title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen har jämkats till hälften på grund av eget beteende m.m.

text: Ersättning ska utgå för lidande med 165 000 kronor samt ombudskostnader med 2 392 kronor. Ersättning ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Anspråk m.m.

text: AA har varit berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 30 oktober 2013 – 3 juli 2014 på grund av misstanke om brott. Frikännande dom har meddelats. Domen har vunnit laga kraft.

text: AA har begärt ersättning för lidande med 1 440 000 kr (motsvarande 6 000 kr per dag). Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 2 392 kr.

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig och väckt frågan om ersättningen bör jämkas enligt

text: 6 § andra

text: och

text: tredje stycket

text: lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen).

text: Justitiekanslern har tagit del av Hovrättens för Västra Sverige dom i mål nr B 2811-14 och Varbergs tingsrätts dom i mål nr B 2494-13.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Enligt 2 § frihetsberövandelagen har den som varit anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning bland annat om frikännande dom har meddelats.

text: Enligt 7 § frihetsberövandelagen kan ersättning utgå för bl.a. lidande. En grundläggande förutsättning för ersättning är att skadan har vållats genom själva frihetsberövandet. Utanför det ersättningsgilla området faller sådana skador som inte direkt följer av frihetsinskränkningen utan som har vållats genom brottsmisstanken som sådan, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet. Personskada ersätts inte enligt frihetsberövandelagen. En sådan skada anses föreligga när frihetsberövandet har skadat den omhändertagnes fysiska eller psykiska hälsa.

text: AA har frikänts från ansvar för de gärningar som låg till grund för beslutet om frihetsberövande. Han är därmed i princip berättigad till ersättning. Omständigheterna i ärendet är emellertid sådana att det bör övervägas om det finns skäl att jämka ersättningen.

text: Jämkning av ersättningen enligt 6 § frihetsberövandelagen?

text: Det saknas skäl att vägra eller sätta ner ersättningen med stöd av 6 § andra stycket frihetsberövandelagen.

text: Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen kan ersättning vägras eller sättas ner om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsberövande eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Ersättning ska kunna vägras i situationer där den frihetsberövade till följd av sitt eget handlande har stått i ett sådant förhållande till brottet att ingripandet mot honom varit klart motiverat eller om den skadelidande handlat på ett sådant sätt att han har dragit misstankarna till sig. I propositionen exemplifieras detta bl.a. med situationen att ett skyltfönster krossats av någon i ett större stökigt gäng varefter polisen griper flera misstänkta på platsen. Även den som till sist inte kan bindas vid något brott bör då kunna vägras ersättning eller få sin ersättning jämkad, om han genom aktivt deltagande i gängets förehavanden har gett anledning till misstankar (se

text: prop. 1997/98:105 s. 26

text: och

text: f.).

text: Uttrycket ”eget beteende” måste emellertid avse något annat än det handlande som låg till grund för frihetsinskränkingen, dvs. brottspåståendet (se NJA 2013 s. l003). Det ankommer på staten att visa att förutsättningarna för jämkning är uppfyllda. Jämkning bör endast ske i klara fall av oskälighet, och med hänsyn till att det rör sig om ett undantag från en grundläggande rättsstatsprincip är det påkallat med en restriktiv tillämpning av bestämmelsen (se

text: prop. 1997/98:105 s. 25

text: f. och s. 55 f.).

text: Vad som framkommit i hovrättens dom om AA:s handlande i anslutning till brottsplatsen innebär att han genom sitt eget beteende får anses ha gett anledning till att misstankar riktades mot honom, och att han därmed själv har bidragit till att han berövades friheten. Detta utgör skäl för att jämka den ersättning AA är berättigad till med anledning av att han blivit frikänd. Under alla förhållanden är omständigheterna sådana att det vore oskäligt att utge full ersättning. Den omständigheten att AA var frihetsberövad under en så pass lång tid som drygt åtta månader medför emellertid att ersättningen inte bör jämkas helt utan sättas ner till hälften av vad som annars skulle ha utgått.

text: Ersättning för lidande

text: AA har anfört att han är berättigad till en väsentligen förhöjd lidandeersättning. Till stöd för anspråket har han angett bl.a. följande. Han var under lång tid frihetsberövad för flera mycket allvarliga brott, och var under en period dömd till livstidsstraff endast 23 år gammal. Han var under tiden för frihetsberövandet helt avskuren från omvärlden pga. omfattande restriktioner. De gärningar som brottsmisstankarna avsåg fick stor massmedial uppmärksamhet, och AA blev uthängd med såväl namn som bild i olika medier. Det fanns och finns fortfarande en hotbild mot AA. Han mådde mycket dåligt under frihetsberövandet, och led av att vara avskuren från sin familj. Än i dag mår han mycket dåligt.

text: Att ett frihetsberövande omtalats i media är, enligt Justitiekanslerns praxis, inte en omständighet som ger anledning att utge en förhöjd ersättning. Många frihetsberövanden blir idag uppmärksammade i olika medier, vilket har beaktats vid bestämmandet av ersättningsnivån som sådan.

text: Att AA satt frihetsberövad med restriktioner är inte heller en omständighet som enligt Justitiekanslerns praxis ger anledning att utge en förhöjd ersättning. Också detta har vägts in vid bestämmande av den ersättningsnivå som normalt gäller.

text: AA har emellertid varit misstänkt för ett mycket allvarligt brott. Detta motiverar en dubbelt så hög ersättning som normalt skulle utgå.

text: Vad AA i övrigt anfört utgör inte skäl att ytterligare höja ersättningen.

text: Ersättningen för lidande bestäms med beaktande av det som nu redovisats till 165 000 kr.

text: Ersättning för ombudskostnader

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och godtas.


publisher: Justitiekanslern

title: Initiativärende med anledning av att en person var frihetsberövad tre dagar längre än det datum som framgår av strafftidsbeslut

org: jk

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Kriminalvården och mot Polismyndighetens internationella enhet vid Nationella operativa avdelningen (dåvarande Rikspolisstyrelsens enhet för internationellt polissamarbete) för brister i hanteringen av uppgifter om ett frihetsberövande i ett ärende avseende en europeisk arresteringsorder för straffverkställighet, vilket fick till följd att en person var frihetsberövad tre dagar längre än enligt det datum som framgår av strafftidsbeslutet.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: AK dömdes av Stockholms tingsrätt den 12 juni 2012 till fängelse ett år. Han hade dessförinnan varit frihetsberövad i målet från den 6 december 2011 till den 28 maj 2012. När påföljden skulle verkställas kunde AK inte nås, varför han efterlystes först nationellt och därefter internationellt. I samband med det utfärdade Rikspolisstyrelsens enhet för internationellt polissamarbete (IPO) en europeisk arresteringsorder för straffverkställighet avseende AK. Den 6 januari 2014 frihetsberövades AK i Litauen med stöd av arresteringsordern. Han utlämnades till Sverige den 5 februari 2014. AK frigavs villkorligt den 18 mars 2014. Enligt det strafftidsbeslut som Kriminalvården upprättade samma dag skulle han dock rätteligen ha frigetts villkorligt den 15 mars 2014.

text: AK begärde ersättning hos Justitiekanslern enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen). I det ärendet inhämtade Justitiekanslern ett yttrande från Kriminalvården (KV). Av yttrandet framgår sammanfattningsvis att Kriminalvården först den 18 mars 2014 hade tillgång till den information om AK frihetsberövande i Litauen till följd av arresteringsordern som krävdes för att kunna göra strafftidsberäkningen och därmed upprätta ett strafftidsbeslut. KV anförde i yttrandet i huvudsak följande beträffande kontakterna med IPO.

text: Sakförhållanden

text: AK greps i Litauen och kom till Sverige den 5 februari 2014. Han började verkställa straffet samma dag. Den 11 februari 2014 skickade anstalten Salberga domshandlingarna till huvudkontoret för strafftidsberäkning. Den 12 februari, dvs. en vecka efter verkställighetens början, inkom handlingarna till huvudkontoret varvid ett ärende lades upp med KR som handläggare. I ärendet saknades uppgifter om tiden för frihetsberövande i Litauen till följd av arresteringsordern. Handläggaren begärde den 12 februari via e-post till IPO:s gruppbrevlåda uppgift om tid för frihetsberövande hos IPO. Då handläggaren inte fick något svar skickade hon den 17 februari en påminnelse till samma adress. Den 18 februari skickade handläggaren vid IPO, PZ, via e-post ett formulär med uppgifter om ett frihetsberövande av AK. Enligt formuläret hade han varit tillfälligt frihetsberövad från och med den 7 december 2013 och 48 timmar framåt.

text: Eftersom handläggaren var tveksam till om frihetsberövandet verkligen var till följd av arresteringsordern ställde hon omedelbart frågan till PZ om det fanns något ytterligare frihetsberövande av AK till följd av arresteringsordern och överförandet till Sverige den 5 februari. Den 27 februari skickade handläggaren en påminnelse via e-post till PZ. Därefter skickades ytterligare en påminnelse den 10 mars, denna gång till IPO:s gruppbrevlåda.

text: Den 13 mars ringde MN från IPO till handläggaren och meddelade att IPO inte hade något information i ärendet. Samma dag kontaktade MN handläggaren i ett annat ärende och meddelade även "för kännedom har frågan till Litauen skickats i väg i det andra ärendet".

text: Handläggaren fick den 13 mars information från anstalten Salberga om att AK hävdade att han varit frihetsberövad sedan den 5 januari 2014 och att han därför skulle friges villkorligt redan den 15 mars.

text: Fredagen den 14 mars kontaktade handläggaren MN och frågade om hon hade hört något från Litauen. MN svarade samma dag att hon ringt till Litauen som bekräftade att de hade tagit emot frågan och vidarebefordrat den till en åklagarkammare samt att Litauen inte kunde svara på när de kunde återkomma men att de var införstådda med att ärendet var mycket brådskande. MN lämnade också ett telefonnummer till åklagarkammaren i Litauen. Numret visade sig gå till polisen som informerade om att det inte fanns någon åklagare kvar för dagen. Handläggaren meddelade MN detta omedelbart, som lovade återkomma så snart IPO fått information. Måndagen den 17 mars frågade handläggaren återigen MN om hon hade hört något från Litauen och fick till svar att hon inte hade hört något.

text: På förmiddagen den 18 mars kontaktade chefen för gruppen för centrala klientärenden vid Kriminalvårdens huvudkontor, GE, IPO och informerade om AK uppgifter om frihetsberövandets längd samt att Kriminalvården övervägde att försätta honom på fri fot under dagen på eftersom det var tveksamt om det fanns grund för fortsatt frihetsberövande. Gruppchefen BA på IPO meddelade att IPO hade uppgifter om att Riksåklagaren i Litauen den 6 januari beslutat om ett överlämnande på arresteringsordern och att det beslutet vann laga kraft den 16 januari. Han informerade också om att det, som GE uppfattade det, fanns uppgifter om att Litauen avvaktade med överlämnande eftersom lagföring pågick till följd av brottsmisstankar i Litauen. Efter en knapp timme bekräftade IPO muntligen att klienten varit frihetsberövad i Litauen till följd av arresteringsordern sedan den 6 januari 2014.

text: Handläggaren kontaktade anstalten Salberga för att informera om händelseförloppet så att anstalten kunde ta de kontakter med polis som behövdes inför den utvisning som skulle följa på frigivningen. IPO skickade därefter en skriftlig bekräftelse. Därefter fattades omedelbart ett beslut om strafftid enligt vilket dagen för villkorlig frigivning bestämdes till den 15 mars 2014. Anstalten informerades om beslutet. AK togs den 18 mars 2014 i förvar enligt utlänningslagen (

text: ) med anledning av utvisning i domen.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Att frihetsberövandet varat i tre dagar längre än enligt det datum som framgår av strafftidsbeslutet beror enligt KV:s bedömning på flera omständigheter. En internationell efterlysning utfärdades trots att mindre än tre månader av straffet återstod att avtjäna. Detta kan i efterhand konstateras vara riskfyllt eftersom rambeslutets tidsfrister innebär att en prövning och ett överlämnande kan ta minst två månader och tio dagar om den eftersökte inte samtycker till överförandet. Därtill kommer att överlämnandet kan skjutas upp.

