title: Kritiska uttalanden med anledning av Polismyndighetens förmedling av kontaktuppgifter till brottsofferjourer

text: Justitiekanslern gör vissa kritiska uttalanden med anledning av att Polismyndigheten, Polisregion Öst, upphört med sin förmedling av brottsoffers kontaktuppgifter till två lokala brottsofferjourer av det skälet att de inte längre är medlemmar i riksförbundet Brottsofferjouren Sverige samt även underlåtit att informera om dessa brottsofferjourer.

text: Ärendet

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: Justitiekanslern har tagit emot ett klagomål från Brottsofferjouren Östra Östergötland mot Polismyndigheten, Polisregion Öst, Brottsoffer- och personsäkerhetsgruppen (BOPS) med anledning av hur BOPS förmedling av kontaktuppgifter till brottsoffer sker.

text: I anmälan har Brottsofferjouren Östra Östergötland (tidigare Brottsofferjouren i Norrköping) sammanfattningsvis anfört följande.

text: Brottsofferjourerna i Norrköping och Linköping valde i december 2017 att lämna sitt dåvarande riksförbund, Brottsofferjouren Sverige. Eftersom varje lokal brottsofferjour är en egen förening, med eget organisationsnummer antog de att det inte skulle hända så mycket. Utträdet har dock lett till att de har motarbetats av både BOPS i Polisregion Öst och av Brottsofferjouren Sverige. I mars 2018 fick de ett mejl från BOPS-gruppen där det stod att BOPS inte längre kommer att skicka några ärenden till Brottsofferjouren Östergötland eller Brottsofferjouren i Linköping eftersom de inte är medlemmar i Brottsofferjouren Sverige. De har inte fått möjlighet att ha någon dialog med BOPS om detta utan hänvisades till sitt gamla riksförbund, Brottsofferjouren Sverige. I maj 2018 hölls ett möte med representanter från BOPS och Nationella operativa avdelningen. Vid mötet fick de beskedet att brottsoffer som uttryckligen säger att de vill ha stöd från de lokala jourerna i Linköping och Norrköping skulle få det, men det var bara något som sades på mötet. BOPS har sina rutiner som innebär att när någon ber om brottsofferstöd så hamnar det automatiskt hos riksförbundet i Stockholm och sedan blir brottsoffret kontaktad av en stödperson som befinner sig någonstans i Sverige. I juni 2018 vann Brottsofferjouren Östra Östergötland en upphandling av brottsofferstödjande verksamhet i Norrköping. Ändå hänvisar BOPS till Brottsofferjouren Sverige. BOPS-gruppen i Polisregion Öst frångår anmälarens önskemål om vem de vill ha stöd från och bestämmer själva att hänvisa till Brottsofferjouren Sverige. Övriga handläggare hos polisen har inga sådana direktiv utan hänvisar till dem lokalt. Det finns ingen lagstiftning som säger att en ideell förening måste tillhöra ett riksförbund för att kunna ge stöd till brottsdrabbade, vittnen och anhöriga.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Polismyndigheten. I yttrandet har myndigheten, som svar på Justitiekanslerns frågor, anfört följande.

text: Enligt

text: 13 a § tredje stycket 5 p. förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: ska målsäganden så snart som möjligt informeras om vilka myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd, hjälp och vård. Därutöver finns det inte någon skyldighet för Polismyndigheten att förmedla målsägandens kontaktuppgifter till brottsofferstödjande verksamhet. Polismyndigheten har dock sedan 80-talet, när de första brottsofferjourerna och kvinnofridsorganisationerna bildades, förmedlat sådana kontaktuppgifter som en service till de brottsoffer som framställt önskemål om och samtyckt till det.

text: Polisregion Öst har sedan sin tillkomst 2015 förmedlat kontaktuppgifter till lokala brottsofferjourer knutna till nationell huvudorganisation (Brottsofferjouren Sverige). Polisregion Öst har anfört att en nationell samarbetspartner har varit avgörande i arbetet med att leva upp till de krav på sekretesshantering som finns gällande utlämnande av personuppgifter, som sker vid en förmedling. Nationella operativa avdelningen (Noa) har ställt sig bakom Polisregion Östs ställningstagande och har anfört att skälet är att säkerställa kontinuitet och att det i ett längre perspektiv ska finnas en funktionsduglig organisation som tar emot personuppgifterna.

text: Av Arbetsordning för Polismyndigheten (PM 2018:21) framgår att det är Noa som har ett processansvar för myndighetens brottsoffer- och personsäkerhetsarbete. Det innebär att det är Noa som ansvarar för att styra, utveckla och följa upp processen och för att säkerställa enhetlighet. I det ansvaret ligger bl.a. att samverka strategiskt med nationella myndigheter och organisationer. Det är dock, enligt 3 kap. 14 § Arbetsordning för Polismyndigheten, utredningsenheten vid varje region som har verksamhetsansvaret för brottsoffer- och personsäkerhetsarbetet i regionen. Av Polismyndighetens riktlinjer för brottsoffer- och personsäkerhetsverksamheten, kapitel 5, (PM 2017:06), följer vidare att det är regionen som ansvarar för att samverkan sker med myndigheter och organisationer regionalt. Det är således polisregionen som avgör till vilka organisationer som förmedling av målsägandens kontaktuppgifter ska ske.

text: Enligt avsnitt 5.2 i Polismyndighetens riktlinjer för handläggning och rutiner vid Polismyndighetens kontaktcenter (PM 2017:13) ska brottsoffret vid anmälningstillfället bl.a. informeras om olika stödorganisationer i samhället och tillfrågas om kontakt önskas med stödorganisation. Det finns vidare ett metodstöd för brottsoffer- och personsäkerhetsarbete (Nationella operativa avdelningens metodstöd för brottsoffer-och säkerhetsarbete). Kapitel 4 handlar om information till bl.a. målsäganden och kapitel 7 om bl.a. utlämnande av kontaktuppgifter till ideella organisationer. Enligt avsnitt 4.3 ska polisen ge målsägande information om vilka andra myndigheter och organisationer som kan lämna stöd, hjälp och vård. Vidare finns enligt samma avsnitt en handläggningsrutin som säger att kontaktuppgifter ska skickas till önskad stödorganisation.

text: De interna beslut som hänvisas till i skrivelsen den 9 mars 2018 avser snarare ett ställningstagande från Polisregion Östs sida, det finns inte något skriftligt beslut i frågan.

text: Rent praktiskt sker information till målsäganden och förmedling av kontaktuppgifter till brottsofferstödjande verksamhet på följande sätt. Målsäganden informeras muntligt vid anmälningsupptagningen om att det finns olika typer av stödorganisationer (brottsofferjour, man/kvinnojour, kommunal stödverksamhet). Det lämnas inte några uppgifter om specifika namngivna stödorganisationer utan enbart att det rör sig om t.ex. brottsofferstöd. Målsäganden tillfrågas även om han eller hon vill ha en kontakt med brottsofferstödjande verksamhet. Om målsäganden svarar jakande på frågan antecknas det i polisen utredningssystem DurTvå. Handläggare vid en brottsoffer- och säkerhetsgrupp eller lokalpolisområde hämtar uppgifterna ur DurTvå nästkommande vardag. Målsägandens kontaktuppgifter skickas sedan till önskad stödorganisation via vanlig post eller krypterad e-post.

text: Med målsägandens kopia av brottsanmälan skickas även en bilaga som anger kontaktuppgifter till den centrala organisationen (Brottsofferjourernas riksförbund). Det finns också en framtagen mall som brottsoffer- och personsäkerhetsgrupperna kan använda för att lämna information om lokala organisationer, som kan skickas tillsammans med bilagan.

text: Som anförts ovan (punkt 2) är det snarare frågan om ett ställningstagande från Polisregion Östs sida. Polismyndigheten är som sagt inte heller skyldig att förmedla nu aktuella kontakter och förmedlingen har hittills varit oproblematisk, eftersom de lokala brottsofferjourerna varit anslutna till den nationella huvudorganisationen.

text: När lokala brottsofferjourer inte längre är anslutna till den nationella huvudorganisationen uppkommer en situation där Polismyndigheten behöver anpassa förmedlingen och informationslämnandet avseende berörda brottsofferjourer så att dessa kan ske utan avkall på kravet att myndighetens verksamhet ska bedrivas opartiskt (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ). Vilka administrativa åtgärder som då skulle behöva vidtas, exempelvis ändringar i rutiner och riktlinjer samt i utredningssystem, är dock en fråga som inte är möjlig att besvara inom ramen för detta remissvar. Det kan dock antas att förändrade administrativa rutiner kommer att ta lång tid att införa.

text: Det som inträffat väcker även frågan om det finns anledning att se över om Polismyndigheten även fortsättningsvis ska förmedla kontakter till brottsofferjourer eller om det är mer lämpligt att fortsättningsvis förmedla samtliga önskemål om brottsofferstöd direkt till berörda kommuner (jfr

text: 5 kap. 11 § socialtjänstlagen

text: [2001:453]). Det skulle i så fall innebära att kommunerna ansvarar för att styra eventuella önskemål mot rätt organisation. En sådan ordning skulle också ligga i linje med renodlingen av Polismyndighetens uppgifter. Även denna fråga behöver dock hanteras utanför den nu aktuella remissen.

text: Det kan och bör få betydelse för Polismyndighetens sätt att förmedla kontakter och lämna information, eftersom Polismyndigheten behöver iaktta kravet på opartiskhet. Det torde innebära att myndighetens åtgärder i detta avseende bör ske på ett likartat sätt för samtliga aktörer, inklusive aktörer som har slutit avtal med kommunerna.

