title: Anspråk på skadestånd av staten med anledning av bristande information vid en försäljning av en bostadsrätt på exekutiv auktion

text: Justitiekanslern konstaterar att skadeståndsgrundande fel har begåtts men avslår anspråket på skadestånd eftersom ingen skada har visats i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Kronofogdemyndigheten i Stockholm utmätte den 9 oktober 2002 bostadsrätten till lägenheten nr 1 i Riksbyggens bostadsrättsförening Märstahus nr 1 för en privatpersons skulder till en bank. Gäldenären överklagade utmätningen av bostadsrätten till Stockholms tingsrätt under hänvisning till att bostadsrätten borde var undantagen från utmätning enligt reglerna om gäldenärens beneficium. Eftersom tingsrätten inte hade beslutat om inhibition inledde kronofogdemyndigheten försäljningsåtgärder.

text: Vid exekutiv auktion den 26 februari 2003 ropade JD in bostadsrätten för 265 000 kr. Enligt vad som är ostridigt i ärendet här fick JD i samband med auktionen inte del av någon upplysning om att utmätningsbeslutet hade överklagats.

text: Tingsrätten beslutade den 3 mars 2003 att lämna gäldenärens överklagande av utmätningsbeslutet utan bifall. Sedan gäldenären hade överklagat tingsrättens beslut till Svea hovrätt förordande hovrätten den 24 mars 2003 att ytterligare åtgärder för att verkställa utmätningen och försäljningen av gäldenärens bostadsrätt inte fick vidtas. Av utredningen i ärendet framgår att kronofogdemyndighetens försäljningsenhet fick del av beslutet först den 23 april 2003.

text: Den 4 april 2004 ställde kronofogdemyndigheten ut en köpehandling på JD. Enligt köpehandlingen övergick bostadsrätten på honom eftersom försäljningen hade vunnit laga kraft och han hade betalat köpeskillingen. JD kunde dock inte tillträda lägenheten eftersom gäldenären inte flyttade frivilligt.

text: I ett beslut den 23 maj 2003 ändrade hovrätten tingsrättens beslut på så sätt att hovrätten upphävde kronofogdemyndighetens beslut om utmätning av bostadsrätten och försäljningen av den. Hovrätten förordnade vidare att kronofogdemyndighetens beslut om fördelning och utbetalning av köpeskillingen skulle upphävas samt att samtliga åtgärder skulle återgå. Som skäl för beslutet anförde hovrätten att det med hänsyn till värdet på bostadsrätten inte kunde anses oskäligt att den undantogs från utmätning.

text: Anspråk m.m.

text: I en skrivelse den 23 april 2003 till kronofogdemyndigheten har JD begärt skadestånd av staten med 276 014 kr. Som grund för anspråket har han åberopat att det av den köpehandling som kronofogdemyndigheten hade utställt framgick att försäljningen hade vunnit laga kraft och att bostadsrätten hade övergått på honom. Anspråket avser ersättning för den utgivna köpeskillingen men också för räntekostnader, stämpelskatt m.m.

text: Kronofogdemyndigheten har med ett eget yttrande i saken överlämnat anspråket hit för handläggning. I yttrandet har myndigheten upplyst att den av JD erlagda köpeskillingen har återställts till honom samt att bostadsrättsföreningen har upplyst att den inte har några fordringar avseende löpande avgifter mot honom. Myndigheten har beträffande statens skadeståndsskyldighet gjort följande bedömning.

text: "För att staten skall bli skadeståndsskyldig enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: måste det visas att KFM förfarit felaktigt eller försumligt i handläggningen av utsökningsmålet.

text: Hovrätten har gjort en annan bedömning av hur beneficiebestämmelsen i 5 kap. 1 § punkt 6 UB skall tillämpas än KFM och tingsrätten.

text: Frågan är alltså om rättstillämpning. När det gäller skadestånd vid oriktig rättstillämpning, gäller som utgångspunkt att en felaktig rättstillämpning endast i undantagsfall torde vara så uppenbart oriktig att man över huvud taget kan tala om fel eller försummelse från en myndighets sida. Det krävs således en mer påtaglig felbedömning för att oaktsamhet skall anses föreligga i sådana fall (se bl.a. prop 1972:5 s. 518 och

text: NJA 1994 s. 654

text: Av KFM:s yttrande (fogat till bilaga 4) framgår att KFM väl behärskat de HD-avgöranden som är vägledande för bedömningen av beneficiefrågan. De två värderingarna under handläggningen var över 200 000 kr som var HD:s utgångspunkt i 1979 års rättsfall. Det slutliga budet som antogs, 265 000 kr, låg betryggande över den gränsen. Visserligen uttalade HD att principen kunde komma att behöva omprövas vid en mera extrem prisutveckling på bostadsrättsmarknaden. Något nytt vägledande avgörande finns dock inte från HD, även om HD nyligen beviljat prövningstillstånd i ett mål rörande ifrågavarande beneficiebestämmelse. Rättsläget får anses vara oklart.

text: Även om hovrätten gjort en annan bedömning än KFM och tingsrätten, anser KFM att tillämpningen av beneficiebestämmelsen inte var felaktig på sådant sätt att staten skall vara skadeståndsskyldig.

text: Vidare kan ifrågasättas om fel eller försummelse förevarit i handläggningen av försäljningsärendet. Enligt 9 kap. 2 § utsökningsförordningen skall försäljning av lös egendom ske inom två månader från utmätningen. Detta gäller även om utmätningen är överklagad om domstolen inte beslutat om inhibition. Något inhibitionsbeslut fanns inte vid försäljningstillfället.

text: Hade det ankommit på KFM att vid bevakningssammanträdet - auktionen särskilt upplysa om att utmätningen var överklagad? I belysning av att utmätningen upphävdes, hade det varit lämpligt att upplysa om detta. Ser man till relevanta bestämmelser i

text: 12 kap.

text: UB och 12 kap. utsökningsförordningen finns det inte någon uttrycklig skyldighet för KFM att vid bevakningssammanträdet - auktionen beröra frågan om utmätningen överklagats. KFM får framhålla att den redogörelse som skall lämnas enligt

text: 12 kap. 23 §

text: UB får anses ta sikte på bevakningar.

text: Vid angivet förhållande anser KFM att fel eller försummelse inte kan läggas KFM till last därför att upplysning inte lämnats om att utmätningen var överklagad. Någon skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: bör därför inte åvila staten. Inte heller bör underlåtenheten kunna utgöra skadeståndsgrund enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Enligt KFM:s mening är den svåra situation som sökanden hamnat i en konsekvens av det exekutionsrättsliga systemet med försäljning av egendom innan utmätningsbeslutet vunnit laga kraft och av att ett i och för sig lagakraftvunnet försäljningsbeslut upphävs när utmätningsbeslutet hävs."

text: Dåvarande Riksskatteverket (numera Skatteverket) har efter remiss avgett ett yttrande. Verket har därvid hänvisat till kronofogdemyndighetens bedömning beträffande statens skadeståndsskyldighet.

text: JD har fått del av yttrandena men har inte hörts av.

text: Justitiekanslern har vid ärendets beredning tagit del av handlingarna i målen vid kronofogdemyndigheten och i domstolarna.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Beträffande kronofogdemyndighetens beslut om utmätning av gäldenärens bostadsrätt bör beaktas att det vid rättstillämpning inte sällan finns utrymme för olika bedömningar eller beslut vilka var för sig kan framstå som riktiga i den meningen att det inte kan sägas att det ena eller andra ställningstagandet innefattar fel eller försummelse. Skadeståndsansvar för oriktig rättstillämpning förutsätter därför att en uppenbart oriktig bedömning har gjorts (se t.ex.

text: NJA 1994 s. 654

text: ). Enbart den omständigheten att hovrätten upphävde utmätningsbeslutet innebär således inte att ett skadeståndsgrundande fel har begåtts. Jag vill påpeka att beslutet om utmätning av bostadsrätten avsåg myndighetsutövning mot gäldenären. Eftersom JD endast var indirekt berörd av denna myndighetsutövning torde en eventuell förmögenhetsskada med anledning av själva utmätningsbeslutet dessutom utgöra en sådan tredjemansskada som inte grundar någon rätt till ersättning enligt skadeståndsrättsliga principer.

text: Enligt

text: 8 kap. 3 § första stycket utsökningsbalken

text: skall utmätt egendom säljas utan dröjsmål, om inte hinder möter däremot (se även 9 kap. 2 § utsökningsförordningen). Kravet på skyndsamhet torde i första hand vara avsett att skydda borgenärerna mot tredskande gäldenärer. Frågan om kronofogdemyndigheten i detta fall har varit i dröjsmål med försäljningen av bostadsrätten kan visserligen diskuteras, men den saknar relevans för det anspråk som JD har framställt i ärendet. Hans anspråk vilar nämligen inte på den grunden att skyndsamhetskravet skulle ha åsidosatts.

