avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Häkte
Restriktioner
Rätten till domstolsprövning

title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården, häktet Helsingborg, för att bl.a. inte ha följt ett hovrättsbeslut som upphävt vissa restriktioner för en intagen

sammanfattning: Hovrätten över Skåne och Blekinge upphävde efter ett överklagande åklagarens tillstånd att meddela en intagen restriktioner ifråga om bl.a. rätten att vistas i gemensamhet. Häktet Helsingborg följde inte beslutet. I stället tillämpade häktet en rutin som innebar att intagna med restriktioner endast i rätten att ta emot besök, stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation eller sända och ta emot försändelser inte fick vistas i gemensamhet. JO konstaterar att den intagne i praktiken har varit avskild och uttalar vidare att det saknas lagligt stöd för att begränsa en intagens möjligheter att vistas i gemensamhet på det sätt som skett. Enligt henne är det anmärkningsvärt att ett enskilt verksamhetsställe bortser från domstolsbeslut. Eftersom det saknats ett formellt beslut om den tillämpade inskränkningen har den intagne dessutom inte kunnat angripa förhållandet genom ett överklagande, vilket JO menar är helt oacceptabelt. JO finner att häktet sammantaget förtjänar allvarlig kritik.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 11 juli 2023 framförde advokaten AA såsom ombud för BB klagomål mot Kriminalvården, häktet Helsingborg. Hon uppgav i huvudsak följande.

text: När hennes klient BB häktades av Helsingborgs tingsrätt fick åklagaren tillstånd att meddela vissa restriktioner, bl.a. såvitt avsåg rätten att placeras tillsammans med andra intagna och att vistas i gemensamhet. Dessa två inskränkningar upphörde dock att gälla sedan Hovrätten över Skåne och Blekinge efter överklagande beslutat att begränsa restriktionerna till att avse endast rätten att ta emot besök, stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation samt sända och ta emot försändelser.

text: Trots hovrättens beslut har BB varit fortsatt placerad på en avdelning med intagna som har fulla restriktioner och där bara samsittning med en annan intagen tilläts. Enligt häktet har detta berott på bl.a. att man inte kunde garantera att hans andra inskränkningar avseende kontakt med omvärlden kunde upprätthållas vid en placering i gemensamhet.

text: Utredning

text: Inledningsvis hämtade JO in utdrag från kriminalvårdsregistret och en häktesplan för BB. Anmälan remitterades därefter till Kriminalvården. Myndigheten yttrade sig genom sektionschefen för verksjuridik och gav samtidigt in en promemoria beslutad av rättschefen om angränsande rättsliga frågor (denna bilaga är utelämnad här). I remissvaret anfördes i huvudsak följande:

text: Utredning

text: Uppgifter om omständigheterna har hämtats in från Kriminalvårdens region Syd, vilken i sin tur har hämtat in uppgifter från häktet Helsingborg. Berörda befattningshavare har fått möjlighet att lämna synpunkter. Av utredningen framgår sammanfattningsvis följande. BB häktades av Helsingborgs tingsrätt den 29 juni 2023. Åklagaren fick i samband med det tillstånd att meddela restriktioner såvitt avsåg inskränkningar i rätten att placeras tillsammans med andra intagna, vistas i gemensamhet, ta emot besök, stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation samt sända och ta emot försändelser. Den 3 juli 2023 fastställde Hovrätten över Skåne och Blekinge tingsrättens beslut om häktning. Hovrätten ändrade dock tingsrättens beslut i fråga om restriktioner på så sätt att åklagaren endast fick tillstånd att meddela restriktioner avseende inskränkningar i rätten att ta emot besök, stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation samt att sända och ta emot försändelser. Enligt hovrätten hade åklagaren inte visat att tillräckliga skäl fanns för att inskränka BB:s rätt att placeras tillsammans med andra intagna eller vistas i gemensamhet. När restriktioner hävs för en intagen som är häktad är utgångspunkten på häktet Helsingborg att den intagne ska omplaceras till i första hand häktet Berga, som är en filial till häktet Helsingborg [från och med den 2 april 2024 fungerar häktet Berga som ett eget häkte, JO:s anm.] vilken främst tar emot intagna utan restriktioner. I andra hand till något annat häkte där den intagne kan erbjudas vistelse i gemensamhet. Vidare har häktet Helsingborg haft som rutin att inte medge intagna möjlighet att vistas i gemensamhet i de fall intagna har restriktioner avseende inskränkningar i rätten att ta emot besök, stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation samt att sända och ta emot försändelser, men inte att vistas i gemensamhet. Detta eftersom häktet bedömt att det annars inte går att upprätthålla de beslutade restriktionerna vid vistelse i gemensamhet. Några beslut om placering i avskildhet har då inte fattats. I enlighet med den ovan nämnda rutinen har BB inte heller efter hovrättens beslut tillåtits att vistas i gemensamhet och något beslut om att inskränka hans möjlighet till vistelse i gemensamhet har inte fattats. Den 7 juli 2023 lämnade häktet Helsingborg följande information via e-post till advokaten AA. "Då vi inte kan garantera att vi upprätthåller de restriktioner som kvarstår gällande elektronisk kommunikation, försändelser samt besök kan vi inte placera din klient i gemensamhet. Åklagaren har meddelat tillstånd för samsittning vilket din klient nu gör med en annan klient på avdelningen. Även om samtliga restriktioner hade släppts så hade vi inte kunnat garantera att din klient omgående hade flyttats till gemensamhet relaterat till Kriminalvårdens platssituation."

