avgjordAv: Mats Melin

title: Kritik mot Stockholms tingsrätt och Solna tingsrätt för långsam handläggning av ett tvistemål

text: Anmälan

text: AA framförde, genom ombudet BB, klagomål mot Stockholms tingsrätt och Solna tingsrätt med anledning av långsam handläggning av ett tvistemål. Han anmärkte även på att skrivelser och muntliga förfrågningar inte hade besvarats av Solna tingsrätt.

text: Utredningen

text: Dagboksblad i Stockholms tingsrätts mål B 5953-03 och Solna tingsrätts mål T 1510-07 fordrades in och granskades. Vidare hämtades muntliga upplysningar in från rådmannen CC.

text: Av utredningen och anmälan framgick i huvudsak följande. Vid en huvudförhandling i slutet av maj 2004 i ett brottmål i vilket AA var tilltalad avskiljdes målsägandens skadeståndsanspråk för att handläggas i den för tvistemål stadgade ordningen. CC, som var ordförande vid huvudförhandlingen, utgick från att den kansliföreståndare som förde anteckningarna vid sammanträdet i enlighet med gängse rutiner skulle se till så att ett nytt mål lades upp. Av okänd anledning – kansliföreståndaren har gått i pension sedan några år tillbaka – kom dock så inte att ske. Detta uppdagades inte förrän målsäganden i brottmålet i januari 2006 kontaktade tingsrätten. Ett nytt mål, med målsäganden som kärande och AA som svarande, lades upp och handlades vid Stockholms tingsrätt fram till slutet av mars 2007 då målet överfördes till Solna tingsrätt.

text: Efter viss ytterligare skriftväxling sattes målet ut till huvudförhandling den 5 november 2007. På begäran av käranden beslutades emellertid den 2 november att ställa in förhandlingen. Därefter syntes i princip inga åtgärder ha vidtagits i målet, förutom en preliminärbokning av en huvudförhandling till april 2009. Under den tiden gav AA:s ombud in två skrivelser till tingsrätten. I den andra skrivelsen, som kom in till tingsrätten i augusti 2008, begärdes uttryckligen besked angående vilka åtgärder tingsrätten avsåg att vidta i målet. Ombudet hade även muntlig kontakt med tingsrätten vid två tillfällen och angav då bl.a. att han förväntade sig svar på sin fråga.

text: Jag fann inte tillräcklig anledning att begära in ett skriftligt yttrande från Stockholms tingsrätt beträffande handläggningen där.

text: Däremot remitterades ärendet till Solna tingsrätt för yttrande över handläggningen av målet sedan den 2 november 2007.

text: Tingsrätten (lagmannen DD) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från chefsrådmannen EE och rådmannen FF.

text: FF

text: Sedan den utsatta huvudförhandlingen den 2 november 2007 hade ställts in kom målet till följd av förbiseende i förening med hög arbetsbelastning på roteln att bli liggande utan att ny tid för huvudförhandling bestämdes. När detta upptäcktes i samband med en allmän genomgång av äldre mål på roteln per den 31 oktober 2008 bokades ny tid för huvudförhandling med BB till den 24 april 2009. I brottmålet mot AA hade advokaten GG varit förordnad som målsägandebiträde för JJ. Vid huvudförhandlingen i brottmålet hade jur.kand. HH, Advokatfirman GG AB, med entledigande av GG, förordnats till nytt målsägandebiträde. HH hade emellertid inte därefter biträtt JJ vid det sammanträde för muntlig förberedelse som hållits i det avskilda tvistemålet innan detta överlämnades till Solna tingsrätt. JJ hade då biträtts av en annan person, vilken hon själv hade anlitat som ombud. Vidare hade HH, när det blev aktuellt att sätta ut målet till huvudförhandling, meddelat att hon inte längre var beredd att biträda JJ. I samband med att huvudförhandlingen den 2 november 2007 ställdes in uppgav JJ att hon fortfarande ville ha ett målsägandebiträde, men att hon inte längre hade förtroende för HH. När kontakt togs med HH för bokning av ny tid för huvudförhandling vidhöll hon att hon inte längre var beredd att biträda JJ och hänvisade till GG. Därefter meddelade GG att hon var förhindrad att biträda JJ vid huvudförhandling den 24 april 2009 samt att hon inte heller var villig att på nytt förordnas till målsägandebiträde JJ, eftersom JJ tidigare hade uppgett att hon inte hade förtroende för GG. Min avsikt var därefter att ta kontakt med KK, som JJ hade sagt sig fortfarande ha förtroende för, och med JJ för att få deras synpunkter på ett eventuellt byte av målsägandebiträde. Detta kom emellertid, bl.a. på grund av arbetsläget på roteln och sjukdom, att dröja alltför länge. Kontakt har nu tagits med GG, som har förklarat att hon inte har möjlighet att åta sig uppdraget som målsägandebiträde för JJ. Tid för huvudförhandling har därefter bokats med BB till den 15 februari 2010. JJ kommer i samband med kallelsen till huvudförhandling att få tillfälle att yttra sig i frågan om ett eventuellt byte av målsägandebiträde innan beslut i den frågan fattas. Det dröjsmål med handläggningen av målet som har förekommit sedan den 2 november 2007 är självfallet inte godtagbart.

text: EE

text: Solna tingsrätt sammanlades den 1 april 2007 med bl.a. vissa delar från Stockholms tingsrätt. Solna tingsrätt är numera organiserad i två större och en mindre avdelning. På vardera av de två större avdelningarna arbetar 9 domare under ledning av en chefsrådman. Avdelningarna är indelade i tre rotlar. På varje rotel arbetar två rådmän och en fiskal. En av rådmännen har uppdrag att vara samordnare. [– – –] FF, som är samordnare för en av rotlarna på avdelning 2, har varit ansvarig för det mål som upplysningarna avser.

text: Det dröjsmål med handläggningen av målet som har förekommit är självfallet inte acceptabelt. Dröjsmålet kan emellertid i någon mån förklaras av den mycket höga arbetsbelastning som under den tid som anmälan avser har rått på roteln. Det påfrestande arbetsläget har bl.a. haft sin grund i att en av rotelns domare var tjänstledig och att roteln under viss tid därför var underbemannad. En annan orsak till den höga arbetsbelastningen var att tingsrätten ända sedan sammanläggningen har varit underdimensionerad, vilket har medfört en ständig pågående expansion. För rotelns del har detta bl.a. inneburit att mera erfaren sekreterarpersonal, som behövts för utbyggnaden av en ny avdelning, har ersatts med nyanställda medarbetare i behov av utbildning. Tingsrätten är väl medveten om vikten att se till att mål inte blir liggande utan bevakning. Tingsrätten avser därför att ytterligare understryka vikten av att gällande rutiner i det avseendet efterlevs.

text: DD

text: Förklaringen till dröjsmålet är de omständigheter som FF och EE redovisar. Dröjsmålet är emellertid inte ursäktligt och tingsrätten beklagar det skedda. AA yttrade sig.

text: Bedömning

text: Den inledande handläggningen vid Stockholms tingsrätt Vid en huvudförhandling i ett brottmål i slutet av maj 2004 beslutade tingsrätten att ett enskilt anspråk från målsäganden skulle avskiljas för att handläggas i den för tvistemål stadgade ordningen.

text: Något tvistemål kom emellertid inte att läggas upp förrän i januari 2006, efter det att målsäganden hade kontaktat tingsrätten. Det har inte gått att klarlägga anledningen till denna i sig allvarliga brist i handläggningen, men ingenting tyder på att det berott på bristande rutiner vid tingsrätten. Jag anser mig därför kunna utgå från att det berott på ett enstaka förbiseende. Eftersom det inträffade medförde att målet inleddes drygt ett och ett halvt år senare än det skulle ha gjort, borde tingsrätten naturligtvis sedan detta uppdagats ha handlagt målet med stor skyndsamhet.

text: Tingsrätten förtjänar kritik för sin handläggning.

text: Handläggningen vid Solna tingsrätt efter den 2 november 2007 Sedan målet överförts till Solna tingsrätt och där färdigberetts har målet satts ut till huvudförhandling i november 2007. Denna förhandling kom dock att ställas in några dagar dessförinnan. Tingsrättens handläggning därefter har inskränkt sig till att en huvudförhandling har preliminärbokats till april 2009 och till att det nu, sedan detta ärende inletts hos JO, planerats för en huvudförhandling i februari i år.

text: Enligt

text: 42 kap. 6 § tredje stycket rättegångsbalken

text: ska rätten driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande. Den handläggning – eller snarare avsaknad av handläggning – som förevarit vid Solna tingsrätt sedan huvudförhandlingen i november 2007 ställdes in, är naturligtvis inte förenlig med det nyss nämnda skyndsamhetskravet. Den uteblivna handläggningen är särskilt allvarlig eftersom tingsrätten måste ha känt till att målet – av anledningar som den tingsrätten förvisso inte kan klandras för – redan i november 2007 var alltför gammalt. Det har

text: således funnits anledning att behandla målet med prioritet. Tingsrätten borde därför givetvis ha satt ut målet till huvudförhandling igen långt tidigare än som blev fallet.

text: Jag noterar vidare att tingsrätten avstått från att kommentera underlåtenheten att besvara BB skrivelse och muntliga förfrågningar om målets fortsatta handläggning. Det är självfallet inte acceptabelt att en domstol inte besvarar förfrågningar från ett ombud för part i ett pågående mål.

text: Tingsrätten förtjänar således allvarlig kritik för bristerna i handläggningen där. – – –

text: Slutligen kan jag endast konstatera att det är fullständigt oacceptabelt att ett skadeståndsanspråk som en målsägande framställde vid en huvudförhandling i maj 2004 efter mer än fem och ett halvt år fortfarande inte prövats av domstol.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Dokumentation Sekretess Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Brev som påträffats i en intagens bostadsrum har överlämnats till åklagare; fråga bl.a. om det stått i överensstämmelse med gällande sekretessregler

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 20 oktober 2009, klagade AA genom sitt ombud advokaten BB, på häktet Malmös hantering av två brev som AA, under den tid han var intagen i häktet Malmö, skrivit till en medtilltalad som då var intagen i ett annat häkte. Enligt AA har häktet Malmö öppnat och läst de två breven samt, den 2 mars 2009, översänt kopior av dem till polisen via fax.

type: stycke

text: Utredning

text: Till sin anmälan bifogade AA bl.a. kopior på ett faxförsättsblad från Kriminalvården, häktet Malmö, och två brev från AA. I breven finns bl.a. uppgifter om vissa personers inblandning i ett grovt vapenbrott.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från häktet. Kriminalvården anmodades därefter att yttra sig över vad som anförts om att brev från AA skickats till polisen.