text: Även Brottsofferjouren i Linköping har tidigare gjort en anmälan gällande Polismyndighetens ställningstagande att inte förmedla brottsoffers kontaktuppgifter till deras jour. Den anmälan föranledde då inte någon åtgärd från Justitiekanslerns sida (JK:s ärende med dnr 4482-18-2.1). Brottsofferjouren i Linköping har i det nu aktuella ärendet lämnat synpunkter på Polismyndighetens yttrande och bl.a. anfört följande.

text: BOPS-gruppen har hävdat att det inte är säkert att skicka e-post till deras e-postadress och därför har kommunen ordnat en e-postadress till brottsofferjouren hos kommunen (brottsofferjouren@linkoping.se). Trots detta har Polismyndigheten inte skickat några ärenden till dem. Om det är krypterad e-post som krävs är frågan om inte de också kan få ta emot sådan e-post. Dessutom ligger deras kontor i polisens lokaler i Linköping på samma våning som polisens reception, så någon säkrare förmedlingsväg bör vara svår att hitta.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 13 a § tredje stycket 5 p. förundersökningskungörelsen (1946:948)

text: , ska målsäganden så snart som möjligt informeras om vilka myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd, hjälp och vård.

text: Till socialtjänstens uppgifter hör att verka för att den som utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp (se

text: 5 kap. 11 § socialtjänstlagen

text: Domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter ska i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: Bedömningen i detta fall

text: Enligt vad som framkommit gjorde Polismyndigheten, Polisregion Öst, i mars 2018 ställningstagandet att myndigheten skulle sluta förmedla brottsoffers kontaktuppgifter till Brottsofferjouren Östra Östergötland och Brottsofferjouren i Linköping då dessa brottsofferjourer i december 2017 hade lämnat Brottsofferjouren Sverige. Kontaktuppgifter till brottsoffer har därefter förmedlats till Brottsofferjouren Sverige, som startat en ny lokal brottsofferjour – Brottsofferjouren Östergötland.

text: Enligt Polismyndigheten motiverades ställningstagandet av de krav på sekretesshantering som finns gällande utlämnande av personuppgifter. En nationell samarbetspartner har ansetts avgörande för att säkerställa kontinuitet och att det i ett längre perspektiv ska finnas en funktionsduglig organisation som tar emot personuppgifterna.

text: För brottsofferjourer som är medlemmar i Brottsofferjouren Sverige finns vissa krav på verksamheten bl.a. i fråga om behandlingen av personuppgifter. Det framstår därför i och för sig som ändamålsenligt att Polismyndigheten i den uppkomna situationen övervägde om de aktuella brottsofferjourernas utträde ur riksförbundet skulle kunna få några konsekvenser i fråga om behandlingen av de personuppgifter som myndigheten förmedlar dit. Något som talar för att dessa brottsofferjourer inte skulle ha en godtagbar personuppgiftsbehandling och funktionsduglig organisation har emellertid inte framkommit.

text: Brottsofferjouren Östra Östergötland har bedrivit sin verksamhet under mycket lång tid (närmare 30 år). Norrköpings kommun träffade 2018, efter upphandling, avtal med Brottsofferjouren Östra Östergötland om brottsofferstödjande verksamhet inom kommunen. Brottsofferjouren Östergötland (som är medlem i Brottsofferjouren Sverige) begärde överprövning av upphandlingen, men överklagandet avslogs av Förvaltningsrätten i Linköping. Domen överklagades till Kammarrätten i Jönköping som inte meddelade prövningstillstånd. Beslutet har vunnit laga kraft.

text: Även Brottsofferjouren i Linköping har bedrivit brottsofferstödjande verksamhet under mycket lång tid (ca 30 år) och har ett avtal med Linköpings kommun om insatser till brottsoffer.

text: Polismyndighetens ställningstagande att inte förmedla målsägandens kontaktuppgifter till Brottsofferjouren Östra Östergötland och Brottsofferjouren i Linköping gör det svårt för dessa brottsofferjourer att fullgöra uppdraget att tillhandahålla brottsofferstödjande verksamhet i kommunen. Det är, enligt Justitiekanslern, otillfredsställande att en organisation som en kommun slutit avtal med för att tillgodose behovet av insatser till brottsoffer i kommunen inte får någon hjälp från Polismyndigheten att komma i kontakt med dessa brottsoffer.

text: Justitiekanslern har visserligen förståelse för att det underlättar för Polismyndigheten om det finns en rikstäckande organisation som myndigheten kan samarbeta med. Ur perspektivet att Polismyndighetens resurser ska nyttjas på ett effektivt sätt är det vidare en stor fördel om verksamma brottsofferjourer är medlemmar i riksorganisationen, som tar hand om kontakterna med de olika lokala brottsofferjourerna och kontrollerar att dessa lever upp till de krav som ställs på verksamheten. Något krav på att en organisation ska vara rikstäckande för att tillhandahålla brottsofferstöd uppställs emellertid inte. Även en lokal (fristående) brottsofferjour som uppfyller de sakliga krav som kan ställas i fråga om bl.a. personuppgiftsbehandling bör kunna komma ifråga för förmedling av målsägandens kontaktuppgifter. De aktuella brottsofferjourerna har dock inte fått möjlighet att visa att de uppfyller de sakliga krav som Polismyndigheten uppställer för sådan förmedling, utan har endast fått besked att medlemskap i Brottsofferjouren Sverige krävs.

text: Som Polismyndigheten påpekat är myndigheten inte skyldig att förmedla målsägandens kontaktuppgifter till brottsofferstödjande verksamhet. Om sådan förmedling sker måste det emellertid göras med iakttagande av kraven på saklighet och opartiskhet i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: . Enligt Justitiekanslern har Polismyndighetens handläggning, som innebär att kontaktuppgifter endast förmedlats till brottsofferjourer som är medlemmar i Brottsofferjouren Sverige, inte uppfyllt dessa krav.

text: När det gäller Polismyndighetens informationsskyldighet enligt

text: 13 a § förundersökningskungörelsen

text: är det klarlagt att den muntliga information som lämnas vid anmälningsupptagningen är generell och inte innehåller uppgift om specifika namngivna stödorganisationer. Den skriftliga information som skickas som en bilaga till målsägandens kopia av brottsanmälan innehåller bl.a. kontaktuppgifter till Brottsofferjourernas riksförbund (numera Brottsofferjourerna Sverige) men däremot ingen information om att kontaktuppgifter till brottsofferjourer även kan finnas på kommunens webbplats. Justitiekanslern tolkar vidare det som Polismyndigheten anfört om behovet av anpassning av förmedlingen och informationslämnandet (se punkten 4 i myndighetens yttrande) som att brottsoffer inom regionen inte heller på något annat sätt (t.ex. genom användning av den mall för information om lokala organisationer som finns) fått information om Brottsofferjouren Östra Östergötlands respektive Brottsofferjouren i Linköpings brottsofferstödjande verksamhet. Polismyndighetens har alltså varken genom direkt information eller genom hänvisning till kommunens webbplats informerat om de aktuella brottsofferjourerna. Polismyndigheten har därmed inte fullgjort sin informationsskyldighet enligt

text: 13 a § förundersökningskungörelsen

text: , vilket naturligtvis inte är acceptabelt.

text: Avslutningsvis vill Justitiekanslern tillägga följande. Polismyndigheten är visserligen inte enligt lag skyldig att förmedla målsägandens kontaktuppgifter till brottsofferstödjande verksamhet. I förarbetena till

text: 13 a § förundersökningskungörelsen

text: framhålls emellertid att det är önskvärt att polisen vid fullgörande av sin skyldighet enligt den aktuella bestämmelsen, när det är möjligt och lämpligt, frågar brottsoffret om denne vill att polisen ska kontakta en stödorganisation. Samtycker brottsoffret till detta finns det inget som hindrar att aktuell information vidarebefordras. Enligt regeringen talade mycket för att ett sådant agerande från polisens sida skulle gagna brottsoffren och underlätta för de ideella organisationerna att komma i kontakt med människor i behov av stöd. (Se

text: prop. 2000/01:79 s. 27

text: f.)

text: Justitiekanslern instämmer i dessa uttalanden och konstaterar att det för att brottsoffer ska kunna få stöd och hjälp är angeläget att Polismyndigheten även fortsättningsvis förmedlar kontaktuppgifter till brottsoffer. Justitiekanslern utgår från att Polismyndigheten överväger hur en förändring kan göras för att kravet på opartiskhet ska uppfyllas. Frågan hur detta lämpligen bör ske ligger utanför ramen för detta tillsynsärende.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om ersättning vid medtagning till provtagning

org: jk

text: Justitiekanslern avslår LJ:s begäran om ersättning enligt frihetsberövandelagen.

type: stycke

text: Bakgrund och anspråk m.m.

type: rubrik

text: Personal vid Polismyndigheten i Värmland medtog den 17 juli 2005 kl. 02.10 LJ för provtagning eftersom han var skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott. LJ släpptes samma dag kl. 02.50 efter att han genomgått provtagning och förhör. Av ett analysresultat från Rättsmedicinalverket framgår att det inte fanns något narkotiskt preparat i LJ:s urin. Polismyndigheten i Värmland beslutade den 29 juli 2005 att lägga ned förundersökningen eftersom LJ var oskyldig.

text: LJ har, som han får förstås, begärt ersättning för lidande och utgifter med 3 500 kr för den tid han har fått sin frihet inskränkt utan laglig grund.

