title: Remissyttrande över betänkandet Hur står det till med den personliga integriteten? (SOU 2016:41)

text: Justitiekanslerns utgångspunkter

text: Justitiekanslern vakar över tryck- och yttrandefriheten och har tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet följer lagar och andra författningar m.m. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Justitiekanslerns genomgång av det aktuella betänkandet har skett utifrån dessa utgångspunkter. Genomgången följer betänkandets disposition och alla kapitel- och sidhänvisningar avser betänkandet, om inte annat anges.

text: Kommitténs sammantagna bedömning (kapitel 3)

text: Justitiekanslern anser att kommittén har gjort en gedigen och värdefull genomgång av de risker för intrång i den personliga integriteten som kan uppkomma i samband med användning av informationsteknik.

text: Det är betydelsefullt med den typ av helhetsgrepp om utvecklingen som kommittén har tagit. Genomgången har ett tydligt individperspektiv och avser både offentlig och privat verksamhet. Den kan därför ses både som en uppdatering av och ett komplement till den kartläggning och analys som Integritetsskyddskommittén gjorde i sitt delbetänkande år 2007 (Skyddet för den personliga integriteten – Kartläggning och analys,

text: SOU 2007:22

text: Kommitténs generella slutsats (s. 51) är att den enskilde på ett flertal områden drabbas av stegvisa försämringar av den personliga integriteten. Det sägs bl.a. att hanteringen av personuppgifter ökar i och med digitaliseringen, samtidigt som den enskildes kunskap om hur uppgifterna hanteras minskar. Kommittén bedömer att den enskildes möjlighet att genom ett verkligt fritt val bestämma hur uppgifterna om honom eller henne ska hanteras minskar.

text: Justitiekanslern instämmer i kommitténs bedömning att digitaliseringen medför risker från ett integritetsperspektiv. Som kommittén påpekar innebär teknikutvecklingen samtidigt stora fördelar. Det är knappast möjligt, och inte heller önskvärt, att stoppa den tekniska utvecklingen och samhällets arbete måste därför rikta in sig på att hantera riskerna och att värna den personliga integriteten i det nya landskapet. I det sammanhanget kan det glädjande nog konstateras att integritetsfrågorna generellt sett är föremål för betydande uppmärksamhet och diskussion. Det finns ett stort engagemang i den allmänna debatten och såväl regeringen som myndigheterna arbetar aktivt med frågorna. Detta återspeglas bl.a. i det stora antal offentliga utredningar som har genomförts på området. När det gäller dataskydd pågår det vidare ett intensivt arbete på EU-nivå. På ett övergripande plan kan integritetsfrågorna därför inte sägas vara försummade, även om det givetvis krävs ett kontinuerligt arbete för att värna den personliga integriteten.

text: Förhållandet till tryck- och yttrandefriheten (avsnitt 3.3.8)

text: Kommittén nämner (s. 58 f., 60 f. och 165 f.) det förhållandet att person

text: uppgiftslagen (1998:204)

text: , nedan PUL, inte tillämpas i den utsträckning det skulle strida mot bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i tryckfrihetsförordningen eller

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: . Detta framgår av

text: 7 §

text: PUL.

text: Justitiekanslern konstaterar att denna ordning, att PUL sätts ur spel när

text: tryckfrihetsförordningen

text: eller

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: är tillämplig, kan ge anledning till viss oro för den personliga integriteten, särskilt med tanke på att det är relativt lätt att få utgivningsbevis för en webbplats. När ett sådant bevis har utfärdats är PUL inte tillämplig. I vissa fall kan det därmed uppstå en konflikt mellan tryck- och yttrandefriheten å ena sidan och den personliga integriteten å andra sidan. En sådan konflikt kan uppstå också i förhållande till offentlighetsprincipen och möjligen även i relation till den s.k. PSI-lagstiftningen (jfr s. 304 f. i betänkandet om denna lagstiftning).

text: Justitiekanslern vill betona att den öppenhet som de svenska grundlagarna för med sig har ett mycket stort värde. Denna öppenhet måste i vissa fall ändå vägas mot behovet av skydd för den enskildes personliga integritet. I detta sammanhang kan det noteras att Mediegrundlagskommittén nyligen har föreslagit att vissa typer av söktjänster inte ska omfattas av skydd enligt

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (Ändrade mediegrundlagar,

text: SOU 2016:58

text: ). Förslaget motiveras utifrån riskerna för intrång i den personliga integriteten.

text: Tillsyn (avsnitt 3.3.5, 6.7 och 23.2)

text: Kommittén anför som en av sina slutsatser (s. 56 f.) att tillsynen över den personliga integriteten är otillräcklig och att tillsynen i dag är splittrad på flera olika myndigheter. Kommittén har dock avstått från att fördjupa sig i frågan, eftersom den samtidigt har analyserats av en annan utredning.

text: Justitiekanslern anser i likhet med kommittén att tillsynen i fråga om den personliga integriteten är viktig och att Datainspektionen har en central roll i detta arbete. Det kan vidare diskuteras om inspektionen har de resurser som krävs, bl.a. när det gäller personal, eller om en förstärkning behövs.

text: Mer tveksamt är om det finns ett problem med splittring av tillsynen. Utredningen om tillsynen över den personliga integriteten, som har letts av justitiekanslern, har nyligen överlämnat betänkandet Ett samlat ansvar för tillsyn över den personliga integriteten (

text: SOU 2016:65

text: ) till regeringen. Utredningen konstaterar att tillsynen över behandlingen av personuppgifter till stor del är samlad hos en myndighet, Datainspektionen, som också har ett övergripande ansvar när det gäller skyddet för den personliga integriteten. Därutöver finns några myndigheter som har ett begränsat tillsynsansvar över viss behandling av personuppgifter. Det förklaras ofta av att denna tillsyn har en stark koppling till myndighetens tillsyn i övrigt. Mot bl.a. denna bakgrund bedömer utredningen att det inte är möjligt eller ens lämpligt att samla all tillsyn över behandling av personuppgifter hos en enda myndighet (se framför allt avsnitt 8.3 i det nämnda betänkandet).

text: Justitiekanslern konstaterar att frågan om hur tillsynen i övrigt ska vara ordnad behandlas utförligt i det nämnda betänkandet. Det saknas skäl att kommentera den framtida tillsynen närmare i detta remissyttrande.

text: Lika viktigt som en kraftfull tillsyn är dock att personuppgiftsansvariga har möjlighet att göra rätt och värna den personliga integriteten redan från början. Detta förutsätter i sin tur ett klart och tydligt regelverk som går att överblicka och tillämpa. Detta måste framhållas särskilt med tanke på det omfattande arbete som pågår med anpassningar till nya EU-regler.

text: När det gäller Justitiekanslerns egen tillsyn kan följande tilläggas till den beskrivning som kommittén ger. Justitiekanslern är vad som brukar kallas ett extraordinärt tillsynsorgan, vilket betyder att Justitiekanslerns tillsyn inte är avsedd att ersätta den tillsyn som ankommer på andra myndigheter, som Datainspektionen. Detta hindrar dock inte att Justitiekanslern ibland, t.ex. i samband med inspektioner, uppmärksammar frågor som gäller behandling av personuppgifter. Som berörs närmare nedan är Justitiekanslern vidare den myndighet som handlägger skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till felaktig personuppgiftsbehandling, se

text: 3 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. I sina skadeståndsärenden tar Justitiekanslern, oavsett om skadestånd lämnas eller inte, ofta ställning till om behandlingen av personuppgifter har skett i enlighet med PUL eller särskilda registerförfattningar. Skaderegleringen kan på så sätt sägas innehålla ett ganska stort mått av tillsyn på området.

text: Skadestånd (avsnitt 3.3.6, 6.8.4 och 23.3)

text: Skadestånd för felaktig behandling av personuppgifter kan, på det statliga området, lämnas efter beslut av Justitiekanslern eller efter rättegång i allmän domstol. Det är mycket vanligare att anspråk framställs hos Justitiekanslern än i domstol. Justitiekanslerns verksamhet i detta avseende (den frivilliga skaderegleringen) beskrivs på ett korrekt sätt i avsnitt 23.3 i betänkandet.

text: I sin sammantagna bedömning (s. 57) anger kommittén dock att det skadeståndsrättsliga sanktionssystemet inte verkar användas i någon större omfattning och inte kan sägas fungera fullt ut, bl.a. eftersom kommittén för perioden 2012–2015 funnit endast fem tvistemål om skadestånd enligt PUL.

text: Kommittén tycks här bortse från att Justitiekanslern under samma period har fattat omkring 230 beslut som gällt skadestånd med hänvisning till felaktig behandling av personuppgifter, bortsett från de ca 3 000 beslut som har rört skadestånd p.g.a. uppgiftssamlingen ”Kringresande”. I dessa 230 fall har skadestånd beviljats i ca 110 fall. Det skadeståndsrättsliga systemet används alltså i större utsträckning än vad som framgår av kommitténs sammantagna bedömning. En prövning hos Justitiekanslern är på många sätt fördelaktig för den enskilde, som t.ex. inte behöver betala någon ansökningsavgift.

text: När det gäller skadestånd kan det också finnas skäl att kommentera några sakuppgifter i betänkandet. Kommittén anger (s. 171) att om den personliga integriteten har kränkts på ett sätt som strider mot

text: regeringsformen

text: kan det finnas en rätt till skadestånd som grundas direkt på grundlagen. Kommittén hänvisar till

text: NJA 2014 s. 323

text: . Det rättsfallet gällde dock en överträdelse av

text: 2 kap. 7 § andra stycket regeringsformen

text: , dvs. skyddet för det svenska medborgarskapet. Den absoluta merparten av

text: regeringsformens

text: bestämmelser, bl.a.

text: 2 kap. 6 § andra stycket

text: om skydd mot integritetsintrång, kan enligt gällande rätt inte anses vara direkt skadeståndssanktionerade.

text: När det gäller Justitiekanslerns beslut om skadestånd med hänvisning till uppgiftssamlingen ”Kringresande” (s. 627 f.) kan nämnas att vissa av de personer som förekommit i uppgiftssamlingen har väckt talan mot staten vid Stockholms tingsrätt och begärt en högre ersättning än den på 5 000 kr som Justitiekanslern tidigare beslutat om. Tingsrätten har i en dom den 10 juni 2016 bifallit kärandenas talan och beslutat att staten ska lämna skadestånd med ytterligare 30 000 kr till var och en av de elva kärandena. Justitiekanslern har överklagat domen till Svea hovrätt, som har meddelat prövningstillstånd.