text: I remissvaret anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom generaldirektören CC, följande. – – –

text: Sakförhållanden

text: AA har i en anmälan till JO framfört klagomål mot Kriminalvården med anledning av att häktet Malmö till polismyndigheten i Helsingborg översänt kopior av två brev som AA skrivit till en medtilltalad. Yttrande beträffande sakförhållandena har inhämtats från region Syd som i sin tur inhämtat uppgifter från häktet Malmö genom kriminalvårdsinspektören DD och kriminalvårdaren EE samt kriminalvårdsinspektörerna FF och GG som vid tidpunkten för händelsen tjänstgjorde vid häktet Malmö. Vidare har uppgifter hämtats ur Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS). Av utredningen har bl.a. följande framkommit. Genom häktet Malmös utredning har klarlagts att de brev som bifogats JO- anmälan har påträffats i samband med visitation av mottagarens (HH) bostadsrum i häktet Malmö. Breven hade skickats av AA till HH när den senare befann sig i häktet

text: Växjö. HH ankom till häktet Malmö den 6 mars 2009 och hade således med sig de aktuella breven. Breven har alltså inte påträffats hos AA. Vid samtal med kriminalvårdaren EE har i huvudsak följande framkommit. I samband med visitation av HH:s bostadsrum påträffades två öppna kuvert. Kuverten innehöll brev som kunde tänkas innehålla information om misstänkt brottslighet. Han underrättade säkerhetssamordnaren JJ om att man hade hittat brev i HH:s bostadsrum. Därefter hade EE samråd med GG som vid tidpunkten var kriminalvårdsinspektör med huvudansvar för säkerhetsarbetet i häktet Malmö. Det bedömdes att det var sådant material som åklagaren borde underrättas om. EE tog kontakt med åklagaren som bedömde att materialet var intressant och denne ville därför ta del av detta. Åklagarens beslut togs ”på telefon” och något skriftligt beslut erhölls inte. EE minns inte hur och på vilket sätt ”hanteringen” sköttes ”rent formellt” men är säker på att alla åtgärder som han vidtog förankrades med antingen kriminalvårdsinspektören för avdelningen FF eller med GG. Såvitt EE vet fanns det inte några rutiner för dokumentation av överlämnande av handlingar på detta sätt till polis eller åklagare. Det finns inte heller några rutiner för vem som ska fatta beslut om att överlämna handlingar på detta sätt till polis eller åklagare. Dock var det helt klart att EE inte hade mandat att fatta denna typ av beslut och av denna anledning är han säker på att någon ansvarig har godkänt att breven faxades till åklagaren. EE kan inte minnas att han tidigare faxat handlingar på detta sätt. Vid samtal med kriminalvårdsinspektören GG har i huvudsak följande framkommit. Han minns inte alla detaljer i ärendet men det stämmer att EE informerade honom om att man i samband med visitation hittat skriftligt material i HH:s bostadsrum som bedömdes kunna innehålla upplysningar om brott. GG delade EE:s bedömning att upplysningarna var av sådan art att åklagaren borde informeras, men meddelade inte något formellt beslut. ”Klientnära” frågor hanteras normalt av kriminalvårdsinspektören som är ansvarig för avdelningen eller av vakthavande befäl. Det var endast i undantagssituationer som GG meddelade ”klientnära” beslut, t.ex. om det inte fanns någon kriminalvårdsinspektör på plats och beslutet inte kunde meddelas av vakthavande befäl. Kriminalvårdsinspektören FF har uppgett att han informerades om att man hade hittat brev i HH:s bostadsrum, men att han inte var inblandad i de efterföljande åtgärderna och således inte meddelat något beslut. Efter att breven faxats till åklagaren återlämnades de till HH. Det saknas dokumentation angående de åtgärder som häktet Malmö vidtagit med de aktuella breven i samband med visitationen av HH:s bostadsrum.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: Av

text: 10 kap. 24 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: (OSL) framgår att sekretess som följer av andra sekretessbestämmelser än dem som anges i 19–23 §§ och 25 kap. 2 § första stycket inte hindrar att en uppgift som angår misstanke om ett begånget brott lämnas till en åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Misstankar som angår brott som inte kan antas medföra någon annan påföljd än böter och misstankar om förestående brott kan i viss utsträckning även lämnas med stöd av generalklausulen i

text: 10 kap. 27 §

text: OSL, enligt vilken bestämmelse sekretessbelagd uppgift, utöver vad som följer av 2, 3, 5 och 15–26 §§, får lämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Av

text: 7 § lagen (1976:371)

text: om behandlingen av häktade och anhållna (HäL) framgår att den häktade får inneha pengar, värdesaker och legitimationshandlingar i den mån det inte är olämpligt. Den häktade får inte inneha alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel. I övrigt får den häktade, i den mån inte annat följer av

text: lagen, inneha personliga tillhörigheter och skaffa sig varor eller annat enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer. Närmare bestämmelser om innehav i häkte finns i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för behandling i häkte (

text: KVFS 2007:1

text: ). Av 4 kap. 19 §

text: KVFS 2007:1

text: framgår att häktet ska visitera häktades bostadsrum efter behov så att ordning och säkerhet upprätthålles. Av 4 kap. 20 §

text: KVFS 2007:1

text: framgår att vid omhändertagande av egendom ska normalt minst två tjänstemän delta. I allmänna råd till nämnda bestämmelse anges att visitationer av bostadsrum och allmänna utrymmen bör omfatta kontroll av säkerhetskaraktär, av hygieniska förhållanden, av den häktades innehav av personliga tillhörigheter och eventuella tecken på skadegörelse. Av 5 kap. 8 §

text: KVFS 2007:1

text: framgår att den häktades tillhörigheter inte får lämnas ut till någon annan utan den häktades skriftliga medgivande, häktets beslut eller mot beslagsbeslut meddelat av polisen. Av

text: 4 a § förordningen (1976:376)

text: om behandling av häktade och anhållna m.fl. (HäF) framgår bl.a. att egendom som tas om hand i samband med kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan undersökning ska förtecknas. Förteckningen ska skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet av egendomen. Av 14 § HäF framgår bl.a. att undersökningsledaren eller åklagaren ska hålla den myndighet som svarar för förvaringslokalen underrättad om förhållanden som har betydelse från säkerhetssynpunkt för behandlingen av den som är intagen på grund av misstanke om brott.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Med anledning av AA:s anmälan har Kriminalvården anmodats att avge yttrande över vad som i anmälan anförts om att brev från AA har skickats till polisen. Till att börja med kan konstateras att de aktuella breven inte har påträffats hos AA, som skrivit och skickat breven, utan hos mottagaren HH. Breven har heller inte påträffats i samband med brevgranskning, varför det regelverket inte är tillämpligt. De aktuella breven har påträffats i samband med en sådan visitation av HH:s bostadsrum som Kriminalvården rutinmässigt genomför av säkerhetsskäl. I samband med en sådan visitation kan det bli aktuellt att genomsöka och även att läsa brev eller andra skriftliga meddelanden som anträffas, t.ex. för att utröna om de innehåller otillåtna föremål eller om det skriftliga innehållet är sådant som kan äventyra säkerheten. Säkerhetsskäl kan bl.a. bestå i risken för att den intagne planerar eller leder brottslig verksamhet eller förbereder rymning inifrån häktet (jfr härom

text: prop. 1975/76:90 s. 45

text: ). Det råder således inte något tvivel om att Kriminalvården haft rätt att ta del av de aktuella handlingarna. Egendom som påträffas i samband med en visitation kan även tas om hand av Kriminalvården, exempelvis om det är fråga om egendom som den intagne inte får inneha (jfr bl.a. 7 § HäL och 4 a § HäF). I dagsläget saknas uttryckliga regler om möjligheten för Kriminalvården att i häkte omhänderta egendom som kan antas bli tagen i beslag (motsvarande bestämmelsen i 84 § lagen [1974:203] om kriminalvård i anstalt). I proposition 2009/10:135 med förslag till ny häkteslag föreslås dock uttryckliga regler om detta införas. I många fall kan redan idag sådan egendom som kan antas bli tagen i beslag omhändertas av Kriminalvården på grund av reglerna om innehav. I detta fall har HH:s besittning av de aktuella handlingarna tillfälligt rubbats genom Kriminalvårdens åtgärd att ta ut dem ur bostadsrummet för att faxa dem till åklagaren. Egendom som Kriminalvården tar om hand i samband med en visitation av ett bostadsrum ska förtecknas enligt 4 a § HäF, även om åtgärden endast är tillfällig (jfr bl.a. JO:s uttalanden angående tillämpningen av den likalydande 39 b § förordningen

text: [1974:248] om kriminalvård i anstalt i ärende dnr 3108-2002, JO 2003/04 s. 138). Förteckningen ska skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet. Det kan konstateras att häktet Malmö i detta fall inte uppfyllt detta krav på dokumentation. När det sedan gäller häktets åtgärd att muntligen underrätta åklagaren om innehållet i de handlingar som påträffats i samband med visitationen av HH:s bostadsrum kan konstateras att stöd för detta funnits genom bestämmelsen i 10 kap. 24 och 27 §§ OSL. Nämnda bestämmelser ger Kriminalvården möjlighet att lämna ut uppgifter om brottsmisstankar till åklagare och polis under de förutsättningar som redovisats ovan. Det anses allmänt sett önskvärt att myndigheterna utnyttjar de möjligheter att lämna ut uppgifter som ges genom dessa bestämmelser (se Offentlighets- och sekretesslagen, En kommentar, Lenberg m.fl. 2009, s. 10:24:2). Ett sådant förhållningssätt ligger också i linje med de övergripande målen för Kriminalvårdens verksamhet. Det har således inte funnits några hinder ur sekretessynpunkt för Kriminalvården att underrätta åklagaren om innehållet i de aktuella handlingarna, utan det framstår tvärtom som angeläget att den typen av informationsutbyte sker mellan myndigheterna. Sedan åklagaren underrättats om innehållet i handlingarna har även dessa, i enlighet med åklagarens önskemål, översänts per fax till åklagaren. Häktet Malmö har därvid uppfattat att man agerat på åklagarens uppdrag, men har inte efterfrågat något formellt beslut från åklagaren rörande dennes tillgång till handlingarna. Kriminalvården känner heller inte till om något formellt beslut i frågan fattades av åklagaren, eftersom något skriftligt beslut inte företetts. Det står klart att ett överlämnande av handlingarna i original till polis eller åklagare endast skulle ha kunnat ske under förutsättning att åklagare eller polis fattat formellt beslut om beslag av den aktuella handlingen (jfr bl.a. 5 kap. 8 §

text: KVFS 2007:1

text: samt JO:s beslut den 5 oktober 2004 i ärende med dnr 2346-2003). Att översända en omhändertagen handling per fax innebär dock inte att den intagnes tillhörighet lämnas ut och faxkopian omfattas heller inte av beslagsreglerna i