text: Rikspolisstyrelsen har tillstyrkt att ersättning utgår till LJ med 1 200 kr för lidande och 200 kr för utgifter avseende en del av kostnaden för en festivalbiljett.

text: LJ har beretts tillfälle att lämna synpunkter.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) anges att den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning har rätt till ersättning om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: Som en förutsättning för rätt till ersättning enligt bestämmelsen gäller således att det skall ha varit fråga om ett frihetsberövande. Härmed avses i korthet ingrepp som innebär att någon genom inspärrning eller övervakning är faktiskt hindrad att förflytta sig utanför ett rum eller ett annat relativt starkt begränsat område (se

text: prop. 1997/98:105 s. 12

text: och

text: ). Alla ingrepp till följd av ett beslut vid myndighetsutövning som berövar den enskilde friheten omfattas av den aktuella bestämmelsen (

text: a. prop. s. 53

text: ). I det betänkande som föregick frihetsberövandelagen föreslogs att ersättningsansvaret vid oriktiga beslut skulle utvidgas till att omfatta fler slags frihetsinskränkningar som kan innefatta tvång gentemot en enskild, t.ex. medtagande och hämtning till förhör. Regeringen fann dock att övervägande skäl talade mot att genomföra förslaget i den delen (

text: a. prop. s. 17

text: Avgörande för om ersättning skall kunna utgå enligt 5 § frihetsberövandelagen är alltså om det rör sig om ett frihetsberövande eller bara om en frihetsinskränkning som inte är att anse som ett frihetsberövande. I enlighet med uttalandena i den nämnda propositionen, s. 17, skall t.ex. medtagande och hämtning till förhör inte betraktas som ett frihetsberövande, inte heller t.ex. kroppsvisitation. Däremot är, fullt naturligt, ett gripande att anse som ett frihetsberövande, s. 18. Den fråga som kan ställas är om medtagande för kroppsbesiktning o.d. skall ses som ett frihetsberövande och därmed möjliggöra ersättning enligt 5 §.

text: Enligt

text: 28 kap. 12 § första stycket rättegångsbalken

text: får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa kroppsbesiktigas för att t.ex. utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brott. Av tredje stycket framgår att den som skall kroppsbesiktigas får hållas kvar för ändamålet upp till sex timmar, eller om det finns synnerliga skäl ytterligare sex timmar.

text: När det gäller detta slags frihetsinskränkning har Justitiekanslerns praxis avseende 5 § frihetsberövandelagen svajat något. Den princip som synes stå bäst i överensstämmelse med de nämnda motivuttalandena, utan att för den skull komma i konflikt med lagtexten, är att en sådan frihetsinskränkning ses som ett frihetsberövande endast om det har varit fråga om fysisk inlåsning eller motsvarande. På det sättet tillämpar Justitiekanslern numera bestämmelsen (se t.ex. JK:s beslut den 9 februari 2006 med dnr

text: Mot bakgrund av att frihetsinskränkningen varade blott 40 minuter och till att det i ärendet inte finns några uppgifter om att LJ har placerats i förvar i väntan på provtagning, något som alltså i och för sig skulle möjliggöra ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen, anser jag att den bestämmelsen inte kan användas här. Inte heller finns någon annan grund för att utge ersättning. LJ:s ersättningsanspråk skall därför avslås.

type: avgorande


title: Ersättning till en person som på grund av polisens brottsprovokation har frikänts från ansvar har ej jämkats på grund av eget beteende

text: Ersättning ska utgå till AL med 47 000 kr för lidande och 2 702 kr för ombudskostnader.

text: Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Anspråk m.m.

text: AL anhölls i Danmark den 15 september 2005 på begäran av svensk åklagare med anledning av misstanke om häleri, grovt brott. Han häktades nästföljande dag av en dansk domstol. Han överfördes till Sverige den 21 september och var därefter frihetsberövad som anhållen och häktad till den 8 december 2005.

text: AL dömdes i tingsrätten till fängelse 1 år. I hovrätten meddelades han påföljdseftergift. Han friades slutligen av Högsta domstolen.

text: AL har begärt ersättning för lidande med högsta möjliga belopp. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 2 702 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett två yttranden.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rätten till ersättning och jämkningsfrågan

text: Enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som varit anhållen och häktad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning bl.a. om frikännande dom meddelas beträffande den misstanke som har legat till grund för frihetsberövandet. Enligt 3 § gäller detta också om någon i där angivna fall har varit berövad friheten utomlands.

text: AL är med dessa utgångspunkter i princip berättigad till ersättning på grund av det aktuella frihetsberövandet.

text: Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen kan dock ersättning vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsberövande eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Möjligheten till jämkning kan anses innefatta ett undantag från principen att den som inte blivit dömd i en rättegång ska betraktas som oskyldig. Av detta följer att det allmänna normalt ska utge ersättning i ett sådant fall och att jämkningsregeln i 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen ska tillämpas restriktivt. Vidare ankommer det på staten att visa att förutsättningarna för jämkning är uppfyllda.

text: I förarbetena till denna bestämmelse (

text: prop. 1997/98:105 s. 26

text: och

text: ) anges att skäl för jämkning på grund av den skadelidandes eget beteende kan finnas om denne har handlat på ett sådant sätt att han har dragit misstankarna till sig. Som exempel på när jämkning enligt bestämmelsen kan ske anges i propositionen att ett skyltfönster har krossats av någon i ett större stökigt gäng och polisen griper flera misstänkta på platsen. Även den som till sist inte kan bindas vid skadegörelsebrott bör då kunna vägras ersättning eller få sin ersättning jämkad, om han genom aktivt deltagande i gängets förehavanden har gett anledning till misstankar. Enligt Justitiekanslerns praxis kan det också komma i fråga att i vissa fall vägra ersättning, eller sätta ned beloppet, när den frihetsberövade enbart har varit närvarande vid händelser som innefattar brott eller som leder till brott.

text: I förarbetena (s. 55 f.) anges vidare att skäl för jämkning på grund av omständigheterna i övrigt kan finnas när det är klarlagt att en frihetsberövad person begått ett visst brott men åtal inte väcks på grund av att preskription har inträtt eller att åtalsunderlåtelse meddelas. Detsamma kan gälla om ett frihetsberövande förlängs beroende på att den frihetsberövade personen är så påverkad av alkohol, narkotika eller liknande att han inte kan svara för sig.

text: I det aktuella fallet har Högsta domstolen ansett det styrkt att såväl de objektiva som subjektiva rekvisiten för det brott (grovt häleri) som AL frihetsberövades och sedermera åtalades för har varit uppfyllda. Detta förhållande skulle i och för sig kunna anses tala för att AL genom sitt eget beteende har föranlett beslutet om frihetsberövande.

text: Högsta domstolen har emellertid också funnit att AL blev utsatt för en brottsprovokation från polisens sida, och att om det inte hade varit för denna provokation skulle han inte ha begått den aktuella brottsliga gärningen. Mot bakgrund härav fann domstolen att AL:s rätt till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: hade blivit oåterkalleligen undergrävd.

text: Högsta domstolen prövade därefter hur de provokativa åtgärderna skulle beaktas i målet, varvid domstolen slog fast att i sådana fall där rätten till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: har blivit oåterkalleligen undergrävd bör polisprovokation enligt svensk rätt betraktas som en bristande materiell straffbarhetsbetingelse. En följd av detta synsätt, förklarade domstolen, var att det inte hade förelegat förutsättningar för att åtala och döma AL. Åtalet mot honom skulle därför lämnas utan bifall.

text: Justitiekanslern gör för sin del följande bedömning. Inom straffprocessen utgör tvångsmedel som häktning och anhållande provisoriska åtgärder i förhållande till det förväntade åtalet och domen, dvs. den misstänkte frihetsberövas i avvaktan på att han åtalas, lagförs och döms för det aktuella brottet (se Ekelöf, Rättegång III, 7 uppl. s. 52). Med utgångspunkt i vad Högsta domstolen har uttalat om att det saknats förutsättningar för att åtala och döma AL, måste det sålunda även anses ha saknats förutsättningar för att anhålla och häkta honom. I konsekvens härmed kan AL inte genom sitt eget beteende anses ha föranlett beslutet om frihetsberövande.

text: Inte heller kan det, med hänsyn till Högsta domstolens ställningstagande och det beaktande av Europakonventionen som innefattas däri, anses oskäligt att ersättning betalas. Någon jämkning av ersättningsrätten ska alltså inte ske.

text: Ersättning för lidande

text: AL är således berättigad till ojämkad ersättning för det lidande som frihetsberövandet kan antas ha inneburit för honom.

text: AL har begärt ersättning för lidande med högsta möjliga belopp. Han har till stöd för sin begäran om en förhöjd ersättning hänvisat dels till att han blev utsatt för brottsprovokation dels till att hans psykiska lidande under häktningstiden var stort.

text: Ett frihetsberövande är i normala fall kvalfyllt. Om ett frihetsberövande har varit extra betungande kan detta utgöra en omständighet som bör föranleda en högre ersättning än normalt, förutsatt att sökanden genom läkarintyg eller dylikt styrker att frihetsberövandet har varit extra betungande.

text: Åklagaren har i sitt yttrande bekräftat vad AL har anfört om sitt lidande under häktningstiden. Det får därför antas att frihetsberövandet har varit extra kvalfyllt för honom. Denna omständighet skulle alltså i sig motivera en förhöjning av lidandeersättningen. Å andra sidan påverkar AL:s personliga förhållanden i form av ett tidigare frihetsberövande ersättningen i sänkande riktning. Justitiekanslern finner vid en samlad bedömning att det därför saknas skäl att utge högre ersättning än vad som brukar utgå vid frihetsberövanden av jämförbar längd. Det förhållandet att det var genom sin egen far som AL blev utsatt för en polisprovokation saknar i detta sammanhang betydelse. Ersättning ska därför utgå med normalbeloppet, dvs. 47 000 kr.

