag att beslutsfattaren borde ha kontaktat målsäganden för att, om möjligt, inhämta kompletterande uppgifter innan beslutet i förundersökningsfrågan fattades.

text: Som framgått upptog därefter PKC/Skåne de i tilläggsanmälan kompletterande uppgifterna om namn och adress på gärningsmannen utan att dessa föranledde någon åtgärd från polisens sida, trots att uppgifterna var av den arten att förundersökning självfallet borde ha inletts. Stockholmspolisen har dock, sedan JO uppmärksammat polisen på förhållandet, inlett förundersökning och även slutredovisat ärendet till åklagare.

text: Att förundersökning inte inleddes tidigare synes ha berott på brister i kommunikationen mellan PKC/Skåne och Stockholmspolisen. Vad som mera i detalj har brustit har inte kunnat utredas. Det står likväl klart att tilläggsanmälan kom att arkiveras utan att någon åtgärd vidtogs. Det är möjligt att denna inledande felaktiga arkivläggning berott på att en eller flera enskilda befattningshavare brustit i sin handläggning. Mitt intryck är emellertid att saken också visar på svårigheter som synes vara förbundna med anmälningar som görs hos polismyndighet med PKC-verksamhet men avser misstankar om brott begångna inom annan polismyndighets område.

text: PKC-verksamhet bedrivs vid sju av landets 21 polismyndigheter. Inrättandet av PKC har syftat till att förbättra polisens tillgänglighet för, och service till, allmänheten. Avsikten har varit att enskildas samtliga telefonkontakter med polisen i s.k. icke akuta ärenden ska gå genom PKC via det gemensamma telefonnumret 114 14. Det inträffar således inte sällan att den som t.ex. vill anmäla ett brott begånget inom en myndighets område får tala med en befattningshavare vid PKC hos en myndighet i en annan del av landet. En sådan anmälan ska, efter granskning vid PKC, överföras till berörd polismyndighet för vidare hantering (8 § i Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om Polisens kontaktcenter [PKC], FAP 150-0). Enligt samma föreskrifter kan beslut om förundersökning fattas vid PKC om anmälan gäller ett ärende hos den egna myndigheten (7 §). Vidare gäller att om anmälda uppgifter gäller en redan pågående förundersökning ska undersökningsledare vid PKC, om det bedöms lämpligt, kontakta företrädare för berörd polismyndighet för samråd om den vidare handläggningen av ärendet (10 §).

text: När en anmälan eller en tilläggsanmälan tas upp av PKC men avser förhållanden vid en annan myndighet fordras således en kommunikation mellan PKC och den berörda myndigheten. Som framgår av polismyndighetens yttrande är det då givetvis ett problem att polisens datasystem för hantering av brottsanmälningar

text: (RAR) i princip bara är tillgängligt för varje polismyndighet för sig. Polismyndigheten har påtalat problemen med polisens datorbaserade systemstöd och PKCverksamheten för Rikspolisstyrelsen som också har gjort en översyn (se rapporten Översyn av PKC-verksamheten och hanteringen av ärenden från PKC, dnr POA 190-3773/09, särskilt avsnitt 5.6 om förundersökning/granskning och avsnitt 8.14 om överväganden i denna del). Enligt uppgift pågår för närvarande arbete med att förbättra PKC-verksamheten. Mot den bakgrunden överlämnar jag därför för kännedom en kopia av detta beslut till Rikspolisstyrelsen.

text: Jag noterar också med tillfredställelse att det inträffade föranledde Stockholmspolisens rättsenhet att upprätta en promemoria om rutinerna i samband med att tilläggsanmälningar kommer in till myndigheten via PKC i andra myndigheter. Promemorian har publicerats i myndighetens personaltidning Sambandet.

text: Vad slutligen gäller AA:s klagomål beträffande underrättelse till målsäganden föranleder det som kommit fram i denna del inte något uttalande från min sida.

text: Med den kritik som ligger i det anförda avslutas ärendet.

type: avgorande


nyckelord: Anmälan Dokumentation Förhör Förundersökning Underrättelse

title: Kritik mot Polismyndigheten i Uppsala län med anledning av handläggningen av en polisanmälan m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA, genom BB, kritik mot Polismyndigheten i Uppsala län. Av anmälan framgick bl.a. följande.

text: Den 14 juli 2004 uppstod bland personalen på ett behandlingshem misstankar om att en flicka som bodde på hemmet utnyttjades sexuellt av en man. Mannen hade tidigare varit anställd på hemmet och skulle ha erbjudit flickan ”tabletter” i utbyte mot sexuella tjänster. När BB den 22 juli 2004 skulle göra en polisanmälan vid polisstationen i S. gjorde polismannen CC bedömningen att ”det inte fanns några bevis för en anmälan om sexuellt utnyttjande” och någon sådan anmälan upprättades därför inte. Däremot uppgav CC att man kunde skriva en anmälan mot flickan för att hon befattat sig med narkotikaklassade läkemedel. Eftersom BB inte var nöjd med den bedömningen kontaktade CC polisinspektören DD som vid tillfället tjänstgjorde som förundersökningsledare. Denne gjorde samma bedömning men tillade att man kunde skriva en promemoria om saken. BB bad att få återkomma och lämnade polisstationen. BB kontaktade därefter kriminalinspektören EE, som arbetade med sexualbrott vid Uppsalapolisen. Denne tyckte det inträffade var allvarligt och skulle genast ta upp saken med sin rotelchef. BB kontaktade sedan utredaren FF och berättade bl.a. att flickans mobiltelefon fanns i behåll och att flickans kläder var tillvaratagna för att säkra eventuella spår av sperma eller annat från gärningsmannen. BB faxade också en ”utredningsbilaga” till FF men trots detta upprättades inte någon anmälan. Enligt FF fanns det inte något i det presenterade materialet som styrkte misstankarna om sexuellt utnyttjande, och hon kunde inte heller se något brottsligt i det inträffade. Först efter påtryckningar gick hon med på att skriva en anmälan. Den 5 augusti 2004 upprättades således en polisanmälan om sexuellt utnyttjande.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden K21231-04 om sexuellt utnyttjande och K20029-04 om försvunnen person infordrades och granskades. Muntliga upplysningar inhämtades från inspektören CC, Polismyndigheten i Uppsala län.

text: Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Den 22 juli 2004 upprättade EE en promemoria om ”Misstänkta sexuella övergrepp”. I promemorian har BB antecknats som ”anmälare” och som ”berörd person” har noterats den aktuella flickan angiven med både namn och personnummer. Samma dag upprättades också en anmälan om en försvunnen person (K20029-04), och enligt den anmälan var det samma flicka som var försvunnen. I en odaterad handling med rubriken ”Direktiv” lämnades direktiv om att den man som BB utpekat som misstänkt för sexuellt utnyttjande skulle höras, och bl.a. tillfrågas om han hade gett flickan några tabletter. Något ärendenummer fanns inte angivet på handlingen och det framgick inte heller vem som hade upprättat direktivet.

text: Den 29 juli 2004 höll CC ett förhör med den utpekade mannen. I förhörsprotokollet hade angetts att anledningen till förhöret var ”Omständigheter angående X”. men det framgick inte vilket ärende som avsågs. Enligt förhörsprotokollet ställdes vid förhöret bl.a. frågor om mannen hade gett flickan tabletter i utbyte mot sexuella tjänster.

text: I en handling daterad den 29 juli 2004 upprättad av chefen för våldsroteln, FF, noterades att hon hade talat med BB som bl.a. ville anmäla den utpekade mannen för sexuellt utnyttjande och ”något” narkotikabrott. FF angav vidare att hon hade fått handlingar från BB som hon ville att någon åklagare skulle ta del av och bilda sig en uppfattning om vad som skulle göras. Vidare skrev hon ”Jag är tveksam till att upprätta en anmälan om sex. utnyttj eller vad tycker åklagaren”.

