nyckelord: Anstalt Sjukvård

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Sagsjön, om bl.a. omständigheterna i samband med en sjukhustransport

text: Anmälan

text: AA har i en anmälan till JO anfört bl.a. följande. Den 18 april 2008 blev hon akut sjuk i ett njurstensanfall. Hon bad kl.15.00 om att få komma till sjukhus. Ambulans tillkallades inte. Det tog över fem timmar innan hon fick transport. Väl framme på sjukhuset skrek den medföljande kriminalvårdstjänstemannen, som dessutom bar uniform, att ”här kommer en intagen från Sagsjöanstalten”. Hon upplevde detta som mycket kränkande. AA har vidare framfört missnöje över det sätt på vilket Kriminalvården hanterat två fax ställda till henne och inkomna till anstalten den 20 respektive den 21 maj 2008. AA har härutöver anfört att Kriminalvården har brutit mot gällande sekretessregler samt att hon inte har beretts möjlighet att ringa till sin son som utlovat.

text: Utredning

text: Utdrag ur AA:s behandlingsjournal begärdes in och granskades. Kriminalvården anmodades därefter att yttra sig över det som AA anfört.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region Väst, genom regionchefen BB följande. – – –

text: Sjukhustransport

text: AA har framfört klagomål angående ett flertal händelser. Inledningsvis beskriver AA hur hon den 18 april 2008 fick ett plågsamt njurstensanfall och därför behövde åka till sjukhus. AA ifrågasätter dels hur det kommer sig att hon från det att hon kl. 15.00 bad om att få komma till sjukhus behövde vänta i över fem timmar på sjukhustransporten, dels varför transporten skedde i anstaltens bil istället för i ambulans, samt att anstalten mot hennes inrådan först valde att åka till Mölndals sjukhus istället för till Sahlgrenska. AA uppger vidare att personalen bar uniform och på så sätt pekade ut henne som intagen inför sjukhuspersonal och besökare, samt att personalen även högljutt deklarerade att det rörde sig om en intagen från Sagsjön, vilket var kränkande.

text: Utredning Av anstaltens utredning framgår följande. Fredagen den 18 april, enligt anstaltens uppgifter runt kl. 16.00, kontaktade AA personal med anledning av smärtor i magen. Vårdaren samtalade med AA som uppgav att hon trodde att det var njursten. Efter en stund sade AA att hon ville ringa sin syster, tillika ombud, vilket hon fick göra genast via anstaltens telefon. Efter ytterligare en stund sade AA till vårdaren att det nu gjorde så ont att hon var tvungen att åka till sjukhus. Personalen kontaktade då omgående vakthavande befäl på anstalten Högsbo som beslutade att AA skulle transporteras till sjukhus. Klockan var då ca 16.45 - 17.00. Vakthavande befäl kom tillsammans med vårdaren överens om att man skulle försöka få tag på extra personal. En permissionssedel förbereddes med tidsangivelsen från och med kl. 17.15 till och med kl. 22.15, så man skulle kunna åka så fort personalen infunnit sig. Transporten lämnade anstalten Sagsjön strax före kl. 18.00 med den särskilt inringda personal som ankommit till anstalten ca fem minuter tidigare. Under väntetiden ringde AA:s ombud till regionchef BB och begärde att AA skulle få åka ambulans. BB ringde till kriminalvårdschef CC ca kl. 17.30 och informerade om läget. CC ringde därefter till anstaltens centralvakt och fick information om att transport till sjukhus skulle ske inom kort. Han bedömde därmed att sjukhustransporten var löst på ett tillfredsställande sätt. AA uppger att hon inte fick transport förrän efter 20.00, men enligt anstaltens uppgifter fick hon alltså transport kl.18.00. Eftersom AA inte tillåter att Kriminalvården har insyn i hennes sjukjournaler eller kontakt med hennes läkare, är det endast hennes uppgifter som ligger till grund för den diagnos som ställts. Det är alltid en bedömningsfråga hur brådskande en sjuktransport är, och personalen uppfattade inte att besvären var så svåra att ambulans behövde tillkallas. Man ansåg det bäst att åka till det sjukhus som ligger närmast anstalten, i detta fall Mölndals sjukhus. När de kom fram gick vårdaren med AA till luckan och berättade om besvären, och även att AA själv trodde att det rörde sig om njursten. På Mölndals sjukhus fick de då svaret att de skulle åka vidare till Sahlgrenska, där proceduren vid luckan upprepades. Vårdaren har inte skrikit, eller ens nämnt att sällskapet kom från Sagsjön, men var i enlighet med gällande regler uniformerad. AA kom tillbaka till anstalten samma kväll.

text: Författningsbestämmelser Om en intagen behöver hälso- och sjukvård, skall han eller hon i enlighet med

text: 37 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Kan erforderlig undersökning och behandling inte lämpligen genomföras inom anstalten bör den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, får en intagen föras över till ett allmänt sjukhus. Enligt 1 kap. (2 kap., JO:s anmärkning) 6 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (

text: KVFS 2008:3

text: ) ska detta om den intagne visar tecken på sjukdom eller drabbas av olycksfall utan dröjsmål anmälas till anstaltens sjukvårdspersonal och ansvarig kriminalvårdsinspektör. Vid akut fara ska den intagne omedelbart komma under läkarvård. Om sjukdomen eller olycksfallet är av allvarligt slag, ska anstalten omgående underrätta den som uppgivits vara närmast anhörig till den intagne. Vid transport av en intagen ska enligt 42 § KvaL såvitt möjligt ses till att den intagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet. Av 2 § Kriminalvårdens administrativa föreskrift (KVAF 2007:2) framgår att tjänstedräkt skall bäras vid transport av intagna och häktade mellan anstalter, häkten och polismyndigheter samt i samband med inställelse till domstolsförhandling. Om det är motiverat av säkerhetsskäl skall tjänstedräkt bäras också vid andra transporter än de som avses i första stycket, vid sjukhusbevakning och vid bevakad permission. Om det är möjligt skall dock civil klädsel bäras vid transport av intagna och häktade där allmänna kommunikationsmedel används.

text: Kriminalvården gör följande bedömning Man har från anstaltens sida gjort bedömningen att AA skulle föras till sjukhus. Fråga är om detta har skett i enlighet med gällande bestämmelser. AA uppger att hon

text: anmält sitt behov av sjukvård redan kl. 15.00. Denna uppgift överensstämmer inte med vad anstalten framfört, som menar att hon efter kontorstid informerat personal. Det dröjde även en stund från det att AA informerat personal om att hon hade ont tills hon själv uttryckte att hon behövde åka till sjukhus. Uppgifterna går isär även avseende tid för avfärd. AA menar att hon åkte först 20.00, medan anstalten uppger att det var kl. 18.00. Vid akut fara, ska den intagne enligt föreskrifterna omedelbart komma under läkarvård. I detta fall har det enligt anstaltens uppgifter tagit ca en timme och femton minuter innan man i anstaltens bil åkt till sjukhus. Det är vid sjukhustransport en del praktiska saker som måste lösas, vilket kan medföra en viss fördröjning. Kriminalvården menar att anstaltens tidsuppgifter är tillförlitliga och finner inte heller att dröjsmålet innan avfärd varit anmärkningsvärt långt. Det har som framgår ovan inte gått att verifiera AA:s diagnos, och AA har inte heller inkommit med ett medicinskt underlag som skulle kunna styrka att behovet var så akut att en ambulans istället borde ha tillkallats. Personalen har uppfattat att situationen inte krävde en transport i ambulans. Personalen har enligt rutin burit tjänstedräkt vid sjukhustransporten, vilket har den naturliga konsekvensen att medföljande person indirekt kan pekas ut som intagen. Vårdaren uppger att hon inte har nämnt någonting om att AA kom från Sagsjöanstalten, och ord står alltså mot ord. Det har inte framkommit något som styrker AA:s uppgifter. Kriminalvården finner att anstalten Sagsjön i denna del har agerat i enlighet med gällande bestämmelser.

text: Hantering av fax

text: AA är även kritisk gentemot anstaltens agerande avseende två fax som den 20 respektive den 21 maj 2008 sänts till anstalten. AA begärdes förflyttad till anstalten Ystad den 22 maj och fick inte veta något om handlingarna innan avfärd. Först den 8 juli då hon gick igenom sina tillhörigheter i förrådet på anstalten Ystad upptäckte hon dem. På faxen fanns en post-it lapp med information om att hon inte har delgivits handlingarna. AA hävdar att handlingarna avsiktligt gömts av anstalten Sagsjön. Hon uppger vidare att faxen var ytterst viktiga då de rörde hennes vårdnadsprocess, och att hon på grund av den uteblivna delgivningen inte fått träffa sitt barn på mer än två månader.

text: Utredning Anstalten har endast kännedom om ett fax som kom den 21 maj. Vid denna tid var AA avskild och psykiskt labil, varför anstalten beslutat om ständig tillsyn. Det bedömdes som olämpligt att överlämna faxet i den situationen. Den 22 maj, på morgonen, transporterades AA till Ystad. Man valde att skicka faxet med transporten så att hon under lugnare omständigheter skulle kunna ta del av det. Faxet lämnades vid avresan till transporttjänsten tillsammans med övriga handlingar i en särskild förvaringspåse för handlingar. På faxet fästes en lapp med information om att det ännu inte delgivits AA, så att det skulle kunna göras på Ystad. Det förefaller osannolikt att faxet skulle ha hamnat bland hennes kläder som lagts i förrådet. Det är inte normal rutin att man vid förflyttningar kontrollerar att olika handlingar har kommit fram, och så gjordes alltså inte heller denna gång. Påståendet att undanhållande av informationen skulle vara en medveten handling från personalens sida tillbakavisas å det bestämdaste. Såvitt avser utebliven kontakt var dottern aktuell för besök tillsammans med AA:s bror. Besöket ställdes dock in av skäl okända för Kriminalvården. Besök i anstalt av underårig måste godkännas av vårdnadshavaren, AA:s exmake, och processen har försvårats av att AA inte har godkänt en sådan kontakt. AA har inte haft besök av sin dotter under anstaltsvistelsen. Anstalten kan inte vitsorda att kontakten med barnet har försvårats med anledning av att AA inte delgavs faxet innan avfärd, eftersom anstalten inte har läst faxet.

text: Författningsbestämmelser Av (4 kap., JO:s anmärkning) 1 §

text: KVFS 2008:3

text: framgår att befordran och granskning av intagnas post ska ske skyndsamt.

text: Kriminalvården gör följande bedömning Inledningsvis kan sägas att Kriminalvården inte kan fastställa huruvida anstalten Sagsjöns hantering av faxen har medfört de konsekvenser AA anger avseende utebliven kontakt med dottern. Det kan dock konstateras att det inte åvilar anstalten Sagsjön att, utan läkares inrådan, bedöma huruvida ett besked med anledning av en intagens psykiska tillstånd ska delges eller ej. Post som inkommer till intagna ska som huvudregel befordras skyndsamt. Eftersom faxet med anledning av det ansträngda läge som förelåg inte delgavs fanns det ännu större anledning för anstalten Sagsjön att genom kontakt med anstalten Ystad försäkra sig om att faxet verkligen delgivits AA vid hennes ankomst. Det var alltså inte tillräckligt att endast informera om den uteblivna delgivningen på en lapp; risken att den inte läses är alltför stor. Bristfällig dokumentation vid överlämning mellan anstalter är ett kvalitetsproblem som berör flera verksamhetsställen. Regionen kommer därför att vidta åtgärder i form av utbildning och interkontroller för att förbättra anstalternas rutiner vid förflyttning av klienter.