text: Som jag förstår JD menar han att han skulle ha avstått från att ropa in bostadsrätten eller åtminstone vidtagit åtgärder för att kunna begränsa en eventuell skada om han hade fått information om att utmätningsbeslutet inte hade vunnit laga kraft. Han får anses ha gjort gällande att underlåtenheten att lämna relevanta upplysningar innefattar ett skadeståndsgrundande fel.

text: Det är i ärendet klarlagt att kronofogdemyndigheten i samband med den exekutiva auktionen inte lämnade JD någon upplysning om att utmätningsbeslutet hade överklagats av gäldenären. Han fick inte heller del av någon sådan upplysning när köpehandlingen ställdes ut på honom.

text: I det exekutivrättsliga regelverket saknas det bestämmelser som ålägger kronofogdemyndigheterna en upplysningsskyldighet av aktuellt slag. Det skall emellertid framhållas att den förvaltningsrättsliga regleringen av myndigheternas allmänna serviceskyldighet sträcker sig ganska långt när det gäller att vägleda och lämna upplysningar till enskilda, jfr Hellners och Malmqvist, Nya

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 5 uppl. s. 52 f. Enligt

text: 4 § första stycket förvaltningslagen

text: , som är tillämplig också på kronofogdemyndigheternas exekutiva verksamhet, skall varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Serviceskyldighetens omfattning har alltså gjorts till en avvägningsfråga.

text: Det måste i regel anses klart att kronofogdemyndigheterna i samband med en exekutiv försäljning bör lämna upplysningar som kan antas vara av betydelse för den som avser att avge ett bud. Det torde i brist på specifika författningsföreskrifter i saken dock inte kunna hävdas att en kronofogdemyndighet gör sig skyldig till skadeståndsgrundande oaktsamhet varje gång myndigheten underlåter att lämna upplysningar som sedermera visar sig ha varit relevanta för köparen. Man måste därvid t.ex. ta hänsyn till om tjänstemannen har fått klart för sig vikten av att upplysningen lämnas och på vilket sätt den kan inverka på den enskildes handlingssätt. Kommer man vid en samlad bedömning fram till att myndigheten inte har visat den omsorg som man från allmänhetens sida kan begära i den aktuella situationen, bör skadeståndsansvar i princip föreligga (se Bertil Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , andra upplagan, s. 100 f.). Å andra sidan kan man inte bortse från att en köpare många gånger själv har anledning att ställa kontrollfrågor för att på så sätt få viktiga sakförhållanden klarlagda. Brister i detta hänseende kan utgöra grund för att jämka ett skadestånd. Jag anser mig emellertid inte ha anledning att nu närmare pröva den frågan.

text: Även om det inte torde vara alltför vanligt att ett utmätningsbeslut upphävs efter överklagande hade det enligt min uppfattning varit lämpligt att i samband med den exekutiva försäljningen informera JD om att utmätningen var överklagad. Den omständigheten att en sådan upplysning kan inverka på priset föranleder ingen annan bedömning från min sida. Det kan således sättas i fråga om underlåtenheten var förenlig med den allmänna serviceskyldighet som följer av

text: 4 § förvaltningslagen

text: . Det är i vart fall tydligt att det var fel av kronofogdemyndigheten att genom den utställda köpehandlingen fullfölja försäljningen eftersom hovrätten dessförinnan hade beslutat att ytterligare åtgärder för att verkställa försäljningen av bostadsrätten inte fick ske. Den omständigheten att kronofogdemyndighetens försäljningsenhet inte då hade fått del av hovrättens beslut kan inte frita staten från ansvar för detta fel. JD är därför berättigad till skadestånd för den skada som han kan ha lidit till följd av det nu nämnda felet.

text: Av utredningen i ärendet framgår att köpeskillingen för bostadsrätten har återbetalats till JD. Det får antas att hans skadeståndsanspråk numera avser ersättning för räntekostnader och andra utgifter som han kan ha åsamkats med anledning av försäljningen. JD har emellertid inte presenterat någon utredning som gör det möjligt för mig att bedöma om han har lidit någon skada. Jag avslår därför anspråket på skadestånd av staten.

text: JD har möjlighet att inge utredning som styrker en eventuell skada. Jag kommer i så fall att ta upp hans anspråk till förnyad prövning.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten och kritik mot Polismyndigheten för att dokumentationen om vissa beslut om husrannsakan och kroppsvisitation varit bristfällig

org: jk

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk.

type: stycke

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Polismyndigheten för att dokumentationen om vissa beslut om husrannsakan och kroppsvisitation varit bristfällig på så sätt att det inte går att fastställa om det har funnits tillräckliga skäl för tvångsåtgärderna.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Sökanden (AA) har under färd med sin bil respektive MC i Stockholmsområdet under 2018 stoppats av polis och hållits kvar för genomförande av husrannsakningar i hans fordon vid följande sex tillfällen: den 6 juni, den 6 juli, den 11 juli, den 17 juli, den 19 juli och den 1 september. Vid de första tre tillfällena gjordes även en kroppsvisitation. Något farligt föremål anträffades inte vid något av tillfällena.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med totalt 3 398 kr plus mervärdesskatt avseende tidsspillan med hänvisning till att polisens samtliga beslut om att kroppsvisitera honom och genomföra husrannsakan i hans fordon har saknat grund. Till stöd för sina anspråk har han anfört lagens rekvisit för att genomföra tvångsåtgärder inte varit uppfyllda vid något av tillfällena då han stoppades.

text: Polismyndigheten har med egna yttranden lämnat över anspråken hit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Polismyndighetens handläggning av och beslut om kontroll, kroppsbesiktning och husrannsakan är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska ges ut. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Bestämmelser om kroppsvisitation och husrannsakan

text: Enligt

text: 19 § andra stycket 1 polislagen

text: får en polisman besluta om kroppsvisitation i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt

text: 36 kap. 3 § brottsbalken

text: (BrB). Förverkande kan enligt

text: 36 kap. 3 § 2

text: BrB beslutas i fråga om föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att de skulle komma till sådan användning.

text: Bestämmelsen ger polisen befogenhet att genomföra kroppsvisitation i förebyggande syfte. Avsikten med bestämmelsen har varit att ge underlag för polisen att i riskfyllda situationer eftersöka och ta hand om farliga tillhyggen. Det ska vara fråga om situationer där risken typiskt sett är stor för att knivar och andra farliga föremål kan komma att användas vid våldsbrott (

text: prop. 1986/87:115 s. 21

text: f.). Ett typexempel på en sådan situation då ett ingripande är avsett att kunna ske är enligt förarbetena då två rivaliserande ungdomsgrupper konfronteras på allmän plats. Detsamma gäller under förhållanden då våldsamma sammanstötningar erfarenhetsmässigt kan uppstå, som vid idrottsevenemang (

text: prop. 1982/83:89 s. 15

text: f.).

text: Med bestämmelsen om kroppsvisitation som förebild utformades regeln i

text: 20 a § polislagen

text: som ger polisen befogenhet att i förebyggande syfte genomsöka fordon efter vapen och andra farliga föremål. Av förarbetena framgår att det måste finnas någon konkret omständighet som ger objektivt stöd för antagandet att det finns farliga föremål i fordonet samt att bestämmelsen kan aktualiseras bl.a. när rivaliserande gäng konfronteras och polisen befarar att vissa personer förvarar vapen eller andra tillhyggen i fordon i närheten (

text: prop. 2005/06:113 s. 63

text: ). Bestämmelsen är tillämplig även vid genomsökningar av enstaka fordon (

text: a. prop. s. 63

text: Polisen anses vid sådana tillfällen ha befogenhet att mera rutinmässigt kontrollera om de som uppehåller sig på platsen eller besöker evenemanget bär på sig eller i handbagage medför föremål som kan användas för att skada andra. De angivna exempel har inte ansetts vara uttömmande men risken för våldsanvändning måste alltid vara på det sättet kvalificerad som anges i förverkandebestämmelserna i

text: 36 kap. 3 §

text: BrB. Polisen måste kunna peka på någon konkret omständighet – exempelvis tidigare iakttagelser – som ger objektivt stöd för ett antagande att vapen kan komma att påträffas vid en visitation. (Se Berggren och Munck,

text: Polislagen

text: , Zeteo 3 juni 2019.)