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Något formellt hinder mot att per fax översända omhändertagna skriftliga handlingar till åklagare eller polis på det sätt som skett i förevarande fall – även utan åklagarens beslut om beslag av originalhandlingarna – föreligger inte enligt Kriminalvårdens bedömning. I sammanhanget kan dock avslutningsvis noteras att frågor kring hur kopior av skriftliga handlingar ska betraktas i bl.a. beslagshänseende har varit föremål för diskussion i olika sammanhang, se bl.a. Polisrättsutredningens slutbetänkande

text: SOU 1995:47

text: , Justitiekanslerns beslut den 19 december 2007 i ärende dnr 6372/6373-07- 31 samt rättsfallen

text: NJA 1977 s. 573

text: och

text: NJA 1988 s. 471

text: . Vid en eventuell lagreglering kring dessa frågor kan även frågan om hur Kriminalvården bör förhålla sig till åklagare och polis i samband med situationer som den nu aktuella behöva övervägas.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 11 februari 2011 anförde chefsJO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Rätt att ta del av innehållet i brev som påträffats vid visitation av bostadsrum Av utredningen framgår att de aktuella breven anträffades vid visitation av ett bostadsrum tillhörande den som var mottagare av breven. Som Kriminalvården konstaterat är regelverket om brevgranskning inte tillämpligt i den här aktuella situationen. Kriminalvården har redogjort för de bestämmelser om visitation av bostadsrum som har betydelse i ärendet. Det har från JO:s sida tidigare uttalats att

text: det i samband med undersökning av intagnas bostadsrum kan bli aktuellt att granska och därvid även läsa brev eller andra skriftliga meddelanden som anträffas, om det är påkallat med hänsyn till de syften som föranlett undersökningen av rummet (se mitt beslut den 23 april 2007 i dnr 2849-2006 samt JO 1994/95 s. 175). Jag har således ingen erinran mot att den som utförde visitationen av HH:s bostadsrum tog del av innehållet i breven.

text: Omhändertagande av breven från den intagnes bostadsrum Som Kriminalvården redogjort för ska egendom som Kriminalvården tar om hand i samband med en visitation av ett bostadsrum förtecknas (se 4 a § förordningen [1976:376] om behandling av häktade och anhållna m.fl.). Så har uppenbarligen inte skett i det aktuella fallet. Kriminalvården förtjänar kritik för sin underlåtenhet i detta avseende. Utlämnande av uppgifter som omfattas av sekretess Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för vissa av de sekretessbestämmelser som har betydelse i ärendet. I sin redogörelse har Kriminalvården hänfört sig till offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. Vid tidpunkten för den anmälda händelsen gällde fortfarande

text: sekretesslagen (1980:100)

text: , som den 30 juni 2009 ersattes av OSL. I nu berörda hänseenden har OSL inte inneburit några sakliga ändringar. Jag hänför mig därför i det följande till bestämmelserna i OSL.

text: Enligt

text: 35 kap. 15 §

text: OSL gäller sekretess inom kriminalvården för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. (Motsvarande bestämmelse återfanns i

text: 7 kap. 21 § sekretesslagen

text: Inledningsvis kan jag konstatera att de uppgifter som Kriminalvården lämnade till åklagaren är sådana att de omfattades av sekretess enligt nyss nämnda bestämmelse. Som framgår av Kriminalvårdens redogörelse finns det i 10 kap. 24 och 27 §§ OSL sekretessbrytande bestämmelser som under vissa förutsättningar ger myndigheter möjlighet att lämna ut uppgifter som angår misstankar om begångna brott. (Motsvarande bestämmelser återfanns i 14 kap. 2 § fjärde stycket respektive

text: 14 kap. 3 § sekretesslagen

text: .) Som Kriminalvården anfört anses det önskvärt att myndigheterna utnyttjar de möjligheter att lämna ut uppgifter som ges genom nämnda bestämmelser. Jag vill dock ändå i detta sammanhang understryka att det inte är fråga om någon uppgiftsskyldighet och att frågan om uppgifter ska lämnas eller inte med stöd av de nu aktuella bestämmelserna beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet har jag ingen invändning mot att häktet Malmö lämnade de uppgifter om misstänkt brottslighet som fanns i de aktuella breven till åklagaren.

text: Såvitt avser den formella hanteringen av utlämnandet av uppgifterna vill jag anföra följande. Genom det regelverk om exempelvis visitation och brevgranskning som gäller inom kriminalvården får kriminalvårdstjänstemän tillgång till en mängd

text: uppgifter av privat natur. Det är därför av största vikt att en fråga om att med stöd av en sekretessbrytande bestämmelse lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till exempelvis en åklagarmyndighet handhas korrekt och noggrant. I kommentaren till

text: 10 kap. 24 §

text: OSL uttalas bl.a. följande.

text: Frågan om vem som bör pröva frågan om utlämnande av uppgifter om brottsmisstankar har tagits upp flera gånger i förarbetsuttalanden (

text: prop. 1981/82:186 s. 26

text: , bet. 1982/83: KU12 s. 17 och 39,

text: prop. 1983/84:142 s. 41

text: bet. 1983/84:KU29 s. 19

text: ). Den har lösts så att uppgiftslämnandet ankommer på de enskilda befattningshavarna och inte på myndigheterna som sådana. Det har emellertid ansetts ligga i sakens natur att prövningen som regel sker på ”hög nivå” inom myndigheten. Många gånger kan det vara lämpligt att den enskilde befattningshavaren rådgör med en överordnad när det är fråga om att lämna ut uppgifter om brott samt att han eller hon i tveksamma fall lämnar över frågan till myndigheten för avgörande. Det finns inte något hinder mot att en myndighet i sin arbetsordning närmare reglerar i vilken utsträckning enskilda tjänstemän ska kunna lämna uppgifter till andra myndigheter och i vad mån uppgiftslämnandet ska ankomma på myndighetens ledning. I så stor utsträckning som möjligt bör uppgiftslämnandet ske i skriftlig form (

text: prop. 1983/84:142 s. 42

text: ). Den skriftliga formen ter sig naturlig inte minst av det skälet att det bör vara möjligt att kontrollera bl.a. vilka uppgifter som har lämnats ut och vem som har svarat för uppgiftslämnandet. Det är dock inte uteslutet att uppgifter lämnas ut muntligen. Detta kan vara motiverat t.ex. när det är fråga om ett brådskande ärende eller om uppgifter som lämnas vid ett sammanträde. I sådana fall är det viktigt att en protokollsanteckning eller tjänsteanteckning görs. Att den mottagande myndigheten dokumenterar uppgifterna får anses ligga i sakens natur. (Se Offentlighets- och

text: sekretesslagen

text: , En kommentar, Lenberg m.fl. 2009, s. 10:24:3.) Av utredningen framgår att det saknas dokumentation avseende de åtgärder som häktet Malmö vidtog med de aktuella breven. Kriminalvården förtjänar kritik för den bristande dokumentationen.

text: I Kriminalvårdens arbetsordning (KVAF 2009:1) är det inte särskilt reglerat vem som har behörighet att fatta ett beslut om att med stöd av en sekretessbrytande bestämmelse lämna ut uppgifter som angår misstankar om begångna brott till en brottsbekämpande myndighet. I det aktuella ärendet har det inte klarlagts vem som fattade beslut om att uppgifterna skulle lämnas till åklagaren. Detta är naturligtvis en brist i sig, som till största delen beror på den bristande dokumentation som behandlats ovan. Jag nöjer mig med att erinra om vad som i kommentaren till OSL sägs om att det ligger i sakens natur att prövningen som regel bör ske på ”hög nivå” inom myndigheten.

text: En annan fråga som aktualiseras i detta ärende är sättet för uppgiftslämnandet. I förarbetena till bestämmelsens motsvarighet i

text: sekretesslagen

text: uttalas att uppgiftslämnandet i så stor utsträckning som möjligt bör ske i skriftlig form (

text: prop. 1983/84:142 s. 42

text: ). Att översända en handling per fax måste, enligt min mening, ses som en form av skriftligt uppgiftslämnande. Jag har således inte något att erinra mot häktets agerande i detta avseende.

text: Sammanfattningsvis visar det som framkommit om bristerna i häktet Malmös hantering av de aktuella breven att det finns ett behov av skriftliga rutiner inom detta område.

type: avgorande


nyckelord: Anstalt Omprövning Rättelse

title: En kriminalvårdsanstalts handläggning av ärenden om telefontillstånd

text: Anmälan

text: I en anmälan mot Kriminalvården, anstalten Skogome, som kom in till JO den 14 december 2006, klagade AA på anstaltens handläggning av hans ärenden om telefontillstånd. Han anförde bl.a. att han inte fått svar på sina överklaganden.

text: Utredning

text: Utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) avseende AA begärdes in. Av utdraget framgår bland annat följande. Den 12 september 2006 ansökte AA om telefontillstånd till vännen BB. I beslut den 22 september 2006 avslog anstalten AA:s ansökan med hänvisning till säkerhetsskäl eller fara för annan. Av beslutet framgår att en utredning kommer att företas om telefontillstånd till den ansökan avsåg. Den 20 september 2006 ansökte AA om telefontillstånd till vännen CC med samma telefonnummer som BB. Ansökan bifölls samma dag. Den 22 september 2006 återkallades det beviljade telefontillståndet till CC med hänvisning till säkerhetsskäl eller fara för annan. Av beslutet framgår att en utredning kommer att företas om telefontillstånd till CC. Den 22 september 2006 överklagade AA båda besluten. Den 16 oktober 2006 inkom AA med en förfrågan om vad som hände med hans ansökningar. Den 22 januari 2007 omprövade anstalten sina beslut gällande telefontillstånd till BB och CC. Anstalten gjorde inte någon ändring av de tidigare fattade besluten.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från anstalten. Kriminalvården anmodades därefter att yttra sig över handläggningstiden för de omprövningsärenden som avses i AA:s anmälan.