text: Sekretessbrott

text: AA hävdar att anstalten har diskuterat henne och hennes dotter med AA:s exmake och därigenom brutit mot de sekretessregler som gäller för kriminalvården. Familjerättsbyrån kan enligt uppgift bekräfta denna kontakt.

text: Utredning AA:s exmake DD kontaktade kriminalvårdsinspektören EE i maj för att diskutera vissa frågor rörande AA och erhöll då information om att anstalten inte kan diskutera konkreta klientärenden med utomstående utan att först inhämta tillstånd från den intagna. DD ville inte att samtycke skulle inhämtas och fick därför endast generell information om vad som gäller för besök på en anstalt. EE har inte på något sätt i samtalet vare sig berört klienten eller kommenterat huruvida AA befunnit sig på anstalten. Det finns ingen uppgift om att någon annan ur personalen har samtalat med DD. EE har inte varit i kontakt med Familjerättsbyrån, och känner därför inte till vad de kan ha lämnat för information till AA.

text: Författningsbestämmelser m.m. Enligt

text: 7 kap. 21 § sekretesslagen (1980:100)

text: gäller sekretess inom kriminalvården för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Begreppet ”men” har enligt förarbetena till

text: sekretesslagen

text: en mycket vidsträckt innebörd. I princip bör allt som den berörda individen upplever som ett mera påtagligt obehag kunna beaktas vid skadeprövningen. Även helt rättsenliga åtgärder, t.ex. att någon satts i fängelse, kan därmed bedömas som men (se

text: prop. 1979/80:2

text: , del A s. 83). Av

text: 14 kap 4 § 1 st. sekretesslagen

text: framgår att den enskilde själv genom samtycke kan efterge sekretessen.

text: Kriminalvården gör följande bedömning Kriminalvården finner det inte styrkt att anstalten brutit mot den sekretess som åvilar de anställda inom Kriminalvården. Anstalten har, vilket även framkommer av en daganteckning i det klientadministrativa systemet KLAS daterad den 20 maj 2008, genom kriminalvårdsinspektör EE endast lämnat generell information till DD om vad som gäller vid besök på anstalt.

text: Veckosamtal

text: AA beskriver hur hon, trots att anstalten beviljat henne ett telefonsamtal i veckan till sin son, inte hade möjlighet att genomföra samtalet. Telefonen var i ett besöksrum, och varje gång AA skulle ringa var telefonen upptagen eller rummet bokat. Detta är enligt AA:s mening inte förenligt med barnkonventionen. Anstalten har dessutom underlåtit att framföra meddelanden om att sonen såväl som hennes advokat har ringt till anstalten och sökt henne. Kriminalvårdaren FF har därutöver skällt ut AA.

text: Utredning Såvitt avser rutiner för s.k. veckosamtal gäller en överenskommelse mellan anstalt och klient om vilken tid samtalet ska ringas. Ibland är det rummet där veckosamtalet ska äga rum upptaget så att man inte kan ringa vid den överenskomna tidpunkten. Vid sådana tillfällen är det rutin att klienten och personalen kommer överens om en annan tid. Detta framgår även i besluten för veckosamtal. Veckosamtal är inte någon absolut rättighet för de intagna. AA har utöver möjligheten att ringa ett av anstalten bekostat samtal per vecka, praktiskt taget obegränsad möjlighet att ringa till sin son och advokat på egen bekostnad, och har alltså fullgoda möjligheter att använda telefon för de kontakter hon behöver ta. Det är dock vanligt att intagna väljer att ringa advokatsamtal från personalavdelningen på den öppna avdelningen, och då sitter personal med. Anstalten har i motsats till vad AA påstår förmedlat otaliga meddelanden från ombud och anhöriga till AA Kriminalvårdare FF har inte vid något tillfälle skällt ut AA.

text: Författningsbestämmelser Av 30 § KvaL framgår såvitt nu är av intresse, att telefonsamtal mellan intagna och personer utanför anstalten får äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Enligt 4 kap. 6 §

text: KVFS 2008:3

text: får en intagen inte använda eller inneha annan telefonutrustning i anstalt eller under utevistelse med kriminalvårdspersonal än den som tillhandahålls av anstalten. Anstalten ska, i den utsträckning det lämpligen kan ske och om det är möjligt av ordnings- och säkerhetsskäl, tillåta intagna att ta emot samtal från sitt/sina barn. Av de allmänna råden framgår att i de fall intagna kan tillåtas ta emot samtal från sitt/sina barn kan det om det är möjligt lämpligen ordnas genom att anstalten inför/tillhandahåller en fast tid i veckan för inkommande samtal.

text: Kriminalvården gör följande bedömning Av anstaltens utredning framgår att AA haft fullgoda möjligheter att ringa sin son samt advokat på egen bekostnad. AA har även i enlighet med anstaltens praxis haft möjlighet att, i det fall veckosamtalet inte har kunnat genomföras på avtalad tidpunkt, tillsammans med personal komma överens om en ny tid. Anstalten menar vidare att de har lämnat otaliga meddelanden till AA om telefonsamtal. Det finns dessutom ett flertal daganteckningar i KLAS där det t.ex. anges att AA:s ombud sökt henne, och att hon vid upprepade tillfällen har fått möjlighet att ringa sin advokat från kontaktmannarummet på avdelningen. Det har inte framkommit någonting i övrigt som ger Kriminalvården anledning att betvivla anstaltens uppgifter. Det finns ingenting som stöder AA:s påstående om att hon har blivit utskälld av FF, och det kan konstateras att ord står mot ord. Kriminalvården fäster tilltro till FF:s uppgifter och har alltså ingen anledning att ifrågasätta hans uppförande gentemot AA.

text: AA kommenterade remissvaret och vidhöll bl.a. sin uppfattning i fråga om vid vilken tidpunkt hon fick vård.

text: Bedömning

text: Sjukhustransporten Om en intagen behöver hälso- och sjukvård ska han eller hon, enligt

text: 37 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Kan erforderlig undersökning och behandling inte lämpligen genomföras inom anstalten bör den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, får en intagen föras över till ett allmänt sjukhus. Visar den intagne tecken på sjukdom eller drabbas hon eller han av olycksfall ska, enligt 2 kap. 6 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVFS

text: 2008:3), detta utan dröjsmål anmälas till anstaltens sjukvårdspersonal och ansvarig kriminalvårdsinspektör. Vid akut fara ska den intagne omedelbart komma under läkarvård.

text: AA och Kriminalvården har olika uppfattning om vilket transportmedel som borde ha valts för sjukhustransporten, om vad som föregick transporten samt om vid vilken tidpunkt denna avgick. Ytterligare utredning framstår inte som meningsfull. Jag kan därför endast konstatera att den utredning som föreligger i ärendet inte ger stöd för någon kritik från min sida. Vidare lämpar sig inte medicinska frågor för JO:s prövning.

text: Bärandet av tjänstedräkt Vid transport av en intagen ska, enligt 42 § första stycket kriminalvårdslagen, såvitt möjligt ses till att den intagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet.

text: Tjänstedräkt ska, enligt 2 § första stycket Kriminalvårdens föreskrifter om tjänstedräkt (KVAF 2007:2) bäras vid transport av intagna och häktade mellan anstalter, häkten och polismyndigheter samt i samband med inställelse till domstolsförhandling. Om det är motiverat av säkerhetsskäl ska, enligt andra stycket samma lagrum, tjänstedräkt också bäras vid andra transporter än de som avses i första stycket, vid sjukhusbevakning och vid bevakad permission. Om det är möjligt ska dock civil klädsel bäras vid transport av intagna och häktade där allmänna kommunikationsmedel används.

text: Av andra stycket i de ovan angivna föreskrifterna framgår att tjänstedräkt (uniform) vid andra transporter än de som anges i första stycket – och således vid sjukhustransporter – endast ska bäras om det är motiverat av säkerhetsskäl. Detta innebär att Kriminalvården måste göra en bedömning av säkerhetsrisken i det enskilda fallet (jfr även JO:s beslut den 23 juni 2009, dnr

text: ). Såvitt framgår av Kriminalvårdens remissvar har någon sådan bedömning inte gjorts utan tjänstedräkt burits ”enligt rutin”. För detta förtjänar Kriminalvården kritik.

text: Postbefordran Enligt 4 kap. 1 §

text: KVFS 2008:3

text: ska befordran och granskning av intagnas post ske skyndsamt.

text: Jag delar Kriminalvårdens uppfattning att det inte ankommer på Kriminalvårdens personal att bedöma huruvida den intagnes hälsotillstånd hindrar att post vidarebefordras till honom eller henne. Vidare kan Kriminalvården inte undgå kritik för sin i övrigt närmast vårdslösa hantering av posten i fråga. Sekretess, telefonsamtal m.m. Det som i övrigt har framkommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

publisher: Justitieombudsmannen

title: Disciplinansvar för en polisman för otrevligt bemötande vid en anmälningsupptagning och för användande av ett påhittat namn

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 15 juli 2008, framförde AA klagomål mot inspektören BB, vid Polismyndigheten i Västra Götaland, polisenhet Alingsås. Hon uppgav bl.a. följande. När hon ringde till polisen för att göra en polisanmälan blev hon bemött på ett otrevligt och hånfullt sätt av en polisman. Polismannen vägrade också att uppge sitt namn och först vid tredje försöket sade han att han hette CC. När hon frågade vem som var hans chef fick hon till svar att det var han själv. Nästa dag ringde hon igen till polisstationen för att få klarhet i det märkliga och oprofessionella beteendet. Hon fick då till svar att det inte fanns någon polisman där vid namn CC. Det kom senare fram att polismannen använt sig av falskt namn och felaktig titel och egentligen heter BB.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K115798-08 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. Den 13 juli 2008 gjorde AA en polisanmälan per telefon om brott mot lagen om tillsyn över hundar och katter och framkallande av fara för annan. Anmälan togs upp av BB och handlade om ett hundslagsmål. Enligt anmälan hade AA:s hund, som var kopplad vid tillfället, blivit påhoppad av en annan lösspringande hund, trots att det var kopplingstvång i det aktuella området.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB. Han upplyste bl.a. följande. Vid det aktuella tillfället vikarierade han som inre befäl, vilket innebar att han var chef för polisenheten. AA ringde polisen och blev kopplad till honom. Han svarade genom att uppge namn och tjänsteställe. AA ville göra en polisanmälan, vilken hon ville bl.a. skulle rubriceras som framkallande av fara för annan. BB upplyste henne att rekvisiten för brottet inte var uppfyllda men AA stod på sig att anmälan skulle rubriceras som hon begärde. AA begärde också att han skulle utföra vissa utredningsåtgärder. Han upplyste henne om att det inte ingick i hans arbetsuppgifter. Samtalet blev alltmer upprört från båda sidor. Han uppfattade AA som fruktansvärt arg och upplevde henne även som en ”rättshaverist”. I det läget ville hon att han skulle upprepa sitt namn. Då han tidigare varit utsatt för förföljelse och fått rådet av myndighetens personskyddsrotel att uppge tjänstenummer i stället

text: för namn erbjöd han AA detta, som dock inte ville nöja sig med det. Han upplyste henne även om att hans namn skulle framgå av anmälan som hon skulle få några dagar senare. Hon insisterade, trots detta, på att få veta hans namn och då sade han slutligen att hon kunde fråga efter DD (inte DD som AA uppfattade namnet; JO:s anm.) om hon ville återkomma. Detta namn är ett alias som han använder sig av och som också är känt inom polisen. Samma dag besökte AA polisstationen och frågade efter CC. Han tog då emot henne och hon frågade vem som var hans chef samt ville få en ursäkt. Han uppgav att han var högste ansvarige och att han inte hade något att be om ursäkt för. Hon lämnade därefter polisstationen. Han har inte bemött AA på ett otrevligt eller kränkande sätt. Han har varit mycket tydlig och försökt förklara varför det som anmälan gällde inte kunde rubriceras som hon begärde.