text: Ombudskostnader

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och godtas.


title: Remissyttrande Nästa steg? – Förslag för en stärkt minoritetspolitik (SOU 2017:60)

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta. Med dessa utgångspunkter har jag följande synpunkter på förslagen.

text: Det är viktigt att följa upp den minoritetspolitiska reform som genomfördes 2010 och en avgörande faktor för att lyckas med att utveckla minoritetspolitiken är att det finns en väl fungerande samordning mellan de många olika aktörer som måste bidra för att åstadkomma det önskade resultatet. Efter att ha tagit del av utredningens redovisning och förslag instämmer jag i experten Katarina Popovics synpunkter i hennes särskilda yttrande. Jag delar hennes bedömning att det saknas en analys av orsakerna till den brist på genomslag av arbetet med att stärka grundskyddet som utredningen anser föreligga. I brist på en sådan trovärdig analys saknas det också grund för slutsatsen att det bör inrättas en ny myndighet med uppgift att ta över det ansvar för samordning och uppföljning som idag delas mellan Länsstyrelsen i Stockholm och Sametinget. Som Katarina Popovic anför finns det ingen beskrivning eller förklaring i betänkandet som ger stöd för uppfattningen att en ny myndighet skulle innebära ett mera effektivt genomslag för grundskyddet. Tvärtom finns det grund för oro att en sådan liten ny myndighet skulle innebära ett slöseri med resurser och förlust av viktig erfarenhet och kompetens. En utveckling av den redan etablerade samverkansmodellen, som givetvis i sin nuvarande form vid behov kan tillföras ökade resurser, bör enligt min bedömning vara en betydligt säkrare väg för att åstadkomma en stärkt minoritetspolitik.


text: Justitiekanslern riktar kritik mot Lantmäteriet, Gotland, för att handläggningen av ett ärende gällande fastighetsreglering/avstyckning har dragit ut alltför långt på tiden.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: SL, HDA och BMP ansökte den 20 oktober 2011 hos Lantmäteriet, Gotland (lantmäteriet) om fastighetsreglering avseende fastigheterna Grötlingbo Hallinge 3:1 tillhörande BMP och Grötlingbo Bälshage 1:11 tillhörande SL och HDA. Som bilaga till ansökan fogades bl.a. en handling daterad den 2 september 2011, med rubriken Överenskommelse om överlåtelse av del av Hallinge 3:1. Ansökan ändrades genom en ny ansökan den 4 september 2012 till att avse avstyckning av del av fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1. SL, HDA och BMP lämnade samtidigt in ett köpekontrakt daterat den 9 juli 2012 avseende del av fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1.

text: Lantmäteriet vidtog inledningsvis ett flertal handläggningsåtgärder i ärendet. Det skedde bl.a. samråd med byggnadsnämnden och Länsstyrelsen Gotlands län samt besiktning på plats. Länsstyrelsen yttrade sig två gånger i ärendet avseende frågan om den begärda avstyckningen, först den 11 januari 2012 och sedan den 25 april 2012. I det första yttrandet angav länsstyrelsen att man inte avsåg att yttra sig i frågan om Grötlingbo Bälshage 1:11 skulle anses vara en fritidsfastighet eller en permanentbostad utan att den frågan överlämnades till lantmäteriet. I det senare yttrandet avstyrkte länsstyrelsen en avstyckning av del av fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1 och dess sammanläggning med SL:s och HDA:s fastighet Grötlingbo Bälshage 1:11. Genom ett beslut den 29 augusti 2012 biföll länsstyrelsen SL:s och HDA:s ansökan om tillstånd enligt

text: jordförvärvslagen (1979:230)

text: . I beslutet angavs att detta inte ändrade länsstyrelsens tidigare ställningstagande i frågan om fastighetsreglering. SL och HDA ingav den 23 oktober 2012 en komplettering till ansökan om avstyckning på begäran av lantmäteriet med en förklaring till hur de avsåg att använda den förvärvade delen av Grötlingbo Hallinge 3:1.

text: Av en notering i ärendets dagboksblad som gjordes den 13 december 2012 framgår att SL vid samtal med lantmäteriets funktionschef SC framförde missnöje med handläggningen av ärendet och att funktionschefen utlovade att ett beslut i ärendet skulle fattas i början av 2013.

text: Den 31 januari 2013 begärde lantmäteriet emellertid att SL och HDA skulle komplettera sin ansökan med ytterligare uppgifter. I skrivelsen angavs att ett beslut i ärendet skulle tas inom fyra veckor från det att begärd komplettering inkommit till lantmäteriet. En komplettering från SL och HDA inkom den 19 mars 2013.

text: Den 29 maj 2013 sålde BMP fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1 till KW och MW, som fick lagfart på fastigheten den 12 juni 2013.

text: Enligt dagboksbladet förekom inte några handläggningsåtgärder i avstyckningsärendet under perioden från den 19 mars och fram till den 3 september 2013, då lantmäteriet skickade kopia av köpekontraktet mellan SL och HDA å ena sidan och BMP å andra sidan till KW och MW. Samma dag begärde lantmäteriet från Inskrivningskontoret i Norrtälje kopia av den handling som legat till grund för ansökan om lagfart från KW och MW avseende fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1. Inskrivningskontoret informerade lantmäteriet påföljande dag att det endast fanns ett köpebrev och att detta avsåg hela fastigheten.

text: Lantmäteriet informerade den 24 september 2013 SL och HDA om att BMP hade sålt hela fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1 till KW och MW som beviljats lagfart på hela fastigheten. SL och HDA uppmanades att kontakta KW och MW för att se om det gick att lösa det uppkomna problemet med s.k. tvesala.

text: Den 13 november 2013 förelade lantmäteriet SL och HDA att senast den 15 december 2013 antingen presentera en kopia av en överlåtelsehandling från KW och MW av vilken det skulle framgå att de förvärvat den del av fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1 beträffande vilken avstyckning begärts eller visa en kopia av stämningsansökan av vilken skulle framgå att de väckt talan mot KW och MW om bättre rätt till den aktuella delen av fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1.

text: SL och HDA hörde inte av sig med anledning av lantmäteriets föreläggande.

text: Lantmäteriet beslutade den 18 februari 2014 att ställa in förrättningen med motiveringen att hela den fastighet vars avstyckning begärts sålts till KW och MW utan att förbehåll gjorts för den redan försålda delen av fastigheten.

text: SL har den 3 april 2014 överklagat lantmäteriets beslut till Mark- och miljödomstolen vid Nacka tingsrätt (mål nr 1381-14). Handläggningen där pågår alltjämt.

text: Anmälan till Justitiekanslern

text: SL och HDA har begärt att Justitiekanslerns ska granska lantmäteriets handläggning av det aktuella ärendet samt vidta åtgärder för att lantmäteriet ska meddela ett beslut i ärendet. Enligt SL:s och HDA:s uppfattning har handläggningen av ärendet dels varit oskäligt lång, dels hanterats illa. De anser att handläggaren har visat prov på inkompetens och att hans chef, trots löftet om att ärendet skulle bli avgjort i början av 2013, inte har följt upp ärendet och sett till att ett avgörande meddelats. SL och HDA har, som Justitiekanslern har uppfattat deras skrivelse, förutskickat att de kan komma att begära ersättning av staten avseende kostnader för juridisk hjälp samt kostnader som kan uppstå om de tvingas flytta sitt avloppssystem från fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat och tagit del av akten och dagboksbladet i lantmäteriets ärende nr I 11520. Justitiekanslern har vidare inhämtat ett yttrande från lantmäteriet samt ytterligare uppgifter via e-post. Lantmäteriet har anfört bl.a. följande. Det är svårbedömt om en avstyckning av del av fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1 bör tillåtas enligt

text: fastighetsbildningslagen (1970:988)

text: . Efter skriftväxling med Länsstyrelsen i Gotlands län och efter att sökandena i ärendet ändrat sitt anspråk till att avse avstyckning, var man på lantmäteriet överens om att tillåta den sökta fastighetsbildningen. Under tiden såldes dock hela fastigheten Grötlingbo Hallinge 3:1 till nya ägare som sökte och erhöll lagfart, vilket innebar att det inte var möjligt att genomföra fastighetsbildningen pga. s.k. tvesala. Det är möjligt att problemet med tvesala hade kunnat undvikas om lantmäteriets handläggning hade skett snabbare, men problemet hade även kunnat undvikas om SL och HDA hade sökt lagfart på den förvärvade fastighetsdelen med stöd av köpehandlingen från den 9 juli 2012. Det finns en ”lucka” i handläggningen om ca 5,5 månader (den 19 mars – 3 september 2013).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledningsvis ska anmärkas att Justitiekanslern inte har möjlighet att vidta åtgärder för att lantmäteriet ska meddela ett beslut i ärendet. Ärendet handläggs här inom ramen för Justitiekanslerns tillsynsuppdrag vilket innebär att Justitiekanslern om detta är befogat kan uttala kritik mot en myndighet men däremot inte kan ändra en myndighets beslut eller ålägga en myndighet att fatta ett visst beslut.