text: E-förvaltning (kapitel 11)

text: Kommittén bedömer (s. 321 ff.) att regeringen och myndigheterna inom ramen för satsningar på e-förvaltning har fokuserat på att öka spridningen och användningen av personuppgifter, för att på så sätt utnyttja de möjligheter som teknikutvecklingen ger. Enligt kommittén har man arbetat betydligt mindre med att skydda personuppgifter, trots att teknikutvecklingen ger förbättrade möjligheter även i det avseendet. Enligt kommittén förekommer det att frågor om t.ex. personuppgiftsansvar, behörighetstilldelning och förenlighet med registerförfattningar behandlas i ett sent skede – eller i värsta fall inte alls – när nya system utvecklas och tas i drift. Detta innebär enligt kommittén bl.a. att man riskerar att bygga in egenskaper i system, arbetsformer och i författningar som kan bli mycket svåra och dyra att ändra på, om följderna för den personliga integriteten visar sig bli allvarliga.

text: Justitiekanslern anser att kommittén pekar på en viktig fråga. Det är lätt hänt att myndigheter i entusiasm över de tekniska möjligheterna utformar nya system och arbetssätt utan att beakta integritetsrisker på ett tillfredsställande sätt. Integritetsaspekten, och en analys av gällande rätt, måste alltid finnas med och prioriteras när nya system och arbetsformer utvecklas. Detta är en lednings- och styrningsfråga och här finns utrymme för förbättringar.

text: Kommitténs överväganden och förslag (avsnitt 24.5)

text: Kommitténs överväganden och förslag utgår i stora delar från de frågor som Integritetsskyddskommittén lyfte i sitt slutbetänkande (Skyddet för den personliga integriteten - Bedömningar och förslag,

text: SOU 2008:3

text: Det föreslås således att Datainspektionens uppdrag ska utvidgas till att omfatta bl.a. en analys av utvecklingen på it-området när det gäller frågor som rör integritet, ny teknik och de legala förutsättningarna för integritetsskydd. Det föreslås vidare att Datainspektionen ska lämna en årlig redovisning om utvecklingen inom detta område till regeringen. Det föreslås slutligen att regeringen i en årlig skrivelse ska informera riksdagen om utvecklingen och det aktuella tillståndet när det gäller dessa frågor.

text: Kommittén anser att det saknas behov av ett nytt integritetsskyddsorgan som, på det sätt som Integritetsskyddskommittén ansåg kunde övervägas, skulle ha till huvuduppgift att verka för en säkrare avvägning av motstående intressen i lagstiftningen. Skälet för kommitténs bedömning i denna del är bl.a. att Datainspektionen redan i dag har ett övergripande ansvar för skyddet av personuppgifter, vilket innebär att myndigheten regelmässigt är remissinstans i sådana frågor och ofta finns representerad i utredningar. Det finns dessutom ett flertal andra myndigheter och organisationer som granskar förslag till ny lagstiftning ur ett integritetsskyddsperspektiv.

text: Justitiekanslern kan redan nu ställa sig bakom kommitténs bedömning att det inte behövs ett nytt integritetsskyddsorgan, trots att kommittén ännu inte följt upp effekterna av 2011 års förstärkning av grundlagsskyddet för den personliga integriteten. Som kommittén påpekar granskas redan i dag nya lagförslag ur ett integritetsskyddsperspektiv och det saknas skäl att tro att ett nytt organ skulle medföra någon avgörande skillnad i det avseendet.

text: När det gäller övriga förslag syftar dessa framför allt till att förse regeringen och riksdagen med kunskap om utvecklingen på området samt att bidra till en överblick över utvecklingen och dess effekter. Justitiekanslern har inget att invända mot dessa förslag. Det framstår inte som att den föreslagna ordningen riskerar att komma i konflikt med EU-rättens krav på en fullständigt oberoende tillsynsmyndighet (jfr avsnitt 9.3 i

text: SOU 2016:65

text: Fortsatt arbete och kommande lagstiftning (avsnitt 3.1 och 6.5.8)

text: Kommittén anger (missivet och s. 49) att kommittén nu fortsätter med en uppföljning av effekterna i lagstiftningsarbetet av den förstärkning av grundlagsskyddet för den personliga integriteten som genomfördes år 2011. Det anges vidare att kommittén avser att överväga förslag till åtgärder för att minska de integritetsrisker som har kartlagts i delbetänkandet.

text: Justitiekanslern vill i denna del bara påpeka att det, utifrån hur kommittédirektiven är utformade, är något oklart vad kommittén syftar på när det gäller arbetet med förslag till åtgärder. Det arbete som just nu pågår inom ramen för andra utredningar (bl.a. Dataskyddsutredningen och Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv) är till stor del inriktat på att säkerställa genomförandet av den nya dataskyddsförordning som ska börja tillämpas 2018 och det nya direktiv som ska gälla på det brottsbekämpande området. Om kommittén avser att föreslå åtgärder på integritetsskyddsområdet är det av stor vikt att det sker en samordning med bl.a. dessa utredningar.

text: Avslutningsvis vill Justitiekanslern rent allmänt framhålla vikten av planering och samordning inom Regeringskansliet när det gäller utrednings- och lagstiftningsarbetet på detta område. Flera utredningar har inte kunnat fullfölja sina uppdrag fullt ut, eller har fått sitt arbete delvis omkullkastat, till följd av det arbete som parallellt har bedrivits på EU-nivå. Det gäller bl.a. Informationshanteringsutredningen, som lade stor kraft på att utarbeta ett förslag till myndighetsdatalag (Myndighetsdatalag,

text: SOU 2015:39

text: ). Det har vidare förekommit att frågor som ligger nära varandra har hanterats av olika utredningar på ett olyckligt sätt. Behovet av ett nytt integritetsskyddsorgan har t.ex. analyserats av Integritetskommittén samtidigt som anknytande frågor om ett sådant organ har uppdragits åt Utredningen om tillsynen över den personliga integriteten att utreda. För en utomstående framstår uppdelningar av detta slag som svårbegripliga. Brister i planering och samordning riskerar ytterst att påverka och försämra kvaliteten i lagstiftningen.


publisher: Justitiekanslern

title: Remissyttrande över promemorian Dröjsmålstalan enligt den nya tullagen – en kompletterande promemoria till betänkandet SOU 2015:5

org: jk

text: Justitiekanslern har tidigare getts tillfälle att yttra sig över betänkandet En ny svensk tullagstiftning,

text: SOU 2015:5

text: . I det ärendet hade Justitiekanslern inga synpunkter. Till följd av remissinstansernas yttranden föreslås nu ett tillägg till betänkandet. Det föreslagna tillägget rör möjligheten att föra en s.k. dröjsmålstalan mot Tullverket när myndigheten inte har fattat beslut inom ramen för de tidsfrister som uppställs i den underliggande EU-förordningen (Europaparlamentets och Rådets förordning [EU] nr 952/2013 om fastställande av en tullkodex för unionen).

type: stycke

text: Justitiekanslern har granskat förslaget med utgångspunkt i de intressen som myndigheten främst har att beakta.

text: Justitiekanslern kommer i kontakt med problemet med alltför långa handläggningstider hos vissa myndigheter både inom ramen för sin tillsyns- och skaderegleringsverksamhet. Långa handläggningstider är framför allt ett problem för enskilda. Dessa kan dock även leda till att staten ådrar sig ett skadeståndsansvar. Mot denna bakgrund välkomnar Justitiekanslern att olika åtgärder vidtas för att snabba på och effektivisera handläggningen hos de myndigheter där det finns problem.

text: Såsom påpekas i promemorian har frågan om att införa en generell dröjsmålstalan i svensk förvaltningsrätt diskuterats under lång tid. Behovet har framför allt uppstått som en följd av att detta rättsmedel finns att tillgå i många andra europeiska rättsordningar. I betänkandet En ny förvaltningslag,

text: SOU 2010:29

text: analyseras frågan och ett författningsförslag ges. Förslaget har ännu inte lett till någon lagstiftning, vilket Justitiekanslern menar hade varit en bättre modell än att sektorsvis införa nya bestämmelser. Justitiekanslern delar dock bedömningen i promemorian att ett förslag i den riktning som nu föreslås måste läggas för att uppnå det resultat som EU:s lagstiftare kommit fram till.

text: När det gäller konsekvenserna av det konkreta förslaget ser Justitiekanslern behov av att yttra sig kring några frågor. En första fråga är hur de ärenden där ansökan ”ska anses ha avslagits” till följd av Tullverkets dröjsmål ska handläggas i förvaltningsdomstol. I dessa ärenden blir förvaltningsdomstolen i praktiken första instans att handlägga ärendet eftersom det till följd av dröjsmålet aldrig har prövats i sak av myndigheten. Justitiekanslern saknar här en analys av vilken sorts ärenden som kan komma att handläggas på detta sätt. Utan en sådan analys går det inte att bedöma om det är lämpligt att en domstol handlägger dessa ärenden som första instans. I vart fall torde det krävas att domstolen i samtliga dessa fall begär in ett yttrande från myndigheten innan beslut fattas. Det kan då ifrågasättas om förslaget leder till några egentliga tidsvinster.

text: Promemorian innehåller inte heller någon analys av hur Tullverkets handläggningstider förhåller sig till de tidsramar som uppställs i förordningen och då inte heller om det kan förväntas att dröjsmålstalan kommer att bli vanligt förekommande eller endast användas i undantagsfall. Utan en sådan analys är det svårt att skaffa sig en bild av om rättsmedlet kommer att bli användbart och i vilken mån förslaget kommer att leda till att förvaltningsdomstolarna tvingas handlägga en mängd ärenden som avslagits endast till följd av Tullverkets dröjsmål. De beslut från JO och JK som promemorian hänvisar till rör endast Tullverkets handläggningstider när det gäller myndighetens skyldighet att meddela obligatoriska omprövningsbeslut men tar inte upp Tullverkets handläggningstider i stort.

text: Det finns inte heller några skäl till varför Tullverket ska vara skyldig att fatta sitt beslut inom en månad från det att en domstol har förklarat att ärendet onödigt fördröjts. I de andra liknande regleringarna som promemorian hänvisar till har myndigheten i de allra flesta fall en längre tid att agera efter det att en domstol har förklarat att ärendet onödigt uppehållits. I vilken mån Tullverket kan förväntas klara kravet besvaras inte av promemorian.

text: I promemorian anges att effekten av bestämmelsen förväntas bli förkortade handläggningstider hos Tullverket. Promemorian ger dock inget svar på frågan om tyngdpunkten i beslutsfattandet istället kommer att förskjutas till förvaltningsdomstol och i vilken mån reformen verkligen leder till ett mer effektivt och ändamålsenligt beslutsfattande inom rimlig tid för sektorn som sådan.