text: Den 5 augusti 2004 upprättades en anmälan avseende sexuellt utnyttjande och samma dag inleddes förundersökning.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framförts i anmälan till JO samt över förhöret den 29 juli 2004.

text: Polismyndigheten kom in med ett yttrande till vilket fogades upplysningar från CC, förundersökningsledaren DD, kriminalinspektören EE, utredaren GG (här utelämnade), biträdande chefen för våldsroteln HH samt från chefen för våldsroteln FF.

text: CC uppgav i huvudsak: BB ringde till polisstationen och sade att han ville komma in och anmäla något. Senare samma dag kom han in och påstod att en man som han kände skulle ha sålt tabletter till en viss flicka i utbyte mot sex. CC tyckte att han behövde mer uppgifter om vem som sett och hört det inträffade. BB talade även med förundersökningsledaren DD vid tillfället som också ansåg att de behövde mera uppgifter. De bad därför BB bl.a. ta fram namn på dem som hade något att berätta och sedan återkomma. Meningen var att de skulle skriva en anmälan när de fick dessa uppgifter. BB hörde emellertid inte av sig till dem i S. utan vände sig i stället till polisen i Uppsala.

text: DD bekräftade i huvudsak CC:s uppgifter. Av DD:s upplysningar framgick vidare att det var han som skrev det odaterade direktivet om att den utpekade mannen

text: skulle höras. Syftet med att höra mannen var att efterforska flickan i ärendet om den försvunna personen, men promemorian som hade upprättats den 22 juli 2004 om misstänkta sexuella övergrepp fanns med i utredningen varför frågor även ställdes runt detta.

text: EE uppgav i huvudsak: Han uppfattade det som om BB ville göra en anmälan. Ibland väljer han att skriva upp det som anmälaren uppger i en promemoria och hänvisar sedan i själva anmälan till promemorian. Han tyckte att det som BB berättade var allvarligt och ville därför att någon behörig person så snabbt som möjligt skulle ta beslut om vad som fortsättningsvis skulle ske. Eftersom han skulle vara ledig påföljande dag, en fredag, prioriterade han att skriva promemorian så att ärendet inte skulle bli liggande till måndagen. Det som återstod att göra var att skrivna in anmälan i RAR-systemet. Han kontaktade sin arbetsledare HH och frågade om han kunde redovisa promemorian till henne för vidare lämpliga åtgärder, dvs. en inskrivning i RAR och eventuella kontakter med åklagare, vilket hon godtog. Om han hade arbetat på fredagen skulle han själv ha skrivit in anmälan i RAR-systemet. Hans beslut att redovisa händelsen i en promemoria hade således inte något med att göra hur han såg på det inträffade. Vad som hände i ärendet efter det att han lämnat ifrån sig promemorian har han ingen kännedom om.

text: HH uppgav i huvudsak: Hon fick ”seneftermiddagen” torsdagen den 22 juli 2004 en promemoria skriven av EE. Hennes avsikt var att påföljande dag kontakta det aktuella hemmet för att få mer uppgifter för att upprätta en anmälan. Sistnämnda dag, fredagen den 23 juli 2004, informerades hon om att den aktuella flickan var anmäld försvunnen. En kopia av promemorian lämnades till samordnaren för att kollegorna som arbetade med försvinnandet skulle ta tag i uppgifterna. Eftersom HH påbörjade sin semester veckan därpå överlämnades promemorian också till rotelchefen FF.

text: FF uppgav i huvudsak: Måndagen den 26 juli 2004 kom hon tillbaka till arbetet efter semestern. I hennes posthög fanns den aktuella promemorian för kännedom och åtgärd. BB kontaktade henne efter några dagar och framlade sitt ärende. Eftersom BB var i Gävle eller skulle till Gävle, sade hon till honom att han kunde göra sin anmälan där. BB uppgav att han hade varit i kontakt med polisen i S. Hon upplyste BB att anmälan skulle komma att handläggas i Uppsala oavsett var han gjorde sin anmälan. Efter ett par dagar ringde BB. Enligt honom hade det inte upprättats någon anmälan i Gävle av någon orsak som hon inte känner till. BB hade skrivit ned det som han ville anmäla och faxade därför den 28 juli 2004 dessa handlingar till polismyndigheten. Efter att ha läst igenom handlingarna kontaktade hon åklagaren för att få råd om hur de skulle gå vidare. På FF:s uppdrag upprättades sedan anmälan den 5 augusti 2004.

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande

text: Bakgrund

text: Den 22 juli 2004 besökte BB, AA, närpolisstationen i S. Han ville göra en anmälan om sexuellt utnyttjande. Målsägande var en 17-årig flicka, som bodde på ett behandlingshem och man misstänkte att hon utnyttjats sexuellt av en man, som tidigare hade varit anställd på behandlingshemmet. BB anmodades då att inkomma

text: med kompletterande uppgifter, eftersom de uppgifter han lämnade inte bedömdes vara tillräckliga för att en anmälan skulle kunna upprättas. Istället vände sig BB, samma dag, till EE på våldsroteln i Uppsala och lämnade sina uppgifter per telefon. EE antecknade dessa i en promemoria, som han överlämnade till tf chef på våldsroteln, HH, eftersom han skulle vara ledig påföljande dag. En RAR-anmälan, K 21231-04, upprättades den 5 augusti 2004 och ärendet ”lottades” på åklagare den 6 augusti. Samma dag, dvs. den 22 juli 2004, anmäldes flickan som försvunnen av sin mor. I det ärendet inleddes en förundersökning (se ärende K20029-04). Förundersökningen lades ned den 26 juli 2004 då flickan var återfunnen.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Upptagande av anmälan K 21231-04 I det här aktuella fallet var BB i kontakt med polismyndigheten vid flera tillfällen. Han uppmanades i första skedet, då han besökte polisstationen i S., att komma in med kompletterande information i ärendet. Han ringde istället upp EE, på våldsroteln i Uppsala, som antecknade O:s uppgifter i en promemoria. K:s avsikt var att denna promemoria skulle ligga till grund för en RAR-anmälan. Att det sedan dröjde ända till den 5 augusti innan anmälan skrevs in i RAR är givetvis inte acceptabelt, främst med tanke på det brott som anmälan avsåg och det faktum att målsäganden var under 18 år. En anmälan skulle givetvis ha upprättats redan på polisstationen i S., den 22 juli 2004 eller i vart fall skrivits in i RAR senast den 23 juli 2004.

text: Förhöret den 29 juli 2004 Den 29 juli 2004 hölls förhör med den man som enligt BB kunde misstänkas ha utnyttjat den 17-åriga flickan sexuellt. Förhöret hölls med anledning av flickans försvinnande. Det utredningsdirektiv som låg till grund för förhöret innehåller varken uppgift om ärendenummer eller vem som har skrivit direktivet. Det framgår inte heller av förhörsprotokollet vilket ärende som avses. Förundersökningsledare DD har yttrat sig och meddelat att han skrivit det utredningsdirektiv som låg till grund för förhöret och som gällde flickans försvinnande. Den promemoria som EE skrev den 22 juli 2004 fanns, enligt uppgift från HH, även med i utredningen gällande försvinnandet och frågor har även ställts kring vad som framkommit i promemorian. Det är av största vikt att det av ett förhörsprotokoll framgår vilket ärende som avses och i vilken roll personen hörs samt anledningen till förhöret. I det här fallet framgår inte vilket ärende det gäller. Dessutom har mannen hörts om omständigheter som klart kan härledas till den händelse som BB lämnat uppgifter om och som finns nedskrivna i promemorian. Dessa uppgifter var även kända för förhörsledaren vid förhörstillfället, då han var den person som BB initialt varit i kontakt med. När en person hörs upplysningsvis och det framkommer uppgifter som medför att han eller hon kan misstänkas för brott skall förhörsledaren, enligt