text: Bestämmelser om handläggningen av ärenden, som bl.a. ska tillämpas av lantmäteriet, finns i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: . Där anges i

text: 7 §

text: att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Handläggningstiden i det aktuella ärendet uppgick till två år och fyra månader. Under två perioder (den 23 oktober 2012 – 31 januari 2013 och den 19 mars – 3 september 2013, sammanlagt nästan nio månader) vidtog lantmäteriet inte några aktiva åtgärder i syfte att driva handläggningen av ärendet framåt till ett avgörande. Ärendet avslutades först den 18 februari 2014, trots att det synes ha varit klart för avgörande när sökandena ingav begärd komplettering den 19 mars 2013.

text: SL och HDA utlovades vid två tillfällen att ett avgörande i ärendet skulle meddelas inom kort, först den 13 december 2012 då funktionschefen lovade att ett beslut i ärendet skulle fattas i början av 2013 och därefter i skrivelsen den 31 januari 2013 i vilken angavs att ett beslut i ärendet skulle tas inom fyra veckor från det att SL och HDA kompletterat sin ansökan. Trots att ansökan kompletterades den 19 mars 2013 meddelades inte något beslut i ärendet förrän den 18 februari 2014, dvs. elva månader senare.

text: Lantmäteriet har inte lämnat någon godtagbar förklaring till varför man inte, som utlovat, fattade beslut i ärendet inom fyra veckor efter det att SL och HDA den 19 mars 2013 kompletterat sin ansökan. Lantmäteriet har inte heller levt upp till det löfte som i december 2012 gavs om att beslut skulle fattas i början av 2013. Det är visserligen riktigt som lantmäteriet anfört att det uppkomna problemet med s.k. tvesala skulle ha kunnat undvikas om SL och HDA hade sökt lagfart på den förvärvade delen av Grötlingbo Hallinge 3:1 med stöd av köpehandlingen av den 9 juli 2012. Någon sådan ansökan skulle dock inte ha varit nödvändig om lantmäteriet, som deras inställning får förstås, hade bifallit ansökan om avstyckning genom ett beslut inom den utlovade tiden.

text: Lantmäteriet förtjänar kritik för hur ärendet hanterats.


title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen har vägrats på grund av oskälighet

text: Justitiekanslern avslår GG:s begäran om ersättning.

text: Anspråk m.m.

text: GG var berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 20 mars – 5 april 2006 på grund av misstanke om häleri. Frikännande dom har meddelats. Domen har vunnit laga kraft.

text: GG har begärt ersättning för lidande utan att ange något belopp. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 1 286 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande.

text: GG har beretts tillfälle att yttra sig över åklagarens skrift.

text: Justitiekanslern har tagit del av Huddinge tingsrätts dom den 5 april 2006 (mål nr B 1077-06).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den som har varit anhållen under minst 24 timmar på grund av misstanke om brott har enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) rätt till ersättning av staten om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks. GG är därmed i princip berättigad till ersättning för den tid då han var berövad friheten.

text: Åklagaren har emellertid anfört att det finns sådana omständigheter i ärendet som bör föranleda att GG vägras ersättning.

text: Av 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen följer att ersättning kan vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Med hänsyn till att möjligheten till jämkning kan anses innefatta ett undantag från den grundläggande rättsstatliga principen att den som inte blivit dömd i en rättegång skall betraktas som oskyldig och som en konsekvens härav normalt bör tillerkännas ersättning av det allmänna för ett frihetsberövande är det dock påkallat med en restriktiv tillämpning av jämkningsbestämmelsen. Det ankommer vidare på staten att visa att förutsättningarna för jämkning är uppfyllda (

text: prop. 1997/98:105 s. 25

text: f. och s. 56).

text: GG har varit anhållen och häktad på grund av misstanke om häleri. Av utredningen framgår att GG vid huvudförhandlingen har bestritt ansvar för häleri och därvid gjort gällande att det inte är styrkt att det aktuella godset frånhänts annan genom brott. GG har hörd över åtalet uppgivit att han vid det ifrågavarande tillfället träffat en kamrat som var skyldig honom pengar. Eftersom kamraten inte hade några pengar att betala skulden med blev han erbjuden varor i stället. Varorna förvarades

text: i en kasse som han tog emot. Han försökte sälja varorna men greps då av vaktpersonal. Han hade dessförinnan tittat på varorna i kassen och då sett att det satt prislappar på dem, varför han misstänkte att de var stulna.

text: Tingsrätten har gjort följande bedömning (se domen s. 3).

text: ”Åklagaren har åberopat viss utredning där polis fått uppgifter om att de i åtalet angivna affärerna har de varor som åtalet gäller i sitt sortiment. Någon utredning som visar att varorna blivit stulna finns dock inte och i målet finns inte heller något yrkande om att varorna skall återlämnas till butikerna. Vid angivna förhållanden finner tingsrätten inte att de av åklagaren angivna stöldbrotten är styrkta. Redan GG:s egna uppgifter ger dock vid handen att omständigheterna varit sådana att det skäligen kan antas att varorna frånhänts annan genom brott. Såsom åtalet utformats kan det dock inte vinna bifall.”

text: Tingsrätten har således, som det får förstås, ogillat åtalet eftersom gärningsbeskrivningens utformning inte ansågs innefatta den mildare straffbestämmelsen häleriförseelse. Tingsrätten har dock konstaterat att GG objektivt sett har gjort sig skyldig till ett förfarande som omfattas av den brottsrubriceringen.

text: GG hade visserligen i princip varit berättigad till ersättning även för det fall han hade dömts för häleriförseelse eftersom det brottet normalt inte kan utgöra grund för häktning (endast böter eller sex månaders fängelse är föreskrivet i straffskalan), jfr 2 § första stycket 3 frihetsberövandelagen. Även i detta fall gäller dock de bestämmelser om jämkning som har nämnts ovan.

text: På grund av sitt handlande, såsom tingsrätten enligt ovan har bedömt det, måste GG anses ha föranlett beslutet om frihetsberövande genom sitt eget beteende. Ersättningen till honom skall därför jämkas. Enligt Justitiekanslerns bedömning bör jämkning i detta fall ske till noll.

text: GG:s anspråk på ersättning skall alltså avslås.


title: Remissyttrande över Domstolsverkets promemoria med hemställan om ändring i tingsrättsinstruktionen (Justitiedepartementet, Ju2015/5035/DOM)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i promemorian och de överväg-anden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta.

text: I promemorian föreslås vissa ändringar i tingsrättsinstruktionens regler om delegation till notarier, notariemeriterade beredningsjurister och domstolshandläggare. Förslagen syftar till att tillåta att relativt okomplicerade arbetsuppgifter ska kunna fördelas på ett mer ändamålsenligt sätt och att domstolarna på så sätt bättre ska kunna bemöta allmänhetens krav på en rättssäker och snabb handläggning (se promemorian s. 12 f.). Mot detta syfte finns inget att invända. Som Justitiekanslern i tidigare sammanhang konstaterat förekommer det problem med alltför långa handläggningstider i svenska domstolar, vilket i sig är ett bekymmer ur rättssäkerhetssynpunkt. Justitiekanslern välkomnar således förslag som kan leda till en effektivisering av handläggningen, förutsatt att andra grundläggande rättssäkerhetsfrågor inte träds förnär (se t.ex. Justitiekanslerns yttrande över betänkandet Ökad endomarbehörighet i tvistemål,

text: Ds 2014:24

text: Som framhålls i promemorian bör rättssäkerhets- och kvalitetsaspekter ytterst sätta gränsen för vilka åtgärder som ska förbehållas ordinarie domare. Delegationsreglerna ska inom dessa gränser ge förutsättningar att fördela ansvar och beslutanderätt hos ”rätt” personalkategori och ”rätt” individ. Domstolarna är skyldiga att ha interna rutiner som medför att det i varje enskilt mål och ärende finns ledning för att pröva vilken delegation som bör föreligga.

text: Med dessa utgångspunkter har Justitiekanslern följande synpunkter på förslagen i promemorian.

text: Avslag på ansökan om rättshjälp och avvisning av stämningsansökan

text: I promemorian föreslås att det ska införas en möjlighet att förordna en notarie eller en notariemeriterad beredningsjurist att i uppenbara fall avslå en ansökan om rättshjälp. Det föreslås vidare att de nämnda personalkategorierna ska kunna ges förordnanden att besluta om avvisning av stämningsansökningar i mål där förlikning är tillåten och käranden trots föreläggande om det har underlåtit att betala ansökningsavgiften. Justitiekanslern instämmer i allt väsentligt med de överväganden som anförts till grund för dessa två förslag och tillstyrker förslagen.

text: Också i en annan situation föreslås det i promemorian att notarier och notariemeriterade beredningsjurister ska ges möjlighet att avvisa stämningsansökningar. Det rör sig om fall när fråga om tredskodom aktualiseras och domstolen i enlighet med vad som följer av

text: 10 kap. 18 § rättegångsbalken

text: självmant prövat sin behörighet och då funnit att domstolen inte är behörig att handlägga tvisten. Till en sådan delegationsregel ställer sig Justitiekanslern mer tveksam. Denna typ av beslut är knappast vanligt förekommande hos tingsrätterna. Nyttan i effektivitetshänseende av den föreslagna regeln torde därför bli begränsad. Till detta kommer att de aktuella avvisningsbestämmelserna inte nödvändigtvis är okomplicerade att tillämpa. Sammantaget kan det ifrågasättas om det finns tillräckliga skäl att genomföra förslaget i denna del.

text: Förordnande av god man för bortavarande part och målsägandebiträde

text: Enligt promemorian bör att en möjlighet införas för anställda vid tingsrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet att – på sätt som nu gäller beträffande offentliga försvarare – förordna också målsägandebiträden.