text: Sammanfattningsvis är det Justitiekanslerns uppfattning att konsekvenserna av förslaget bör beredas ytterligare innan förslaget leder till lagstiftning.

type: avgorande


title: Allvarlig kritik mot en polismyndighet som destruerade räkenskapsinformation m.m.

text: Justitiekanslerns beslut

type: rubrik

text: 1. Justitiekanslern riktar allvarlig kritik mot Polismyndigheten i Västra Götaland för att handlingar som hade varit tagna i beslag och som innehöll räkenskapsinformation destruerades utan lagligt stöd.

text: 2. Justitiekanslern riktar kritik mot Ekobrottsmyndigheten för att myndigheten, efter det att beslaget hade hävts, inte informerade Polismyndigheten i Västra Götaland om att ett ombud för den person från vilken handlingarna under punkten 1 hade tagits i beslag hade kontaktat Ekobrottsmyndigheten angående beslaget och framfört att hans huvudman önskade återfå handlingarna.

text: Justitiekanslern riktar också kritik mot Ekobrottsmyndigheten för att myndigheten inte – i nära anslutning till att man hade tagit emot ett telefaxmeddelande från ombudet med en begäran om att återfå det tidigare beslagtagna godset – på ett klart och tydligt sätt hänvisade ombudet till beslagsenheten hos Polismyndigheten i Västra Götaland.

text: 3. Justitiekanslern vidtar i övrigt inte någon åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I juni 2002 inledde en åklagare hos Ekobrottsmyndigheten en förundersökning mot CC. Brottsmisstanken avsåg bokföringsbrott m.m. som CC påstods ha begått i ett antal bolag som han var delägare i. Den 14 januari 2003 beslutade åklagaren att genomföra en husrannsakan i CC:s bostad. Vid husrannsakan, som utfördes av fyra kriminalinspektörer, togs egendom omfattande 106 punkter i beslag enligt ett protokoll som upprättades av Ekobrottsmyndigheten. Beslagen avsåg bl.a. pärmar, datorer och disketter. Beslagen fastställdes av åklagaren.

text: Tretton beslagspunkter hävdes av åklagaren vid tre olika tillfällen under tiden den 31 januari – 15 april 2003. Denna egendom utlämnades till och kvitterades av CC:s hustru. Den 21 juni 2005 hävde åklagaren de resterande beslagspunkterna. Egendomen förvarades då hos Polismyndigheten i Västra Götaland (polismyndigheten). Samma dag expedierade Ekobrottsmyndigheten beslutet rörande beslagen till polismyndigheten.

text: Den 14 juli 2005 skickade polismyndigheten en kallelse till CC på hans senast kända adress. Enligt kallelsen ombads CC att snarast sätta sig i förbindelse med polismyndigheten och bestämma tid för avhämtning av ”beslagtaget gods”. Kallelsen kom i retur. Polismyndigheten skickade inte någon ytterligare kallelse till CC. Den 10 februari 2006 fattade polismyndigheten beslut om att det kvarvarande godset skulle förstöras och den 16 februari samma år verkställdes beslutet.

text: Klagomålet

text: CC har genom sitt ombud advokaten HPS i en skrivelse hit den 9 juni 2006 framfört klagomål mot polismyndighetens och åklagarens hantering av den beslagtagna egendomen. Han har bl.a. anfört följande.

text: ”CC var under år 2003 föremål för förundersökning avseende bokföringsbrott, försvårande av skattekontroll samt grov skattebrott.

text: Under förundersökningen beslagtogs en mängd material. Efter det att förundersökningen lades ned hävdes beslagsbeslutet. Den 20 juni 2005 tog jag [advokat HPS; Justitiekanslerns anmärkning] kontakt med ansvarig åklagare MW i anledning av att CC undrade vad som skett med den beslagtagna egendomen. MW hänvisade mig till förhörsledaren EG som hänvisade mig tillbaka till MW. Ingen av dessa kunde ge mig någon information om vad som skett med den beslagtagna egendomen.

text: Efter det att åklagaren hänvisat mig till förhörsledaren, som i sin tur hänvisade mig till åklagaren ett par gånger, skickade jag den 15 december 2005 ett fax till åklagaren MW angående det beslagtagna materialet. Jag hänvisade i faxet till mina tidigare kontakter dels med MW, dels med EG. I samtliga kontakter med dessa personer har jag tydligt informerat om att CC var mycket angelägen om att få tillbaka den beslagtagna egendomen. Vid samtliga kontakter hänvisade nämnda personer fram och tillbaka till varandra. Jag påpekade i faxet att det var oerhört viktigt att CC fick besked så att han kunde tas ur den moment 22-situaton i vilken han försatts.

text: Vid kontakt med beslagsenheten fick jag uppgift om att materialet var omfattande. Jag meddelade att jag skulle efterhöra med CC hur materialet skulle hämtas. När kontakt togs ånyo med beslagsenheten visade det sig att materialet förts för destruktion kort tid dessförinnan. Beslagsenheten uppgav att kallelse skickats till CC:s gamla adress men kommit i retur.

text: Det material som beslagtagits består huvudsakligen av bokföring och en mängd viktiga bolagshandlingar avseende bolag i vilka CC är delägare. Även en stor mängd privata handlingar beslagtogs. Dessa var av ett omfattande ekonomiskt värde. Bland dessa privata handlingar fanns utställda skuldebrev, aktiebrev, pensionsbesparingsdokument, aktier och obligationer.

text: Ett stort problem utöver de ekonomiska förluster CC med familj lider på grund av att materialet inte längre finns är att det enligt lag föreligger en skyldighet för CC att bevara exempelvis bokföringsmaterial för en avsevärd tid fram över. CC kan komma att råka ut för besvärande rättsliga problem i anledning av detta. Delar av det förstörda materialet hade därutöver behövts för att åberopas som bevisning i en varumärkestvist där CC är part. Utan möjlighet att åberopa materialet är CC förhindrad att på ett adekvat sätt tillvarata sin rätt. CC har i detta avseende redan lidit en rättsförlust.

text: Polis och åklagare har hanterat situationen mycket klandervärt och underlåtitatt följa de regler som gäller för beslag. CC har inte givits möjlighet att avhämta det beslagtagna materialet före destruktionen. I egenskap av ombud för CC har jag i god tid vidtagit omfattande åtgärder för att få information om materialet och för att få ut det. Trots dessa ansträngningar har polisen låtit förstöra egendomen.

text: Av

text: RPSFS 2000:56

text: följer bl.a. att aktier, obligationer andra liknande värdehandlingar och utländsk valuta skall förvaras i bankfack eller i ett annat av polismyndigheten godkänt förvaringsrum som uppfyller motsvarande säkerhetskrav. Polis och åklagare har ej följt dessa föreskrifter.”

text: Utredningen

text: Ekobrottsmyndigheten och Polismyndigheten har på Justitiekanslerns begäran yttrat sig i ärendet. De har anfört bl.a. följande.

text: Ekobrottsmyndigheten

text: ”Handläggningen vid Ekobrottsmyndigheten

text: Myndigheternas hantering av den egendom som CC senare kommit att ifrågasätta inleddes den 14 januari 2003 genom en husrannsakan beslutad av förundersökningsledaren, kammaråklagaren MW. Husrannsakan ägde rum på den fastighet, med adress […], där CC med familj bodde. Vid nämnda husrannsakan, som utfördes av fyra kriminalinspektörer, togs egendom omfattande 106 punkter i beslag enligt upprättat protokoll. Beslagen rörde egendom med anknytning till de bolag som omfattades av brottsmisstankarna, främst pärmar, datorer, disketter m.m. Av protokollet över husrannsakan och beslag i brottmål framgår att misstanken gällde grovt skattebrott och att beslagen skedde för utredning av brott (s.k. bevisbeslag). Beslagen fastställdes sedermera av MW. Vidare framgår av nämnda protokoll jämte vidhäftade kvitton att tretton beslagspunkter hävdes vid tre olika tillfällen under tiden den 31 januari 2003 till den 15 april 2003, punkterna 1-9, 65, 96 och 101-102, samt att de utlämnats till och kvitterats av CC:s hustru. På baksidan av beslagsprotokollets första sida framgår att MW den 21 juni 2005 har hävt de resterande beslagspunkterna och av myndighetens brottmålsdiarium framgår att beslutet rörande de nämnda beslagen samma dag expedierades till polismyndigheten.

text: Ekobrottsmyndighetens bedömning

text: Ekobrottsmyndigheten har gått igenom akten och hämtat in upplysningar från den handläggande åklagaren MW och kriminalinspektören EG som också tjänstgör vid Ekobrottsmyndigheten och vilken varit en av dem som hanterat beslagen och biträtt förundersökningsledaren. Av upplysningarna har framgått att EG:s uppfattning är den att hon beträffande beslagen hänvisat CC:s tidigare försvarare till MW vid endast ett tillfälle. Den beslagtagna egendomen har i huvudsak utgjorts av pärmar med anknytning till de bolag som CC kontrollerade. Det har således inte varit fråga om några oordnade handlingar utan inbördes samband. Beslagspunkterna har protokollerats med användande av den beteckning som ägaren själv åsatt pärmen eller mappen. Ekobrottsmyndigheten kan inte vitsorda att beslagen innehållit aktier, obligationer eller dylikt som enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter skall förvaras under särskilt betryggande former (

text: RPSFS 2000:56

text: Av

text: 27 kap. 10 § tredje stycket rättegångsbalken

text: framgår att föremål som tagits i beslag skall vårdas väl (se Lindberg, Gunnel, Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas?, Thomson Fakta AB 2005, s. 406 ff.). Det framgår inte vare sig av akten eller i brottmålsdiariet när den beslagtagna egendomen har överlämnats till polismyndigheten. Klart är dock att den beslagtagna egendomen har översänts till polismyndigheten innan förundersökningen avslutades och att det är polismyndigheten som hanterade frågor kring den beslagtagna egendomen efter åklagarens beslut att häva beslaget. Ekobrottsmyndigheten har efter att Justitiekanslern begärt yttrande från Ekobrottsmyndigheten fått kännedom om att Polismyndigheten i Västra Götaland den 14 juli 2005 skickat ut en kallelse till CC och uppmanat honom att kontakta polismyndigheten för att bestämma tid för avhämtning av den tidigare beslagtagna egendomen och att egendomen sedermera har förstörts.”

text: Polismyndigheten

text: ”Handläggningen vid polismyndigheten

text: Polismyndighetens del i förundersökningen mot CC begränsar sig till förvaring av beslagtagen egendom för Ekobrottsmyndighetens (EBM) räkning.