text: Muntliga upplysningar inhämtades också från biträdande polisenhetschefen Jan Hellnevi, varvid bl.a. följande framkom. BB tjänstgör som yttre befäl men vikarierar även ibland som inre befäl, vilket innebär att han är chef för polisenheten under icke kontorstid. EE känner inte till om det är allmänt känt att BB använder sig av namnet DD.

text: Mot bakgrund av det som kommit fram remitterades ärendet till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framförts i anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren FF) gjorde följande bedömning.

text: I ärendet är ostridigt att AA i sin telefonkontakt med BB haft avsikten att göra en polisanmälan. Polismyndigheten kan konstatera att det inte har framkommit några omständigheter som talar för att en polisanmälan inte skulle ha tagits upp i samband med detta samtal. Polismyndigheten konstaterar också att BB i och för sig upprättade en polisanmälan samma dag, men att detta föregicks av en diskussion mellan honom och AA om huruvida den anmälda händelsen skulle kunna rubriceras som brottet framkallande av fara för annan. Mot bakgrund av vad som har framkommit om den diskussion som förevarit mellan BB och anmälaren, finner Polismyndigheten anledning att understryka vikten av att en polisanmälan tas upp på ett sätt som innebär att anmälarens påståenden kan prövas i ett oförvanskat skick i den efterföljande utredningen. BB har i sin då aktuella egenskap avanmälningsmottagare inte haft att göra någon prövning av det inträffade i samband med upprättandet av anmälan. Enligt Polismyndigheten torde det i princip inte heller ankomma på den polisman som tar upp en anmälan att på det stadiet pröva riktigheten i en brottsrubricering som anmälaren har angett. I den enskildes kontakter med polisen har den enskilde rätt att få sådana tillräckliga upplysningar så att det i efterhand ska kunna klargöras vilken befattningshavare som han eller hon har varit i kontakt med. Särskild betydelse får sådana upplysningar i de sammanhang där uppgifterna i ett senare skede behövs för att göra en granskning av befattningshavarens agerande (jfr JO:s beslut 2005-09-20, dnr 4368-2004). Av vad som framkommit i ärendet kan Polismyndigheten konstatera att BB vid tidpunkten för AA:s polisanmälan inte hade tilldelats några fiktiva personuppgifter, varken enligt lagen om kvalificerade skyddsidentiteter eller av någon annan anledning som varit känd i myndigheten. Något ärende angående särskilt personsäkerhetsarbete vid myndighetens personsäkerhetsenhet pågick inte heller vid denna tidpunkt.

text: Av de uppgifter som BB själv har lämnat till JO, framgår att han presenterat sig med sitt riktiga namn och tjänstenummer när han svarade i telefonen samt att han uppgett för anmälaren att hans riktiga namn skulle framgå av den målsägandekopia som hon skulle erhålla några dagar senare. BB har också uppgett att han erbjöd AA uppgift om sitt tjänstenummer, vilket i sig skulle ha inneburit att det i efterhand hade varit möjligt att bestämma vem anmälaren hade varit i kontakt med. Mot bakgrund av det ovan nämnda framstår anledningen till att BB inte ville uppge sitt riktiga namn, när anmälaren insisterade på detta, som irrationell. Polismyndigheten har dock inte funnit stöd för att BB skulle ha uppgett falska uppgifter i fråga om sin titel. Av vad som sammantaget har framkommit i ärendet kan Polismyndigheten inte finna någon anledning som medfört att BB i den aktuella situationen haft godtagbara skäl för att uppge ett annat namn än sitt riktiga. Polismyndighetens uppfattning är därför att BB borde ha besvarat anmälarens fråga om vad han heter med att uppge sitt riktiga namn. BB borde också ha förstått att AA frågade efternamnet på hans chef och förklarat att denne inte var i tjänst på söndagen. AA synes dock påföljande dag och på egen hand ha lyckats få tag på ”vikarierande polischefen” (vilket rätteligen torde ha varit ställföreträdandepolisenhetschefen vid polisenheten Alingsås) och fått klarhet i vissa frågor. För allmänhetens förtroende för polisen är det viktigt att anställda i sina kontakter med enskilda uppträder på ett sätt som inger förtroende och aktning. BB:s egna uppgifter om den aktuella händelsen ger anledning att även i övrigt ifrågasätta om han vid anmälningsupptagningen uppträdde på ett sådant sätt som rimligen kunnat krävas av honom enligt polisförordningen. Polismyndigheten beklagar det sätt på vilket AA har blivit bemött den 13 juli 2008. Polismyndigheten vill i detta sammanhang upplysa om att det inom polisen pågår ett nationellt projekt med att ta fram en gemensam värdegrund som är förankrad hos medarbetarna. Myndigheten avser att fortsätta med detta arbete för att ytterligare höja förtroendet för polisen hos allmänheten.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 2 oktober 2009 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Bemötandet vid anmälningsupptagningen

text: Det har här kommit fram att AA och BB blev oense om bl.a. brottsrubriceringen av den händelse som hon ville polisanmäla: ett hundslagsmål. JO har, som polismyndigheten också påpekat, flera gånger tidigare framhållit att det föreligger en principiell skyldighet för polisen att ta emot anmälningar om brott. Huvudregeln är att polisen utan uppskov ska ta emot en sådan anmälan. En anmälan kan göras såväl muntligen som skriftligen hos vilken polismyndighet som helst. Det finns här anledning att särskilt betona att någon prövning av det inträffade inte ska ske i samband med upprättandet av anmälan. Den prövningen ska i stället göras vid den efterföljande bedömningen av om förundersökning ska inledas eller inte. Polisen bör också i det initiala skedet i princip godta de påståenden om brottsrubricering som anmälaren anger (jfr JO 1989/90 s. 64). BB borde alltså rätteligen ha tagit upp den anmälan AA önskade göra utan att hamna i en diskussion om huruvida eventuella rekvisit i en viss bestämmelse var uppfyllda eller inte. Den

text: bedömningen ankommer på en förundersökningsledare att göra vid en efterföljande granskning av anmälan.

text: Det framstår som mycket möjligt att samtalet mellan AA och BB inte hade bli lika upprört om han inte hade ifrågasatt hennes uppgifter och hamnat i en juridisk diskussion om olika brottsrekvisit.

text: Jag finner att BB inte kan undgå kritik för sitt handlande i denna del.

text: Användningen av ett påhittat namn Jag vill inledningsvis framhålla att utredningen i ärendet har bekräftat AA:s påstående i anmälan att polismannen BB på fråga om vad han hette uppgav ett påhittat namn. Det står likaså klart att beslut inte fattats om att tilldela BB en s.k. kvalificerad skyddsidentitet.

text: Som jag har förstått BB uppgav han ett påhittat namn eftersom han tidigare blivit utsatt för förföljelse och då fått rådet av personskyddsroteln i Göteborg att i en sådan situation ange sitt tjänstenummer. När nu AA insisterade på att få hans namn uppgav han sig i stället heta DD, som han anser är ett alias som är känt inom polisen. (I förbigående kan nämnas att polisinspektören DD är en rollkaraktär i den svenska filmen ”I lagens namn” från 1986).

text: Det framgår visserligen av utredningen att BB i november 2005 i och för sig var aktuell i ett ärende om personsäkerhet på grund av en viss hotbild men att detta ärende avslutades redan efter någon månad då hotet inte längre bedömdes som allvarligt. Jag vill här också framhålla att det inte finns något som helst i ärendet som tyder på att AA skulle ha varit hotfull mot BB även om hon möjligen var arg och upprörd.

text: Som polismyndigheten uttalat var BB:s beteende – utifrån de bevekelsegrunder han angett – dessutom irrationellt. Jag kan helt instämma i den bedömningen. Han borde vidare, som myndigheten också anfört, självfallet även ha uppgett namnet på sin chef när detta efterfrågades och förstått att det inte var han själv som åsyftades samt förklarat för AA att chefen inte var i tjänst den aktuella dagen.

text: Det är inte en alltför ovanlig företeelse att polisen möts av t.ex. ifrågasättande, påstridiga och upprörda personer. I sådana situationer är det naturligtvis av stor vikt att den enskilde polismannen visar självbehärskning och lägger band på sin egen eventuella frustration. För allmänhetens förtroende för polisen är det viktigt att en befattningshavare i sina kontakter med enskilda uppträder på ett sätt som inger förtroende och aktning. En polisman ska vidare uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet eller småaktighet (4 kap. 1 § polisförordningen). Enligt min uppfattning bör en polismans kontakter med enskilda i så stor utsträckning som möjligt också präglas av öppenhet, vilket bl.a. innebär att han eller hon – om inte särskilda skäl föreligger på grund av att det t.ex. är fråga om en hotfull

text: situation – på fråga ska uppge sitt namn och inte gömma sig bakom ett tjänstenummer och definitivt inte bakom ett påhittat namn.

text: Sammanfattningsvis har BB enligt min uppfattning – genom att till en anmälare uppge ett påhittat namn – åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som innefattar sådan tjänsteförseelse som enligt 14 § lagen om offentlig anställning bör föranleda disciplinpåföljd. Jag beslutar därför att överlämna ärendet till Rikspolisstyrelsens personalansvarsnämnd för prövning av denna fråga.

text: Slutligen noterar jag att polismyndigheten beklagat det inträffade.

text: Rikspolisstyrelsens personalansvarsnämnds bedömning

text: I ett beslut den 15 december 2009 ålade Rikspolisstyrelsens personalansvarsnämnd BB disciplinpåföljd i form av varning.

text: I sin motivering slog personalansvarsnämnden fast att BB hade brutit mot bestämmelserna som reglerar hur anställda ska uppträda i arbetet och att hans agerande var förvånande och hade skadat allmänhetens förtroende för polisen.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Barn/ungdom
JO-inspektion
Långsam handläggning

title: Allvarlig kritik mot en rådman vid Blekinge tingsrätt för handläggningen av ett mål om vårdnad om barn m.m.

sammanfattning: Ansökan om stämning i ett mål om vårdnad om barn m.m. lämnades in till tingsrätten den 5 mars 2010 och avgjordes genom en dom på handlingarna den 21 april 2015, dvs. drygt fem år senare. I beslutet får den ansvarige rådmannen allvarlig kritik för avsaknaden av tidsplan, för bristfällig processledning och för den långa handläggningstiden av målet.

text: Initiativet

text: Under min inspektion vid Blekinge tingsrätt den 11–13 november 2014 uppmärksammades handläggningen av tingsrättens mål T 650-10.

text: I protokollet från inspektionen antecknades följande: I mål T 650-10, som gällde vårdnad om barn m.m., inkom ansökan om stämning den 5 mars 2010. Ett sammanträde för muntlig förberedelse hölls den 28 april 2010. Utsatta huvudförhandlingar den 1 juni 2011 och den 17 augusti 2011 ställdes in. Ett ytterligare sammanträde för muntlig förberedelse hölls den 4 juni 2012 och den 27 oktober 2014 kallade tingsrätten till ett nytt sådant sammanträde. Tingsrättens handläggning stannade under perioder helt av och någon tidsplan hade inte upprättats i målet.