text: Varken IPO eller KV bevakade tiden för frihetsberövandet i Litauen från det att IPO fick information om att den eftersökte hade anträffats. Det är för KV fortfarande något oklart vilka beslut som fattats i Litauen om frihetsberövanden och på vilken grund. Från det att AK började avtjäna straffet tog det en vecka till dess handlingarna kom till KV:s huvudkontor så att handläggningen av ärendet om strafftidsberäkning kunde påbörjas.

text: När handläggaren begärde komplettering från IPO angående frihetsberövande till följd av arresteringsordern har IPO trots upprepade påminnelser inte hanterat förfrågning tillräckligt skyndsamt och även lämnat en felaktig uppgift om frihetsberövandets längd, vilket ytterligare fördröjt handläggningen. Det är KV:s uppfattning att längden på frihetsberövandet i Litauen till följd av arresteringsordern alltjämt inte framstår som tillräckligt tillfredsställande utredd för att utgöra underlag för straffrättsligt ansvar. Handläggaren borde dock ha påmint IPO med tätare intervaller och informerat gruppchefen GE i ett tidigare skede, dels efter två veckor och dels när information kom om att klienten hävdade att han hade avtjänat klart straffet lördagen den 15 mars.

text: Händelsen har utretts och inte bedömts leda till straffrättsligt ansvar för handläggaren, dels eftersom det enligt KV:s bedömning alltjämt finns vissa frågetecken kring det utländska frihetsberövandets längd och dels eftersom felet bestående i för långsam handläggning bör kunna bedömas som ringa mot bakgrund av svårigheterna att få snabb och korrekt information från IPO. Den 13 juni 2014 fattade chefen för klientenheten vid KV:s huvudkontor beslut om att händelsen inte skulle anmälas till PAN.

text: Med anleding av det inträffade har gruppen för centrala klientärenden vidtagit åtgärder för att förbättra rutinerna och korta handläggningstiderna i syfte att minska risken för att en liknande händelse inträffar. KV har fattat strafftidsbeslutet på den information som slutligen erhölls från IPO. Det är alltjämt inte klart att dessa uppgifter är helt korrekta, men eftersom det inte längre var säkert att det förelåg grund för frihetsberövandet av AK fattade KV beslut om att villkorlig frigivning skulle äga rum den 15 mars 2014, dvs. tre dagar före strafftidsbeslutet fattades.

text: Justitiekanslern beslutade den 11 december 2014 (Dnr

text: ) att tillerkänna AK ersättning enligt frihetsberövandelagen. Som skäl för beslutet angavs att det var uppenbart att AK inte hade varit frihetsberövad efter den 15 mars 2014 om Kriminalvården vid denna tidpunkt hade haft kännedom om varaktigheten av AK frihetsberövande i Litauen med anledning av arresteringsordern och att frihetsberövandets oriktighet måste anses vara av sådant kvalificerat slag att en rätt till ersättning förelåg med stöd av 5 § frihetsberövandelagen.

text: Justitiekanslern beslutade samtidigt att i särskild ordning utreda de omständigheter som ledde till att Kriminalvården inte i rätt tid fick del av uppgifterna om AK frihetsberövande i Litauen och som orsakade det felaktiga frihetsberövandet, vilket alltså skett i det förevarande tillsynsärendet.

text: Polismyndighetens yttrande i nu aktuellt tillsynsärende

text: Rikspolisstyrelsen (numera Polismyndigheten) har förelagts att yttra sig angående handläggningen hos IPO (numera Internationella enheten, IE, vid Nationella operativa avdelningen). Polismyndigheten har i yttrandet hit anfört i huvudsak följande.

text: Handläggningen vid IPO

text: Den 22 mars 2013 utfärdade IPO på begäran av KV en europeisk arresteringsorder för straffverkställighet och registrerade en internationell efterlysning av AK i Schengens informationssystem. Den 8 december 2013 inkom uppgifter till IPO från Sirenekontoret i Litauen (som är nationell kontaktpunkt för Schengen) enligt vilket AK hade gripits i Litauen och hölls i förvar i 48 timmar. Det framgick dock inte om frihetsberövandet av AK grundades på den svenska arresteringsordern. Det framgår inte av polisens dokument- och ärendehanteringssystem DAR II (härefter DAR) om formuläret vidarebefordrats till KV. Den 8 december 2013 skrevs vid IPO ett formulär med innehållet att IPO avsåg att till Litauen skicka över den svenska arresteringsordern snarast efter översättning. Enligt DAR har formuläret inte skickats iväg till Sirenekontoret. Samma dag, den 8 december 2013, skickade IPO arresteringsordern översatt till engelska till åklagarmyndigheten i Litauen per telefax i enlighet med de kontaktuppgifter som tidigare angetts. Samtidigt skickades per rekommenderad post det underskrivna originalet av arresteringsordern på svenska.

text: Den 21 januari 2014 mottog IPO ett svar från Litauen med följande innehåll. Beslut hade fattats den 6 januari 2014 om att AK skulle överlämnas till Sverige. Beslutet hade trätt i kraft den 16 januari och överlämnandet skulle kunna ske efter den 29 januari 2014 när en litauiska processen avseende andra brottsmisstankar var avslutad. Av svaret framgick dock inte från vilket datum AK var frihetsberövad med anledning av den svenska arresteringsordern. Enligt en notering i DAR samma dag har meddelandet vidarebefordrats till KV.

text: Den 3 februari 2014 inkom per post till IPO ett brev daterat den 29 januari 2014 från åklagarmyndigheten i Litauen med innebörden dels att överlämning hade godkänts, dels att AK hade varit gripen från den 6 januari 2014 med anledning av den svenska arresteringsordern. Enligt vad som framgår av DAR har brevet inte vidarebefordrats. Den 5 februari 2014 överlämnades AK till Sverige. Dagen efter återkallade KV efterlysningen. Den 12 februari 2014 inkom en e-post till IPO från KV med begäran om uppgift om varaktigheten av AK frihetsberövande i Litauen med anledning av arresteringsordern. Samma dag skickade IPO till KV formuläret från den 8 december 2013 som svar på KV:s fråga. Därefter finns ingen notering i DAR om e-postmeddelanden förrän den 13 mars 2014.

text: Av KV:s yttrande till Justitiekanslern den 1 augusti 2014 framgår dock följande. KV frågade, med anledning av det vidarebefordrade formuläret den 12 februari 2014, om frihetsberövandet som angavs i formuläret var till följd av arresteringsordern. Därefter skickade KV påminnelser till IPO dels den 27 februari 2014, dels den 10 mars 2014. KV:s meddelanden är visserligen inte registrerade i ärendehanteringssystemet men IPO ifrågasätter inte KV:s uppgift om att e-postmeddelandena har skickats.

text: Den 13 mars 2014 skickade IPO en förfrågan till Litauen om tidpunkten för AK frihetsberövande. Samma dag nämnde IPO i ett e-postmeddelande till KV att frågan om frihetsberövandets varaktighet hade skickats i väg till Litauen. Den 14 mars 2014 frågade KV i ett e-postmeddelande om IPO hade hört något från Litauen. Samma dag svarade IPO per e-post KV att Sirenekontoret i Litauen, som hade kontaktats per telefon, hade bekräftat mottagandet och vidarebefordrat frågan till åklagarmyndigheten. Svaret från IPO innehöll även åklagarmyndighetens telefonnummer och referensnummer. KV bekräftade mottagandet av telefonnumret samma dag och frågade om Litauen hade klart för sig att det var bråttom. IPO svarade omgående att frågan hade angetts som brådskande och att man fick förutsätta att inte bara polisen, utan även åklagarmyndigheten hade insett brådskan. Kort efter det skrev KV i ett e-postmeddelande att man hade använt telefonnumret som visade sig gå till polisen i stället för åklagarmyndigheten och att polisen hade sagt att man skulle försöka nå åklagarmyndigheten eller återkomma nästföljande måndag. IPO svarade att man hade uppfattat det som att numret skulle gå till åklagarmyndigheten och att IPO skulle vidarebefordra eventuell information i ärendet. Den 18 mars 2014 inkom till IPO ett e-postmeddelande från KV med en förfrågan om tidpunkten för AK frihetsberövande. IPO kontaktade Litauen per telefon och fick såväl muntligt som skriftligt besked om att tidpunkten för AK:s gripande var den 6 januari 2014. Samma dag, den 18 mars 2014, vidarebefordrade IPO per e-post detta besked till KV.

text: Förbättrade rutiner

text: IE konstaterar att den enda handling i ärendet som innehöll uppgift om frihetsberövandets varaktighet var brevet från åklagarmyndigheten i Litauen daterat den 29 januari 2014 och som registrerats i DAR den 3 februari 2014. IE konstaterar vidare att om brevet antingen hade vidarebefordrats till KV när det kom in till IPO eller hade skickats som svar på KV:s e-postmeddelande den 12 februari 2014 med förfrågan om frihetsberövandets varaktighet, skulle KV ha fått den information som behövdes för strafftidsberäkningen. Vidare kan IE konstatera att ärendet innehåller andra handlingar som inte har vidarebefordrats till KV respektive Sirenekontoret i Litauen.

text: Sedan den 26 november 2014, när IPO och KV hade ett av sina samrådsmöten, tillämpar IPO enligt KV:s önskemål en ny rutin som innebär att IPO alltid skickar en uttrycklig förfrågan till det land där någon har gripits för att få information om exakt när personen blivit frihetsberövad med anledning av den svenska arresteringsordern. Ett sådant frågemeddelande skickas senast när IPO har fått uppgift om att beslut om överlämnande har fattats i det landet.

text: Sedan en intern omorganisation genomförts 2014 handläggs ärenden om transport av personer som överlämnas till Sverige enbart av dem som ingår i en grupp som kallas Fortsatt handläggning. Antalet handläggare i gruppen har utökats. Gruppen har en gemensam beredningsinkorg. Alla handläggare kan ta vid där någon av de övriga handläggarna har utfört den senaste åtgärden i ett ärende.

text: Inom ramen för ständiga förbättringar arbetar IE därutöver kontinuerligt för att upprätthålla rutinen att alla åtgärder ska dokumenteras och kunna utläsas av uppgifterna i DAR och att alla meddelanden ska sparas i DAR och rubriksättas på ett ändamålsenligt sätt. När det gäller kontaktinformation brukar IPO betona vikten av att skicka meddelanden till IPO:s gemensamma funktionsbrevlåda som har dygnet runt-bevakning årets alla dagar.

text: Författningsbestämmelser

text: Av artikel 26.1 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (2002/584/RIF) (rambeslutet) framgår att den utfärdande medlemsstaten ska avräkna tiden för frihetsberövande som beror på verkställighet av en europeisk arresteringsorder från det totala frihetsberövandet som ska avtjänas i den utfärdande medlemsstaten som ett resultat av att ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd har dömts ut.

text: Av artikel 26.2 i rambeslutet framgår att den verkställande rättsliga myndigheten, eller den centralmyndighet som utsetts enligt artikel 7, vid överlämnandet ska översända alla uppgifter om hur länge den eftersökte varit frihetsberövad på grundval av den europeiska arresteringsordern till den utfärdande rättsliga myndigheten.

text: I

text: 13 §§

text: förordningen (

text: ) om överlämnande till Sverige enligt en europeisk arresteringsorder finns bestämmelser om vad som åligger den utfärdande myndigheten från det att den eftersökte anträffats fram till transport. Det finns inte någon bestämmelse som reglerar hur den information om frihetsberövande till följd av arresteringsordern som ska lämnas av den verkställande rättsliga myndigheten ska hanteras.