text: Beslaget registrerades i beslagsliggaren den 14 januari 2003. Ärendet diariefördes med ett diarienummer från EBM (C01-3-195-02). Delar av beslaget hävdes under 2003 och lämnades ut av EBM. Den 14 juli 2005 inkom beslut från åklagare MW att utredningen nedlagts och att det resterande beslaget var hävt. Det senare beslutet var fattat den 21 juni 2005 och inkomststämplat vid EBM den 7 juli 2005.

text: Samma dag som beslutet mottogs av beslagsenheten vid polismyndigheten (den 14 juli 2005) skickades en kallelse till CC där denne ombads sätta sig i förbindelse med beslagsenheten för att bestämma tid om när det tidigare i beslag tagna godset kunde hämtas ut.

text: Kallelsen kom i retur. Eftersom CC angavs vara utvandrad till okänt land i folkbokföringsregistret skickades inte några fler kallelser. Någon annan person som kunde verka som CC:s ombud var inte känd för polismyndighetens beslagsenhet. Materialet förvarades på beslagsenheten i över 6 månader efter åklagarens beslut om hävning av beslaget. Den 10 februari 2006 fattade polismyndigheten beslut om att det aktuella godset skulle förstöras.

text: Huruvida CC underrättats om beslutet att förundersökningen lagts ned och att beslaget hävts är inte känt av polismyndigheten. Den underrättelsen ansvarar förundersökningsledaren för.

text: Övriga upplysningar

text: Polismyndigheten vitsordar, såsom nämnts ovan, att det finns kvitton och protokoll som redovisar att CC:s hustru hämtat ut de punkter som EBM beskriver i sitt yttrande. I övrigt har myndigheten inte någon insyn i förundersökningen och kan följaktligen inte göra något uttalande om denna.

text: Polismyndighetens beslagsenhet har inte haft någon kännedom om att CC haft något ombud i detta ärende. Det har inte heller framgått på något sätt att CC varit angelägen om att hämta ut sin tidigare i beslag tagna egendom. Om polismyndigheten haft kännedom om att det fanns ett ombud för CC hade självklart kontakt tagits med denne. Om det kommit till polismyndighetens kännedom att CC hade för avsikt att hämta ut materialet hade det inte förstörts.

text: Ombudet advokat HPS hänvisar i sin skrivelse till flera kontakter med polisens beslagsenhet. Det finns inga uppgifter i skrivelsen om när dessa kontakter tagits. Chefen för ifrågavarande beslagsenhet kan bara erinra sig ett tillfälle då en person som uppgett sig vara ombud för CC kontaktade beslagsenheten och att det var i tiden efter det att materialet destruerats. Ombudet erhöll då besked om detta. Skriftlig dokumentation av samtalet har inte gjorts.

text: Den vård som tagits om det beslagtagna godset har följt de föreskrifter som regleras i FAP 102-2 (

text: RPSFS 2000:56

text: ). Materialet har förvarats i det skick det hade då det inkom från EBM. Materialet var packat i lagerkartonger där det enskilda innehållet i varje pärm/ arkivbox inte var känt i detalj av polismyndigheten. Något meddelande om att materialet innehöll värdehandlingar åtföljde inte materialet då det överlämnades av EBM. Av beslagsprotokollet kan man heller inte utläsa att någon sådan handling skulle finnas i beslaget. Det finns inget som tyder på att det fanns något av ekonomiskt värde bland det förstörda godset. Vid destruktionen upptäcktes inte heller några värdehandlingar.

text: Vidtagna åtgärder

text: Polismyndigheten arbetar med att ta fram en tjänsteföreskrift angående hantering av beslag eftersom det i flera fall saknas författningsstyrning avseende detta område.

text: Polismyndigheten har inlett ett arbete att, tillsammans med åklagarmyndigheten, hitta rutiner för att förbättra hanteringen av gods som inte hämtas ut.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndighetens bedömning är att de föreskrifter som finns angående beslagtagen egendom har följts. Det kan dock konstateras att det finns ett behov av ytterligare regelverk som berör bl.a. rutiner for hanteringen av gods som inte hämtas ut efter det att beslagsbeslutet hävts.

text: Det har i anmälan gjorts gällande att CC:s ombud haft flera kontakter med åklagaren och förhörsledaren i ärendet och framfört att det var angeläget att återfå egendomen. I detta sammanhang kan det konstateras att det inte finns någon uppgift hos polismyndigheten som pekar på att dessa uppgifter vidarebefordrats till polismyndigheten.

text: Det är dock olyckligt att det aktuella materialet förstörts utan att polismyndigheten först försäkrat sig om att CC nåtts av beskedet att det fanns möjlighet för honom att hämta godset. Man kan vidare ifrågasätta förfarandet som sådant med beaktande av materialets karaktär. Av 5 kap. 1 § andra stycket FAP 102-2 (RPSFS 2000: 56), framgår att den utredande polismyndigheten skall anses förvara egendomen och ha ansvaret för det fortsatta förfarandet med denna även om godset förvaras hos annan (verkställande) polismyndighet. Eftersom den utredande myndigheten i förevarande fall var EBM, som kan jämställas med utredande polismyndighet, skulle frågan om hur egendomen skulle hanteras ställts till EBM och inte behandlats inom polismyndigheten. Om polismyndigheten hade kontaktat förundersökningsledaren eller förhörsledaren vid EBM med en framställan om att få förstöra egendomen hade man kunna få upplysningar om att det fanns ett ombud i ärendet och på så sätt kunna undvika den uppkomna situationen.”

text: Med anledning av Ekobrottsmyndighetens och polismyndighetens yttranden har CC anfört bl.a. följande.

text: ”Det noteras att Ekobrottsmyndigheten vill göra gällande att endast ett telefonsamtal har förevarit mellan EG och undertecknat ombud [advokat HPS; Justitiekanslerns anmärkning]. Detta är fel. Det var flera kontakter med såväl EG som med åklagaren MW. Det var dessa upprepade och resultatlösa kontakter som föranledde mig att skicka bilagda fax där jag uttrycker min kraftiga irritation. Uppenbarligen minns EG fel.

text: Det noteras också att Ekobrottsmyndigheten inte "kan vitsorda att beslagen innehållit aktier, obligationer eller dylikt”. Det är också en av de saker som läggs myndigheten till last, nämligen att man inte upprättat en korrekt förteckning över beslagtagen egendom. Påståendet att den omständigheten att förteckningen över vad som beslagtagits inte innehållit fullständiga uppgifter utan varit bristfällig kan inte frita myndigheten från ansvaret för förvaringen av egendomen.

text: Polismyndigheten gör för sin del gällande att polisen inte haft någon kännedom om att CC biträtts av ombud i ärendet. Med det utgår CC från att polismyndigheten menar försvarare, omständigheten under vilket beslaget skett och den brottsmisstanke som förelegat borde ha föranlett polismyndigheten att kontrollera huruvida en försvarare var förordnad eller i vart fall ta en kontakt med förundersökningsledaren på Ekobrottsmyndigheten innan bokföring och värdepapper förstördes.

text: Det är synnerligen förvånande att polisen inte har gjort några noteringar om de kontakter jag hade med handläggaren på beslagsenheten angående uthämtandet av materialet innan det destruerades.

text: Polisens uppgifter i yttrandet är felaktiga även ytterligare i ett avseende. Jag har aldrig erhållit något besked om att materialet destruerats. Däremot har en kollega till mig på byrån, som skulle ombesörja den praktiska avhämtningen, fått beskedet att materialet var destruerat när han, på mitt uppdrag, ringde polismyndigheten för att hämta ut materialet. Dessa uppgifter visar ånyo att polisen inte är trovärdiga i sina uppgifter alternativt att myndigheten har oerhört dålig ordning på sin verksamhet.

text: Jag hade två kontakter med polisens beslagsenhet, dels för att få besked om var den beslagtagna egendomen kunde hämtas och sedan ett ytterligare telefonsamtal med besked om att advokatbyrån skulle ombesörja hämtningen. Därefter hade en kollega till mig kontakt med dem för att praktiskt ombesörja hämtningen.

text: Det noteras att polismyndigheten uppger att vid destruktion inte upptäcktes några värdehandlingar. CC skulle sätta värde på besked om vilka åtgärder – om någon – som vidtagits för att kontrollera detta.”

text: Polismyndigheten har förelagts att yttra sig över vilka åtgärder som myndigheten vidtog för att kontrollera att det inte fanns några värdehandlingar bland de handlingar som destruerades. Polismyndigheten har i denna del anfört bl.a. följande.

text: ”Händelseförloppet

text: Polisens hantering av det beslagtagna godset begränsade sig till att kontrollera att märkningen på kartongryggarna stämde med beskrivningen i beslagsprotokollet. Handlingarna i boxarna granskades inte innan de destruerades.

text: Rättslig reglering

text: Rikspolisstyrelsen har beslutat att polismyndigheterna i Stockholms län, Skåne län och Västra Götalands län skulle ansvara för den godshantering som annars skulle ha åvilat Ekobrottsmyndigheten. Denna ordning har gällt t.o.m. 2005 då Ekobrottsmyndigheten övertog beslagshanteringen. Beslag gjorda före 2006 avslutas vid polismyndigheten.

text: Bedömning

text: Polismyndigheten borde ha låtit Ekobrottsmyndigheten avgöra vad som skulle ske med det skriftliga materialet i boxarna. Polismyndigheten hade ingen insyn i förundersökningen och hade därför begränsade möjligheter att bedöma om innehållet hade något värde.”

text: Ekobrottsmyndigheten har förelagts att yttra sig över om myndigheten har fått del av ett telefaxmeddelande daterat den 15 december 2005 från advokaten HPS och vilka åtgärder som i förekommande fall vidtogs med anledning av innehållet i faxmeddelandet. Ekobrottsmyndigheten har i denna del anfört bl.a. följande.

text: ”Ekobrottsmyndigheten har inhämtat upplysningar från kammaråklagaren MW som uppgivit att han fått del av det aktuella faxmeddelandet. Detta stöds även av att det finns antecknat i myndighetens brottmålsdiarium som ett inkommet fax från den offentlige försvararen angående beslag. MW har vidare uppgivit att han berättat om faxmeddelandet för sin kollega, kriminalinspektören EG. Hon skall ha kommit ihåg att MW sagt att han skulle kontakta HPS. Han kan emellertid idag inte erinra sig om han gjorde det. I övrigt har Ekobrottsmyndigheten inte något att tillägga.”