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: , underrätta den hörde om misstanken. I samband med det inträder då en rätt för den hörde att biträdas av försvarare. Om anmälan hade upprättats angående sexuellt utnyttjande hade denna kunnat samordnas med den anmälan som gällde försvunnen person. Det är olyckligt att så inte skedde i det här fallet. Det var därför ytterst olämpligt att det under förhöret ställdes frågor som rörde händelsen den 14 juli 2004. Polismyndigheten beklagar det inträffade och konstaterar att handläggningen av BB:s anmälan har varit bristfällig. Dessutom menar myndigheten att förhöret den 29 juli 2004 inte lever upp till de krav som ställs på ett förhör enligt

text: rättegångsbalken

text: . Med hänsyn till vad som framkommit i ärendet kommer polismyndighetens rutiner givetvis att ses över och nödvändiga åtgärder att vidtas. Ärende K 21231-04, gällande förförelse av ungdom, handläggs nu på våldsroteln i Uppsala.

text: BB kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Upptagande av polisanmälan m.m. Det föreligger en principiell skyldighet för polisen att ta emot anmälningar om brott (se t.ex. JO 1988/89 s. 73). Huvudregeln är att polisen utan uppskov skall ta emot en sådan anmälan. Någon prövning av det inträffade skall inte ske i samband med upprättande av anmälan. Den prövningen skall i stället göras vid den efterföljande bedömningen av om förundersökning skall inledas eller inte. En anmälan kan göras såväl muntligen som skriftligen hos vilken polismyndighet som helst. En polisman skall således inte avvisa en anmälare oavsett om anmälan sker genom ett personligt besök eller per telefon.

text: Av

text: 23 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) framgår att förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker med att det förekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan således inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1999/2000 s. 122 och JO 1953 s. 107). Misstanken måste visserligen avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när och var det har förövats (Ekelöf, SvJT 1982 s. 658). Beslut att inleda en förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 3 § första stycket

text: RB fattas av polismyndighet eller åklagaren.

text: Som framgår av utredningen besökte BB polisstationen i S. den 22 juli 2004 för att göra en polisanmälan om sexuellt utnyttjande men CC och DD ansåg att de behövde mer uppgifter innan de kunde upprätta en anmälan. De bad därför BB att återkomma med ytterligare information. I stället kontaktade BB senare samma dag EE vid Uppsalapolisen som genast upprättade en promemoria om saken; i promemorian står BB som ”anmälare”. Enligt EE var hans avsikt att därefter registrera anmälan i RAR-systemet men på grund av han endast arbetade deltid överlämnade han promemorian till HH för vidare åtgärder. Som framgår av hennes upplysningar ville hon dock inhämta fler uppgifter innan en anmälan upprättades och på grund av semester överlämnade hon sedan i sin tur promemorian till bl.a. FF utan att dessförinnan ha upprättat en anmälan i RAR-systemet. BB talade sedan med FF ett par gånger och faxade även vissa handlingar till henne. Efter ytterligare någon dag skickade FF aktuella handlingar till åklagaren och uppgav i samband därmed att hon var tveksam till att upprätta en anmälan. Först den 5 augusti 2004 upprättades en polisanmälan i kriminaldiariet och förundersökning inleddes samma dag.

text: Som ovan sagts föreligger emellertid en principiell skyldighet för polisen att ta emot anmälningar om brott. Mot denna bakgrund var CC:s och DD:s uppmaning till BB att återkomma med bl.a. namn på personer som hade något att berätta om saken innan de ville upprätta en anmälan anmärkningsvärd. Jag delar således polismyndighetens bedömning att en anmälan givetvis borde ha upprättats redan på polisstationen i S. den 22 juli 2004

text: EE synes emellertid ha uppfattat saken korrekt. Jag har inte någon erinran mot att en anmälan dokumenteras i en promemoria om den därutöver, vilket också var EE:s avsikt, registreras i kriminaldiariet. I promemorian om ”misstänkta sexuella övergrepp” har BB noterats som ”anmälare” och både den utpekade mannen och målsäganden är namngivna. Enligt min mening var promemorian så klar att den omedelbart eller senast påföljande dag borde ha diarieförts i kriminaldiariet som en anmälan om brott. I konsekvens därmed borde också förundersökning i ärendet ha inletts tidigare än vad som nu kom att bli fallet. Det dröjsmål som nu uppstod är oacceptabelt.

text: Jag anser vidare att HH:s uttalande om att hon ville ha fler uppgifter innan en anmälan upprättades och, framför allt, FF:s hantering av saken, bl.a. hennes meddelande till åklagaren att hon var tveksam till att upprätta en anmälan, också är anmärkningsvärda. Enligt min uppfattning tyder CC:s, DD:s, HH:s och FF:s hantering av denna fråga på en förvånande brist på kunskap. Förhöret med den utpekade personen den 29 juli 2004 m.m. Som framgår av utredningen upprättades den 22 juli 2004 en anmälan om försvunnen person och samma dag inleddes förundersökning i ärendet. Den försvunna personen var samma flicka som BB misstänkte hade utnyttjats sexuellt. Utredningen ger vidare vid handen att DD gav direktiv om att den man som BB pekat ut som misstänkt för sexuella övergrepp skulle höras med anledning av flickans försvinnande. Detta förhör hölls av CC i polishuset i S. den 29 juli 2004.

text: I remissvaret har polismyndigheten emellertid upplyst att förundersökningen om den försvunna personen lades ned redan den 26 juli 2004 eftersom flickan hade återfunnits. De frågor som ställdes under förhöret tyder dock på att CC märkligt nog inte kände till att flickan var återfunnen och att förundersökningen hade lagts ned tre dagar innan förhöret hölls. Följaktligen borde förhöret rätteligen inte ha ägt rum. Handläggningen av ärendet visar på en bristande samordning inom polismyndigheten.

text: Det genomförda förhöret föranleder emellertid följande synpunkter från min sida.

text: I protokollet från förhöret angavs att mannen hördes upplysningsvis. Trots detta ställdes även frågor till mannen om han hade gett flickan tabletter i utbyte mot sex. Som förklaring har DD uppgett att eftersom promemorian om misstänkta sexuella övergrepp fanns med i ärendet om den försvunna personen ställdes även frågor om detta.

text: Detta föranleder mig att framhålla att det anses vara mindre lämpligt att upplysningsvis höra den som pekats ut som gärningsman innan förhör har hållits med de övriga personer som skulle kunna lämna upplysningar i saken (se JO 2000/01 s. 100 om bl.a. ordningsföljden mellan flera förhör; jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: II, s. 23:35 f.). Om nu en utpekad person, trots allt, hörs direkt om anmälda brottsmisstankar, vilket skedde i förevarande fall, måste man självfallet ställa sig frågan om personen inte är att betrakta som skäligen misstänkt. För skälig misstanke krävs att det föreligger konkreta omständigheter av en viss styrka som pekar på att just den

text: misstänkte har begått brottet. Den som håller ett förhör med en person som dittills inte ansetts som skäligen misstänkt måste vara beredd att avbryta detta, om det vid förhöret skulle komma fram uppgifter som innebär att förhörspersonen bör betraktas som skäligen misstänkt.

text: Enligt min mening kan det i det nu aktuella fallet på goda grunder diskuteras om det, mot bakgrund av de uppgifter som fanns i promemorian sammantaget med den information CC tidigare hade fått om saken, var möjligt att över huvud taget höra den utpekade mannen om de anmälda brottsmisstankarna annat än som skäligen misstänkt, se

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB. Även polismyndigheten har hänvisat till den nämnda bestämmelsen och uppgett att det var ytterst olämpligt att det under förhöret ställdes frågor rörande händelsen den 14 juli 2004, dvs. misstankarna om sexuellt utnyttjande. – Den i ärendet uppkomna situationen hade förmodligen kunnat undvikas om BB:s anmälan handlagts på ett korrekt sätt och om, som ovan sagts, samordningen inom myndigheten fungerat bättre.