text: Polisens befogenhet att, med stöd av de aktuella bestämmelserna i

text: polislagen

text: , genomföra kroppsvisitation och husrannsakan i fordon kräver alltså inte att det finns någon misstanke om brott. I det avseendet skiljer sig polisens befogenheter enligt

text: polislagen

text: mot de straffprocessuella tvångsmedel som regleras i

text: rättegångsbalken

text: (RB). Det rör sig om möjligheter för polisen att, vid sidan av den egentligt brottsutredande verksamheten, vidta åtgärder till förebyggande av att vapen och andra farliga föremål kommer till användning vid allvarlig våldsbrottslighet (jfr

text: prop. 1986/87:115 s. 6

text: och

text: prop. 2005/06:113 s. 21

text: ). Bestämmelserna är avsedda att aktualiseras vid situationer där risken typiskt sett framstår som stor för att tillhyggen ska komma till användning vid våldsbrott.

text: Bedömningen i detta fall

text: Av protokollen i de enskilda ärendena går det visserligen inte att utläsa att ingripandena var kopplade till en specifik situation som varit hotfull eller som erfarenhetsmässigt ökar risken för våldsbrott på det sätt som beskrivs i förarbetena. Justitiekanslern har i tidigare beslut emellertid konstaterat att bestämmelsernas ordalydelse inte utesluter att ett ingripande kan motiveras av en mer allmän situation inom det berörda området. MC-kriminalitetens utbredning och intensitet kan utgöra sådana kvalificerande omständigheter som i vissa fall motiverar mer rutinmässiga ingripanden mot individer som öppet visar att de tillhör MC-miljön (jfr JK:s beslut den 30 maj 2017, dnr

text: ). En persons klädsel, den omständigheten att han eller hon tidigare figurerat i samband med våldsbrottslighet och personens attityd mot polisen vid det aktuella tillfället kan dock inte ensamma ligga till grund för beslut om tvångsåtgärder. Det måste finnas någon konkret omständighet som ger objektivt stöd för att ett farligt föremål kan komma att påträffas (jfr JO:s beslut den 20 februari 2017, dnr

text: och JK:s beslut den 10 juli 2018, dnr 5054-17-4.3).

text: Vid samtliga ingripanden har det i protokollen hänvisats till AA:s klädsel, gängtillhörighet i MC-klubben Bandidos och att han förekommer i polisens register i samband med våldsbrottslighet. Som framgått ovan är det inte tillräckligt att sådana mer allmänt formulerade omständigheter ensamma läggs till grund för ett ingripande med stöd av

text: polislagens

text: bestämmelser.

text: Ingripandet den 11 juli 2018 genomfördes därutöver med anledning av att poliserna på plats uppfattade det som att sökanden bar skyddsväst. Detta får anses utgöra en konkret omständighet som ger ett objektivt stöd för att farliga föremål kan komma att påträffas.

text: Vid ingripandena den 7 respektive 17 juli 2018 har det antecknats att tvångsåtgärderna även föranleddes av en pågående väpnad konflikt mellan kriminella nätverk i området. Detta kan ofta vara en sådan konkret omständighet som ger stöd för ett ingripande. Samtidigt kan en mer allmän hänvisning till en pågående konflikt framstå som tveksam i fall som det nu aktuella, dvs. när en person stoppas på flera olika platser i ett storstads-område som Stockholm. Justitiekanslern bedömer dock att omständigheten i fråga, tillsammans med övrig dokumentation, medför att polisen har redovisat godtagbara skäl för antagandet att farliga föremål kunde komma att påträffas i dessa fall.

text: Det är inte svårt att föreställa sig att den väpnande konflikten mellan kriminella nätverk i området var aktuell också när ingripandena skedde vid de övriga tre tillfällena (dvs. den 6 juni, 19 juli och 1 september 2018). Det finns emellertid inte någon dokumentation om att det – utöver sökandens klädsel, gängtillhörighet och förekomst i polisens register – togs sådana hänsyn när polisen i dessa fall beslutade om att använda tvångsmedel. Denna knapphändighet i fråga om dokumentationen av skälen för kroppsvisitationen av sökanden och husrannsakningarna i hans fordon innebär svårigheter att i efterhand bedöma om det har funnits tillräckliga skäl för tvångsåtgärderna. Detta är naturligtvis inte tillfredsställande. Även om det på grund av förekomsten av en väpnad konflikt i området också vid dessa tre tillfällen kan ha förelegat sådana konkreta omständigheter som ger fog för antagandet att farliga föremål kunde komma att påträffas, bedömer Justitiekanslern att de angivna bristerna i dokumentationen är av sådant slag att polisens beslut om ingripande får anses ha varit felaktiga i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: AA har begärt ersättning för tidspillan till följd av stoppen eftersom han färdades i yrket. Av Polismyndighetens yttrande framgår att AA har fått möjlighet att precisera sitt krav och inkomma med dokumentation för att styrka sitt anspråk, men att han inte gjort det. AA har således inte visat att tvångsåtgärderna har medfört någon ekonomisk skada för honom. Anspråket ska därför avslås.

text: Tillsyn

text: Kroppsvisitation och husrannsakan innebär långtgående ingrepp i den enskildes integritet. Det är därför av största vikt att sådana ingripanden sker under korrekta förutsättningar.

text: Det är självfallet av största vikt att polisens dokumentation av de omständigheter som har legat till grund för bedömningen att en tvångsåtgärd är lagenlig innehåller alla de skäl som ligger till grund för ingripandet.

text: Det kan ligga nära till hands att den, som under en begränsad tidsperiod utsätts för upprepade tvångsåtgärder av det slag som här är i fråga, kan uppfatta polisens agerande som trakasserier. Inte minst för att förekomma sådana påståenden bör särskild omsorg ägnas åt att dokumentera samtliga de omständigheter som ligger till grund för ingripandena. Det är också av största vikt att de poliser som tjänstgör i yttre tjänst är medvetna om att det, för att en husrannsakan i fordon i förebyggande syfte ska få utföras, krävs att det föreligger någon konkret omständighet som ger ett objektivt stöd för att ett farligt föremål kan komma att påträffas.

text: Det bör också betonas att bestämmelserna i

text: och

text: 20 a §§

text: polislagen

text: inte får tillämpas som ett alternativt till de straffprocessuella tvångsmedlen i RB. Om det kan misstänkas att en viss person bär på ett vapen eller förvarar ett sådant i sitt fordon, men misstankarna inte nått upp till nivån skälig misstanke (jfr 28 kap. 1 och 10 §§ RB), kan det alltså inte komma ifråga att polisen istället slentrianmässigt lutar sig mot

text: polislagens

text: bestämmelser för att motivera ett ingripande.

text: Justitiekanslern förutsätter att Polismyndigheten vidtar åtgärder för att påminna poliser i yttre tjänst om vikten av tydlig avrapportering och dokumentation. Om det finns anledning till det, bör de också informeras och utbildas om förutsättningarna för att tillämpa de aktuella bestämmelserna i

text: polislagen

type: avgorande


title: Remissyttrande över delbetänkandet (SOU 2006:13) Djurskydd vid hästavel Departementets dnr Jo2006/395

text: Jag delar utredarens uppfattning att något utrymme enligt EG-rätten för att återinföra kravet på obligatorisk avelsvärdering inte föreligger.

text: Vad gäller möjligheten att upprätthålla och meddela bestämmelser som innebär att hästdjur som nedärver eller som med stor sannolikhet nedärver vissa anlag eller defekter förbjuds att verka i avel i landet, har utredaren utgått från att en sådan icke-diskriminerande handelshindrande reglering under vissa omständigheter skulle kunna rättfärdigas med hänvisning till tvingande hänsyn. Denna slutsats kan dock ifrågasättas då den rättsliga möjligheten till ett sådant rättfärdigande förutsätter att bestämmelsernas tillämpningsområde faller utanför det område som har harmoniserats genom Direktiv

text: (se t.ex. EG domstolens

text: mål C-383/97

text: Regeringen har i sitt svaromål i EG-domstolens

text: mål C-206/05

text: utan någon argumentation i sak framfört uppfattningen att nämnda direktiv inte hindrar nationella bestämmelser som syftar till att skydda djurs liv och hälsa. Direktivets

text: artikel 3

text: är emellertid tydlig vad beträffar en medlemsstats möjligheter att på avelsmässiga eller genealogiska grunder vidta åtgärder som begränsar handeln med hästdjur och deras sperma, embryon och ägg. Någon skrivning om att sådana åtgärder kan godtas såvitt de vidtas i djurskyddssyfte finns inte i direktivet. Det faktum att kommissionen inte har meddelat några allmänna villkor för godkännande av registrerade hingstar och ston med stöd av

text: artikel 7 i direktivet

text: kan, som kommissionen framfört i sitt motiverade yttrande av den 23 juli 2003, vidare i ljuset av

text: artikel 3

text: inte tas till intäkt för att en medlemsstat kan uppställa krav med en sådan effekt.