text: CC har kommit in med synpunkter på Ekobrottsmyndighetens och polismyndighetens kompletterande yttranden.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkterna för Justitiekanslerns prövning

text: Det är utrett att polismyndigheten skickade en kallelse till CC den 14 juli 2005 enligt vilken CC ombads att ta kontakt med polismyndigheten och bestämma tid för avhämtning av den tidigare beslagtagna egendomen. Eftersom kallelsen kom i retur till polismyndigheten är det även utrett att CC aldrig fick del av denna. Slutligen är det utrett att polismyndigheten destruerade handlingarna den 16 februari 2006.

text: Jag konstaterar att det föreligger vissa oklarheter kring vilka kontakter som förekom mellan CC:s ombud HPS och polismyndigheten respektive Ekobrottsmyndigheten. Det är dock klarlagt att HPS den 15 december 2005 skickade ett telefax till Ekobrottsmyndigheten som myndigheten mottog. Av faxmeddelandet framgår att HPS företrädde CC, att han tidigare hade haft kontakter med kammaråklagaren MW och kriminalinspektören EG samt att CC ville ha tillbaka den egendom som tidigare hade tagits i beslag. Vidare framgår av faxmeddelandet att HPS vid kontakter med MW hade blivit hänvisad till EG, som i sin tur hade hänvisat till MW, och att han önskade svar på vad CC skulle göra för att komma ur denna ”moment 22-situation”.

text: Jag har inte anledning att sätta i fråga att faxmeddelandet korrekt återspeglar de kontakter som förekom mellan HPS och Ekobrottsmyndigheten.

text: Vad gäller kontakten mellan HPS och polismyndigheten konstaterar jag att det – när ord står mot ord och annan bevisning saknas – inte med tillräcklig grad av säkerhet går att fastställa att en sådan kontakt förekom innan polismyndigheten förstörde de i ärendet aktuella handlingarna.

text: De frågor som CC:s anmälan ger upphov till är främst följande.

text: 1. Hade polismyndigheten rätt att förstöra de i ärendet aktuella handlingarna?

text: 2. Bör Ekobrottsmyndigheten kritiseras för att man inte informerade polismyndigheten om att CC företräddes av ett ombud som hade framställt önskemål från CC om att återfå egendomen?

text: 3. Har det i övrigt förekommit några felaktigheter vid handläggningen av det i ärendet aktuella beslaget.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Om förutsättningarna för beslag av ett föremål visar sig inte längre föreligga skall beslaget hävas. Det beslagtagna föremålet skall då enligt huvudregeln lämnas ut till den från vilken föremålet togs i beslag (se

text: 27 kap. 8 § rättegångsbalken

text: ). Varken av

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser eller av Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om förfarandet med egendom som har tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar (

text: RPSFS 2000:56

text: , FAP 102-2) framgår att det finns någon laglig möjlighet att – utan samtycke från ägaren av egendomen – destruera sådan egendom som inte har hämtas ut.

text: I betänkandet Vissa frågor om beslag (

text: SOU 2005:117

text: ) har det föreslagits att egendom skall få säljas eller förstöras av Polisen om den person till vilken ett föremål skall återlämnas har delgivits underrättelse om att föremålet får hämtas och att det annars kan komma att säljas eller förstöras (se nämnda betänkande s. 240 f.). Försäljning föreslås få ske först en månad efter det att delgivning har skett enligt

text: delgivningslagen (1970:428)

text: . Förslagen har ännu inte lett till någon lagstiftning.

text: Enligt

text: skall föremål som har tagits i beslag vårdas väl och noggrann tillsyn skall hållas över beslaget så att det inte byts ut, förändras eller på något annat sätt missbrukas (s.k. vårdansvar). Vårdansvaret gäller så länge egendomen finns i statens omedelbara eller medelbara besittning.

text: Enligt 7 kap. 6 §

text: RPSFS 2000:56

text: skall aktier, obligationer, andra liknande värdehandlingar och utländsk valuta förvaras i ett bankfack eller i ett annat av polismyndigheten godkänt förvaringsutrymme som uppfyller motsvarande säkerhetskrav. Om tillgång till sådana värdehandlingar tillfälligtvis behövs av utredningstekniska skäl får de enligt andra stycket nämnda paragraf förvaras på något annat betryggande sätt, t.ex. i ett säkerhetsskåp.

text: När det gäller handlingar som tas i beslag från en bokföringsskyldig fysisk eller juridisk person skall även beaktas att s.k. räkenskapsinformation skall bevaras fram till och med det tionde året efter utgången av det kalenderår då räkenskapsåret avslutades (se

text: 7 kap. 2 § bokföringslagen

text: [1999:1078]). Av

text: 1 kap. 2 § bokföringslagen

text: framgår att som räkenskapsinformation avses bl.a. avtal och andra handlingar av särskild betydelse för att belysa verksamhetens ekonomiska förhållanden samt sådana uppgifter i övrigt som är av betydelse för att det skall gå att följa och förstå de enskilda bokföringsposternas behandling i bokföringen.

text: Hade polismyndigheten rätt att förstöra de aktuella handlingarna?

text: De omständigheterna att polismyndighetens kallelse till CC kom i retur, att han – såvitt utredningen visar – inte hade uppgett någon ny adress till polismyndigheten eller Ekobrottsmyndigheten och att han stod som utvandrad i folkbokföringsdatabasen bidrog i och för sig till att polismyndigheten inte kunde komma i kontakt med honom. Som tidigare nämnts saknas det emellertid lagligt stöd för att, utan samtycke från egendomens ägare, förstöra egendom som inte har hämtas ut efter det att ett beslag har hävts. Något samtycke från CC har inte lämnats i detta fall. Och som framgår nedan fick de handlingar som var att bedöma som räkenskapsinformation under alla förhållanden inte förstöras.

text: Av det av Ekobrottsmyndigheten upprättade beslagsprotokollet framgår bl.a. att det beslagtagna materialet innehöll bokslutsposter, verifikationer, kund- och leverantörsreskontra, ett avtal avseende Tradepool AB och fakturor från åren 1999-2002. Det måste därmed anses utrett att den egendom som polismyndigheten destruerade innehöll sådan räkenskapsinformation som enligt

text: 7 kap. 2 § bokföringslagen

text: skall bevaras fram till och med det tionde året efter utgången av det kalenderår då räkenskapsåret avslutades. Med reservation för att en beslagspunkt avsåg en ”pärm, märkt privata lån till bolaget” går det inte att utläsa av beslagsprotokollet att den beslagtagna egendomen innehöll skuldebrev, aktiebrev eller liknande värdehandlingar.

text: Även om de poliser som arbetar på en beslagsenhet inte kan förväntas ha särskild kunskap om

text: bokföringslagens

text: bestämmelser är det – mot bakgrund av den information som fanns i beslagsprotokollet – anmärkningsvärt att handlingar av ifrågavarande slag förstördes utan att kontakt dessförinnan togs med Ekobrottsmyndigheten. Om en sådan kontakt hade tagits måste det antas att polismyndigheten hade fått informationen att handlingarna inte fick förstöras. Vidare får det antas att polismyndigheten i sådant fall hade upplysts om att CC företräddes av ett ombud. Jag noterar också att det i det beslutsunderlag som togs fram i ärendet finns en anteckning om att beslaget avsåg diverse bokföringshandlingar. Ärendet föredrogs av en polisinspektör och beslutet fattades av en polismästare, vilka personer enligt min mening borde ha haft i vart fall sådan kännedom om bokföringsregler att de borde ha undersökt om det fanns särskilda hinder mot att förstöra materialet.

text: Sammanfattningsvis hade polismyndigheten inte rätt att destruera de handlingar som tillhörde CC och hans bolag. Den omständigheten att stora delar av materialet innehöll räkenskapsinformation gör att det finns anledning att se extra allvarligt på polismyndighetens agerande. Polismyndigheten förtjänar därför allvarlig kritik för det inträffade.

text: Bör Ekobrottsmyndigheten kritiseras för att man inte informerade polismyndigheten om den kontakt som myndigheten hade haft med CC:s ombud m.m.?

text: Genom telefaxmeddelandet av den 15 december 2005 gav HPS ett klart och tydligt besked till Ekobrottsmyndigheten att han företrädde CC och att CC önskade få tillbaka den tidigare i beslag tagna egendomen. Det får vidare anses utrett att denna information inte vidarebefordrades till polismyndigheten.

text: Jag konstaterar att det i detta fall har förekommit stora brister dels i den interna kommunikationen hos Ekobrottsmyndigheten, dels i kommunikationen mellan Ekobrottsmyndigheten och polismyndigheten. Ekobrottsmyndigheten borde när HPS tog kontakt med myndigheten på ett tydligt sätt ha hänvisat honom till polismyndigheten, alternativt själv tagit kontakt med polismyndigheten. Ekobrottsmyndigheten borde även ha upplyst polismyndigheten om att CC företräddes av ett ombud och att CC önskade återfå de handlingar som förvarades hos polismyndigheten. Om Ekobrottsmyndigheten hade vidtagit dessa åtgärder, hade handlingarna kunnat lämnas ut till CC innan polismyndigheten nu förstörde dem.

text: De brister i kommunikationen som har förekommit hos Ekobrottsmyndigheten har fått allvarliga konsekvenser för CC och hans bolag. Ekobrottsmyndigheten kan inte undgå kritik för de brister som har förekommit i detta avseende.

text: Övriga tillsynsfrågor

text: Justitiekanslern har tagit del av Ekobrottsmyndighetens protokoll över det ifrågavarande beslaget. Även om de olika beslagspunkterna hade kunnat specificeras ännu tydligare anser jag att de beslagtagna föremålen har beskrivits tillräckligt tydligt för att kraven i

text: 27 kap. 13 § rättegångsbalken

text: om protokollföring över beslag skall anses uppfyllda i detta fall.

text: Jag finner inte anledning att rikta kritik mot polismyndigheten för hur den beslagtagna egendomen förvarades där. Det har inte heller i övrigt framkommit något i ärendet som gör att det finns anledning för mig att rikta ytterligare kritik mot Ekobrottsmyndigheten, polismyndigheten eller någon tjänsteman vid dessa myndigheter.

text: Frågorna om tjänstefel och disciplinpåföljd

text: Enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften dömas för tjänstefel. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall dock inte dömas till ansvar.

text: I detta fall uppkommer frågan om det finns anledning att anta att någon har gjort sig skyldig till tjänstefel genom att handlingar tillhörande CC och hans bolag destruerades utan lagligt stöd.

text: Polismyndighetens beslut att destruera handlingarna har fattats vid myndighetsutövning. Med hänsyn till att det har saknats lagligt stöd för att förstöra handlingarna måste det antas att den som fattade beslut har åsidosatt vad som har gällt för uppgiften och att ett tjänstefel sålunda förekom.

