title: Anspråk på skadestånd mot staten med anledning av en försäkringskassas handläggning av ett ärende om underhållsstöd

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern finner att staten har ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot AA och skall utge skadestånd till honom.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Riksförsäkringsverket att beräkna skadeståndet till AA i enlighet med vad som närmare anförs i beslutet samt att ombesörja att beloppet betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA hade av tingsrätten förpliktats att utge underhållsbidrag till dottern BB med 1 000 kr i månaden från och med den 1 juli 1995. Bidragsförskott hade beviljats dottern den 12 december 1995 i form av utfyllnadsbidrag med 173 kr per månad. AA skulle även fortsättningsvis betala underhållsbidraget direkt till dottern.

text: Inför ikraftträdandet av lagen (

text: ) om underhållsstöd meddelade Kronobergs läns allmänna försäkringskassa den 9 december 1996 AA att den övervägde att ändra utfyllnadsbidraget för hans dotter till 132 kr per månad fr. o. m. februari 1997. Av meddelandet framgick också att kassan hade beräknat hans betalningsskyldighet till 1 041 kr per månad.

text: Efter det att lagen om underhållsstöd trätt i kraft underrättade försäkringskassan i meddelande om underlag för ändring av utfyllnadsbidrag, underhållsstöd, daterat den 11 april 1997, AA att den med ändring av det tidigare meddelandet övervägde att ändra utfyllnadsbidraget till 0 kr per månad fr.o.m. februari 1997. Av meddelandet framgick också att kassan hade beräknat hans betalningsskyldighet till barnet till 1 173 kr per månad. Under rubriken Inkomst för beräkning av de belopp som du skall betala, redogjorde kassan för hur den återbetalningsgrundande inkomsten beräknats. Därav framgick att försäkringskassan hade höjt den återbetalningsgrundande inkomsten från 199 914 kr till 239 574 kr. Kassan hade därvid beaktat tidigare outnyttjat underskott i AA:s näringsverksamhet om 39 660 kr och ökat inkomsten av näringsverksamhet från 0 kr till 39 660 kr. Det totala underskottet av näringsverksamhet uppgick inkomståret 1995 till 49 938 kr.

text: Försäkringskassan beslutade den 22 april 1997 om indragning av utfyllnadsbidraget till dottern fr.o.m. februari 1997 och delgav AA Beslut - Ändring av utfyllnadsbidrag, underhållsstöd, med upplysning om att omprövning kunde begäras. Som anledning till indragningen av utfyllnadsbidraget angavs att hans betalningsskyldighet beräknats till 1 173 kronor per månad och barn vilket motsvarade fullt underhållsstöd.

text: AA begärde omprövning av beslutet vad gällde beräkningen av återbetalningsbeloppets storlek. Den 12 juni 1997 beslutade kassan att inte ändra sitt tidigare beslut. Omprövningsbeslutet rubricerades "Omprövning av beslut om återbetalning av underhållsstöd" och tillställdes honom med överklagandehänvisning.

text: AA överklagade beslutet. Länsrätten avslog i dom den 19 september 1997 överklagandet. Sedan han överklagat länsrättens dom bestämde Kammarätten i Jönköping i dom den 9 juli 1998 - med ändring av länsrättens dom och försäkringskassans beslut - AA:s återbetalningsgrundande inkomst till 199 914 kr och visade målet åter till försäkringskassan för erforderlig handläggning.

text: Försäkringskassan beslutade den 17 mars 1999 att inte betala ut underhållsstöd i form av utfyllnadsbidrag till BB fr.o.m. februari 1997 med anledning av kammarrättens dom. Försäkringskassan tillställde AA ett Beslut - Ändring av utfyllnad, underhållsstöd, jämte upplysning om att omprövning kunde begäras. Av beslutet framgick att kammarrätten bestämt hans återbetalningsgrundande inkomst till 199 914 kr och beräknat hans återbetalningsskyldighet till 916 kr per månad. Vidare framgick att det vid kontakt med CC framkommit att han hade betalat 1 173 kr per månad i underhåll för BB fr.o.m. februari 1997 samt att kassan beslutade att inte betala ut underhållsstöd i form av utfyllnad fr.o.m. februari 1997 på grund av att det underhåll som han faktiskt hade betalat inte var lägre än det belopp som skulle betalas ut i underhållsstöd till barnet. AA begärde omprövning av beslutet. Försäkringskassan ändrade inte beslutet.

text: Anspråket m.m.

text: Riksförsäkringsverket har efter hörande av Kronobergs läns allmänna försäkringskassa med eget yttrande hit överlämnat ett skadeståndsanspråk från AA. Ursprungligen begärde han ersättning med ett belopp motsvarande vad han menade att kassan och inte han själv skulle ha betalat till dottern under åren 1997 och 1998, skälig ränta och skälig ersättning för den skriftväxling och de telefonsamtal som kassans felaktiga handläggning förorsakat honom. Anspråket har därefter slutligen bestämts till 257 kr per månad under perioden fr.o.m. februari 1997 t.o.m. januari 1998 och skälig ränta samt skälig ersättning för övriga kostnader. Till detta har AA tillagt följande. Vad gäller de beräkningar som försäkringskassan gjort för åren 1998 och 1999 finns inget att tillägga. Är han fullt betalningsskyldig för dessa år faller givetvis det skadeståndskravet.

text: Grunden för anspråket är - som Justitiekanslern uppfattat hans skrivelser - att försäkringskassan ådragit staten skadeståndsskyldighet genom att fatta ett felaktigt beslut och genom felaktig handläggning av ärendet vilket föranlett att kassan troligen inte kommer att återbetala något av vad han betalat under 1997 och 1998. Härvid har han bl.a. gjort gällande att han på fråga om betalningarna under tiden processen pågick fått till svar att han skulle följa beslutet till dess ärendet var avgjort i högre instans eftersom modern inte skulle förlora på att han processade i ärendet samt att han i efterhand fått veta att om han hade "misskött" sig och underlåtit att betala så hade han kunnat bli berättigad till återbetalning. Han har även lagt kassan till last att den dröjt åtta månader med att verkställa kammarrättens dom.

text: Av Riksförsäkringsverkets yttrande framgår bl.a. att försäkringskassan upplyst att eftersom AA direkt till boföräldern betalat underhåll med 1 173 kr finns inte rätt till underhållstöd för barnet och kassan har därför inte heller fastställt någon "återbetalningsskyldighet" gentemot honom och därmed kan återbetalning av återbetalningsbelopp inte göras till honom. I yttrandet har Riksförsäkringsverket gjort följande bedömning.

text: Enligt

text: 3 kap 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt 8 § lagen om underhållsstöd (USL) lämnas underhållsstöd till ett barn med 1 173 kr per månad. Om en bidragsskyldig förälder i rätt ordning betalar ett underhåll till barnet som motsvarar lägst det belopp som skulle ha fastställts enligt 24-28 §§ USL avräknas detta belopp från underhållsstödet.

text: Riksförsäkringsverket anser att försäkringskassans meddelande den 11 april 1997 till AA att han förväntades betala 1 173 kr per månad till boföräldern inte är ett beslut som kan omprövas eller överklagas. Kassans

text: beräkning av den "fiktiva återbetalningsskyldigheten" innebär inte något åläggande om betalningsskyldighet enligt USL utan utgör endast underlag för försäkringskassans beslut om underhållsstöd i form av utfyllnadsbidrag till boföräldern. Den "betalningsskyldighet" som omnämns i meddelande och beslut är endast en information om vad AA förväntas betala till boföräldern och är inte något beslut som kan överklagas särskilt. Inte heller kan han klaga på beslutet om indragning av underhållsstöd i form av utfyllnadsbidrag eftersom detta beslut inte berört honom (jfr FÖD 1985:6).

text: AA har begärt omprövning av försäkringskassans beslut den 22 april 1997 om indragning av utfyllnadsbidraget till dottern vad gällde beräkning av återbetalningsbeloppets storlek. Kassan har omprövat beslutet och lämnat besvärshänvisning. Varken länsrätten eller kammarrätten har haft några synpunkter på att beslutet inte skulle vara överklagbart när det gäller det fiktiva återbetalningsbeloppet. Inte heller Riksförsäkringsverket har berört detta i sitt svaromål till kammarrätten eftersom frågan främst gällde hur ett underskott i AA:s näringsverksamhet skulle beräknas vid fastställande av återbetalningsbeloppets storlek. Verket anser att kassan rätteligen skulle ha avvisat AA:s begäran om omprövning eftersom kassan inte hade fattat beslut om återbetalningsskyldighet.

text: Riksförsäkringsverket anser att försäkringskassans beslut den 12 juni 1997 rätteligen skulle ha rubricerats som " Omprövning av beslut att inte betala ut underhållsstöd".

text: Riksförsäkringsverket konstaterar att försäkringskassan felaktigt tillämpat gällande regler både vad gäller fastställandet av det fiktiva återbetalningsbeloppet samt att ompröva beslutet om utfyllnadsbidrag. AA får till följd härav antas ha bibringats den uppfattningen att han varit skyldig att betala 1 173 kr i avvaktan på att ärendet slutligt avgjorts av domstol. Verket anser därför att AA drabbats av förmögenhetsskada genom felaktig handläggning av hans ärende. AA bör därför vara berättigad till skadestånd med 257 kr per månad under perioden 9702 - 9801 samt ränta. Hans yrkande om skälig ersättning för övriga kostnader, som inte preciserats, bör avslås.

text: AA har beretts tillfälle att lämna synpunkter på yttrandet samt att precisera sitt anspråk i den del det avser skälig ersättning för övriga kostnader och att styrka dessa kostnader.

text: Justitiekanslern har vid prövningen av ärendet haft tillgång till försäkringskassans akt samt länsrättens dom och kammarrättens dom.

text: Justitiekanslern har infordrat och tagit del av Riksdagen ombudsmäns, JO:s, beslut den 8 juni 2000 i initiativärende rörande handläggningen av ett ärende om underhållsstöd (JO:s dnr 1426-1999).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Statens skadeståndsskyldighet förutsätter att det kan anses utrett att den myndighet som berörs av anspråket har gjort fel eller varit försumlig. Orden "fel eller försummelse" uttrycker ett krav på vållande. Sådan skyldighet kan också inträda vid s.k. kumulerade fel när det sammanlagda resultatet av handlandet framstår som ett oaktsamt åsidosättande av vad som krävs av myndigheten (jfr Bertil Bengtsson Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2:a upplagan, 1996, s. 57). För skadeståndsskyldighet krävs också att felet eller försumligheten har lett till en sådan skada för vilken ersättning enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: kan utgå.

text: Vid bedömningen av om statens eventuella skadeståndsskyldighet i det nu aktuella fallet finns det inledningsvis anledning att redogöra för hur försäkringskassan enligt min mening borde ha handlagt ärendet med anledning av att lagen (

text: ) om underhållsstöd (USL) skulle börja tillämpas.

text: USL trädde i kraft den 1 december 1996 och tillämpades första gången i fråga om underhållsstöd och återbetalningsskyldighet som avsåg tid efter den 31 januari 1997.

text: Vid årsskiftet 1996/1997 var situationen den att AA betalade underhållsbidrag för en dotter med 1000 kr per månad och att det för dotterns underhåll utgick bidragsförskott i form av utfyllnadsbidrag med 173 kr per månad.

text: Enligt punkt 4 ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till USL skulle den som för januari 1997 uppbar bidragsförskott utan särskilt beslut anses ha fått rätt till underhållsstöd enligt den nya lagen, om inte försäkringskassan beslutade något annat. Beslut om bidragsskyldigs återbetalningsskyldighet skulle dock meddelas enligt den nya lagen.