text: Den rashygieniska uppgiften lämnas i stället i den EG-rättsliga ordningen till de godkända stambokförande föreningarna, som har ett ansvar för att de registrerade hästdjurens lämplighet för avel bedöms med avseende på rasens förbättring, avelsurval eller bevarande, något som framgår av punkt 3 a i bilagan till

text: kommissionens beslut 92/353/EEG

text: . Avsaknaden av en uttrycklig referens till enskilda djurs liv och hälsa torde hänga samman med att kommissionen, i enlighet med vad som förts fram i det motiverade yttrandet, ser avelsstyrande åtgärder för att undvika genetiska defekter som kan medföra lidande hos avkomman som just rashygieniska åtgärder vars djurskyddsändamål ej överensstämmer med det ”vedertagna djurskyddsbegreppet”.

text: Med utomordentlig svårighet skulle Sverige dock kunna hävda att direktivet, den kategoriska ordalydelsen av

text: artikel 3

text: till trots, endast avser att förbjuda medlemsstaterna att, vad avser åtgärder på avelsmässig grund, vidta handelsbegränsande åtgärder som syftar till att förbättra eller bevara en hästras. Avelsstyrande åtgärder som vidtas för att skydda avkomman till registrerade hästdjur från lidande på grund av nedärvning av defekter skulle, oaktat kommissionens ståndpunkt, enligt en sådan hållning inte ses som åtgärder motiverade av rasskäl, även om de oomtvistligt skulle ha en effekt på rashygienen. Vad gäller icke-registrerade hästdjur torde det vara uppenbart att bestämmelser som 3 § Djurskyddsmyndighetens föreskrifter (

text: DFS 2004:22

text: ) om avelsarbete inte är motiverade av rashänsyn.

text: Även om man således på denna eller på andra grunder skulle kunna anse ett fortsatt svenskt förbud mot avel rörande vissa hästdjur som fallande utanför det harmoniserade området, vilket jag alltså ställer mig tveksam till, skulle likväl ett sådant icke-diskriminerande handelshinder endast kunna rättfärdigas med hänvisning till skyddet för djurs hälsa och liv om regleringen begränsar sig till sådana anlag som, liksom utredaren har föreslagit, enligt vetenskapen kan konstateras vara ärftliga och medföra lidande för avkomman. Därutöver måste åtgärden uppfylla kraven på nödvändighet, lämplighet och proportionalitet. Det är värt att notera att kommissionen i denna del i ett annat sammanhang (se kommissionens motiverade yttrande) har anfört att den avelsvärdering som utförs av respektive stambokförande organisation är en tillräcklig och proportionerlig åtgärd för att säkerställa att aveln inte medför överföring av allvarliga genetiska defekter som kan medföra lidande för avkomman.

text: Sammanfattningsvis anser jag således i likhet med utredaren att det inte finns något utrymme enligt EG-rätten att återinföra ett krav på obligatorisk avelsvärdering. I motsats till utredaren anser jag att en svensk författningsreglering enligt vilken vissa hästdjur som nedärver eller som med stor sannolikhet nedärver vissa anlag eller defekter förbjuds att verka i avel i landet svårligen kan förenas med Direktiv

text: . Under sådana förhållanden kan ordningen inte heller rättfärdigas med hänvisning till doktrinen om tvingande hänsyn.


title: Anspråk på skadestånd av staten enligt lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning

text: AA dömdes den 24 augusti 1992 av Trelleborgs tingsrätt för grovt sexuellt utnyttjande av underårig och övergrepp i rättssak till fängelse tre år och sex månader. Hovrätten över Skåne och Blekinge fastställde den 18 november 1992 tingsrättens dom. Högsta domstolen beslutade den 29 december 1992 att inte bevilja prövningstillstånd, varför hovrättens dom vann laga kraft. AA påbörjade straffverkställigheten på häktet samma dag. Efter trettonhelgen 1993 verkställde han fängelsestraffet på kriminalvårdsanstalt. Han frigavs villkorligt den 4 september 1994 (efter att ha avtjänat två tredjedelar av det ådömda fängelsestraffet) med en prövotid som löpte under ett år därefter. Under prövotiden stod han under övervakning. Den 17 oktober 1996 beviljade Högsta domstolen honom resning. Han frikändes därefter helt av Hovrätten över Skåne och Blekinge i dom den 11 juli 1997.

text: AA har i anledning av de aktuella brottsmisstankarna varit berövad friheten - först som anhållen och häktad och därefter under verkställighet av fängelsestraffet - under tiden den 6 maj 1992 - 4 september 1994. Han har vidare efter villkorlig frigivning stått under övervakning med en prövotid om ett år.

text: AA har den 29 juli 1997 till Justitiekanslern kommit in med anspråk på ersättning enligt lagen om ersättning vid frihetsinskränkning och även framställt anspråk med stöd av

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser avseende ersättning för inkomstförluster m.m. efter prövotidens slut.

text: Åklagarmyndigheten i Malmö och Kriminalvårdsstyrelsen har avgett yttrande i ärendet.

text: AA har därefter även hos regeringen begärt att han skall beviljas den här begärda ersättningen ex gratia. Regeringen beslutade den 1 oktober 1998 att överlämna AA:s begäran till Justitiekanslern och uppdrog samtidigt åt Justitiekanslern att - utan hinder av förordningen (

text: ) om handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten - försöka nå en lösning på den uppkomna tvisten (dnr

text: Vid överläggningar med AA har träffats en uppgörelse med honom. I en skrivelse till regeringen den 14 april 1999 redovisas resultatet av överläggningarna gällande anspråken på skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: för tiden efter prövotidens utgång. I detta beslut regleras slutligt ersättningen enligt frihetsinskränkningslagen.

text: Anspråk m.m.

text: Justitiekanslern har i ett delbeslut den 24 oktober 1997 tillerkänt AA förskott på ersättningen enligt frihetsinskränkningslagen med 662 355 kr för förlorad arbetsförtjänst och med 900 000 kr för lidande, se bilaga 1 (här utesluten).

text: Förskottet avseende förlorad arbetsförtjänst avsåg mistade månadslöner under tiden från anhållandet till den 31 mars 1994 då AA förlorade sin anställning. Justitiekanslern ansåg sig inte på den då föreliggande utredningen kunna ta ställning till anspråken avseende ersättning för semesterersättning samt pensionsinbetalningar i form av ATP- och SPP-avgifter. På de som förskott tillerkända beloppen skulle ränta utgå enligt

text: 4 § andra stycket

text: och

text: 6 §

text: räntelagen

text: från den dag som inföll en månad efter det att AA:s anspråk kom in till Justitiekanslern.

text: AA har därutöver yrkat ersättning för utebliven semesterersättning och semestertillägg under samma tid med 98 110 kr samt mistade pensionsinbetalningar av ATP-avgifter och avgifter till SPP med 111 535 kr. Yrkandet avser också ersättning för förlorad arbetsinkomst för tiden 31 mars 1994 - 4 september 1995 med 416 190 kr. Yrkandena bygger på den inkomst AA hade vid gripandet, jämte visst uppskattat lönepåslag (efter uppsägningen med avdrag för arbetslöshetsersättning) samt ersättning för utebliven inbetalning av ATP- och SPP-avgifter.

text: AA har yrkat ersättning för lidande under frihetsberövandet samt under prövotiden med totalt 2 130 000 kr. Det yrkade beloppet är beräknat på en ersättning på 2 000 kr per dygn under frihetsberövandet och 1 000 kr per dygn under prövotiden. Justitiekanslern har tillerkänt AA förskott på ersättningen för lidande med 900 000 kr för den tid som AA har varit frihetsberövad och stått under övervakning.

text: Till stöd för sitt yrkande i denna del har han i huvudsak anfört följande. Han har aldrig tidigare dömts för brott. Han var väl etablerad i samhället med ett arbete i chefsposition. De brott han har dömts för är av de mest avskyvärda slag. Frihetsberövandet har inneburit total utslagning för honom. Häktningstiden var anmärkningsvärt lång och han var under lång tid belagd med fulla restriktioner. Under straffverkställigheten behandlades han föraktfullt av personalen och blev inte beviljad permissioner i den omfattning som anses normalt. Han beviljades inte villkorlig frigivning förrän efter att ha avtjänat två tredjedelar av straffet eftersom han inte hade tagit avstånd från brottsligheten. Han har under frihetsberövandet och prövotiden mått psykiskt mycket dåligt.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utredningen i ärendet visar att AA sades upp från sin anställning som en direkt följd av frihetsberövandet och att det inte varit möjligt för honom att erhålla annat arbete under prövotiden. Efter den villkorliga frigivningen har han dock uppburit arbetslöshetsersättning. Han bör därmed vara berättigad till ersättning för inkomstförlusten jämväl under tiden 31 mars 1994 - 4 september 1995. Ersättningen bör beräknas med utgångspunkt i hans månadslön efter avdrag för den uppburna arbetslöshetsersättningen.