text: Jag beslutade att ta upp tingsrättens handläggning av tvistemålet till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Dagboksblad och handlingar i målet hämtades in och granskades.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över handläggningen av målet.

text: Tingsrätten (lagmannen AA) lämnade följande remissvar:

text: Det kan konstateras att handläggningen av målet periodvis har avstannat på ett oacceptabelt sätt. Jag kan endast svara för tiden efter januari 2014 eftersom jag då tillträdde som lagman vid Blekinge tingsrätt. Jag har frågat BB varför handläggningen har dragit ut på tiden och avstannat under långa perioder utan

text: någon aktivitet överhuvudtaget. Svaret jag har fått är att det beror på hård arbetsbelastning. Han har också nämnt att utsatta huvudförhandlingar har fått ställas in, att part inte inställt sig till sammanträde och att nya upplysningar från flera socialnämnder har fått inhämtas. Noteras bör att parterna har processat utan ombud vilket möjligen kan ha komplicerat handläggningen. Avsaknaden av tidsplan och bristfällig processledning har fört med sig att rättegången inte har genomförts inom skälig tid. Rådmannen BB lämnade följande yttrande:

text: Dom har nu meddelats i målet. Handläggningen av målet har dragit ut på tiden, vilket jag beklagar och är beredd att ta till mig kritik för. Möjligen kan en mycket hård arbetsbelastning i någon mån ursäkta det inträffade. Tingsrätten avgjorde målet på handlingarna och dom meddelades den 21 april 2015, dvs. drygt fem år efter det att fadern hade ansökt om stämning. I domen lämnade tingsrätten faderns yrkanden om vårdnad och boende utan bifall. Tingsrätten beslutade emellertid att barnen skulle ha rätt till visst umgänge med fadern.

text: Bedömning

text: I

text: 2 kap. 11 § regeringsformen

text: finns ett uttryckligt krav på att en rättegång ska genomföras inom skälig tid. I

text: 42 kap. 6 § tredje stycket rättegångsbalken

text: , RB, anges att rätten ska driva förberedelsen i ett tvistemål med inriktning på ett snabbt avgörande. Denna förpliktelse ska rätten fullgöra genom formell och materiell processledning. Rätten ska alltså dels styra upp processens yttre ramar, dels verka för att tvistefrågorna blir klarlagda. Det är viktigt att rätten agerar med fasthet i båda dessa avseenden och hela tiden är aktiv under förberedelsen.

text: Rätten ska också upprätta en tidsplan för målets handläggning, om det inte är obehövligt på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl (

text: 42 kap. 6 § fjärde stycket

text: RB). En omsorgsfullt upprättad tidsplan medför en uppstramning och effektivisering av förberedelsen och ger såväl parterna som rätten en god överblick över processen och vilka åtgärder som återstår att vidta för att kunna avgöra målet. Detta skapar vidare förutsättningar för en snabbare handläggning (

text: prop. 2004/05:131 s. 132

text: f).

text: Det är domstolen och inte parterna som bestämmer hur förberedelsen av ett tvistemål ska skötas. Just i mål om vårdnad och umgänge med barn är domstolens ansvar särskilt påtagligt. I dessa mål är det inte bara parterna som berörs av hur handläggningen bedrivs utan även, och ibland framför allt, deras barn. Det kan också konstateras att långa uppehåll i handläggningen ofta får till följd att rätten tar in kompletterande utredning om barnens situation, vilket i sin tur kan leda till att handläggningen fördröjs ytterligare. Detta verkar ha varit fallet i det nu aktuella målet.

text: Målet inleddes den 5 mars 2010. Efter ett första sammanträde för muntlig förberedelse i april 2010 ställdes två utsatta huvudförhandlingar in under 2011. Därefter höll tingsrätten ytterligare två sammanträden för muntlig förberedelse, den 4 juni 2012 och 26 november 2014. Dessförinnan hade tingsrätten skickat

text: ut slutförelägganden till parterna vid tre olika tillfällen (27 oktober 2011, 12 juni 2012 och 8 augusti 2013). Av föreläggandena framgick att tingsrätten avsåg att avgöra målet utan huvudförhandling och att parterna fick tillfälle att skriftligen slutföra sin talan. Under flera perioder stannade handläggningen helt av, bl.a. under elva månader från juli 2012 till slutet av maj 2013. Efter att en vårdnads-, boende- och umgängesutredning hade kommit in i september 2010 begärde tingsrätten in kompletterande upplysningar vid ett flertal tillfällen under åren 2011–2014. Målet avgjordes genom dom den 21 april 2015.

text: Avsaknaden av en tidsplan och bristfällig processledning har bidragit till att målet har tagit drygt fem år att handlägga. Parternas äldsta dotter, som var 9 år gammal när målet inleddes, hade hunnit fylla 14 år när domen slutligen föll. Handläggningstiden är orimligt lång för ett mål som gäller vårdnad om barn. BB, som var ansvarig för målet, förtjänar allvarlig kritik för detta.

text: Ärendet avslutas.


title: Fråga om en arbetslöshetskassa är skyldig att kommunicera inhämtade uppgifter i ett ersättningsärende med den sökande

text: Anmälan

text: I en skrivelse till JO framförde AA klagomål mot Akademikernas erkända arbetslöshetskassa, AEA. Han var kritisk bl.a. till att kassan hade inhämtat uppgifter från hans handledare vid universitet och lagt dessa till grund för sitt beslut att avslå hans ansökan om arbetslöshetsersättning, utan att kommunicera uppgifterna med honom.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar inhämtades från kassan och dess akt i ärendet lånades in. Därefter remitterades anmälan till Arbetsmarknadsstyrelsen, AMS, för utredning och yttrande angående frågan huruvida kassan borde ha kommunicerat de uppgifter som inhämtades från AA:s handledare med AA innan beslut fattades i ärendet.

text: Av AMS yttrande framgick följande.

text: Ärendet

text: AMS har inhämtat yttrande och utredning från AMS Försäkringsenhet. Försäkringsenheten har erhållit yttrande och handlingar från arbetslöshetskassan. Arbetslöshetskassor är inte myndigheter. Till kassorna, som är privata organ, har genom lagen om arbetslöshetsförsäkring överlämnats förvaltningsuppgift med stöd av

text: 11 kap. 6 § regeringsformen

text: . Handläggningen av ärenden inklusive handläggningen inför beslutsfattande rörande arbetslöshetsförsäkring innebär myndighetsutövning, jfr beslut av JO i ärende 780- 2000. Arbetslöshetskassorna omfattas inte av

text: förvaltningslagen

text: , eftersom de inte är myndigheter. I regelbok för arbetslöshetskassor (en handbok upprättad av Försäkringsenheten hos AMS, innehållande bl.a. kommentarer till lagregler och föreskrifter) uppslag 17, med rubriken Anmälan om arbetslöshet och ansökan om ersättning m.m.,

text: 48 §§

text: ALF, anges som kommentar till

text: 47 §

text: , sidan 6, att

text: förvaltningslagen

text: inte är tillämplig på kassorna. Det anges sedan att regeln i

text: 7 § förvaltningslagen

text: som avser allmänna krav på handläggningen av ärenden bör vara vägledande även för arbetslöshetskassorna i deras myndighetsutövning. I kommentar, samma uppslag sidan 7, anges att inkomna handlingar

text: bör snarast gås igenom för att handläggningstiden skall kunna hållas kort. Därefter anges ”Begäran om komplettering respektive kommunicering av material, som tillförts ärendet av annan än den sökande, bör göras omedelbart efter att det bedömts behövligt”. Vidare anges ”Vid begäran om komplettering, liksom vid kommunicering, bör viss tid sättas ut inom vilken svar skall ha inkommit. Samtidigt anges att beslut kommer att fattas på det material som finns, om den sökande inte hör av sig inom utsatt tid.”

text: Bedömning

text: I

text: 17 § förvaltningslagen

text: anges att ett ärende inte får avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten får dock avgöra ärendet utan att så har skett bl.a. om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga eller om avgörandet inte kan uppskjutas. I AA:s ärende hade inte något undantag från kommuniceringsskyldigheten förelegat, om kassan hade varit bunden av

text: förvaltningslagen

text: , eftersom beslutet gick AA emot och uppgiften inte saknade betydelse. Vidare var det inte angeläget ur kassans synpunkt att så snabbt som möjligt avgöra ärendet. Kommentarerna i Regelbok för arbetslöshetskassor är inte några bindande handlingsnormer för arbetslöshetskassorna. De kommentarer om handläggningen som ges skall ses som råd och stöd. I AA:s ärende har kassan underlåtit att kommunicera uppgiften från handledaren med honom. Enligt kommentarerna i Regelboken borde kommunicering ha skett. AMS anser att det är viktigt att den enskilde får del av allt det underlag som har betydelse för beslutet för arbetslöshetskassans beslut i ett ersättningsärende. Underlaget skall den enskilde få del av innan kassan fattar sitt beslut. Den enskilde skall inte behöva begära omprövning hos kassan av beslutet alternativt överklaga beslutet till länsrätten på grund av ofullständig eller utebliven kommunicering. Den enskilde orsakas i sådana fall extra besvär och tidsutdräkt. – – –

text: Till yttrandet var fogat bl.a. yttranden från Arbetsmarknadsstyrelsens försäkringsenhet och Akademikernas arbetslöshetskassa. Av det förstnämnda yttrandet framgick bl.a. följande.

text: Det finns inga uttryckliga regler om arbetslöshetskassornas kommuniceringsskyldighet i ärenden av det aktuella slaget.

text: Förvaltningslagens

text: bestämmelser är inte direkt tillämpliga på arbetslöshetskassornas handläggning eftersom de inte är myndigheter.

text: Förvaltningslagens

text: handläggningsregler, däribland reglerna om kommuniceringsskyldighet, bör emellertid vara vägledande för kassorna i deras handläggning. Uppgifterna från AA:s handledare hade betydelse för AA:s ansökan om arbetslöshetsersättning. Kassan borde ha underrättat honom om uppgifterna och gett honom möjlighet att yttra sig över dessa innan beslut fattades. Då uppgifterna framgick av motiveringen till arbetslöshetskassans avslagsbeslut kunde AA emellertid bemöta dessa i sin begäran om omprövning. Kassans omprövningsbeslut, som fattades kort därefter, innebar att kassan upphävde sitt tidigare beslut och beviljade AA sökt arbetslöshetsersättning.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I beslut den 25 februari 2004 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Arbetslöshetskassorna utgör inte myndigheter och är därför inte, som AMS också påpekat, skyldiga att följa

text: förvaltningslagens (1986:223)

text: bestämmelser i sin ärendehandläggning. AMS försäkringsenhet konstaterar i sitt remissvar att

text: förvaltningslagens

text: handläggningsregler, däribland reglerna om kommuniceringsskyldighet, dock bör vara vägledande för kassorna i deras handläggning. Detta framgår även av kommentarerna i ”Regelbok för arbetslöshetskassor”, en handbok upprättad av försäkringsenheten. Handbokens kommentarer är inte bindande men skall ses som råd och stöd för kassorna. AMS konstaterar i sitt svar dels att det inte rått någon tvekan om att uppgifterna skulle ha kommunicerats om

text: förvaltningslagen

text: varit tillämplig, dels att de enligt kommentarerna i regelboken borde ha kommunicerats. Även försäkringsenheten anser att kassan borde ha kommunicerat uppgifterna innan beslut fattades.