text: Vidare finns det brister i polisens dokumentation i saken. Av förhörsprotokollet och direktiven framgår inte vilket ärende som avsågs och av direktiven kan inte heller utläsas vem som upprättade dem och när det skedde. Självfallet skall sådana uppgifter dokumenteras.

text: Sammanfattningsvis anser jag att polismyndigheten förtjänar kritik för sin handläggning av BB:s anmälan samt för de brister som redovisats ovan beträffande förhöret den 29 juli 2004.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

title: Angående dröjsmål med att sammanställa en s.k. barnavårdsutredning i ett särskilt dokument

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 12 juni 2008, framförde AA klagomål mot individ- och familjeomsorgsförvaltningen i Kristinehamns kommun angående handläggningen av ett ärende rörande hans son BB, född 2005. Han anförde bl.a. att han fortfarande inte hade fått del av barnavårdsutredningen som avslutades den 31 december 2007.

text: Utredning

text: JO inhämtade från individ- och familjeomsorgsförvaltningen i Kristinehamns kommun journalanteckningar i ärendet rörande BB.

text: Föredraganden hos JO inhämtade per telefon upplysningar från socialsekreteraren CC vid individ- och familjeomsorgsförvaltningen. CC uppgav följande. Utredningen beträffande AA:s son var klar i december 2007 och AA delgavs den muntligt. I skriftlig form blev utredningen klar sommaren 2008 och AA fick del av den i juli 2008.

text: Ärendet remitterades därefter till Socialnämnden i Kristinehamns kommun som anmodades att inkomma med utredning och yttrande. I remissen angavs att det av yttrandet bl.a. skulle framgå om nämnden ansåg att utredningen hade avslutats på ett korrekt sätt.

text: Som sitt remissvar till JO lämnade nämnden, socialnämndsutskottet, ett yttrande som hade upprättats av gruppchefen DD. Till remissyttrandet fogades Länsstyrelsen Värmlands beslut den 6 december 2007, dnr 701-18358-2007, och den 1 februari 2008, dnr 701-309-2008. Av yttrandet framgick bl.a. följande (åberopade bilagor har här utelämnats). – – –

text: Gällande avslut av utredning jml

text: 11 kap. 1 §

text: SoL

text: Utredningen jml

text: 11 kap. 1 §

text: SoL avslutades efter 4 månader och 2 dagar. Kommuniceringen skedde muntligen både till EE och AA. Föräldrarna samtyckte till

text: de föreslagna insatserna. Den skriftliga kommuniceringen skedde i efterhand och AA tog del av den skriftliga utredningen i juli 2008. Socialnämnden anser att utredningen avslutats på ett korrekt sätt såtillvida att den avslutats inom 4 månader. Det har skett muntlig kommunicering av utredningen, men naturligtvis skulle det ha varit önskvärt om det skett även skriftligen i samband med att utredningen avslutats. Rutiner finns gällande kommunicering att det ska ske inom 4 månader från det att utredning inletts, men att det ej skett skriftligen i detta fall har berott på hög arbetsbelastning. – – –

text: Bedömning

text: Utifrån ovanstående beskrivning anser socialnämnden att ärendet skötts på ett korrekt sätt enligt gängse rutiner för handläggning avseende barn och unga. Iden delen som avser kommunicering av den skriftliga utredningen hade det varit önskvärt att det skett i samband med den muntliga. – – – AA yttrade sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 9 februari 2010 anförde JO André bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Utredningen pågick under tiden från augusti till december 2007. Med anledning av utredningen fattades beslut om bistånd i form av hemterapeut för BB och hans mor. Vidare erbjöds AA övervakat umgänge en gång i månaden på familjecentralen. När utredningen avslutades och beslut om insatser fattades synes det ha förelegat ett beslutsunderlag i form av journalanteckningar m.m. Däremot fanns det inte en sammanställd utredning. När en utredning har bedrivits och ligger till grund för beslut bör som regel utredningen sammanställas i ett särskilt dokument. Jag kan härvid hänvisa till bl.a. 5 kap. 3 § i Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om dokumentation vid handläggning av ärenden och genomförande av insatser enligt SoL, LVU, LVM och LSS (

text: SOSFS 2006:5

text: [S]). Av utredningsdokumentet bör framgå bl.a. vad som har kommit fram under utredningen, den enskildes uppfattning om sina behov och hur de kan tillgodoses och utredarens bedömning och i förekommande fall förslag till beslut.

text: I det nu förevarande fallet sammanställdes utredningen först någon gång under sommaren 2008. Den tid det tog för att färdigställa utredningsdokumentet framstår som orimligt lång. Nämnden har i sitt remissvar åberopat förvaltningens höga arbetsbelastning som förklaring till den långa handläggningstiden. Nämnden synes dock dela min uppfattning om att utredningen borde ha varit sammanställd när beslutet om att avsluta utredningen fattades. Med hänsyn härtill finner jag inte skäl att ytterligare uppehålla mig vid saken.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Stefan Holgersson

nyckelord: Anstalt Postgranskning Visitation

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Kumla, för hanteringen av ett brev adresserat till en advokat

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA följande klagomål mot Kriminalvården, anstalten Kumla.

text: Den 20 mars 2025 skedde en visitation på hans avdelning. Under visitationen öppnade personal flera frankerade och förslutna brev. Ett av dessa brev var adresserat till hans advokat BB.

text: Utredning

text: JO uppmanande Kriminalvården att yttra sig över anmälan och besvara de frågor som framgår av redogörelsen för myndighetens yttrande nedan.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, genom chefen för sektionen för verksjuridik – verkställighet, straffrätt m.m., i huvudsak följande:

text: Utredning

text: Kriminalvården har inhämtat uppgifter från region Mitt, som i sin tur har hämtat in uppgifter från anstalten Kumla och det klientadministrativa systemet, KVR. Berörda befattningshavare har fått möjlighet att lämna synpunkter. Av utredningen framgår följande. Anstalten Kumla har kontrollerat dokumentation om visitation den aktuella dagen och fört samtal med personal som tjänstgjorde och medverkade vid visitationen på avdelningen. Ingen av personalen minns att det påträffats ett brev likt det AA beskrivit i sin anmälan eller att AA reagerat eller framfört för personal att förslutna brev skulle ha visiterats eller granskats. Det finns inte heller någon dokumentation som stödjer det som AA beskrivit. Anstalten har inte någon skriftlig rutin för hur personal ska agera om det vid en visitation påträffas förslutna försändelser. Däremot är regelverket om myndighetspost, inklusive försändelser till eller från en advokat, en del av anstaltens introduktionsprogram för nyanställda. I det ingår bl.a. information om vad som gäller avseende granskning av in- och utgående försändelser. Av materialet framgår att den intagne ska erbjudas att i enrum och utan närvaro av personal öppna och ta del av försändelsen. När den intagne tagit del av försändelsen överlämnas den till personalen som, utan att granska innehållet, vidarebefordrar den till den intagnes tillhörigheter. Vidare framgår att det, om

text: den intagne vill inneha försändelsen på sitt bostadsrum, ska ses och hanteras som en innehavsfråga. Den intagne får då ansöka om detta i vanlig ordning. Det har förts samtal med personal, varvid det framgår att dessa har god kunskap om hur de ska agera om det vid visitation påträffas en försändelse från eller till en advokat. Intagna ges alltid möjlighet att lämna in en försändelse till omedelbar befordran i stället för att försändelsen granskas vid en visitation.

