nyckelord:
Långsam handläggning
Omprövning

title: Arbetsförmedlingen kritiseras för att ha dröjt med att lämna över ett ärende för omprövning

sammanfattning: En deltagare i ett arbetsmarknadspolitiskt program hade ansökt om uppehåll i verksamheten i samband med kommande jul- och nyårshelg. Ansökan avslogs i början av december. Två dagar senare begärde deltagaren omprövning av beslutet. Det dröjde emellertid tre månader, till mars året därpå, innan Arbetsförmedlingen hanterade hans begäran om omprövning och lämnade över denna för omprövning. JO anmärker i beslutet att en begäran om omprövning har flera likheter med ett överklagande och att JO vid flera tidigare tillfällen uttalat att ett överklagande som inte ska avvisas regelmässigt ska överlämnas till överinstansen inom en vecka. Det finns enligt JO inte skäl att godta en längre tid än så när ett ärende ska lämnas över för omprövning inom samma myndighet. När besvären, som i detta fall, dessutom rör en fråga som förlorar sin betydelse efter en viss närliggande tid, bör den enskilde kunna förvänta sig att ärendet lämnas över så snabbt som möjligt. Arbetsförmedlingen kritiseras för att ha dröjt med att lämna över en begäran om omprövning.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 14 mars 2019 klagande AA på att Arbetsförmedlingen dröjt tre månader med att överlämna hans begäran om omprövning till myndighetens sektion för omprövning. Det beslut som han begärde omprövning av gällde några dagars ledighet i samband med jul- och nyårshelgen 2018.

text: Utredning

text: Arbetsförmedlingen anmodades att yttra sig över det AA angett i sin anmälan till JO. Arbetsförmedlingen uppgav i remissyttrandet bl.a. följande:

text: Arbetsförmedlingens utredning

text: Av handlingarna i utredningen framgår bl.a. följande.

text: Arbetsförmedlingen Stockholm City har den 10 december 2018 beslutat att inte godkänna AA:s ansökan om tillfälligt uppehåll. AA:s begäran om omprövning avseende Arbetsförmedlingens beslut den 10 december 2018

text: har inkommit till Arbetsförmedlingen den 12 december 2018. Arbetsförmedlingen Stockholm City har den 7 mars 2019 överlämnat AA:s begäran om omprövning till enheten central omprövning, numera Arbetsförmedlingens enhet Omprövning och skadestånd. Arbetsförmedlingens enhet Omprövning och skadestånd har den 12 mars 2019 givit AA. tillfälle att yttra sig i ärendet med senast svarsdatum den 28 mars 2019. Enhet Omprövning och skadestånd har den 2 april 2019 omprövat AA:s begäran. Arbetsförmedlingen Stockholm City har anmodats att yttra sig och anfört bl.a. följande. Arbetsförmedlingen Stockholm City har en handläggningsrutin för begäran om omprövning. Rutinen innebär att inkommen begäran om omprövning omgående scannas in till Diariet. En notering skrivs även in i det interna systemet, AIS, att en begäran om omprövning har inkommit tillsammans med aktens diarienummer. Ärendet granskas sedan av kontorets interna omprövare vilken utreder vidare om ärendet ska sändas vidare till omprövningsenheten. För det fall att kontoret anser att det finns ett uppenbart fel i beslutet, ändras det av kontoret om det inte är till nackdel för kunden. Granskningen ska göras så snabbt som möjligt. AA. har begärt omprövning av beslutet och begäran har ankomststämplats av Arbetsförmedlingen Stockholm City den 12 december. Rutinen för hantering av omprövning har dock frångåtts genom att handlingen inte har scannats in direkt till Diariet. Det troliga scenariot är att underlaget, av en okänd anledning, lagts i en handläggares postfack eller på ett skrivbord och därefter legat kvar en längre tid vilket har lett till en fördröjd handläggningstid. Den 5 mars 2019 har en omprövningshandläggare skapat akten med diarienummer Af-2O19/0010 8250 för att sedan skyndsamt den 7 mars 2019 överlämna ärendet till omprövningsenheten för beslut. Beträffande samtalet med sektionschefen så innebar formuleringen ”när dom har tid” inte ordagrant att kontoret medvetet väntar med att handlägga ärenden. Sektionschefen menade med detta att ärendena handläggs i turordning och att handläggningstiden därmed är beroende av antal ärenden som handläggs samtidigt. Mot bakgrund av det inträffade har dialog förts med sektionen som ansvarar för att granska omprövningsärendena. Utgångspunkten har varit att informera om vikten av att handlingen ska scannas in i Diariet omgående samt vikten av att vara uppmärksam vid posthanteringen då det annars finns en risk att handlingen först kommer till ett postfack. Arbetsförmedlingen Stockholm City anser att det inträffade är ett undantagsfall gällande deras rutiner av omprövningsärenden.

text: Arbetsförmedlingens bedömning mm.

text: Arbetsförmedlingens riktlinjer och stöd. I Arbetsförmedlingens handbok, AFHB 9/2014, avseende omprövning och överklagande av Arbetsförmedlingens beslut anges bl.a. följande. En begäran om omprövning ska samma dag som den inkommer till kontoret diarieföras som en ny akt i Diariet. Om skrivelsen inkommit via e-post läggs den tillsammans med eventuella bilagor till ett nytt dokument i akten. Om begäran om omprövning inkommit skriftligen på papper, skannas handlingarna och läggs som fil till ett nytt dokument i akten. Begäran om omprövning ska även noteras som en daganteckning i AIS. Om skrivelsen gäller ett beslut som fattats i AIS, ska en korsreferens till beslutsärendet i AIS göras i Diariet. Om skrivelsen gäller ett beslut som inte fattats i AIS, görs istället en korsreferens till beslutets

text: diarienummer. Om ett beslut i något väsentligt hänseende är uppenbart felaktigt har kontoret enligt

text: 38 § förvaltningslagen

text: en skyldighet att ändra beslutet. Om kontoret helt eller delvis står fast vid beslutet ska kontoret skriva ett yttrande som överlämnas till enheten central omprövning tillsammans med övriga handlingar i ärendet. Arbetsförmedlingen gör följande bedömning. Arbetsförmedlingen anser att det inträffade är ett olyckligt misstag och att myndigheten har, efter att det uppmärksammats, försökt åtgärda bristen genom att handlägga AA:s begäran om omprövning omgående. Det aktuella kontoret har anfört att det rör sig om ett undantagsfall gällande deras rutiner av omprövningsärenden och att dialog har förts med sektionen som ansvarar för att granska omprövningsärendena med anledning av det inträffade. Arbetsförmedlingen bedömer att det inom myndighetens finns enhetliga riktlinjer och stöd om tillvägagångsätt för hantering av överklaganden och omprövningar. AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Det finns inga bestämmelser i

text: förvaltningslagen

text: som reglerar hur snabbt en begäran om omprövning ska hanteras. En sådan begäran har flera likheter med ett överklagande, och många gånger krävs en omprövning för att ett överklagande ska vara möjligt. Exempelvis framgår det av

text: 11 kap.

text: och

text: 5 §§

text: förordningen (

text: ) om ersättning till deltagare i arbetsmarknadspolitiska insatser att beslut enligt den förordningen ska omprövas och att endast omprövningsbeslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelsen i

text: 46 § förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL, som föreskriver att beslutsmyndigheten skyndsamt ska överlämna ett överklagande och övriga handlingar i ärendet till överinstansen i de fall överklagandet inte avvisas på grund av att det kommit in för sent, kan därför vara till ledning även i fråga om att överlämna ett ärende för omprövning. Av remissvaret framgår att en begäran om omprövning ska granskas så snabbt som möjligt. Numera anges det också i Arbetsförmedlingens handbok om omprövning och överklagande att en begäran om omprövning ska hanteras skyndsamt (se AFHB 9/2014 avsnitt 3.10).

text: JO har vid flera tillfällen uttalat att ett överklagande regelmässigt bör överlämnas inom en vecka från det att överklagandet kom in till beslutsmyndigheten (se

text: JO 2002/03 s. 359

text: ). När ett ärende ska lämnas över till en omprövningsenhet inom samma myndighet finns det inte skäl att godta en längre tid än så. När besvären, som i detta fall, dessutom rör en fråga som förlorar sin betydelse efter en viss närliggande tid, bör den enskilde kunna förvänta sig att ärendet lämnas över så fort som möjligt (jfr JO:s beslut den 27 oktober 2016 i ärende dnr 5849-2015).

text: Det aktuella ärendet hos Arbetsförmedlingen rörde åtta dagars uppehåll i ett program inom ramen för Jobb- och utvecklingsgarantin under jul- och nyårshelgen 2018. Begäran om omprövning kom in den 12 december 2018. Eftersom Arbetsförmedlingen dröjde med att hantera begäran om omprövning till ett par månader efter jul- och nyårshelgen 2018 hade det huvudsakliga

text: ändamålet med begäran förlorat sin betydelse när myndigheten överlämnade ärendet till sektionen för omprövning, trots att begäran hade lämnats in i sådan tid att den hade kunnat prövas innan den sökta ledigheten skulle äga rum.

text: Det är naturligtvis oacceptabelt att ett ärende glöms bort och att det dröjer tre månader innan en begäran om omprövning tas om hand av den sektion som hanterar omprövningsärenden hos myndigheten. Detta gäller i synnerhet när en talan kan förlora i aktualitet kort tid efter att begäran lämnats in. Jag är kritisk till hanteringen, och Arbetsförmedlingen förtjänar kritik för att ha dröjt med att lämna över begäran om omprövning inom myndigheten.

text: Ärendet avslutas.


publisher: Justitieombudsmannen

title: Åklagares åtgärd att väcka åtal och yrka ansvar för ett preskriberat brott samt domares åtgärd att utfärda stämning och döma för brottet; även fråga om befattningshavarnas eventuella straffrättsliga ansvar för dessa åtgärder

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan från en anonym person uppgavs att ett brott var preskriberat redan när åtal väcktes samt att domstolen ändå hade dömt för brottet. Till anmälan var fogade vissa delar av en dom som hade meddelats av Härnösands tingsrätt (numera Ångermanlands tingsrätt).

type: stycke

text: ChefsJO Eklundh beslutade den 21 maj 2001 att ta upp förhållandena till utredning i ett särskilt ärende.

text: Vissa handlingar och tingsrättens dom samt Hovrättens för Nedre Norrland dom granskades. Vid granskningen noterades i huvudsak följande.

text: Chefsåklagaren AA ansökte den 18 december 2000 vid Umeå tingsrätt om stämning mot BB för olaga hot begånget den 11 november 1998. Den 22 december 2000 beslutade dåvarande tingsfiskalen CC att stämning skulle utfärdas. Målet överflyttades sedan till Härnösands tingsrätt där ett mål var anhängigt i vilket BB var häktad för annan brottslighet. Vid huvudförhandlingen den 23 februari 2001 yrkade dåvarande assistentåklagaren DD ansvar för bl.a. olaga hot. Genom dom den 2 mars 2001 dömde lagmannen EE med nämnd BB för bl.a. olaga hot till fängelse i tio månader. Hovrätten ändrade den 4 maj 2001 tingsrättens dom på så sätt att åtalet för olaga hot lämnades utan bifall med motiveringen att brottet var preskriberat. Hovrätten bestämde påföljden för övriga i tingsrättens domslut upptagna brott till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan samt uttalade att strafftiden skulle ha bestämts till tio månader om fängelse i stället hade valts som påföljd.