text: Vid kontakt med polismyndigheten har det framkommit att den som fattade beslutet om destruktion, polismästaren BJ, har avlidit efter beslutet. På grund härav – och då det inte finns anledning att anta att någon annan som har deltagit i ärendet har gjort sig skyldig till tjänstefel som inte är att bedöma som ringa – finns det inte anledning för mig att inleda någon förundersökning. Jag anser vidare att det inte finns skäl för mig att hos Rikspolisstyrelsens ansvarsnämnd aktualisera frågan om disciplinpåföljd.

text: Jag avslutar ärendet med noteringen att polismyndigheten i sitt yttrande hit har gett uttryck för att det finns ett behov av nya interna rutiner för hantering av gods som inte hämtas ut och att polismyndigheten tillsammans med Åklagarmyndigheten har inlett ett arbete för att ta fram nya rutiner på området. Jag förutsätter att det inträffade inte upprepas.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av Försäkringskassans beslut att dra in sjukersättning för en person som hade häktats i sin utevaro

text: 1. Justitiekanslern tillerkänner MM skadestånd av staten för den ränteförlust som han har fått vidkännas. Skadeståndet skall uppgå till ett belopp motsvarande Riksbankens vid varje tid gällande reporänta på löpande utbetalningar av sjukersättning under tiden augusti 2003 – 15 april 2005.

text: 2. MM skall vidare erhålla ersättning för sina ombudskostnader i länsrätten med 3 000 kr samt för ombudskostnader i ärendet här med 5 800 kr.

text: 3. Justitiekanslern uppdrar åt Försäkringskassan att beräkna skadeståndet för ränteförlust i enlighet med vad som har anförts under 1 samt att se till att skadeståndet i dess helhet samt ersättningen för ombudskostnaderna här utbetalas till MM.

text: 4. Justitiekanslern vidtar ingen åtgärd i övrigt i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: MM häktades den 3 oktober 2002 i sin utevaro. Den 29 juli 2003 beslutade dåvarande Västra Götalands läns allmänna försäkringskassa (numera och hädanefter i detta beslut Försäkringskassan) med hänvisning till häktningen samt bl.a.

text: 16 kap. 20 § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring (AFL) att dra in MM:s sjukersättning från och med augusti 2003. På begäran av MM omprövades beslutet den 2 september 2006 men ändrades inte. Omprövningsbeslutet överklagades till Länsrätten i Göteborg som i en dom den 29 mars 2005 upphävde Försäkringskassans beslut och visade målet åter till kassan för erforderlig handläggning. Länsrätten uttalade i domskälen följande.

text: ”Av 16 kap. 20 § första stycket AFL framgår att sjukersättning inte skall utges för tid efter det att den försäkrade sextio dagar i följd varit frihetsberövad på grund av att hon eller han bl.a. är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt. Förmånen skall åter utges för tid från och med den trettionde dagen före frigivningen. Enligt övergångsbestämmelser trädde lagen i kraft den 1 januari 2003 och skall tillämpas beträffande ersättning som avser tid efter ikraftträdandet.

text: I förarbetena till lagändringen (jfr

text: prop. 2001/02:164

text: , Socialförsäkringsförmåner vid institutionsvistelse på statens bekostnad, s. 26, 33, 34 och 55 f.) anges bl.a. följande. Den 1 januari 2003 ersätts det nuvarande förtidspensionssystemet av en ordning med aktivitetsersättning för dem som är 19-29 år och sjukersättning för personer som är äldre. De nya förmånerna kommer till skillnad från dagens förtidspension att ingå i sjukförsäkringen. De nya förmånerna skall täcka inkomstbortfall som uppkommer på grund av långvarig eller varaktig medicinskt grundad nedsättning av arbetsförmågan. Det innebär också att förmånerna inte kan sägas innehålla något moment av sparande eller intjänande. För den förmånsberättigade som frihetsberövas genom att intas i kriminalvårdsanstalt, häktas eller verkställer sluten ungdomsvård skall sjuk- och aktivitetsersättning enligt särskilda regler tillfälligt dras in under den tid han eller hon vistas på institution och åter betalas ut vid frigivningen. Detta gäller under förutsättning att institutionsvistelsen sammanlagt överstiger 90 dagar. De särskilda bestämmelserna om tillfällig indragning i dessa fall grundar sig bl.a. i att förmånerna sjuk- och aktivitetsersättning främst har karaktären av en riskförsäkring som är tänkt att täcka de inkomster den försäkrade antas skulle ha haft om försäkringsfallet inte hade inträffat. När en person intas i kriminalvårdsanstalt beror varken arbetshindret eller inkomstbortfallet på sjukdom, funktionshinder eller liknande. Det är i stället anstaltsvistelsen som är hindret och orsakar inkomstbortfallet. En person anses intagen i kriminalvårdsanstalt även vid tillfällig vistelse utom anstalten, t.ex. vid permission eller frigång. Den som avviker från en anstalt är naturligtvis fortfarande att anse som intagen och hans eller hennes ersättning skall vara tillfälligt indragen.

text: Länsrätten gör följande bedömning.

text: Av såväl ovan nämnd proposition som Riksförsäkringsverkets Vägledning nr 2004:9 s. 245 f. framgår tydligt att en person som tillfälligt vistas utanför anstalt på grund av t.ex. permission eller för att han har avvikit fortfarande är att se som intagen och att hans ersättning skall vara tillfälligt indragen även under denna tid. Hovrätten för Västra Sverige framhöll i remissvar över betänkandet "Pension på institution" (

text: SOU 2000:112

text: ) att det var angeläget att också klargöra vad som skall gälla om en försäkrad är häktad i sin frånvaro med avseende på vilandeförklaring av förmånen. I ovan nämnd proposition anges emellertid inte någonting angående den situationen att en person är häktad i sin frånvaro och därför inte rent faktiskt är frihetsberövad. Frågan är därför om försäkringskassan har haft rätt att tillfälligt dra in MM:s sjukersättning med stöd av 16 kap. 20 § AFL. Att besluta om indragning av en ersättning är ett betungande beslut, som i många fall innebär att man tar försörjningen från den enskilde och som därför kräver uttryckligt författningsstöd. Av lagtexten framgår att sjukersättning inte skall utges för tid efter att den försäkrade under sextio dagar i följd varit frihetsberövad på grund av att han eller hon är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt. Enligt länsrättens mening går det varken av lagtext eller av förarbeten att utläsa att en person som är häktad i sin utevaro skall jämställas med en som är intagen i häkte eller anstalt eller har avvikit därifrån. Snarare anges i förarbetena att sjuk- och aktivitetsersättning är en form av riskförsäkring som kan dras in eftersom en person som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller häkte inte har de omkostnader som ersättningen annars skall täcka. Vidare är anledningen till att man inte är arbetsför i första hand inte sjukdom eller funktionshinder utan istället anstaltsvistelsen som sådan. MM är sedan den 3 oktober 2002 häktad i sin frånvaro, men har inte intagits i häkte eller anstalt. Försäkringskassan har därför inte med stöd av 16 kap. 20 § AFL haft rätt att tillfälligt dra in MM:s sjukersättning, varför hans överklagande i denna del skall bifallas.”

text: Till följd av länsrättens dom beslutade Försäkringskassan den 15 april 2005 att betala ut sjukersättning till MM retroaktivt från och med augusti 2003 samt fortlöpande efter domen. En del av ersättningen hade mätts ut av Kronofogdemyndigheten och betalades därför inte ut till MM. MM:s ombud begärde under åberopande av en fullmakt från sin huvudman att få återstoden av ersättningen utbetald till sig. Försäkringskassan avslog den 15 april 2005 begäran under hänvisning till att fullmakten stred mot det s.k. överlåtelseförbudet i 20 kap. 6 § AFL. Försäkringskassan gjorde vid en omprövning av beslutet ingen ändring. MM överklagade därefter omprövningsbeslutet till länsrätten.

text: Anspråket m.m.

text: MM har begärt skadestånd av staten motsvarande dröjsmålsränta enligt 2 och

text: 5 § räntelagen (1975:635)

text: för den sjukersättning som retroaktivt har utbetalats till honom samt för ombudskostnader med 3 000 kr avseende handläggningen i länsrätten inför domen den 29 mars 2005. MM har vidare begärt ersättning med 5 800 kr för sina ombudskostnader med anledning av skadeståndsärendet här.

text: Till grund för statens skadeståndsansvar har MM framhållit väsentligen följande. Försäkringskassans beslut att dra in hans sjukersättning saknade laglig grund. Vad beträffar ersättningen för dröjsmålsränta skall Försäkringskassan anses ha brutit ett ingånget kontrakt och ränta skall därför utgå enligt 2 och

text: 5 § räntelagen (1975:635)

text: . Vad vidare beträffar ersättningen för ombudskostnader kränkte Försäkringskassan genom sina beslut hans rättigheter enligt Europakonventionen. De tjänstemän vid Försäkringskassan som medverkade till besluten gjorde därigenom sig skyldiga till tjänstefel.

text: MM har även påtalat andra missförhållanden rörande Försäkringskassans hantering av hans ärende, bl.a. med avseende på beslutet om fullmakten den 15 april 2005, och att tjänstemän vid kassan även därigenom har begått tjänstefel.

text: Försäkringskassan har i ett yttrande hit anfört att besluten om att MM:s sjukersättning skulle upphöra enligt Försäkringskassans mening inte kan anses felaktiga på sådant sätt att skadeståndsansvar för staten har uppstått, varför MM inte är berättigad till skadestånd vare sig för dröjsmålsränta eller ombudskostnader.

text: Justitiekanslern beslutade den 3 februari 2006 genom ett delbeslut i detta ärende att det inte finns skäl att anta att tjänstefel har begåtts vid Försäkringskassans handläggning av ärendet. I enlighet härmed saknades således skäl att inleda förundersökning för tjänstefel.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsskyldigheten

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: MM:s framställning får förstås som att han gör gällande att Försäkringskassans beslut om att hans sjukersättning skulle upphöra innefattade fel eller försummelse enligt

text: skadeståndslagen

text: , eftersom länsrätten sedermera gjorde en annan bedömning.

text: Beslut eller åtgärder som grundas på en ifrågasatt felaktig rättstillämpning torde endast i undantagsfall vara så uppenbart oriktiga att man kan tala om fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Vid rättstillämpning kan det inte sällan hävdas att två olika bedömningar eller beslut båda måste anses riktiga, åtminstone i den meningen att det inte kan påstås att fel eller försummelse har förekommit. En annan ordning skulle innebära t.ex. att varje avgörande som ändras efter överprövning i högre instans också medför skadeståndsansvar för det allmänna. Detta skulle i praktiken innebära ett strikt ansvar, vilket

text: skadeståndslagen

text: inte bygger på. För att ett skadeståndsgrundande fel från en myndighets eller en domstols sida skall föreligga vid rättstillämpning, bevisvärdering eller diskretionära bedömningar skall det alltså vara fråga om påtagliga felbedömningar (se

text: prop. 1972:5, s. 518

text: och

text: SOU 1993:55 s. 152

text: f., Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2:a uppl. s. 75 f. samt rättsfallen