text: Rättslig reglering

text: Kriminalvården hänvisar till relevanta delar i den rättsliga reglering som Kriminalvården redogjort för i yttrande den 18 juni 2025 (ert dnr 1079-2025) och för därutöver fram följande. Av

text: 1 kap. 6 § fängelselagen (2010:610)

text: framgår att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Vidare framgår av

text: 5 kap. 1 § fängelselagen

text: att en intagen får ta emot och inneha böcker, tidskrifter och tidningar, dock inte sådana som kan 1. äventyra ordningen eller säkerheten, eller 2. antas motverka den behandling som han eller hon genomgår. I övrigt får en intagen ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motiverade med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Med personliga tillhörigheter avses all den egendom som tillhör en intagen, inklusive försändelser (se

text: prop. 2009/10:135 s. 134

text: ). I

text: 5 kap. 2 § fängelselagen

text: anges bl.a. att tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får omhändertas och förvaras för den intagnes räkning. Enligt

text: 7 kap. 6 § fängelselagen

text: ska en försändelse mellan en intagen och en advokat, en svensk myndighet eller ett internationellt organ som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda vidarebefordras utan granskning. I samma bestämmelse föreskrivs att om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare av en sådan försändelse till en intagen är oriktig, får försändelsen granskas i syfte att utreda vem avsändaren är. Bestämmelsen kan ses som en anpassad form för de intagna av det grundlagsskydd mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse som gäller för var och en enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (se

text: prop. 2009/10:135 s. 110

text: f.). Av

text: 7 kap. 8 § fängelselagen

text: framgår att en försändelse som har granskats ska, om inte särskilda skäl talar mot det, lämnas ut till den intagne så snart som möjligt och senast när han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Av

text: 21 § fängelseförordningen (2010:210)

text: framgår att om en försändelse som har granskats inte kan lämnas ut i nära anslutning till att granskningen slutförts, ska den intagne underrättas, om inte särskilda skäl talar mot det. I 7 kap. 19 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse (FARK Fängelse) anges att en försändelse till eller från en intagen ska befordras eller hållas tillgänglig för den intagne samma dag som försändelsen kommer till anstalten, om det är möjligt och försändelsen inte ska granskas. I 7 kap. 20 § FARK Fängelse anges att två tjänstemän ska, om möjligt, medverka vid granskning genom öppnande av en försändelse. Av 7 kap. 22 § första stycket FARK Fängelse framgår att en försändelse till eller från en intagen får granskas genom genomlysning av försändelsen i oöppnat skick, öppnande utan genomläsning av innehållet, eller öppnande och genomläsning av innehållet.

text: En granskning av en försändelse till eller från en intagen ska, enligt 7 kap. 23 § FARK Fängelse, ske skyndsamt. Vidare framgår att försändelsen efter granskningen ska lämnas ut till den intagne så snart som möjligt om den inte ska omhändertas enligt

text: 5 kap. 2 §

text: eller

text: 8 kap.

text: eller

text: 9 §

text: fängelselagen

text: eller hållas kvar enligt

text: 7 kap. 8 § samma lag

text: . Om innehållet i en granskad försändelse bedöms kunna vara straffbart i samband med innehav eller spridning eller om det lämnar upplysningar om brott, för vilket fängelse är föreskrivet och som kan antas föranleda annan påföljd än böter, ska Polisen underrättas så snart som möjligt. Av allmänna råd till

text: 7 kap. 8 § fängelselagen

text: i FARK Fängelse framgår att särskilda skäl mot att lämna ut en granskad försändelse kan finnas om ordningen eller säkerheten skulle äventyras vid befordran av försändelsen. Om försändelsen innehåller information som kan utgöra fara för någon annans liv eller hälsa eller uppgifter som kan äventyra ordningen eller säkerheten i anstalten även efter att den intagne frigivits kan det finnas särskilda skäl att hålla kvar försändelsen även efter den tidpunkten. Av allmänna råd till

text: 21 § fängelseförordningen

text: i FARK Fängelse framgår att särskilda skäl mot att underrätta en intagen om att en försändelse har hållits kvar t.ex. kan vara att arbetet i en redan inledd förundersökning skulle kunna skadas, om försändelsen i sig tyder på att Polisen eller Kriminalvården har vetskap om planerad brottslighet eller om försändelsen innehåller information om ett planerat brott, rymnings- eller upploppsplaner eller information som kan användas för att hota eller trakassera andra intagna eller kriminalvårdspersonal. I 7 kap. 24 § FARK Fängelse anges att den intagne ska underrättas när en försändelse har granskats. Underrättelsen ska innehålla information om 1. vilken försändelse som har granskats, 2. med stöd av vilket lagrum granskningen har skett, 3. vilken typ av granskning som har utförts, 4. datum för granskningen, och 5. vem eller vilka som medverkat vid granskningen.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Enligt anmälan har personal vid anstalten Kumla i samband med en visitation hittat ett förslutet och frankerat brev som varit adresserat till en advokat. JO har till följd av AA:s anmälan begärt att Kriminalvården ska besvara hur Kriminalvården anser att anställda ska agera i en sådan situation samt om intagna ges möjlighet att välja att lämna försändelsen till omedelbar befordran i stället för att den undersöks. Det framgår av den rättsliga regleringen hur Kriminalvården ska agera om ett förslutet och frankerat brev adresserat till en advokat påträffas i en intagens bostadsrum. Kriminalvårdens handbok om intagnas försändelser (

text: ) och informationsmaterialet som nyanställda vid anstalten Kumla tar del av i sin introduktion ger ytterligare vägledning för kriminalvårdspersonalen. Som framgått av Kriminalvårdens yttrande den 18 juni 2025 finns det dock skäl att i vissa avseenden förtydliga Kriminalvårdens handböcker. Eftersom ord står mot ord, kan det inte bekräftas att Kriminalvården agerat så som AA beskrivit i sin anmälan. Det har dock inte framkommit annat än att anstaltens personal är särskilt uppmärksam på regelverket om myndighetspost och mycket noggrann när brevgranskning utförs. Av utredningen framgår vidare att anstalten gör tydlig skillnad mellan befordran av myndighetspost och prövning av innehavsfrågan. Vid anstalten ges intagna möjlighet att lämna en försändelse som är adresserad till en advokat till omedelbar befordran i stället för att undersöka försändelsen. Vidare får intagna ta del av myndighetspost i enrum, utan närvaro av personal. Sammantaget bedömer Kriminalvården att anstalten ser till att rätten till förtrolig kommunikation mellan en intagen och dennes advokat skyddas.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har inte kunnat bekräfta att det vid en visitation av AA:s bostadsrum påträffats ett brev likt det som han beskrivit i sin anmälan. Uppgift står alltså mot uppgift. Jag bedömer att ytterligare utredningsåtgärder inte skulle leda till något annat resultat och får därför konstatera att det som framkommit i ärendet inte kan ligga till grund för kritik.

text: Enligt Kriminalvården har anstaltens personal god kunskap om hur de ska agera om det vid en visitation påträffas en försändelse till eller från en advokat och intagna ges alltid möjlighet att lämna in en försändelse till omedelbar befordran i stället för att försändelsen granskas.

text: Det kan nämnas att jag denna dag har meddelat beslut i det ärende (JO:s dnr 1079-2025) som Kriminalvården hänvisar till i remissvaret och som rör liknande klagomål mot ett häkte. I det beslutet uttalar jag att det är lämpligt att kriminalvårdspersonal har motsvarande förhållningssätt om det vid en visitation påträffas en försändelse som inte är frankerad eller som saknar fullständig adress men där det ändå framgår att försändelsen är avsedd för en advokat.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av stf JO Stefan Holgersson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Jessica Jern har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.


nyckelord: Delgivning Underrättelse

title: Upplysningar i beslut om lov enligt plan- och bygglagen (1987:10, PBL): råd till byggherren att delge sakägare m.fl. uppgiften att bygglov lämnats

text: JO Berggren inspekterade i februari 2003 Miljö- och byggnadsnämnden i Hultsfreds kommun. De vid granskningen av nämndens protokoll m.m. gjorda iakttagelserna föranledde bl.a. de uttalanden som framgår nedan.