text: Med anledning av vad som kommit fram beslutade chefsJO Eklundh den 9 juli 2001 att inleda förundersökning rörande misstanke om tjänstefel.

text: Förundersökningen

text: Under förundersökningen hölls förhör med AA, dåvarande tf. hovrättsassessorn CC, kammaråklagaren DD och EE, som därvid samtliga delgavs misstanke om tjänstefel.

text: Utredningens resultat

text: AA

text: AA delgavs misstanke om tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning. Chefsåklagaren AA vid Åklagarmyndigheten i Umeå har den 18 december 2000 i Åklagarkammarens i Umeå ärende – – – ansökt om stämning vid Umeå tingsrätt mot en person för olaga hot, vilken gärning enligt gärningsbeskrivningen skulle ha förövats den 11 november 1998. Brottet var vid tidpunkten för åtalets väckande preskriberat. AA har alltså vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften. Vid förhöret vitsordade AA de faktiska omständigheterna men bestred ansvar på den grunden att gärningen skulle betraktas som ringa. Hon uppgav vidare i huvudsak följande.

text: Hon är sedan år 1996 chefsåklagare vid kammaren. Från och med oktober månad 2000 fram till årsskiftet stod myndigheten utan överåklagare. Under den perioden fullgjorde hon därför, utöver sina ordinarie arbetsuppgifter som chefsåklagare, uppgifter som ställföreträdande överåklagare. Det ankom därvid på henne att se till att ärenden hanterades och att remisser besvarades. Hon var vidare ansvarig för myndighetens ekonomihantering och för tillsynsfrågorna. Däremot hade hon inte något ansvar för överprövningsärendena. Under Luciaveckan aktualiserades också ett tjänstetillsättningsärende avseende en ny chefstjänst på den internationella kammaren, och hon måste vidta vissa beredningsåtgärder i det ärendet inför tjänsteförslagsnämndens sammanträde den 20 december. Hon hade dessutom sedan mitten av september varit förundersökningsledare i en omfattande mordutredning som ledde till åtal och till en huvudförhandling som ägde rum under starkt tryck från massmedierna. Detta mål begränsade hennes tid för övrig ärendehantering. Hon arbetade mycket under hösten. Hennes arbetstid uppgick i november till 223 timmar och i december till 168 timmar.

text: Hon minns det aktuella ärendet. Det kom in till kammaren under år 1998. BB var en av fem personer som var misstänkta för olika gärningar som hade begåtts på ett behandlingshem och som handlades i samma ärende. Från början handlades ärendet av en kammaråklagare men när denne slutade på kammaren lottades ärendet över på henne i april 2000. Vid den tidpunkten fanns det elva rotlar på myndigheten av vilka tre var vakanta. Målen på två av de vakanta rotlarna skulle läggas över på andra handläggare. På en av dessa rotlar fanns en balans om 60 färdiga förundersökningar samt ett antal ärenden som var under handläggning. Normalt skulle hennes rotel inte innehålla operativa mål av denna karaktär men på grund av personalsituationen fick hon ”vara med och dra”. Hon gav direktiv till polisen och successivt kunde de andra misstänkta avföras från utredningen. Denna tog tid eftersom ingen av de misstänkta var hemmahörande på behandlingshemmet utan hade placerats där tillfälligt för att få vård. Ett färdigställt

text: förundersökningsprotokoll kom in den 15 december. En av anledningarna till att misstanken om det olaga hotet kvarstod var att det riktades mot en vårdare på behandlingshemmet.

text: Den 18 december var en dag när hon hade möjlighet att arbeta undan det som hade blivit liggande. Förundersökningsprotokollet rörande BB hade kommit in några dagar tidigare. Hon reflekterade över att brottsrubriceringen borde ha varit hot mot tjänsteman. Eftersom ärendet var slutredovisat som olaga hot och hon visste hur svårdelgiven den misstänkte var, beslutade hon emellertid om åtal för olaga hot. I allmänhet brukar hon slå upp rättsregler och preskriptionsregler men hon gjorde inte så i detta fall. Till följd av sin pressade arbetssituation förbisåg hon att gärningen var preskriberad. Enligt hennes uppfattning borde man ha kunnat göra en åtalsjustering och få åtalet prövat som hot mot tjänsteman. Ser man sedan till hur målet kom att handläggas fortsättningsvis kan man konstatera att det ”slunkit igenom alla säkerhetsventiler”. Att åtalet för brottet ogillades i hovrätten påverkade inte påföljden, varför den dömde inte lidit någon skada eller förfång.

text: CC

text: CC delgavs misstanke om tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning. I Umeå tingsrätts mål – – – väcktes den 20 december 2000 åtal för olaga hot. Gärningen skulle enligt stämningsansökan ha förövats den 11 november 1998. Den 22 december 2000 beslutade tingsfiskalen CC att stämning skulle utfärdas, vilket skedde den 27 december 2000. Eftersom brottet var preskriberat redan vid åtalets väckande har CC genom sitt förfarande vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften. CC vitsordade de faktiska omständigheterna men bestred ansvar. Hon gjorde i första hand gällande att hon inte hade åsidosatt vad som gäller för uppgiften och i andra hand att gärningen skulle bedömas som ringa.

text: Hon uppgav vidare följande. Den 1 mars 2000 tillträdde hon en tjänst som tingsfiskal vid Umeå tingsrätt och sedan den 1 maj 2001 arbetar hon som tillförordnad hovrättsassessor i Hovrätten för Övre Norrland. – Vid tingsrätten arbetade hon i en beredningsorganisation som bestod av lagmannen, en rådman och en fiskal. Till organisationen var också knutna två notarier och två sekreterare. Målen lottades på två rotlar. Rotelansvaret låg på de ordinarie domarna. I de nyinkomna målen lämnade notarierna och sekreterarna förslag till handläggningsåtgärder. All post hanterades sedan av CC, och det var också hon som utfärdade stämning i målen. Tanken var att de ordinarie domarna skulle få mer tid att ägna sig åt rent dömande uppgifter. Förutom posthanteringen hade hon förhandlingar i stor omfattning. Posthanteringen var periodvis så omfattande att hon kände att hon hade svårt att hinna med och borde be om hjälp. Hennes ordinarie brottmålsschema inkluderade två brottmålsdagar under en period av tre veckor, förberedelser ett par dagar i veckan och sedan mål med häktade däremellan. Under december månad var lagmannen sjukskriven. Tillförordnad lagman var chefsrådmannen på miljödomstolen.

text: När CC fick en ny stämningsansökan hade notarien eller sekreteraren vanligen satt en stämpel på den med alternativ till handläggningsåtgärder och föreslagit vilka åtgärder som skulle vidtas. Hon gjorde en formaliagranskning och kontrollerade om det fanns önskemål om försvarare eller behövdes ytterligare personutredning. Om stämning skulle utfärdas beslutade hon genom att fylla i stämpeln och underteckna denna. Sekreterarna kunde sedan på delegation skriva under stämningsansökan.

text: Hon kommer inte ihåg det aktuella målet. Hon minns inte om hon lade märke till att gärningen var preskriberad. Arbetssituationen var ansträngd, dels på grund av lagmannens frånvaro, dels därför att det var dagarna före juluppehållet och hon hade flera rättsligt svåra domar och beslut att skriva. Den 29 december skulle hon ge en dom gällande vårdnad och den 22 december ett interimistiskt beslut gällande umgänge med barn. Från brottmålstinget den 6 december skulle domarna ges den 20 december och från två brottmålsförhandlingar den 7 december skulle domarna ges den 21 december. Hon var mer arbetstyngd än normalt.

text: Hon anser inte att hon förfarit vårdslöst. Hon har inte brutit mot någon föreskrift i samband med att hon utfärdade stämning. Alternativet till att utfärda stämning hade varit att avvisa stämningsansökan, men eftersom preskription inte är ett rättegångshinder så hade hon inte den möjligheten. Ett gärningspåstående kan komma att justeras. Hon vill inte spekulera i vad hon skulle ha kunnat göra, men hennes handlande kan inte innefatta att hon åsidosatt vad som gäller för uppgiften.

text: DD

text: DD delgavs misstanke om tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning. Sedan åtal väckts vid Umeå tingsrätt för olaga hot flyttades målet över till Härnösands tingsrätt för att handläggas i målet – – – (Åklagarkammarens i Sundsvall ärende – – – ). Vid huvudförhandlingen den 23 februari 2001 vid Härnösands tingsrätt yrkade assistentåklagaren DD ansvar för olaga hot trots att brottet var preskriberat redan då åtal väcktes. DD har alltså vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften. DD vitsordade de faktiska omständigheterna men bestred ansvar på den grunden att han inte hade förfarit vårdslöst. För det fall att hans handlande skulle betraktas som vårdslöst var vårdslösheten att betrakta som ringa. Gärningen är dessutom att anse som ringa eftersom den inte påverkade påföljden och den rättsförlust som den tilltalade orsakades därför var ringa. Han anförde därutöver i huvudsak följande vid förhöret.

text: Han anställdes som aspirant i november 1998 och blev assistentåklagare i augusti 1999. Sedan november 1999 har han tjänstgjort i Sundsvall. Den 1 september 2001 utnämndes han till kammaråklagare. I Sundsvall har han haft normal lottning, vilket inneburit att han haft samma tilldelning av ärenden som kammaråklagarna. Han har också haft ansvar för ett närpolisområde. Detta har medfört att de förundersökningar från närpolisområdet som skulle handläggas av åklagare lottades på honom samt att han ansvarade för uppföljning i form av kvalitetssäkring mot polisen. Vissa förundersökningar rörande grövre brott handläggs av

text: specialiståklagare, t.ex. ekomål och grövre vålds- eller sexualbrott. Han har inte haft några begränsningar i fråga om behörigheten att använda tvångsmedel. Han deltog i dagjoursystemet, men som assistentåklagare har han inte deltagit i annan jourverksamhet.

text: BB och ytterligare två personer häktades som misstänkta för grov stöld. De var misstänkta för ett inbrott i ett bostadshus vid vilket man försökt tillgripa vapen ur ett vapenskåp. Det var en stor och komplicerad utredning och hans fokus var på den utredningen. Målet var jobbigare än ”ett vanligt mål”. Han hade inte tidigare haft mål med tre frihetsberövade. Under denna utredning verkställdes flera husrannsakningar. Vidare uppkom säkerhetsproblem som bl.a. fick till följd att rätten höll häktningsförhandlingar på polishuset.