text: Av

text: 20 § första stycket lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. (StidL) framgår att för den som ska avtjäna fängelse på viss tid ska Kriminalvården så snart det kan göras fastställa dagen för strafftidens slut.

text: Av allmänna råd till 20 § första stycket StidL i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:3

text: ) om doms befordran till verkställighet samt strafftidsberäkning (FARK DomB) framgår att ett strafftidsbeslut ska utfärdas så snart det kan göras vilket innebär dels att eventuella kompletteringar av beslutsunderlaget ska inhämtas omedelbart, dels att beslutet ska utfärdas omedelbart när underlaget är fullständigt. Beslutet bör endast undantagsvis utfärdas senare än på andra vardagen efter verkställighetens början.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern har, mot bakgrund av i ärendet tillgänglig utredning, funnit utrett att AK varit oriktigt frihetsberövad i tre dagar.

text: Av utredningen framgår att dröjsmålet berodde på att Kriminalvården först den 18 mars 2014 från Polismyndigheten fick del av den information om frihetsberövandets varaktighet i Litauen – till följd av arresteringsordern – som krävdes för att kunna göra en strafftidsberäkning och därmed upprätta ett strafftidsbeslut. Polismyndigheten hade emellertid tillgång till denna information redan den 3 februari 2014.

text: För att upprätthålla den enskildes rättssäkerhet krävs det att användningen av tvångsåtgärder sker på ett korrekt sätt. De myndigheter som hanterar frågor som rör frihetsberövanden måste därför ha väl fungerande rutiner för bevakning och informationshantering. Höga krav på noggrannhet måste också ställas på alla de anställda som handlägger denna typ av frågor.

text: Polismyndigheten har trots upprepade påminnelser inte hanterat Kriminalvårdens förfrågan angående AK frihetsberövande i Litauen till följd av arresteringsordern tillräckligt skyndsamt. Det framstår också som anmärkningsvärt att polismyndigheten, mot bakgrund av att man rimligen måste ha förstått att uppgiften var felaktig, som svar på Kriminalvårdens begäran utan någon kommentar eller ytterligare kontroll vidarebefordrade det formulär som översänts från Litauen och som endast innehöll uppgift om ett tillfälligt frihetsberövande som varat i 48 timmar.

text: Utredningen får anses visa att IPO vid den aktuella tidpunkten saknade tillräckliga rutiner för att bevaka, dokumentera och hantera inkomna handlingar, exempelvis e-postmeddelanden, samt för att säkerställa att rätt information inhämtades, dokumenterades och vidarebefordrades i tid och på ett rättssäkert sätt. Det kan konstateras att det oriktiga frihetsberövandet hade kunnat undvikas om informationen om frihetsberövandets längd hade vidarebefordrats till Kriminalvården i direkt anslutning till att den kom in till Polismyndigheten.

text: Handläggaren vid Kriminalvården har visserligen gjort upprepade försök att få del av den önskade informationen, men borde med hänsyn till ärendets natur, som Kriminalvården själv har konstaterat i sitt yttrande, ha påmint Polismyndigheten med tätare intervaller och diskuterat frågan med sin chef i ett tidigare skede, för att på så sätt påskynda förfarandet och säkerställa en rättssäker och korrekt hantering.

text: Av Kriminalvårdens och Polismyndighetens noggranna yttranden hit framgår att myndigheterna med anledning av det inträffade och för att förhindra att liknande misstag ska ske igen har vidtagit olika åtgärder bl.a. för att förbättra sina rutiner kring hanteringen av aktuella frågor samt för att säkerställa dokumentationen i denna typ av ärenden. Justitiekanslern ser positivt på att myndigheterna tagit det inträffade på stort allvar. Genom att noga analysera det inträffade och genomföra förändringar av sina rutiner bör de ha minimerat risken för ett upprepande. Kriminalvården och Polismyndigheten kan dock inte undgå kritik för sin bristfälliga hantering av det aktuella ärendet. Med dessa uttalanden avslutas ärendet här.

type: avgorande


title: Frågan om ett utskottsinitiativ angående indelningslagen m.m.

text: Justitiekanslern uttalar att han inte anser att det finns några konstitutionella eller avgörande rättsliga hinder mot att riksdagen och inte regeringen fattar beslut om indelningsfrågor. Justitiekanslern pekar dock på sambandet med den kommunala indelningen och flera formella och praktiska hinder som talar mot att planerna genomförs alltför snabbt.

text: Konstitutionsutskottet har beslutat att en kanslipromemoria angående lagstiftning om Sveriges indelning i landsting m.m. skall översändas till vissa remissinstanser, bl.a. Justitiekanslern, för yttrande.

text: Justitiekanslern får med anledning härav lämna följande kortfattade synpunkter i saken.

text: Den fråga som ligger bakom utskottsinitiativet rör önskemålet hos vissa intressenter att göra det möjligt för Heby kommun att i framtiden tillhöra ett annat landsting än för närvarande. Regeringen har tidigare avslagit framställningar om ändrad tillhörighet för den berörda kommunen. Avsikten är nu att i stället riksdagen skall besluta i de aktuella indelningsfrågorna för att dessa skall kunna avgöras "i en mera tydligt politisk ordning än i dag" (PM s. 11).

text: Det måste först erkännas att Justitiekanslern med utgångspunkt i sin verksamhet och de erfarenheter som finns här genom handläggningen av vid myndigheten normalt förekommande ärenden har små möjligheter att bidra med sådan sakkunskap som skulle kunna vara av värde vid utskottets ställningstagande till om indelningsfrågorna lämpligen bör beslutas av riksdagen och inte av regeringen.

text: Jag utgår emellertid från att avsikten med att remittera frågan hit främst har varit att få en rent rättslig bedömning av de förslag som innefattas i promemorian. Den diskussion av frågorna som tidigare förts med anledning av det av bostadsutskottet till Lagrådet remitterade förslaget till lag om Sveriges indelning i län och Lagrådets yttrande med en avstyrkan av det förslaget bildar därvid en värdefull utgångspunkt. Justitiekanslern har under hand fått del även av bostadsutskottets remiss och Lagrådets yttrande den 21 november 2001 och tagit del även av dessa handlingar.

text: Justitiekanslern ansluter sig till den analys som redovisas i promemorian (s . 9 f.) rörande de konstitutionella förutsättningarna för riksdagen att utöva den beslutanderätt rörande rikets indelning i län, kommuner och landsting som följer av de remitterade lagförslagen.

text: I realiteten innebär ju förslagen (endast) att riksdagen återtar den rätt att besluta i berörda indelningsfrågor som den tidigare funnit lämpligt att delegera till regeringen. Större ändringar som förutsatt ändrad länsindelning har ju för övrigt inte heller tidigare enligt praxis ansetts kunna beslutas utan riksdagens godkännande. Såvitt Justitiekanslern kan förstå finns det inte några konstitutionella hinder för riksdagen att slå in på den väg som stakas ut i promemorian och de remitterade lagförslagen.

text: När det gäller lämpligheten av den valda regleringsformen ter sig ärendet måhända mer invecklat. Att riksdagen på lagnivå ställer upp regler om rikets indelning m.m. som riktar sig till riksdagen själv, och som den när som helst kan ändra genom ett nytt beslut, kan t.ex. tyckas rätt märkligt (jfr t.ex. 2 kap. 5 § indelningslagen). Normalt brukar ju föreskrifter som avser att begränsa handlingsutrymmet även för de högsta statsmakterna - riksdagen och regeringen - beslutas på grundlagsnivå. Att föra upp indelningsfrågorna på den nivån torde dock (utöver vad som redan följer av föreskriften i

text: 8 kap. 5 §

text: RF) vara att ge frågorna en alltför hög dignitet och innebära ett onödigt komplicerat beslutsförfarande. Man kan för övrigt redan i nu gällande lagstiftning finna exempel på att riksdagen på lagnivå meddelat föreskrifter som avser att binda riksdagen själv, t.ex. budgetlagstiftningen.

text: Flera av de synpunkter som Lagrådet förde fram i sitt yttrande över den tidigare remissen tycks ha beaktats genom den gemensamma lag om ändring av indelningen i både län, kommuner och landsting som nu förordas. Sammanfattningsvis torde kunna konstateras att det inte finns några rättsliga hinder att besluta på det sätt som föreslagits.

text: I frågan om lämpligheten av den föreslagna lösningen vill jag bidra med följande reflektioner.

text: Genom förslaget till ny 2 kap. 1 § slopas de materiella riktlinjer som i dag styr regeringens prövning i ärenden om indelningsändringar, framför allt kravet på "bestående fördel" eller "andra fördelar från allmän synpunkt". Det är visserligen knappast lämpligt att genom vanlig lag formellt binda riksdagen genom sådana föreskrifter (jfr vad som sagts ovan). Men samtidigt kan man ställa sig tveksam till om det är lämpligt att helt utesluta den allmänna ledstjärna för ändringar i landstingsindelningen som kommer till uttryck genom den nuvarande bestämmelsen. Om man vill ha kvar detta uttryck för den allmänna inriktningen, bör man kunna formulera bestämmelsen på ett sådant sätt att den inte blir formellt bindande för prövningen. Den skulle då exempelvis kunna lyda: "Utgångspunkten för bestämmelserna i detta kapitel är att ändringar i indelningen i landsting normalt förutsätter att ändringen kan antas medföra en bestående fördel för ett landsting eller en del av ett landsting, eller andra fördelar från allmän synpunkt." En sådan bestämmelse kan visserligen diskuteras utifrån utgångspunkten att lagbestämmelser i princip bör vara föreskrifter i egentlig mening. Denna princip får dock numera allt oftare ge vika för det behov som ibland anses finnas av att lagen innehåller viktig information, allmänna utgångspunkter o.d.

text: Det kan vidare enligt Justitiekanslerns mening ifrågasättas om det bör göras en principiellt viktig ändring i fråga om beslutsordningen när det gäller indelningen i landsting utan att det samtidigt övervägs om samma principiella ändring borde göras även i fråga om indelningen i kommuner. Denna fråga borde nog åtminstone beröras i kommande överväganden i ärendet.

text: Av författningskommentaren till 10 § framgår hur det är tänkt att ärenden om ändrad indelning i landsting skall beredas. Justitiekanslern har i och för sig inga principiella invändningar mot resonemanget men vill betona att den beredningsordning som står till buds för riksdagen egentligen inte är anpassad för beslut av det slag som det här blir fråga om. Det är naturligtvis viktigt att beslutsunderlaget inte blir sämre med den nya ordning som föreslås. Att denna målsättning skulle kunna uppnås på föreslaget sätt kan möjligen sättas ifråga.

text: Justitiekanslern vill härutöver tillägga några mer formella synpunkter på det aktuella lagstiftningsärendets fortsatta beredning.

text: Justitiekanslern vill då ansluta sig till den tveksamhet som framgår av det yttrande som Lagrådet tidigare avgett. Vikten av att de frågor som aktualiseras blir noggrant beredda, och att synpunkter från myndigheter och andra, t.ex. Kammarkollegiet, Kommun- respektive Landstingsförbundet, med särskilda insikter i berörda frågor tas till vara, bör sålunda understrykas. Någon sådan beredning av frågorna finns ännu inte och det är därför ett krav att riksdagen själv initierar en bred remissbehandling av förslaget.

text: En annan sak, som kan uppfattas som en nackdel förknippad med tidpunkten för det initiativ som utskottet nu överväger att ta, är att resultatet av Kommundemokratikommitténs arbete inte är känt. Förslaget skulle ha lagts i mars men är enligt uppgift att vänta först senare i vår. Flera av de frågor som kommittén haft att överväga, bl.a. frågan om en lagreglering av länsindelningen, har ju starka beröringspunkter eller sammanfaller med frågor som behandlas i utskottets promemoria. Det vore givetvis av värde att kunna beakta kommitténs arbete i sammanhanget. Kanske kan det tas till vara inom ramen för den vidare beredning av lagförslaget som utskottet förutskickat kommer att ske, men då uppstår ett samordningsproblem med den beredning av betänkandet som kan förväntas ske inom Regeringskansliet.

text: Frågan är också om en sådan beredning hinns med inom det ganska snäva tidsintervall som tydligen närmast föranleds av önskemålet om ändrad tillhörighet för en viss kommun före årsskiftet 2002/03.

text: Beträffande lagtexten kan anmärkas att hänvisningen i den föreslagna nya lydelsen av 2 kap. 1 § lagen om ändring i lagen (

text: ) om ändringar i Sveriges indelning i kommuner och landsting har blivit felaktig. Hänvisningen torde böra lyda: Rikets indelning i landsting framgår av "lagen (2002:000) om Sveriges indelning i län (kurs. här) och landsting" som är rubriken på den nya föreslagna lagen.

text: Det torde vidare finnas anledning att överväga om 2 kap. 11 och 12 §§ är lämpligt utformade med hänsyn till att de fortsättningsvis avses gälla endast för de ärenden där Kammarkollegiet kan fatta beslut.

text: När det slutligen gäller 10 § tredje meningen i förslaget bör anmärkas att det åtminstone språkligt kan framstå som något egendomligt att säga att regeringen "på eget initiativ" tar upp en fråga som skall avgöras av Kammarkollegiet. Uttrycket "på eget initiativ" brukar nog i sammanhang som detta förbehållas för sådana initiativ som tas av den som också skall fatta beslut.


title: Betänkandet Brottsdatalag – kompletterande lagstiftning (SOU 2017:74); Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter (Departementets diarienummer Ju2017/07698/L4)

text: Justitiekanslern yttrade sig den 20 november 2017 avseende betänkandet i alla delar utom såvitt avser Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter.