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285).

text: Försäkringskassan drog in MM:s sjukersättning under hänvisning till 16 kap. 20 § AFL. Av detta lagrum framgår att bl.a. sjukersättning inte skall utges för tid efter det att den försäkrade sextio dagar i följd har varit frihetsberövad på grund av att han eller hon är bl.a. häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt.

text: Som länsrätten konstaterade i sin dom, som inte överklagades av Försäkringskassan, klargörs det varken i lagtexten eller i förarbetena till det nämnda lagrummet vad som skall gälla för den som är häktad i sin utevaro, trots att denna oklarhet påpekades vid beredningen av lagförslaget. För lagrummets tillämplighet ställs emellertid upp förutsättningen att den försäkrade skall vara frihetsberövad, vilket som en huvudregel torde vara fallet enbart vid en faktisk institutionsvistelse. Av de förarbetsuttalanden som återges i länsrättens dom framgår också att bestämmelsen är avsedd att tillämpas på den som faktiskt har intagits på en institution såsom t.ex. häkte eller kriminalvårdsanstalt. I förarbetena (

text: prop. 2001/02:164 s. 55

text: ) klargörs att regeln också skall gälla i den situationen att någon har avvikit från en kriminalvårdsanstalt eller ett häkte och på grund därav inte längre faktiskt är frihetsberövad. Detta synes vara ett naturligt ställningstagande i syfte att ett avvikande inte skall underlättas genom att den avvikne uppbär sociala förmåner från samhället under tiden. Även denna situation förutsätter enligt förarbetsuttalandet att en intagning på institutionen har ägt rum. Det ligger visserligen nära till hands att göra motsvarande bedömning beträffande den som är häktad i sin utevaro och med vetskap därom inte inställer sig för att verkställa frihetsberövandet, eftersom det naturligtvis kan framstå som stötande att samhället genom försörjningsstöd underlättar för den eftersökte att hålla sig undan. För det fall intagning i häkte ännu inte har ägt rum framstår lagrummet emellertid inte som tillämpligt på en sådan situation.

text: MM hade vid tiden för Försäkringskassans beslut om att dra in hans sjukersättning enbart häktats i sin utevaro. Frihetsberövandet hade således inte verkställts. I ljuset av lagtexten och förarbetena till denna framstår därför Försäkringskassans beslut enligt av 16 kap. 20 § AFL om indragning av MM:s sjukersättning som en alltför långtgående tolkning av lagrummets tillämpningsområde. Enligt Justitiekanslern mening måste beslutet anses grundat på en sådan påtaglig felbedömning att det innefattar fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Staten har därför blivit skadeståndsskyldig mot MM.

text: Genom vad MM har anfört i övrigt har inte framkommit att staten på någon annan grund än den nu nämnda skulle vara skyldig att utge skadestånd till honom.

text: Skadan

text: MM har begärt ränta enligt

text: räntelagen

text: på den först i efterhand utbetalda sjukersättningen.

text: Det bör då framhållas att

text: räntelagen

text: , enligt vad som uttryckligen anges i

text: 1 §

text: , endast gäller inom förmögenhetsrättens område och att det inte finns någon i lag eller annan författning stadgad skyldighet för staten att betala ränta på retroaktivt utbetalda ersättningar enligt lagen (

text: ) om allmän försäkring. Ersättning för ränteförlust kan emellertid, enligt den praxis som har skapats, utgå som skadestånd om – vilket är fallet i detta ärendet – förutsättningarna för skadeståndsansvar är uppfyllda.

text: Den förmögenhetsskada i form av ränta som MM har orsakats till följd av Försäkringskassans felaktiga beslut får anses motsvara vad han skulle ha fått i ränta om de löpande utbetalningarna av sjukersättning hade gjorts räntebärande i bank under tiden fram till dess medlen faktiskt kom MM till handa, dvs. från och med augusti 2003 till och med, såvitt har framkommit, den 15 april 2005. Räntan får i enlighet med den praxis som Justitiekanslern tillämpar anses motsvara Riksbankens reporänta. MM skall därför tillerkännas ersättning motsvarande ränta på sjukersättningarna enligt en räntesats som motsvarar reporäntan under den angivna tiden. Det får ankomma på Försäkringskassan att göra de beräkningar som behövs för att fastställa det exakta beloppet på skadeståndet.

text: Försäkringskassans felaktiga beslut får vidare anses ha medfört att MM har orsakats skada genom att han har behövt anlita ett juridiskt biträde för att komma till sin rätt i förvaltningsprocessen. Han skall därför ersättas för sina ombudskostnader där. Det begärda beloppet i denna del framstår som skäligt.

text: Ombudskostnader här

text: MM bör med stöd av 14 § handläggningsförordningen erhålla fordrad ersättning för sina ombudskostnader i skadeståndsärendet här.

text: Påtalade missförhållanden

text: Som redan inledningsvis har nämnts har Justitiekanslern inte funnit anledning att anta att något tjänstefel har begåtts vid Försäkringskassans handläggning av ärendet. Justitiekanslern har inte heller i övrigt funnit anledning att pröva anmärkningarna mot kassans handläggning i vidare mån än som har varit erforderligt för att kunna ta ställning till skadeståndsanspråket.

text: Ärendet är därmed avslutat här.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av en tingsrätts delgivning av en stämning i utlandet m.m.

text: Justitiekanslern tillerkänner K G Fridman AB skadestånd av staten med 24 631 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att ombesörja utbetalningen av ersättningen till bolaget.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: K G Fridman AB (nedan Fridman) ansökte den 28 juli 2003 vid Karlstads tingsrätt om stämning mot Injecta Druckguss AG (nedan Injecta), som är ett schweiziskt bolag. Fridman yrkade, med åberopande av parternas tidigare agenturförhållande, ersättning enligt

text: 28 § lagen (1991:351)

text: om handelsagentur för uteblivet avgångsvederlag.

text: Tingsrätten utfärdade stämning och förelade Injecta att vid äventyr av tredskodom avge svaromål inom 21 dagar efter delgivning. Injecta tillställdes stämningen och stämningsansökan genom att handlingarna i översatt skick sändes i ett internationellt rekommenderat brev med mottagningsbevis (s.k. rött kort).

text: Sedan Injecta på detta sätt hade delgetts hördes bolaget inte av inom den av tingsrätten föreskrivna tiden. Tingsrätten meddelade den 10 oktober 2003 tredskodom i enlighet med Fridmans yrkande. Injecta förpliktades genom domen att betala Fridmans rättegångskostnader om 24 631 kr, varav 22 000 kr avsåg ombudsarvode. Domen vann därefter laga kraft.

text: Anspråket m.m.

text: Fridman har begärt skadestånd av staten med ett belopp, som Justitiekanslern har uppfattat anspråket, motsvarande de rättegångskostnader som bolaget tillerkändes genom tredskodomen. Bolaget har till stöd för anspråket anfört väsentligen följande. Tingsrätten delgav inte stämningen och stämningsansökan på ett korrekt sätt. Schweiz godtar enligt en reservation till 1965 års Haagkonvention om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (Haagkonventionen) inte postdelgivning avseende handlingar från utländska myndigheter. Mot denna bakgrund kan tredskodomen, enligt besked från Fridmans schweiziska ombud, inte verkställas i Schweiz. Saken kan inte tas upp på nytt vid domstol i Sverige, eftersom den här är rättskraftigt avgjord. Visserligen kan tvisten sannolikt tas upp i Schweiz, men rättegångskostnaderna i det svenska tvistemålet torde inte därigenom kunna ersättas. Dessa kostnader utgör därför en skada för Fridman.

text: Värmlands tingsrätt, vars upptagningsområde efter en omorganisation av domstolsväsendet innefattar tidigare Karlstads tingsrätts domsaga, har yttrat sig och anfört väsentligen följande.

text: ”När stämning utfärdas skall denna, enligt

text: 42 kap 5 § andra stycket rättegångsbalken

text: , delges svaranden tillsammans med stämningsansökningen och därvid fogade handlingar. Stämningen kan utfärdas med ett föreläggande att skriftligen avge svaromål vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. Möjligheten till ett sådant föreläggande under dessa omständigheter framgår av

text: 44 kap 7 a § rättegångsbalken

text: Delgivning i enlighet med föreskrift i lag skall enligt

text: 1 § delgivningslagen (1970:428)

text: verkställas enligt nämnda lag.

text: Delgivningslagen

text: beskriver flera olika former av delgivning. En av de formerna är ordinär delgivning, dvs. att översända handlingarna med post. Denna delgivningsform är reglerad i

text: 3 § första stycket delgivningslagen

text: . När delgivning skall ske utomlands översänds handlingarna som ett internationellt rekommenderat brev. Till brevet är fogat ett mottagningsbevis, ett s.k. rött kort, som påtecknas som bevis på delgivning. När den med vilken delgivning skall ske, har känt hemvist utom riket, får delgivningen, enligt

text: 5 § delgivningslagen

text: , ske enligt lagen på den orten. Delgivning med annan juridisk person än staten skall, enligt

text: 9 § delgivningslagen

text: , ske genom att handlingen överbringas till någon som har rätt att företräda den juridiska personen.

text: Sverige har, 1969, liksom Schweiz, 1995, tillträtt Haagkonventionen 1965 om delgivning i utlandet i mål och ärenden av civil och kommersiell natur (

text: SÖ 1969:26

text: ), nedan Haagkonventionen. Av nämnda konventions art. 1, framgår att konventionen skall tillämpas i alla sådana fall, då en handling i mål eller ärende av civil eller kommersiell natur skall sändas utomlands för delgivning. Konventionen är inte tillämplig när adressen till den person som skall delges inte är känd. I art. 10 Haagkonventionen stadgas bl.a. att för det fall att den stat till vilken handlingen skall översändas inte gör någon invändning, innebär konventionen inte någon inskränkning i rätten att sända handlingar i mål och ärenden med posten direkt till personer i utlandet. Som framgår av Hague Conference on Private International Law:s officiella webbplats och statustabellen för Haagkonventionen, [internetadressen utelämnad här, JK:s anmärkning] har Schweiz reserverat sig mot viss del av konventionen. Schweiz motsätter sig bl.a. postdelgivning från utlandet, [internetadressen utelämnad här, JK:s anmärkning]. Framställning om delgivning i Schweiz skall göras till landets centralorgan för delgivning. Närmare bestämmelser därom finns i Utrikesdepartementets1 [fotnoten utelämnad här, JK:s anmärkning] föreskrifter (

text: ) om förfarandet vid översändande av delgivningsframställningar enligt 1965 års Haagkonvention

text: om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.