text: Under utredningen fick han genom frivården kännedom om att det fanns ett öppet instämt ärende beträffande BB. Han kontaktade åklagarkammaren i Umeå och pratade med kansliföreståndaren. Han lät därvid hälsa till AA att hon, om hon bedömde att åtalet kunde flyttas över, kunde göra detta utan ha vidare kontakt med honom. Några dagar senare fick han höra från kansliet att ett åtal kommit från Umeå. Inför huvudförhandlingen uppstod problem med att en person som skulle höras i målet befann sig utomlands. Det gick åt mycket tid för att spåra denne och att ta reda på om det var möjligt att höra personen utomlands. Han tror att han använde dagen före huvudförhandlingen till förberedelser. I samband med inläsningen av målet gick han också igenom det överflyttade åtalet från Umeå. Han reflekterade inte då över dateringen på stämningsansökan. Det troliga är att ansvarsyrkandena framställdes först vid huvudförhandlingen och att sedan varje åtalspunkt gicks igenom för sig. Åtalspunkten gällande det olaga hotet tog ca 15 minuter i anspråk, och det förekom ingen diskussion om att det skulle vara några problem med den. Såvitt han minns diskuterades inte tidpunkterna för utfärdande och delgivning av stämning. Försvararen var en av Sundsvalls mest erfarna brottmålsadvokater.

text: När han själv stämmer kontrollerar han alltid formalia. Han litar inte på att han kan saker utantill utan kontrollerar uppgifterna i lagtexten. Med överflyttade åtal gör han vanligen inte dessa kontroller. Under perioden slutet av januari–februari 2001 var arbetstrycket ganska hårt. Han uppskattar att han under den aktuella perioden lade ned ca 50 timmar i veckan på arbete. Han hade många mål med frihetsberövade under de första månaderna det året.

text: EE

text: EE delgavs misstanke om tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning.

text: Lagmannen EE var ordförande under huvudförhandlingen den 23 februari 2001 i brottmålet – – – vid Härnösands tingsrätt. Vid förhandlingen yrkades att en av de tilltalade skulle dömas för bl.a. olaga hot. Den gärningen var enligt åtalet begången den 11 november 1998 och den tilltalade hade fått del av stämningen den 28 december 2000. Genom en dom den 2 mars 2001 dömdes den tilltalade för brottet. Genom att döma den tilltalade för olaga hot, trots att brottet var preskriberat, har EE vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften.

text: EE bestred ansvar. Han gjorde i första hand gällande att hans handlande inte var straffbart oaktsamt och i andra hand att gärningen skulle bedömas som ringa. Han anförde i huvudsak följande.

text: Han har varit verksam som lagman vid tingsrätten sedan den 1 januari 1994. I det aktuella målet var tre personer tilltalade. De var häktade för grov stöld, och det var den åtalspunkten som tog mest tid i anspråk vid huvudförhandlingen som pågick hela dagen. Det olaga hotet, som var överflyttat från Umeå tingsrätt, tog bara 10– 15 minuter i anspråk. När åklagaren framställde sitt ansvarspåstående tänkte EE att det egentligen var fråga om hot mot tjänsteman men eftersom gärningen inte hade någon betydelse för påföljden och det inte hade framställts något skadeståndsanspråk med anledning av denna åtalspunkt ansåg han att det endast skulle fördröja förhandlingen att ta upp saken, varför han underlät detta. Gärningen borde emellertid ha rubricerats som hot mot tjänsteman, vilket också täcktes av åklagarens gärningsbeskrivning. Den gärningen var inte preskriberad. Det var ett förbiseende att han inte observerade att brottet var preskriberat. Han insåg detta först när han läste hovrättens dom. Han trodde att det var femårspreskription för olaga hot. Gärningen hade ingen betydelse för påföljden.

text: Under den aktuella tidsperioden genomgick tingsrätten stora organisatoriska förändringar; den nya inskrivningsmyndigheten hade inrättats, tingsrätten höll på att flytta till nya lokaler och flera tingsrätter slogs sedan ihop till Ångermanlands tingsrätt. Han hade varit sjukskriven hela januari månad, och fram till den 15 februari var han sjukskriven på halvtid. Han gick tillbaka i tjänst i förtid när han insåg att belastningen på de andra domarna blev för stor. Han hade full tilldelning av mål. Egentligen skulle en domare ha förstärkt tingsrätten och skött hans mål under omorganisationstiden, men hovrätten kunde inte tillhandahålla någon vikarie.

text: Sedan samtliga förhör hållits fann chefsJO Eklundh inte längre anledning att anta att någon av de hörda personerna hade gjort sig skyldig till tjänstefel, varför han den 1 november 2001 beslutade att lägga ned förundersökningen.

text: I ett beslut den 11 juni 2003 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

text: Bedömning

text: AA ansökte den 18 december 2000 om stämning mot en person för olaga hot begånget den 11 november 1998. Den 22 december 2000 beslutade CC att stämning skulle utfärdas. Sedan målet överflyttats till Härnösands tingsrätt yrkade DD ansvar för brottet vid huvudförhandlingen den 23 februari 2001. Genom dom den 2 mars 2001 dömde EE den tilltalade för bl.a. olaga hot till fängelse i tio månader.

text: Straffskalan för olaga hot som inte rubriceras som grovt är böter eller fängelse i högst ett år (

text: 4 kap. 5 § brottsbalken

text: ). Av

text: 35 kap. 1 § brottsbalken

text: följer att påföljd för ett brott med denna straffskala inte får utdömas, om inte den misstänkte häktats eller fått del av åtalet för brottet inom två år från handlingen. Det olaga hotet var således preskriberat redan vid tidpunkten för åtals väckande.

text: Det har under förundersökningen gjorts gällande att gärningsbeskrivningen i åtalet också omfattat brottet hot mot tjänsteman, där preskriptionstiden är fem år. Det finns emellertid inte anledning att här gå in på denna fråga, eftersom jag har haft att utgå från den straffrättsliga bedömning av den åtalade gärningen som lagts till grund för åklagarnas och domstolarnas ställningstaganden.

text: I det följande redovisas min syn på de åtgärder som vidtagits av var och en av de personer som tagit befattning med saken.

text: AA Ett beslut att väcka åtal måste självfallet föregås av vissa kontrollåtgärder. En sådan åtgärd är att kontrollera att gärningen inte är preskriberad. I detta fall har AA underlåtit denna kontroll. Hennes underlåtenhet i detta hänseende är uppenbarligen resultatet av ett förbiseende. Det kan således konstateras att hon genom att väcka åtal för ett preskriberat brott av oaktsamhet har åsidosatt vad som gäller för hennes uppgift som åklagare. Oaktsamheten är inte så obetydlig att den inte är straffbar i sig.

text: Fråga uppkommer då om gärningen är att bedöma som ringa och därmed undantagen från straffansvar. Denna bedömning skall ske främst mot bakgrund av gärningens betydelse för myndighetsutövningen och gärningsmannens ansvar i förhållande till denna. Såväl allmänna som enskilda intressen kan enligt vad som uttalas i förarbetena ha betydelse i sammanhanget. Vid bedömningen är en viktig faktor i vad mån någon i det enskilda fallet drabbats av skada eller om det har förelegat en påtaglig risk för skada eller olägenhet av annat slag. En annan viktig omständighet är vilket mått av självständiga befogenheter som gärningsmannen haft i förhållande till myndighetsutövningen. Straffansvaret tar i första hand sikte på gärningar som begås av personer med mera självständigt inflytande över myndighetsutövningen (

text: prop. 1988/89:113 s. 17

text: Av stor vikt är också verksamhetens art. Inom områden där kraven på en korrekt handläggning är särskilt stora kan det finnas anledning att göra en strängare bedömning än i andra fall. Detta gäller t.ex. inom rättsväsendet.

text: Det nu sagda innebär emellertid inte att varje felaktighet som begås av någon med självständiga befogenheter över myndighetsutövningen skall föranleda ansvar. Även i dessa fall måste en nyanserad bedömning göras (

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, s. 20:26).

text: AA är en erfaren åklagare. Det finns därför anledning att ställa höga krav på hennes handläggning av åtalsfrågor. Det får vidare enligt min mening alltid anses innebära en skada eller olägenhet för en person att bli föremål för ett åtal i ett fall när rättsliga förutsättningar för en sådan åtgärd saknas. I det aktuella fallet medförde AA:s åtalsbeslut att den misstänkte kom att dömas för gärningen vid rättegången i tingsrätten. Att detta förhållande, såvitt man kan sluta sig till av hovrättens dom, inte hade någon betydelse för påföljden för den samlade brottsligheten berättigar inte till slutsatsen att den tilltalade inte vållades någon skada eller olägenhet genom åtalet.

text: Vid bedömningen av AA:s handlande måste man emellertid också beakta vad hon har uppgett om att hon under den aktuella tidsperioden hade en extrem arbetsbörda, som bl.a. innefattade att hon skötte två krävande chefstjänster parallellt. Hon har upplyst att hon under den aktuella perioden kommit att arbeta betydligt mer än normalt och att hon fattade åtalsbeslutet i en mycket pressad arbetssituation.

text: Enligt min mening är det som har framkommit om omständigheterna vid beslutssituationen av sådan art att AA:s gärning bör bedömas som ringa och att den därför är fri från ansvar. CC CC har beslutat att stämning skulle utfärdas trots att den gärning som det yrkades ansvar för var preskriberad.

text: CC har inte kunnat dra sig till minnes det aktuella målet. Hon har därför inte kunnat redogöra för vilka överväganden hon kan ha gjort i saken. Hon har emellertid i första hand hävdat att hon inte har åsidosatt vad som gäller för uppgiften och frågat hur hon skulle ha hanterat saken om hon hade uppmärksammat att gärningen var preskriberad, eftersom preskription inte är en avvisningsgrund. Med uttrycket ”vad som gäller för uppgiften” avses enligt förarbetena regler som mera konkret tar sikte på hur en viss uppgift skall handläggas (

text: a. prop. s. 24

text: ). Det kan förekomma situationer där ett visst handlingsmönster ter sig så självklart och naturligt att detta inte uttryckligen har angetts i några författningar eller kan anses framgå av förarbeten eller prejudikat. Den offentliga verksamheten är omfattande och det är omöjligt och ofta heller inte önskvärt att ge föreskrifter för alla tänkbara situationer. Lagstiftaren är ofta hänvisad till att ange vissa riktlinjer och principer för hur den offentliga verksamheten skall bedrivas. Åtgärder som strider mot sådana allmänna principer bör inte vara undantagna från straffrättsligt ansvar på grund av att närmare författningsreglering inte har skett eller på grund av att en speciell situation inte har uppmärksammats i förarbetena eller blivit föremål för tidigare bedömning i domstol (

text: a. prop. s. 15

text: ). Hänsyn till andra principer än sådana som kommit till uttryck i lag eller författning skall tas endast i situationer då ett visst handlingsmönster ter sig självklart och naturligt och då det framstår som uppenbart oriktigt att detta handlingsmönster inte har iakttagits (

text: a. prop. s. 24

text: Frågan hur man skall se på inträffad åtalspreskription i processrättsligt hänseende har behandlats av JO Bexelius (JO 1959 s. 108; se även Ekelöf, Rättegång II, 8:e uppl., s. 77 och