text: Även om arbetslöshetskassorna inte är skyldiga att följa

text: förvaltningslagens

text: regler bör dessa såsom nyss redovisats vara vägledande för kassorna. Jag har i ett tidigare beslut (den 20 december 2002, ärende 4448-2000) uttalat mig i en närliggande fråga, nämligen arbetslöshetskassornas skyldighet att motivera sina beslut. Jag ansåg det självklart att kassorna, som genom lagstiftning ålagts myndighetsutövning, skulle motivera sina beslut. Jag finner det lika självklart att kassorna i ersättningsärenden i enlighet med regleringen i

text: 17 § förvaltningslagen

text: skall kommunicera de uppgifter som tillförts ett ärende innan det avgörs. Liksom AMS anser jag att det är viktigt att den enskilde får del av det underlag som har betydelse för arbetslöshetskassans beslut i ersättningsärenden innan kassan fattar sitt beslut. Det är inte rimligt att den enskilde skall behöva begära omprövning eller överklaga ett beslut för att få möjlighet att föra fram sina synpunkter.

text: Sammanfattningsvis ser jag mycket allvarligt på kassans handlande framför allt mot bakgrund av att de uppgifter som tillfördes ärendet av AA:s handledare var avgörande för kassans beslut. Eftersom beslutet gick AA emot borde det stått klart för kassan att AA skulle ha fått möjlighet att bemöta uppgifterna.

text: Vad som kommit fram i övrigt föranleder inga uttalanden eller åtgärder från min sida.

text: Med den kritik som ligger i det nyss sagda avslutas ärendet.

text: Jag översänder ett exemplar av detta beslut till Inspektionen för arbetslöshetsförsäkring för kännedom.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Drogtest Förundersökning Proportionalitetsprincipen Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för hur en kroppsbesiktning genomfördes; uttalanden om hänsynsprincipen vid urinprovstagning

sammanfattning: Polismyndigheten misstänkte att anmälaren hade använt narkotika och genomförde en kroppsbesiktning av honom (urinprovstagning). Enligt anmälaren blev han beordrad av polisen att lämna provet utomhus intill ett buskage. Han upplevde det som kränkande. En kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning ska enligt rättegångsbalken verkställas inomhus och i ett avskilt rum. En urinprovstagning har i många fall en sådan karaktär att den måste anses vara en kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning, men det kan finnas undantag. Avgörande bör främst vara om den enskilde behöver blotta sig endast i mindre utsträckning. Av integritetsskäl bör utgångspunkten vara att en urinprovstagning ska ske inomhus och i ett avskilt rum, även när den inte är av mera väsentlig omfattning. Provet bör dock i sådana fall kunna lämnas utomhus i samband med ingripandet om den misstänkte självmant uttrycker önskemål om det och provtagningen kan genomföras i tillfredsställande avskildhet och med den värdighet som kan krävas av hänsyn till den enskildes personliga förhållanden. I beslutet kommer JO fram till att kroppsbesiktningen av anmälaren inte var av mera väsentlig omfattning. Med hänsyn till vad anmälaren uppgett om händelsen borde den ha genomförts på en närbelägen polisstation.

text: (Dnr 3820-2013)

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län. Av anmälan framgick bl.a. följande.

text: Sent på kvällen den 29 juni 2013 var AA på en bensinstation vid Globen i Stockholm. En polis kom fram till honom, ryckte tag i hans arm och förde honom till bensinstationens bakre hörn. Polisen var aggressiv och beskyllde honom för att använda droger och sa att han var en ”pundare”. AA uppgav att han aldrig hade använt narkotika. Polisen förklarade att han var misstänkt för ringa narkotikabrott och inledde ett förhör.

text: Polisen tog med AA in på bensinstationens toalett. Han fick dra ned byxorna och kalsongerna. Han blev tillsagd att lyfta på könsorganet och böja sig framåt och sära

text: på skinkorna. Polisen rörde med fingrarna i underkläderna. Trots flera försök lyckades han inte lämna något urinprov. Polisen beordrade då AA att dra upp byxorna och i stället kissa utomhus i ett buskage. AA upplevde situationen som mycket kränkande.

text: AA framförde klagomål även i andra avseenden.

text: Utredning

text: Handlingar hämtades in och granskades. I den anmälan om narkotikabrott (eget bruk och innehav) som polismyndigheten hade upprättat angavs att AA visade tydliga tecken på narkotikapåverkan. Hans käkar var spända som om de krampade, han var torr i munnen, hade glansiga ögon med stora pupiller och var spattig. Dessutom uppträdde han nervöst och tog mot sina fickor med ena handen. Det angavs också att AA förnekade brott.

text: Polismyndigheten i Stockholms län anmodades därefter att yttra sig över hur kroppsbesiktningen hade genomförts. Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren BB) redovisade i sitt yttrande upplysningar från bl.a. City polismästardistrikt. Till yttrandet var även fogat upplysningar från polisassistenten CC som genomförde kroppsbesiktningen.

text: Polismyndigheten uppgav följande om bakgrunden till ingripandet.

text: Den 29 juni 2013 befann sig flera polismän, däribland en polispatrull bestående av polisassistenten CC, polisinspektören DD och det yttre befälet polisinspektören EE, på Shell Globen i Stockholm. Till Shell Globen kom även AA i sällskap av vänner. Polismännen iakttog hur sällskapet betedde sig och gick därefter ut för att diskutera om en av männens beteende kunde tyda på narkotikapåverkan. CC och DD beordrades av yttre befälet att på nytt gå in på Shell Globen för att ta kontakt med männen och utreda saken. CC som har erfarenhet av arbete mot narkotikabrottslighet var den som närmade sig sällskapet. AA betedde sig då på ett sådant sätt att skälig misstanke om ringa narkotikabrott (innehav) uppstod. CC beslutade (fara i dröjsmål) därvid att AA skulle kroppsvisiteras. Därefter kontaktade CC EE per telefon och upplyste honom om att en annan man i sällskapet än den vars beteende ursprungligen tilldrog sig polismännens uppmärksamhet uppvisade tydliga tecken på narkotikapåverkan. EE beslutade då att mannen var skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott (eget bruk), och att denne skulle genomgå en kroppsbesiktning i form av urinprov. CC påtalade för EE att han hade provtagningsutrustning med sig och att provtagningen därför kunde utföras på plats. EE ansåg, med hänsyn till att ingripandet därmed inte skulle bli lika omfattande som om mannen skulle ha följt med till polisstationen, att detta var en god idé. EE gav inte några ytterligare direktiv till CC. Kroppsbesiktningen verkställdes i huvudsak enligt följande. CC tog med sig AA in på kundtoaletten på Shell Globen för att söka efter narkotika i AA:s skor, strumpor, kalsonger m.m. Mot bakgrund av CC:s erfarenhet av var narkotika ofta göms fick AA lyfta på delar av sitt könsorgan samt sätta sig ned på huk. När det inte gick att lämna urinprov ståendes föreslog CC, också baserat på erfarenhet, att AA därefter skulle försöka lämna provet sittandes på toalettstolen. Även det försöket blev resultatlöst. Det fanns andra kunder inne på Shell, varvid CC beslutade att han och AA skulle lämna toaletten och i stället gå utomhus för att hålla förhör. När förhöret var slut – omkring midnatt – var det mörkt/skymt ute. CC frågade därför AA om han hellre ville försöka att lämna urinprovet utomhus. De gick till ett buskage ett tiotal

text: meter från Shell Globen där AA, väl undanskymd från insyn, lämnade urinprov. Under tiden för provtagningen uppehöll sig DD bland AA:s sällskap, varför han inte närvarade under förrättningen.

text: Polismyndigheten upplyste att provet inte visade på någon förekomst av narkotika i AA:s urin och att förundersökningen hade lagts ned.

text: Polismyndigheten upplyste också att AA hade polisanmält händelsen. Åklagaren beslutade den 3 juli 2013 att inte inleda någon förundersökning om tjänstefel. Det motiverades med att beslutet om kroppsbesiktning för att ta urinprov var lagligen grundat eftersom det fanns misstanke om ringa narkotikabrott. Åklagaren angav vidare att normalt ska provet tas ”i enskildhet inomhus, men om fara i dröjsmål uppstår kan man acceptera att det sker som här tycks ha varit fallet, dvs. utomhus. Det är ett visst avsteg från det normala, men det är inte något tjänstefel”. Händelsen granskades även av polismyndighetens enhet för interna utredningar, som den 5 juli

text: 2013 beslutade att det inte skulle vidtas någon åtgärd i arbetsrättsligt hänseende.

text: Polismyndigheten redovisade bl.a. följande bedömning.

text: Den okulära delen av kroppsbesiktningen

text: En yttre kroppsbesiktning omfattar såväl en okulär besiktning av kroppen som en undersökning av kroppens inre håligheter och t.ex. hårbotten. Vid genomförandet är det tillåtet att be den undersökte att inta vissa ställningar så att annars dolda delar av kroppen blir åtkomliga för besiktning. Naturligtvis får den som verkställer kroppsbesiktningen vidröra kroppen […]. De undersökningsåtgärder som CC vidtog, t.ex. genomsökning av AA:s underkläder m.m. faller inom vad som omfattas av institutet kroppsbesiktning. Liksom urinprovstagning innebär att den misstänkte i viss utsträckning tvingas blotta sig (jfr JO 2008/09 s.156), innebär en okulär kroppsbesiktning också ett integritetsintrång för den enskilde. Polismyndigheten anser att det sätt på vilket åtgärden utfördes inte var felaktigt. En annan fråga är om det är lämpligt att på egen hand utföra åtgärden. Förekomsten av ett förrättningsvittne skulle även här kunnat spela en betydande roll ur ett rättssäkerhetsperspektiv för såväl den som är föremål för kroppsbesiktningen, AA, som för den som genomför åtgärden, CC.

text: Genomförandet av urinprovstagningen

text: [Enligt 5 § Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om provtagning vid misstanke om bruk av narkotika och drograttfylleri, FAP 420-3] ska provtagning ske under övervakning i syfte att minska risken för manipulation. Det finns därför inte fog för påståendet att det skulle ha varit felaktigt av CC att observera AA under provtagningen. Polismyndigheten anser vidare att det inte var felaktigt av CC att i syfte att provtagningen ska ge resultat uppmana AA att sätta sig ned. Av utredningen framgår att CC, efter att urinprovstagningen inte kunnat genomföras inomhus, bestämde sig för att genomföra förhör med AA utomhus och att AA då tillfrågades om han ville försöka att lämna urinprov utomhus. […] [Det] föreligger skillnader mellan den situation som JO prövade i det ärende där polismyndigheten kritiserades för att [ha] genomfört urinprovstagning av en kvinna utomhus (JO 2008/09 s. 156) och den nu aktuella situationen. I det nu aktuella fallet gjordes försök att lämna urinprov inomhus innan försöken, i anslutning till förhöret, fortsatte utomhus. [– – –]

text: I det aktuella fallet delade EE och DD CC:s uppfattning att det skulle vara mindre ingripande att lämna urinprov på plats än att följa med till polisstationen. Objektivt sett torde det finnas goda grunder för denna intresseavvägning. Polismyndigheten finner vidare inte skäl att ifrågasätta att bedömningen har gjorts med AA:s bästa för ögonen. Myndigheten anser likväl att det finns anledning att i detta fall inta viss återhållsamhet innan kroppsbesiktning utförs på plats. Av vad som har framkommit i utredningen har urinprovstagningen i ett första skede ägt rum inomhus i ett avskilt utrymme, dvs. på toaletten. Trots de eventuella praktiska svårigheter vad gäller möjligheterna till god uppsyn och närvaro av förrättningsvittne som ett genomförande i trånga utrymmen kan innebära anser polismyndigheten att det inte finns grund för kritik mot hur beslutet om kroppsbesiktning verkställdes i den delen. När det sedan gäller den provtagning som skedde utomhus gör polismyndigheten följande bedömning. Det har inte framkommit annat än att AA inte motsatte sig att urinprovet genomfördes utomhus. Trots detta är det en vansklig uppgift att värdera huruvida ett reellt samtycke förelåg. Som framgår av nämnda JO-beslut föreligger stor risk för att den enskilde, ställd inför polisens önskemål om att genomföra en viss åtgärd, inte upplever sig ha något egentligt val och att situationen i vart fall i efterhand kan upplevas kränkande. Polismyndigheten anser vidare att det, särskilt med hänsyn till de ljusförhållanden som normalt råder vid aktuell årstid, inte heller bör läggas någon avgörande vikt vid den omständigheten att provtagningen ägde rum runt midnatt i ett buskage väl undanskymt från insyn. Vidare finns i förevarande fall en polisstation inom ett förhållandevis kort avstånd från den aktuella platsen. Polismyndigheten anser mot denna bakgrund att urinprovstagningen i detta skede i stället borde ha ägt rum på polisstationen eller – efter förhöret utomhus – på nytt inne på toaletten. Någon sådan situation som föranledd av praktiska skäl och som undantagsvis kan ge anledning till avsteg från bestämmelsen i

text: 28 kap. 13 § andra stycket

text: RB föreligger inte i det aktuella fallet.