text: Enligt min mening kan någon ersättning för ATP-avgifter inte utgå eftersom sådana avgifter som skall erläggas av en arbetsgivare inte kan anses motsvara någon inkomstförlust för AA. SPP-avgifter kan däremot anses vara en löneförmån som han gått miste om till följd av frihetsinskränkningen. Dessa avgifter bör i det aktuella fallet kunna ersättas inom ramen för frihetsinskränkningslagen.

text: I enlighet med det sagda bör ersättning för förlorad arbetsförtjänst under frihetsberövandet utgå med ytterligare 544 222 kr för tiden från den 31 mars 1994, då hans anställning upphörde och fram till dess att prövotiden utgick den 4 september 1995. Ersättningen inkluderar även semesterersättning och ersättning för SPP-avgifter under hela frihetsinskränkningen.

text: När det gäller ersättningen för det lidande som AA får antas ha vållats till följd av frihetsinskränkningen föreligger ett stort antal speciella omständigheter som talar för att ersättningen bör kunna bestämmas till ett mycket högt belopp. Någon ersättning för skador som är att anse som personskada kan dock inte utgå enligt frihetsinskränkningslagen.

text: Jag anser att en skälig ersättning till AA i denna del utgår om han erhåller 300 000 kr utöver den ersättning som redan har utgått som förskott.

text: På de belopp som nu tillerkänns AA skall ränta utgå enligt

text: räntelagens

text: bestämmelser i

text: 4 § andra stycket

text: och

text: 6 §

text: Slutligen skall AA erhålla ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 10 160 kr vilket avser ersättning för rättshjälpsavgift och tilläggsavgift.

text: AA har förklarat att han accepterar en reglering av ersättningsanspråken i enlighet med min bedömning.


title: Initiativärende med anledning av att en tingsrätt inte hållit omhäktningsförhandling

text: Justitiekanslern gör uttalanden om Attunda tingsrätts underlåtenhet att hålla omhäktningsförhandling och vikten av att domstolar tar sitt ansvar för att kontrollera längden på häktningstider.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA häktades av Attunda tingsrätt den 4 juni 2015 på sannolika skäl misstänkt för bl.a. mord. De särskilda häktningsskälen var kollusionsfara och recidivfara. För brottet är inte heller föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år och det var inte uppenbart att skäl till häktning saknades. Åklagaren medgavs tillstånd att besluta om restriktioner. AA var häktad på dessa grunder fram till den 25 november 2015, då tingsrätten efter avslutad huvudförhandling försatte honom på fri fot.

text: Under häktningstiden avslog tingsrätten den 30 juni en begäran från AA om förhandling i häktningsfrågan. Tingsrätten höll endast omhäktningsförhandling vid ett tillfälle, den 15 juli. I protokollen från förhandlingarna antecknades framförallt vad som dittills hade framkommit av förundersökningen. I det senare protokollet angavs också vilka utredningsåtgärder som återstod. Åtgärderna rörde ytterligare förhör med misstänkta och vittnen, tekniska undersökningar samt genomgång och analys av bl.a. mobiltelefoner.

text: I tiden efter den 15 juli och fram till dess att åtal väcktes den 29 oktober begärde åklagaren förlängd tid för att väcka åtal vid sju tillfällen. AA medgav sådan förlängning vid samtliga tillfällen. Tingsrätten beslutade om förlängd åtalstid och fortsatt tillstånd för åklagaren att meddela restriktioner utan att hålla förhandling. Det sista beslutet om åtalsförlängning fattades den 27 oktober.

text: I de två första framställningarna om åtalsförlängning angav inte åklagaren varför längre tid begärdes, förutom att förundersökningen inte hade kunnat slutföras inom föreskriven tid. I övriga framställningar redovisade åklagaren även vilka huvudsakliga åtgärder som återstod av utredningsarbetet. Det gällde i princip samma åtgärder som hade framkommit under omhäktnings-förhandlingen. I de fyra sista framställningarna fanns dessutom en prognos om tidpunkt för åtals väckande. I en av de sista framställningarna redogjorde åklagaren också för vissa åtgärder som hade vidtagits under förundersökningen. Några uppgifter som särskilt tog sikte på frågan om de omständigheter som hade föranlett häktningen fortfarande förelåg eller hade förändrats på något sätt, lämnades inte i något fall. Inte heller framgick skälet till att åklagaren ansåg det nödvändigt att fortsatt ha möjlighet att besluta om restriktioner.

text: I dom den 8 december 2015 ogillade tingsrätten åtalet för mord men dömde AA för bl.a. vapenbrott till sex månaders fängelse. Åklagaren överklagade domen till Svea hovrätt. Hovrätten ändrade tingsrättens dom endast på så sätt att påföljden bestämdes till fyra månaders fängelse.

text: AA ansökte hos Justitiekanslern om ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Justitiekanslern tillerkände honom ersättning för lidande i beslut den 10 april 2018 (dnr 11664-17-4.1). Under hanteringen av ärendet inledde Justitiekanslern detta tillsynsärende för att utreda tingsrättens handläggning av häktningsfrågan.

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från tingsrätten. Av yttrandet framgår sammanfattningsvis följande.

text: Ansvarig för brottmål med frihetsberövade på enheten var den dåvarande enhetschefen. Flera domare på enheten – och under sommartid även domare på andra enheter – har fattat de formella besluten om att bevilja förlängning av tiden för åtal utan att hålla förhandling. Det är mot bakgrund av den tid som gått svårt att få en samlad bild av de överväganden som gjordes när de olika besluten togs.

text: Det var fråga om en komplicerad utredning rörande mordmisstanke och annan allvarlig brottslighet med många inblandade. I sina framställningar om förlängd åtalstid redogjorde åklagaren, i vart fall från den 25 augusti 2015, för de huvudsakliga utredningsåtgärderna som kvarstod. Enligt den ansvarige enhetschefen framstår det som mindre troligt att någon ytterligare viktigare information om kvarstående utredningsåtgärder skulle framföras vid en muntlig omhäktningsförhandling. Det förelåg en presumtion för häktning (s.k. obligatorisk häktning) och något som föranledde en omprövning av de sannolika skälen för påstått brott eller häktningsskälen i sig förekom inte. Dessutom medgav den misstänkte åklagarens framställningar om förlängd åtalstid. Utifrån dessa förutsättningar fann tingsrätten inte anledning att hålla omhäktningsförhandling.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Var och en är enligt

text: 2 kap. 8 § regeringsformen

text: och artikel 5 i Europakonventionen gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden. Denna frihet får endast begränsas genom lag. Den som berövats friheten som miss-tänkt för brott ska enligt artikel 5 § 3 i konventionen ha rätt till rättegång inom skälig tid eller till frigivning i avvaktan på rättegång. Vid den prövningen ska det enligt Europadomstolens praxis först bedömas om det finns relevanta och tillräckliga häktningsskäl. Om så är fallet måste dessutom prövas om myndigheterna bedrivit brottsutredningen med sådan skyndsamhet som varit påkallad med hänsyn till frihetsberövandet. (Se Buzadji mot Moldavien, no. 23755/07, dom [stor kammare] den 5 juli 2016 och Danelius, Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte uppl., sid. 141 ff. med hänvisningar.)

text: Regler om häktning finns i

text: 24 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB).

text: Enligt

text: 24 kap. 18 § tredje stycket

text: RB ska rätten, så länge en misstänkt är häktad och till dess åtal har väckts, med högst två veckors mellanrum, hålla ny förhandling i häktningsfrågan och särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Om det med hänsyn till utredningen eller av annan anledning är uppenbart att förhandling inom nu angiven tid skulle vara utan betydelse, får rätten bestämma längre tids mellanrum.

text: Det är domstolen som ansvarar för att kontrollera att ett frihetsberövande genom häktning inte tillåts fortgå längre än vad som kan anses absolut nödvändigt. Om åtalstiden förlängts upprepade gånger ska högre krav ställas på att utredningen bedrivs skyndsamt (se

text: prop. 1986/87:112 s. 54

text: ). Själva syftet med en omhäktningsförhandling är att rätten ska kunna kontrollera att åklagaren bedriver utredningen snabbt och effektivt samt att den häktade ska få sin sak prövad med regelbundna mellanrum. Bestämmelsen har tillkommit i den misstänktes intresse och kan ses som ett utflöde av de rester som finns i RB av rättens roll som övervakare av åklagares verksamhet (se Lindberg, Gunnel, Straffprocessuella tvångsmedel, fjärde uppl., s. 324).