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, s. 35:12). Efter en undersökning av teori och praxis konstaterade JO att åtalspreskription inte bör betraktas som ett rättegångshinder och att rätten i ett sådant fall därför inte kan skilja målet ifrån sig genom att avvisa åklagarens talan. JO uttalade därefter att den möjlighet som står rätten till buds är att ta kontakt med åklagaren för att efterhöra hans inställning till saken. Han konstaterade därefter att det vanligaste i en sådan situation är att åklagaren lägger ned åtalet varefter målet kan avskrivas.

text: Det är enligt min mening självklart att rätten, om den finner att en åtalad gärning är preskriberad, inte skall utfärda stämning utan att den ansvarige domaren i stället, i enlighet med vad JO Bexelius har uttalat, skall ta en kontakt med åklagaren för att fästa dennes uppmärksamhet på saken. Det är således uppenbart oriktigt att i en situation av det här aktuella slaget underlåta att ta kontakt med åklagaren före ställningstagandet i frågan om stämning skall utfärdas.

text: CC har därför genom att på det sätt som skedde utfärda stämning trots att gärningen var preskriberad åsidosatt vad som gäller för hennes uppgift som domare. Det finns inte stöd för att hävda annat än att hennes handlande har haft sin grund i oaktsamhet. Det har inte förelegat några sådana speciella omständigheter som medför att oaktsamheten kan anses vara så obetydlig att den inte skulle vara straffbar i sig.

text: När det sedan gäller frågan om gärningen är att anse som ringa och därmed fri från ansvar beaktar jag följande omständigheter.

text: CC tjänstgjorde vid tidpunkten för händelsen som fiskal. Även hon har berättat om en stor arbetsbörda. Av hennes redogörelse för arbetsfördelningen inom beredningsorganisationen framgår att hennes uppfattning i detta hänseende har fog för sig. Det finns vidare anledning att peka på vad som sägs i

text: 11 § andra stycket förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion att fördelningen av domaruppgifter skall ske på ett sådant sätt att arbetsuppgifter inte tilldelas en tingsfiskal i större omfattning än som är lämpligt med hänsyn till fiskalens erfarenhet av tjänstgöring i domstol.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att utredningen inte visar annat än att CC:s arbetssituation vid det aktuella tillfället var sådan att hennes gärning får anses vara ringa.

text: DD Sedan åklagarkammarens i Umeå ärende flyttats över till åklagarkammaren i Sundsvall kom DD att vid huvudförhandlingen yrka ansvar för bl.a. det olaga hotet. Han åsidosatte därigenom vid myndighetsutövning vad som gäller för uppgiften.

text: DD har redogjort för hur han i samband med att han ledde en omfattande förundersökning mot BB fick kännedom om det aktuella åtalet. Han har uppgett att han varken vid inläsningen av ärendet inför huvudförhandlingen eller vid själva förhandlingen uppmärksammade datumuppgiften på stämningsansökan. Det förekom heller inte någon diskussion i den frågan. Han har vidare berättat att han, när han själv upprättar stämningsansökningar, alltid kontrollerar formalia men att han inte gör en sådan kontroll beträffande överflyttade åtal.

text: Av allmänna straffrättsliga principer följer att straffrättsligt ansvar för oaktsamhet inte skall komma i fråga för varje avvikelse från den eftersträvade normen. En viss marginal föreligger mellan det helt aktsamma och det oaktsamma. Vid bedömningen av huruvida gärningsmannen handlat oaktsamt är det i första hand av betydelse vilka krav på noggrannhet och omsorg som uppgiften krävt. Detta får

text: såsom i andra motsvarade sammanhang vägas mot omständigheter som hänför sig till gärningsmannen personligen, t.ex. hans kunnighet, utbildning och erfarenhet eller att han handlat under tidspress (

text: a. prop. s. 19

text: f.).

text: Vid en samlad bedömning av omständigheterna kring DD:s befattning med ärendet, där jag särskilt beaktar hans begränsade erfarenhet, omfattningen av det mål som han hade att handlägga samt det förhållandet att han övertog ett åtal som hade väckts av en erfaren chefsåklagare, gör jag den bedömningen att hans handlande har haft sin grund i en oaktsamhet som inte kan anses ha nått upp till nivån för straffbar oaktsamhet. Hans handläggning kan därför inte medföra straffansvar för honom. EE EE var ordförande vid huvudförhandlingen vid tingsrätten och dömde den 2 mars 2001 BB för bl.a. det preskriberade olaga hotet.

text: Det åligger rätten att självmant beakta reglerna om preskription. Det har inte framkommit något annat än att EE:s underlåtenhet härvidlag berott på ett förbiseende. Genom att döma BB för brottet trots att preskription hade inträtt har EE således av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för hans uppgift som domare. Oaktsamheten är inte så obetydlig att den inte skulle vara straffbar i sig.

text: Vid bedömningen av om gärningen kan anses som ringa beaktar jag följande omständigheter.

text: En felaktig tillämpning av bestämmelserna om preskription medför påtaglig risk för att en enskild drabbas av skada eller annan olägenhet. Enligt min mening innebär det förhållandet att en person felaktigt döms för ett brott i sig att denne drabbas av en olägenhet eller skada. Felet kom visserligen i detta fall att uppmärksammas i hovrätten. Man kan emellertid inte ta för givet att ett fel av det aktuella slaget alltid kommer att upptäckas av en överinstans. Det kan exempelvis inträffa att en oriktig dom inte överklagas. I det här aktuella fallet tyder vidare det förhållandet att varken försvararen eller åklagaren synes ha upptäckt felet på att det förelåg en icke försumbar risk för att detta skulle förbli oupptäckt. Som jag tidigare har framhållit medför inte det förhållandet, att ett fel av det aktuella slaget har saknat betydelse för påföljden, att man med fog kan hävda att det inte har uppkommit någon olägenhet eller skada för den dömde. Enligt min mening är en korrekt tillämpning av bestämmelserna om preskription av sådan vikt för den enskilde att en försummelse från en domares sida i detta hänseende kan betraktas som ett ringa tjänstefel endast om det föreligger någon speciell omständighet som pekar i mildrande riktning.

text: EE har uppgett att arbetssituationen vid tingsrätten var synnerligen ansträngd vid den aktuella tidpunkten. Stora omorganisationer genomfördes samtidigt som han skulle sköta sina ordinarie domargöromål. Han hade under en period varit helt sjukskriven, och han hade därefter på grund av arbetsläget vid tingsrätten valt att i förtid återgå till heltidsarbete från en deltidssjukskrivning. Det kan enligt min mening inte uteslutas att EE:s sjukdom alltjämt påverkade hans arbetsförmåga vid

text: tiden för huvudförhandlingen. Jag anser mig därför inte kunna hävda annat än att gärningen är att anse som ringa.

text: Slutord

text: Preskriptionsreglerna spelar en viktig roll i det straffrättsliga regelsystemet. Ett skäl som anförts till att den brottslige efter viss tid tillerkänns ansvarsfrihet är att det från allmänpreventiv synpunkt inte är lika angeläget att gamla brott blir bestraffade som att så sker med brott som ännu är aktuella i människors medvetande. Som ett annat skäl har angetts det önskvärda i att den som efter ett brott har varit laglydig under en längre tid skall kunna känna sig trygg och inte behöva riskera att den existens han har byggt upp åt sig går till spillo på grund av brottet. Det har vidare sagts att för preskriptionsreglerna talar den i humanitet och levnadsvisdom grundade satsen att man bör låta gömt vara glömt (se

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, s. 35:1 f.). I det här aktuella fallet har försumligheter från fyra olika befattningshavares sida lett till att BB fällts till ansvar för olaga hot trots att detta brott var preskriberat. Det finns enligt min mening anledning att se allvarligt på förfaranden från åklagares och domares sida som innebär att någon åtalas och döms för ett preskriberat brott. Utredningen i detta ärende har därför skett i förundersökningens form. Som närmare har utvecklats i det föregående har jag emellertid funnit att omständigheterna har varit sådana att det saknas grund för att utkräva straffrättsligt ansvar av någon av de berörda befattningshavarna. Det förhållandet att jag av detta skäl har lagt ned förundersökningen innebär emellertid inte att de kan gå fria från kritik för sitt handlande.

type: avgorande


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord: Dokumentation Häkte Underrättelse

title: Kritik mot Kriminalvården för att en intagens närmaste anhöriga inte per telefon underrättats om att ett häktningsbeslut verkställts

sammanfattning: I samband med att en person frigavs från ett fängelsestraff verkställde Kriminalvården ett beslut att häkta personen. Den aktuella personen frihetsberövades på grund av misstanke om brott. I beslutet konstateras att Kriminalvården därför hade till uppgift att fullgöra de skyldigheter som följer av 24 kap. 21 a § rättegångsbalken. Kriminalvården kritiseras för att den frihetsberövades närmaste anhöriga inte per telefon underrättades om frihetsberövandet. I beslutet uttalas att i de situationer när underrättelse till anhöriga eller närstående ska ske enligt 3 § häktesförordningen (2010:2011) eller 24 kap. 21 a § rättegångsbalken ska Kriminalvården på eget initiativ tillfråga den intagne om han eller hon önskar underrätta någon anhörig eller närstående. Vidare uttalas att utgångspunkten måste vara att en telefonkontakt är det normala och att det i varje enskilt fall ska göras en individuell bedömning av hur kontakten bör ske. I beslutet uttalas även att häktena bör dokumentera sina ställningstaganden i fråga om huruvida någon anhörig ska underrättas eller inte och i så fall på vilket sätt. Om någon anhörig underrättas genom telefonsamtal bör dokumentationen också omfatta att telefonsamtalet genomförts.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 3 april 2013, klagade AA på att han nekats att ringa s.k. ankomstsamtal under sin vistelse i häktet Salberga. Han anförde i huvudsak följande.

text: Den 22 mars 2013 blev han ”villkorligt häktad” av Nyköpings tingsrätt i väntan på en dom som skulle meddelas den 28 mars 2013. Den 27 mars 2013 blev han frigiven från anstalten Nyköping. Eftersom häktet Nyköping var fullbelagt transporterades han till häktet Huddinge och sedan – efter att domen meddelats – till häktet Salberga. Han kom till häktet Salberga den 28 mars 2013 och bad då häktespersonalen att få meddela sin sambo BB att han var häktad och var han hade placerats. Trots att han hade haft telefontillstånd till sambon under sin vistelse i anstalten Nyköping fick han inte ringa henne. Han fick inte heller ringa till sin lekmannaövervakare CC. Han fick beskedet att häktet slutat med s.k. ankomstsamtal och att allt ska skötas med brev. Eftersom det var påsk tog det nästan en vecka för hans brev att nå fram till sambon och lekmannaövervakaren, som var omedvetna om vad som hänt honom.

text: Utredning

text: Kriminalvården uppmanades att yttra sig över det som AA anfört i sin anmälan. Vidare uppmanades Kriminalvården att redogöra för

text: 1. om häktenas rutiner när det gäller att ge en intagen tillfälle att underrätta närstående om var han eller hon befinner sig ser olika ut beroende på om den intagne berövats friheten på grund av misstanke om brott eller på annan grund,

text: 2. om häktena dokumenterar sitt ställningstagande till om, och i så fall på vilket sätt (brev eller telefon), en intagen får underrätta närstående,

text: 3. om häktena regelmässigt tar reda på huruvida underrättelse om frihetsberövandet till närmast anhöriga, enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: , har skett genom någon annans försorg.

text: I remissvaret anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom enhetschefen DD, följande.