text: Frånvaron av förrättningsvittne

text: JO har konstaterat att urinprovstagning är en åtgärd av sådan integritetskränkande karaktär att den måste anses vara av väsentlig omfattning (a. a. JO-beslut). I

text: 28 kap. 13 § andra stycket

text: RB föreskrivs att det vid förrättning som är av mera väsentlig omfattning ska, om den inte verkställs av läkare, såvitt möjligt ett av förrättningsmannen anmodat trovärdigt vittne närvara. Polismyndigheten har, mot bakgrund av vad som framkommit om händelsen, ingen erinran mot att det inte närvarade något vittne under förrättningen. I sammanhanget bör framhållas att möjligheterna till vittnesnärvaro, med hänsyn till de personella resurser som finns tillgängliga på en polisstation, naturligtvis hade varit annorlunda om förrättningen hade skett där. Även den senare omständigheten talar alltså för att kroppsbesiktningen borde ha genomförts på polisstationen.

text: Sammanfattande bedömning

text: Polismyndigheten anser sammanfattningsvis att det, med undantag av den del av kroppsbesiktningen som ägde rum utomhus, inte förekommit några omständigheter som tyder på att de åtgärder som vidtogs i samband med kroppsbesiktningen av AA var i strid med gällande bestämmelser. När det sedan visade sig att försöken att lämna urinprov inomhus på toaletten blev fruktlösa borde urinprovstagningen i stället ha vidtagits på polisstationen alternativt, efter att förhöret ägt rum utomhus, på nytt inomhus på toaletten. Vad gäller genomförandet av kroppsbesiktningen i övrigt anser polismyndigheten att detta skett i enlighet med gällande regelverk. Det har i utredningen inte framkommit några omständigheter som talar för att det inträffade återkommande förekommer inom polismyndigheten. Polismyndigheten anser därför att det är tillräckligt att berörda personer inom myndigheten informeras

text: om JO:s kommande ställningstaganden. Därigenom framgår även polismyndighetens ställningstaganden i frågan. AA kommenterade polismyndighetens yttrande och vidhöll det han hade framfört i sin anmälan till JO.

text: I ett beslut den 16 september 2014 anförde JO Renfors följande.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Enligt

text: 28 kap. 12 § rättegångsbalken

text: (RB) får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa kroppsbesiktigas bl.a. för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Enligt bestämmelsen avses med kroppsbesiktning undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. En kroppsbesiktning får inte utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada.

text: Vid beslut om och verkställighet av kroppsbesiktning ska proportionalitetsprincipen tillämpas. Den finns uttryckt i

text: 28 kap. 3 a §

text: RB och innebär att skälen för åtgärden ska uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte (se hänvisning i

text: 28 kap. 13 § första stycket

text: RB).

text: Hänsynsprincipen innebär bl.a. att diskretion bör iakttas vid verkställigheten av tvångsmedel. Principen kommer till uttryck i

text: 23 kap. 4 §

text: RB där det anges att en förundersökning bör genomföras på sådant sätt att ingen i onödan utsätts för brottsmisstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. Kravet på hänsyn kommer till uttryck även i

text: 28 kap. 13 § andra stycket

text: RB. Där anges att en kroppsbesiktning som är av mera väsentlig omfattning ska verkställas inomhus och i ett avskilt rum. Verkställs den av någon annan än en läkare ska ett trovärdigt vittne närvara, om det är möjligt.

text: Drograttfylleriutredningen ansåg att urin- och blodprovstagning fick anses vara kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning som ska genomföras inomhus och i ett avskilt rum (

text: SOU 1996:125 s. 74

text: ). ChefsJO Mats Melin gav i ett beslut den 14 februari 2007 (JO 2008/09 s. 156, dnr

text: ) uttryck för att han delade den uppfattningen. Han angav att en urinprovstagning fordrar att den misstänkte i större eller mindre utsträckning tvingas blotta sig och att åtgärden därför är av sådan integritetskränkande karaktär att den måste anses vara av mera väsentlig omfattning. I beslutet sades också att det undantagsvis kan finnas situationer när en kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning av praktiska skäl är svår att genomföra inomhus, men där tillfredsställande avskildhet ändå kan åstadkommas. Därför överlämnades en kopia av beslutet till Justitiedepartementet för kännedom. Någon ändring av bestämmelsen i

text: 28 kap. 13 §

text: RB har inte skett med anledning av beslutet.

text: Bestämmelsen i

text: 28 kap. 13 § andra stycket

text: RB är inte särskilt utförligt kommenterad i litteraturen. Gunnel Lindberg uttalar att varje form av undersökning

text: som förutsätter att den misstänkte måste klä av sig helt eller delvis självfallet ska anses vara en förrättning av mera väsentlig omfattning och att de allra flesta kroppsbesiktningar i praktiken genomförs i avskildhet (se Straffprocessuella tvångsmedel, 3:e upplagan, s. 656).

text: Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om provtagning vid misstanke om bruk av narkotika och drograttfylleri (FAP 420-3) innehåller anvisningar om hur en sådan provtagning ska gå till. Av 5 § framgår bl.a. att urinprovstagningen ska utföras med stor noggrannhet och att den misstänkte ska övervakas på ett sådant sätt att det inte uppstår risk för manipulation eller annan påverkan som kan minska provets tillförlitlighet.

text: Bedömning

text: Jag har ingen invändning mot bedömningen att AA var skäligen misstänkt för narkotikabrott och att det beslutades om en kroppsbesiktning. Min utredning har avsett hur urinprovstagningen genomfördes.

text: En kroppsbesiktning som är av mera väsentlig omfattning ska, som framgått ovan, av hänsyn till den enskildes integritet verkställas inomhus och i ett avskilt rum. Om en urinprovstagning anses vara en kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning ger lagtexten inget utrymme för att genomföra provtagningen utomhus. Det är dock inte alldeles klart hur rekvisitet mera väsentlig omfattning ska tolkas.

text: De åtgärder som får vidtas vid en kroppsbesiktning kan vara mer eller mindre ingripande i den enskildes fysiska integritet. Det kan t.ex. vara fråga om okulär besiktning av icke intima delar av kroppen, provtagning av s.k. kroppsprodukter (t.ex. blod, saliv, urin eller hår) eller fysisk undersökning av kroppens inre (t.ex. ändtarm, vagina eller mun). Det kan också vara fråga om en undersökning som genomförs med hjälp av teknisk utrustning som röntgen eller ultraljud.

text: Ett urinprov kräver att den misstänkte i större eller mindre utsträckning tvingas att blotta sig och utföra en handling som de flesta nog uppfattar som intim. En urinprovstagning är dock typiskt sett inte sådan att polisen behöver granska nakna delar av kroppen okulärt eller fysiskt ta på den enskilde. Inte heller innebär den en fysisk undersökning genom intrång i den enskildes kropp. Till skillnad från blodprovstagning, som kan genomföras med våld, krävs dessutom en medverkan av den enskilde (jfr användning av kateter vid urinprovstagning i JO 2013/14 s. 101, dnr

text: Även om en urinprovstagning i många fall måste anses vara en kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning kan det, mot den angivna bakgrunden, finnas situationer när detta inte behöver vara fallet. Avgörande för den bedömningen bör främst vara om den enskilde behöver blotta sig endast i mindre utsträckning.

text: Av integritetsskäl bör utgångspunkten vara att urinprovstagningen ska ske inomhus och i ett avskilt rum även när den inte är av mera väsentlig omfattning. Jag anser dock att provet i sådana fall ska kunna lämnas utomhus i samband med ingripandet

text: Jag delar polismyndighetens uppfattning att det inte finns grund för kritik mot att det gjordes försök att få ett urinprov av AA på bensinstationens toalett. Jag vill dock framhålla att det många gånger kan vara olämpligt att genomföra en kroppsbesiktning på allmänna toaletter eller andra i och för sig avskilda platser som allmänheten normalt har tillträde till, bl.a. med tanke på de hygieniska förhållandena på platsen och den uppmärksamhet som ingripandet kan väcka.

text: Det som kommit fram talar för att AA behövde blotta sig endast i mindre utsträckning och att kroppsbesiktningen därmed inte var av mera väsentlig omfattning. Som nämndes tidigare bör utgångspunkten vara att en provtagning även i sådana fall ska ske inomhus och i ett avskilt rum, men kan ske utomhus om den misstänkte självmant uttrycker önskemål om det och tillfredsställande förhållanden ordnas.

text: Det aktuella provet kunde enligt min bedömning lämnas i tillfredsställande avskildhet. AA har dock uppgett att han blev beordrad av polisen att lämna urinprovet utomhus och att han upplevde det som kränkande. Det har mot den bakgrunden inte funnits förutsättningar för polismyndigheten att genomföra urinprovstagningen utomhus. Myndigheten, som alltså borde ha tagit med AA för provtagning på den närbelägna polisstationen, kan inte undgå kritik för hur kroppsbesiktningen genomfördes.

text: Vad som har kommit fram i övrigt ger inte anledning till något särskilt uttalande från min sida.