text: I remissvaret anförde Kriminalvården, Region Väst, genom regionchefen

text: DD, följande. – – –

text: Bakgrund

text: AA har i skrivelse den 8 december 2006 till Justitieombudsmannen (JO) framfört klagomål på anstalten Skogome avseende handläggningstid för telefontillstånd.

text: Av skrivelsen framgår att AA sökt telefontillstånd till två nära anhöriga, BB och CC. Ingen av dessa förekommer i belastningsregistret. Vidare har AA haft telefontillstånd till BB och CC under vistelsen på anstalten Kumla. BB är även godkänd som besökare på anstalten Skogome. Av kriminalvårdschef EE:s yttrande i ärendet framgår att AA ankom till anstalten Skogome den 5 september 2006. – – – Tidigaste dag för villkorlig frigivning är 28 september 2009. Målsägande är AA:s styvdotter. Av yttrandet framgår vidare att AA ansökte om de ifrågavarande telefontillstånden den 12 september 2006 och den 19 september 2006. AA ansökte samtidigt om besökstillstånd för BB. Besökstillståndet beviljades medan telefontillstånden avslogs den 20 september 2006 och den 22 september 2006. AA överklagade besluten den 22 september 2006. Efter en omfattande utredning överlämnades ärendena den 22 januari 2007 till Regionstaben Väst för prövning. Beslut fattades den 2 februari 2007. Anstalten Skogomes beslut ändrades inte. Enligt kriminalvårdschef EE handläggs ärenden av detta slag av anstalten Skogomes säkerhetsgrupp. Utöver prövning mot tillämpliga register görs också en bedömning om ett beviljande kan medföra fara för annan person. I detta ärende har det framkommit att AA kan komma i kontakt med sina barn genom att ringa till BB och CC. Då barnen är minderåriga måste vårdnadshavarens, dvs. AA:s före detta frus, inställning till en kontakt av detta slag inhämtas. En av anstalten Skogomes psykologer har varit involverad i utredningen. Även socialtjänstens inställning var relevant i detta sammanhang. Utredningen kring dessa telefontillstånd påbörjades under hösten 2006. Handläggningstiden för omprövningsärendena har varit lång. Hänsyn har tagits till barnens bästa samt olika parters intresse i ärendet. Ärendeanhopning och viss ovana att hantera ärenden av detta slag har enligt kriminalvårdschef EE bidragit till att handläggningstiden blivit lång. AA har varit involverad i processen och är införstådd med de överväganden som gjorts.

text: Gällande bestämmelser

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: skall varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Kriminalvården, Regionstaben Väst, gör följande bedömning

text: Kriminalvården, Regionstaben Väst, konstaterar att ärenden av detta slag är komplexa och behöver handläggas i en särskild ordning så att samtliga aspekter beaktas. Vidare konstateras att det funnits brister i överklagningsprocessen. Säkerhetspersonalen på anstalten Skogome utbildas för närvarande i bland annat besluts rättskraft. En handläggningstid på fyra månader i detta enskilda ärende får dock anses som orimligt lång. Kriminalvården förtjänar kritik i detta avseende.

text: AA har getts tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I beslut den 7 april 2008 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Med anledning av det som framkommit om anstaltens handläggning av AA:s överklaganden vill jag anföra följande.

text: Enligt

text: 27 § förvaltningslagen

text: ska en myndighet som finner att ett beslut, som den har meddelat som första instans, är uppenbart oriktigt på grund av nya

text: omständigheter eller av någon annan anledning, ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Syftet med bestämmelserna om omprövning är i första hand att felaktiga beslut ska ändras så snabbt, enkelt och billigt som möjligt. Ett överklagande får dock inte bli liggande hos myndigheten i avvaktan på omprövning och skyldigheten att ompröva gäller normalt inte när det krävs ytterligare utredning i ärendet. (Se

text: prop. 1985/86:80 s. 76

text: och

text: En beslutsmyndighet har utanför tillämpningsområdet för

text: 27 § förvaltningslagen

text: befogenhet att på sedvanerättslig grund ompröva sina beslut. Omprövningsmöjligheten bör dock användas med viss försiktighet. Befogenheten att ompröva beslut bör tillämpas så att den inte ger underlag för uppfattningen att myndigheterna undertrycker ett överklagande. Om en klagande har lämnat nya uppgifter som – om de är riktiga – ska föranleda omprövning och ändring av det tidigare beslutet har det emellertid ansetts ligga i linje med lagstiftarens avsikter att beslutsmyndigheten behåller ett överklagande en kort tid för att kontrollera om uppgifterna är riktiga. (Se

text: a. prop. s. 42

text: och Hellners och Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 2007, s. 351 f.)

text: I samband med att Kriminalvården den 1 januari 2006 ombildades till en myndighet infördes ett system i lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt (se

text: 78 §§

text: ) av innebörd att Kriminalvården är skyldig att ompröva ett beslut som rör en enskild innan beslutet kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Ett överklagande av ett beslut som inte omprövats ska anses som en begäran om omprövning. Omprövningen ska normalt göras av en annan enhet inom myndigheten. – Av Kriminalvårdens arbetsordning (vid den i ärendet aktuella tidpunkten KVAF 2006:16, numera KVAF 2007:3) framgår att ett beslut av en anstalt om t.ex. besök eller telefonsamtal normalt ska omprövas på regional nivå. – Omprövningen ska endast göras när den enskilde begär det. En begäran om omprövning ska vara skriftlig och ha kommit in till den enhet inom Kriminalvården som meddelat beslutet inom tre veckor från den dag som den enskilde fick del av beslutet. Om skrivelsen med begäran om omprövning kommit in för sent ska den avvisas.

text: Av förarbetena till de lagändringar som nyss redogjorts för framgår att Lagrådet i sitt yttrande uppmärksammade att det i remissen inte direkt berördes hur ordningen med obligatorisk omprövning skulle förhålla sig till

text: förvaltningslagens

text: regler om omprövning. Lagrådet ansåg att relationen mellan de olika bestämmelserna borde belysas under lagstiftningsärendets fortsatta beredning. I propositionen (

text: prop. 2004/05:176 s. 64

text: ) anförs i denna del att ett system med obligatorisk materiell omprövning innan överklagande kan ske innebär att det inte längre finns behov av att tillämpa

text: 27 § förvaltningslagen

text: . Uttalandet föranledde inte någon kommentar eller någon ändring i lagförslaget under riksdagsbehandlingen.

text: För egen del har jag en annan uppfattning än den som framfördes i propositionen. Enligt min mening talar samma ändamålsskäl nu som då – innan kriminalvården

text: blev en myndighet – för att det bör finnas ett snabbt och enkelt sätt att rätta felaktiga beslut när det inte är till nackdel för en enskild part. I sammanhanget bör nämnas att förutsättningen för en omprövning enligt kriminalvårdslagen är att den intagne begär det. Vid omprövning enligt

text: förvaltningslagen

text: däremot kan såväl den intagne som myndigheten – anstalten – ta initiativet. Sammanfattningsvis anser jag att

text: 27 § förvaltningslagen

text: knappast kan anses ha spelat ut sin roll på det här aktuella området.

text: Om en intagen begär att ett beslut om t.ex. besök eller telefonsamtal ska omprövas bör, enligt min bedömning, beslutet kunna ändras av den anstalt som fattat beslutet, om det är uppenbart oriktigt, i stället för att sändas över till regionen för omprövning. Med tanke på att omprövnings-/ändringsskyldigheten enligt

text: 27 § förvaltningslagen

text: enbart gäller beslut som är uppenbart oriktiga är det inte någon fördel om omprövningen/ändringen görs på en annan och högre nivå än den där initialbeslutet fattades. (Se Hellners och Malmqvist, a.a., s. 348.)

text: Enligt min mening finns det även utrymme för att inom den enhet/anstalt där initialbeslutet fattades i viss omfattning företa omprövningar utanför tilllämpningsområdet för

text: 27 § förvaltningslagen

text: . Detta följer av principen att förvaltningsbeslut endast i begränsad omfattning vinner s.k. negativ rättskraft. Samma synsätt som jag redovisat ovan i fråga om omprövning på sedvanerättslig grund i samband med överklaganden gör sig därvid i allt väsentligt gällande. Jag vill särskilt framhålla vikten av att handläggningen inte drar ut på tiden.

text: Jag har således ingen invändning i princip mot att anstalten omprövade besluten i fråga om AA:s telefontillstånd. I ärendet inledde anstalten emellertid en omfattande utredning i saken efter överklagandet. Redan genom att en sådan utredning bedömdes nödvändig borde det ha stått klart för anstalten att det varken fanns skyldighet för anstalten att ändra beslutet enligt

text: 27 § förvaltningslagen

text: eller förutsättningar för en omprövning och eventuell ändring på sedvanerättslig grund. Efter att ha konstaterat detta borde anstalten snarast möjligt ha översänt ärendet till regionen för omprövning. Nu kom i stället en utredning att genomföras och handläggningen av överklagandet att fördröjas i flera månader.

text: Frågan inom vilken tidsfrist en skrivelse med ett överklagande och övriga handlingar i ärendet ska överlämnas till överinstansen är inte författningsreglerad. Det ligger emellertid i sakens natur att ett överlämnande, om ett sådant ska ske, måste ske utan dröjsmål. Den allmänna regeln i

text: 7 § förvaltningslagen

text: om snabb och enkel handläggning m.m. ska vara vägledande även i detta hänseende (

text: prop. 1985/86:80 s. 77

text: ). JO har i andra sammanhang i liknande situationer framhållit att omprövningen bör ske inom en vecka från det att överklagandet/begäran om omprövning framställts (jfr bl.a. JO 1993/94 s. 347 och 1995/96 s. 314). Till följd av den utredning som anstalten genomförde tog anstaltens handläggning av AA:s överklaganden orimligt lång tid. Kriminalvården förtjänar kritik för det inträffade. Förvaltningsmyndigheter har i enlighet med den s.k. officialprincipen ett ansvar för att deras ärenden blir så utredda som dessas beskaffenhet kräver. Jag vill framhålla

text: att jag självklart har förståelse för att det i ärenden som det här aktuella ibland kan krävas en mer omfattande utredning. Den utredningen ska dock göras innan myndigheten fattar sitt beslut i ärendet och inte först sedan detta beslut överklagats.

text: Jag noterar att anstalten har genomfört utbildningsinsatser för berörd personal. Jag förutsätter att man i det sammanhanget betonat vikten av att ett överklagande inte blir liggande hos den myndighet som fattat initialbeslutet i avvaktan på omprövning.