text: Under ovan angivna förhållanden var dottern fr.o.m. februari 1997 berättigad till underhållsstöd. Kassans beslut den 22 april 1997 såsom det utformats innebar emellertid att något underhållsstöd inte skulle utgå och grundades på att AA:s återbetalningsskyldighet bedömdes uppgå till underhållsstödsbeloppet 1 173 kr. Enligt min hade kassan inte stöd för detta beslut. Av 4 § 2 USL framgår att underhållsstöd inte skall utgå om det finns anledning att anta en bidragsskyldig förälder i rätt ordning betalar ett underhållsbidrag som inte understiger underhållsstödsbeloppet, 1 173 kr. Någon anledning för kassan anta att han faktiskt betalade ett underhållsbidrag på minst 1 173 kr fanns inte och enbart den omständigheten att återbetalningsskyldigheten kan beräknas uppgå till detta belopp kan enligt 4 § inte medföra att underhållsstöd får vägras.

text: Enligt min mening borde kassan i stället med tillämpning av 8 § USL ha tagit upp frågan om underhållstöd skulle utbetalas med fullt belopp eller med viss avräkning. I 8 § USL föreskrivs att om det finns anledning att anta en underhållsskyldig förälder i rätt ordning betalar ett underhåll till barnet som motsvarar lägst det belopp som skulle ha fastställts enligt reglerna i 24-28 §§ om återbetalningsgrundande inkomst skall det beloppet avräknas från underhållsstödet. Med utgångspunkt i den återbetalningsgrundande inkomst som försäkringskassan beräknade borde kassan ha funnit att AA inte fullt ut betalade vad som enligt 8 § USL krävs för att avräkning skall ske. Kassan hade ju funnit att hans inkomster motiverade en återbetalningsskyldighet på 1 173 kr men saknade som tidigare berörts anledning att anta att han betalade mer än 1 000 kr per månad såsom fastställts genom tingsrättens dom. Härvid skulle försäkringskassan ha utgett underhållsstöd och enligt

text: 21 § samma lag

text: fastställt återbetalningsskyldighet för AA med tillämpning av

text: 28 §§

text: samma lag.

text: Om försäkringskassan hade kommit fram till samma återbetalningsgrundande inkomst som Kammarrätten i Jönköping senare bestämde skulle den i stället rätteligen ha funnit att underhållsstöd skulle utgå med 257 kr. Detta belopp utgör mellanskillnaden mellan 1 173 kr och det belopp på 916 kr som skulle ha fastställts som återbetalningspliktigt. Eftersom AA betalade 1 000 kr i underhållsbidrag, dvs. mer än det återbetalningspliktiga belopp fanns förutsättningar för en avräkning. Något beslut om återbetalningsskyldighet skulle då inte ha fattats (jfr 8 § första stycket andra meningen och 21 § andra stycket USL).

text: Det beslut som försäkringskassan fattade den 22 april 1997 var alltså felaktigt oavsett hur man än bedömde AA:s återbetalningsskyldighet. Beslutet i sig kan emellertid inte anses ha vållat honom någon skada eftersom underhållsstöd inte skulle utgå och han således inte kunde bli återbetalningsskyldig. Beslutet fick emellertid också en felaktig utformning genom att kassan angav med vilket belopp han var återbetalningsskyldig. Jag kan däremot inte finna att kassan begått något skadeståndsgrundande fel när man beräknade hans återbetalningsgrundande inkomst. För skadeståndsansvar är det nämligen inte tillräckligt att en högre instans frångått den bedömning som gjorts av en annan myndighet eller ändrat det överklagade avgörandet. Vid rättstillämpning finns det nämligen inte sällan utrymme för olika bedömningar eller beslut utan att något av dessa behöver vara oriktiga i den meningen att det kan sägas att det ena eller andra ställningstagandet innefattar fel eller försummelse. I sådana fall förutsätts det därför att det skall vara frågan om mycket påtagliga felbedömningar för att oaktsamhet skall anses föreligga (jfr

text: prop. 1972:5 s. 518

text: SOU 1993:55 s. 152

text: f., rättsfallet

text: NJA 1994 s. 654

text: samt Bertil Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2:a uppl., s. 75 f.).

text: Försäkringskassans handläggning av ärendet har emellertid innefattat även andra felaktigheter. Som Riksförsäkringsverket framhållit i sitt yttrande hade AA inte rätt att klaga på beslutet om indragning av underhållsstöd eftersom det inte berört honom. Eftersom beslutet inte innefattade fastställande av återbetalningsskyldighet hade han inte heller rätt att föra talan i den frågan. Trots det har kassan omprövat beslutet på hans begäran och därvid lämnat besvärshänvisning.

text: I likhet med Riksförsäkringsverket anser jag att den felaktiga handläggningen till samman tagen bibringat AA den uppfattningen att han faktiskt var skyldig att betala ut 1 173 kr i månaden för barnet. Härvid beaktar jag särskilt att försäkringskassan i sitt första meddelande till AA angett bl.a. följande. "I det här brevet får du underlag för beräkning av det belopp som du skall betala direkt till bidragsmottagaren i stället för det fastställda underhållsbidraget". Jag ställer mig även kritisk till att försäkringskassan i senare meddelanden och beslut till AA använt uttryck som "skall betala" och "betalningsskyldighet" utan att det enligt min mening tillräckligt tydligt framgick att det inte var fråga om någon fastställd betalningsskyldighet.

text: Även den omständigheten att försäkringskassan omprövade beslutet om att dra in underhållsstödet helt och därefter hänvisade honom att överklaga omprövningsbeslutet till domstol trots att försäkringskassans beslut inte rörde honom får antas ha stärkt honom i tron att han faktiskt ålagts en betalningsskyldighet med 1 173 kr.

text: AA har även lagt försäkringskassan till last att den varit i dröjsmål med verkställigheten av kammarrättens dom. Om detta dröjsmål har JO uttalat sig i sitt beslut. I beslutet fann JO att den utdragna handläggningstiden föreföll bero på ett enstaka misstag och fann därför inte anledning att säga mer om saken. Han tillade dock att den omständigheten att det av kassans remissvar framgått att kassan av en tillfällighet, ca åtta månader efter att den fått domen, upptäckt att ärendet inte åtgärdats, tydde på att det förelåg stora brister i kassans bevakningsrutiner vilket enligt JO var allvarligt. JO fann inte anledning att vidta ytterligare åtgärder i saken eftersom kassan hade verkställt domen och han dessutom utgick från att kassan såg över sina bevakningsrutiner.

text: Jag saknar anledning att bedöma frågan om dröjsmål annorlunda och kan därför inte finna att något skadeståndsgrundande i den delen föreligger.

text: Mot bakgrund av vad som ovan anförts anser jag att försäkringskassans handläggning av och beslut i ärendet om underhållsstöd innefattat sådana fel och försummelser som sammantaget ådragit staten skadeståndsskyldighet gentemot AA. Det är med denna utgångspunkt som hans anspråk på ersättning skall prövas.

text: AA har - som jag har tolkat hans anspråk - för det första begärt ersättning med ett belopp som motsvarar skillnaden mellan de bidrag som han faktiskt betalat i underhåll till dottern och de bidrag som han med anledning av kammarrättens dom rätteligen borde kunna betala, eller 257 kr per månad, under tiden fr.o.m. februari 1997 t.o.m. januari 1998 jämte skälig ränta.

text: I ärendet är utrett att AA till följd av försäkringskassans skadeståndsgrundande handläggning av ärendet fr.o.m. den 1 februari 1997 och i vart fall fram t.o.m. januari 1998 betalat 1 173 kr per månad i underhåll till dottern och att han inte har möjlighet att av försäkringskassan få tillbaka något av det han har betalat för mycket.

text: Den skada som uppkommit består enligt min mening alltså i att han utgivit ett för högt underhållsbidrag för barnet. Det kan då hävdas att han har en fordran mot boföräldern motsvarande vad som utgivits utöver det fastställda underhållsbidraget och att AA därmed inte drabbats av någon skada. Det torde emellertid inte finnas några förutsättningar för honom att återkräva beloppet från boföräldern och jag godtar således att han drabbats av en förmögenhetsförlust genom försäkringskassans agerande.

text: Syftet med skadeståndet är att den skadelidande skall försättas i samma ekonomiska situation som om felet inte begåtts. Om försäkringskassan handlagt det nu aktuella ärendet på ett korrekt sätt skulle underhållsstöd i form av utfyllnadsbidrag ha utgått med 257 kr i månaden för tiden fr.o.m. februari 1997 t.o.m. januari 1998 utan någon återbetalningsskyldighet för honom. Av betydelse för beräkningen av skadans storlek är emellertid att han enligt tingsrättens dom var förpliktad att utge ett månatligt underhållsbidrag med 1 000 kr.

text: Av

text: 7 kap. 2 a § föräldrabalken

text: följer att en bidragsskyldig mot ett krav på betalning av underhållsbidrag med stöd av en redan beslutad dom, endast kan göra invändning om att underhållsskyldigheten är fullgjord upp till underhållsstödets belopp, förutsatt då att den bidragsskyldige är återbetalningsskyldig enligt reglerna om underhållsstöd (jfr

text: prop. 1995/96:208 s. 62

text: f.).

text: Eftersom försäkringskassan borde ha beviljat underhållsstöd i form av utfyllnadsbidrag utan att meddela något beslut om återbetalningsskyldighet var AA enligt tingsrättsdomen alltjämt bidragsskyldig gentemot dottern med 1 000 kr per månad. Till skillnad från Riksförsäkringsverket finner jag därför att AA med anledning av de bidrag han betalat för dottern inte kan anses ha åsamkats större ekonomisk skada än skillnaden mellan de av honom faktiskt utgivna bidragen och den bidragskyldighet som han i enlighet med tingsrättsdomen uppfyllde vid årsskiftet 1996/1997, eller med (1 173 kr - 1 000 kr = ) 173 kr per månad under tiden fr.o.m. februari 1997 t.o.m. januari 1998 jämte viss utebliven ränteinkomst.

text: När det gäller storleken på utebliven ränta brukar sådan enligt här tillämpad praxis, om inte annat har styrkts, beräknas motsvara vad vederbörande kunde ha fått om medlen efter avdrag av därpå belöpande skatt gjorts räntebärande i bank. AA skall således ersättas med den ränta som han skulle ha fått om han varje månad fr.o.m. februari 1997 t.o.m. januari 1998 satt in 173 kr på ett bankkonto. AA skall därför tillerkännas ersättning med ovan angivna belopp (173 kr x 12) jämte nu angiven ränta. Det får ankomma på Riksförsäkringsverket att göra de beräkningar som behövs för att fastställa det exakta beloppet på skadeståndet.

text: Vad så gäller den skäliga ersättning för övriga kostnader som AA begärt uppfattar jag anspråket i denna del som att det avser ersättning för den skriftväxling och de telefonsamtal som AA enligt sitt ursprungliga skadeståndskrav menar att försäkringskassans felaktiga handläggning förorsakat honom. Med utgångspunkt i denna uppfattning gör jag följande bedömning.

text: Som allmän princip gäller i fråga om kostnader i den administrativa processen att den enskilde får svara för dessa själv ( jfr bl.a.