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de nu aktuella förslagen som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: Med beaktande av dessa utgångspunkter har Justitiekanslern i huvudsak inte några invändningar mot förslagen. Följande ska dock framhållas.

text: Skadestånd (14.16.3) och anmälningsskyldighet (15.6.3 och 15.7.3)

text: Justitiekanslern välkomnar den i

text: 3 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (handläggningsförordningen) föreslagna hänvisningen till 8 kap. 1 § Säkerhetspolisens datalag. På detta sätt säkerställs att Justitiekanslern kan pröva frågor om skadeståndsskyldighet för staten för felaktig personuppgiftsbehandling vid tillämpning av den nya lagen.

text: Datainspektionen och Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden (SIN) föreslås även fortsättningsvis utöva tillsyn över Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter. Vid tillsynen aktualiseras bl.a. SIN:s anmälningsskyldighet till Justitiekanslern då den uppmärksammar förhållanden som kan medföra skadeståndsansvar för staten. Anmälningsskyldigheten ska enligt förslaget begränsas till frågor som SIN uppmärksammar vid kontroll på begäran av enskild. Justitiekanslern ser positivt på den föreslagna ändringen i

text: 20 § förordningen (2007:1141)

text: med instruktion för Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden. Justitiekanslern har tidigare framhållit fördelar med att begränsa anmälningsskyldigheten för tillsynsmyndigheter bl.a. utifrån integritetshänsyn. I yttrandet till betänkandet Brottsdatalag (

text: SOU 2017:29

text: ) avstyrktes exempelvis förslaget i 5 kap. 3 § brottsdataförordningen om en absolut anmälningsskyldighet för tillsynsmyndigheten. Justitiekanslern ser därför positivt på att inget sådant förslag lämnas vid tillsyn över personuppgiftsbehandling enligt Säkerhetspolisens datalag (jfr. 6 kap. 1 § förslag till Säkerhetspolisens dataförordning).

text: I sammanhanget kan även påpekas att Justitiekanslern och Riksdagens ombudsmän, JO, har extraordinär tillsyn över Säkerhetspolisen.

text: Direktåtkomst (avsnitt 14.11.2 – 14.11.4)

text: Betänkandets förslag innebär att Polismyndigheten, Försvarets radioanstalt och Försvarsmakten ska kunna medges direktåtkomst till personuppgifter som Säkerhetspolisen behandlar för vissa syften. Vidare föreslås en bestämmelse i den nya lagen som medför att underrättelse- eller säkerhetstjänster inom EU och EES ska, om det behövs för samarbetet mot terrorism, få medges direktåtkomst till personuppgifter i en avskild uppgiftssamling som upprättats i syfte att dela information med sådana mottagare.

text: Vid en sådan förändring måste skyddet för den personliga integriteten beaktas. I betänkandet redovisas utförliga analyser både av behovet av att införa en sådan möjlighet och det integritetsintrång det kan väntas medföra. Därutöver görs tydliga överväganden kring säkerhetsåtgärder som minskar riskerna för den personliga integriteten. Justitiekanslern finner inte skäl att invända mot den huvudsakliga intresseavvägning som betänkandet har presenterat.

text: Remissyttrande 20 november 2017. Betänkandet Brottsdatalag – kompletterande lagstiftning (

text: SOU 2017:74

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta. Till följd av den relativt korta remisstiden har Justitiekanslern haft begränsade förutsättningar att i alla delar granska och överväga förslagen.

text: Skadestånd (5.4.3) och allmänna synpunkter

text: Justitiekanslern har i sitt remissyttrande över betänkandet Brottsdatalag (

text: SOU 2017:29

text: ) framhållit att ett tillägg behöver göras i

text: 3 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (handläggningsförordningen). Det är därför med tillfredsställelse som Justitiekanslern noterar att betänkandet innehåller ett sådant förslag.

text: Enligt betänkandets förslag ska det i registerförfattningarna anges att bestämmelsen om skadestånd i den föreslagna brottsdatalagen ska tillämpas på motsvarande sätt när personuppgifter behandlas i strid med registerförfattningarna. Det föreslås även att det ska göras ett tillägg i 3 § handläggningsförordningen där det förtydligas att Justitiekanslern prövar frågor om staten är skadeståndsskyldig dels enligt 7 kap. 1 brottsdatalagen, dels enligt bestämmelser i registerförfattningar som hänvisar till den paragrafen. Enligt Justitiekanslern kan det ifrågasättas om det är nödvändigt med det sistnämnda förtydligandet. Detta gäller särskilt med beaktande av att ett sådant tillägg inte har ansetts nödvändigt när det i den nu gällande lydelsen hänvisas till anspråk på ersättning med stöd av

text: 48 § personuppgiftslagen (1998:204)

text: Vad gäller den i handläggningsförordningen föreslagna hänvisningen till 8 kap. 1 § Säkerhetspolisens datalag återkommer Justitiekanslern med eventuella synpunkter i remissvaret som avser Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter.

text: Vid en jämförelse mellan de promemorior och betänkanden som hittills remitterats till Justitiekanslern med anledning av EU:s dataskyddsreform noterar Justitiekanslern att flera av dem innehåller förslag på ändringar i 3 § handläggningsförordningen. Det är nödvändigt att på ett enhetligt sätt justera den aktuella bestämmelsen även i förhållande till dataskyddsförordningen och de författningar som anknyter till denna (se bl.a. Justitiekanslerns remissyttranden i

text: Ds 2017:26

text: och

text: SOU 2017:55

text: ). I de fall ny reglering för att genomföra EU:s dataskyddsreform innehåller övergångsbestämmelser om att äldre föreskrifter om skadestånd fortfarande ska gälla för skada som orsakats före ikraftträdandet finns två alternativ för att behålla tydligheten i 3 § handläggningsförordningen. Ett alternativ är att hänvisningar till tidigare relevanta bestämmelser som

text: 48 § personuppgiftslagen

text: och 44 § kameraövervakningslagen finns kvar i 3 § handläggningsförordningen (jfr exempelvis hänvisningen till bestämmelsen i 23 § i den upphävda

text: datalagen (1973:289)

text: . Det andra alternativet är att istället ha övergångsbestämmelser till handläggningsförordningen som pekar ut Justitiekanslern som behörig myndighet även för anspråk enligt de upphävda författningarna. Justitiekanslern förordar den först nämnda lösningen eftersom det blir tydligare.

text: I detta sammanhang vill Justitiekanslern – liksom i flera tidigare remissvar – betona vikten av samordning inom Regeringskansliet vad gäller de författningar som nu tillkommer eller ses över med anledning av EU:s dataskyddsreform. I den fortsatta beredningen av lagstiftningsärendena är det enligt Justitiekanslern viktigt att så långt det är möjligt eftersträva en likartad systematik i alla de lagar och förordningar som reglerar personuppgiftsbehandling. Den reglering som nu skapas kommer ändå att vara komplicerad och svår att tillämpa. De problem som kan förutses bör dock kunna minska om det sker en noggrann samordning under beredningen.

text: Kriminalvårdens brottsdatalag m.m. (kap. 13)

text: Justitiekanslern har ingen erinran mot de föreslagna ändringarna i lagstiftningen som reglerar Kriminalvårdens personuppgiftsbehandling inom brottsdatalagens tillämpningsområde. Genom dessa anpassas författningen till brottsdatalagen och närmar sig utformningen av övrig registerförfattning. Justitiekanslern delar dock utredningens uppfattning att en materiell översyn av kriminalvårdens registerlagstiftning är påkallad (en uppfattning som även delas av utredaren i

text: Ds 2017:46

text: , Kriminalvårdens datalag, Anpassning till EU:s dataskyddsförordning).


title: Ersättningsanspråk med hänvisning till att sökanden blivit hämtad av polis till ett förhör

text: 1. Justitiekanslern avslår VJ:s begäran om ersättning av staten.

text: 2. Justitiekanslern kritiserar Polismyndigheten i Malmö för dess bristande skriftliga redovisning av skälen för ett beslut om hämtning.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I december 1998 anmälde en butiksinnehavare en stöld av bankkassetter. Polismyndigheten i Skåne inledde en förundersökning den 8 december 1998. Förundersökningsledaren hos polisen beslutade den 21 januari 1999 att VJ - som var anställd i den aktuella butiken - skulle hämtas till förhör angående stölden. Den 22 januari 1999 kl. 10.04 kom en polisman till VJ:s arbetsplats. Hon åkte med polismannen till polisstationen varefter ett förhör hölls med henne. Under förhöret delgavs VJ misstanke om stöld. Hon lämnade polisstationen kl. 11.40 samma dag. Åklagaren beslutade den 23 maj 2001 att åtal inte skulle väckas med motiveringen att brott inte kunde styrkas.

text: Anspråket

text: VJ har - genom ombudet förbundsjuristen SG - begärt ersättning av staten med 50 000 kr. Hon har till stöd för sin begäran i huvudsak anfört följande. Hämtningsbeslutet stod i strid med

text: 23 kap.

text: och

text: 7 §§

text: rättegångsbalken

text: och artikel 5 och 8 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Statens åtgärd innefattar tjänstefel och fel och försummelse. Hon är därför berättigad till ersättning för kränkning, lidande och men samt sveda och värk. Hennes anspråk är grundat på

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , grunderna för

text: skadeståndslagen

text: samt art. 41 i Europakonventionen.

text: Utredningen

text: Med anledning av påståendet om att Polisen i samband med ingripandet mot VJ gjorde sig skyldig till brott inledde Åklagarmyndigheten i Malmö en förundersökning. I ett beslut den 4 juni 2002 lades förundersökningen ned med motiveringen att vad som kommit fram inte gav anledning anta att straffbart tjänstefel hade begåtts.

text: Yttrande har också hämtats in från Rikspolisstyrelsen. I yttrandet sägs bl.a. följande.

text: "Enligt vad som har framkommit genom utredningen saknar polisens utredning, vad beträffar beslutet om hämtning till förhör, uppgifter om anledningen till beslutet. Sannolikt på grund av den relativt långa tidsutdräkt som varit mellan den beslutade åtgärden och denna utredning är de inblandade polismännens minnesbilder inte helt överensstämmande. Detta har föranlett att grunderna för beslutet i efterhand är svåra att granska.