text: Förslaget, vilket alltså omfattar delegation till såväl notarier och notariemeriterade beredningsjurister som domstolshandläggare, får antas medföra effektivitetsvinster. Något vägande rättssäkerhetsskäl som talar mot en utökning av delegationsmöjligheterna i det aktuella avseendet finns inte. Däremot kan det vid delegation finnas en risk att målsägandebiträden i högre utsträckning än idag förordnas i fall där så inte borde ha skett, vilket i så fall medför att staten drabbas av extra utgifter (jfr promemorian s. 18). Justitiekanslern anser dock inte att denna risk – även om den på förhand är svår att värdera – är av sådan karaktär att förslaget inte bör genomföras. Förslaget tillstyrks.

text: En ny regel föreslås också som ger möjlighet att delegera till anställda vid tingsrätten att på eget ansvar förordna god man för bortavarande part enligt

text: 18 kap. 1 § första stycket äktenskapsbalken

text: och

text: 20 kap. 2 § första stycket föräldrabalken

text: . För andra anställda än tingsnotarier eller notariemeriterade beredningsjurister – dvs. domstolshandläggare – föreslås därvid en begränsning i den behörighet som kan delegeras. Begränsningen innebär att domstolshandläggare endast ska kunna förordna vissa kategorier av jurister av för uppdraget som god man (advokat eller någon som genom tidigare förordnanden har fått erfarenhet av och visat lämplighet för sådana uppdrag). Det framhålls i promemorian att motsvarande begränsning för domstolshandläggare finns i den nu gällande delegationsregeln avseende ärenden om förordnande av boutredningsmän, bodelningsförrättare och skiftesmän (se 17 § tingsrättsinstruktionen, där den nya delegationsregeln också föreslås placeras).

text: Justitiekanslern har inget att erinra mot att delegation beträffande förordnande av god man för bortavarande part ska kunna ske på det sätt som förordas i promemorian.

text: Justitiekanslern konstaterar dock att beslut om att förordna sådana gode män – till skillnad från t.ex. förordnanden av boutredningsmän, bodelningsförrättare och skiftesmän – meddelas som ett led i handläggningen av ett tvistemål. Besluten går inte att överklaga särskilt på annan grund än enligt

text: 49 kap. 7 § rättegångsbalken

text: . Det torde således, med tillämpning av 16 § tingsrättsinstruktionen, redan idag vara möjligt att till anställda hos domstolen som har tillräcklig kunskap och erfarenhet delegera rätten att förordna god man för bortavarande part (jfr p. 15 i den sist nämnda paragrafen, och det JO anfört avseende målsägandebiträden och särskilda företrädare för barn i beslut med dnr 2597-2013 och 3586-2013). Någon ny delegationsregel i enlighet med förslaget i promemorian synes således inte vara nödvändig.

text: Däremot bör noteras att den i promemorian föreslagna begränsningen beträffande domstolshandläggares förordnanden av god man för bortavarande part (dvs. att endast advokater och erfarna/visat lämpliga jurister får förordnas) inte gäller enligt den nuvarande lydelsen av 16 § tingsrättsinstruktionen. Det finns således skäl att överväga om en sådan begräsningsregel bör införas där.

text: Handläggning av förenklade tvistemål

text: Enligt nuvarande ordning får notarier och notariemeriterade beredningsjurister i vissa fall förordnas att på eget ansvar handlägga s.k. FT-mål (förutsatt att dessa inte är svåra eller av någon annan orsak kräver särskild erfarenhet). Delegationsmöjligheten begränsas dock till fall där värdet av det som yrkas i målet uppenbart inte överstiger en tiondel av prisbasbeloppet enligt lagen om allmän försäkring, eller där målet avser vissa kontrollavgifter eller trafikförsäkringsrelaterade fordringar. I promemorian föreslås att de nämnda belopps- respektive kategoribegränsningarna inte längre ska gälla, utan att samtliga FT-mål ska kunna delegeras.

text: Som huvudsakligt skäl för förslaget har anförts att tvistemålets värde inte har någon avgörande koppling till målets komplexitet, och att det är mest ändamålsenligt att den närmare avgränsningen beträffande vilka FT-mål som är lämpliga att delegera får göras av den enskilda tingsrätten (s. 18 f.).

text: Att ett tvistemålets värde och komplexitet inte alltid är knutna till varandra är visserligen riktigt. Tvisteföremålets värde har dock av andra skäl – främst kopplingen till de ekonomiska konsekvenser som målet kan få för parterna –betydelse för hur delegationsregelns gränser bör sättas.

text: Justitiekanslern anser att det förslag som i denna del lagts i promemorian sträcker delegationsregeln för långt, och avstyrker därför förslaget i sin nuvarande utformning. Om en utvidgning av delegationsmöjligheten ändå anses önskvärd skulle en viss höjning av den nu föreskrivna beloppsgränsen, t.ex. till en fjärdedel av basbeloppet, enligt Justitiekanslerns bedömning ligga inom gränserna för vad som är en godtagbar avvägning mellan rättssäkerhets- och effektivitetsintressen.


title: Skadestånd med anledning av långsam handläggning av ett ärende om sjukersättning

text: Justitiekanslern avslår AA:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Försäkringskassan avslog AA:s ansökan om halv sjukersättning den 4 april 2016. Beslutet omprövades utan ändring den 30 september 2016 och överklagades till Förvaltningsrätten i Härnösand den 30 november 2016. Därefter skedde viss ytterligare skriftväxling. Målet bedömdes vara klart för avgörande den 20 februari 2017. Förvaltningsrätten biföll AA:s överklagande den 11 juli 2018.

text: Den 15 augusti 2018 beslutade Försäkringskassan om sjukersättning till AA enligt ansökan. När den samordnades med annan ersättning framkom att 233 797 kr för mycket hade utbetalats till honom under den aktuella perioden (augusti 2015 – september 2017). I praktiken kom därför ingen sjukersättning att betalas ut.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med 20 000 kr på den grunden att den oskäligt långa handläggningstiden i förvaltningsrätten påverkade honom mycket negativt. Det fick även till följd att andra beslut rörande hans rätt till försäkringsersättning inte kunnat fastställas i tid.

text: Förvaltningsrätten i Härnösand har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sak-skada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Med stöd av dessa regler är staten normalt inte skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: samt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Långsam handläggning kan i vissa fall utgöra skadeståndsgrundande fel och försummelse enligt

text: skadeståndslagen

text: . Vidare har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter rätt till domstols-prövning inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Förutom den totala handläggningstiden beaktas särskilt vid bedömningen målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Inom ramen för bedömningen av domstolarnas handläggning av målet fäster Europadomstolen särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet.

text: Justitiekanslern har inom ramen för statens frivilliga skadereglering, med beaktande av bl.a. Europadomstolens avgörande i MD mot Sverige (no. 25419/94) samt

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2005 s. 726

text: och

text: RÅ 2006 ref. 43

text: , ansett att en inaktivitetsperiod om två år kan föranleda slutsatsen att en kränkning har förekommit (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 15 april 2008 i ärendena med dnr

text: , 7913-07-40 och 7914-07-40). Av de angivna rättsfallen framgår dock tydligt att varje period av inaktivitet inte innebär att det har skett en överträdelse av rätten till rättegång inom skälig tid, utan det måste röra sig om längre sådana perioder. En handläggningstid på flera år i en instans innebär inte heller per automatik att artikel 6.1 har åsidosatts. (Se Europadomstolens dom den 12 april 2012, no. 60437/08,

text: E mot Sverige

text: , närmare tre års handläggning av ett mål om livränta i en kammarrätt.)

text: Den relevanta tidsperioden enligt artikel 6.1 börjar löpa när det föreligger en reell och seriös tvist angående en viss rättighet eller skyldighet och den avslutas när tvisten är slutligt avgjord. När det är fråga om beslut som fattas i administrativ ordning innan domstolsprövning kan ske krävs normalt sett att ett avslagsbeslut har meddelats.

text: Bedömningen i aktuellt fall

text: Det aktuella ärendet avser sjukersättning, vilket ses som en civil rättighet i den mening som avses i artikel 6.1. Den relevanta tidsperioden började löpa när Försäkringskassan fattade sitt avslagsbeslut och avslutades genom förvaltningsrättens dom. Den totala handläggningstiden uppgår därmed till ca två år och tre månader, vilket inte är en anmärkningsvärt lång tid.

text: Handläggningstiden i förvaltningsrätten var drygt ett år och sju månader. Efter att handlingar i målet kommunicerats och ett slutligt yttrande från AA inkommit vidtogs inte någon åtgärd under närmare ett år och fem månader. Enligt

text: 17 § förordningen (1996:382)

text: med förvaltningsrättsinstruktion ska mål vid förvaltningsrätt avgöras så snart det kan ske. Det innebär att mål som är klara för avgörande inte får bli liggande någon längre tid. Det finns däremot inte något särskilt lagstadgat skyndsamhetskrav för mål om sjukersättning. Sådana ärenden är emellertid ofta av stor vikt för den enskilde, vilket ska beaktas vid bedömningen enligt Europadomstolens praxis.

text: Det är domstolens ansvar att driva ett mål mot ett avgörande så snart som möjligt. Det finns inget som tyder på att AA på något sätt bidrog till att det tog lång tid. Målet var inte heller så komplext att det kan förklara den långa handläggningstiden. Förvaltningsrätten har anfört att målsättningen är att avgöra mål om sjukersättning inom sex månader och att överklagandet i detta fall inte har avgjorts inom skälig tid. Dröjsmålet har förklarats utifrån domstolens brist på personal, hög personalomsättning och en mycket kraftig målökning. Justitiekanslern vill emellertid understryka att resursbrist endast i undantagsfall kan påverka bedömningen i förhållande till åtagandet enligt konventionen (se även