text: prop. 1972:5 s. 352

text: samt

text: prop. 1988/89:126 s. 7

text: och

text: f.). Enligt gällande skadeståndsrättsliga principer kan emellertid ersättning utgå för kostnader som en skadelidande har haft för att komma till sin rätt om kostnaderna har vållats genom fel eller försummelse från en myndighets sida. Däremot kan ersättning för arbete som den skadelidande själv lagt ned inte lagligen utgå i andra fall än då den skadelidande gått miste om en motsvarande inkomst. AA har inte styrkt att försäkringskassans handläggning och beslut förorsakat honom någon inkomstförlust och inte heller att han har haft några direkta utgifter i form av telefonkostnader m.m.. Anspråket i den del det avser ersättning för övriga kostnader skall därför avslås.

text: Avslutningsvis skall påpekas att det enligt min mening kan ifrågasättas om inte försäkringskassan även begått samma fel vid den senare handläggningen genom att neka underhållsstöd på den grunden att AA:s betalningsskyldighet beräknats till 1 173 kr per månad. På föreliggande underlag kan emellertid inte konstateras om detta förorsakat honom någon skada. Med hänsyn härtill och till att AA begränsat sitt anspråk till tiden fram till februari 1998 finner jag dock inte anledning att pröva om skadeståndsskyldighet kan ha uppkommit även därefter.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadestånd till en person som felaktigt haft restriktioner - även kritik mot Kriminalvården och Polismyndigheten

org: jk

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 10 000 kr och uppdrar åt Kriminalvården att betala ut ersättningen till honom.

type: stycke

text: Justitiekanslern kritiserar Kriminalvården för att ett häktningsbeslut blev felaktigt registrerat i myndighetens klientadministrativa system, vilket ledde till att en frihetsberövad person kom att ha restriktioner trots att det inte fanns något beslut om restriktioner.

text: Justitiekanslern kritiserar Polismyndigheten, Polisregion Väst, för att det där inte vidtagits åtgärder för att verkställa ett åklagarbeslut om att upphäva en persons restriktioner.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Den 29 augusti 2016 kl. 07.22 anhölls AA i Halmstad, misstänkt för stöld. Åklagaren ansåg att det förelåg risk både för att han skulle fortsätta sin brottsliga verksamhet (s.k. recidivfara) och för att han genom att undanröja bevis eller på något annat sätt skulle försvåra utredningen av ärendet. I anhållningsbeslutet begränsades AA:s kontakter med omvärlden på så sätt att han inte fick placeras i samma bostadsrum respektive vistas tillsammans med andra intagna (s.k. samsittning respektive vistelse i gemensamhet). Vidare skulle hans rätt att ta emot besök samt skicka och ta emot elektroniska meddelanden och brev prövas. AA tilläts dock att följa nyhetsmedia och inneha tidningar m.m. AA fördes till häktet i Halmstad, som enligt en överenskommelse med polisen har ansvar för gripna och anhållna personer i Halmstad.

text: Den 30 augusti 2016 kl. 13.13 omprövade en åklagare anhållningsbeslutet och fann att bara recidivfara förelåg. I denna situation är det inte rättsligt möjligt att ålägga en person restriktioner. Restriktionerna upphävdes därför i åklagarens beslut. En polisman underrättades muntligen om beslutet och beslutet expedierades även elektroniskt till polisen. Beslutet finns dock inte i AA:s klientakt vid häktet i Halmstad och registrerades aldrig i Kriminalvårdens klientadministrativa system.

text: Senare samma dag begärdes AA häktad för häleri. Som särskilt häktningsskäl angavs recidivfara. Den 31 augusti hölls häktningsförhandlingen, och AA häktades i enlighet med åklagarens begäran. AA fördes efter förhandlingen tillbaka till häktet i Halmstad. I AA:s klientakt där noterades kl. 14.48 den 31 augusti 2016 att häktningsgrunden var recidivfara. Vad som registrerades i Kriminalvårdens datasystem har däremot inte gått att utreda säkert. Kriminalvården har menat att häktningsbeslutet antagligen felaktigt registrerades som ett beslut med restriktioner av personal på Häktet Halmstad, men att det inte kan uteslutas att felet uppstod i samband med en konvertering av de olika klientadministrativa system som tidigare fanns. Klart är hur som helst att häktningsbeslutet rörande AA den 31 augusti 2016 kom att registreras som ett beslut med restriktioner i Kriminalvårdens klientadministrativa system Kriminalvårdens register (KVR).

text: Det har inte med säkerhet kunnat utredas i ärendet om AA faktiskt hade restriktioner eller inte under perioden som han var på Häktet Halmstad från det att åklagaren ändrade anhållningsbeslutet den 30 augusti 2016 och framåt. Allt talar dock för att han hade det.

text: Den 2 september 2016 överfördes AA till Häktet Göteborg. Hans klientakt fördes med vid transporten. Även Häktet Göteborg hade alltså tillgång till information om att häktningen endast grundades på recidivfara.

text: Inom KVR är Häktet Halmstad en avdelning av Häktet Göteborg. Vid förflyttningar mellan dessa häkten görs därför ingen ny inskrivning och registrering av underlaget för frihetsberövandet, utan de registrerade uppgifterna följer med klienten. Med anledning av registreringen i KVR kom AA därför på Häktet Göteborg att ha restriktioner.

text: Redan samma dag som AA ankom dit, den 2 september 2016, begärde Häktet Göteborg hos Åklagarkammaren i Halmstad lättnader i restriktionerna. Häktet begärde dels att AA skulle tillåtas samsittning dagtid, dels att en viss frivilligorganisation skulle tillåtas besöka honom. Lättnaderna beviljades genom beslut samma dag av en åklagare. Besluten expedierades dock först den 5 september 2016.

text: Den 5 september 2016 ansökte häktet på nytt om lättnader i restriktionerna. Det var då dels begäran om samsittning dagtid som upprepades, dels en ny begäran om undantag för telefoni till AA:s chef. Lättnaderna beviljades samma dag av samma åklagare, dock att telefonsamtal skulle tillåtas endast med utredningsman vid slutdelgivningen.

text: Besluten om de olika beviljade lättnaderna registrerades vid Häktet Göteborg den 5 september 2016. Tre dagar senare fanns en lämplig medintagen för samsittning dagtid, och från och med den 8 september fick AA möjlighet att dagtid vistas tillsammans med en annan intagen i ett bostadsrum.

text: Den 14 september väcktes åtal mot AA för bl.a. häleri.

text: Den 19 september 2016 flyttades AA tillbaka till Häktet Halmstad inför huvudförhandlingen i målet mot honom, som skulle äga rum dagen efter.

text: Vid huvudförhandlingen den 20 september påtalade AA att han hade haft restriktioner, varvid åklagaren uppgav att det saknades skäl för restriktioner. Efter att ha fått denna information avkunnade tingsrätten felaktigt ett beslut om att upphäva åklagarens tillstånd att ålägga AA restriktioner. Efter avkunnandet uppmärksammade rätten att det inte funnits något beslut om tillstånd för åklagaren att besluta om restriktioner.

text: Informationen om att det inte fanns något beslut om restriktioner nådde Häktet Halmstad den 20 september 2016. Samma dag ändrades uppgiften i det klientadministrativa systemet till häktning utan restriktioner.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med 10 000 kr på den grunden att han felaktigt haft restriktioner.

text: Kriminalvården, Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: För en person som är anhållen är det åklagaren som fattar beslut om restriktioner, se

text: 6 kap. 3 § häkteslagen (2010:611)

text: . Vilka typer av restriktioner som åklagaren kan besluta om framgår av

text: 6 kap. 2 § samma lag

text: . För restriktioner där åklagaren beslutar att prövning ska ske, måste åklagaren godkänna t.ex. ett visst besök, att ett visst brev skickas eller att ett telefonsamtal rings (se Häktningstider och restriktioner, Rapport från Åklagarmyndigheten 2014, s. 22 f.).

text: Enligt

text: 23 § häktesförordningen (2010:2011)

text: ska åklagaren se till att den intagne och den myndighet som svarar för förvaringslokalen omedelbart underrättas skriftligen om beslut om restriktioner. Detta gäller även beslut om ändringar i restriktionerna och beslut om att de ska upphöra (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas?, tredje uppl., s. 806).

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Åklagarmyndighetens, Polismyndighetens och Kriminalvårdens handläggning av frågor som berör frihetsberövanden är sådan verksamhet. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Med stöd av dessa regler är staten normalt inte skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Enligt

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till respekt för bl.a. sitt privat- och familjeliv. Rättigheten får enligt artikel 8.2 inte inskränkas annat än med stöd av lag.

text: Frågan om skadestånd

text: Lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) medger inte någon rätt till ersättning när frihetsberövandet i och för sig varit korrekt men på grund av ett fel genomförts under för den enskilde mer ingripande villkor än som varit avsett. AA kan därför inte tillerkännas ersättning för lidande enligt frihetsberövandelagen.

text: Åklagarens beslut den 30 augusti 2016 om att upphäva restriktionerna nådde av allt att döma aldrig Kriminalvården. Detta måste anses utgöra fel och försummelse vid myndighetsutövning. Även den omständigheten att AA efter häktningsförhandlingen den 31 augusti 2016 kom att registreras som häktad med restriktioner hos Kriminalvården, utgör fel och försummelse. Utredningen i ärendet ger dock inte underlag för bedömningen att dessa fel innefattat något sådant integritetskränkande brott mot AA som är en förutsättning för att han ska kunna vara berättigad till ersättning för ideell skada med stöd av

text: skadeståndslagen

text: . Inte heller på denna grund har AA därför rätt till skadestånd.

text: De restriktioner som ålades AA när han fick sin rätt till kontakter med omvärlden inskränkt under frihetsberövandet innebar ett ingrepp i hans rätt till privat- och familjeliv. De dagar han var ålagd restriktioner trots att det inte fanns något beslut om restriktioner saknades lagstöd för intrånget. Detta innebär att hans rätt enligt Europakonventionens artikel 8 har åsidosatts.

text: Konventionsstaterna har en viss frihet att bestämma hur förpliktelserna enligt artikel 13 ska uppfyllas. En överträdelse av konventionen behöver inte alltid medföra ekonomisk ersättning, även om det i princip måste finnas en sådan möjlighet. Gottgörelse kan ske i andra former. I vissa fall kan konstaterandet att en kränkning skett i sig vara tillräckligt som gottgörelse för en skada (se

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: med hänvisningar).

text: Justitiekanslern har i ett tidigare ärende ansett att konstaterandet av att en kränkning skett var en tillräcklig gottgörelse för den konventionskränkning som hade drabbat en person som felaktigt haft restriktioner i tio dagar (se Justitiekanslerns beslut den 8 mars 2017 i ärende dnr

text: ). I detta fall har AA felaktigt haft restriktioner i 22 dagar, dvs. drygt dubbelt så lång tid. Även med beaktande att AA under en del av tiden haft rätt till samsittning dagtid samt vissa besöks- och telefontillstånd, kan det i hans fall inte anses tillräckligt att konstatera att en överträdelse har skett, utan det krävs viss ekonomisk kompensation. Vid en samlad bedömning av omständigheterna och med beaktande av Högsta domstolens praxis finner Justitiekanslern att AA:s ersättning för ideell skada bör bestämmas till 10 000 kr, i enlighet med hans begäran.

text: En hel del talar för att felet under tiden den 30–31 augusti 2016 berodde på Polismyndigheten, som inte vidarebefordrade åklagarens beslut till Kriminalvården och AA. Åklagarmyndigheten bidrog också efter den 2 september 2016 till att felet inte uppmärksammades genom att bevilja lättnader i restriktionerna. Det huvudsakliga ansvaret för konventionsöverträdelsen vilar dock på Kriminalvården. Kriminalvården bör därför åläggas att betala hela ersättningen.