text: Delgivning har skett i enlighet med

text: rättegångsbalkens

text: föreskrifter för tvistemål och

text: delgivningslagens

text: regler.

text: Delgivningslagen

text: stadgar att delgivning får ske enligt, i det aktuella fallet, schweizisk rätt men uppställer inget krav om att så skall ske. Av förarbetena till

text: 5 § delgivningslagen

text: framgår att något krav på delgivning enligt utländsk rätt heller inte har avsetts, NJA II 1971:1 s. 22. Delgivning har skett i enlighet med svensk rätt, emellertid har vid delgivningsförfarandet inte beaktats att Schweiz genom en reservation till Haagkonventionen inte godtar postdelgivning från utlandet. Detta medför att, enligt schweizisk rätt, Injecta inte har delgivits.”

text: Fridman har yttrat sig över vad tingsrätten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: (SkL). Enligt

text: 3 kap. 2 §

text: denna lag svarar staten för bland annat ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Frågan inställer sig därför om tingsrätten har begått ett sådant fel eller en sådan försummelse som är skadeståndsgrundande enligt detta lagrum.

text: Annat har inte framkommit i ärendet än att delgivningen i Schweiz sett enbart till

text: delgivningslagens (1970:428)

text: (DL) regler har utförts på ett korrekt sätt. DL är enligt sin lydelse inte begränsad till delgivning inom landet, även om vissa av bestämmelserna i lagen framstår som avpassade för svenska förhållanden. Av

text: 5 §

text: DL framgår att delgivning med den som har känt hemvist utomlands eller vistas på ort utanför landet får ske enligt lagen på den orten. I förarbetena till bestämmelsen, som vid DL:s tillkomst i allt väsentligt oförändrad överfördes från

text: rättegångsbalken

text: , poängteras att bestämmelsen inte innebär att delgivning måste ske utomlands enligt där gällande rätt utan enbart att delgivning enligt främmande rätt får godtas även om delgivningsförfarandet inte hade kunnat tillämpas vid delgivning i Sverige (NJA II 1971 s. 22, jfr NJA II 1943 s. 429). Av Högsta domstolens praxis framgår att svenska delgivningsregler kan tillämpas vid delgivning i ett annat land (Ukraina) även om det inte är klarlagt att samma åtgärder skulle ha verkan som delgivning enligt det landets rättssystem, se

text: NJA 2004 s. 407

text: . Det bör framhållas att det i det fallet var fråga om delgivning genom en parts försorg.

text: Därutöver måste beaktas att Sverige beträffande delgivning utomlands är bundet av flera mellanstatliga avtal, varav Haagkonventionen är av särskild betydelse i sammanhanget. I enlighet med vad tingsrätten har redogjort för har även Schweiz tillträtt denna konvention, dock med den reservationen att landet inte godkänner postdelgivning från utlandet, dvs. det delgivningsförfarande som har använts i det aktuella fallet. Utöver vad som framgår av tingsrättens redogörelse bör påpekas att konventionen föreskriver hinder för en nationell domstol att döma i ett mål när en stämningsansökan eller liknande inte på ett enligt konventionen korrekt sätt har delgetts utomlands och svaranden därefter inte har hörts av (artikel 15). Vissa situationer berättigar till undantag från denna huvudregel.

text: Genom cirkulär (

text: ) med anledning av Sveriges tillträde till 1965 års Haagkonvention om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur framgår bl.a. att en domstol, om den önskar delgivning i en annan konventionsstat än Danmark, Norge och Finland, skall göra en framställning därom till centralorganet i vederbörande stat. Cirkuläret synes emellertid inte hindra att en domstol i tillämpliga fall använder sig av postdelgivning och således skickar de handlingar som skall delges direkt till delgivningsmottagaren i utlandet.

text: Utöver de föreskrifter som framgår av cirkuläret bör framhållas att Haagkonventionen inte har införlivats med svensk rätt vare sig genom att motsvarande svenska regler har utfärdats (s.k. transformation) eller genom att konventionstexten har gjorts tillämplig i landet genom att detta föreskrivs i en svensk författning (s.k. inkorporation). Även om cirkuläret får sägas förutsätta domstolarnas tillämpning av de regler för delgivning som uppställs i konventionen, finns det således inte någon uttrycklig svensk rättsregel som förbjuder postdelgivning av enskilda i Schweiz.

text: En annan sak är emellertid att svenska myndigheter, innefattande domstolarna, har att i sina verksamheter respektera de folkrättsliga begränsningar som gäller för myndigheternas verksamhet. Varje stat anses ha territorialhöghet och exklusiv jurisdiktion inom sitt territorium. Detta innebär i princip att varje stat ensidigt avgör i vilken mån andra stater har möjlighet att utöva makt inom dess territorium. I vad mån delgivning med post utgör sådan maktutövning som är exklusivt förbehållen varje lands egna myndigheter är en fråga som Justitiekanslern lämnar öppen. Mycket talar emellertid för att så är fallet, inte minst den omständigheten att Haagkonventionen ger full frihet åt de stater som har tillträtt konventionen att inte godta att postdelgivning från utlandet sker med enskilda inom det egna territoriet. Under alla omständigheter åligger det Sverige att som part till konventionen acceptera de begränsningar gällande möjligheterna att delge enskilda i Schweiz som det landet i enlighet med konventionen uttryckligen har uppställt. Av Domstolsverkets delgivningshandbok, som är tillgänglig på Domstolsverkets hemsida på Internet och som enligt hemsidan är avsedd att fungera som utbildnings- och informationsunderlag, framgår denna begränsning i användandet av postdelgivning i förhållande till enskilda i Schweiz.

text: Enligt DL och det nämnda cirkuläret står flera delgivningsmetoder till buds för att delge enskilda i utlandet. Valet av delgivningsmetod bör göras med beaktande av Sveriges internationella åtaganden enligt t.ex. Haagkonventionen. Genom att i det aktuella fallet i strid med de förpliktelser som åtagandena innebär använda sig av postdelgivning vid delgivningen av Injecta i Schweiz måste tingsrätten anses ha förfarit felaktigt.

text: Det bör framhållas att förekomsten av det schweiziska förbudet mot postdelgivning innebär att det aktuella fallet skiljer sig från den situation som Högsta domstolen hade att bedöma i

text: NJA 2006 s. 588

text: , som gällde tillåtligheten av förenklad delgivning av en tilltalad i brottmål, som befann sig utomlands. I det fallet hade landet i fråga (Danmark) inte någon invändning mot att andra länder delgav enskilda inom Danmarks territorium handlingar med post.

text: Det fel som tingsrätten gjorde sig skyldig till genom att delge Injecta stämningen och stämningsansökan med post i Schweiz är i och för sig av karaktär att kunna grunda skadeståndsansvar för staten enligt

text: 3 kap. 2 §

text: SkL. Med anledning av att fel eller försummelse enligt denna bestämmelse skall ha begåtts vid myndighetsutövning för att skadeståndsansvar skall uppstå kan framhållas att delgivningen som sådan, med den myndighetsutövning som den innefattade, i och för sig riktade sig enbart mot Injecta. Delgivningen låg emellertid till grund för tingsrättens avgörande av målet genom tredskodom. Den myndighetsutövning som detta avgörande innefattade riktade sig mot bägge parter, varför det inte – ur denna aspekt – torde föreligga något hinder mot att godta att skadeståndsskyldighet för staten har uppstått gentemot Fridman.

text: Enbart härigenom är det emellertid inte klarlagt att Fridman är ersättningsberättigat med anledning av det begångna felet. Frågan kvarstår om bolaget kan anses ingå i kretsen av ersättningsberättigade på grund av tingsrättens handläggning av delgivningsfrågan. Den felaktighet som har begåtts har ju inte avsett Fridmans rätt i och för sig, utan den får snarast sägas ha varit av karaktären att kränka de intressen som Schweiz som stat har av att Sverige uppfyller sina åtaganden enligt Haagkonventionen. Man kan i sammanhanget nämna den i rättspraxis tillämpade (se t.ex.

text: NJA 1982 s. 307

text: ) principen om skyddat intresse (även kallad normskyddsläran m.m.). Denna princip innebär att skadeståndsansvaret begränsas till de intressen som skyddas av den lagfästa eller oskrivna handlingsnorm vars åsidosättande utgör grunden för skadeståndsansvar. Principen går att härleda till skilda förarbetsuttalanden (jfr Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, 1976, s. 351 f. med hänvisningar).

text: Samtidigt är det uppenbart att följden av en internationellt sett inte godtagbar delgivning i ett tvistemål kan vara att verkställighet av domen i målet vägras i andra länder. Stöd för en sådan vägran finns i internationella konventioner på området (jfr Pålsson, Brysselkonventionen, Luganokonventionen och Bryssel I-förordningen, 2002, s. 243 f., särskilt s. 246). Typiskt sett har en part i ett tvistemål med internationella förgreningar ett intresse av att en domstol i alla delar handhar delgivningsfrågorna på ett sådant sätt att felaktigheter inte lägger hinder i vägen för verkställighet av domstolens avgörande utomlands. I vart fall måste för kärandens del ett sådant intresse av verkställighet antas gälla i förhållande till det land där svaranden har sin hemvist och där delgivningen av stämningen således skall utföras, i det aktuella fallet Schweiz.

text: Justitiekanslern finner mot bakgrund av det anförda att tingsrätten genom den felaktighet som har begåtts vid handläggningen av delgivningsfrågan har ådragit staten skadeståndsskyldighet mot Fridman. Vid bedömningen av den skada som Fridman har gjort gällande har Justitiekanslern mot bakgrund av omständigheterna ansett sig kunna godta de för Fridmans anspråk underförstådda förhållandena att även en korrekt utförd delgivning hade lett till att Injecta hade underlåtit att svara och att en tredskodom hade kunnat utfärdas. På samma sätt har Justitiekanslern utgått ifrån att tredskodomen inte har kunnat verkställas i Sverige, t.ex. med anledning av att Injecta skulle ha några tillgångar här som skulle kunna tas i anspråk, och att Injecta har tillgångar i Schweiz till fullgörande av sina förpliktelser enligt domen. Fridmans skada får under sådana omständigheter anses uppgå till de rättegångskostnader enligt domen som Fridman inte har haft möjlighet att få ersatta av Injecta. Justitiekanslern tillerkänner således Fridman skadestånd i enlighet med vad bolaget har begärt.