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: ). Någon sådan undantagssituation har det inte varit fråga om här.

text: AA:s rätt till domstolsprövning inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: måste därför anses ha åsidosatts med hänsyn till den långa tiden av inaktivitet hos förvaltningsrätten.

text: Frågan är då om det krävs – enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: – att AA tillerkänns skadestånd för att gottgöra överträdelsen. Vid prövningen ska göras en helhetsbedömning av överträdelsens art och omständigheterna i övrigt (se även

text: 5 kap. 8 § skadeståndslagen

text: och

text: prop. 2017/18:7 s. 64

text: ). I praxis har det ansetts att en rätt till ersättning förutsätter att skadan är av viss storleksordning (se 2012 s. 211 I p. 26 och

text: NJA 2013 s. 842

text: p. 61). Vid mindre ideella skador kan det vara en tillräcklig gottgörelse att överträdelsen erkänns.

text: Trots den oro som den långa inaktiviteten måste ha förorsakat AA, får konsekvenserna i detta fall anses ha varit mindre allvarliga. Vid den bedömningen har i någon mån beaktats att annan ersättning, klart överstigande det överklagade beslutet om halv sjukersättning, utbetalades till honom under den aktuella perioden. Vidare beslutade Försäkringskassan om sjukersättning enligt förvaltningsrättens dom kort efter att domen meddelades.

text: Vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att ett konstaterande av överträdelsen utgör tillräcklig gottgörelse i detta fall. AA har således inte någon rätt till ersättning för ideell skada med anledning av att hans rättigheter enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har åsidosatts.


title: Anmälan mot en åklagare för att han lämnade uppgifter ur en förundersökning till massmedia m.m.

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden men vidtar inte någon åtgärd därutöver.

text: Ärendet

text: Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål, har hit överlämnat en anmälan mot en åklagare. Anmälan är gjord av en mor till ett brottsoffer. Som det får förstås gör anmälaren gällande att vice chefsåklagaren PS gjorde sig skyldig till brott när han under en förundersökning dels beslutade att massmedia skulle få del av uppgifter som enligt hennes mening omfattades av sekretess, dels beslutade att till medierna lämna andra känsliga uppgifter innan hon hade hunnit informera släkt och vänner om dessa.

text: Anmälaren har muntligen och skriftligen hos Polisen kompletterat anmälan. Riksenheten för polismål har överlämnat kompletteringarna hit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan om åklagaren åtnjöt meddelarfrihet

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) står det envar fritt att meddela uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift till bl.a. tidningsredaktioner, såvida inte annat är föreskrivet i TF (s.k. meddelarfrihet). I

text: 1 kap. 3 §

text: TF föreskrivs att ingen får åtalas eller dömas till ansvar eller åläggas ersättningsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan till det i annan ordning eller i andra fall än som anges i förordningen. Regleringen innebär att ett ingripande från det allmänna mot den som med utnyttjande av meddelarfriheten lämnar uppgifter till bl.a. massmedia bara kan ske när TF medger det. Motsvarande bestämmelser gäller enligt

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: beträffande de medier som omfattas av den grundlagen.

text: För att jag ska kunna pröva anmälan mot åklagaren krävs alltså att han inte åtnjöt meddelarfrihet när han på det sätt som görs gällande i anmälan lämnade uppgifter ur den aktuella förundersökningen till medierna. I denna del gör jag följande överväganden.

text: Av uttrycket ”envar” följer att meddelarfriheten avser medborgarna och däribland också de offentliganställda. Meddelarfriheten gäller däremot inte myndigheter eller andra allmänna organ som sådana. Om en myndighet beslutar att informera medier genom t.ex. ett pressmeddelande hindrar således inte TF att ett ingripande sker med anledning av ett sådant beslut (jfr bl.a. JO 1984/85 s. 278 f.). Detsamma kan gälla när den som officiellt har att företräda en myndighet uttalar sig i massmedia. Verkschefer och vissa andra högre befattningshavare kan nämligen ofta ha en sådan ställning att de som personer är intimt förknippade med de tjänster som de upprätthåller. Det kan då ibland vara svårt att avgöra om personen uttalar sig på myndighetens vägnar eller som enskild. Sådana gränsdragningsproblem kan uppkomma när t.ex. en åklagare lämnar uppgifter för publicering.

text: Inte minst med hänsyn till den stora betydelse som meddelarfriheten har just för de offentliganställda måste stor återhållsamhet iakttas vid bedömningen av huruvida ett meddelande eller en uppgift som lämnas för publicering i en tryckt skrift ska anses falla utanför det område som täcks av meddelarfriheten. En gräns torde få dras mellan å ena sidan uttalanden som helt klart görs i tjänsten av någon som företräder myndigheten och å andra sidan uttalanden som visserligen har samband med tjänsten men snarast har karaktär av personliga meningsyttringar. De förstnämnda torde normalt inte omfattas av meddelarfrihet, medan de sistnämnda i princip torde skyddas. I gränsområdet mellan de båda kategorierna råder en viss osäkerhet om vad som gäller.

text: Utrymmet för ett ”privat” agerande vid sidan om tjänsteutövandet måste dock, vad gäller en åklagare som handlägger ett visst ärende, anses begränsat såvitt gäller det handlagda ärendet (jfr bl.a. Justitiekanslerns beslut den 16 juli 2008 i ärendet med dnr

text: I detta fall avser anmälan uppgifter som en åklagare sägs ha lämnat om en pågående brottsutredning som han själv var ansvarig för. Även med en extensiv tolkning av lagtexten måste de uppgifter som åklagaren påstås ha lämnat anses ha haft ett sådant samband med hans uppdrag som förundersökningsledare att han inte åtnjöt någon meddelarfrihet. Något hinder för mig att ingripa mot åklagaren med anledning av de uppgifter som han sägs ha lämnat till medierna föreligger därför i och för sig inte.

text: Finns det anledning att anta att åklagaren har gjort sig skyldig till brott?

text: Som det får förstås gör anmälaren gällande att åklagaren till massmedia spred uppgifter som omfattades av sekretess. Fråga uppkommer då om det finns anledning att anta att åklagaren härvid gjorde sig skyldig till brott mot tystnadsplikt (se

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: Inledningsvis bör det klargöras att det inte finns något generellt hinder för en åklagare att lämna uppgifter till massmedia under en pågående förundersökning. Åklagaren måste också ha ett visst tolkningsutrymme när han eller hon gör en sekretessprövning. För att Justitiekanslern ska inleda förundersökning för brott mot tystnadsplikt eller kritisera en åklagare med anledning av att han har lämnat uppgifter ur en förundersökning krävs därför i princip att det finns anledning att anta att den bedömning som åklagaren gjorde när han beslutade sig för att lämna ut uppgifterna var klart oriktig.

text: Vad gäller frågan om de uppgifter som åklagaren i det nu aktuella ärendet lämnade till massmedia kan antas ha omfattats av sekretess gör jag följande överväganden.

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: gäller sekretess bl.a. för uppgifter som hänför sig till en förundersökning i ett brottmål, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Skaderekvisitet är rakt, vilket innebär att det föreligger en presumtion för offentlighet. Sekretess enligt detta lagrum gäller endast om den omständigheten att uppgifterna lämnas ut kan antas leda till skada för den brottsbekämpande verksamheten. En enskild kan inte åberopa paragrafen till stöd för att uppgifter om honom eller henne ska omfattas av sekretess (jfr Regner m.fl.,

text: Sekretesslagen

text: – En kommentar, s. 5:3 f.). Denna bestämmelse i

text: sekretesslagen

text: saknar därför relevans vid prövningen av anmälan.

text: Enligt

text: 9 kap. 17 § första stycket 1 sekretesslagen

text: gäller, om inte annat följer av 18 §, sekretess för uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden i utredningar enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Skaderekvisitet i bestämmelsen är omvänt och uttryckt på så sätt att sekretess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. Sekretessen gäller dock inte – med vissa särskilt angivna undantag – sedan uppgiften har lämnats till en domstol med anledning av åtal (se

text: 9 kap. 18 § andra stycket sekretesslagen

text: ). Likaså blir uppgiften enligt

text: 9 kap. 17 § andra stycket sekretesslagen

text: som regel offentlig i samband med att den förekommer vid en häktningsförhandling eller någon annan förhandling om användning av tvångsmedel.

text: Med anledning av att den aktuella förundersökningen rörde misstanke om mord bör det nämnas att

text: 9 kap. 17 § sekretesslagen

text: även gäller till förmån för en avliden person (se bl.a.

text: RÅ 1992 not 50

text: Den information som åklagaren i detta avseende sägs ha spritt till massmedia gällde uppgifter rörande ett erkännande som den i målet misstänkte personen hade lämnat under utredningen. Vid den tidpunkt som åklagaren sägs ha lämnat dessa uppgifter till medierna var det alltså i princip klart att uppgifterna under alla förhållanden skulle bli offentliga i samband med att han senare väckte åtal. Vid sådant förhållande kan den bedömning som åklagaren gjorde i sekretessfrågan inte anses ha varit oriktig.

text: Vad anmälaren i övrigt har anfört om åklagarens kontakter med massmedia gör inte heller att det finns anledning att anta att åklagaren har gjort sig skyldig till något brott.

text: Förundersökning ska därför inte inledas.

text: Finns det anledning att inom ramen för Justitiekanslerns tillsynsverksamhet granska det sätt på vilket åklagaren lämnade uppgifter till massmedia?