text: Frågan om tillsyn

text: Åklagarmyndigheten

text: Den polisman som anmälde gripandet och tog emot anhållningsbeslutet uppgav enligt Åklagarmyndigheten att AA fanns på polishuset i Halmstad. Det har inte blivit fullt utrett i ärendet var AA förvarades inledningsvis, men uppgiften om att han fanns på polishuset i Halmstad kan mycket väl ha varit riktig. Anhållningsbeslutet fattades nämligen kl. 07.22 och den första daganteckningen hos Kriminalvården om att AA ankommit till häktet skapades kl. 08.22. Utredningen lämnar alltså utrymme för att AA först förvarades på polishuset i Halmstad under några timmar, och sedan fördes över till Häktet Halmstad efter anhållningsbeslutet. Det ska i detta sammanhang sägas att det har framgått i ärendet att arresten i polishuset i Halmstad och Häktet Halmstad ligger i omedelbar anslutning till varandra.

text: Det finns ingen anledning att vara kritisk mot att den åklagare som fattade beslutet om att häva restriktionerna inte tycks ha undersökt närmare var AA förvarades. I likhet med Åklagarmyndigheten anser Justitiekanslern att det är fullt acceptabelt att åklagaren kommer överens med någon anställd vid Polismyndigheten, i vanliga fall utredaren i ärendet, om att denne ska se till att beslutet verkställs, oavsett var den frihetsberövade förvaras. Det är dock viktigt att personen ifråga får tydliga instruktioner och förstår vad uppdraget består i, nämligen att alltid informera om och ge det skriftliga beslutet till den frihetsberövade men också att i vissa fall ge beslutet till den myndighet som svarar för förvaringslokalen. Det sist nämnda uppdraget aktualiseras i de fall där förvaringslokalen finns hos en annan myndighet än Polismyndigheten och där denna myndighet inte fått del av beslutet när det expedierades.

text: Mot bakgrund av denna bedömning finns det inga skäl att ha invändningar mot att åklagaren inte expedierat beslutet om att upphäva restriktionerna till Häktet Halmstad. Justitiekanslern noterar dock att dokumentationen av beslutet om restriktioner och beslutet om att upphäva restriktionerna skiljer sig åt i Åklagarmyndighetens ärendehanteringssystem Cåbra på ett sätt som ger intryck av att de åklagare som fattat besluten sett annorlunda på vilka krav som gällde för underrättelsen i de två fallen. Avseende restriktionsbeslutet står det således att detta ”överförs [till Polismyndigheten får det antas – Justitiekanslerns anmärkning] för att skrivas ut och överlämnas till den anhållne”, medan det avseende upphävandebeslutet endast står att den aktuella polismannen underrättats om beslutet. Eftersom samma krav på skriftlig underrättelse till den som svarar för förvaringslokalen och den intagne gäller både för beslut om restriktioner och för beslut om upphävande av restriktioner, bör också dokumentationen av båda beslutstyperna vara likartad i Cåbra.

text: Att en åklagare i ett senare skede beslutade om lättnader i restriktionerna, trots att det inte fanns något beslut om restriktioner, är mycket otillfredsställande. Det framstår som självklart att en åklagare som får en begäran om lättnader i restriktioner måste ta del av akten i ärendet för att kunna göra de bedömningar som krävs för att fatta beslut i frågan. Om åklagaren hade tagit del av handlingarna hade det stått klart för honom att det inte fanns något beslut om restriktioner. Justitiekanslern förutsätter att det i detta fall varit fråga om ett enstaka förbiseende av en enskild åklagare. Som framgått i det föregående har Justitiekanslern gjort bedömningen att det huvudsakliga ansvaret för de felaktiga restriktionerna vilar på Kriminalvården och att åklagarens beslut om lättnader i restriktionerna endast i liten mån kan anses ha bidragit till den skada som AA drabbats av. Mot denna bakgrund saknas skäl för Justitiekanslern att kritisera den aktuella åklagaren.

text: Polismyndigheten

text: Polismyndigheten har i ärendet gett in ett rutindokument som avser rutiner för överföring och överlämnande av beslut om restriktioner för anhållna och häktade (dnr A034.931/2015). Rutinen framstår som tydlig och rimlig. Den täcker dock inte situationen när den frihetsberövade förvaras i en lokal som någon annan än Polismyndigheten svarar för och en anställd vid Polismyndigheten fått i uppdrag av åklagaren att skriftligen underrätta den frihetsberövade och den andra myndigheten om ett restriktionsbeslut. Det kan också göras tydligare att rutinen ska gälla inte bara när åklagaren fattar beslut om restriktioner, utan även när åklagaren beslutar om att ändra eller upphäva ett beslut om restriktioner. Det kan finnas skäl för Polismyndigheten att komplettera och förtydliga rutinen i dessa avseenden. I rutinen nämns situationen att anhållna förvaras t.ex. på sjukhus under bevakning av polis. Med utgångspunkt i 23 § häktesförordningens ordalydelse, framstår det som lämpligt att inte bara den anhållne, utan även sjukhuset, underrättas om beslutet i dessa fall.

text: Enligt punkt 3 i rutindokumentet ska dokumentet med restriktionsbeslutet föras in i polisen ärendehanteringssystem DurTvå. Där ska också dokumenteras vem som överlämnat restriktionsbeslutet till den anhållne samt datum, tid och plats för överlämnandet. Rutinen har uppenbarligen inte följts i detta ärende.

text: Den aktuella polismannen har vad gäller beslutade restriktioner berättat att han alltid lämnar restriktionsbeslut muntligen till den frihetsberövade och vanligen bara muntligen även till personalen på häktet. Det kan konstateras att hans tillvägagångssätt innebär ett avsteg från kravet i 23 § häktesförordningen på att underrättelsen både till häktet och till den intagne ska vara skriftlig. Att informationen om de upphävda restriktionerna aldrig tycks ha nått häktet och att dokumentationen brustit är allvarligt. Alla omständigheter föranleder Justitiekanslern att erinra om Polismyndighetens ansvar för att alla åtgärder som rör frihetsberövanden genomförs och dokumenteras korrekt, samt att enskilda anställda vid Polismyndigheten har kännedom om de dokumentationskrav som gäller.

text: Att Häktet Halmstad troligen inte nåddes av informationen om de upphävda restriktionerna kan dock inte enbart den polisman som underrättades om beslutet av åklagaren lastas för. Polismyndigheten har visserligen angett att polismannen ifråga fick i uppdrag att underrätta AA och personalen vid häktet. Eftersom Åklagarmyndighetens dokumentation inte är helt tydlig och polismannen själv inte har något minne av händelsen, går det dock inte att få klarhet i närmare hur polismannens uppdrag var formulerat. Det står också klart att beslutet om att upphäva restriktionerna också kom Polismyndigheten till del genom att det expedierades till Polismyndigheten. Myndigheten kände alltså till att restriktionerna hade upphävts oavsett vilka instruktioner polismannen kan ha fått. Polismyndigheten kände också till att AA hade överförts till, alternativt hela tiden funnits på, Häktet Halmstad. Myndigheten hade dock av allt att döma inte underrättat Åklagarmyndigheten om detta. Mot denna bakgrund måste Polismyndigheten, Polisregion Väst, kritiseras för att inte ha sett till att beslutet om att upphäva AA:s restriktioner kunde verkställas.

text: Det bör avslutningsvis vad gäller polisen sägas att det ställs särskilda krav på att Polismyndigheten ger Åklagarmyndigheten och Kriminalvården tydlig information när myndigheten, som i detta fall, lokalt har kommit överens med ett häkte om att Kriminalvården ska svara för förvaringen av gripna och anhållna. En sådan överenskommelse får inte innebära att olika underrättelser med koppling till frihetsberövandet ”faller mellan stolarna”.

text: Kriminalvården

text: En av de förklaringar som Kriminalvården gett till att AA i det klientadministrativa systemet KVR kom att registreras som häktad med restriktioner, är att häktningsbeslutet registrerats felaktigt av en handläggare. Att uppgifter i enstaka fall registreras fel i en myndighets ärendehanteringssystem är i och för sig svårt att undvika. När det gäller frihetsberövanden är dock kraven på noggrannhet och på att uppgifter som påverkar frihetsberövandet ska vara riktiga mycket högt ställda. I detta fall står det klart att Kriminalvården hade tillgång till korrekt information. Informationen fanns i AA:s pappersakt och var införd i klientaktens digitala daganteckningar. Om det har förekommit en felregistrering, bär Häktet Halmstad ansvaret för felet. Det var där som den initiala kontrollen av häktningsbeslutet och registreringen av det gjordes. Häktet Göteborg kan däremot inte klandras för att grunderna för restriktionerna inte kontrollerades när AA fördes över dit, eftersom de två häktena organisatoriskt behandlas som en enhet i KVR. Även om Kriminalvården har en allmän skyldighet att hålla sig uppdaterad om att grunderna för ett frihetsberövande består (se t.ex. Riksdagens ombudsmäns beslut den 9 mars 2016 i ärende nr 6050-2015), kan det inte begäras att myndigheten utan särskild anledning löpande kontrollerar att tidigare beslut har registrerats på rätt sätt.

text: Kriminalvården har dock som en alternativ förklaring angett att felregisteringen kan ha uppkommit i samband med en konvertering av myndighetens klientadministrativa system. Detta är enligt Justitiekanslern ytterst oroande, eftersom det som en följd av tekniska problem i samband med en konvertering i så fall kan uppkomma registreringar av straffprocessuella tvångsmedel i myndighetens ärendehanteringssystem som inte har någon grund i underliggande beslut. Ett sådant tekniskt problem skulle också, som i det nu aktuella fallet, kunna medföra att Kriminalvårdens intagna utsätts för tvångsmedel utan laglig grund. Om detta verkligen har hänt, är det synnerligen allvarligt. Justitiekanslern utgår från att Kriminalvården så långt möjligt utreder om det kan ha förekommit sådana, tekniska effekter som antyds i myndighetens yttrande hit och vilken omfattning dessa i sådant fall haft.

text: Oavsett vilken som är den rätta förklaringen till bristen, ska Kriminalvården kritiseras för att ett häktningsbeslut blev registrerat i myndighetens klientadministrativa system på ett sådant sätt att AA kom att ha restriktioner trots att det inte fanns något beslut om detta. Eftersom Kriminalvården inte har kunnat ange om felregisteringen berodde på att personalen vid Häktet Halmstad registrerade fel eller på ett datortekniskt problem ska kritiken inte riktas mot häktet, utan mot myndigheten.

type: avgorande


title: Artikel 6.1 i Europakonventionen har inte ansetts vara tillämplig på ett domstolsförfarande angående särskild avgift för överskjutning av älg

text: Justitiekanslern avslår SH:s anspråk.

text: Ärendet

text: SH har begärt ersättning av staten för ideell skada med 15 000 kr. Han har som grund för anspråket anfört att handläggningstiden i ett mål angående särskild avgift för överskjutning av älg enligt

text: jaktförordningen (1987:905)

text: har varit oskäligt lång och hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: därigenom har överträtts.

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Högsta förvaltningsdomstolen (tidigare Regeringsrätten). I yttrandet anges sammanfattningsvis följande. Målets sammanlagda handläggningstid var fem år och sju månader, varav handläggningstiden i Högsta förvaltningsdomstolen var två år. SH:s eget agerande bidrog inte till att förlänga handläggningstiden.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den sammanlagda handläggningstiden i SH:s mål har onekligen varit längre än önskvärt. En förutsättning för att hans anspråk på ersättning för ideell skada med anledning av den långsamma handläggningen ska kunna bifallas är emellertid att

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har varit tillämplig på det aktuella förfarandet.