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från samtliga regioner, som i sin tur hämtat in uppgifter från häktena inom respektive region. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram.

text: Häktenas rutiner

text: Hanteringen av frågor om underrättelse enligt 3 § häktesförordningen (2010:2011, JO:s anm.) respektive

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: skiljer sig åt mellan häktena. Någon enhetlig rutin som tillämpas vid samtliga häkten i landet finns inte. Även vid häktena inom en och samma region kan hanteringen se olika ut. Vid de flesta häkten görs ingen skillnad utifrån grunden för frihetsberövandet när det gäller hur man hanterar frågan om underrättelse. Om det inte föreligger skäl emot det, t.ex. på grund av restriktioner, kontaktförbud eller liknande, tillåts intagna vid de flesta häkten att lämna underrättelse till anhörig i samband med ankomst. Företrädesvis får sådan underrättelse lämnas per telefon. Vid vissa häkten, bl.a. häktet Salberga (som anmälan till JO i detta fall rör), görs dock skillnad i rutinerna på så sätt att det endast är intagna som är intagna på annan grund än misstanke om brott som ges möjlighet att lämna underrättelse. Den intagne har enligt vad som framkommit alltid möjlighet att skicka brev, om inte restriktioner lägger hinder i vägen. Vid flera häkten tillfrågas den intagne om han eller hon önskar lämna underrättelse till anhörig. Vid andra häkten bygger i stället lämnande av underrättelse på att den intagne självmant framför önskemål om detta eller att frågan på annat sätt kommer upp. Även när det gäller frågan om dokumentation skiljer sig rutinerna åt mellan häktena. På de flesta håll dokumenteras häktets ställningstagande i frågan om underrättelse ska tillåtas eller inte. Vid vissa häkten upprättas beslut när underrättelse nekas. Vid andra häkten sker dokumentation endast över genomförda telefonsamtal. Vid en del häkten sker överhuvudtaget inte någon dokumentation rörande detta. Inget häkte tar enligt vad som framkommit regelmässigt reda på om underrättelse om frihetsberövandet till närmast anhörig enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: har skett genom någon annan myndighets försorg.

text: Det enskilda fall som anmälan till JO rör

text: När det gäller det enskilda ärende som anmälan rör har bl.a. följande framkommit. I samband med huvudförhandling den 22 mars 2013 beslutade Nyköpings tingsrätt att AA skulle häktas i samband med frigivning från det fängelsestraff som han vid tidpunkten verkställde. I samband med frigivning från fängelsestraffet den 27 mars 2013 fördes AA från anstalten Nyköping via häktet Huddinge till häktet Salberga, dit han ankom den 28 mars 2013. Han var då alltså frihetsberövad på grund av misstanke om brott. Som redovisats ovan har häktet Salberga som rutin att ge intagna som frihetsberövats på annan grund än misstanke om brott möjlighet att underrätta en närstående via tjänstetelefon. Intagna som berövats friheten på grund av misstanke om brott ges inte denna möjlighet. Alla intagna kan dock meddela sig med brev. Någon särskild dokumentation sker inte. AA gavs inte möjlighet att underrätta BB. Däremot framgår av anteckningar i KLAS att han den 4 april 2013 och den 13 april 2013 ringt till sin lekmannaövervakare CC.

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: framgår att när någon har frihetsberövats genom gripande enligt 7 § första stycket, genom överlämnande till en polisman enligt 7 § andra stycket och då inte har frigivits, genom anhållande eller genom häktning enligt 17 §, ska någon av den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära underrättas om frihetsberövandet så snart det kan ske utan men för utredningen. Om den frihetsberövade motsätter sig att någon underrättas om frihetsberövandet, får underrättelse lämnas bara om det finns synnerliga skäl. Underrättelse behöver inte lämnas om frihetsberövandet har upphört. Av

text: 3 § häktesförordningen (2010:2011)

text: framgår att en intagen som har berövats friheten på annan grund än misstanke om brott ska i anslutning till att han eller hon tas in i en förvaringslokal få tillfälle att underrätta närstående om var han eller hon befinner sig, om inte särskilda skäl talar mot det. Detsamma gäller när den intagne flyttats från en förvaringslokal till en annan. Av allmänna råd till

text: 3 § häktesförordningen

text: i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om häkte (

text: KVFS 2011:2

text: , FARK Häkte) framgår följande. Den intagnes rätt att underrätta närstående om var han eller hon befinner sig i anslutning till att han eller hon tas in i häkte eller flyttas från ett häkte till ett annat bör normalt omfatta en person. Hänsyn till brottsoffer eller ett kontaktförbud kan utgöra särskilda skäl mot att medge en intagen rätt att meddela en viss närstående. Av 7 kap. 1 § FARK Häkte framgår att i journalen ska dokumenteras alla beslut som har fattats, viktiga händelser och väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder avseende den intagne. Även uppgifter om omständigheter i övrigt som är av betydelse för vistelsen i förvaringslokalen ska dokumenteras. Dokumentationen ska ske så snart som möjligt.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Bestämmelsen i

text: 3 § häktesförordningen

text: tar sikte på skyldigheten för Kriminalvården att ge en intagen – som frihetsberövats på annan grund än misstanke om brott – tillfälle att underrätta någon närstående om var han eller hon befinner sig. Skyldigheten gäller både när den intagne tas in i förvaringslokalen och när förflyttning skett till annan förvaringslokal. Det kan t.ex. röra sig om en utlänning som hålls i förvar och som placerats i kriminalvårdsanstalt eller häkte, en dömd som på eget initiativ inställt sig i häkte för att verkställa fängelsestraff eller en dömd som förpassats av polis för samma ändamål. Motsvarande skyldighet gäller enligt

text: 3 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: när det gäller en intagen i anstalt. Det finns inte någon bestämmelse om hur underrättelsen enligt

text: 3 § häktesförordningen

text: ska lämnas. Utgångspunkten bör enligt Kriminalvården vara att underrättelsen lämnas genom att den intagne tillåts att ringa ett telefonsamtal till den anhörige.

text: Om sådant telefonsamtal på grund av särskilda skäl, t.ex. säkerhetsskäl, inte kan til-låtas bör underrättelse i många fall istället kunna lämnas genom att den intagne får skicka underrättelse per brev. För majoriteten intagna i Kriminalvårdens häkten – de som frihetsberövats med anledning av misstanke om brott (företrädesvis häktade men i vissa häkten förvaras även anhållna) – är dock inte bestämmelsen i

text: 3 § häktesförordningen

text: tillämplig. För dessa kan istället underrättelseskyldighet föreligga för Kriminalvården enligt bestämmelsen i

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: , om underrättelseskyldigheten inte redan uppfyllts av polisen i samband med föregående gripande eller anhållande. En underrättelse enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: kan underlåtas om det är ”till men för utredningen”. Något undantag motsvarande ”särskilda skäl” i

text: häktesförordningen

text: ges således inte i lagtexten. Dock kan de säkerhetsskäl som Kriminalvården enligt gällande regelverk har att beakta inverka på formen för underrättelsen (telefon, brev eller underrättelse genom Kriminalvårdens försorg). Den skyldighet som följer av

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: åvilar i första hand polisen. Kriminalvården bör i de allra flesta fall kunna utgå ifrån att polisen fullgjort sina skyldigheter enligt nämnda lagrum när en frihetsberövad person överförs till Kriminalvården efter att först ha förvarats hos polisen såsom gripen eller anhållen. I vissa fall kan dock underrättelseskyldigheten åligga Kriminalvården, t.ex. när en person som häktats i sin utevaro grips och omedelbart förs till häktet eller när förhållandena är sådana som i det fall som anmälan i detta ärende rör (jfr vidare nedan). Som framgått av utredningen har inte något häkte som rutin att ta reda på om underrättelseskyldigheten fullgjorts. Däremot synes de flesta häkten ändå ge intagna möjlighet att underrätta närstående, oavsett om så redan skett genom polisens försorg, under förutsättning att, i förekommande fall, åklagaren medger kontakten på grund av restriktioner. Det är naturligtvis viktigt att det finns rutiner vid häktena som säkerställer att underrättelseskyldigheten enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: verkligen fullgörs av Kriminalvården när det inte skett genom annans försorg. I detta avseende bör Kriminalvårdens rutiner förbättras. Det finns inte någon uttrycklig skyldighet att upplysa den som frihetsberövats om rätten enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: eller

text: 3 § häktesförordningen

text: att underrätta någon anhörig eller annan nära person. Den frihetsberövade ska dock inte uttryckligen behöva begära att få lämna underrättelse om frihetsberövandet utan det bör vara Kriminalvården som på eget initiativ ska tillfråga den intagne om han eller hon önskar underrätta någon anhörig eller närstående (jfr bl.a. JO 1985/86 s. 152 samt JO:s beslut 2012-11-30 i ärende 3577-2011). Såvitt utredningen visat finns förbättringspotential även i detta avseende. När det gäller dokumentation av hanteringen av underrättelser till närstående ser rutinerna olika ut vid olika häkten. Dokumentation av frågor kring detta bör ske på ett riktigt och likartat sätt inom myndigheten. Sammanfattningsvis kan konstateras att det saknas enhetliga rutiner för hur frågor om underrättelse till närstående ska hanteras vid häktena. Kriminalvården har för avsikt att erinra häktena om de relevanta bestämmelsernas innebörd och tillämpningsområde samt ta fram gemensamma rutiner för hur dessa frågor ska hanteras för att garantera en enhetlig och korrekt tillämpning inom myndigheten. När det gäller det enskilda fall som anmälan till JO rör kan konstateras att det ålegat Kriminalvården att fullgöra de skyldigheter som följer av

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: när tingsrättens beslut om häktning den 22 mars 2013 verkställdes. Så har enligt vad som framkommit inte skett.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Rättslig reglering Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för de bestämmelser som har betydelse i ärendet.

text: Generellt om underrättelse till anhöriga Som Kriminalvården har redogjort för finns det bestämmelser om att anhöriga respektive närstående till frihetsberövade personer ska underrättas om frihetsberövandet dels i

text: 3 § häktesförordningen (2010:2011)

text: , dels i

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: , RB. Vilken av bestämmelserna som är tillämplig beror på om frihetsberövandet skett på grund av misstanke om brott eller på annan grund.