text: Vad AA anfört i övrigt motiverar inte något uttalande från min sida.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Arrest Dokumentation Omhändertagande

title: Kritik mot Polismyndigheten för behandlingen av en kvinna som omhändertagits för berusning

sammanfattning: AA omhändertogs för berusning och fördes till en polisarrest. Hon var mycket utagerande i cellen och gjorde vid ett tillfälle ett försök att hänga sig. Någon läkarundersökning av AA med anledning av hennes psykiska tillstånd gjordes inte. Under omhändertagandet bad AA upprepade gånger att få använda toaletten, men hänvisades till att kissa på golvet. Under närmare tre timmar vistades hon i cellen utan tillgång till filt eller madrass, med endast trosor på sig. Under den tiden förekom tillsyn av manlig personal. JO uttalar i beslutet att det aldrig får göras en slentrianmässig bedömning av en intagens hälsotillstånd bara för att han eller hon är kraftigt berusad eller utagerande. Även psykisk ohälsa som utlösts av alkohol kan behöva bedömas av läkare, och även otjänliga självmordsförsök bör tas på allvar. Om det kommer fram tecken på att den intagne har tidigare upplevelser som kan medföra särskilda svårigheter för denne under vistelsen i arresten är det särskilt angeläget att överväga läkarvård. Mot bakgrund av den säkerhetsbedömning som gjordes av AA och hennes beteende sedan hon placerats i cellen kritiserar JO Polismyndigheten för att personalen i arresten inte såg till att hon blev undersökt av läkare när hon visade tecken på att vilja ta sitt liv. JO uttalar också att endast mycket starka säkerhetsskäl kan försvara att en intagen vistas i en cell utan filt eller madrass och med endast trosor på sig under nästan tre timmar. I en sådan situation bör arrestpersonalen kontinuerligt vara uppmärksam på om förhållandena ändras så att den intagne inte tvingas att vara utan kläder eller en filt längre än vad som är nödvändigt. Polismyndigheten kritiseras för att AA inte omedelbart fick en filt när hon sattes in i arresten och för att hon sedan vistades i cellen under närmare tre timmar med endast trosor på sig utan att det framgick att det fanns tillräckliga skäl för det. Vidare uttalar JO att det endast i undantagsfall får förekomma att en intagen hänvisas till att kissa i en golvbrunn eller liknande och att det då måste vara motiverat av omständigheterna i det enskilda fallet. AA hänvisades under närmare åtta timmar till att kissa direkt på golvet utanför toalettdörren. Polismyndigheten kritiseras för denna behandling av AA. Polismyndigheten kritiseras också för bristande dokumentation i flera avseenden.

text: Anmälan

text: AA omhändertogs för berusning på en fest med s.k. togatema i Luleå den 2 oktober 2016. I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Nord, bl.a. för hur hon behandlades i polisens arrest sedan hon omhändertagits. Hon anförde huvudsakligen följande.

text: Hon reagerade mycket kraftigt på omhändertagandet eftersom hon blev fasthållen av män och då hon har blivit våldtagen vid ett tidigare tillfälle. När hon placerades i cellen fick hon endast behålla sina små spetstrosor, men hon fick en t-shirt och en luvtröja. Hon var i princip naken på nederdelen av kroppen och manliga poliser kom var femte minut och stirrade på henne. Vid upprepade tillfällen bad hon att få gå på toaletten, men blev tillsagd att ”hålla käften” och kissa på golvet. Hon bad att en kvinnlig polis skulle komma i stället, eller att hon skulle få något att täcka sig med, men fick till svar att det inte var några kvinnor i tjänst och att det fanns boxershorts men de kunde hon inte få. Eftersom hon mådde så dåligt över hur hon blev behandlad tog hon madrassen och ställde den mot dörren. Madrassen togs då ifrån henne. Därefter rev hon sönder sin t-shirt, flätade remsorna till en snara och använde delar av en plastmugg till att få in snaran i gångjärnet till toaletten för att hänga sig. Manliga poliser tog ned snaran och visiterade henne. Alla kläder och den filt hon fått tidigare togs ifrån henne och hon fick sitta på golvet i bara trosorna. Hon bad att få en filt eftersom hon frös, men hon fick inte det förrän på morgonen när en kvinna började arbeta. När hon bad om att få dricka vatten fick hon höra att hon fick skylla sig själv, eftersom hon hade förstört muggen för att göra en snara. Hon försökte skada sig och slog bl.a. huvudet i väggen. När hon skulle friges fick hon gå genom korridoren, förbi manliga poliser, med endast sina trosor på sig. Hennes väska och plånbok hade blivit kvar på nattklubben och hon hade endast sin mobil, ett skärp, ett lakan och skor med höga klackar. När hon berättade att hon inte kunde ta sig hem eftersom hon inte hade pengar eller nycklar fick hon till svar att hon fick lösa problemet själv och att hon inte skulle ha druckit så mycket. Hon sa att hon skulle skära upp handlederna efter att hon hade kommit hem. En polisman sa att hon skulle lämna arresten eller så skulle de köra henne till psykiatrisk klinik. Hon svarade att hon inte brydde sig eftersom hennes liv var över, och hon blev då utknuffad på parkeringen med beskedet att hon hade en mobiltelefon och att hon fick lösa situationen. När hon kommit hem gjorde hon ett försök att begå självmord. Hennes beteende i arresten kom sig av att hon mådde dåligt och att hon var rädd för att bli våldtagen igen. Hon gjorde mycket motstånd vid omhändertagandet och fick skador av det fängsel man satte på henne.

text: Utredning

text: Inledning Av de handlingar som hämtades in från Polismyndigheten framgick bl.a. följande. Enligt arrestantbladet sattes AA in i cellen kl. 3.50. Hon fick en filt kl. 4.45 och bad om att få större trosor kl. 4.55. En patrull tog ut madrass och filt

text: kl. 5.00 efter att AA hade satt madrassen för dörren, och patrullen tog hennes tröja kl. 5.15 då hon hotade att hänga sig. Hon fick en filt igen kl. 8.10 och fick besöka en toalett kl. 10. Av blanketten för säkerhetsbedömning avseende den som tas in i polisarrest som fylldes i kl. 3.55 framgår bl.a. att AA uppvisade eller uttalade tecken på självskadebeteende och psykisk ohälsa.

text: Polismyndighetens yttrande Polismyndigheten ombads att yttra sig över  dokumentationen av användningen av fängsel,  dokumentationen av den händelse i cellen när AA enligt egen uppgift försökte skada sig själv,  vilka överväganden som gjordes i frågan om AA borde bedömas av läkare och eventuellt beredas vård på sjukhus eller annan vårdinrättning,  genomförandet av den i tillsynsbladet antecknade åtgärden att ta ifrån AA. hennes tröja,  vilka överväganden som låg bakom att AA inte – såvitt framgår – tilldelades något klädesplagg för underkroppen utöver de trosor hon hade på sig när hon sattes in i cellen,  om det var manlig eller kvinnlig personal som skötte tillsynen av AA under den tid hon befann sig i cellen iförd endast sina trosor och vilka överväganden som gjordes i den frågan,  AA:s möjligheter att dricka vatten och att uträtta sina behov, och  vilka överväganden som gjordes i frågan om några åtgärder var påkallade från polisens sida vid frigivningen med anledning av att AA – enligt egen uppgift – förklarade att hon skulle ta sitt liv och att hon inte kunde ta sig hem eftersom bl.a. hennes plånbok och nycklar blivit kvar på platsen för omhändertagandet, och att hon – såvitt framgår –var iförd endast trosor, ett lakan och skor.

text: Polismyndigheten (BB) yttrade sig. Inför yttrandet hade upplysningar hämtats in från de befattningshavare som hade hanterat omhändertagandet av AA och ansvarat för tillsynen av henne i arresten.

text: Myndigheten lämnade följande redogörelse för händelsen.

text: AA omhändertogs enligt [lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB)] den 2 oktober 2016 efter en togafest på kårhusrestaurangen STUK i Luleå. Anledningen till ingripandet var att hon inte ansågs kunna ta hand om sig själv och kunde antas utgöra en fara för sig själv. Hon vägrade uppge vem hon var och omhändertogs initialt av en ordningsvakt på restaurangen, vilken tillkallade polis. När polisen kom till platsen var hon redan belagd med handfängsel. Hon påträffades liggande på mage invid entrén och iklädd bl.a. ett lakan. Hon var höggradigt berusad och vid kontakt med henne var hon väldigt aggressiv. Hon skrek, sparkade och krängde med kroppen. Polisen bedömde därför att omhändertagandet skulle bestå. För att minimera risken för skador vid transport till polishuset belades hon även med fotfängsel. Hon fortsatte att vara aggressiv, skrika och kränga med kroppen såväl under transporten till polishuset som inne i polishuset. Utifrån hennes agerande skedde avvisiteringen och

text: säkerhetsbedömningen i ett avskilt rum. Hand- och fotfängslen avlägsnades inne på stationen. AA placerades i en anhållningscell eftersom någon tillnyktringscell inte fanns ledig. Detta skedde kl. 3.50. På grund av hennes beteende beslutades om tillsyn var 5:e minut, vilket varade fram till kl. 7.00, och därefter utfördes tillsyn med 15 minuters mellanrum. Kl. 4.45 tilldelades hon en filt. Kl. 5.00, satte hon upp en madrass mot fönstret till cellen, vilket resulterade i att madrass och filt avlägsnades. Kort därefter upptäcktes att hon rivit sönder en tröja i remsor och knutit ihop dem till ett band. Vid detta tillfälle uttalades även hot om suicid. Remsorna och en förstörd plastmugg avlägsnades då av säkerhetsskäl. Förmodligen avlägsnades samtidigt en luvtröja. Hon nekades därefter att få tillbaka tröjan och filten. Kl. 8.10 fick hon dock en filt. Under omhändertagandet var hon hänvisad att uträtta sina behov på golvet i cellen eftersom toaletten i cellen var stängd av säkerhetsskäl. Vid frigivningen kl. 10.15 vägrade AA fortfarande att uppge sin identitet.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Tillsyn och behov av läkare/sjukvård