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid.

text: Justitiekanslern instämmer i Länsrätten i Blekinge läns bedömning att uttagande av särskild avgift för överskjutning av älg inte innefattar en anklagelse om brott enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Förfarandet kan inte heller anses ha gällt SH:s civila rättigheter eller skyldigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i konventionen. Artikel 6.1 i konventionen har alltså enligt Justitiekanslerns uppfattning inte varit tillämplig på processen. SH:s anspråk på skadestånd ska därför avslås.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av brott mot tystnadsplikten

text: Utrikesdepartementet (UD) har till Justitiekanslern överlämnat ett skadeståndsanspråk framställt av AA, en tidigare anställd vid departementet. AA har begärt skadestånd av staten med sammanlagt 128 500 kr, varav 8 500 kr avser magasineringskostnader och 120 000 kr psykiskt lidande. Hon har därtill yrkat ersättning för ombudskostnader med 6 000 kr.

text: AA har bl.a. gjort gällande följande. Personalkonsulenten vid UD BB har i en skrivelse till Stiftelsen Jonas och Johanna Joulins minne den 11 november 1996 lämnat ut sekretessbelagda uppgifter om henne. Vidare innehåller skrivelsen uttalanden som utgör förtal. Skadeståndsskyldighet har därför uppkommit för staten med yrkat belopp.

text: UD har inkommit med yttrande.

text: AA har lämnat synpunkter på vad UD har anfört.

text: Personalansvarsnämnden i Regeringskansliet har i beslut den 27 mars 1998 inte funnit skäl att vidta någon åtgärd mot BB med anledning av det inträffade.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den som har arbetstagare i sin tjänst skall enligt

text: 3 kap. 1 § skadeståndslagen

text: ersätta person- eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Arbetsgivaren är också skyldig att ersätta förmögenhetsskada i fall då arbetstagare i tjänsten vållar sådan skada genom brott. Enligt

text: 1 kap. 3 § samma lag

text: skall bestämmelserna om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, vissa andra i lagrummet angivna brott som t.ex. ärekränkning, eller dylik brottslig gärning.

text: AA har yrkat ersättning för såväl ren förmögenhetsskada som ideell skada. Anspråket grundas på att personalkonsulenten har gjort sig skyldig till förtal och brott mot tystnadsplikt. Jag kan emellertid inte finna att det i den i ärendet aktuella skrivelsen förekommit uppgifter som medför att brottet förtal har begåtts. Däremot kan det ifrågasättas om inte brott mot tystnadsplikt har begåtts.

text: Enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: (BrB) begår den brott mot tystnadsplikt som bl.a. röjer uppgift som han är pliktig att hemlighålla enligt lag. Påföljden är böter eller fängelse i högst ett år. Om gärningen har begåtts av oaktsamhet är påföljden böter. Om oaktsamheten är ringa skall det dock inte dömas till ansvar.

text: Av

text: 7 kap. 11 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: följer att sekretess gäller i myndighets personalsociala verksamhet för uppgift som hänför sig till psykologisk undersökning eller behandling och för uppgift om enskilds personliga förhållanden hos psykolog, personalkonsulent eller annan sådan befattningshavare som särskilt har till uppgift att bistå med råd och hjälp i personliga angelägenheter, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men.

text: De uppgifter som personalkonsulenten lämnat ut om AA i förevarande fall måste anses som uppgifter som omfattas av sekretess enligt

text: 7 kap. 11 § sekretesslagen

text: . Personalkonsulentens åtgärd att utan AA uttryckliga samtycke lämna ut dessa uppgifter till Stiftelsen Jonas och Johanna Joulins minne kan enligt min mening inte anses innebära annat än att ett brott mot tystnadsplikten har begåtts.

text: Som nämnts inledningsvis skall enligt

text: 3 kap. 1 § skadeståndslagen

text: den som har arbetstagare i sin tjänst ersätta ren förmögenhetsskada som arbetstagare i tjänsten vållar genom brott. Den förmögenhetsskada som AA gjort gällande att hon lidit består i magasineringskostnader av möbler under tio månader till en sammanlagd kostnad om 8 500 kr. Jag kan emellertid inte finna att det föreligger något som helst samband mellan personalkonsulentens åtgärder och magasineringskostnaderna som innebär att skadeståndsskyldighet för staten uppkommit för dessa kostnader. Jag kan därför inte bifalla hennes yrkande om ersättning för ren förmögenhetsskada.

text: AA har även begärt ersättning för lidande. Sådan ersättning kan som tidigare angetts utgå under vissa förutsättningar enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: I förarbetena till

text: skadeståndslagen

text: (se

text: prop. 1972:5

text: ) diskuteras relativt utförligt vilka brott som omfattas av bestämmelsen om ersättning för lidande. Bl.a. framgår att det som tidigare kallades för ämbetsbrott, dvs. tjänstefel, brott mot tystnadsplikt m.fl. brott endast i undantagsfall kan anses utgöra ett sådant brott som avses i bestämmelsen. I propositionen anges i detta hänseende bl.a. följande (s. 571).

text: Tänkbart är i och för sig att vissa former av tjänstemissbruk (

text: 20 kap. 1 §

text: BrB) och brott mot tystnadsplikt (

text: 20 kap. 3 §

text: BrB) kan vara att anse som ofredande eller som gärning vilken är att jämställa med ärekränkning. Avgörande för den frågan synes böra vara om den handlingsnorm vars åsidosättande konstituerar sådant ämbetsbrott kan sägas ha den enskildes personliga integritet som skyddsobjekt. Så synes ibland kunna vara fallet när en tjänsteman missbrukar sin ställning till förfång för enskild eller när brott mot tystnadsplikt utgör överträdelse av en sekretessregel som uppställts till skydd för enskilds intresse.

text: Den sekretessbestämmelse som är aktuell i förevarande fall är som nämnts regeln i

text: 7 kap. 11 § sekretesslagen

text: . Denna bestämmelse har uppställts uteslutande till skydd för den enskildes intresse. Om brott mot tystnadsplikten begås genom utlämnande av sådana uppgifter föreligger därför förutsättningarna för en tillämpning av

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . I likhet med personalansvarsnämnden anser jag att de nu aktuella uppgifterna omfattas av nämnda bestämmelse i

text: sekretesslagen

text: och att ett utlämnande krävt AA:s samtycke. Att personalansvarsnämnden inte funnit skäl att vidtaga någon åtgärd på grund av det inträffade hindrar inte att det felaktiga utlämnandet i skadeståndsrättsligt hänseende skall anses innefatta brott mot tystnadsplikten. AA bör därför vara berättigad att erhålla ersättning för det lidande som det felaktiga utelämnandet av sekretessbelagda uppgifter vållat henne.

text: Någon utredning om skadans omfattning föreligger inte. Det ligger också i sakens natur att det är svårt att uppskatta en sådan ideell skada som det är fråga om här i pengar. Med hänsyn till att uppgifterna lämnats ut endast till Stiftelsen Jonas och Johanna Joulins minne finner jag att AA:s lidande inte kan ha varit särskilt påtagligt. Vid en samlad bedömning av föreliggande omständigheter bör därför ersättningen bestämmas till 1 000 kr.

text: Härtill bör AA tillerkännas ersättning för ombudskostnader med yrkat belopp.

text: Ovan angivna ställningstagande i skadeståndsfrågan aktualiserar även frågan huruvida jag skall inleda förundersökning med anledning av det inträffade. Med hänsyn till de föreliggande omständigheterna i ärendet kan det emellertid antas att brottet vid ett eventuellt åtal inte skulle föranleda annan påföljd än böter. Med hänsyn härtill anser jag med stöd av bestämmelserna i

text: 20 kap. 7 §

text: och

text: 23 kap. 1 §

text: rättegångsbalken

text: att förundersökning inte behöver inledas i saken.

text: Jag uppdrar åt Regeringskansliet att ombesörja att 1 000 kr betalas ut till AA.

text: Ersättningen för ombudskostnaderna här, 6 000 kr, utbetalas genom Justitiekanslerns försorg.

text: Ärendet avslutas.


title: Ett bolag avregistrerades felaktigt från mervärdesskatteredovisning och som arbetsgivare i dåvarande skattemyndigheternas datasystem. Fråga om staten därmed har ådragit sig skadeståndsskyldighet m.m.

text: Jacopac AB tillerkänns ersättning av staten med 200 000 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Skatteverket att ombesörja utbetalningen av ersättningen till bolaget.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Jacopac AB (bolaget) är verksamt inom branschen stansning, vattenskärning, spaltning och laminering. I december 2000 avregistrerade Skattekontoret i Lindesberg (skattekontoret) felaktigt bolaget från mervärdesskatteredovisning och som arbetsgivare i dåvarande skattemyndigheternas datasystem. Avregistreringen upptäcktes ca två månader senare och rättades till. Det visade sig emellertid att det s.k. VIES-systemet, som bl.a. innefattar information om ogiltiga momsregistreringsnummer för företag inom EU, till december 2001 innehöll en uppgift om att bolaget hade ett ogiltigt s.k. VAT-nummer.

text: Anspråket m.m.

text: Bolaget har, som man slutligen bestämt sitt anspråk, begärt ersättning av staten med 500 000 kr med hänvisning till att bolaget har lidit ekonomisk skada till följd av den felaktiga avregistreringen.

text: Skatteverket har överlämnat anspråket hit för prövning och samtidigt avgett ett yttrande. Skatteverket har tillstyrkt att bolaget tillerkänns ersättning med ett skäligt belopp, vilket Skatteverket har bedömt vara mellan 25 000 och 50 000 kr.

text: Bolaget har till stöd för anspråket anfört bl.a. följande.

text: ”Effekterna av skattekontorets avregistrering visade sig när en av bolagets kunder, ABB, ringde och frågade om man verkligen kunde lägga en order eftersom bolaget hade avförts från dess leverantörsregister. Orsaken till ABB:s undran var att man hade fått uppgift från SCB att bolaget hade upphört och var avregistrerat. En annan effekt var att banken sade upp bolagets checkkredit. Den felaktiga avregistreringen medförde även att bolagets leverantörer inte ville leverera och att bolaget förlorade kunder som trodde att bolaget hade upphört. Ett år efter det inträffade meddelade en av bolagets leverantörer i Tyskland att man inte avsåg genomföra leveranser till bolaget eftersom bolaget inte fanns med i EU:s register (VIES) över företag. Skatteverket kontaktades och det uppdagades att man hade missat att återregistrera bolaget i VIES-systemet. Detta missförhållande förklarar bolagets problem med att få betalningar från några utlandskunder. Bolaget erhöll därpå ett brev från dåvarande Riksskatteverket med en rättelse – att skickas till bolagets kunder och leverantörer utomlands – men skadan var redan skedd. Så sent som i november 2003 stoppades bolagets förvärv hos en leverantör. Det visade sig att i leverantörens kundregister fanns en uppgift om att bolaget i december 2000 hade upphört på grund av konkurs. Denna händelse inträffade alltså nästan tre år efter avregistreringen. Felaktigheten har även orsakat mycket extra arbete och stora kostnader för bolaget.

text: På grund av expansion hade bolaget åren före skattekontorets felaktiga avregistrering ansträngd likviditet. Med anledning av detta betalade bolaget tidvis skatter och avgifter med försening. Vidare belastades checkräkningskrediten "till fullo". I en sådan situation får naturligtvis en avregistrering synnerligen allvarliga negativa konsekvenser för ett företag som redan har låg kreditvärdighet.