text: Av Kriminalvårdens yttrande framgår att de flesta häkten tillåter intagna att lämna underrättelse till anhörig i samband med ankomst, oavsett grunden för frihetsberövandet. Detta gäller om det inte föreligger skäl emot det, t.ex. på grund av restriktioner, kontaktförbud eller liknande. Jag har ingen invändning mot att Kriminalvården går utöver den lagstadgade underrättelseskyldigheten på detta sätt. Det kan dock vara bra att häktespersonalen har klart för sig när det föreligger en skyldighet att underrätta, eftersom det då bör ställas högre krav på häktet när det gäller initiativ, ställningstagande och dokumentation. Jag kommer nedan att något utveckla min syn på dessa frågor.

text: Det ska inte krävas initiativ från den frihetsberövades sida

text: I de situationer när underrättelse ska ske enligt

text: 3 § häktesförordningen

text: eller

text: 24 kap. 21 a §

text: RB ska – som Kriminalvården anfört – den frihetsberövade inte uttryckligen behöva begära att få lämna underrättelse om frihetsberövandet till en anhörig. Det bör i stället vara Kriminalvården som på eget initiativ tillfrågar den intagne om han eller hon önskar underrätta någon anhörig eller närstående. Detta synsätt kommer också till uttryck i kommentaren till

text: 24 kap. 21 a §

text: RB, se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: (oktober 2013, Zeteo), kommentaren till

text: 24 kap. 21 a §

text: RB.

text: Ställningstagande till om och på vilket sätt underrättelse ska ske Som Kriminalvården anfört är det inte närmare reglerat hur närstående ska underrättas enligt

text: 3 § häktesförordningen

text: . Detsamma gäller för underrättelse till anhöriga enligt

text: 24 kap. 21 a §

text: RB. Ur den intagnes perspektiv är naturligtvis en kontakt via telefon oftast att föredra, och utgångspunkten måste vara att en sådan kontakt är det normala. Jag vill poängtera vikten av att det i varje enskilt fall görs en individuell bedömning av på vilket sätt kontakten bör ske. Det kan således aldrig bli tal om att generellt bestämma att en underrättelse enligt nämnda bestämmelser endast får ske via brev. Självklart måste också den intagne underrättas om vad häktet kommit fram till vid bedömningen av om och i så fall hur en anhörig eller närstående får underrättas. I kommentaren till

text: 24 kap. 21 a §

text: RB påpekas att författningstexten inte pekar ut vem som ska lämna underrättelsen, polisen eller den frihetsberövade själv. Den frågan ligger därmed i polisens hand att bedöma, bl.a. mot bakgrund av utredningsläget, se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: (oktober 2013, Zeteo), kommentaren till

text: 24 kap. 21 a §

text: RB. Detsamma måste rimligtvis

text: gälla när det är Kriminalvårdens uppgift att fullgöra underrättelseskyldigheten enligt nämnda bestämmelse.

text: Dokumentation

text: Kriminalvården har i sitt yttrande påpekat att dokumentation av frågor kring underrättelser till närstående bör ske på ett riktigt och likartat sätt inom myndigheten. Enligt min uppfattning bör häktena dokumentera sitt ställningstagande i frågan om underrättelse ska ske eller inte. Vidare bör häktet dokumentera på vilket sätt underrättelse ska ske (genom brev eller telefon, genom att den intagne själv ringer eller genom myndighetens försorg). Om en anhörig underrättas genom telefonsamtal bör dokumentationen också omfatta att telefonsamtalet genomförts.

text: Behovet av enhetliga rutiner

text: Som Kriminalvården påpekat i sitt yttrande är det naturligtvis viktigt att det finns rutiner vid häktena som säkerställer att underrättelseskyldigheten enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: verkligen fullgörs av Kriminalvården när detta inte har gjorts genom någon annans försorg. Det verkar finnas ett behov av förbättrade rutiner i detta avseende. Kriminalvårdens utredning visar att häktenas rutiner kring frågor om underrättelse till anhöriga ser olika ut. Jag ser därför positivt på att Kriminalvården har för avsikt att ta fram gemensamma rutiner för hur dessa frågor ska hanteras. Underrättelse till AA:s anhöriga om att häktningsbeslut verkställts Av utredningen framgår att tingsrättens beslut att häkta AA verkställdes den 27 mars 2013 i samband med att han frigavs från det fängelsestraff som han dessförinnan hade verkställt. Vidare framgår att AA vid detta tillfälle frihetsberövades på grund av misstanke om brott. Som Kriminalvården anfört var alltså bestämmelsen om underrättelse till närstående i

text: 3 § häktesförordningen (2010:2011)

text: inte tillämplig. Däremot var det Kriminalvårdens uppgift att vid verkställandet av häktningsbeslutet fullgöra de skyldigheter som följer av

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: . Enligt vad som framkommit i utredningen har någon sådan underrättelse till AA:s närmaste anhöriga inte skett. Kriminalvården förtjänar kritik för detta.

text: Övrigt Vid en jämförelse mellan bestämmelserna om underrättelse i

text: 3 § häktesförordningen

text: respektive

text: 24 kap. 21 a §

text: RB noteras att underrättelseskyldigheten ser delvis olika ut. Underrättelseskyldigheten i

text: 3 § häktesförordningen

text: gäller även när den intagne flyttats från en förvaringslokal till en annan. Någon motsvarighet finns inte i

text: 24 kap. 21 a §

text: RB. I förarbetena till den sistnämnda bestämmelsen uttalades att det kanske främsta syftet med underrättelseskyldigheten är att anhöriga och andra inte ska behöva oroa sig över var deras närstående tagit vägen. Vidare uttalades att den som har frihetsberövats i många fall kan känna sig bättre till mods av vetskapen om att någon närstående vet vart han eller hon befinner sig (

text: prop. 2007/08:47 s 18

text: f). Enligt min mening torde det i många fall finnas starka skäl för de anhöriga till en frihetsberövad att få vetskap om att den närstående förflyttats till en annan förvaringslokal. Det är mot denna bakgrund svårt att se att det skulle finnas sakliga

text: skäl för den nyss beskrivna skillnaden i underrättelseskyldigheten. Av denna anledning finner jag skäl att överlämna en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet och Riksdagens justitieutskott för kännedom. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Bistånd
Funktionsnedsättning

title: Handläggningen av en ansökan om bistånd till s.k. anhörigbidrag; fråga om bl.a. utformningen av beslutet om bistånd

text: Bakgrund

text: AA, född 1957, bor tillsammans med sin mor, BB. I juni 2007 skadades AA allvarligt i en mopedolycka. Alltsedan han skrevs ut från sjukhuset efter olyckan har hans mor dagligen bistått honom med viss vård och hjälp. AA ansökte våren 2008 hos omsorgsförvaltningen i Kristianstads kommun om bistånd enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: i form av s.k. anhörigbidrag till modern.

text: Anmälningar

text: I anmälningar framförde BB och AA klagomål mot bl.a. Omsorgsnämnden i Kristianstads kommun i anledning av handläggningen av AA:s ansökan om bistånd.

text: AA och BB framförde även klagomål mot viss sjukvårdspersonal inom Region Skåne, bl.a. en läkare vid psykiatriska kliniken på Centralsjukhuset i Kristianstad. De anförde bl.a. att läkaren hade skrivit ut AA alltför tidigt efter mopedolyckan.

text: Till anmälningarna och skrivelserna hade vissa handlingar fogats.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds (HSAN) beslut den 12 mars 2008 i ärende dnr 2007/4470:B5.

text: Även vissa handlingar från Omsorgsförvaltningen i Kristianstads kommun inhämtades. Av dessa handlingar framgick att AA den 20 mars 2008 muntligen hade ansökt om bistånd enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: i form av s.k. anhörigbidrag och därmed uttryckt önskemål om att biståndet skulle ges från och med den tidpunkt då han kom hem från sjukhuset efter mopedolyckan.

text: Vidare framgick att omsorgsnämnden den 14 maj 2008 hade meddelat följande beslut.

text: AA beviljas bistånd enligt

text: 4 kap. 1 § Socialtjänstlagen

text: till hemtjänst innehållandes hjälp med personlig omsorg och hushållsinsatser motsvarande 27 timmar per vecka.

text: AA beviljas bistånd enligt

text: 4 kap. 2 § Socialtjänstlagen

text: med anhörigbidrag enligt nivå 2 med 2 392 kr per månad. Beslut gäller från och med 080514 till och med 090531. Vid förändrade förhållanden eller behov kan omprövning ske tidigare.

text: Till beslutet hade fogats en underrättelse om att beslutet kunde överklagas enligt

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser.

text: Omsorgsnämnden i Kristianstads kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande som särskilt skulle belysa följande frågor.

text: − Har nämnden tagit ställning till AA:s ansökan i dess helhet?

text: − Utformningen av beslutet; dvs. har AA beviljats både hemtjänst och anhörigbidrag?

text: − Är underrättelsen om AA:s möjlighet att klaga på beslutet korrekt utformad?

text: Som remissvar ingav nämnden ett yttrande som hade upprättats av förvaltningschefen CC och handläggaren DD. I yttrandet anfördes bl.a. följande.

text: Ärendet

text: Ansökan om anhörigbidrag inkom 080320 vid hembesök. Under hembesöket diskuterades flertalet möjligheter för ekonomisk ersättning från olika förvaltningar och myndigheter. Det framkom att AA och hans mor varit i kontakt med andra myndigheter samt med advokat för att få ekonomisk ersättning för den period som förflutit sedan AA skrevs ut från sjukhuset. Under hembesöket informerade handläggaren om vilka möjligheter till bistånd som omsorgsförvaltningen kunde bistå med och om möjligheten för AA att ansöka om anhörigbidrag, och det gavs information om att det inte finns någon retroaktivitet i omsorgsförvaltningens beslut. AA gör en ansökan om anhörigbidrag under hembesöket och den påföljande utredningen bygger på denna ansökan. Ansökan behandlades från och med detta datum och inte retroaktivt bakåt i tiden. – – –

text: AA uttrycker att han vill att hans mamma ska få ekonomisk ersättning från den dagen då han blev utskriven från sjukhuset. Oklart om någon ansökan är inlämnad på andra myndigheter, men ansökan på omsorgsförvaltningen om anhörigbidrag sker först 080320. AA uttrycker även sin undran över att kommunen beviljat honom och inte hans mor ekonomisk ersättning. Personer som har ett av omsorgsförvaltningen bedömt stort behov av vård, omsorg eller insatser kan beviljas anhörigbidrag. Detta bidrag gör det möjligt för vårdtagaren att själv välja vem han eller hon vill ersätta för hjälpinsatser som i annat fall omsorgsförvaltningens personal skulle ha givit. Det står den enskilde fritt att välja vårdgivare. Bidraget ersätter således hemtjänst eller är ett komplement till hemtjänst. Hemtjänst enbart med samma beslutade tim är alltid ett alternativ i stället för ersättning som presenteras den sökande. Se bilaga. (Bilagan har här uteslutits; JO:s anm.)

text: JO önskar att nämnden tar ställning till följande frågeställningar:

text: Har nämnden tagit ställning till hans ansökan i sin helhet? – Ja. Ansökan rörde ekonomisk ersättning, dvs. anhörigbidrag, vilket beviljades efter utredning.