text: Högsta domstolen har uttalat att det redan av lagtexten framgår att möjlig-heterna att bestämma en längre tid än två veckor mellan förhandlingarna är mycket begränsade (se

text: NJA 1997 s. 368

text: ). Ett exempel när det kan finnas skäl att göra undantag är om misstanken avser ett grovt våldsbrott där åtalet är beroende av någon teknisk undersökning som inte har hunnit färdigställas (se

text: a. prop. s. 78

text: ). Detsamma kan gälla när den häktade personen medger åklagarens begäran om förlängning av tiden för att väcka åtal (se

text: prop. 1997/98:104 s. 44

text: ). Förundersökningssekretessen kan dock innebära att både den misstänkte och försvararen har svårt att skaffa sig en bra blick över hur och med vilken skyndsamhet utredningen bedrivs (se Nordh, Robert, Tvångsmedel, s. 72). När rätten tar ställning till om det är möjligt att avstå från en omhäktningsförhandling ska dessa omständigheter alltså tas med i bedömningen, men de får inte ensamma avgöra frågan.

text: Vid en omhäktningsförhandling ska domstolen pröva dels om de omständigheter som föranlett häktningen fortfarande föreligger, dels om det – i förekommande fall – fortfarande finns skäl att låta åklagaren besluta om restriktioner. Som redan framgått ska rätten också kontrollera om förundersökningen bedrivs med den skyndsamhet som krävs. En förhandling kan anses vara uppenbart utan betydelse enbart när beslutsunderlaget är sådant att rätten kan göra en bedömning på handlingarna i samtliga nu berörda avseenden (se

text: JO 2005/06 s. 38

text: ). Om utredningen inte ger stöd för att tillräcklig skyndsamhet har iakttagits, utgör det ett skäl mot fortsatt häktning (se

text: NJA 2011 s. 518

text: Bedömningen i detta fall

text: Ett frihetsberövande är en av de mest ingripande formerna av myndighetsutövning som kan riktas mot en enskild. För att upprätthålla den enskildes rättssäkerhet måste det därför ställas högra krav på noggrannhet och omsorg när domstolar fattar beslut i sådana frågor.

text: Utrymmet för att låta bli att hålla omhäktningsförhandling är mycket begränsat. Av utredningen framgår att AA medgav åklagarens begäran om förlängning av tiden för att väcka åtal och att han var misstänkt för ett mycket grovt våldsbrott där åtalet var beroende av tekniska undersökningar. Skälen för att inte hålla förhandling var således, i vart fall inledningsvis, godtagbara. När tingsrätten fattade det sista beslutet om åtalsförlängning hade AA emellertid suttit häktad i 104 dagar, utan att häktningsfrågan hade underkastats en ny prövning vid en omhäktningsförhandling.

text: Vad gäller den senare delen av handläggningen kan det med fog ifrågasättas om det var möjligt för de olika domare som beslutade om förlängd åtalstid att göra en bedömning på handlingarna i alla relevanta delar. Det gäller särskilt med tanke på att åklagarens framställningar överhuvudtaget inte innehöll uppgifter som tog sikte på frågorna om häktningsskäl fortfarande förelåg och varför det var nödvändigt att fortsatt ha möjlighet att besluta om restriktioner. Utifrån den knapphändiga information som fanns om de åtgärder som hade vidtagits och om planeringen för den återstående utredningen, måste det också ha varit mycket svårt att avgöra om den bedrevs med tillräcklig skyndsamhet. Prövningen kan inte heller ha underlättats av att ingen av domarna hade fattat det ursprungliga beslutet om häktning.

text: Det är i och för sig utrett att det var fråga om en omfattande förundersökning med flera misstänkta. Det är även tydligt att utredningen var tids-krävande. Mot den bakgrunden är det naturligt att tiden för att väcka åtal kan behöva förlängas vid flera tillfällen. I mer omfattande mål är det emellertid minst lika viktigt som i andra mål att domstolen vakar över att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Betydelsen av att rätten kontrollerar detta och att häktningsskälen kvarstår, ökar dessutom allteftersom tiden går. Det nu sagda gäller även när det är fråga om s.k. obligatorisk häktning och när den misstänkte – om hen sedermera fälls för brottet – kan förväntas dömas till ett betydande fängelsestraff.

text: Genom det anförda står det klart att det beslutsunderlag som domarna hade tillgång till hade flera brister. Frågan om det i ett särskilt fall finns skäl att avstå från att hålla omhäktningsförhandling är emellertid av sådant slag att det finns ett visst utrymme för olika bedömningar. Jag finner mot den bakgrunden och med beaktande av vad som i övrigt har framkommit i ärendet inte tillräckliga skäl för att rikta kritik mot någon av domarna för de beslut om förlängd åtalstid som fattades på handlingarna. Samtidigt är det allvarligt att förundersökningen drog ut så pass mycket på tiden utan att AA fick tillgång till en tillräckligt effektiv domstolskontroll. Det är en grundläggande rättssäkerhetsfråga att en person inte ska vara häktad längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. Jag vill därför inskärpa vikten av att domstolar tar sitt ansvar för att kontrollera längden på häktningstider. Den kontrollen kan ytterst inte ske på annat sätt än genom att omhäktnings-förhandlingar äger rum med viss regelbundenhet.

text: Av tingsrättens yttrande framgår att domstolen nu har ändrade rutiner beträffande omhäktningsförhandlingar. Dessa innebär att även om en misstänkt medger begäran om åtalsförlängning ska en omhäktningsförhandling alltid hållas när det har gått två månader sedan den senaste förhandlingen. Om åtalstid har satts längre än två veckor ska vidare försvararen alltid kontaktas varannan vecka och tillfrågas om förhandling påkallas. Jag är positiv till detta och bedömer att den ordning som nu har införts får anses vara rimlig och godtagbar

text: Ärendet avslutas med de uttalanden som görs i detta beslut.


title: Skadeståndsanspråk med hänvisning till långsam handläggning av ett brottmål m.m.

text: 1.Justitiekanslern tillerkänner JA ersättning för lidande enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder med 6 000 kr och för ombudskostnader med 1 678 kr. Ersättningen ska utbetalas av Justitiekanslern.

text: 2.Justitiekanslern tillerkänner JA skadestånd på grund av långsam handläggning med 10 000 kr och för ombudskostnader med 6 712 kr. Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att betala ut ersättningen.

text: Begäran m.m.

text: JA har varit anhållen och häktad under tiden den 16–28 maj 2014. Under tiden den 19 maj–18 juni 2014 verkställde han ett fängelsestraff för annan brottslighet. Frikännande dom har meddelats för den brottsmisstanke som låg till grund för frihetsberövandet 16–28 maj 2014 (Varbergs tingsrätts dom den 17 februari 2017 i mål nr B 2495–15). Den frikännande domen meddelades sedan Hovrätten för Västra Sverige genom beslut den 27 november 2015 i mål nr 2672–15 hade undanröjt en tidigare fällande dom (Varbergs tingsrätts dom den 10 april 2015 i mål nr B 1139–14).

text: JA har begärt skälig ersättning för lidande och för ombudskostnader med 16 775 kr. Han har till stöd för sitt anspråk åberopat i huvudsak följande. Med anledning av den första fällande domen den 10 april 2015 kom han, trots att den domen inte vunnit laga kraft, under verkställandet av ett annat honom ådömt fängelsestraff att omplaceras på olika anstalter och på särskilda avdelningar. Han underkastades även vissa restriktioner. Han har blivit kränkt av att ha fått allvarliga brottsmisstankar riktade mot sig och har även fällts till ansvar för dessa, innan den frikännande domen senare meddelades. Detta har utgjort en särskild påfrestning för honom och han har även haft kontakt med psykolog. Han har även lidit skada på grund av att tingsrättens dom undanröjdes genom hovrättens beslut och att han nästan två år efter tingsrättens första dom kom att frikännas.

text: Åklagarmyndigheten och Varbergs tingsrätt har yttrat sig.

text: JA har lämnat synpunkter på yttrandena.

text: Justitiekanslern har tagit del av Varbergs tingsrätts domar och hovrättens beslut samt av Kriminalvårdens strafftidsbeslut avseende nu aktuellt frihetsberövande och Varbergs tingsrätts dagboksblad i målen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättning enligt frihetsberövandelagen

text: JA har frikänts från den brottsmisstanke som låg till grund för besluten om frihetsberövande. Han har därmed rätt till ersättning för det lidande som frihetsberövandet har inneburit för honom.