text: Den allmänna uppfattningen hos bolagets kontaktyta torde vara att ett företag som saknar mervärdes- och arbetsgivareavgiftsregistrering, men som ändå driver verksamhet, är ett oseriöst företag och/eller har mycket allvarliga problem, som man inte bör göra affärer med.

text: Man skall även observera att bolaget är verksamt i en begränsad bransch med få konkurrenter, varför rykten av detta slag sprider sig snabbt. Det är uppenbart att bolagets kunder och leverantörer (befintliga och potentiella) samt konkurrenter och kontaktyta i övrigt (t.ex. banken) reagerade negativt när registreringen som näringsidkare enligt tillgänglig officiell information upphörde. Bolagets uppfattning är att den felaktiga avregistreringen orsakade mycket allvarliga ekonomiska problem för bolaget, vilka ledde till betalningsanmärkningar och restförda skatter. Detta var inte fallet före den felaktiga avregistreringen. Bolaget har ännu inte hämtat sig från skadan och betalningar sker fortfarande med eftersläpning (även om de alltid betalas), vilket medför fördyringar och hämmar utvecklingen.

text: De negativa konsekvenserna styrks av information som bolaget har fått från flera håll såsom från storkunden ABB (som utför särskild kvalitetskontroll av sina godkända underleverantörer), banken och leverantörer. Skadan upphörde som synes inte heller när felaktigheten rättades, utan fortsatte under lång tid därefter. Det är endast i enstaka fall som kunder och leverantörer kan förväntas ta kontakt med bolaget och berätta om den information de fått; normalt sker inte detta, utan bolaget läggs endast åt sidan eller stryks ur leverantörsregistret. Inte heller hjälper det att bolaget vid behov förklarar att det var en felaktig åtgärd av skattemyndigheten och att den nu är rättad.

text: Bolagets revisor har gjort en genomgång för att se något av effekterna av avregistreringen. Han fick då fram att täckningsbidraget hade minskat med 22 procent eller 934 391 kr första året efter avregistreringen. Genom att bolaget inte var medvetet om vad som pågick under de två faserna (avregistreringen och sedan ofullständig återregistrering) är det svårt att precisera storleken av de kostnader som drabbade bolaget. Faserna påverkade dessutom bolaget direkt under efterföljande tid, ca 12 månader. Om man ser till siffrorna i bolagets redovisade resultat så visar dessa tydligt trenden. Bolaget kan konstatera att den tidigare utlandsförsäljningen, som började närma sig 500 000 kr, försvann direkt under år 2001. Bolaget hade flera fördelaktiga inköpskanaler utomlands som blev stoppade. Plötsligt skulle alla inköp göras mot förskottsbetalning samtidigt som kunderna betalade mot 30 dagar netto. När banken noterade bolagets kraftiga lönsamhetsförsämring sades lån och checkkrediten på 300 000 kr upp. Det är möjligt att härleda skadan i enskilda fall.

text: Bolaget anser att den sammantagna vinstminskningen under åren efter avregistreringen lågt räknat uppgår till 1-1,5 miljoner kronor och att det är en rimlig bedömning att 500 000 kr direkt kan härledas till skattekontorets misstag.”

text: Bolaget har åberopat skriftlig bevisning i form av bl.a. ett brev från leverantören Karl Späh GmbH & Co. KG.

text: Skatteverket har i yttrandet hit anfört bl.a. följande.

text: ”Gällande bestämmelser

text: Enligt bestämmelsen i

text: 7 § andra stycket skattebetalningsförordningen (1997:750)

text: skall en registrering stå kvar till dess skattemyndigheten, numera Skatteverket, beslutar att den skall upphöra. Av

text: 3 kap. 1 § skattebetalningslagen (1997:483)

text: följer att med registrering i detta sammanhang omfattas registrering till både mervärdesskatt och registrering som medför skyldighet att verkställa skatteavdrag och betala arbetsgivaravgifter. En av orsakerna till en avregistrering kan vara att verksamheten försätts i konkurs.

text: Skatteverkets bedömning

text: Bolagets skadeståndsanspråk grundar sig otvistigt på en felregistrering som resulterat i skattemyndighetens beslut att avregistrera bolaget vad gäller mervärdesskatt och som arbetsgivare.

text: Bolagets anspråk får därför anses grundat på bestämmelsen i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Av bestämmelsen framgår att staten skall ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Utredningen i ärendet visar att avregistreringen, med innebörd att bolaget ansågs vara försatt i konkurs respektive att företagets VAT-nummer varit ogiltigt, bestått i knappt två månaders tid i nationella register respektive under ca ett års tid i VIES informationssystem. Bolaget får härigenom anses berättigat till ersättning för de ersättningsgilla skador som den felaktiga informationen kan ha vållat bolaget.

text: Av allmänna skadeståndsrättsliga principer följer att det är den som framställer ett skadeståndsanspråk som har att visa att han har lidit en skada, storleken på skadan och hur den har beräknats. En annan förutsättning för att skadeståndsersättning skall utgå är att den skadelidande förmår visa att det föreligger ett klart orsakssamband mellan den felaktiga åtgärden och den påstådda skadan. Bevisbördan ligger således på den enskilde, i förevarande fall bolaget.

text: Huvudkontorets utredning visar att skattemyndighetens felaktiga uppgift om bolaget vidarebefordrades till SCB och bestod där under perioden den 30 december 2000 – 19 februari 2001. SCB:s rutiner var då sådana att skatteregisterinformation regelmässigt, via det egna företagsregistret, sändes vidare till en handfull prenumeranter/köpare av betydande storlek såsom UC AB, Bonnierkoncernen m.fl. Dessa prenumeranter har som verksamhet att sälja företagsinformation vidare till sina prenumeranter eller andra som från fall till fall önskar köpa sådan information. Bolaget har med andra ord varit exponerad i nationella företagsregister under nämnda tid. Det har således funnits en potentiell risk för att den felaktiga uppgiften skulle komma att spridas och därmed negativt inverka på bolagets verksamhet. När det gäller bolagets affärer med kunder/leverantörer inom EG-området bestod uppgiften "ogiltigt VAT-nummer" under tiden den 19 december 2000 – 7 december 2001. En tjänsteman på dåvarande Riksskatteverket gjorde manuellt en rättelse i VIES-systemet och återinsatte bolagets VAT-nummer som giltigt.

text: Även om det står klart att den felaktiga uppgiften bestått, nationellt inom en relativt begränsad tid och inom EG-området under en betydande period, så medför detta inte automatiskt att de belopp som bolaget menar sig ha drabbats av de facto har orsakats av skattemyndighetens felaktiga åtgärd. Det ligger fortfarande på bolaget att visa att den potentiella skaderisken åsamkat bolaget kostnader i den storleksordning man har begärt ersättning med.

text: De omsättningssiffror och angivna resultat efter bokslutsdispositioner för åren 2000 - 2002 som bolaget har pekat på och som visar en neråtgående trend för år 2001 kan bero på andra faktorer än avregistreringen t.ex. på, vid den tiden, den allmänna nedgången i den svenska ekonomin. Bolagets mervärdesskattedeklarationer för de angivna åren utgör inte heller något klart belägg för att bolagets affärer påverkades kraftigt negativt av det inträffade. Det är således mycket vanskligt att göra någon säker bedömning av hur bolaget påverkades med utgångspunkt från de åberopade siffrorna.

text: Bolaget har enligt Skatteverket trots allt förmått visa ett troligt samband mellan felet och en möjlig negativ ekonomisk påverkan för bolaget visavi ABB och Karl Späh GmbH. Detta tillsammans med det faktum att bolaget negativt exponerades med ett ogiltigt VAT-nummer i VIES-systemet under en betydande tidsrymd gör att Skatteverket bedömer att bolaget har rätt till skadersättning med ett skäligt belopp i storleksordningen 5-10 procent av det yrkade beloppet.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Statens skadeståndsskyldighet i och för sig

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Staten bär alltså inte något strikt ansvar för skador och olägenheter som orsakas av ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Skadeståndsansvaret bygger i stället på principen om ett ansvar för styrkt vållande (culpa).

text: För att skadestånd skall utgå krävs – förutom att skadeståndsskyldighet föreligger i och för sig – att en ersättningsgill skada har uppstått och att det finns ett adekvat orsakssamband mellan den skadeståndsgrundande handlingen (eller underlåtenheten) och skadan. Det ankommer på den skadelidande att visa att samtliga förutsättningar för skadestånd är uppfyllda (se Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: – En kommentar, andra upplagan, s. 41).

text: Av utredningen framgår att skattekontoret på grund av ett förbiseende avregistrerade bolaget från mervärdesskatteredovisning och som arbetsgivare i dåvarande skattemyndigheternas datasystem. Jag instämmer i Skatteverkets bedömning att detta förbiseende är att bedöma som fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Staten har därför i och för sig ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot bolaget.

text: Skadan

text: Vad gäller frågan om bolaget kan anses ha visat att man har lidit en ekonomisk skada på grund av felet eller försummelsen bör, som Skatteverket har angett, beaktas att den felaktiga uppgiften kvarstod i skattemyndigheternas register under närmare två månader. Vidare bör beaktas att den felaktiga informationen vidarebefordrades till SCB och att SCB:s rutiner vid den aktuella tidpunkten var sådana att information av ifrågavarande slag regelmässigt sändes vidare till kreditupplysningsföretag såsom UC. Det får anses allmänt känt att många bolag tar in kreditupplysningar på sina leverantörer och köpare. Av utredningen framgår att så också skedde beträffande bolaget genom att i vart fall två av bolagets affärspartner blev varse om den felaktiga registreringen och frågade bolaget om uppgifterna stämde. Ett av de företag som hörde av sig var ett tyskt bolag som uppgav att man inte kunde genomföra leveranser till bolaget med hänsyn till att bolaget förekom i det inom EU använda VIES-systemet. Utredningen ger sålunda stöd för antagandet att inte bara bolagets affärer nationellt, utan även inom EU, påverkades med anledning av att det under närmare ett års tid fanns information i VIES-systemet om att bolaget hade ett ogiltigt VAT-nummer.

text: Sammantaget anser jag att bolaget har åberopat tillräcklig bevisning för att det skall anses styrkt att man har lidit en ekonomisk skada på grund av den felaktiga avregistreringen från mervärdesskatte- och arbetsgivaravgiftsredovisning. Det måste även anses föreligga ett adekvat orsakssamband mellan den skadeståndsgrundande handlingen och den uppkomna skadan.

text: Frågan är då hur stor ekonomisk skada bolaget har lidit på grund av den skadeståndsgrundande handlingen. I denna del gör jag följande bedömning.

text: Det får anses utrett att bolagets resultat sjönk i inte obetydlig omfattning under åren närmast efter den felaktiga avregistreringen. Som Skatteverket har angett går det emellertid inte att omedelbart sluta sig till att resultatförsämringen berodde på den skadeståndsgrundande handlingen. Resultatförsämringen kan även ha berott på andra omständigheter, såsom en allmän nedgång i konjunkturen eller hårdare konkurrens på den marknad som bolaget uppträder på.