text: Som framgått ovan får det dock anses klarlagt att V.J. i samband med utredningsmannens besök på hennes arbetsplats medföljde till förhör av fri vilja, utan att utredningsmannen framlagt något hot om att åtgärden annars skulle genomföras med tvång. Det skulle således kunna hävdas att åtgärden bör ses som en kallelse till förhör med kort varsel. Det kan dock inte uteslutas att V.J. uppfattat situationen som om hon inte hade något egentligt val och att hennes beslut att frivilligt följa med skedde under denna förespegling.

text: Rikspolisstyrelsen anser att bedömningen av ärendet bör utgå från att åtgärden utgjort ett straffprocessuellt tvångsmedel. Det får anses att V.J. enligt

text: 23 kap. 7 § andra stycket

text: RB såsom misstänkt har hämtats till förhör utan föregående kallelse. Tvångsmedlet skall enligt nämnda bestämmelse tillämpas endast om det kan befaras att en kallelse i förhand ej skulle hörsammas eller att den "varning" en kallelse innebär skulle leda till undanröjande av bevis eller på annat sätt försvåra utredningen.

text: Ersättning enligt frihetsberövandelagen

text: Enligt

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, har den som varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: För att ersättning enligt nämnda bestämmelse skall utgå fordras det sålunda att det står klart att hämtningsbeslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Enligt motiven till bestämmelsen skall rätten till ersättning bedömas restriktivt. Utredningen ger enligt Rikspolisstyrelsens mening inte vid handen att förevarande ärende är ett sådant fall som bestämmelsen är avsedd för, nämligen helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig. Ersättning enligt frihetsberövandelagen bör därför inte utgå.

text: Ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: 3 kap. 2 §

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt

text: 23 kap. 6 §

text: RB får förhör hållas med envar som kan antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. Av bestämmelsen följer att det anses vara en allmän skyldighet att underkasta sig förhör. Av betydelse för avgörandet av statens skyldighet att utge skadestånd är således om beslutsfattaren, när beslutet fattades att låta hämta V. J. utan föregående kallelse, tillämpat

text: 23 kap. 7 § andra stycket

text: RB på ett felaktigt sätt. Utredningen om motiven för hämtningsbeslutet är mycket knapphändig. Med hänsyn härtill och till att felbedömningarna vid skadestånd på grund av felaktig rättstillämpning måste vara mycket påtagliga för att ersättningsgrundande oaktsamhet skall anses föreligga, anser Rikspolisstyrelsen att det i ärendet inte framkommit att fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ligger polisen till last. Ersättning bör alltså inte utgå enligt nämnda bestämmelse.

text: Ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: 1 kap. 3 §

text: (dåvarande lydelse)

text: Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: , i den lydelse som gällde vid händelsen, skall bestämmelserna i lagen om skyldighet att ersätta personskada också tillämpas i fråga om lidande som någon tillfogat annan genom viss typ av brottslig gärning.

text: VJ:s anspråk innefattade ett påstående om brottslig gärning från polisens sida. Frågan har som tidigare framgått prövats av åklagare med resultatet att polisens åtgärder inte ansetts utgöra brott. Rikspolisstyrelsen ser ingen anledning att ifrågasätta åklagarens beslut och finner således att ersättning för lidande enligt ovan bestämmelse inte bör utgå."

text: VJ har kommit in med ytterligare synpunkter i ärendet och därvid vidhållit sitt anspråk.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ärendet inrymmer såväl tillsynsfrågor som skadeståndsfrågor.

text: Som Rikspolisstyrelsen konstaterat går det inte att med säkerhet nu fastställa varför det beslutades att VJ skulle hämtas till förhör, dvs. vad anledningen var att hon inte kallades till förhör i vanlig ordning. Det är inte heller klarlagt vilken misstankegrad som förelåg. De förhör som har hållits med polismännen som deltog i handläggningen tyder närmast på att det förelåg en viss misstanke men att nivån "skälig misstanke" inte var uppnådd.

text: Det tycks alltså inte vara möjligt att nu utreda om det fanns fog för beslutet att hämta VJ. Det betyder att det inte heller går att avgöra om det förekom något skadeståndsgrundande fel från polisens sida. Frågan om skadeståndsskyldighet föreligger är i en sådan situation en fråga om vem som har bevisbördan för omständigheter av betydelse för bedömningen av felfrågan.

text: Normalt är det den som säger sig ha utsatts för ett skadeståndsgrundande fel som har bevisbördan för omständigheter som medför att ett sådant fel har förekommit. Men i vissa situationer är det rimligare att den som påstås ha gjort fel har bevisbördan, exempelvis om den s.k. ursprungssannolikheten snarast ger stöd för den skadelidandes påstående (jfr JK:s beslut den 16 juni 2003 i ärende 1561-01-40) eller om den som påstås ha gjort fel har avgjort lättare än den skadelidande att skaffa fram bevisning. Man kan argumentera för att denna "omkastade bevisbörda" också bör tillämpas - oberoende av ursprungssannolikhet och bevismöjligheter - exempelvis i situationer där en myndighet har utsatt en enskild för ett påtagligt integritetsintrång. Det kan t.ex. gälla när polisen har tillgripit ett personellt tvångsmedel. Vid de allra mest ingripande personella tvångsmedlen - frihetsberövanden som är längre än 24 timmar - har ju staten rentav ett strikt ansvar, dvs. ett skadeståndsansvar utan att något fel har förekommit. Det gäller enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen). Å andra sidan gäller allmänna skadeståndsregler vid kortare frihetsberövanden och tvångsmedel i övrigt.

text: Man bör dock skilja mellan å ena sidan situationer då bevisläget är sådant att det finns anledning att fördela bevisbördan annorlunda än normalt och å andra sidan situationer då handlandets karaktär kan föranleda ett sådant avsteg från det normala. Att generellt lägga bevisbördan på den handlande vid vissa typer av beslut eller åtgärder bör enligt Justitiekanslerns mening inte förekomma utan stöd i lag. Det sagda innebär att man inte generellt bör lägga bevisbördan på staten vid särskilt ingripande myndighetsåtgärder om det inte finns uttryckligt lagstöd för det.

text: Slutsatsen av det anförda är att VJ bör anses ha bevisbördan för att polisen handlade fel när man beslutade att hämta henne till förhör. Som ovan framgått kan hon inte anses ha styrkt detta.

text: Det bör tilläggas att det i ett ärende om frivillig skadereglering ofta är svårt att bedöma bevisläget. Någon muntlig bevisupptagning sker inte i sådana ärenden och värdet av olika möjliga bevis är svårt att avgöra. När frågan om statens skadeståndsansvar på det sättet är oklar måste Justitiekanslern normalt avslå anspråket eller avböja att reglera det. Bedömningen får då i stället ske i domstol - om sökanden väljer att vända sig dit - efter muntlig bevisupptagning och en ordentlig värdering av de bevis som förebringats.

text: Sammanfattningsvis är min slutsats att VJ:s anspråk på skadestånd inte kan bifallas vare sig enligt

text: skadeståndslagen

text: eller enligt frihetsberövandelagen.

text: Det sagda gäller i varje fall inom ramen för den frivilliga skaderegleringen. Jag vill tillägga att jag, om VJ skulle välja att stämma staten, kommer att bestrida anspråket och som bevisning åberopa bl.a. förhör med de berörda polismännen.

text: VJ har också begärt ersättning direkt grundad på Europakonventionens bestämmelser. Statens inställning i denna del är i korthet följande. Enligt statens mening kan en enskild inte av Justitiekanslern eller svensk domstol få ersättning direkt med stöd av Europakonventionen. Artikel 41 innehåller en handlingsregel för Europadomstolen. Om svenska staten gör sig skyldig till ett konventionsbrott utsätter den sig för risken att Europadomstolen utdömer ett skadestånd enligt reglerna i artikel 41 som ett led i en folkrättslig sanktion mot staten. Men bestämmelsen är inte någon skadeståndsregel som skall tillämpas av svenska domstolar. Inte heller i övrigt innehåller Europakonventionen någon skadeståndsregel som är direkt tillämpbar i nationell rätt.

text: Det är självfallet otillfredsställande att det inte i efterhand ens hjälpligt går att utröna grunderna för ett beslut. Detta gäller i särskild grad i fråga om beslut om tvångsmedel. Det bör vara möjligt att i efterhand få ett klart besked om vad som var orsaken till ett ingripande. Polismyndigheten kan inte undgå kritik för bristen på redovisning av skälen för beslutet.

text: Handläggningen hos polismyndigheten har varit föremål för granskning inom ramen för en förundersökning om tjänstefel. Som jag har nämnt har förundersökningen avslutats. Det finns mot den bakgrunden inte skäl för mig att nu vidta någon ytterligare åtgärd med anledning av bristerna i handläggningen.

text: Handläggningen av detta ärende har dragit ut på tiden. Jag beklagar detta.


title: Fråga om vissa uttalanden i massmedia kunde anses innefatta tryckfrihetsbrottet hets mot folkgrupp

text: Justitiekanslern vidtar ingen åtgärd med anledning av AA:s och BB:s anmälan.

text: Ärendet

text: Polismyndigheten i Västra Götaland har till Justitiekanslern överlämnat en anmälan gjord av AA och BB, båda såsom företrädare för Diskrimineringsbyrån. I anmälan har ifrågasatts huruvida chefsåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Göteborg CC gjort sig skyldig till hets mot folkgrupp genom vissa uttalanden som publicerats i en artikel i Göteborgs Posten den 7 mars 1999.

text: Justitiekanslern har tagit del av den aktuella artikeln.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Som anmälarna utformat sin anmälan finns det anledning för mig att först beröra vad som allmänt gäller för den som lämnar uppgifter till massmedia och vem som i tryckfrihetsrättsligt hänseende är ansvarig för publicering av sådana uppgifter.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § första stycket 1 regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet. Härmed förstås frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Beträffande tryckfriheten finns särskilda bestämmelser i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Bestämmelser om rätten att yttra sig i bl.a. radio, television och film finns i

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL).

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF skall det stå envar fritt att, i alla de fall då ej annat är föreskrivet i TF, meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift till författare eller annan som är upphovsman till framställning i skriften, till skriftens utgivare eller, om för skriften finns särskild redaktion, till denna eller till företag för yrkesmässig förmedling av nyheter eller andra meddelanden till periodiska skrifter.

text: Ingen får enligt

text: 1 kap. 3 §

text: TF åtalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadeståndsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan därtill i annan ordning eller i annat fall än TF medger. Av den bestämmelsen anses också följa att en person inte heller på annat sätt får drabbas av någon påföljd från det allmännas sida därför att han har yttrat sig i tryckt skrift, t.ex. en disciplinpåföljd. I rättspraxis har man gått ännu längre och varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på medverkan i tryckt skrift har i princip ansetts vara otillåten enligt TF (se

text: SOU 1990:12 s. 63

text: Den frihet att lämna uppgifter till bl.a. tidningar som garanteras genom TF (meddelarfriheten) är inte helt oinskränkt. Vissa undantag finns som dock inte aktualiseras i detta ärende.

text: Med tryckfrihetsbrott avses de gärningar som närmare anges i 7 kap. 4 och 5 §§ TF om de begås genom skrift och är straffbara enligt vanlig lag. I 7 kap. 4 § 11 stadgas att som tryckfrihetsbrott skall anses gärningen hets mot folkgrupp, varigenom någon hotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse.

text: För tryckfrihetsbrott som begås i periodisk skrift svarar enligt

text: 8 kap. 1 §

text: TF den som var anmäld som utgivare då skriften utgavs.

text: Det nu sagda innebär alltså att CC i tryckfrihetsrättsligt hänseende inte själv är ansvarig för de uppgifter som lämnats och som återgetts genom publiceringen i tidningen. Ansvaret åvilar i stället den ansvarige utgivaren. Vad gäller frågan huruvida åtgärder med anledning av den anmälda artikeln skall vidtas mot denne vill jag anföra följande.