text: Utformningen av beslutet; dvs. har AA beviljats både hemtjänst och anhörigbidrag? – AA har inte beviljats både hemtjänst och anhörigbidrag. Beslutet utformas enbart skriftligen på detta sätt. Beslut ges dels enligt prövning avseende 4:1 SoL (hemtjänst enligt ordinarie grunder), dels enligt 4:2 SoL (anhörigbidrag) utifrån nämndens

text: riktlinjer. Detta för att möjliggöra för den enskilde att överklaga via förvaltningsbesvär antalet bedömda tim. hemtjänst. Är underrättelsen om AA:s möjlighet att klaga på beslutet korrekt utformad? – Underrättelsen om möjligheten att klaga på beslutet har ej lämnats i sin helhet beroende på att beslutet inte gällde ett avslag utan nämnden valde att bifalla hans ansökan. Avslagsbeslut enligt 4:1 SoL överklagas enligt

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser. Avslagsbeslut enligt 4:2 SoL överklagas enligt

text: kommunallagens

text: bestämmelser. Endast besvärshänvisning gällande förvaltningsbesvär bifogades och således har biståndshandläggaren brustit i underrättelsen om AA:s möjlighet att klaga på beslutet enligt kommunalbesvär. BB och AA kommenterade remissvaret. De anförde därvid bl.a. att BB borde ha beviljats retroaktiv ersättning. Vidare var de missnöjda med att en läkare inom Region Skåne hade dragit in viss medicinering för AA.

text: Därefter inhämtades HSAN:s beslut den 14 april 2009 i ärende dnr 2008/1331:B5.

text: I ett beslut den 24 juni 2009 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. Som regel uttalar sig JO således inte om myndigheters bedömningar i enskilda fall, särskilt inte om bedömningarna kräver expertkunskaper i t.ex. medicin.

text: JO är dessutom ett extraordinärt tillsynsorgan som inte är avsett att ersätta den tillsyn som ankommer på andra.

text: Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) har i ärendena med dnr 2007/4470:B5 och 2008/1331:B5 fattat beslut med anledning av AA:s och BB:s anmälningar dit rörande bl.a. utskrivningen av AA efter mopedolyckan.

text: Mot bakgrund av det ovan anförda finner jag inte skäl att för egen del vidta någon åtgärd eller göra något uttalande i anledning av AA:s och BB:s klagomål mot sjukvårdspersonal inom Region Skåne.

text: När det gäller omsorgsnämndens handläggning av ansökan om anhörigbidrag vill jag anföra följande.

text: I

text: 5 kap. 10 § socialtjänstlagen

text: (i dess nuvarande lydelse) föreskrivs att socialnämnden genom stöd och avlösning bör underlätta för dem som vårdar närstående som är långvarigt sjuka eller som har funktionshinder. Bestämmelsen innehåller inte några närmare föreskrifter om hur stödet till anhöriga bör utformas, utan kommunerna har getts ett stort inflytande vid utformningen av stödet (se

text: prop. 1996/97:124 s. 133

text: , jfr

text: prop. 2000/01:80 s. 108

text: f.). Enligt en ändring av bestämmelsen som träder i kraft den 1 juli 2009 ska (min kursivering) socialnämnden erbjuda stöd eller avlösning för att underlätta för de personer som vårdar eller stödjer en närstående. Ändringen syftar till att tydliggöra skyldigheten för socialnämnden att ge stöd och möjligheten för de som vårdar eller stödjer närstående att få stöd (se

text: prop. 2008/09:82 s. 27

text: Kommunerna kan med stöd av ovan nämnda bestämmelse bl.a. ge ekonomisk ersättning för de vårdinsatser som ges av anhöriga. Varje kommun bestämmer själv efter vilka riktlinjer sådan ersättning ska utges. I vissa kommuner tillämpas s.k. anhöriganställning, vilket innebär att den anhöriga blir anställd av kommunen och erhåller lön för sitt arbete. En anhöriganställning har sin grund i ett beslut om hemtjänst enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: . Ekonomisk ersättning för en anhörigs vård och stödinsatser kan även utges som s.k. hemvårdsbidrag, som är en form av ekonomiskt bistånd som utgår med stöd av

text: 4 kap. 2 § socialtjänstlagen

text: (se

text: prop. 2008/09:82 s. 19

text: f.).

text: En framställning om bistånd ska som regel i första hand prövas som en ansökan om bistånd enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: . Om beslutet helt eller delvis går den enskilde emot har han eller hon möjlighet att överklaga beslutet genom s.k. förvaltningsbesvär.

text: AA har hos omsorgsnämnden ansökt om bistånd enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: i form av s.k. anhörigbidrag från och med den tidpunkt då han kom hem från sjukhuset efter mopedolyckan sommaren 2007.

text: Det finns inte skäl för mig att anlägga några synpunkter på frågan om huruvida det förelåg en rätt till bistånd enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: . Däremot skulle AA:s framställning om sådant bistånd ha föranlett ett formellt beslut.

text: Jag vill i detta sammanhang även påpeka att det beslut som nämnden fattade har avsett tiden från den 14 maj 2008. Det framgår inte av beslutet att frågan om bistånd för förfluten tid har prövats. När AA den 20 mars 2008 ansökte om bistånd uttryckte han ett önskemål om att biståndet skulle beviljas från och med den tidpunkt då han hade blivit utskriven från sjukhuset. Handläggaren synes ha förklarat att något bistånd inte kunde utgå för tiden före AA:s ansökan. Det finns dock varken i journalanteckningarna eller i remissyttrandet något som tyder på att AA har frånfallit sitt önskemål om bistånd för tiden före den 20 mars 2008. Hans ansökan om bistånd för förfluten tid borde därför ha prövats i sak. Om AA därvid inte hade ansetts ha rätt till bistånd borde ansökan i den delen ha föranlett ett tydligt beslut om delvis avslag på framställningen om bistånd.

text: Beträffande utformningen av beslutet den 14 maj 2008 om hemtjänst/anhörigbidrag vill jag anföra följande.

text: Det finns inte några särskilda bestämmelser i

text: socialtjänstlagen

text: om hur beslut enligt lagen ska vara utformade. Vägledning får därför sökas i

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: och allmänna rättsprinciper.

text: Förvaltningslagen

text: innehåller få regler om utformningen av förvaltningsmyndigheters beslut. Vad som i detta avseende föreskrivs inskränker sig i huvudsak till att myndigheterna ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt (7§) och att de i allmänhet ska motivera sina beslut (

text: 20 §

text: ; se även

text: 11 kap. 8 § socialtjänstlagen

text: ). Jfr även

text: 11 § språklagen (2009:600)

text: , som träder i kraft den 1 juli 2009. Enligt nämnda bestämmelse ska språket i offentlig verksamhet vara vårdat, enkelt och begripligt.

text: Rent allmänt gäller att ett beslut ska vara tydligt. Av beslutet bör det framgå vad den enskilde har ansökt om och vad han eller hon har beviljats. Om ansökan helt eller delvis har avslagits eller om innehållet i biståndet inte överensstämmer med ansökan måste även detta klart framgå, så att den enskilde kan överklaga beslutet i den del som det har gått honom emot.

text: Att ett beslut är tydligt utformat har stor betydelse för att den enskilde ska kunna förstå vilken rätt till bistånd han har. Om beslutet inte är tydligt kan det leda till problem vid verkställighet av beslutet, problem för en domstol som ska pröva ett överklagande av beslutet och svårigheter vid utövandet av tillsyn.

text: Jag är kritisk mot utformningen av omsorgsnämndens beslut, framför allt av den anledningen att det inte är möjligt att med ledning av beslutsformuleringen tillgodogöra sig beslutets innebörd.

text: Beslutets ordalydelse ger närmast vid handen att AA har beviljats bistånd i form av både hemtjänst och s.k. anhörigbidrag. Nämnden har emellertid i sitt remissvar angett att beslutet inte haft det innehållet utan att det har utformats skriftligen på det sättet i syfte att möjliggöra för AA att få bedömningen av antalet timmar prövad ”via förvaltningsbesvär”. Jag har i och för sig inga synpunkter på att nämnden har beräknat tidsåtgången för att tillgodose AA:s hjälpbehov enligt samma grunder som gäller för hemtjänstinsatser. Däremot borde resultatet av denna beräkning inte ha uttryckts som ett beslut att bevilja AA bistånd i form av hemtjänst, då detta uppenbarligen inte varit meningen.

text: Sammanfattningsvis har grundläggande förvaltningsrättsliga regler och principer för vad ett beslut ska innehålla och hur det ska utformas åsidosatts. Det är förvånande att saken inte har uppmärksammats av omsorgsnämnden i samband med yttrandet till JO. Det kan i sammanhanget nämnas att regeringen har för avsikt att uppdra åt Socialstyrelsen att utarbeta vägledning till stöd för tillämpningen av lagstiftning som rör socialtjänstens arbete med stöd till de personer som vårdar eller stödjer närstående (se

text: prop. 2008/09:82 s. 28

text: Vad som i övrigt har förekommit föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som uttalats.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Södermanlands län och åklagare vid Åklagarmyndigheten i Linköping för långsam handläggning av en förundersökning

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO, som kom in den 30 maj 2002, framförde AA kritik mot bl.a. Polismyndigheten i Södermanlands län. Enligt anmälan hade hon gjort en polisanmälan om olaga hot och sedan fått besked om att det inte skulle bli något åtal eftersom brottet var preskriberat. Till anmälan fogades en underrättelse från Åklagarmyndigheten i Linköping, åklagarkammaren i Eskilstuna.

text: Utredning

text: Polismyndighetens handlingar i ärendet K4120-00 granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. Polisanmälan om olaga hot och skadegörelse kom in till polismyndigheten den 26 februari 2000. Samma dag inleddes förundersökning av polismyndigheten. Den 1 mars 2000 hölls förhör med en misstänkt person. Dagen därpå övertog åklagare ledningen av förundersökningen. Målsägandeförhör hölls den 19 april 2000 och den 5 februari 2002. Ytterligare ett förhör med den misstänkte hölls den 3 mars 2002. Förundersökningsprotokollet sammanställdes den 2 maj 2002.

text: Av den till anmälan bifogade underrättelsen framgick att kammaråklagaren BB i maj 2002 beslutade att inte väcka åtal i ärendet eftersom brottet var preskriberat.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande angående handläggningen av ärendet. Polismyndigheten kom in med ett yttrande jämte upplysningar från rättsenheten.

text: Av upplysningarna framgick bl.a. följande. Vid kontroll i RAR-systemet kunde konstateras att det fanns 36 anmälningar från de inblandande parterna under tiden 2000-2001. Vissa av dessa anmälningar hade lagts ned av åklagaren och andra har gått till åtal. Det nu aktuella ärendet K4120-00 lades ned av kammaråklagare BB den 13 maj 2002 med motiveringen preskriberat. Ur straffmätningssynpunkt torde det inte ha någon betydelse om den misstänkte blir fälld för två

text: eller tre tillfällen av olaga hot. Rent allmänt kan sägas att det inte är lätt att slutföra en förundersökning i ett ärende när förundersökningen ständigt tillförts nya anmälningar och motanmälningar. Speciellt svårt är det om de tillförda ärendena är av samma brottstyp och handlar om i princip samma brott. Dessutom kan det kompliceras av att kontrahenterna flyttar till eller får arbete i andra kommuner så att hämtningsinstitutet blir svårhanterbart.