avgjordAv: Hans Ragnemalm

title: Kritik mot en byggnadsnämnd för underlåtenhet att ingripa enligt 10 kap. 1 § plan- och bygglagen mot en kommun i dess egenskap av markägare

text: Bakgrund

text: I en tidigare anmälan, som kom in till JO den 20 september 2004, dnr 3828-2004, klagade Norra Sunnersta Gårds samfällighetsförening på Byggnadsnämnden i Uppsala kommun med anledning av handläggningen av ett ärende om olaga markuppfyllnad avseende en fastighet i kommunen. Av handlingarna framgick att föreningen hade förelagts vid vite att återställa en del av en slänt. Föreningen hade gjort gällande att åtgärden skulle vara meningslös, eftersom större delen av den felaktiga slänten låg på kommunens mark, och hade därför begärt att kommunen skulle åtgärda sin del av området. Föreningens klagomål hos JO gällde långsam handläggning av ärendet. Enligt anmälan hade inget hänt efter det att en inspektion hade genomförts i maj 2003. Efter en genomgång av handlingarna i ärendet anmodades byggnadsnämnden att göra en utredning och yttra sig beträffande nämndens handläggning av ärendet efter länsrättens dom den 24 juni 2002, i vilken föreningens överklagande av vitesföreläggandet avslagits. I remissvaret den 16 december 2004 redogjorde nämnden för handläggningen och anförde bl.a. att platsen hade besiktigats efter det att föreningen i augusti 2004 hade återkommit med en ny framställan till nämnden, att ett åtgärdsprogram skulle upprättas samt att ett förslag till kostnadsfördelning av de åtgärder som borde vidtagas på samfällighetens och kommunens mark skulle presenteras. Nämnden uppgav vidare att ärendet efter denna komplettering var moget att tas upp till beslut om vidare handläggning och åtgärder för att åstadkomma rättelse. I sitt beslut den 14 juni 2005 gjorde JO Berggren bedömningen att ett brev från föreningen till nämnden den 26 september 2002 måste anses ha innefattat en begäran om att byggnadsnämnden skulle vidta åtgärder enligt

text: 10 kap. 1 § andra stycket plan- och bygglagen (1987:10)

text: avseende den del som låg på kommunens mark. Han konstaterade att ärendet ännu vid tiden för remissyttrandet till JO inte var klart för avgörande och uttalade kritik mot nämndens handläggning.

text: Anmälan

text: I en ny anmälan till JO den 31 augusti 2005 begärde föreningen genom AA att byggnadsnämndens fortsatta handläggning av ärendet skulle granskas med hänsyn till att kommunen inte hade varit i kontakt med föreningen efter besiktningen i augusti 2004.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar inhämtades den 22 september 2005 från BB, ansvarig för bygglovsavdelningen på stadsbyggnadskontoret i Uppsala kommun, som uppgav följande. Kommunen hade inte presenterat något förslag till åtgärder och kostnadsförslag. Stadsbyggnadskontoret hade påmint och fått uppgift om att ett förslag skulle lämnas inför kommande byggnadsnämndssammanträde den 20 oktober 2005. Nämnden skulle inte komma att fatta något beslut vid sammanträdet eftersom ärendet måste beredas.

text: Byggnadsnämnden i Uppsala kommun anmodades därefter i en remiss den 23 september 2005 att göra en utredning och yttra sig över föreningens anmälan.

text: I ett e-postmeddelande till JO den 4 januari 2006, rörande frågan om anstånd för att besvara remissen, upplyste stadsjuristen CC bl.a. att kommunen i december 2005 hade schaktat bort markuppfyllnaden. Han uppgav också att det var ett verkställighetsbeslut som fattats av tjänstemän och inte av nämnden. Byggnadsnämnden lämnade därefter den 25 januari 2006 följande remissvar. Av utredningen i ärendet framgår att Norra Sunnersta Gårds samfällighetsförening i ett brev till byggnadsnämnden den 26 september 2002, som det får förstås, har begärt att byggnadsnämnden skulle vidta åtgärder enligt

text: avseende den del av utfyllnaden som låg på kommunens mark. Kommunens handläggning drog ut på tiden varför JO i ett beslut av den 14 juni 2005 (dnr 3828-2004) riktade kritik mot kommunens långsamma handläggning av ärendet. Kommunen har först i december 2005 vidtagit de av föreningen begärda åtgärderna och underrättat föreningen om detta. Kommunen beklagar tidsutdräkten som inte är acceptabel. Bevakningen av äldre oavgjorda ärenden är en viktig uppgift inte bara för handläggarna på förvaltningen, utan också för nämnden själv, då det ligger i nämndens ansvar att se till att ärenden inte blir för gamla innan de slutligen avgörs. Åtgärder kommer därför att vidtas så att nämnden framgent skärper sin bevakning av gamla oavgjorda ärenden. Föreningen kommenterade remissvaret i en skrivelse den 29 januari 2006. Föreningen invände mot de åtgärder som hade vidtagits av kommunen i december 2005 avseende slänten samt ifrågasatte om åtgärderna hade beslutats i behörig ordning. Enligt föreningen hade kommunens handläggning inneburit att föreningen hade fråntagits möjligheterna att på rättslig grund angripa de beslut som eventuellt hade fattats i ärendet. Föreningen klagade också på det bemötande som företrädare för föreningen hade fått av tjänstemän inom kommunen.

text: Muntliga upplysningar inhämtades den 4 april 2006 från byggnadsnämndens sekreterare, som uppgav att nämnden inte hade fattat något formligt beslut beträffande de av kommunen vidtagna åtgärderna.

text: I ett beslut den 5 april 2006 anförde stf JO Ragnemalm i huvudsak följande.

text: Bedömning

text: Som framgår av JO:s beslut den 14 juni 2005 i det tidigare ärendet (dnr 3828-2004) måste samfällighetsföreningens framställning till byggnadsnämnden i september 2002 anses ha innefattat en begäran om att nämnden skulle vidta åtgärder enligt

text: 10 kap. 1 § plan- och bygglagen

text: avseende den del av utfyllnaden som låg på kommunens mark. En sakägare, t.ex. en granne som påkallat ett sådant ingripande, har rätt att inom rimlig tid få ett formligt beslut som han, om det gått honom emot, kan överklaga.

text: Föreningens intresse av en snabb prövning av sin framställning är uppenbart, då föreningen som ägare till angränsande fastighet vid vite förelagts att vidta åtgärder, som enligt föreningen förutsätter att kommunen utför vissa arbeten beträffande sin mark. En för föreningen positiv utgång – i första eller högre instans – av det ärende som sålunda initierats kan alltså direkt inverka på förutsättningarna för att utdöma det förelagda vitet.

text: Förklaringen till att byggnadsnämnden, såvitt framgår av utredningen, fortfarande efter tre och ett halvt år inte fullgjort sina skyldigheter synes få sökas i det förhållandet att nämnden och ”kommunen” tycks ha uppfattats som identiska eller representerande samma intresse, medan kommunen som markägare i själva verket är ett subjekt, som i sammanhanget kan bli föremål för ingripanden från den – i och för sig kommunala – förvaltningsmyndigheten byggnadsnämndens sida. Att nämnden i remissvar till JO framhåller, att kommunen i december 2005 vidtagit de av föreningen begärda åtgärderna och underrättat föreningen om detta, visar att man inte förstått vad saken gäller. Den centrala frågan i ärendet är inte vad kommunen som markägare – föreningens motpart – gjort eller inte gjort utan hur byggnadsnämnden ställer sig till föreningens begäran om ingripande. Detta missförstånd är måhända en förklaring till men ingalunda någon ursäkt för byggnadsnämndens underlåtenhet att fatta beslut i det av föreningen väckta ärendet enligt plan- och bygglagen.

text: Av det sagda framgår att jag är starkt kritisk till byggnadsnämndens hantering av ärendet. Jag förutsätter att nämnden snarast avgör ärendet genom ett formligt beslut och emotser en kopia av detta beslut. – – –

text: Med den allvarliga kritik som uttalats mot byggnadsnämnden är ärendet hos JO avslutat.


title: Kritik mot Transportstyrelsen för att ett ärende om fordonsskatt överlämnats till Kronofogdemyndigheten för indrivning utan att någon betalningsuppmaning skickats till fordonsägaren

sammanfattning: Transportstyrelsen ansvarar för uppbörd av fordonsskatt. Myndighetens system kan bara hantera gatuadresser med högst 28 tecken. Det ledde till att en försändelse med ett inbetalningskort till en fordonsägare med 29 tecken i sin gatuadress inte kom fram. När skatten inte betalades överlämnade Transportstyrelsen ärendet till Kronofogdemyndigheten för indrivning. Transportstyrelsen får kritik för att den inte dessförinnan hade skickat en betalningsuppmaning till fordonsägaren.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Transportstyrelsen för handläggningen av ett ärende om fordonsskatt. Hon uppgav bl.a. följande.

text: Hennes sambo BB är registrerad ägare till ett fordon. Den 1 juli 2013 fick BB ett brev från Kronofogdemyndigheten som meddelade att han hade en skuld hos dem. Skulden avsåg obetald fordonsskatt. BB hade inte fått något inbetalningskort beträffande fordonsskatten från Transportstyrelsen. När hon kontaktade Transportstyrelsen fick hon information om att de inbetalningskort som myndigheten hade skickat ut till BB hade kommit i retur. Anledningen till det var att Transportstyrelsens system bara klarade av adresser med ett visst antal tecken och BB:s adress innehöll för många tecken. Det fick till följd att den adress som fanns angiven på försändelserna från myndigheten inte var komplett och utskicken kom därmed i retur. Trots vetskap om den här begränsningen i systemet gjorde Transportstyrelsen inte några extra kontroller innan ärendet överlämnades till Kronofogdemyndigheten för indrivning.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Transportstyrelsen för upplysningar om och yttrande över handläggningen av ärendet om fordonsskatt. Myndigheten (generaldirektören CC) lämnade följande yttrande [bilagorna här utelämnade; JO:s anmärkning].

text: Fordonsskatt för bil med registreringsnummer XXXNNN

text: BB är sedan den 1 juni 2011 registrerad som ägare till bilen XXXNNN. Betalningsmånad för ordinarie fordonsskatt är april. I samband med att BB registrerades som ägare till bilen ställdes också bilen på. BB debiterades därmed fordonsskatt för bilen för tiden den 1 juni 2011–den 30 april 2012. Ett fordonsskattebeslut med inbetalningskort bifogades därför tillsammans med registreringsbeviset. Skatten betalades den 10 juni 2011. I april 2012 debiterades BB den årliga fordonsskatten för bilen som gällde för tiden den 1 maj 2012–den 30 april 2013 och Transportstyrelsen skickade då ett fordonsskattebeslut med inbetalningskort till honom. Skatten bokfördes som betald den 2 maj 2012. I april 2013 debiterades BB fordonsskatten för skatteåret den 1 maj 2013–den 30 april 2014 och Transportstyrelsen skickade därför ett fordonsskattebeslut med inbetalningskort till BB i april 2013. Sista inbetalningsdag var den 30 april 2013. Den försändelsen kom i retur till Transportstyrelsen den 18 april 2013. Eftersom någon betalning inte bokfördes hos Transportstyrelsen skickades den 17 maj 2013 en påminnelse inklusive dröjsmålsavgift till samma adress som tidigare. Även påminnelsen kom i retur till Transportstyrelsen den 24 maj 2013. Den 23 juni 2013 överlämnades ärendet till Kronofogdemyndigheten för indrivning. Betalning bokfördes på Transportstyrelsens konto för fordonsskatt den 2 juli 2013, varpå Transportstyrelsen per automatik meddelade Kronofogdemyndigheten om att betalning skett.

text: Utskriftsrutiner och rutiner när post kommer i retur

text: Vid utskick av olika försändelser finns en begränsning i det antal tecken som får plats i gatuadressfältet på utskriften. För fordonsskattebeslut finns en begränsning på 28 tecken i gatuadressfältet Det kommer en väsentlig mängd utskick i retur till Transportstyrelsen varje månad. I augusti 2013 kom cirka 10 000 försändelser i retur, varav cirka 2 600 st var beslut om fordonsskatt och påminnelse om fordonsskatt. När post kommer i retur till Transportstyrelsen registreras detta som ”post i retur” i vägtrafikregistret för personen. Om två försändelser kommer i retur med ett mellanrum om minst två månader och ingen adressändring skett under den tiden noteras i stället ”okänd adress” med automatik i vägtrafikregistret. En notering om ”okänd adress” innebär att vissa försändelser inte skickas ut till adressaten.