text: I artikeln, som handlar om förundersökningen beträffande branden i Makedoniska föreningens lokaler i Göteborg, anges att CC uttalat bl.a. följande. "Det är beklagligt att vissa ungdomar inte vill prata med polisen. Kanske har de dålig erfarenhet av myndigheter i sina hemländer. Eller så talar de osanning i hög grad." På fråga från intervjuaren om detta är kulturellt betingat svarar CC: "Vi har konsulterat viss expertis i den här frågan. De har gett oss upplysningen att man, beroende på visst ursprung, ibland gärna talar osanning." Som svar på intervjuarens fråga om vilken expertis som säger det uttalar CC följande. "Jag vill inte gå in på det. Möjligen är det inte en kulturell svårighet, men vi lekmän på området kallar det så. Ett exempel på något som kan vara kulturellt grundat är att det i vissa kulturer kan vara viktigt att inte tappa ansiktet. Då kanske man ljuger för att inte göra det."

text: Brottsbeskrivningen avseende gärningen hets mot folkgrupp innehåller tre rekvisit. Den brottsliga handlingen skall bestå i hot eller uttryck för missaktning, den skall ske i uttalande eller i annat meddelande som sprids, och den skall avse folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse.

text: Vad först gäller uttrycket missaktning räcker för straffbarhet att ett uttalande om t.ex. en viss folkgrupp är nedsättande för gruppens anseende. Inom det straffbara området faller dock inte omdömen som inte överskrider gränserna för en saklig kritik av vissa raser eller folkgrupper. I förarbetena till bestämmelsen har också framhållits att begreppet missaktning måste tolkas med viss försiktighet och att inte alla uttalanden av nedsättande eller förnedrande natur innefattas under begreppet. För straffbarhet bör krävas att det är fullt klart att uttalandet överskrider gränsen för en saklig och vederhäftig diskussion rörande folkgruppen i fråga. Vidare gäller att den som i vederhäftiga och sakliga former för en debatt rörande en eller flera etniska grupper inte skall drabbas av ansvar även om de sakuppgifter som förs fram kan uppfattas som besvärande eller irriterande av enskilda invandrare, invandrargrupper och andra. Motsvarande gäller även för värderingar som framförs i sådana former.

text: De kategorier som skyddas genom bestämmelsen är folkgrupp och annan sådan grupp av personer när angreppet tar sin utgångspunkt i personernas rastillhörighet, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse. Alla rasistiska och liknande angrepp på en grupp av personer omfattas av straffbarheten och detta även om gruppen skulle bestå av människor av olika raser, hudfärger, nationella eller etniska ursprung eller religioner, exempelvis invandrare i allmänhet.

text: Enligt min mening är det tveksamt om någon särskild grupp av personer har pekats ut på ett sådant sätt som medför att brottet hets mot folkgrupp kan anses ha begåtts. Oavsett hur det förhåller sig därmed kan jag inte finna att artikeln innehåller några sådana uppgifter som kan anses gå utöver vad som får anses tillåtet att uttrycka inom ramen för den tryckfrihetsrättsliga regleringen. Härtill kommer att Göteborgs Postens syfte med att återge uttalandena inte kan anses att ha varit att uttrycka missaktning för någon folkgrupp utan i stället får anses som ett inslag i nyhetsförmedlingen gällande brandens efterspel.

text: Vid nu angivna förhållanden finns det inte skäl att inleda någon förundersökning beträffande brottet hets mot folkgrupp.

text: Avslutningsvis vill jag ta tillfället i akt att påpeka följande med anledning av att anmälan gjorts mot CC och att det därför finns skäl att anta att anmälarnas avsikt är att åtgärder vidtas mot just denne. Som nämnts inledningsvis följer av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF att varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på medverkan i en tryckt skrift i princip är otillåten. Även framförande av kritik mot en tjänsteman för det sätt han utnyttjar sin rätt att meddela uppgifter till massmedia är således otillåtet. Den nämnda grundlagsbestämmelsen förbjuder alltså såväl mig som andra myndigheter att vidta några åtgärder mot CC med anledning av att han gjort bruk av sin meddelarfrihet.

text: Ärendet är härmed avslutat


title: Körkortsingripande har inte ansetts innefatta uppenbart oriktig rättstillämpning. Fråga om stopplinjens betydelse vid bedömning av rödljuskörningar

text: Justitiekanslern avslår PJ:s anspråk på skadestånd.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Enligt

text: 37 § vägmärkesförordningen (1978:1001)

text: innebär röd signalbild att fordon inte får passera stopplinjen eller, om sådan saknas, fordonssignalen.

text: Polismyndigheten i Stockholms län beslutade den 18 februari 2003 att omhänderta TL:s körkort med anledning av en misstänkt rödljuskörning. Länsstyrelsen i Stockholms län beslutade därefter den 27 februari 2003 att återkalla körkortet tillfälligt i två månader.

text: Åklagaren väckte senare åtal mot PJ med anledning av den misstänkta rödljuskörningen. Stockholms tingsrätt ogillade åtalet den 26 maj 2003. Till grund för frikännandet lade tingsrätten den omständigheten att PJ:s uppgift - att trafiksignalen fortfarande visade grönt när han passerade stopplinjen - inte hade ifrågasatts av åklagaren. Såvitt framgick av utredningen hade nämligen polisen gjort sin bedömning utifrån det förhållandet att PJ ännu inte hade passerat själva trafiksignalen när signalbilden slog om till rött.

text: Anspråket m.m.

text: PJ har begärt skadestånd av staten med 42 505 kr under åberopande av att körkortet omhändertogs på felaktiga grunder. Av anspråket avser 37 320 kr förlorad övertidsersättning, 4 125 kr kostnader i samband med förberedelse inför och inställelse till huvudförhandlingen i brottmålet, 600 kr parkeringskostnader (40 dagar à 15 kronor) och 460 kr kostnader för anskaffande av ett nytt körkort.

text: Rikspolisstyrelsen har i ett yttrande till Justitiekanslern avstyrkt att skadestånd utgår. Styrelsen har anfört att rättsläget får anses vara oklart i vilken mån en bilförare får passera en trafiksignal som visar röd signalbild om han dessförinnan har passerat stopplinjen medan signalbilden fortfarande visade grönt. Beslutet att omhänderta körkortet kan därför inte anses ha varit felaktigt på ett sådant sätt att det kan leda till skadeståndsansvar för staten. Styrelsen har bl.a. hänvisat till Svea hovrätts, avd. 9, dom den 25 mars 2004 i mål nr B 4051-03. I domskälen uttalade hovrätten bl.a. följande.

text: "Åklagaren har förklarat sig inte kunna visa att DM [den tilltalades namn] passerat stopplinjen vid rött ljus. [...] Enligt

text: 37 § vägmärkesförordningen (1978:1001)

text: får fordon vid röd trafiksignal inte passera stopplinje eller, om sådan saknas, trafiksignalen. Ordalydelsen i bestämmelsen skulle - läst motsatsvis - kunna ge stöd för uppfattningen att den som vid grönt ljus passerat en stopplinje skulle vara fri att fortsätta förbi trafiksignalen, även om denna då visade gult eller rött ljus.

text: Allmänt gäller att straffbestämmelser skall tolkas restriktivt för att undvika risken att människor döms för handlingar de inte förstått vara brott. Även straffbestämmelser måste emellertid tolkas i sitt sammanhang och utifrån sina ändamål. Reglerna om rött och grönt ljus är således uppenbart uppställda för att skilja olika trafikströmmar åt, t.ex. så att trafiken i en korsning endast kan komma från ett håll i taget. En tolkning i enlighet med vad DM gör gällande skulle som i detta fall göra det tillåtet att med bil passera ett övergångsställe som människor med grönt ljus är på väg över. Detta skulle stå i strid med reglernas grundläggande syfte. Som hovrätten även tidigare konstaterat (se t.ex. hovrättens avd. 7, dom 1994-05-18 i mål nr B 3332-93) gäller trafiksignalen även om en stopplinje passerats vid grönt eller gult ljus. Situationen är i ett sådant fall densamma som om stopplinje saknats.

text: I målet är utrett att DM passerade trafiksignalen när denna visade rött. Han skall därför som tingsrätten funnit dömas för förseelse mot trafikförordningen."

text: PJ har fått del av Rikspolisstyrelsens yttrande och har kommenterat det. Han har därvid vidhållit sitt anspråk.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning som staten svarar för. Staten bär alltså inte något strikt ansvar för skador och olägenheter som orsakas av ofullkomligheter i den statliga verksamheten.

text: Skadeståndsansvaret bygger i stället på principen om ett ansvar för styrkt vållande (culpa). Vid myndighetsutövning som innefattar rättstillämpning är statens skadeståndsansvar inskränkt till sådana fall där det varit fråga om uppenbara fel, se t.ex. Högsta domstolens uttalanden i rättsfallet

text: NJA 1994 s. 654

text: Jag har i ett tidigare ärende här prövat statens skadeståndsansvar i ett fall som liknar det nu aktuella. I detta ärende (dnr

text: ) hade Svea hovrätt ogillat åtalet (se Svea hovrätts, avd. 1, dom den 7 januari 2003 i mål nr B 5088-02). Hovrätten ansåg därvid att det förhållandet att det, såvitt framgick av utredningen, fanns en stopplinje före den aktuella trafiksignalen och att signalen kunde ha visat grönt då den tilltalade passerade linjen innebar att åtalet skulle ogillas. Jag fann - efter tillstyrkande från Rikspolisstyrelsen - att staten var skadeståndsskyldig med anledning av körkortsingripandet.

text: För egen del anser jag att straffbestämmelsen måste anses innebära att det är tillåtet att passera en trafiksignal som visar rött om signalbilden visade grönt (eller gult) när fordonet passerade stopplinjen. För det fall föraren därvid passerar ett övergångsställe där de gående har grön signalbild måste dock föraren - på samma sätt som i samband med en sväng i en trafiksignalreglerad fyrvägskorsning - lämna företräde för gångtrafikanterna, se

text: 3 kap. 60 § trafikförordningen (1998:1276)

text: Som framgått ovan är emellertid rätten till skadestånd av staten vid rättstillämpningsfel begränsad. Mot bakgrund det ovan nämnda hovrättsavgörandet - och då det framkommit att det även bland poliser och åklagare finns olika uppfattningar om innebörden av den aktuella bestämmelsen - är jag emellertid inte nu beredd att godta att det varit fråga om en sådan uppenbart oriktig rättstillämpning som kan leda till skadeståndsansvar för staten. PJ:s anspråk skall därför avslås.

text: Jag vill avslutningsvis framhålla att det naturligtvis är otillfredsställande att det inte är fullt klart vad som gäller beträffande en så central fråga som stopplinjens betydelse vid bedömning av rödljuskörningar. Jag skickar därför en kopia av detta beslut till Riksåklagaren, Näringsdepartementet och Justitiedepartementet för kännedom.


title: Klagomål mot Arbetsmarknadsstyrelsen i anledning av dess tillsyn över arbetslöshetskassa samt skadeståndsanspråk

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden om Arbetsmarknadsstyrelsens (AMS) tillsynsåtgärder men avslår det skadeståndsanspråk som Sveriges Arbetares arbetslöshetskassa framställt mot staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Vid Sveriges Arbetares arbetslöshetskassas (SAAK) ordinarie föreningsstämma den 10 maj 1996 beslutades bl.a. om ny valdistriktsindelning varvid antalet valdistrikt minskade från 13 till 9 med lika många ombud. Därefter skedde nomineringar till det följande ordinarie valet av ombud till kassans föreningsstämma. Dessa var avslutade den 29 november 1996. Då några ombud ansåg att kassans styrelse inte hade följt SAAK:s valbestämmelser rörande valordning och valförrättare eller stämmobeslut tagna vid stämman i maj 1996 begärde dessa att en extrastämma skulle hållas.