text: Av utredningen framgår inte att AA uppgett att hon har någon sjukdomsbild som kräver medicinering eller att hon bett om att få träffa en läkare. Någon läkare har heller inte konsulterats i samband med det aktuella omhändertagandet. Stationsbefälen, CC och DD, har i samråd med övrig personal funnit att, det i huvudsak var kvinnans mycket höga berusningsgrad, av alkohol och/eller droger, samt ett mycket affekterat tillstånd som framkallade kvinnans beteende och inte psykisk ohälsa. Hennes upprörda tillstånd samt hennes påverkansgrad, har dock resulterat i beslut om tillsyn med fem minuters mellanrum. Den tillsynsnivån har ansetts nödvändig fram till kl. 7.00. Därefter har beslutats om tillsyn med 15 minuters mellanrum fram till kl. 10.15. Överväganden har skett löpande. AA har genom både ord och handlingar visat att hon inte varit bekväm med inlåsningen. Kl. 5.00 placerade hon en madrass framför celldörren och gömde sig under sängen varpå madrass och filt avlägsnades ur cellen. Kort därefter beslutade stationsbefälet att även en tröja, förmodligen en luvtröja, och en plastmugg skulle frånhändas henne. Samtidigt togs även den t-tröja som hon strimlat inne i cellen ut därifrån. Plastmuggen och t-tröjan hade förstörts i vad som av stationsbefälet och personalen benämnts som otjänligt försök och hot om suicid. Ingen i personalen har kunnat erinra sig om att AA skadat sig genom att slå huvudet i väggen eller på annat sätt tillfogat eller försökt att tillfoga sig skada inne i cellen. Inte heller har synliga skador på kroppen noterats. Det enda som har uppmärksammats är ovan nämnda händelse som av personalen liknades vid ett otjänligt suicidförsök. Av den anledningen har ingen incidentrapport upprättats. Händelsen har däremot noterats på arrestantbladet. Polismyndigheten är medveten om den försiktighet som ska iakttas avseende medicinska bedömningar och vill betona att tecken på suicid och annan psykisk ohälsa alltid ska tas på allvar. Erfarenhetsmässigt tar dock inte sjukvården emot påverkade personer förrän efter tillnyktring om inte hälsotillståndet är särskilt allvarligt eller akut. I det aktuella ärendet har genomförandet av tät och noggrann tillsyn, innefattande personlig kontakt i cellen, varit vägledande i den löpande bedömningen beträffande hälsotillståndet. Mot denna bakgrund anser Polismyndigheten att polisens agerande får anses godtagbart i denna del.

text: Behandlingen av AA under omhändertagandet

text: Mot bakgrund av det som framkommit i ärendet anser Polismyndigheten att besluten att sätta fängsel, frånta AA kläder, filt, madrass och plastmugg var

text: nödvändiga och i linje med de säkerhetsregler som gäller i en polisarrest. Även om det ur den enskildes perspektiv kan förefalla kränkande att bli berövad kläderna har åtgärderna vid tillfället vidtagits för hennes egen säkerhet. Åtgärder och skäl finns noterade på arrestantbladet samt i protokoll över anbringande av fängsel. Vidare finns olika uppgifter om huruvida det alls fanns några lånebyxor att tillgå vid insättningen i cellen kl. 3.50, om AA i så fall erbjöds några byxor men avböjde eller om hon till och med tilldelades ett par byxor. Det mesta tyder dock på att hon inte fick några byxor utan att hon endast hade ett par trosor på underkroppen. Hon verkar inte heller ha erbjudits någon filt att skyla sig med, vilket får anses vara en brist. Det är vidare en brist att det inte finns någon närmare dokumentation i den här delen. Efter en knapp timme, kl. 4.45, tilldelades hon filt. Den togs dock bort igen efter en kvart, kl. 5.00, i samband med att hon placerade en madrass framför cellfönstret, för att sedan återlämnas kl. 8.10. Även om hon blev fråntagen filten av säkerhetsskäl anser Polismyndigheten att hon får anses ha vistats utan något att skyla sig med väl lång tid. När det gäller genomförandet av den i arrestantbladet antecknade åtgärden att ta ifrån AA hennes tröja förekommer även här lite olika uppgifter. Av anteckningen framgår att ”SB och patrull tog av tröjan då hon hotar med att hänga sig”. De arrestantvakter som var i tjänst vid tillfället har i samband med JO:s remiss uppgett att det inte fanns någon tröja att ta av eftersom hon tagit av sig den och rivit den i remsor. Hon har dock själv uppgett att hon rev sönder sin t-tröja och gömde remsorna i sin luvtröja. Det torde därför ha varit både resterna från ttröjan och luvtröjan som avlägsnats. Hon har i sin skrivelse till JO uppgett att det var manliga poliser som visiterade henne vid detta tillfälle, vilket är riktigt eftersom det endast var manlig personal på plats. Visitationen vidtogs dock med stöd av 4 kap. 4 § häkteslagen, varvid kvinnlig personal enligt 7 § inte är ett krav. Polismyndigheten har ingen anledning att ifrågasätta polisens agerande i den här delen. I ärendet är således ostridigt att AA endast varit iförd trosor i cellen under ett par timmar och att manlig personal har skött tillsynen kl. 5.15–6.45, då en kvinnlig arrestantvakt påbörjade sitt skift. Övervägande tillsyn samt frigivning har dock därefter skötts av den kvinnliga arrestantvakten. Enligt Polismyndighetens uppfattning förefaller denna fråga inte ha varit föremål för några närmare överväganden. Utifrån den aktuella situationen där det endast fanns manlig personal i tjänst medgavs emellertid inga andra alternativ. I den mån det är möjligt anser Polismyndigheten dock att man bör försöka undvika liknande situationer genom god personalplanering.

text: Rätten till vatten och toalettbesök

text: En fråga är vad AA hade för möjligheter att dricka vatten. Den cell hon vistades i var utrustad med en vattenanordning i rostfritt stål. Vatten får den omhändertagna genom att trycka på en knapp som sitter på väggen utanför toaletten, inne i cellen. Plastmuggen som hon tilldelats hade hon sönder och försökte använda i syfte att skada sig själv, varpå den togs ut ur cellen. Vatten går dock fortfarande att dricka genom att man spolar upp det i händerna eller placerar munnen intill vattenstrålen. I den situation som förelåg får detta anses ha varit acceptabelt. En annan fråga är vad AA hade för möjligheter att uträtta sina behov. I tillnyktringsceller är det inte helt ovanligt att frihetsberövade är hänvisade till att uträtta sina behov i de hål vid golvet som kan användas för det ändamålet. I den anhållningscell som AA vistades i fanns det inte någon sådan anordning, däremot fanns en toalett som var låst för att hon inte skulle kunna skada sig själv. Eftersom en glipa finns under toalettdörren och golvet utanför sluttar ner mot ett avlopp inne på själva toaletten hänvisades hon till att uträtta sina behov på golvet utanför toalettdörren. Mot bakgrund av det som kommit fram om AA:s

text: sinnestillstånd och uppträdande i cellen får detta förfarande anses ha varit godtagbart i den aktuella situationen. Myndigheten vill dock understryka att en sådan lösning inte är acceptabel annat än undantagsvis.

text: Frigivning

text: Vid frigivningen följde en kvinnlig arrestantvakt med AA till ett separat rum med stängbar dörr där hon fick tillbaka sina tillhörigheter. Det var bara den kvinnliga arrestantvakten och AA i rummet. Enligt uppgift från arrestantvakten avböjdes erbjudandet att låna polisens telefon och även alternativet att få hjälp med att ringa någon. AA har i sin skrivelse till JO uppgett att polisen vid frigivning sagt att hon kunde få skjuts till psyket men att hon inte brydde sig och att hon därefter i stället knuffades ut på parkeringen. Den kvinnliga arrestantvakten har i motsats till detta berättat att hon följde AA ut och visade var Resecentrum låg. Hon har även uppgett att hon pratade med AA som vid frigivningen upplevdes lugn och sansad men ledsen. Såvitt hon minns fick AA tillbaka ett par leggings eller liknande att ha på benen, skor och togalakan. Hon tror att AA hade en tröja under lakanet men är inte riktigt säker. AA fick i vart fall en extra tröja att ta på sig för att hon inte skulle frysa. Arrestantvakten har inte uppmärksammat några synliga skador på AA. Hon kan inte heller komma ihåg att AA pratat om att skada sig själv eller något behov av sjukvård eller annan hjälp. Det stationsbefäl som var i tjänst har uppgett att han inte minns frigivningen. Han har redogjort för de rutiner som följs vid en frigivning. Beroende på personens status, klädsel och rådande väderlek tillfrågas personen ofta om denne vill ha hjälp med transport eller att ringa taxi eller någon vän. Polismyndigheten kan konstatera att det råder motstridiga uppgifter om vad som förevarit vid frigivningen. Har den gått till som den kvinnliga arrestantvakten har uppgett har myndigheten dock inget att anmärka på. I sammanhanget kan noteras att AA enligt egen uppgift haft en fungerande mobiltelefon med nätverksuppkoppling, vilket möjliggjort betalning via Swish. Detta torde enligt Polismyndigheten även innebära möjligheter till betalning via andra appar.

text: Polismyndigheten yttrade sig inte särskilt om dokumentationen av användningen av fängsel men bifogade det protokoll som hade upprättats i samband med omhändertagandet av AA.

text: Anmälarens yttrande AA kommenterade Polismyndighetens yttrande och anförde bl.a. följande. Vid flera tillfällen bad hon att få uppsöka läkare men nekades det. När hon frigavs fick hon ett par kvarglömda långkalsonger och den tröja som tidigare hade tagits ifrån henne. Hon hänvisades till att betala med Swish på bussen, men hon förklarade att det inte går.

text: Rättslig reglering

text: Förutsättningarna för omhändertagande av en berusad person Den som är så berusad av alkoholdrycker eller annat att han eller hon inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv, eller någon annan, får omhändertas av polis (1 § första stycket lagen om omhändertagande av berusade personer m.m., LOB). Om det behövs med hänsyn till den omhändertagnes tillstånd, ska han eller hon så snart det kan ske undersökas av en läkare (

text: 3 §

text: LOB). Den som inte bereds vård på sjukhus eller någon annan vårdinrättning, och inte heller tas om hand på något annat sätt eller annars kan

text: friges, får hållas kvar. Han eller hon får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet (

text: 4 §

text: LOB).

text: Läkarbedömning Den som omhändertagits på grund av berusning ska ses till fortlöpande. Om den omhändertagnes tillstånd ger anledning till det ska han eller hon föras till sjukhus eller läkare tillkallas så snart det kan ske (

text: 6 §

text: LOB).