text: Det finns också en automatisk funktion för bl.a. fordonsskatt och som innebär att efter det att en påminnelse om skatten har skickats, men innan fordringen restförts till Kronofogdemyndigheten, görs det en automatisk kontroll i vägtrafikregistret för att se om Skatteverket har aviserat någon ny adress för den skattskyldige. Finns det en sådan adressändring registrerad, med ett datum som tidsmässigt ligger mellan datumet för påminnelsen och planerat restföringsdatum för skatten, överlämnas inte fordringen till Kronofogdemyndigheten för indrivning. Istället skickas det vid nästa påminnelsekörning för skatten en ny påminnelse med automatik till den skattskyldige på den nya adressen.

text: Aktuella bestämmelser

text: Enligt bilaga 1 till förordningen (

text: ) om vägtrafikregister (FVTR) ska för fysisk person folkbokföringsadress (eller om personen inte är folkbokförd, annan adress i landet) registreras i vägtrafikregistret. Av

text: 12 kap. 6 §

text: FVTR framgår att Skatteverket ska underrätta Transportstyrelsen om de ändringar av uppgifter i folkbokföringsdatabasen som är av betydelse för vägtrafikregistreringen.

text: För fordonsskatt gäller enligt

text: 8 § vägtrafikskatteförordningen (2006:242)

text: att om en fordonsägare inte har fått inbetalningskortet, ska han eller hon anmäla detta till Transportstyrelsen senast en vecka innan skatten ska vara inbetald.

text: Adressuppgifter m.m. i vägtrafikregistret

text: BB:s adress är enligt folkbokföringsregistret X X-vägen 111, NNN NN X-stad. Denna adress har varit införd i vägtrafikregistret sedan den 5 juni 2008 och var också registrerad i vägtrafikregistret vid tidpunkten för utskicket av fordonsskattebeslutet och påminnelsen. Gatuadressen X X-vägen 111 innehåller 29 tecken, vilket är ett tecken för mycket eftersom det för fordonsskattebeslut, som nämnts ovan, finns en begränsning om 28 tecken i gatuadressfältet. Den adress som skrivs ut på försändelserna blir då istället X X-vägen 11, NNN NN X-stad. När beslutet om fordonsskatt och avgifter kom i retur noterades en uppgift om post i retur i vägtrafikregistret och en verifieringssignal skickades med automatik till Skatteverkets folkbokföringsregister, enligt rutinen som beskrivits ovan. Verifiering innebär att uppgifterna om personen stäms av mot folkbokföringens uppgifter. Eftersom adressen hos Skatteverket var densamma som i vägtrafikregistret aviserades inte någon annan adress till Transportstyrelsen. Eftersom någon manuell kontroll inte sker av returerna uppmärksammades det inte att orsaken till att försändelsen kom i retur var att endast del av gatuadressen skrivits ut på avin. Uppgift om okänd adress för BB noterades i vägtrafikregistret den 25 juni 2013 i samband med att påminnelsen kom i retur. Inte heller när påminnelsen kom i retur uppmärksammades det att den kom i retur på grund av att endast del av gatuadressen skrivits ut på påminnelsen. På grund av ett telefonsamtal från en bekant till BB kortades adressuppgiften för honom ned i vägtrafikregistret den 3 juli 2013 (se bifogad tjänsteanteckning). I och med telefonsamtalet uppmärksammade handläggaren att hela adressen inte skrivits ut på försändelserna och såg att adressen skulle kunna förkortas till X X-v. 111, NNN NN X-stad. Denna skrivning innebär att hela adressen ryms vid utskrift av fordonsskattebesluten. Adressuppgiften har därmed ändrats i vägtrafikregistret och uppgift om okänd adress har samtidigt tagits bort ur vägtrafikregistret.

text: Transportstyrelsens åtgärder med anledning av det inträffade

text: Även om en fordonsägare har en skyldighet att höra av sig om han eller hon inte har fått inbetalningskortet för fordonsskatt kan Transportstyrelsen konstatera att det är en brist att inte hela gatuadressen skrivs ut på besluten om fordonsskatt och betalningspåminnelse när adressen innehåller fler än 28 tecken. För att komma till rätta med bristen behöver varje utskriftsprogram för de olika försändelserna som hanteras inom fordonsområdet uppdateras. Bristen vad gäller utskriftsrutiner för bl.a. fordonsskatt kommer att åtgärdas så fort som möjligt. Transportstyrelsen har också begärt rättelse i utsökningsregistret hos Kronofogdemyndigheten då

text: 3 § indrivningsförordningen (1993:1229)

text: inte kan anses uppfylld. Av de handskrivna noteringarna på handlingarna från JO verkar det som att BB eller AA har för avsikt att vända sig till Kronofogdemyndigheten. Transportstyrelsen har varit i kontakt med Kronofogdemyndighetens rättelseteam den 20 september 2013 (se bifogad tjänsteanteckning) och fick då uppgift om att de inte fått in någon begäran eller liknande angående den fordonsskatt som restförts på BB.

text: Övrigt

text: Transportstyrelsens utskick av fordonsskattebeslut till BB 2011 och 2012 måste uppenbarligen ha nått honom eftersom skatten inbetalades i tid. Med tanke på att systemet även då endast kunde hantera 28 tecken i gatuadressfältet torde adressen felaktigt angetts till X-vägen 11. Transportstyrelsens enda förklaring till att BB trots

text: detta nåtts av utskicken är att posten har insett att fel adress angetts på kuvertet och delat ut posten trots felaktig adress. AA har fått tillfälle att kommentera Transportstyrelsens remissvar.

text: Rättslig reglering

text: Av bilaga 1 till förordningen (

text: ) om vägtrafikregister framgår att det beträffande en fordonsägare som är fysisk person bl.a. ska antecknas folkbokföringsadressen eller om han eller hon inte är folkbokförd annan adress i landet. Transportstyrelsen får enligt

text: 12 kap. 6 § i samma förordning

text: dessutom underrättelser från Skatteverket om ändringar i folkbokföringsdatabasen som är av betydelse för vägtrafikregistreringen.

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § vägtrafikskattelagen (2006:227)

text: ska vägtrafikskatt i form av fordonsskatt eller saluvagnsskatt betalas till staten för vissa fordon. Vägtrafikskatt beslutas av Transportstyrelsen genom automatiserad behandling med stöd av uppgifter i vägtrafikregistret (

text: 4 kap. 1 § första stycket vägtrafikskattelagen

text: Enligt

text: 8 § första stycket vägtrafikskatteförordningen (2006:242)

text: ska ett inbetalningskort för skatten skickas till den skattskyldige senast den 12 i betalningsmånaden. Av bestämmelsens andra stycke framgår att om en fordonsägare inte har fått något inbetalningskort, ska han eller hon anmäla detta till Transportstyrelsen senast en vecka innan skatten ska vara inbetald.

text: Transportstyrelsen ska begära indrivning av vägtrafikskatt som inte betalats (

text: 5 § vägtrafikskatteförordningen

text: ). Vid indrivning gäller

text: 9 §§

text: indrivningsförordningen (1993:1229)

text: . Innan en ansökan om indrivning görs ska sökanden uppmana gäldenären att betala fordringen, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och inte särskilda skäl talar emot det (

text: 3 § första stycket indrivningsförordningen

text: Bedömning

text: BB:s folkbokföringsadress är registrerad i vägtrafikregistret. Gatuadressen innehåller 29 tecken. Av Transportstyrelsens yttrande framgår att deras system har en begränsning om 28 tecken i gatuadressfältet. Det fick till följd att den adress som skrevs ut på försändelserna till BB om fordonsskatten för år 2013 var felaktig. Försändelserna kom därför i retur till myndigheten.

text: Transportstyrelsens hantering av betalningen av fordonsskatt är i stort sett helt automatiserad. Myndighetens rutiner innebär att om två försändelser kommer i retur med ett mellanrum om minst två månader och ingen adressändring skett under den tiden så noteras ”okänd adress” automatiskt i vägtrafikregistret. Så skedde också i detta fall.

text: En notering om ”okänd adress” i vägtrafikregistret innebär att vissa försändelser sedan inte skickas ut till den registrerade ägaren. Några andra åtgärder vidtas som regel inte med anledning av att t.ex. ett inbetalningskort kommer i retur till myndigheten. Innan en fordran skickas till Kronofogdemyndigheten för indrivning

text: gör Transportstyrelsens system dock en automatisk kontroll i vägtrafikregistret. Om Skatteverket då aviserat en ny adress för den skattskyldige någon gång efter det senaste utskicket skickas en påminnelse ut till den nya adressen innan ärendet skickas för indrivning. I BB:s fall hade det emellertid inte skett någon adressändring hos Skatteverket och således inte aviserats någon ny adress därifrån under den aktuella tiden. Någon ytterligare påminnelse skickades därför inte ut av systemet innan ärendet överlämnades till Kronofogdemyndigheten. Transportstyrelsen gjorde inte heller någon manuell kontroll av BB:s adressuppgifter.

text: Det föreligger i och för sig som framgått ovan en skyldighet för fordonsägaren att – om han eller hon inte har fått något inbetalningskort beträffande fordonsskatten – själv anmäla det till Transportstyrelsen senast en vecka in skatten ska vara betald. Det gjorde inte BB. Även med beaktande av detta kan Transportstyrelsen enligt min mening dock inte undgå kritik för att myndigheten överlämnade ärendet till Kronofogdemyndigheten för indrivning utan att dessförinnan skicka en betalningsuppmaning till BB på hans folkbokföringsadress. Den kompletta adressuppgiften har hela tiden funnits registrerad hos Transportstyrelsen i vägtrafikregistret.

text: Jag har tidigare kritiserat Transportstyrelsen för att myndigheten inte skickade ut någon betalningsuppmaning till en fordonsägare innan ett ärende om obetald fordonsskatt överlämnandes till Kronofogdemyndigheten (se mitt beslut den 20 juni 2013, JO:s dnr 5445-2012). Även i det ärendet handlade det om att Transportstyrelsen brustit i sin kontroll av tillgängliga adressuppgifter. I ett annat beslut denna dag (JO:s dnr 2732-2013) uttalar jag också liknande kritik mot myndigheten.

text: De brister som uppmärksammats i detta ärende och i de två ärenden som nämnts ovan har varit av lite olika karaktär, men de berör alla Transportstyrelsens till stora delar automatiska hantering av adressuppgifter i vägtrafikregistret. Bristerna har i samtliga fall lett till att fordringar blivit överlämnade till Kronofogdemyndigheten för indrivning utan att fordonsägaren dessförinnan fått någon betalningsuppmaning. Med tanke på de konsekvenser som detta kan få för den enskilde är situationen inte tillfredsställande. Jag noterar dock att Transportstyrelsen påbörjat ett arbete med att finna ändamålsenliga lösningar för att åtgärda de problem som finns när det gäller adressuppgifter i vägtrafikregistret. Jag noterar också att myndigheten kommer att uppdatera sina utskriftsprogram för att åtgärda den brist som uppmärksammats i detta ärende.

text: För närvarande pågår det en utredning (Utredningen om uppgifter om offentligrättsliga krav vid kreditupplysning, Ju 2013:14) som har i uppdrag att lämna förslag till åtgärder som minimerar risken för att en uppgift om betalningsförsummelse på grund av ett krav från det allmänna förekommer i kreditupplysningsföretagens register utan att gäldenären dessförinnan har fått kännedom om kravet. En kopia av detta beslut överlämnas därför till Justitiedepartementet.

text: Ärendet avslutas.