text: Rätt till ersättning enligt frihetsberövandelagen finns endast för skador som har orsakats genom själva frihetsberövandet. Det finns däremot ingen rätt till ersättning för skador som orsakats genom brottsmisstanken som sådan, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet. Någon höjning av ersättningen är, enligt den praxis Justitiekanslern tillämpar, inte motiverad på grund av den brottsmisstanke som föranledde frihetsberövandet. Att ett frihetsberövande ofta är förenat med restriktioner eller medför viss publicitet har beaktats vid bestämmande av den ersättningsnivå som normalt tillämpas av Justitiekanslern. Några omständigheter som ger anledning att frångå praxis har inte framkommit i detta ärende.

text: Ett frihetsberövande är alltid påfrestande för den frihetsberövade. Enbart den omständigheten att sökanden har upplevt frihetsberövandet som påfrestande leder därför inte till en förhöjd ersättning. Om ett frihetsberövande har varit särskilt påfrestande kan det föranleda en högre ersättning än vad som brukar lämnas vid frihetsberövanden av jämförbar längd. Det krävs att sökanden – genom läkarintyg eller annan utredning – gör sannolikt att hans eller hennes lidande har varit avsevärt större än normalt.

text: De journalanteckningar som JA har gett in är från perioden 24 juni 2015–6 april 2016. Utredningen kan inte anses ge stöd för att JAs lidande under själva frihetsberövandet har varit mer påtagligt än normalt. Det finns därför inte skäl att höja ersättningen i detta fall.

text: JA avtjänade under tiden för domstolsprövningen av den här aktuella brottsmisstanken straff för brottslighet han begått efter frihetsberövandet. Han förflyttades då till andra anstalter och placerades vid en särskild avdelning. Han har begärt särskild ersättning för detta.

text: Enligt förarbetena till frihetsberövandelagen finns inte någon rätt till ersättning när ett redan pågående frihetsberövande byts ut mot ett strängare frihetsberövande inom ramen för verkställigheten (se

text: prop. 1974:97 s. 88

text: ). Som exempel anges när en person som har dömts till fängelse flyttas från en öppen anstalt till en sluten anstalt eller underkastas isolering eller när en intagen vägras s.k. frigång. Att JA under verkställigheten av ett straff avseende andra brott placerades på en särskild avdelning under tiden då förundersökningen och domstolsprövningen avseende de misstankar som föranledde det nu aktuella frihetsberövandet pågick kan inte heller grunda rätt till ersättning enligt frihetsberövandelagen.

text: Vad JA har uppgett i övrigt utgör inte heller skäl att höja ersättningen.

text: Med hänsyn till att JA från och med den 19 maj verkställde ett fängelsestraff för annan brottslighet ska avräkning ske för del av frihetsberövandet den 16–28 maj (6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen).

text: Ersättningen för lidande för tiden 16–18 maj 2014 bestäms till 6 000 kr, vilket motsvarar vad som normalt betalas ut vid frihetsberövanden av jämförbar längd.

text: Medför tingsrättens handläggning skadeståndsansvar för staten?

text: JA:s ansökan aktualiserar även frågan om ideell ersättning kan utgå på annan grund än enligt frihetsberövandelagen, med hänsyn till hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1. i Europakonventionen.

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt artikel 6.1 i konventionen har var och en vid prövningen av en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid. Tiden räknas från det att en person underrättas om att han eller hon är misstänkt för brott och fram till dess att saken prövats slutligt.

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Förutom den totala handläggningstiden beaktas särskilt målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Europadomstolen fäster särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet under handläggningen. En inaktivitetsperiod utgör dock inte i sig ett åsidosättande av artikel 6.1, såvida det inte är fråga om en verkligt substantiell period av inaktivitet (se även

text: NJA 2005 s. 462

text: ). I rättsfallet

text: NJA 2005 s. 726

text: hade det förekommit en period av inaktivitet på cirka ett år vid hovrättens handläggning av ett brottmål, vilket inte ansågs utgöra en konventionsöverträdelse.

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ; RB). Av den s.k. koncentrationsprincipen följer att huvudförhandling i både brottmål och tvistemål i så stor utsträckning som möjligt ska genomföras utan onödiga uppehåll och i ett sammanhang. Syftet är att ge domstolarna förutsättningar för att göra en bra bevisvärdering. För brottmålens del framgår denna princip av bestämmelsen i

text: 46 kap. 11 §

text: RB. Vidare ska, som huvudregel, dom beslutas och avkunnas i omedelbar anslutning till överläggningen (

text: 30 kap. 7 §

text: RB). Om det är oundgängligen nödvändigt med rådrum, får rätten besluta om anstånd. Domen ska dock avfattas och meddelas skriftligen inom två veckor efter förhandlingens avslutande, om det inte finns synnerligt hinder. Brottmål är generellt sett en målkategori där Europakonventionen uppställer högre krav på skyndsam handläggning än andra måltyper.

text: Rätten till kompensation för långsam handläggning kan i vissa fall påverkas av att ett mål under prövningen i olika instanser återförvisas till en tidigare instans på grund av att den enskildes konventionsrättigheter har åsidosatts i den första processkedjan (se

text: NJA 2015 s. 417

text: , pp. 19–20).

text: Bedömningen i JA:s fall

text: I det aktuella fallet var den totala handläggningstiden – beräknad från dagen för anhållandet i mitten av maj 2014 fram till dagen då tingsrättens dom vann laga kraft – närmare två år och tio månader. Vid bedömningen ska beaktas att det var fråga om handläggningen av ett brottmål av inte alltför omfattande eller komplicerat slag. Den relativt utdragna handläggningstiden efter återförvisning, totalt ca femton månader, är av betydelse i sammanhanget. Skälet till att den första tingsrättsdomen undanröjdes var att en viktig processrättslig princip enligt hovrätten hade åsidosatts av tingsrätten, den s.k. koncentrationsprincipen. I ett sådant fall måste enligt Justitiekanslern ställas särskilda krav på skyndsamhet vid underinstansens fortsatta handläggning (jfr

text: NJA 2015 s. 417

text: , pp. 19–20). Även handläggningen vid tingsrätten i det första skedet bör beaktas, främst mot bakgrund av de krav och tidsfrister som uppställs enligt

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser.

text: Även om tingsrättens handläggning inte har kännetecknats av någon inaktivitet, måste den totala tiden från det att målet återförvisats och till det att en ny dom meddelades anses ha varit alltför lång, särskilt i ljuset av vad som tidigare förevarit i målet. Tingsrätten har ett ansvar för att målet drivs framåt, även i fall där handläggningen är beroende av andra rättsliga aktörers agerande (i detta fall åklagaren).

text: Vid en samlad bedömning anser Justitiekanslern att handläggningen av brottsmisstankarna mot JA har varit så utdragen att hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: måste anses ha åsidosatts.

text: Enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: ska den vars fri- och rättigheter enligt konventionen har åsidosatts ha tillgång till ett effektivt nationellt rättsmedel för att komma till rätta med överträdelsen. JA har inte kunnat kompenseras för överträdelsen inom ramen för brottmålet (jfr

text: NJA 2012 s. 1038

text: I och

text: NJA 2013 s. 842

text: Det är i detta fall inte tillräckligt att konstatera att en överträdelse har skett, utan ekonomisk kompensation är påkallad. Med utgångspunkt i vad som har beslutats i liknande fall, och med beaktande av Högsta domstolens praxis (se bl.a.

text: NJA 2010 s. 363

text: och

text: NJA 2012 s. 211

text: I och II), kan en skälig ersättning för ideell skada i stället uppskattas till 10 000 kr.

text: Ombudskostnader

text: Med hänsyn till ärendets art, omfattning och utgång begränsas ersättningen för ombudskostnader till 8 390 kr, vilket motsvarar fem timmars arbete enligt den av regeringen fastställda timkostnadsnormen för år 2017. Av beloppet ska 6 712 kr betalas ut av Domstolsverket och resterande del av Justitiekanslern.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av att Regeringsrätten vid rättsprövning upphävt ett regeringsbeslut

text: Justitiekanslern avslår det skadeståndsanspråk som AA har framställt mot staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: För ett område väster om Rönningesjön i Täby kommun - Wittendals Gd 16 - hade kommunen upprättat ett förslag till detaljplan. Inom en del av planområdet gällde strandskydd enligt

text: naturvårdslagen (1964:822)

text: . På ansökan av kommunen förordnade Länsstyrelsen i Stockholms län i beslut den 11 maj 1994 med stöd av

text: 15 § naturvårdslagen

text: att viss kvartersmark, som var belägen inom planområdet, inte skulle omfattas av strandskydd. I denna kvartersmark ingick bl.a. fastigheterna Gribbylund 5:6, 5:7 och 7:1 - 7:5. Beslutet överklagades hos regeringen av Gribbylunds fastighetsägareförening upa, Villaägarna Täbykretsen och ägarna till fastigheterna Gribbylund 5:2, Taburetten 7 och Förmaket 19. Gribbylunds fastighetsägareförening upa överklagade även i egenskap av ägare till fastigheten Gribbylund 2:5. Samtliga nu angivna fastigheter var belägna utanför det område som genom länsstyrelsens beslut inte längre omfattades av strandskydd. I fråga om talerätt åberopades villaservitut på fastigheter som var belägna inom området. Vidare får även naturskyddsintressen anses ha åberopats.