text: I anslutning till de i besluten angivna upplysningarna om giltighetstiden för lov förekom genomgående följande:

text: Byggherren bör bevisligen delge grannar att bygglov erhållits. Grannen har besvärsrätt även i planenliga ärenden. Först efter delgivning börjar besvärstiden löpa.

text: JO Berggren lät anteckna följande.

text: Rätten att överklaga beslut och den tidsbegränsning som därvid gäller regleras i lovärenden av

text: förvaltningslagen

text: , i

text: 22 §

text: respektive

text: 23 §

text: Ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. – – –

text: Skrivelsen – – – skall ha kommit in – – – inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslutet.

text: Underrättelser om innehållet i det beslut, varigenom ett ärende om lov (eller förhandsbesked) avgörs, skall sändas till, förutom sökanden, sådana i

text: 8 kap. 22 § första stycket

text: PBL omnämnda personer, organisationer eller föreningar som yttrat sig i ärendet, om det inte är uppenbart obehövligt. Underrättelse får ske genom delgivning. (8 kap. 27 § och 34 § fjärde stycket PBL. I en del andra typer av ärenden enligt PBL tillämpas de allmänna, inte helt likadana, bestämmelserna i

text: 21 § förvaltningslagen

text: .) Vilka som yttrar sig i ett ärende om lov e.d. beror i mycket på vilka byggnadsnämnden har berett tillfälle att yttra sig enligt de nämnda i 8 kap. 22 § angivna reglerna om dess skyldighet på den punkten. (Se närmare avsnittet 3.11 i

text: inspektionsprotokollet om kommunicering och JO:s ämbetsberättelse 1989/90 s. 331.)

text: Även om orden delgiva (delge) och delgivning i allmänt språk kan opreciserat betyda underrätta och liknande, har de i domstolars och förvaltningsmyndigheters verksamhet en särskild begränsad betydelse. Med delgivning skall i rättsliga sammanhang nämligen förstås förfarande enligt

text: delgivningslagen

text: prop. 1971:30 s. 417

text: ; jfr

text: prop. 1970:13 s. 94

text: f.).

text: I PBL:s reglering ligger att det är byggnadsnämnden som svarar för beslutsunderrättelserna till inte bara sökanden utan även andra parter, dvs. bl.a. de sakägare som hörts i ärendet. Detta gällde också enligt de närmast tidigare gällande föreskrifterna i 58 § 1 mom. byggnadsstadgan (1959:612, omtryckt 1981:873; se närmare i t.ex. Bexelius m.fl., Byggnadslagstiftningen, 5 u. 1970, s. 503 f., om förarbetena, vilka närmare har berörts av Lindberg i Förvaltningsrättslig tidskrift 1994 s. 180 f.). Enligt paragrafen skulle också sökandena anmanas att bevisligen underrätta grannar och andra, vilka kunde beröras av beslutet.

text: Den äldre bestämmelsen innebar att grannar m.fl. i viss utsträckning kunde komma att underrättas dubbelt – dels från nämnden, dels från sökandena. Av förarbetena får anses framgå att den tillkom med tanke på den, visserligen mindre betydande, risk, som mötte från andra än de närmaste, i ärendet hörda, grannarnas sida, för att beslut att bevilja lov efter lång tid skulle överklagas och upphävas.

text: Det kan antas att upplysningar sådana som miljö- och byggnadsnämndens nu aktuella blivit kvar från den tid då byggnadsstadgan tillämpades. Läget i stort har i nämnda kommentar till PBL beskrivits så (Didón m.fl., a.a., s. 8:132): Av PBL framgår inte hur de personer, som byggnadsnämnden inte är skyldig att underrätta, skall få del av ett bygglovsbeslut. Det förekommer därför i praktiken att en byggnadsnämnd i sina bygglovsbeslut uppmanar sökanden att underrätta grannar och andra som kan beröras av beslutet. Syftet med en sådan uppmaning torde vara att bygglovet därmed kan vinna laga kraft utan att sökanden under lång tid behöver vara osäker på om någon klagoberättigad person kan komma att uppträda, kanske först när byggnaden redan är under uppförande. Med uttrycket i

text: 23 § andra stycket förvaltningslagen

text: ”den dag då klaganden fick del av beslutet” avses vid delgivning den dag då denna skedde. Annars räknas överklagandetiden i allmänhet från den dag då klaganden skriftligen fick del av beslutet genom myndighetens försorg (förarbetena till äldre

text: förvaltningslagen

text: prop. 1971:30 s. 418

text: ). Orden ”delge” och ”delgivning” har enligt

text: delgivningslagen

text: bl.a. den innebörden att det normalt är myndigheter som svarar för de åtgärder som syftar till att någon mottar en handling (

text: och

text: 19 §§

text: ). Emellertid kan enskilda enligt

text: delgivningslagen

text: i vissa situationer ombesörja vad som är delgivning i lagens mening. Det ena fallet är att ”part, sökande eller annan sakägare” i ett mål eller ärende på begäran medges det (

text: 2 §

text: ). Det andra, s.k. privat delgivning, är när enskilda på grund av föreskrifter i författning har att, utan samband med mål eller

text: ärende, ombesörja delgivning (22 § andra stycket). Ingetdera är fallet i vad som här upptagits vid inspektionen.

text: Någon delgivning kan således inte äga rum, när byggherren underrättar andra enskilda om byggnadsnämndens beslut att lämna lov enligt PBL.

text: Det anförda innebär att byggherren inte kan åstadkomma rättsligt verkande underrättelser genom att gå efter nämndens nu berörda upplysningar. Nämndens upplysningar är alltså inte vare sig korrekta eller ändamålsenliga, även om de rent faktiskt i många fall leder till att grannar, som inte varit parter i ärendet, genom att bekräfta mottagandet av handlingar, som byggherren tillhandahåller, utgår från att de inte får överklaga lovbeslutet efter en begränsad tid, eventuellt angiven i handlingarna. I upplysningarna anges dock inte ens att lovbesluten i sin helhet bör överlämnas vid ”delgivning” utan bara själva faktum att lov lämnats. Det är emellertid inte orealistiskt att anta att en granne eller någon annan person med klagorätt, vid ett överklagande mer eller mindre lång tid efter den period om tre veckor sedan han på något sätt har underrättats om bygglovet, åberopar att han inte har fått del av beslutet i lagens mening.

text: Upplysningar som nämnden vill ge i det nu behandlade avseendet bör omarbetas med beaktande av det sagda.


title: Fråga om socialnämnds utlämnande av uppgifter om enskilds personliga förhållanden till ett kommunalt bostadsbolag

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA, som är god man för BB, född 1977, klagomål mot Socialnämnden i Tyresö kommun. AA klagade på att sekretessbelagda uppgifter rörande BB:s personliga förhållanden hade lämnats ut till Tyresö Bostäder AB (i fortsättningen Tyresö Bostäder) vid handläggningen av ett ärende om insats i form av särskilt anpassad bostad för vuxna enligt

text: 9 § 9 lagen (1993:387)

text: om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Till anmälan fogade AA vissa handlingar.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades handlingarna i ärendet rörande BB:s ansökan om insats enligt

text: 9 § 9

text: LSS.

text: Därefter anmodades Socialnämnden i Tyresö kommun att inkomma med utredning och yttrande över det som AA anfört i sin anmälan till JO.

text: Nämnden anförde i sitt remissvar följande.

text: – – – Den 1 februari 2008 beviljades BB, född 1977, särskilt anpassad bostad för vuxna enligt lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Insatsen innebär att den enskilde, till skillnad från insatsen gruppboende, beviljas bostad utan personalstöd. Särskilt anpassad bostad tillhandahålls av Tyresö Bostäder genom kommunens bostadskonsulent. Den 13 februari 2008 hade biståndshandläggare CC ett samtal med sökandens gode man angående beviljad insats. Gode mannen informerades att en skriftlig begäran om lägenhet hade lämnats till kommunens bostadskonsulent som närmast skulle förhandla med Tyresö Bostäder för att få tillgång till en lämplig särskilt anpassad bostad åt sökanden. Rutinerna i samband med att en begäran om särskilt anpassad bostad lämnas till bostadskonsulenten är att man lämnar en kort sammanfattning om den sökande i ansökan om bostaden. Förfarandet är nödvändigt för att Tyresö Bostäder överhuvudtaget ska kunna förmedla lämplig bostad i varje enskilt fall.