text: Den allmänna uppfattningen som jag får av bolagets inlagor i ärendet är att man inte medvetet har försökt överdriva de ekonomiska konsekvenserna av avregistreringen från mervärdesskatteredovisning m.m. Bland annat har bolaget vidgått att likviditeten var dålig redan dessförinnan. Den omständigheten att bolaget ostridigt förekom i UC:s och andra kreditupplysningsföretags register under en relativt lång tid efter felregistreringen talar i sig för att bolaget lidit en inte obetydlig ekonomisk skada på grund av avregistreringen. Som bolaget självt har uttryckt det torde den allmänna uppfattningen vara att ett företag som saknar mervärdes- och arbetsgivaravgiftsregistrering, men som ändå driver verksamhet, är ett oseriöst företag. Sammanfattningsvis får bolaget anses ha gjort vad som – i ett ärende om frivillig skaderegelring – rimligen kan krävas av en sökande för att försöka uppskatta skadans storlek. Därmed är det dock inte klart att ersättning skall utgå med det belopp som bolaget har begärt. Det kvarstår nämligen betydande osäkerhet kring storleken på den skada som den felaktiga avregistreringen har orsakat.

text: Det ligger i sakens natur att det är mycket svårt att fullt ut styrka den ekonomiska skada som ett fel av aktuellt slag medför. I ett mål vid domstol kan domstolen – när det är fråga om en uppskattning av en inträffad skada och full bevisning om skadan inte alls eller endast med svårighet kan föras – uppskatta skadan till ett skäligt belopp (se

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: ). Grunderna för

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: anses även tillämpliga vid statens frivilliga skadereglering (jfr bl.a. Justitiekanslerns beslut den 1 februari 2002 i ärendet med dnr

text: Med hänsyn till den svårighet som föreligger att uppskatta den skada som bolaget har lidit anser jag att ersättningen i detta fall skall bestämmas genom en tillämpning av grunderna för

text: 35 kap. 5 § rättegångsbalken

text: . Mot bakgrund av att det rör sig om en registerskada som helt och hållet har uppstått på grund av statens försumlighet och att den felaktiga informationen har funnits i ett register som allmänheten har att utgå från är korrekt, bör en frivillig skadereglering från statens sida vara relativt generös.

text: Med hänsyn tagen till nämnda utgångspunkter uppskattar jag bolagets skada av felet till 200 000 kr.


title: Skrivelse till regeringen angående vissa problem vid tillämpningen av främst yttrandefrihetsgrundlagen

text: I en framställning till regeringen den 20 maj 1997 (Justitiedepartementets dnr Ju 97/1925) framfördes härifrån synpunkter på vissa problem som uppkommit vid tillämpningen av främst

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL). I framställningen togs bl.a. upp frågor om preskriptionstiden för yttrandefrihetsbrott i anonyma upptagningar av ljud och rörliga bilder, dvs. sådana upptagningar som saknar föreskrivna ursprungsuppgifter. Därvid föreslogs att en presumtionsregel skulle införas som innebar att tiden för åtalspreskription vid yttrandefrihetsbrott skall räknas från det att en upptagning med bristfälliga ursprungsuppgifter anträffades såvida det inte framkommer att upptagningen lämnats ut för spridning tidigare. I proposition 1997/98:43

text: Tryckfrihetsförordningens

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: tillämpningsområden - barnpornografifrågan m.m. uttalade regeringen att den då inte ville gå fram med förslag till grundlagsändringar på grundval av vad som anförts i framställningen. Frågorna borde i stället göras till föremål för en mera ingående beredning.

text: Sedan framställningen gjordes har de frågor som togs upp i den inte förlorat i aktualitet. Snarare har problemen accentuerats. Till belysning av de svårigheter som uppkommer vid ingripanden mot otillåtna yttranden i grundlagsskyddade medier överlämnas härmed en promemoria rörande utgången av två förundersökningar som bedrivits beträffande tryck- och yttrandefrihetsbrottet hets mot folkgrupp (här utesluten).

text: Som ytterligare ett exempel vill jag hänvisa till en förundersökning som fortfarande pågår här och där åtal ännu inte väckts. I det ärendet verkställdes husrannsakan hos ett företag, varvid uppemot 1 200 olika videogram med skildringar av sexuellt våld eller tvång togs i beslag. Det helt övervägande antalet videogram innehåller grova sådana skildringar. Samtliga videogram saknar uppgifter, som utvisar när, var och av vem exemplaren framställts, och synes med några få undantag vara framställda utomlands. Beträffande vissa av videogrammen har omslaget försetts med uppgifter om den som producerat filmen och även i en del fall också om produktionsåret för filmen som sådan. Någon utgivare har inte utsetts. I avsaknad av ursprungsuppgifter och mot den misstänktes invändningar om preskription har jag inte ansett det vara möjligt att styrka att videogrammen lämnats ut för spridning inom preskriptionstiden. Beslaget har därför hävts i sina huvuddelar och endast ca 200 titlar finns nu kvar i beslag.

text: När lagstiftaren valt att kriminalisera vissa yttranden, skildringar m.m. i medier som omfattas av grundlagarna är det enligt min mening angeläget att lagstiftningen också ger en reell möjlighet till ingripanden i de enskilda fall då gränserna för tryck- och yttrandefriheten klart överskrids. Mot bakgrund av de erfarenheter som vunnits här både vid de ovan berörda förundersökningarna och i andra fall då misstankar uppkommit om tryck- och yttrandefrihetsbrott kan jag konstatera att så inte är fallet. Regelmässigt är det så att ursprungsuppgifter är av avgörande betydelse när man skall bedöma vid vilken tidpunkt filmer, ljudupptagningar m.m. tidigast kan ha lämnats ut för spridning. Någon annan utredning om spridningstidpunkten kan nämligen normalt inte åstadkommas, bortsett då från den misstänktes egna uppgifter. Tilläggas kan att den särskilda regeln om att ett videogram i vissa fall inte skall anses ha lämnats ut för spridning förrän skyldigheten att lämna pliktexemplar fullgjorts sällan är tillämplig på grund av att upplagor av videogram med våldsskildringar är så begränsade. Oftast synes endast enstaka exemplar tas in till landet för uthyrning m.m. som sedan ersätts med nya när de blir slitna.

text: När ursprungsuppgifter saknas lämnas alltså fältet öppet för invändningar om preskription som inte kan bemötas. Jag vill inte gå så långt som att påstå att ursprungsuppgifter utelämnas just i avsikt att lagföringen av dem som har att ansvara för olaga våldsskildringar i videogram och hets mot folkgrupp på CD-skivor m.m. skall försvåras eller omöjliggöras. Jag kan emellertid konstatera att ursprungsuppgifter nästan alltid saknas och att detta förhållande utnyttjas i betydande utsträckning för att framföra invändningar om preskription. I tydlighetens intresse vill jag understryka att det naturligtvis inte får förekomma att någon skall åtalas för ett brott när preskription verkligen inträtt. Att preskriptionsinvändningar skall behöva godtas utan vidare därför att skyldigheten att ange ursprungsuppgifter inte fullgjorts är emellertid otillfredsställande.

text: En fråga som enligt min mening också kan förtjäna att närmare övervägas närmare är huruvida inte olaga hot bör införlivas med brottskatalogen i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och därmed också komma att utgöra ett yttrandefrihetsbrott. Såvitt jag kan bedöma ger nuvarande ordning inte möjligheter till ingripanden när hotelser framförs i medier som omfattas av TF och YGL. Eftersom olaga hot inte är ett tryck- eller yttrandefrihetsbrott kan åtgärder inte vidtas med stöd av grundlagarna samtidigt som dessa lägger hinder i vägen för ingripanden i enlighet med vanlig lag åtminstone såvitt avser själva publiceringen. Olaga hot kan sålunda knappast anses som en sådan gärning som i likhet med t.ex. svindleri med hjälp av tryckt skrift kan beivras med stöd av vanlig lag därför att gärningen faller utanför det område som TF är avsett att skydda. Från principiella utgångspunkter synes brottet när det begås i medier som grundlagarna är tillämpliga på vara ett missbruk av tryck- eller yttrandefriheten och jämförbart med exempelvis förtal och uppvigling. En konsekvens av den nuvarande ordningen kan vara att inte enbart den som är ansvarig för själva publiceringen av ett olaga hot i ett grundlagsskyddat media går fri utan också de som på olika sätt medverkat vid framställningen, detta med hänsyn till reglerna om meddelarskydd.

text: Frågan har inte närmare berörts under förarbetena till

text: tryckfrihetsförordningen

text: och kan synas vara av akademiskt intresse. Den har emellertid aktualiserats i samband med ett i massmedierna uppmärksammat åtal mot en journalist vid Aftonbladet och dessutom helt nyligen i ett annat ärende här. Det kan inte uteslutas att i framtiden hotelser av olika slag framförs med hjälp av de nya kommunikationsvägar som IT-utvecklingen erbjuder, t.ex. via elektronisk post, och som i viss utsträckning omfattas av YGL.


title: Remissvar över betänkandet Rättvisans pris (SOU 2014:86)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta. Det innebär att särskild vikt lagts vid att försöka bedöma förslagen utifrån rättssäkerhets- och rättstrygghetsaspekter, men att Justitiekanslern inte i detalj har granskat den lagtekniska utformningen av förslagen.

text: De olika förslag som utredningen lägger fram samt den analys och de överväganden som ligger till grund för dessa framstår i huvudsak som väl genomarbetade. Det samlade intrycket av förslagen är dock att de i flera fall i alltför hög utsträckning fokuserar på möjliga – och önskvärda – besparingar, utan att i tillräcklig utsträckning ta hänsyn till de konsekvenser förslagen kan komma att få för den enskilde. Vid den fortsatta beredningen av betänkandet är det angeläget att det noga övervägs om de konsekvenser som vissa av förslagen kan komma att få från ett rättssäkerhets- och rättviseperspektiv är motiverade för de besparingar som förslagen kan komma att medföra. I det arbetet måste även ingå en analys av förslagen i ljuset av de ev. lagändringar som kommer till stånd som en följd av de andra utredningar som genomförts på senare tid (se i betänkandet på s. 57 ff). I några fall ifrågasätter Justitiekanslern om det är rimligt att förvänta sig de kostnadsmässiga effekter av förslagen som utredningen har bedömt.

text: Närmare om utredningens olika förslag

text: Som anförts inledningsvis framstår utredningens slutsatser i huvudsak som väl underbyggda. I det följande kommer Justitiekanslern dock att lämna vissa synpunkter beträffande några av de förslag som läggs fram i betänkandet. I de delar där förslagen lämnas okommenterade har Justitiekanslern inte några principiella invändningar mot utredningens överväganden och slutsatser.

text: Kapitel 6 - Offentlig försvarare och målsägandebiträde

text: Utredningen föreslår (avsnitt 6.6.2) att ett målsägandebiträdes förordnande ska upphöra efter att tiden för att överklaga en lägre rätts dom har löpt ut. Även om de skäl som anförs till stöd för förslaget i flera avseenden framstår som relevanta finns det även goda argument emot en sådan ordning. Förslaget riskerar att försämra brottsoffrets ställning i processen i hovrätten, vilket rimmar illa med den allmänna utvecklingen att förbättra stödet till brottsoffer och deras möjligheter att ta till vara sin rätt i brottmålsprocessen.

text: Det bör även framhållas att förslaget i praktiken förutsätter ytterligare arbete av åklagaren redan i tingsrätten och av åklagaren eller domstolen i hovrätten. De förhör som genomfördes i tingsrätten finns bevarade och kan spelas upp i hovrätten. Detsamma gäller dock inte målsägandebiträdets arbete i form av ev. utvecklande av talan och plädering. Det torde därmed ankomma på åklagaren att i nödvändig omfattning dokumentera vad målsägandebiträdet för fram för att när dennes förordnande har upphört kunna föra målsägandens talan i hovrätten om ett nytt förordnande inte ges. I målsägandebiträdets uppdrag ingår även att ge visst kurativt stöd till målsäganden. Det får förutsättas att en förestående förhandling i hovrätt innebär en ökad anspänning även för en målsägande som inte behöver inställa sig där. Den förestående förhandlingen torde väcka frågor om exempelvis vad som kommer att hända, om tingsrättens dom kommer att stå sig och – om den inte gör det – varför den ändrades. Om målsägandebiträdets förordnande har upphört torde det ankomma på åklagaren eller domstolen att bistå med nödvändiga upplysningar om förfarandet liksom med information om vart målsäganden kan vända sig för hjälp och stöd i övrigt.