text: Polismyndigheten anförde att förundersökningen enligt polismyndighetens bedömning, med hänsyn till rådande omständigheter, hade bedrivits med den skyndsamhet man rimligen kan begära.

text: Åklagarkammarens i Eskilstuna diarieblad i ärendet C10-391-00-1 granskades.

text: Ärendet remitterades därefter till Åklagarmyndigheten i Linköping för upplysningar och yttrande angående handläggningen av åklagarkammarens i Eskilstuna handläggning av det aktuella ärendet, varvid särskilt skulle anges vilka åtgärder som åklagaren vidtagit för att driva ärendet framåt. Åklagarmyndigheten kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar lämnade av kammaråklagaren BB.

text: BB

text: Ärendet C-10-391-00 aktualiserades vid Åklagarkammaren den 17 februari 2000 och har förutom K4120-00, som avsåg olaga hot och skadegörelse, omfattat anmälningar om olaga hot, ofredande, skadegörelse, brott mot besöksförbudslagen, egenmäktighet med barn och misshandel. Den 11 november 2000 beslutade extra åklagare CC, som under en tid förstärkte på Åklagarkammaren på grund av den höga arbetsbelastningen och då handlade ärendet, att lägga ner förundersökningen beträffande ett flertal anmälningar angående bland annat olaga hot, skadegörelse, misshandel, överträdelse av besöksförbud och egenmäktighet med barn med motiveringen att brott inte kunde styrkas samt att brott inte förelåg. I de ärenden som återstod skickades påminnelser till polisen. Den första påminnelsen skickades den 15 januari 2001 och därefter den 20 mars 2001, den 18 september 2001 och den 16 november 2001. Den 4 december 2001 svarade polisen att ärendet skulle kunna redovisas i mitten av januari 2002. Om så hade blivit fallet hade ett beslut kunna tagits innan ärendet hade preskriberats vilket skedde den 24 - 26 februari 2002. Ärendet redovisades emellertid inte från polisen förrän den 6 maj 2002, efter ytterligare en påminnelse, varvid jag den 7 maj 2002 beslutade att inte väcka åtal på grund av preskription. Åtal för olaga hot, ofredande och överträdelse av besöksförbud väcktes den 6 juni 2002 efter viss komplettering av förundersökningen. Vad avser det olaga hotet i K4120-00 är min bedömning att beslutet blivit att åtal inte hade väckts då brott inte kunde styrkas. Sammanfattningsvis har fyra påminnelser skickats till polisen under perioden den 15 januari 2001 - den 16 november 2001 men polisen har trots detta inte redovisat ärendet. Under den aktuella tiden har såväl Polismyndigheten som Åklagarkammaren i Eskilstuna varit hårt arbetsbelastade varför det saknas anledning att tro att ytterligare påminnelser från Åklagarkammarens sida hade lett till att polisen gjort en annan prioritering.

text: Åklagarmyndigheten

text: Det aktuella målet har omfattat ett tjugotal brottsmisstankar av olika slag vilket slutligen resulterat i att åtal väckts i sex fall genom beslut av kammaråklagaren BB den 6 juni 2002. Såvitt avser anmälan K4120-00 avseende olaga hot och skade-

text: görelse har dessa inte lett till åtal eftersom utredningen redovisats först i maj 2002 då dessa brott redan var preskriberade. Det är naturligtvis rent generellt sett inte acceptabelt att brottsutredningar tar en sådan tid att de misstänkta brotten hinner preskriberas. Åklagaren har i detta avseende naturligtvis ett ansvar för att försöka driva utredningen framåt så att en bedömning kan göras i sak om åtal skall väckas eller inte. I detta fall har åklagaren ett flertal gånger avgivit påminnelser till polisen och det har inte hjälpt. Hade då åklagaren kunnat göra mera? Det är svårt att bedöma nu i efterhand. Den nu aktuella brottsanmälan är förvisso inte den enda som polisen i Eskilstuna haft att hantera under den nu aktuella tiden. De prioriteringar som i utredningshänseende gjorts i den polisiära organisationen undandrar sig min bedömning. Jag kan inte med fog hävda att den varit felaktig i det nu aktuella fallet. Ytterligare påminnelser utöver de fyra som gjorts hade knappast lett till annat resultat. Jag kan bara konstatera att i det nu aktuella fallet har preskription inträtt samtidigt som en stor mängd andra utredningar – gällande såväl allvarligare som mindre allvarlig brottslighet än den nu aktuella – lett till lagföring. AA kommenterade remissvaren.

text: Kopior av de påminnelser som BB hade skickat till polisen inhämtades från åklagarmyndigheten.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Av utredningen framgår att den här aktuella förundersökningen rörde olaga hot och skadegörelse som påstods ha ägt rum i slutet av februari 2000. I denna vidtogs inga utredningsåtgärder mellan den 19 april 2000 och den 5 februari 2002. Ärendet låg således obearbetat under drygt ett år och nio månader. Förundersökningen lades ned på grund av preskription i maj 2002. De anmälda gärningarna hade emellertid preskriberats redan i slutet av februari 2002. Ett förhör med den misstänkte hölls i början av mars 2002, varvid denne delgavs misstanke om de då preskriberade brotten.

text: Jag kan mot denna bakgrund inte dela polismyndighetens uppfattning att utredningen bedrivits med den skyndsamhet som man rimligen kan begära. Jag är visserligen medveten om att arbetssituationen vid flera polismyndigheter under senare år blivit ansträngd och att man bl.a. därför måste prioritera vissa ärenden framför andra. Enligt min mening är det emellertid inte acceptabelt att ett ärende blir liggande under mer än ett år och nio månader utan att några utredningsåtgärder vidtas i det, och det är självfallet än mindre godtagbart att ett ärende ligger så lång tid att brottet hinner preskriberas. Det får vidare naturligtvis inte inträffa att polisen, efter det att preskription har inträtt, håller ett förhör med den misstänkte och därvid delger denne misstanke om de preskriberade brotten. Polismyndigheten kan således inte undgå kritik för det inträffade.

text: Ansvaret för förundersökningen i dess helhet vilar på undersökningsledaren. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge den som biträder

text: honom behövliga direktiv för arbetet (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen).

text: BB har anfört att hon skickade påminnelser den 15 januari 2001, den 20 mars 2001, den 18 september 2001 samt den 16 november 2001 till polismyndigheten. I dessa påminnelser efterfrågades vad som hade hänt i ärendet och när utredningen beräknades bli färdig. I den sista påminnelsen angavs också att BB inte hade erhållit något besked med anledning av de tidigare påminnelserna. Av hennes yttrande framgår vidare att hon i december 2001 fick beskedet att ärendet skulle kunna slutredovisas i mitten av januari 2002. Åklagarmyndigheten har framhållit att det är svårt att i efterhand bedöma om ytterligare insatser från åklagarens sida hade hjälpt men stannat för att ytterligare påminnelser knappast hade lett till annat resultat.

text: Det är naturligtvis svårt att i efterhand slå fast att ett alternativt förfaringssätt hade lett till ett annat resultat. Enligt min mening borde BB emellertid, redan efter det att hon sänt ett par påminnelser som inte fått önskad effekt, ha insett att det inte var tillräckligt med skriftliga påminnelser, och detta särskilt med tanke på att hon över huvud taget inte fått något svar från polisen på sina förfrågningar. En åklagare bör i en sådan situation inte nöja sig med att bara ånyo skriftligen påminna polisen om att ärendet ännu inte har redovisats. BB borde i det uppkomna läget exempelvis ha personligen kontaktat utredaren eller dennes chef för att efterhöra vilka utredningsåtgärder som vidtagits i ärendet samt för att påminna om att tidpunkten för preskription närmade sig. Genom en sådan kontakt görs polisen på ett tydligt sätt uppmärksam på tidsfaktorn, och den innebär också att utredaren påminns om preskriptionsrisken och om att inga ytterligare utredningsåtgärder skall vidtas sedan preskription har inträtt. Som har nämnts i det föregående ingår det i undersökningsledarens övergripande ansvar för förundersökningen att se till att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Hit hör självfallet att vidta de åtgärder som krävs för att en misstänkt inte skall höras och delges misstanke om brott som redan är preskriberade.

text: Av det nu sagda följer att inte heller åklagaren kan undgå kritik för sin handläggning av förundersökningen.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Avvisning Inhibition

title: Försäkringskassans handläggning av en begäran om inhibition av ett beslut som inte kunde överklagas (avslag på en begäran om anstånd)

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 21 april 2006, klagade S.G. genom sitt ombud L.S. – såvitt återges i detta referat – på att Försäkringskassan i ett ärende om sjukpenning inte hade svarat på hans begäran om inhibition i samband med ett överklagande av kassans beslut att inte medge ett begärt anstånd.

text: Försäkringskassan yttrade sig efter remiss. S.G. kommenterade remissvaret.

text: I sitt beslut den 11 oktober 2007 konstaterade JO Nordenfelt i bedömningsdelen, såvitt här är av intresse, bl.a. att ett beslut att inte bevilja ett begärt anstånd inte kan överklagas särskilt. Därefter anförde hon, vad gäller frågan om det inhibitionsyrkande som S.G. hade framställt, följande. I strid med vad som (…) är möjligt överklagade S.G., i skrivelse som inkom den 23 februari 2006, kassans beslut att vägra honom anstånd. Han begärde samtidigt att beslutet skulle inhiberas. Skrivelsen gavs ursprungligen in till länsrätten som lämnade över den till kassan. Försäkringskassan vidtog över huvud taget inte någon åtgärd i anledning av skrivelsen i fråga.

text: Försäkringskassan kan förordna att ett beslut inte skall gälla i avvaktan på att det vinner laga kraft (20 kap. 13 § sista stycket AFL). Ett sådant förordnande skall göras i själva beslutet. Försäkringskassan kan däremot inte förordna att ett beslut, som begärs omprövat, inte skall verkställas i avvaktan på kassans beslut efter omprövning. Om den försäkrade framställer ett sådant yrkande är det emellertid särskilt viktigt att omprövningen görs så skyndsamt som möjligt. I förevarande fall rörde emellertid inhibitionsyrkandet ett icke överklagbart beslut. Det ligger i sakens natur att ett beslut som inte kan överklagas inte heller kan inhiberas. Försäkringskassan skulle inte, som anförs i remissvaret, ha överlämnat S.G:s begäran om inhibition till länsrätten. Försäkringskassan skulle i stället själv ha avvisat den överklagandeskrivelse som inkom den 23 februari 2006 i dess helhet. Försäkringskassans agerande i denna fråga visar på bristande förvaltningsrättsliga kunskaper och måste kritiseras.