text: SAAK höll extra föreningsstämma den 17 januari 1997. Vid denna byttes styrelsen för SAAK i sin helhet ut. Enligt protokoll fört vid stämman beslöts också "att avslå ogiltigförklaring av nominering som inte administrerats av LS inom SAC". Enligt protokollet beslöt stämman "i stället med rösterna 5 mot 3 att bemyndiga styrelsen att upprätta en ny valprocedur som AMS kan godkänna i enlighet med vad som framkommit på stämman".

text: AMS anmodade SAAK i föreläggande den 21 februari 1997 att översända en förteckning över direktanslutna medlemmar till ombudet AA. SAAK överklagade föreläggandet till regeringen. I beslut den 23 oktober 1997 konstaterade regeringen att föreläggandet hade fullgjorts varför överklagandet inte föranledde någon regeringens åtgärd.

text: AMS förelade den 23 februari 1997 SAAK att slutföra det ombudsval som hade avbrutits i december 1996. I föreläggandet anfördes vidare att valet skulle äga rum genom poströstning under överinseende av Notarius Publicus och att närmare anvisningar skulle komma att lämnas av tillsynsmyndigheten. Som underlag för valet skulle föreligga de nomineringar av ombud som inkommit till kassan före den 29 november 1996.

text: Vid ett besök i SAAK:s kontor den 3 mars 1997 erhöll företrädare för AMS en datadiskett innehållande kassans medlemsregister. Registret skulle användas som vallängd vid genomförandet av ombudsvalet.

text: I skrivelse till SAAK den 4 mars 1997 lämnade AMS närmare anvisningar för valets genomförande. Ombudsvalet skulle genomföras som poströstning. Vidare skulle AMS producera och tillställa kassans medlemmar valanvisningar, valsedlar och valkuvert. Kostnaden för valet skulle faktureras SAAK.

text: AMS föreläggande om att ombudsvalet skulle slutföras överklagades av SAAK till regeringen. I beslut den 5 juni 1997 upphävde regeringen föreläggandet och de därtill anslutande anvisningarna.

text: SAAK begärde den 25 juni 1997 att AMS skulle återlämna den medlemsförteckning som AMS erhållit den 3 mars 1997. I skrivelse till SAAK den 4 juli 1997 anförde AMS att disketten med SAAK:s medlemsregister skulle återlämnas men att den papperskopia som Notarius Publicus hade haft som underlag för sitt arbete skulle vara arkiverad med sekretesstämpel i aktuell akt hos AMS.

text: SAAK överklagade AMS beslut att behålla medlemsförteckningen till regeringen. I beslut den 19 november 1998 avslog regeringen överklagandet.

text: Anspråket m.m.

text: Hos Justitiekanslern har ett antal ärenden anhängiggjorts som har anknytning till det händelseförlopp som nu redogjorts för. Skrivelser har inkommit från dels styrelseordföranden i SAAK BB, dels medlemmen i SAAK CC. De klagomål som de framfört mot AMS kan sammanfattas i följande tre punkter.

text: AMS har felaktigt förelagt SAAK att lämna ut sin medlemsförteckning över direktanslutna medlemmar till AA.

text: AMS har felaktigt förelagt SAAK att slutföra ombudsvalet och valet har inte gått riktigt till.

text: AMS har på ett otillbörligt sätt erhållit en datadiskett med SAAK:s medlemsförteckning samt har behållit en papperskopia av förteckningen.

text: SAAK har också framställt ett skadeståndsanspråk riktat mot staten. Detta uppgår till sammanlagt 1 216 577 kr, varav 216 577 kr har uppgetts utgöra kostnader som AMS förorsakat SAAK genom felaktiga förelägganden och bristfällig myndighetsutövning. Det resterande beloppet om en miljon kr utgör skadestånd för den kränkning som SAAK anser sig ha blivit utsatt för av AMS.

text: Justitiekanslern har remitterat ärendet till AMS som har inkommit med yttranden i ärendet.

text: Justitiekanslern har erhållit synpunkter på dessa yttranden.

text: Justitiekanslern har också haft tillgång till ett antal av AMS akter (dnr F 97-1729-41, F97-1551-40, F97-631-41).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Arbetslöshetskassorna är organiserade i privaträttsliga former och de föreningsrättsliga bestämmelserna om kassornas verksamhet bygger i huvudsak på lagstiftningen om ekonomiska föreningar. Emellertid uppvisar arbetslöshetskassorna en rad offentligrättsliga drag. Verksamheten är i allt väsentligt reglerad av statliga normer och utgör en statlig angelägenhet inom det socialförsäkringsrättsliga området. Den huvudsakliga verksamheten har karaktären av myndighetsutövning. Vidare hanterar kassorna statliga medel till betydande belopp. Det har därför ansetts viktigt att det finns någon form av statlig kontroll över arbetslöshetskassornas verksamhet.

text: Av

text: 89 § lagen (1997:239)

text: om arbetslöshetskassor (LAK) följer att AMS utövar tillsyn över arbetslöshetskassorna. LAK trädde i kraft den 1 januari 1998. Dessförinnan var det lagen (

text: ) om arbetslöshetsförsäkring (AFL) som reglerade arbetslöshetskassornas verksamhet och AMS tillsyn över dessa. Enligt AFL gällde följande beträffande AMS tillsynsverksamhet.

text: I 93 § AFL föreskrevs att AMS utövade tillsyn över arbetslöshetskassorna som hade att ställa sig AMS anvisningar till efterrättelse. Vidare kunde AMS enligt 95 § AFL meddela de erinringar i fråga om en arbetslöshetskassas verksamhet som AMS fann påkallade. Den bestämmelsen gav även AMS rätt att förelägga en arbetslöshetskassa att inom viss tid vidta de åtgärder som behövdes för rättelse. Ett föreläggande fick utfärdas bl.a. om avvikelse skett från AFL eller stadgarna eller från de författningar eller föreskrifter som i övrigt gäller för verksamheten. Också en annan allvarlig anmärkning mot kassans verksamhet kunde föranleda ett föreläggande. Om ett föreläggande inte följdes inom bestämd tid och det anmärkta förhållandet inte heller på annat sätt undanröjts hade enligt 96 § AFL AMS möjlighet att förklara att arbetslöshetskassan inte hade rätt till statsbidrag. AMS beslut enligt nu angivna bestämmelser kunde överklagas till regeringen.

text: AMS har i sitt yttrande hit uppgivit att tillsynsfunktionen avser inte bara arbetslöshetskassornas funktioner som myndighetsutövande organ utan också omfattar rent föreningsrättsliga frågor. När det gäller den närmare bakgrunden till de hit anmälda händelserna framgår det av yttrandet att AMS kommit till den uppfattningen att det fanns allvarliga motsättningar inom kassan och att olika åtgärder som vidtagits allvarligt skulle kunna äventyra kassans verksamhet.

text: Det ankommer inte på mig att gå in på någon bedömning av huruvida förhållandena varit sådana att AMS haft anledning att ingripa. I den mån kassans verksamhet äventyrades har det emellertid otvivelaktigt varit en skyldighet för AMS att utöva sin tillsynsfunktion gentemot kassan. Att tillsynen därvid inte behövde inriktas enbart på frågor kring administrationen av arbetslöshetsförsäkringen utan också kunde innefatta föreningsrättsliga frågor framgår klart av 93 § AFL. Den myndighetsutövning gentemot ett privaträttsligt objekt som tillsynen innebär måste dock givetvis ske inom de ramar som lagstiftningen ger. Som jag ser saken innebär det att varje i och för sig diskutabel intern åtgärd av föreningsrättslig natur inte nödvändigtvis omfattas av tillsynen. Endast i den mån en föreningsrättslig fråga påverkar en försäkringskassas myndighetsutövande verksamhet kan enligt min mening ett ingripande från tillsynsmyndigheten anses ha stöd i lagstiftningen.

text: I det följande har jag valt att behandla de olika klagomål som framförts mot AMS var för sig. Jag redogör också något utförligare för bakgrunden till klagomålen samt för vad parterna i huvudsak har anfört.

text: Föreläggandet den 21 februari 1997 att lämna ut medlemsförteckning

text: AA begärde den 17 februari 1997 att få hjälp av AMS med att från SAAK få en lista över de enskilt anslutna medlemmar som han var vald att företräda. AMS tillskrev därför SAAK den 19 februari 1997 med en uppmaning att efterkomma AA:s begäran. I föreläggande den 21 februari 1997 förelade AMS kassan att omedelbart, dock senast den 26 februari 1997, till ombudet för enskilda medlemmar i kassan, AA, översända en förteckning över medlemmar i den s.k. avdelning 500. Medlemsförteckningen lämnades därefter ut till AA av SAAK:s kassaföreståndare. SAAK överklagade föreläggandet till regeringen som i beslut den 23 oktober 1997 konstaterade att föreläggandet redan var fullgjort. Överklagandet föranledde därför ingen regeringens åtgärd.

text: SAAK har anfört bl.a. att det inte kan anses vara förenligt med lagstiftningen att via föreläggande tvinga kassan att lämna ut sitt medlemsregister till en person som är ombud för en facklig organisation som är konkurrent till Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC). Föreläggandet är en kränkning av arbetslöshetskassans självständighet som SAAK inte skall behöva tåla. Vidare har utlämnandet av medlemsförteckningen kränkt medlemmarnas personliga integritet. Härtill kommer att AMS föreläggande inte innehöll något om att medlemsförteckningen efter utlämnandet skulle behandlas med sekretess. En försvårande omständighet är att AA lämnat ut medlemsförteckningen till andra konkurrerande fackliga organisationer.

text: AMS har i sitt yttrande hit hänvisat till vad AMS uppgav i överklagandeärendet. Enligt AMS har ett ombud som har valts av medlemmarna att företräda dessa vid föreningsstämma i arbetslöshetskassa rätt att få tillgång till förteckning över de medlemmar som denne valts att representera om så begärs. AMS fann det rimligt att kassan skulle tillgodose det valda ombudets begäran att få tillgång till en förteckning över medlemmarna i den valkrets han representerade. Mot bakgrund av de stridigheter om ombudsval och valförrättare som förekommit såväl vid den ordinarie stämman under år 1996 som vid den extra stämman i januari 1997 stod det emellertid enligt AMS klart att kassaföreståndaren svårligen kunde ta ställning till den uppmaning som framställts i brevet den 19 februari 1997. AMS beslöt därför att förelägga kassan att lämna ut medlemsförteckningen.

text: För min egen del ställer jag mig frågande till om den aktuella frågan varit av den arten att den omfattats av AMS tillsynsuppgifter. Under alla förhållande anser jag att det kan ifrågasättas om förutsättningarna varit sådana att AMS haft rätt att utfärda ett föreläggande med det innehåll som nu är aktuellt. Av 95 § AFL följer nämligen att ett föreläggande måste grundas på att någon allvarlig anmärkning kan riktas mot kassans verksamhet. Av utredningen kan inte anses framgå att det vid tidpunkten för föreläggandet förelegat någon faktisk omständighet som kunde föranleda anmärkning. AMS har inte heller påstått att så varit fallet utan endast pekat på att man funnit det rimligt att föregripa en väntad underlåtenhet från kassan att lämna ut registret. Jag finner dock inte anledning att gå vidare i denna fråga. Någon orätt har egentligen inte drabbat SAAK eftersom ombudet hade rätt att erhålla registret. Jag vill vidare framhålla att det normalt sett inte är min uppgift att göra uttalanden om huruvida en myndighets beslut är riktigt i sak. Skälet till detta är att en sådan granskning skulle kunna uppfattas som en otillåten inblandning i myndigheternas verksamhet (

text: 11 kap. 7 § regeringsformen

text: ). Ytterligare ett skäl är att det som regel finns möjligheter att få saken prövad i en högre instans. Så var också fallet här. Med hänsyn till vad som nu sagts och då det även är en bedömningsfråga om förutsättningar finns för att meddela en arbetslöshetskassa ett föreläggande finner jag inte skäl att kritisera AMS för att kassan förelades att lämna ut medlemsförteckningen till AA.