text: Polisen ska bedöma om den omhändertagne, på grund av en skada eller någon annan orsak, behöver omedelbar läkarvård. Läkarundersökning ska bl.a. ske om den omhändertagne kan befaras ha fått inre skador eller skallskador eller om berusningen är förenad med anmärkningsvärda eller svårförståeliga psykiska symptom. (Se 3 kap. 1 och 2 §§ Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om omhändertagande av berusade personer,

text: RPSFS 2000:57

text: , FAP 023-1.)

text: Om den omhändertagne kan antas vara i behov av läkarundersökning eller sjukhusvård, ska vakthavande befäl eller någon annan förman genast underrättas. Är någon sådan förman inte omedelbart tillgänglig ansvarar den som utövar tillsynen av den omhändertagne för att en läkare tillkallas eller att den omhändertagne förs till sjukhus. (Se 3 kap. 3 §

text: RPSFS 2000:57

text: , FAP 023- 1.)

text: JO har tidigare uttalat sig om tillsyn och läkarundersökning av den som är omhändertagen och då bl.a. framhållit följande. Det är viktigt med en omsorgsfull tillsyn för att uppmärksamma om den omhändertagnes hälsotillstånd är sådant att det finns anledning att tillkalla läkare. Om en omhändertagen begär att en läkare ska kontaktas eller när han eller hon annars visar tecken som kan tyda på sjukdom måste poliser och annan personal vid Polismyndigheten som inte har sjukvårdsutbildning vara försiktiga med att göra medicinska bedömningar och i stället överlåta sådana bedömningar till läkare. Felbedömningar av en omhändertagen persons hälsotillstånd kan få mycket allvarliga konsekvenser. (Se t.ex. JO 2012/13 s. 158, dnr

text: , JO:s beslut den 28 november 2016, dnr

text: , den 11 april 2017, dnr 799-2016, och den 22 september 2017, dnr 2468-2016.) Behandling av den som förvaras i polisarrest Bestämmelser om behandlingen av den som är omhändertagen och förvaras i en polisarrest finns främst i häkteslagen. Som en allmän utgångspunkt anges där att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med ett frihetsberövande (1 kap. 4 § häkteslagen).

text: Kroppsvisitation och kroppsbesiktning Den som ska tas in i en förvaringslokal ska senast vid ankomsten kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas för att söka efter otillåtna föremål, om det inte är uppenbart obehövligt. Även den som redan är intagen får under vissa förutsättningar kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas i detta syfte. (Se 4 kap. 2–

text: 3 §§ häkteslagen). En intagen får enligt 4 kap. 4 § häkteslagen även i andra fall än som anges i dessa bestämmelser kroppsvisiteras för att söka efter vapen och andra farliga föremål, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl (en s.k. skyddsvisitation).

text: En kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning får inte utföras eller bevittnas av någon av motsatt kön som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska. Detta gäller dock inte en skyddsvisitation enligt 4 § (se 4 kap. 7 § häkteslagen). Denna ordning gör det möjligt att hantera hastigt uppkomna situationer där det inte finns kvinnlig personal tillgänglig och där säkerheten gör att det inte är rimligt att avvakta med en visitation (se JO:s beslut den 13 oktober 2015, dnr

text: , och den 28 februari 2017, dnr 4118-2016). En skyddsvisitation behöver normalt inte gå längre än att man känner utanpå kläderna för att kontrollera vad den intagne bär på sig (se

text: prop. 2009/10:135, s. 152

text: Den som kontrolleras vid en kroppsvisitation ska visas all den hänsyn som omständigheterna medger (13 § första stycket häktesförordningen). Rätt till kläder En intagen ska vid behov förses med kläder och skor. Tillgången till kläder och skor får begränsas om det är nödvändigt för att förhindra att den intagne allvarligt skadar sig själv eller någon annan. Den intagne bör alltid ha något att skyla sig med och får inte vistas i arresten utan kläder under längre tid än vad som är nödvändigt för den intagnes egen säkerhet. (Se 3 kap. 3 § Polismyndighetens föreskrifter och allmänna råd om polisarrester,

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1, och det allmänna rådet till den bestämmelsen.)

text: JO har tidigare framhållit att det inte är acceptabelt att låta en person vistas i arresten utan kläder under en längre tid och att den omhändertagne normalt bör erbjudas ersättningskläder, en filt eller något liknande om han eller hon har fråntagits sina kläder av säkerhetsskäl. (Se bl.a. JO:s beslut den 29 juli 2013, dnr

text: och

text: , JO 2017/18 s. 244, dnr

text: , och JO:s beslut den 9 mars 2017, dnr

text: , och JO 2017/18 s. 248, dnr

text: Rätt till toalettbesök och tillgång till vatten En intagen har rätt att få dricksvatten i rimlig omfattning och ska ha möjlighet att dagligen sköta sin personliga hygien och få nödvändig utrustning för detta ändamål (se 3 kap. 1 och 2 §§

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1.) JO har uttalat att en intagen normalt ska ges möjlighet att uträtta sina behov på en toalett. Det är godtagbart att en intagen ibland kan behöva vänta på att få besöka toaletten, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller på grund av arrestantvakternas arbetsbelastning. I vissa fall kan den frihetsberövade personens tillstånd vara sådant att han eller hon inte kan tas till en toalett. (Se JO 2017/18 s. 248, dnr

text: Dokumentation Protokoll ska föras över ingripanden som innebär att någon omhändertas. Av protokollet ska det framgå vem som har fattat beslutet om ingripandet, grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, vem eller vilka som har deltagit i ingripandet, vem eller vilka som ingripandet har riktat sig mot, tiden för ingripandet samt vad som i övrigt har förekommit vid ingripandet. (Se

text: 27 § polislagen

text: .) Protokoll ska också föras över ingripanden som innebär användning av fängsel. Ett sådant protokoll ska innehålla uppgift om skälen för åtgärden. (Se

text: 28 § polislagen

text: För intagna i polisarrester ska det föras en journal i form av ett arrestantblad eller omhändertagandeblad. I denna ska alla beslut som fattats samt viktiga händelser och väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder avseende den intagne dokumenteras. Även uppgifter om omständigheter i övrigt som är av betydelse för vistelsen i arresten ska dokumenteras. Dokumentationen ska ske så snart som möjligt. (Se 2 kap. 2 och 3 §§

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1.)

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Min granskning har avsett vad om förekommit sedan AA omhändertagits med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. och förts till polisstationen. Läkarundersökning AA har uppgett att omhändertagandet väckte minnen av en tidigare våldtäkt och att hon mådde mycket dåligt psykiskt både under den tid hon var omhändertagen och efter att hon frigetts. Hon har uppgett att hon bl.a. bankade huvudet i väggen i arresten så att hon fick en bula och att hon försökte göra en snara av sin sönderrivna tröja. Hon har också uppgett att hon bad att få träffa en läkare. Av handlingarna framgår att hon var mycket utagerande i cellen och att hon hotade att hänga sig. Polismyndigheten har uppgett att hennes beteende bedömdes vara framkallat av en hög påverkansgrad och ett mycket affekterat tillstånd, snarare än psykisk ohälsa. Vidare har Polismyndigheten uppgett att hennes försök till självmord var otjänligt och att sjukvården inte brukar ta emot påverkade personer förrän efter att de har nyktrat till, om inte hälsotillståndet är särskilt allvarligt eller akut.

text: AA stod under tät tillsyn under omhändertagandet. I Polismyndighetens säkerhetsbedömning av AA anges att hon uppvisade eller uttalade tecken på självskadebeteende och tecken på psykisk ohälsa. Av arrestantbladet framgår att hon under omhändertagandet flera gånger gömde sig under bordet eller sängen eller satt precis nedanför dörren. Utredningen bekräftar också den uppgift som AA har lämnat om att hon försökte göra en snara. Av Polismyndighetens yttrande framgår inte att AA bankat just huvudet i väggen, men däremot att hon bankat i väggen. Yttrandet ger inte heller något klart besked om hon bad att få

text: träffa en läkare. Några överväganden i frågan om en läkarundersökning var nödvändig finns inte dokumenterade.

text: Jag har tidigare framhållit att poliser och annan personal vid Polismyndigheten som inte har sjukvårdsutbildning bör vara försiktiga med att göra medicinska bedömningar och i stället överlåta sådana bedömningar till läkare. Vidare har jag uttalat att det finns goda skäl att dokumentera en suicidbedömning som görs i det protokoll som förs över omhändertaganden av berusade personer även när den resulterar i att någon läkarundersökning inte anses nödvändig. Om det görs kan det i efterhand konstateras att en bedömning har gjorts och kontrolleras hur omständigheterna i det aktuella fallet bedömts. (Se mitt beslut den 28 november 2016, dnr 3710-2015.) Med anledning av vad som kommit fram i utredningen vill jag också framhålla att det aldrig får bli fråga om en slentrianmässig bedömning av den intagnes hälsotillstånd bara för att han eller hon är kraftigt berusad eller utagerande. Även psykisk ohälsa som utlösts av alkohol kan behöva bedömas av läkare och även otjänliga självmordsförsök bör tas på allvar. Det får inte heller förekomma att sjukvården inte kontaktas enbart utifrån en allmän uppfattning att sjukvården inte vill ta emot en berusad person. Om det kommer fram tecken på att den intagne har tidigare upplevelser som kan medföra särskilda svårigheter för denne under vistelsen i arresten är det särskilt angeläget att överväga läkarvård.

text: Av det som kommit fram i utredningen är det svårt att avgöra i vilken utsträckning tjänstgörande personal förstod att AA haft tidigare upplevelser som påverkade hennes uppträdande. Det är dock klarlagt att AA vid säkerhetsbedömningen hade uppvisat eller uttalat tecken på självskadebeteende och tecken på psykisk ohälsa. Mot den bakgrunden och med beaktande av AA:s beteende efter att hon placerats i cellen anser jag att man borde ha sett till att hon blev undersökt av en läkare när hon genom sitt handlande visade tecken på att hon ville ta sitt liv. Polismyndigheten ska kritiseras för att det inte skedde.