text: Regeringen tog upp överklagandena till prövning i sak och utan att i beslutet närmare beröra frågan om talerätt upphävde regeringen den 23 februari 1995 länsstyrelsens beslut såvitt det avsåg förordnandet att kvartersmark avsedd för bostadsbebyggelse öster om Badparksvägen inte skulle omfattas av strandskydd.

text: Ägarna till fastigheterna Gribbylund 5:6, 5:7 och 7:1 - 7:5 ansökte hos Regeringsrätten om rättsprövning av regeringens beslut med yrkande att regeringsbeslutet skulle upphävas. Som grund för sitt yrkande anförde de i huvudsak att de som klagat över länsstyrelsens beslut saknade klagorätt och att regeringen i strid med gällande rätt upptagit överklagandena till prövning i sak.

text: I dom den 19 december 1997 upphävde Regeringsrätten regeringens beslut i berörd del och visade målet åter till regeringen för ny behandling. Som skäl angav regeringsrätten följande.

text: Vad som förekommit i ärendet visar inte att länsstyrelsens beslut den 11 maj 1994 om upphävande av strandskyddet på fastigheterna Gribbylund 5:6, 5:7 och 7:1 - 7:5 haft sådana rättsverkningar för Gribbylunds fastighetsägareförening upa, Villaägarna Täbykretsen eller ägarna till fastigheterna Gribbylund 5:2, Taburetten 7 och Förmaket 19 eller i övrigt berört deras intressen på ett sådant sätt att de varit berättigade att föra talan mot beslutet hos regeringen. Det kan framhållas att det förhållandet att ett villaservitut må ha belastat de först nämnda fastigheterna inte föranleder någon annan bedömning.

text: Regeringsrätten finner därför att regeringens beslut i berörd del strider mot en förvaltningsrättslig grundsats, som bl.a. kommit till uttryck i

text: 22 § förvaltningslagen

text: . Det är uppenbart att felet haft betydelse för avgörandet. Regeringens beslut skall därför upphävas i denna del och målet visas åter till regeringen.

text: Anspråket m.m.

text: Under åberopande av Regeringsrättens dom har AA, ägare av fastigheten Gribbylund 7:2, inkommit med ett skadeståndsanspråk mot staten. Han har därvid gjort gällande att han i olika hänseenden drabbats av ekonomisk skada på grund av regeringens felaktiga agerande. Den totala skadan har han uppskattat till 1 500 000 kr.

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Miljödepartementet vilket yttrande AA har lämnat synpunkter på.

text: Justitiekanslern har vid granskningen av ärendet här haft tillgång till regeringens akt i ärenden med dnr M94/3130/4 och M94/3131/4 samt till Regeringsrättens akt i mål nr

text: Den rättsliga regleringen

text: Enligt 15 § tredje stycket i den vid den aktuella tidpunkten gällande

text: naturvårdslagen (1964:822)

text: kunde regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde, om det fanns särskilda skäl, förordna att strandskyddet skulle upphävas för ett strandområde som avsågs ingå i en detaljplan eller omfattas av områdesbestämmelser enligt plan- och

text: bygglagen (1987:10)

text: I

text: 40 § naturvårdslagen

text: fanns föreskrifter om överklagande av beslut enligt lagen. Vissa beslut, däribland beslut som avser strandskydd överklagades hos regeringen om besluten hade fattats av någon annan myndighet än regeringen. Enligt tredje stycket i nämnda bestämmelse fick Statens naturvårdsverk överklaga beslut enligt lagen eller enligt bestämmelser som meddelats med stöd av lagen. Någon annan bestämmelse om rätten att överklaga beslut angående strandskydd fanns inte. Rätten för andra än Statens naturvårdsverk att överklaga beslut fick därför bedömas enligt bestämmelsen i

text: 22 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Den bestämmelsen anger att ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas.

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Eftersom regeringens beslut har upphävts av Regeringsrätten föreligger det inte något hinder enligt

text: 3 kap. 7 § nämnda lag

text: att pröva det nu framställda anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Regeringsrätten har i ärendet om rättsprövning upphävt regeringens beslut. Avgörandet är en naturlig utgångspunkt för min bedömning av AA:s anspråk. Jag anser således att det får anses stå klart att regeringen handlade ärendet om strandskydd felaktigt. Felaktigheten har bestått i att regeringen trots att de som överklagat länsstyrelsens beslut inte var att betrakta som sakägare enligt

text: 22 § förvaltningslagen

text: tog upp överklagandet till prövning. Frågan blir då om detta felaktiga agerande har medfört att skadeståndsskyldighet därigenom uppkommit för staten.

text: Enbart det förhållandet att Regeringsrätten bedömt rättsläget annorlunda än regeringen kan inte föranleda att skadeståndsansvar uppkommit för staten. När det gäller rättstillämpning m.m. är att märka att beslut eller åtgärder som grundas på en viss bedömning endast i undantagsfall torde vara så uppenbart oriktiga att man kan tala om fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Det finns således ett visst utrymme för att misstag inte alltid skall anses innefatta ett skadeståndsgrundande vållande. Vid rättstillämpning kan det nämligen inte sällan hävdas att två olika bedömningar eller beslut båda måste anses riktiga, åtminstone i den meningen att det inte kan påstås att fel eller försummelse förekommit. Vid oriktig rättstillämpning krävs alltså en mera påtaglig felbedömning för att oaktsamhet skall anses föreligga. En annan ordning skulle innebära att varje avgörande som ändras efter överprövning i högre instans också kan medföra skadeståndsansvar för det allmänna. Detta skulle i praktiken innebära ett strikt ansvar något som

text: skadeståndslagen

text: inte bygger på. För att ett skadeståndsgrundande fel från en myndighets eller en domstols sida skall föreligga vid rättstillämpning, bevisvärdering eller diskretionära bedömningar skall det alltså vara fråga om mycket påtagliga felbedömningar innan ett skadeståndsgrundande fel kan bedömas föreligga, jfr till det här anförda

text: prop. 1972:5, s. 518

text: och

text: SOU 1993:55 s. 152

text: f. samt Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2:a uppl. s. 75 ff. samt rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654.

text: Regeringen har i sitt beslut inte gått in på frågan huruvida överklaganderätt förelegat. Av akten i regeringsärendet framgår emellertid att skriftväxling skett i frågan och jag utgår därför från att spörsmålet närmare övervägts innan beslutet fattades. Regeringens yttrande till Regeringsrätten ger vidare belägg för att det varit just förekomsten av villaservitut som legat till grund för ställningstagandet och att man gjort bedömningen att de härskande fastigheternas rättigheter enligt servitutet påverkades negativt om strandskyddet upphävdes.

text: För egen del vill jag uttala att det i förvaltningsärenden ofta föreligger svårigheter att bedöma vem som har rätt att föra talan mot ett beslut. Det är inte ovanligt att det först genom högre instansers avgöranden blir klarlagt vem som har talerätt. Rättsläget på området kan alltså inte anses helt klart. Vad särskilt gäller frågan om servitutsinnehavare kan tillerkännas talerätt är vidare att märka att beslut i naturvårdsärenden som regel anses angå markens ägare, nyttjanderättshavare eller annan som innehar särskild rätt till marken, t.ex. servitut (se Jonzon m.fl.

text: Naturvårdslagen

text: , 2:a uppl. s 240). Något rättsfall synes inte finnas som klarlägger att innehavare av ett servitut skulle sakna sådant intresse som motiverar en talerätt vid upphävande av strandskydd. Även om man i och för sig kan ifrågasätta om länsstyrelsens beslut i något avseende påverkade fastighetsägarnas rätt att utöva servitutet är det min uppfattning att regeringens bedömning att servituten grundade talerätt inte har varit så felaktig att skadeståndsskyldighet därigenom uppkommit för staten.

text: Då jag inte heller i övrigt kan finna att regeringen har hanterat ärendet på ett sådant sätt som medför skadeståndsskyldighet för staten avslår jag AA:s skadeståndsanspråk.

text: Ärendet är härmed avslutat.