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 24 kap. 5 a § rättegångsbalken

text: framgår att om rätten beslutar att häkta någon, förordnar att någon ska stanna kvar i häkte eller medger förlängning av tiden för

text: att väcka åtal, ska den samtidigt på begäran av åklagaren pröva om och i så fall på vilket sätt den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas enligt

text: 6 kap. 2 § häkteslagen (2010:611)

text: , HäL. Enligt 1 kap. 6 § HäL får verkställigheten får inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas Av 2 kap. 5 § HäL framgår att en intagen ska ges möjlighet att dagtid vistas tillsammans med andra intagna (gemensamhet), om inte 1. den intagne är placerad i en annan förvaringslokal än i ett häkte och lokalförhållandena inte tillåter gemensamhet, 2. det av säkerhetsskäl är nödvändigt att hålla den intagne avskild från andra intagna, eller 3. det är nödvändigt för att genomföra en kroppsbesiktning. Enligt 6 kap. 1 § HäL får en intagen som är häktad, anhållen eller gripen på grund av misstanke om brott åläggas inskränkningar i sin rätt till kontakt med omvärlden (restriktioner), om det finns risk för att han eller hon undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning. För den som är häktad får restriktioner enligt första stycket meddelas endast om han eller hon får underkastas restriktioner enligt

text: 24 kap. 5 a § rättegångsbalken

text: . Enligt 6 kap. 2 § HäL får ett beslut om restriktioner enligt 1 § avse inskränkningar i rätten att 1. placeras tillsammans med andra intagna enligt 2 kap. 1 § andra stycket, 2. vistas i gemensamhet enligt 2 kap. 5 §, 3. följa vad som händer i omvärlden enligt 2 kap. 9 §, 4. inneha tidskrifter och tidningar enligt 2 kap. 11 §, 5. ta emot besök enligt 3 kap. 1 § första stycket, 6. stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation enligt 3 kap. 4 § första och andra styckena, eller 7. sända och ta emot försändelser enligt 3 kap. 7 §. Av 6 kap. 3 § HäL framgår att en fråga om restriktioner prövas av undersökningsledaren eller åklagaren. Ett beslut i en sådan fråga ska omprövas så ofta det finns anledning till det. – – –

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Av utredningen framgår att BB inte har fått vistas i gemensamhet trots att han efter den 3 juli 2023 inte längre haft restriktioner avseende inskränkningar i den rätten och inte heller meddelats något beslut om avskildhet enligt 2 kap. 5 § HäL. Kriminalvården ser allvarligt på detta. Det gäller särskilt med beaktande av att häktet Helsingborg har haft som rutin att inte medge intagna möjlighet att vistas i gemensamhet i fall som det nu aktuella. Kriminalvårdens rättsavdelning har i en promemoria den 2 januari 2023 klargjort de rättsliga förutsättningarna för vistelse i gemensamhet och avskildhet i dessa situationer (se bilaga [utelämnad här, JO:s anm.]). Av promemorian, som tidigare skickats till bl.a. häktet Helsingborg, framgår att om det för en intagen saknas såväl restriktioner avseende vistelse i gemensamhet som grund för avskildhet enligt 2 kap. 5 § HäL, ska den intagne ges möjlighet att dagtid vistas i gemensamhet. Promemorian har nu åter skickats till samtliga häkten i Kriminalvårdens region Syd, däribland häktet Helsingborg.