text: Anmälaren har gjort gällande att åklagaren under förundersökningen lämnade känsliga uppgifter till massmedia rörande hennes dotter innan hon hade hunnit informera familjen och vänner om dessa uppgifter. Hon har vidare gjort gällande att åklagaren ”släppte ut uppgifter till media” trots att hon blev lovad att så inte skulle ske. Mot denna bakgrund uppkommer frågan om det finns anledning för mig att inom ramen för Justitiekanslerns tillsynsverksamhet granska åklagarens agerande i aktuellt avseende. I denna del gör jag följande överväganden.

text: Enligt sin instruktion (15 § andra stycket) ska Justitiekanslern pröva ett klagomål endast om frågans beskaffenhet ger Justitiekanslern anledning att ta upp saken till prövning. Det innebär bl.a. att jag normalt inte uttalar mig om de bedömningar som en domstol eller en myndighet har gjort i ett mål eller ett ärende. Sådana bedömningar ska domstolen respektive myndigheten göra självständigt (jfr

text: 11 kap.

text: och

text: 7 §§

text: regeringsformen

text: ). Vid uppenbara felbedömningar anser jag mig ändå kunna inskrida med kritik om det i övrigt finns skäl för det.

text: Den aktuella brottsutredningen rönte mycket stor uppmärksamhet bland allmänheten och de uppgifter som åklagaren sägs ha spritt till medierna får anses ha varit av allmänintresse. Vad som har kommit fram i anmälan om det sätt på vilket åklagaren sägs ha lämnat uppgifter till medierna ger mig inte anledning, med de begränsningar som gäller för Justitiekanslerns tillsynsverksamhet, att närmare granska åklagarens agerande i aktuellt avseende.

text: Jag vill avslutningsvis påpeka att det naturligtvis är viktigt att åklagaren och Polisen försöker tillvarata målsägandens intressen av att få del av uppgifter ur förundersökningen innan dessa lämnas till medierna. Samtidigt bör man ha i åtanke att åklagaren och Polisen är skyldiga att omedelbart lämna ut icke sekretessbelagda uppgifter ur allmänna handlingar när någon begär det.


title: En person som har varit närvarande vid ett sexuellt övergrepp har fått sin ersättning för frihetsberövandet jämkad till noll

text: Justitiekanslern avslår CS:s skadeståndsanspråk.

text: Ärendet

text: CS var frihetsberövad som anhållen den 20 – 21 juli 2004 på grund av misstanke om våldtäkt alternativt grov våldtäkt. Förundersökningen har lagts ned utan att åtal har väckts.

text: CS har begärt ersättning med 2 500 kr för lidande och med 1 260 kr för ombudsarvode.

text: Åklagaren har i ett yttrande anfört bl.a. att ersättningen bör jämkas på grund av eget beteende.

text: Följande kan anges angående bakgrunden till den aktuella brottsmisstanken.

text: Genom en dom av Falu tingsrätt den 18 augusti 2004 dömdes två personer för en grov våldtäkt som hade ägt rum i en gångtunnel. Tingsrätten förordnade också att ett i beslag taget flashminne från en CS tillhörig digitalkamera skulle förklaras förverkat. Domen fastställdes i huvudsak genom en dom av Svea hovrätt den 7 oktober 2004. De två personer som dömdes var kamrater till CS. I målet hördes CS, som hade befunnit sig på platsen vid tillfället. På det flashminne som förklarades förverkat fanns bilder från övergreppet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Eftersom förundersökningen avseende de brottsmisstankar som föranledde frihetsberövandet av CS har lagts ned har CS i princip rätt till ersättning enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) för det lidande som frihetsberövandet kan ha vållat honom.

text: Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen kan ersättning vägras eller sättas ned bl.a. om frihetsberövandet har föranletts av personens eget beteende. Detta kan komma i fråga t.ex. om en person har begått ett brott som har samband med misstanken. Han får då ofta finna sig i att bli misstänkt även för annat. Också den som har deltagit aktivt i ett agerande som har innefattat brott men som inte själv har gjort sig skyldig till något brottsligt får ibland anses ha föranlett sitt frihetsberövande. Enligt Justitiekanslerns praxis kan det också komma i fråga att i vissa fall vägra ersättning, eller sätta ned beloppet, när den frihetsberövade enbart har varit närvarande vid händelser som innefattar brott eller som leder till brott, se t.ex. beslut 2002-02-27 i ärende med dnr

text: . Justitiekanslern har nyligen – beslut 2005-07-21 i ärende med dnr

text: – jämkat ersättningen till en person som var berövad friheten på grund av misstanke om grov våldtäkt alternativt medhjälp till grov våldtäkt på den grunden att han var närvarande i den lägenhet där målsäganden utnyttjades sexuellt och i vart fall delvis var medveten om vad som förekom samt hade en mindre del i händelseförloppet. Domstolen hade i det fallet funnit styrkt att även denne hade insett att målsäganden var i ett hjälplöst tillstånd.

text: Vid bedömningen av om det finns grund för att vägra CS ersättning eller sätta ned beloppet har Justitiekanslern att utgå från vad domstolarna funnit utrett och vad CS själv därutöver kan ha medgett.

text: Genom vad CS själv har uppgett i det mål där de båda andra personerna var åtalade är utrett att han befann sig i gångtunneln där övergreppet ägde rum och att en fjärde person fotograferade övergreppet med hans kamera.

text: Av tingsrättens dom framgår att de båda vittnen som såg händelsen berättade att målsäganden skrek av smärta respektive snyftade, kved och grät samt att de två killar som inte var involverade i övergreppet hoppade omkring och skrattade. Tingsrätten satte tilltro till vittnena och fann att det genom vittnesbevisningen var styrkt att målsäganden under händelseförloppet hade visat att hon inte deltog frivilligt. Hovrätten instämde i tingsrättens bedömning.

text: Omständigheterna är på grund av vad som nu har sagts sådana att CS måste ha förstått att målsäganden utsattes för ett övergrepp, även om han för sin del inte gjorde sig skyldig till något brott. Utredningen ger inget stöd för att CS har befunnit sig på platsen mot sin vilja, utan det får tvärtom anses klarlagt att han under förhållandevis lång tid frivilligt har uppehållit sig där. Han har dessutom tillhandahållit sin kamera för att övergreppet skulle kunna fotograferas.

text: Genom att stanna på platsen och inte ingripa mot det övergrepp som förekom måste CS, med beaktande av vad som har sagts ovan, anses genom sitt eget beteende ha föranlett att han blev frihetsberövad. Hans ersättning skall därför jämkas.

text: Bedömningen av om ersättning skall vägras helt eller bara delvis sättas ned måste göras främst utifrån längden på frihetsberövandet ställd i relation till CS:s skuld till att han frihetsberövades. I detta fall rör det sig om ett frihetsberövande om endast två dygn. Vid sådant förhållande bör ersättningen jämkas till noll.

text: Vid denna utgång skall även anspråket på ersättning för ombudskostnader avslås.


title: Remissvar över betänkandet Rätt information på rätt plats och i rätt tid (SOU 2014:23)

text: (Socialdepartementets diarienummer S2014/112/FS)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs nedan fokuserar på de frågor som Justitiekanslern främst har att beakta. Det innebär att särskild vikt lagts vid att försöka bedöma förslagen utifrån integritets- och rättstrygghetsaspekter.

text: Justitiekanslern invänder i och för sig inte mot utredningens uppfattning att patientsäkerhet inte med nödvändighet står i motsatsställning till skyddet för den personliga integriteten (s. 67). Dessa båda intressen måste kunna balanseras för att garantera en god och säker vård. För att kunna ge den hjälp och det stöd till enskilda som lagstiftningen förutsätter är det också nödvändigt att det finns ett väl fungerande samarbete mellan hälso- och sjukvården och socialtjänsten och en viktig del i detta är att det finns en säker och väl fungerande ordning för informationsutbyte. Vid utformningen av de bestämmelser som ska reglera informationshanteringen inom och mellan hälso- och sjukvården och socialtjänsten bör dock alltid den enskildes personliga integritet och rätten till självbestämmande vara i fokus.

text: Det remitterade betänkandet är mycket omfattande och det har varit svårt att bilda sig en fullständig uppfattning om materialet och att bedöma de konsekvenser som blir följden av de framlagda förslagen. Justitiekanslern har inte haft resurser att närmare granska utformningen av lagtexterna eller att i alla avseenden bilda sig en uppfattning om hur förslagen förhåller sig till befintlig lagstiftning. En generell slutsats som måste dras är emellertid att integritetsaspekten förefaller ha fått stå tillbaka för ett verksamhetsfokus.

text: Eftersom Justitiekanslerns och Datainspektionens uppdrag, såvitt gäller skyddet för den personliga integriteten vid personuppgiftsbehandling, är likartat har det under arbetet med detta remissvar förekommit kontakter mellan myndigheterna och Justitiekanslern har också tagit del av Datainspektionens remissvar över betänkandet. Datainspektionens analys är grundlig och myndighetens remissvar är välavvägt och väl motiverat. Justitiekanslern ställer sig bakom de bedömningar och synpunkter och delar de farhågor som Datainspektionen lyfter fram i sitt remissvar.

text: Mot denna bakgrund avstyrker Justitiekanslern på samma skäl som Datainspektionen att de nu framlagda förslagen i betänkandet genomförs. Inför den fortsatta beredningen vill Justitiekanslern åter betona att verksamhetens önskemål och krav utifrån ett verksamhetsperspektiv måste stå tillbaka om detta krävs för att tillräckligt kunna värna den enskildes integritet och rättstrygghet.