text: Sammanfattningsvis delar Justitiekanslern utredningens uppfattning att det inför ett förordnande är viktigt att noga överväga om en målsägande verkligen har behov av ett målsägandebiträde. I de fall där tingsrätten har gjort bedömningen att så är fallet bör dock som utgångspunkt förordnandet kvarstå till dess att rättsprocessen är avslutad.

text: Om förslaget genomförs förefaller övervägandena om när ett målsägandebiträde ska förordnas i den övre instansen rimliga (s. 190).

text: Kapitel 7 – Rättshjälp

text: Justitiekanslern delar utredningens uppfattning att det nu är dags att höja inkomstgränsen för rättshjälp. Det kan dock ifrågasättas om det är rimligt att inkomsttaket höjs på bekostnad av att de sämst bemedlade får en urholkad rätt till rättshjälp.

text: Utredningens förslag till nya rättshjälpsavgifter innebär i praktiken att de sämst bemedlade, de med ett ekonomiskt underlag under 50 000 kr eller i intervallet 70 000 – 100 000 kr om året, i fortsättningen kommer att få betala en större del av sina rättshjälpskostnader själva eftersom procentsatsen i dessa inkomstlägen höjs. För sökande med ett ekonomiskt underlag i intervallet 150 000 – 160 000 kr sänks dock rättshjälpsavgiften enligt utredningens förslag från 30 till 20 procent och för dem med inkomster i intervallet 200 000 – 260 000 kr sänks den minsta avgiften från 5 000 kr till 3 000 kr.

text: Skillnaden mellan två och fem procent respektive fem och tio procent i rättshjälpsavgift för de utpekade grupperna kan framstå som liten. I sammanhanget kan dock inte nog understrykas att det är fråga om en grupp människor med ett mycket begränsat ekonomiskt överskott. Den genomsnittliga kostnaden för ett rättshjälpsbiträde har också stigit över åren, inte minst genom de årliga uppjusteringarna av timkostnadsnormen. I praktiken innebär det att de kostnader som en rättssökande har att täcka kan komma att uppgå till för den enskilde kännbara belopp. Det finns en risk att utredningens förslag i denna del medför att grupper som har rätt till rättshjälp och är i behov av juridiskt biträde ändå tvingas avstå alternativt skuldsätter sig för lång tid framåt. En sådan ordning kan inte vara önskvärd.

text: Det bör även påpekas att i de delar utredningens förslag innebär att det skapas två nya steg i rättshjälpsavgiftstrappan innebär förslaget att de uppemot 80 procent av befolkningen som har inkomster under inkomstgränsen erbjuds en rättshjälp som är väsentligt dyrare för den enskilde än den rättshjälp som motsvarande andel av befolkningen kunde få år 1999. Även i dessa inkomstgrupper kan det förväntas att rättshjälpsavgiften tvingar många att avstå från juridiskt biträde, alternativt att begagnandet av rättshjälp leder till att den enskilde skuldsätter sig.

text: Justitiekanslern delar utredningens uppfattning att det är viktigt, inte minst ur kostnadssynpunkt, att i varje enskilt fall överväga om det föreslagna biträdet har de kvalifikationer som krävs för uppdraget (s. 238). Det är dock även i högsta grad en rättsäkerhetsfråga att ett biträde som ska företräda en enskild har tillräckliga kvalifikationer för uppdraget. Det vore därför önskvärt om Rättshjälpsmyndigheten och Domstolsverket/domstolarna tillsammans utarbetade rutiner och riktlinjer för hur ett föreslaget biträdes lämplig-het ska bedömas så att prövningen sker på ett likartat sätt oavsett var ansökan om rättshjälp ges in. I prövningen beträffande för myndigheten okända biträden bör alltid ingå att följa upp hur biträdet utfört tidigare uppdrag. Rättshjälpsmyndigheten bör enligt Justitiekanslern ges ett samordningsansvar för frågor om enskilda biträdens lämplighet.

text: Kapitel 8 – Återbetalningsskyldighet för dömda

text: Justitiekanslern avstyrker förslaget om en miniminivå för dömdas återbetalningsskyldighet (5 000 kr) samt förslaget om att återbetalningsskyldigheten inte ska kunna jämkas till ett lägre belopp än så. Justitiekanslern ifrågasätter utredningens bedömning att en skärpt återbetalningsskyldighet kan få vissa kriminalpolitiska effekter (s. 267). Förslaget slår i sin nuvarande utformning enbart mot de sämst bemedlade i samhället. Förslaget riskerar därtill om det genomförs att i praktiken i många fall bli den för den enskilde mest ingripande påföljden för ett brott.

text: Redan enligt nuvarande system ska den som har ett ekonomiskt underlag överstigande 200 000 kr betala tillbaka minst 5 000 kr av kostnaderna för försvar och målsägandebiträde till staten (notera dock utredningens förslag om att sänka lägsta avgiften i detta inkomstintervall till 3 000 kr, jfr ovan). Den möjlighet som idag finns att låta kostnaderna stanna på staten (eller jämka till ett lägre belopp än 5 000 kr) torde främst användas då den enskildes ekonomiska underlag understiger 200 000 kr, eller på grund av påföljden i målet förväntas komma att göra det under en längre tid framöver.

text: Justitiekanslern noterar att Kronofogdemyndigheten särskilt har framhållit risken för att fler inte kommer att klara av att fullgöra sin betalning om återbetalningsskyldigheten skärps (se s. 268). Mot denna bakgrund ter det sig vidare märkligt att utredningen i sin konsekvensbeskrivning utgår från dagens förhållanden – dvs. att ungefär 65 procent av återkraven betalas – i sina beräkningar av vilka intäkter förslaget kan komma att inbringa (s. 405 f.). Justitiekanslern ifrågasätter det rimliga i denna beräkning.

text: Höjningen av återbetalningsskyldigheten kan för en bättre bemedlad te sig högst marginell (jfr s. 269), men för flertalet av de som drabbas om förslaget genomförs torde det vara fråga om en högst kännbar förändring. För den som har låga inkomster och saknar sparade medel kan återbetalningsskyldigheten komma att slå hårt. Till denna kategori hör inte enbart gruppen återfallsförbrytare, som sett över tid kan komma att samla på sig betydande skulder, utan även ”vanligt folk” som för ett enstaka misstag kan komma att få sin ekonomi hårt prövad.

text: Med hänsyn till att förslaget om en miniminivå för återbetalningsskyldigheten slår mot de sämst bemedlade finns även en beaktansvärd risk att förslaget går ut över möjligheten för dömda att betala ett eventuellt skadestånd. Även om en målsägande ofta kan få ersättning från sitt försäkringsbolag eller Brottsoffermyndigheten (jfr s. 270) torde ett förslag som innebär att en målsägandes rätt i vissa fall får stå tillbaka i förhållande till statens framstå som allt annat än naturligt och rättvist i allmänhetens ögon.

text: Justitiekanslern har i sin verksamhet gjort motsvarande observation som utredningen, nämligen att domstolarna ofta bestämmer återbetalningsskyldigheten till rättshjälpstrappans minimibelopp för en person med den tilltalades ekonomiska underlag (s. 257 f.). Justitiekanslern tillstyrker utredningens förslag om ett uppdrag till Domstolsverket att utreda ett systemstöd för beräkning av återbetalningsskyldigheten. Detta bör kombineras med ett uppdrag om informationsinsatser för att betona vikten av att uppgiften att bestämma återbetalningsskyldigheten tas på allvar och hur systemet är tänkt att tillämpas. Det bör på så sätt vara möjligt att höja återbetalningsgraden redan inom ramen för befintligt system. Det framstår som en mer ändamålsenlig och rättvis väg att gå.

text: Det torde även finnas en del att vinna på en bättre kontroll av den tilltalades uppgifter som sina ekonomiska förhållanden. De kontroller som idag sker (se s. 251 f. ) ligger ofta en tid tillbaka när det är dags för huvudförhandling i domstol. I de fall där den tilltalade hävdar att dennes ekonomiska förhållanden har ändrats, jämfört med vad som anges i förundersökningsprotokollet eller personutredningen, saknas idag möjlighet för domstolen att kontrollera sanningshalten i dessa uppgifter.

text: Kapitel 9 – Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden

text: Justitiekanslern delar utredningens bedömning att de nuvarande beloppsgränserna för när åklagare ska yttra sig och för när Justitiekanslern ska underrättas om ersättningsanspråk bör behållas (s. 341).

text: Som framgår av s. 342 i betänkandet är det Justitiekanslerns uppfattning att det nuvarande systemet för statlig kostnadskontroll när det gäller de rättsliga biträdenas ersättningsanspråk på det stora hela fungerar väl. Justitiekanslern mottog under år 2014 drygt 2 350 underrättelser med anledning av underrättelseskyldigheten till Justitiekanslern enligt Domstolsverkets föreskrifter om rättshjälp (

text: DVFS 2012:15

text: ). Endast i 36 fall föranledde underrättelsen Justitiekanslern att överklaga beslutet. Av dessa avsåg 15 överklaganden ersättning till ett rättsligt biträde eller ett s.k. förhandsbesked till ett sådant. Antalet underrättelser varierar dock påtagligt från domstol till domstol. Vissa domstolar underrättar i betydligt högre utsträckning än vad som är avsett, i andra fall kan misstänkas att underrättelseskyldigheten inte i alla fall följs (antalet per tingsrätt varierade under år 2014 mellan 0 och 189).

text: Det finns enligt Justitiekanslern utrymme att – inom befintligt regelverk – med enkla medel förbättra kostnadskontrollen ytterligare. I betänkandet (s. 342) anges att såväl domstolar som andra aktörer som utredaren talat med har goda erfarenheter av när åklagare yttrar sig över ersättningsanspråk. Justitiekanslern delar uppfattningen att åklagarnas yttranden utgör ett gott stöd när det gäller att ta ställning till om en begärd ersättning är skälig. Det är dock Justitiekanslerns uppfattning att det främst är i de större brottmålen som åklagaren ges rimliga förutsättningar att fullgöra sin yttrandeskyldighet.

text: Justitiekanslern tar inför ett ev. överklagande av en kostnadsersättning regelmässigt kontakt med åklagaren för att höra om denne fick yttra sig vid förhandlingen och vad denne kan tillföra till Justitiekanslerns bedömningsunderlag. Det är alltför vanligt förekommande att åklagaren då uppger att denne inte tillfrågades alternativt att denne tillfrågades men inte gavs annat underlag för sitt yttrande än anspråkets storlek och det antal arbetstimmar det totalt avsåg. Justitiekanslern har även uppfattat att det hos åklagarna i många fall finns en osäkerhet inför vad yttrandet bör avse och vilken typ av information som kan vara värdefull för domstolen. Det vore värdefullt om Domstolsverket och Åklagarmyndigheten tillsammans kunde utarbeta tips och råd om hur åklagarens yttrandeskyldighet bör hanteras. Justitiekanslern bidrar gärna med sina erfarenheter av i vilka delar åklagaren även i mindre omfattande mål har uppgifter som förenklar när det gäller att ta ställning till det rimliga i ett ersättningsanspråk.