text: Ombudet fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Kriminalvården har redogjort för relevant reglering. Jag vill dock utveckla de rättsliga utgångspunkterna något enligt följande.

text: Den 1 juli 2021 gjordes ändringar i bl.a.

text: rättegångsbalken

text: och

text: häkteslagen

text: som syftade till en effektivare hantering av häktningar och minskad isolering (se

text: prop. 2019/20:129

text: ). Lagändringarna motiverades främst av att Sverige under lång tid fått såväl internationell som nationell kritik för både långvariga häktningar och en omfattande användning av restriktioner. Av särskilt intresse i det här klagomålsärendet är att de nya reglerna innebar att rätten inte enbart prövar om åklagaren ska få tillstånd till restriktioner utan domstolen tar numera också ställning till på vilket sätt den häktades kontakter med omvärlden i så fall ska få inskränkas i det enskilda fallet (

text: 24 kap. 5 a § rättegångsbalken

text: Restriktioner ska endast beslutas när de faktiskt behövs och inte göras mer omfattande än nödvändigt (se

text: a. prop. s. 16

text: f. och 37). Prövningen av behovet av en viss begärd restriktion ska således göras utifrån de konkreta förhållandena i ett aktuellt fall. Vidare får en domstol lämna tillstånd till de av åklagaren begärda restriktionerna endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (se

text: 24 kap. 5 a § andra stycket rättegångsbalken

text: och mina uttalanden efter inspektioner av Falu tingsrätt i mars 2022, dnr 1812-2022, och Hovrätten för Nedre Norrland i oktober 2022, dnr 7587-2022).

text: Varje häktad intagen har rätt att vistas i gemensamhet så länge det inte finns ett beslut rörande henne eller honom som medför ett undantag därifrån, t.ex. av åklagaren meddelad restriktion som avser inskränkning i den rätten eller av häktet beslutad placering i avskildhet. Det finns inte utrymme att begränsa rätten till gemensamhetsvistelse på grund av bristande resurser eller platsbrist. JO har flera gånger uttalat att det är djupt otillfredsställande att en intagen av organisatoriska eller andra skäl som han eller hon inte kan påverka inte ges möjlighet att vistas i gemensamhet (se bl.a. mitt beslut den 17 juni 2024, dnr 2834-2023 och där gjorda hänvisningar).

text: Bedömning

text: BB häktades den 29 juni 2023. Av utredningen framgår att han inte har fått vistas i gemensamhet i häktet Helsingborg trots att han efter hovrättens beslut den 3 juli 2023 inte längre omfattades av några restriktioner som avsåg inskränkningar i den rätten. Inte heller hade häktet beslutat att placera honom i avskildhet.

text: Hanteringen har skett med hänvisning till en rutin som vid den tiden tillämpades vid häktet. Den innebar att en intagen med restriktioner bara i t.ex. rätten att stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation eller sända och ta emot försändelser inte fick vistas i gemensamhet, trots att restriktionerna alltså inte omfattade en sådan inskränkning. Rutinen tycks ha haft sin grund i att

text: häktet generellt bedömt att det annars inte gått att upprätthålla andra beslutade restriktioner i en sådan situation.

text: JO:s ståndpunkt är att gemensamhet förutsätter att en intagen under dagtid vistas tillsammans med flera andra intagna. Det som har kommit fram i utredningen ger inte utrymme för mig att dra någon annan slutsats än att häktets rutin och tillämpning har medfört att BB i praktiken har hållits avskild utan lagstöd. Som Kriminalvården har berört i sitt yttrande ger den rättsliga regleringen inte stöd för att begränsa en intagens möjligheter att vistas i gemensamhet på detta sätt. Jag känner mycket väl till det svåra beläggningsläget och därmed utmaningarna för att åstadkomma t.ex. differentiering av intagna i såväl häkte som anstalt. Men som myndigheten är väl medveten om utgör inte platsbrist ett godtagbart skäl för en sådan här behandling.