text: Rätten till kläder

text: Jag har tidigare uttalat att de kläder som den som är intagen i en polisarrest får ha på sig får begränsas om det behövs för bl.a. hans eller hennes säkerhet. En individuell bedömning av vilka klädesplagg som den som är intagen får ha på sig måste därför göras. En frihetsberövad person som uppger att han eller hon fryser ska självklart erbjudas kläder eller en filt om det är möjligt med hänsyn till hans eller hennes säkerhet. (Se JO 2017/18 s. 244, dnr

text: AA omhändertogs på en fest med togatema och hade endast ett fåtal egna kläder med sig till arresten. Hon sattes in i arresten kl. 3.50. Utredningen ger inte något helt entydigt besked om vilka kläder AA erbjöds vid ankomsten till arresten och inte heller om vilka kläder som togs ifrån henne i samband med hennes försök att skada sig. Det framstår dock som att hon inledningsvis hade på sig trosor och en tröja. Av arrestantbladet framgår att hon fick en filt kl. 4.45, men att den togs

text: ifrån henne igen kl. 5.00 eftersom hon hade satt sin madrass för dörren. Även madrassen togs ifrån henne vid det tillfället. Tröjan togs ifrån henne kl. 5.15 efter att hon försökt skada sig. Kl. 8.10 fick hon återigen en filt. AA har själv uppgett att hon ville skyla sig och därför gömde sig bl.a. under bordet och att hon frös. Eftersom AA inte hade annat än trosor på underkroppen borde hon enligt min mening ha erbjudits t.ex. en filt att värma och skyla sig med redan när hon sattes in i cellen och inte, som skedde, efter nästan en timme.

text: Att madrassen sedan togs bort av säkerhetsskäl har jag inte några synpunkter på. Utredningen ger dock inte något svar på varför filten togs ut redan vid det tillfället. Jag har inte heller några synpunkter på att tröjan togs ifrån AA efter att hon försökt skada sig. Efter det kom hon dock att vistas i cellen iförd endast trosor och utan tillgång till filt eller madrass under närmare tre timmar. Under ungefär halva den tiden utövades dessutom tillsynen endast av manlig personal. En sådan behandling av en intagen kan enligt min mening endast försvaras om det finns mycket starka säkerhetsskäl. I en sådan situation bör arrestpersonalen dock kontinuerligt vara uppmärksam på om förhållandena ändras så att den intagne inte tvingas att vara utan kläder eller en filt längre än vad som är nödvändigt. Det framgår inte av utredningen om några sådana överväganden gjordes. Om en kvinna av säkerhetsskäl inte kan tillåtas vara iförd annat än trosor är det också särskilt angeläget att i möjligaste mån låta kvinnlig personal sköta tillsynen. Jag återkommer till den frågan nedan.

text: Polismyndigheten ska kritiseras för att AA inte fick en filt omedelbart när hon sattes in i arresten och för att hon, efter att filt och tröja hade tagits ifrån henne, under närmare tre timmar vistades i cellen med endast trosor på sig utan att det framgår att det fanns tillräckliga skäl för det.

text: Tillsyn och kroppsvisitation

text: Det är klarlagt att tillsynen av AA under en och en halv timme sköttes av endast manlig personal och att tillsyn av manlig personal även i övrigt förekom under den tid då AA vistades i cellen med endast trosor på sig. Det är min uppfattning att tillsyn av manlig personal bör undvikas eller begränsas i ett sådant fall. Med hänsyn till att det inte fanns någon kvinnlig personal i arresten under en del av den tid då AA var omhändertagen finner jag inte anledning att kritisera Polismyndigheten i detta avseende. Jag vill dock framhålla att jag delar Polismyndighetens uppfattning att situationer där kvinnlig personal saknas bör undvikas genom god personalplanering.

text: Det framgår av utredningen att manlig personal kroppsvisiterade AA efter att hon hade försökt skada sig själv. Polismyndigheten har uppgett att det var fråga om en skyddsvisitation. Vid en sådan visitation gäller inte kravet att kvinnor endast får visiteras av kvinnlig personal. Jag har inte anledning att ifrågasätta uppgiften att det varit fråga om en skyddsvisitation eller att det varit nödvändigt att genomföra den med manlig personal. Jag har därför inte anledning att kritisera Polismyndigheten för hur kroppsvisitationen genomfördes. Jag vill

text: dock ändå framhålla att en kroppsvisitation av en kvinna, så långt det är möjligt, av integritetshänsyn bör utföras av kvinnlig personal.

text: Tillgång till vatten

text: AA har uppgett att hon blev fråntagen en plastmugg som hon hade tagit sönder i syfte att skada sig själv. Den uppgiften bekräftas av Polismyndighetens utredning. AA har gjort gällande att hon inte fick dricka vatten efter att muggen hade tagits ifrån henne. Det framgår av utredningen att den cell som AA vistades i är utrustad med en vattenanordning från vilken det går att dricka genom att man spolar upp vatten i händerna eller placerar munnen vid vattenstrålen.

text: Som framgått ovan har en intagen rätt att få dricksvatten i rimlig omfattning. Det är givetvis att föredra att en intagen får dricka vatten ur en mugg, och det bör erbjudas i möjligaste mån. Mot bakgrund av att AA hade använt den mugg hon hade fått till att försöka skada sig och att det ändå var möjligt för henne att dricka vatten, finner jag inte anledning att rikta någon kritik mot Polismyndigheten i det avseendet.

text: Rätten till toalettbesök

text: AA har uppgett att hon upprepade gånger bad att få använda toaletten, men att hon hänvisades till att kissa på golvet. Först vid frigivningen fick hon besöka en toalett. Av Polismyndighetens utredning framgår att AA på grund av platsbrist vistades i en anhållningscell i vilken personalen hade låst toaletten för att hon inte skulle kunna skada sig själv. Av säkerhetsskäl hänvisades hon i stället till att uträtta sina behov på golvet utanför toalettdörren. Av utredningen framgår att det finns en glipa under toalettdörren och att golvet innanför sluttar ned mot ett avlopp.

text: Jag har tidigare uttalat att en intagen normalt ska ges möjlighet att uträtta sina behov på en toalett. Det är godtagbart att en intagen ibland kan behöva vänta på att få besöka toaletten, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller på grund av arrestantvakternas arbetsbelastning (se JO 2017/18 s. 248, dnr

text: ). Av utredningen framgår att AA var mycket upprörd under sin vistelse i cellen och att hon gjorde ett försök att skada sig. Jag kan därför förstå att det bedömdes vara förenat med säkerhetsrisker att låta AA använda toaletten i cellen. Att hänvisa en intagen till att kissa i en golvbrunn eller liknande får dock inte förekomma annat än i undantagsfall, och när det sker måste det alltid vara motiverat av omständigheterna i det enskilda fallet. AA nekades att få använda en toalett under närmare åtta timmar, och hon hade inte ens möjlighet att uträtta sina behov i en golvbrunn utan hänvisades till att kissa direkt på golvet utanför toalettdörren. Det finns inte någon dokumentation som visar att det gjordes några överväganden i frågan, t.ex. om det hade varit möjligt att låta AA besöka en annan toalett än den i cellen. Polismyndigheten ska kritiseras för behandlingen av AA i detta avseende.

text: Av Polismyndighetens yttrande framgår att det i tillnyktringsceller inte är helt ovanligt att frihetsberövade är hänvisade till att uträtta sina behov i ett hål i golvet.

text: Jag har nyligen uttalat att det inte är acceptabelt och inte heller förenligt med hur en intagen ska bemötas och behandlas att ha en rutin som innebär att toalettbesök som huvudregel inte tillåts nattetid och att den intagne under den tiden hänvisas till att kissa i en golvbrunn eller liknande. Jag uttalade också att jag utgår från att Polismyndigheten ser över sina instruktioner och rutiner för de intagnas toalettbesök nattetid. (Se JO 2017/18 s. 248, dnr

text: ). Med anledning av de uppgifter som förekommer i utredningen om att den som vistas i en tillnyktringscell normalt tycks vara hänvisad till att uträtta sina behov i ett hål i golvet finns det skäl för Polismyndigheten att generellt se över sina instruktioner och rutiner för toalettbesök för den som är omhändertagen på grund av berusning.

text: Frigivningen Enligt AA saknade hon vid frigivningen ordentliga kläder, pengar och nycklar hem, eftersom bl.a. hennes väska blivit kvar på platsen för omhändertagandet. Hon hade också enligt egen uppgift sagt att hon tänkte skära sig i handlederna när hon kom hem. Någon helt entydig bild av hur frigivningen gick till ger inte utredningen. Jag har därför inte grund för att rikta någon kritik mot Polismyndigheten i det avseendet.

text: Jag vill dock framhålla att det ofta är lämpligt – om det är möjligt – att en omhändertagens tillhörigheter tas om hand och inte lämnas på platsen för omhändertagandet. Vidare vill jag framhålla vikten av att den som friges efter ett omhändertagande ges möjlighet att ta sig hem under säkra och värdiga former. Det innebär bl.a. att en person inte ska behöva gå hem i bara underkläder eller långkalsonger eller kläder som är alldeles för tunna med hänsyn till årstiden. Vidare bör en bedömning göras av den frigivnes psykiska tillstånd och riskerna för denne att vistas på egen hand.

text: Dokumentationen Som framgått ovan dokumenterades inte de beslut som fattades om vilka kläder AA skulle få ha på sig och inte heller med tillräcklig tydlighet vilka kläder som togs ifrån henne efter att hon försökt att skada sig själv. Inte heller dokumenterades det att AA nekades att använda en toalett och i stället hänvisades till att kissa på golvet under i princip hela omhändertagandet. Det borde självfallet ha skett.

text: AA har uppgett att hon gjorde en snara för att hänga sig i cellen. Denna uppgift bekräftas av Polismyndighetens utredning. Händelsen dokumenterades inte på annat sätt än att det angavs på arrestantbladet att AA hotat att hänga sig och att en patrull då tog av henne tröjan. Dokumentationen ger intrycket att det endast var fråga om ett verbalt hot och inte om ett faktiskt handlande, och den är därför ofullständig och missvisande. Som jag redan pekat på saknas också

text: dokumentation av de överväganden som gjordes i frågan om behovet av att låta AA undersökas av läkare med anledning av hennes psykiska hälsa.

text: Frigivningen av AA dokumenterades inte alls, utöver tidpunkten. Det är därför svårt att utifrån utredningen få någon klar och entydig bild av hur frigivningen gick till. Den bristande dokumentationen har som framgått ovan lett till att jag inte kan bedöma om frigivningen av AA gjordes på ett godtagbart sätt eller inte. Att dokumentera omständigheterna vid en frigivning är särskilt angeläget i ett fall som detta då AA under i princip hela omhändertagandet var i mycket upprört tillstånd och dessutom omhändertogs utan riktiga egna kläder på sig.

text: Det är ett grundläggande krav ur rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt att beslut, åtgärder och händelser av betydelse dokumenteras i enlighet med de bestämmelser som gäller. Polismyndigheten kan därför inte undgå kritik för bristerna i dokumentationen. Övrigt Det som har kommit fram i övrigt ger inte anledning till något uttalande från min sida.