text: Den 25 april 2008 ringde biståndshandläggare CC till sökandens gode man för att meddela ett erbjudande om lägenhet till sökanden. Gode mannen ringde tillbaka den 28 april 2008 och tackade nej till detta. Den 29 april 2008 ringde gode mannen åter upp biståndshandläggaren, hon hade då varit i kontakt med kommunens bostadskonsulent som uppgett att Tyresö Bostäder inte godkänner sökanden som hyresgäst. Motiveringen till att sökanden blivit beviljad det tidigare erbjudandet var att den bostaden var ett skyddat boende. Gode mannen var upprörd och undrade vad förvaltningen lämnat för information om sökanden. Biståndshandläggaren förklarade för den gode mannen att en kortfattad sammanfattning utifrån utredningen lämnats i samband med begäran om bostad till bostadskonsulenten, helt i enlighet med rutinerna för ärendet. Angående frågan om skyddat boende informerade biståndshandläggaren att den bostad sökanden blivit erbjuden var en bostad som kommunen hade förtur till och att denna låg i ett hus där det finns ett seniorboende. Under samtalet kom dessa överens om att biståndshandläggaren skulle kontakta bostadskonsulenten för att få ett skriftligt utlåtande om varför Tyresö Bostäder inte godkänner sökanden som hyresgäst. Vid ett efterföljande samtal den 5 maj 2008 bekräftar gode mannen att hon kontaktat Tyresö Bostäders chef gällande deras motivering till att neka sökanden bostad och att hon fick besked att det skulle skickas till handläggaren på kommunen. Gode mannen uppgav att hon ville ha en kopia av utlåtandet eftersom hon tillsammans med en jurist skulle anmäla Tyresö Bostäder för diskriminering. Den 8 maj anlände utlåtande från Tyresö Bostäder och en kopia skickades till god man. Kort därefter JO-anmälde gode mannen Tyresö kommuns biståndshandläggare för sekretessbrott. Frågan blir därför om förvaltningen brustit i sina rutiner och om biståndshandläggaren eller bostadskonsulenten gjort sig skyldig till olovligt utlämnande av känsliga uppgifter. Sekretess bryts då den enskilde medgiver till utlämnandet. Det bör därför uppmärksammas att en förfrågan om medgivande är det regelmässiga förfarandet i samband med att förvaltningen vidarebefordrar känsliga uppgifter. Detta kunde ha gjorts tydligare i detta fall och förvaltningen tar åt sig kritiken i detta hänseende. Förvaltningen vill dock anföra att det ligger i sakens natur, i samband med ansökan om bostad via en tredje part, att vissa uppgifter måste lämnas vidare från den beställande myndigheten. Detta gäller även i samband med att man beställer utförande av vilken insats som helst. Att Tyresö Bostäder skulle förmedla bostaden var sökanden via sin gode man väl förtrogen med. Denna måste därför ha varit införstådd med att uppgifter av visst slag varit nödvändiga att vidarebefordras till Tyresö Bostäder. Vetskapen om att vissa uppgifter skulle lämnas ut måste därför ha nått den gode mannen senast i samband med samtalet den 13 februari. God man bör därför i egenskap av sitt tysta medhållande i samband med upplysningen om att Tyresö Bostäder skulle kontaktas, anses ha medgivit detta. Det var också på detta sätt som biståndshandläggaren uppfattade situationen. Nästa fråga blir om omfattningen av de uppgifter som lämnats ut uppenbart legat utanför det nödvändiga. Förvaltningen kan inte se att så skulle vara fallet. Omfattningen av de uppgifter som bör lämnas ut avgörs från fall till fall. Förvaltningen anser att omfattningen av de utlämnade uppgifterna även denna gång legat inom rimliga gränser. Slutligen ställer sig förvaltningen frågande till, om utlämnandet av ovan nämnda uppgifter i samband med att kommunen beställer bostad åt sökanden inte utgör ett nödvändigt utlämnande i sekretesslagens 1:a kapitel 5:e paragrafs mening. Tyresö Bostäder kan helt enkelt inte förmedla en lämpligt anpassad bostad till kommunen utan att dessa är väl förtrogna med den sökandes specifika behov av särskilt

text: anpassad bostad. Ett visst minimum av uppgifter är därför nödvändiga att lämnas ut för att kommunen ska kunna fullgöra sin uppgift i ett sådant hänseende. AA kommenterade remissvaret. Hon anförde bl.a. att hon inte hade samtyckt till att uppgifterna om BB:s s.k. levnadsvanor lämnades ut.

text: I ett beslut den 23 juni 2009 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: gäller sekretess inom socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men. Med socialtjänst jämställs enligt tredje stycket i samma bestämmelse bl.a. verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade.

text: Är sekretess föreskriven till förmån för enskild kan han eller hon enligt

text: 14 kap. 4 § sekretesslagen

text: samtycka till att sekretessen helt eller delvis efterges. Ett sådant samtycke behöver inte vara skriftligt utan även ett muntligt eller underförstått, s.k. presumerat, samtycke får godtas. Inom socialtjänsten, där det ofta är fråga om känsliga uppgifter, finns det dock som regel skäl att inhämta samtycket i skriftlig form eller åtminstone föra anteckningar om när och hur samtycket har inhämtats.

text: Sekretess hindrar inte att uppgift lämnas ut om detta är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet, se

text: 1 kap. 5 § sekretesslagen

text: Av utredningen framgår att sedan BB beviljats insats enligt

text: 9 § 9

text: LSS i form av särskilt anpassad bostad för vuxna, ansökte biståndshandläggaren hos Tyresö Bostäder om en sådan bostad för honom. I ansökan, som var daterad den 28 januari 2008, lämnades uppgifter om BB:s personliga förhållanden. Därvid angavs bl.a. att ”BB behöver ständig tillsyn då han får aggressionsutbrott och utför tvångshandlingar som att kasta bort eller spola ner saker i toaletten, riva sönder sina kläder med mera.” Det var således fråga om uppgifter för vilka sekretess enligt

text: 7 kap. 4 § sekretesslagen

text: gällde.

text: Tyresö Bostäder beslutade därefter att avslå ansökan om bostad med motiveringen att det enligt inhämtade uppgifter kunde finnas ”stor risk för störning på grund av BB:s levnadsvanor”. I skrivelsen från Tyresö Bostäder angavs att ny prövning kunde bli aktuell efter ett provboende i ett mer skyddat boende.

text: Sekretess till skydd för enskild kan i princip endast efterges av den enskilde själv, dvs. i detta fall av BB. Under förutsättning att han inte var ur stånd att ge uttryck för sin mening i sekretessfrågan var det alltså inte tillräckligt med samtycke från den gode mannen, utan hans eget samtycke till utlämnande av uppgifterna erfordrades (jfr

text: 11 kap. 5 § föräldrabalken

text: Som nämndens remissvar måste förstås, var biståndshandläggarens uppfattning att BB skulle anses ha lämnat ett s.k. tyst, eller presumerat, samtycke till att uppgifterna om honom lämnades ut. Detta eftersom BB genom sin gode man kände

text: till att kontakt skulle tas med Tyresö Bostäder, som skulle förmedla bostaden. Nämnden har uppgett att BB:s gode man måste ha nåtts av ”vetskapen om att vissa uppgifter skulle lämnas ut” senast den 13 februari 2008. Såvitt framgår av handlingarna hade dock uppgifterna lämnats ut till Tyresö Bostäder före den tidpunkten, i månadsskiftet januari/februari. Nämndens inställning i denna del är mot den bakgrunden svårförståelig. Vidare kan enligt min mening ett eftergivande av sekretess som regel inte presumeras enbart på grund av att den enskilde, eller dennes gode man, känner till att en utomstående ska kontaktas i ärendet. I en sådan situation som den här aktuella bör handläggaren diskutera med den enskilde vilka uppgifter om honom eller henne som behöver lämnas ut och inhämta ett uttryckligt samtycke till detta. Jag anser alltså inte att det i detta fall har funnits förutsättningar att presumera ett s.k. tyst samtycke från BB.