text: Vad som i övrigt anförts från SAAK:s i denna del föranleder inga särskilda uttalanden från min sida.

text: Föreläggandet den 23 februari 1997 att slutföra ombudsvalet

text: AMS förelade den 23 februari 1997 SAAK att slutföra det ombudsval som hade avbrutits i december 1996. I skrivelse till SAAK den 4 mars 1997 lämnade AMS närmare anvisningar för valets genomförande. Ombudsvalet skulle genomföras som poströstning och AMS skulle producera och tillställa kassans medlemmar valanvisningar, valsedlar och valkuvert. Enligt överenskommelse mellan AMS och Notarius Publicus skulle rösträkning och kontroll av valmaterial ske genom den sistnämndes försorg. Underlag för valsedlarna utgjordes av de nomineringar till ombudsvalet som hade inkommit till SAAK före den 29 november 1996. Disketten med kopia av medlemsregistret utlämnades till tryckeriet samt återlämnades till AMS med intyg om att registret inte hade kopierats eller använts för annan än överenskommen åtgärd. Papperskopia av disketten producerades av AMS för användning av Notarius Publicus vid rösträkningen. Utskick av valhandlingarna skedde per post den 11 mars 1997. Valet slutfördes den 14 april 1997 varefter rösträkning genomfördes av Notarius Publicus. Valet var i sin helhet avslutat den 6 maj 1997.

text: SAAK överklagade föreläggandet till regeringen som i beslut den 5 juni 1997 upphävde AMS beslut om föreläggande samt de anvisningar till valet som AMS hade meddelat. Som skäl för sitt beslut anförde regeringen bl.a. att det i ärendet inte hade framkommit att SAAK före AMS beslut avvikit från AFL eller från de för kassan gällande stadgarna eller de författningar eller föreskrifter i övrigt som gäller för verksamheten. Enligt regeringen hade det inte heller framkommit att annan allvarlig anmärkning kunnat riktas mot SAAK:s verksamhet i den mening som avses i bestämmelsen i 95 § AFL.

text: SAAK har anfört bl.a. att det föreläggande som AMS utfärdade var grundlöst i alla delar och ett resultat av felinformerade tjänstemän som överträtt sina befogenheter. Föreläggandet är att anse som en otillåten inskränkning av kassamedlemmarnas lagliga rätt att besluta i egna angelägenheter. Denna rätt får inte inskränkas på det sätt som AMS har gjort. Nomineringar och val av ombud till föreningsstämma ingår i medlemmarnas rätt att besluta i egna angelägenheter. Det är ett uttryck för kassans interna föreningsdemokrati och därigenom grundläggande för beslutsfattandet inom SAAK. Genom att låta genomföra ombudsvalet i strid med stämmobeslut och förslag till valprocess har AMS kränkt SAAK. SAAK har också hävdat att AMS vid genomförandet av valet har gjort sig skyldig till ett antal allvarliga fel. Bl.a. har AMS i strid med SAAK:s valbestämmelser utsett Notarius Publicus till valförrättare och beslutat att denne skall verkställa sammanräkning av valresultatet. De valsedlar som Notarius Publicus skickade ut innehöll namn på felaktigt nominerade kandidater. Vidare fanns det inte någon fastställd röstlängd för det ombudsval som AMS genomförde.

text: AMS har anfört bl.a. följande. Vid stämman den 17 januari 1997 stod det klart att allvarliga motsättningar förelåg inom kassan. Det framstod som osannolikt att det skulle vara möjligt för kassan att genomföra det förestående valet av ombud till kassans högsta organ föreningsstämman på ett godtagbart sätt. Det förelåg vidare stor risk för att motsättningarna skulle medföra att kassan i sin funktion som myndighetsutövande organ skulle äventyras om den turbulenta utvecklingen inte stabiliserades. Den nya styrelsen aviserade om snabba förändringar i beslutsordning och byte av nyckelpersoner samt uttalade som sin avsikt att göra om nomineringsförfarandet i strid med föreningsstämmans beslut, åtgärder som allvarligt skulle kunna äventyra kassans verksamhet. Mot bakgrund av detta och de stridigheter om valförrättare m.m. som framkommit fann AMS det nödvändigt att säkerställa genomförandet av ett val, där alla kassans medlemmar i enlighet med lagens krav skulle få likvärdiga förutsättningar att deltaga.

text: Att förelägga en arbetslöshetskassa att slutföra ett ombudsval måste enligt min mening anses vara tillåtet. Även regeringen får anses ha gett uttryck för den uppfattningen i sitt beslut. En förutsättning för att få meddela ett sådant föreläggande är dock som nämnts tidigare att någon allvarlig anmärkning kan riktas mot kassans verksamhet. Regeringen ansåg i sitt beslut den 5 juni 1997 att så inte var fallet.

text: Jag delar regeringens uppfattning att det inte förelåg några förutsättningar att meddela ett föreläggande i förevarande fall. Som nämnts ovan rörande föreläggandet den 21 februari 1997 är det en bedömningsfråga huruvida någon allvarlig anmärkning kunde riktas mot SAAK:s verksamhet. Att regeringen gjort en annan bedömning än AMS innebär inte att föreläggandet var så uppenbart oriktigt att det finns anledning för mig att uttala kritik. Jag vill också framhålla att det här måste ha varit fråga om en för AMS tämligen unik situation. Enligt min mening måste det ha förelegat stora svårigheter för AMS att ta ställning till hur den uppkomna situationen i arbetslöshetskassan skulle hanteras.

text: Saken ställer sig emellertid annorlunda när det gäller vissa av de anvisningar till valet som AMS meddelade i skrivelsen till SAAK den 4 mars 1997. I skrivelsen angav AMS bl.a. att valanvisningar, valsedel, valkuvert samt svarskuvert skulle produceras och tillställas medlemmarna genom AMS försorg. Anvisningarna innebar att AMS i praktiken kom att ombesörja delar av ombudsvalet. Jag kan inte se att detta föll inom tillsynsuppgifterna. Det bör vidare påpekas att enligt såväl AFL som nu gällande lagstiftning har AMS rätt att meddela anvisningar och förelägganden vilka en arbetslöshetskassa har att följa. Det är alltså arbetslöshetskassan som skall vidta de åtgärder som AMS anser erforderliga. Enligt min mening har alltså AMS i det aktuella hänseendet gått utanför sin befogenheter. Inte heller på denna punkt ser jag emellertid någon anledning att gå vidare utan nöjer mig med de gjorda uttalandena.

text: Vad SAAK anfört om att valet inte gått riktigt till föranleder inte några kommentarer från min sida förutom påpekandet att detta närmast är en föreningsrättslig fråga som jag torde sakna befogenhet att uttala mig om.

text: AMS åtgärd den 3 mars 1997 att hämta medlemsförteckning samt AMS beslut att inte återlämna papperskopian

text: Vid besök på SAAK:s kontor den 3 mars 1997 erhöll företrädare från AMS en diskett innehållande SAAK:s medlemsregister. Medlemsregistret skulle användas som vallängd vid genomförandet av ombudsvalet. Disketten återlämnades därefter till kassan men AMS behöll en papperskopia av medlemsförteckningen. SAAK överklagade AMS beslut att behålla medlemsförteckningen till regeringen som i beslut den 19 november 1998 avslog överklagandet. Som skäl för sitt beslut anförde regeringen bl.a. följande.

text: Enligt 93 § i den vid ifrågavarande tillfälle gällande lagen (

text: ) om arbetslöshetsförsäkring utövar AMS tillsyn över arbetslöshetskassorna. Regeringen finner det förenligt med AMS uppgift som tillsynsmyndighet att när det krävs för uppgiftens fullgörande, av en arbetslöshetskassa begära att utfå en kopia av den medlemsförteckning som kassan enligt

text: 52 § samma lag

text: skall föra. Någon skyldighet att återlämna en sådan kopia av en arbetslöshetskassas medlemsförteckning som intagits i AMS akt i ett tillsynsärende finns inte.

text: I en skrivelse till Datainspektionen ifrågasatte SAAK om inte AMS hade brutit mot datalagen genom att under en period förfoga över medlemsregistret. Datainspektionen fann dock i beslut den 9 december 1998 att AMS inte hade fört registret för sin verksamhet eller förfogat över det på sådant sätt att registeransvar hade kunnat uppstå.

text: SAAK har anfört bl.a. att kassaföreståndaren som lämnade ut medlemsförteckningen till AMS saknade behörighet att göra detta. AMS borde i stället ha låtit styrelsen ta ställning till om medlemsförteckningen kunde lämnas ut. Utlämnandet av medlemsförteckningen skedde bakom ryggen på SAAK:s ordförande som befann sig i lokalen vid tillfället. Någon skriftlig förfrågan om att få ta del av medlemsförteckningen har AMS aldrig tillställt SAAK. Enligt SAAK är förfarandet att behålla en medlemsförteckning som mottagits på ett otillbörligt sätt att betrakta som egenmäktigt förfarande och maktmissbruk. Även AMS åtgärd att överlämna en kopia till Notarius Publicus innebär enligt SAAK att AMS har gjort sig skyldig till egenmäktigt förfarande och myndighetsmissbruk.

text: AMS har anfört att SAAK, på begäran av AMS, hade framställt en numrerad medlemsförteckning per den 28 februari 1997 fördelad på kassans nio valdistrikt. Den normala rutinen när AMS begär att få uppgifter från eller att få ta del av handlingar hos en arbetslöshetskassa är att begäran riktas till kassaföreståndaren. Så skedde också i förevarande fall. I den mån en arbetslöshetskassa har särskilda interna bestämmelser om hur en sådan begäran skall behandlas ankommer det på kassan att bevaka att de bestämmelserna följs.

text: Frågan huruvida AMS hade rätt att få ta del av och behålla arbetslöshetskassans medlemsregister har som nämnts tidigare efter överklagande prövats av regeringen. Regeringen hade därvid inga invändningar mot AMS åtgärder. Mot bakgrund av regeringens ställningstagande finns det ingen anledning för mig att uttala mig i saken.

text: Skadeståndsfrågan

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: skall bestämmelsen om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, vissa andra i lagrummet angivna brott eller dylik brottslig gärning.

text: Jag har beträffande vissa av de åtgärder som vidtagits av AMS uttryckt min tveksamhet över huruvida dessa varit riktiga. Detta innebär emellertid inte att de åtgärderna varit felaktiga på ett sådant sätt som innebär att skadeståndsskyldighet därigenom har uppkommit för staten. Jag vill också framhålla att enbart det förhållandet att regeringen upphävde ett av de förelägganden som AMS hade meddelat inte i sig medför att ersättning utgår för den eventuella skada som kan ha blivit följden av föreläggandet. Något strikt ansvar för staten föreligger alltså inte. För att skadestånd skall utgå i en sådan situation krävs att AMS har gjort sig skyldig till en påtaglig felbedömning. Av den föreliggande utredningen kan inte den slutsatsen dras att så har varit fallet. Inte heller vad som i övrigt förevarit ger enligt min mening stöd för bedömningen att skadeståndsskyldighet för staten uppkommit. Jag avslår redan av dessa anledningar skadeståndsanspråket.

text: Övrigt

text: I skrivelserna till Justitiekanslern har också begärts att Justitiekanslern skall vidta vissa åtgärder som har anknytning till de åtgärder som AMS vidtog. Bl.a. har begärts att Justitiekanslern skall upphäva föreläggandena och att Justitiekanslern skall meddela vitesförelägganden. Med anledning härav vill jag framhålla att Justitiekanslern inte kan ålägga en myndighet att vidta vissa åtgärder. Inte heller kan Justitiekanslern förordna att beslut och andra åtgärder skall upphävas. Vad SAAK härvid har begärt föranleder därför inga åtgärder från min sida.

text: Ärendet är härmed avslutat för mitt vidkommande.