text: Nämnden har även ifrågasatt om inte bestämmelsen i

text: 1 kap. 5 § sekretesslagen

text: varit tillämplig, dvs. om det inte varit nödvändigt att lämna ut de aktuella uppgifterna för att nämnden skulle kunna fullgöra sin verksamhet. I denna del vill jag understryka att bestämmelsen ska tillämpas restriktivt (

text: prop. 1979/80:2

text: del A s. 465 och 494). Sekretessen får efterges bara i sådana fall då ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att en myndighet ska kunna fullgöra ett visst åliggande. Enligt min mening kan utlämnandet av de känsliga och detaljerade uppgifterna i detta fall inte anses ha varit nödvändigt för att nämnden skulle kunna sköta sina åligganden gentemot BB. Det kan dessutom konstateras att det var de sekretessbelagda uppgifterna om BB:s personliga förhållanden som föranledde att Tyresö Bostäder avslog hans ansökan om bostad.

text: Sammanfattningsvis anser jag således inte att det har funnits grund för uppfattningen att det förelegat ett samtycke till utlämnande av uppgifterna. Inte heller har omständigheterna varit sådana att

text: 1 kap. 5 § sekretesslagen

text: kunnat åberopas till stöd för utlämnandet. De aktuella uppgifterna var av känslig natur och borde inte ha vidarebefordrats utan att ett uttryckligt samtycke från BB – eventuellt förmedlat av den gode mannen – dessförinnan hade inhämtats och dokumenterats.

text: Nämnden har alltså brustit i sin tillämpning av

text: sekretesslagen

text: i detta fall. Av nämndens yttrande framgår att förvaltningen regelmässigt begär ett uttryckligt medgivande från den enskilde innan känsliga uppgifter vidarebefordras. Jag förutsätter att den rutinen i fortsättningen följs.

text: Ärendet avslutas med den kritik som framgår av det anförda.


title: Agerandet i samband med omhändertagandet av en mobiltelefon i en intagens bostadsrum

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 9 augusti 2004, klagade AA på anstalten Norrtäljes agerande vid ett omhändertagande av en mobiltelefon i hans bostadsrum den 30 april 2004. Enligt AA hade personalen ringt upp telefonnummer som fanns lagrade i telefonen. Han ifrågasatte om anstalten hade rätt att göra det utan hans medgivande. AA uppgav vidare att något ”beslagsprotokoll” avseende telefonen inte hade upprättats samt att denna inte hade lagts bland hans tillhörigheter i anstaltens förråd.

text: Utredning

text: AA:s behandlingsjournal begärdes in och granskades. Kriminalvårdsmyndigheten uppmanades därefter att yttra sig över vad som anfördes i AA:s anmälan.

text: I remissvaret anförde kriminalvårdsmyndigheten bl.a. följande.

text: – – – Vid utredning har följande framkommit. Som AA uppger i sin anmälan, ertappades han den 30 april 2004 på bar gärning med en mobiltelefon i sitt bostadsrum. Rapport skrevs och AA förhördes följande dag om den rapporterade misskötsamheten. I beslut 2004-05-18 senarelades hans villkorliga frigivning jml

text: 26 kap 7 § brottsbalken

text: som en disciplinär bestraffning för bl.a. innehavet av otillåten telefonutrustning. När den intagne är närvarande då en mobiltelefon påträffas och omhändertas av personalen har anstalten som rutin att skriftligt nedteckna detta endast i den rapport som upprättas angående misskötsamheten, vilken den intagne delges i samband med förhör. Det är inte så som AA uppger fråga om något beslag. Frågan om beslag hanteras inte av kriminalvården. Telefonen har endast omhändertagits och därefter överlämnats till polisen för eventuellt beslut i beslagsfrågan. Personalen ringer inte upp olika nummer som finns lagrade i telefonen. Däremot har Kriminalvårdsstyrelsen ej ansett det föreligga lagliga hinder mot att anstalterna granskar samtalslistorna tillhörande mobiltelefoner som påträffats i bostadsrum eller allmänna utrymmen. När det gäller innehavsfrågan har AA visserligen disciplinärt bestraffats för innehav av otillåten telefonutrustning, men anstalten har ej säkert kunnat säga att han är ägare till telefonen. AA har i förhör i samband med omhändertagandet av telefonen inte hävdat att det är hans men medgivit innehavet. Insmuggling av mobiltelefoner

text: har i synnerhet under det senaste året blivit ett stort säkerhetsproblem på denna anstalt. Under 2004 har mer än 60 telefoner omhändertagits; de flesta av dessa har saknat ägare. Telefonerna kan t.ex. användas för att samordna och förbereda fritagning, rymning och inkast i anstalten av narkotika, mobiltelefoner, vapen m m. Det kan under sådana omständigheter inte uteslutas att en mobiltelefon tas i beslag varför den, enligt 64 § lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL), kan omhändertas av den lokala kriminalvårdsmyndigheten och överlämnas till polisen. Den intagne, som påträffas med mobiltelefon, är inte alltid ägare till telefonen. Det är vanligt att telefoner används av flera intagna. Om den sedan tas i beslag eller hanteras som hittegods avgörs av den som jml 64 § KvaL skall fatta beslut i frågan det vill säga polis och åklagare. Så skedde i AA:s fall. Den intagne eller annan eventuell ägare har då fortfarande möjlighet att genom uppvisande av kvitto, garantibevis eller på annat sätt styrka sitt ägarskap och på så vis återfå telefonen. Av beslutet framgår inte klart hur myndigheten förfarit med telefonen, vilket kan anses vara en brist. Myndigheten kommer framdeles att klart uttrycka hur man förfar i dessa fall. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I beslut den 15 mars 2006 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Kriminalvården anses ha befogenhet att undersöka sina förvaringslokaler och den egendom som finns i dessa i syfte bl.a. att vidmakthålla frihetsberövandet (se

text: prop. 1978/79:62 s. 28

text: samt JO 1999/2000 s. 148 och 1997/98 s. 190). Som kriminalvårdsmyndigheten framhåller i remissvaret kan mobiltelefoner som intagna har tillgång till i en kriminalvårdsanstalt användas t.ex. för att samordna och förbereda fritagning, rymning och inkast i anstalten av narkotika, mobiltelefoner, vapen m.m. Det finns således anledning att anta att en påträffad mobiltelefon använts eller kommer att användas på ett sätt som inte är förenligt med ordning och säkerhet i anstalten. Mot den bakgrunden saknas det anledning för mig att kritisera undersökningen av den mobiltelefon som anträffades i AA:s bostadsrum.

text: Enligt

text: 39 b § förordningen (1974:248)

text: om kriminalvård i anstalt skall egendom som skall tas om hand i samband med kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan undersökning eller i enlighet med

text: 64 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt förtecknas. Förteckningen skall skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet. Vägrar den intagne att skriva under skall om det är möjligt ytterligare en tjänsteman skriva under förteckningen. Kriminalvården skall, om inte något annat är särskilt föreskrivet, se till att egendomen förvaras på ett betryggande sätt.

text: Såvitt framgår av utredningen har mobiltelefonen inte förtecknats. Enligt min mening bör egendom som omhändertas hos en intagen förtecknas även om det är oklart vem som äger egendomen.