text: Jag är mycket kritisk till häktets åtgärder även i andra avseenden. Det kan sålunda konstateras att ett hovrättsavgörande som rört formerna för BB:s frihetsberövande har nonchalerats och inte fått genomslag. Det är anmärkningsvärt att ett enskilt verksamhetsställe bortser från domstolsbeslut på det sättet. Särskilt graverande är också att den i remissvaret nämnda promemorian från myndighetens rättsavdelning klargjort att en intagen som inte omfattas av restriktioner eller något avskildhetsbeslut ska ges möjlighet att dagtid vistas i gemensamhet, och att remissvaret tyder på att häktet Helsingborg fått del av den före anmälan i detta ärende. Det kan tilläggas att häktets förfarande delvis har motverkat syftet med reformen av regleringen för några år sedan (se beskrivningen inledningsvis).

text: Som jag varit inne på har häktets rutin dessutom inneburit att BB:s frihetsberövande ägt rum under samma former som om det varit förenat med en restriktion som hovrätten uttryckligen inte gett tillstånd till. Eftersom det inte funnits något formellt beslut om en sådan inskränkning har BB emellertid saknat förutsättningar att angripa förhållandet rättsligt genom överklagande. Av rättssäkerhetsskäl är det naturligtvis helt oacceptabelt. I sammanhanget bör noteras att den utvidgade möjligheten för häktade att överklaga rättens tillstånd till restriktioner av ett specifikt slag särskilt framhölls i den nämnda lagstiftningsreformen (se

text: a. prop. s. 38

text: Häktet Helsingborg förtjänar sammantaget allvarlig kritik.

text: Avslutningsvis bör uppmärksammas att den aktuella rutinen har tillämpats en tid vid häktet. Det finns därmed i vart fall en risk att andra intagna där har varit föremål för motsvarande felaktiga behandling som BB. Redan det är oroväckande. Inom ramen för en inspektionsserie i JO:s Opcat-verksamhet om konsekvenser och risker vid dubbelbeläggning lät jag besöka häktet Helsingborg tidigare i år. I samband med inspektionen i april kom det fram att häktet inte längre tillämpar rutinen.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift. Rättssakkunniga Johannes Aronsson har föredragit ärendet och byråchefen Johan Thorblad har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Kulturnämnden i Stockholms stad för det sätt på vilket en byggnad "k-märkts"

org: jo

sammanfattning: Kulturhistorisk klassificering av byggnader svarar mot ett allmänintresse, som kommer till uttryck på olika ställen i lagstiftningen. Bl.a. kan kulturhistoriskt värdefulla byggnader skyddas enligt bestämmelser i plan- och bygglagen. Lagstiftaren har däremot avvisat förslag om införande av kommunal kulturminnesmärkning. Icke författningsreglerad kulturminnesmärkning av enskilda byggnader som syftar till bygglovsrestriktioner bör därmed inte förekomma, särskilt inte om det sker utan beaktande av enskilds rätt. I detta fall har Kulturnämnden i Stockholms stad klassificerat en viss byggnad på ett sätt som varit ägnat att fungera som en bygglovsrestriktion. En underrättelse till ägaren gav uttryck för att detta också var avsikten. Kulturnämnden kritiseras därför.

text: Kritik mot Kulturnämnden i Stockholms stad för det sätt på vilket en byggnad ”k-märkts”

type: rubrik

text: Anmälan

text: AA anmälde Stockholms stadsmuseum till JO. Han bifogade ett brev som han fått från Stockholms stadsantikvarie, där det framgick att det hus han ägde hade ”kmärkts”. I anmälan anfördes att stadsmuseet hade beslutat om k-märkning av byggnader i Norra Ängby. Beslutet innebar att fastigheterna förlorade i värde. Värdeminskningen kunde enligt AA uppskattas till mellan två och tre miljoner kronor per fastighet. Beslutet innebar även att nödvändiga renoveringsåtgärder blev väsentligt dyrare. Stadsmuseet hade fattat beslutet utan kontakt med berörda fastighetsägare.

type: stycke

text: AA anmärkte vidare att för vanliga människor är anskaffandet av en egen bostad den största affär de gör i sitt liv. Med framhållande av särskilt de ekonomiska aspekterna anförde han att ”känslan av konfiskering av ens fortsatta liv är fruktansvärd”.

text: Utredning

text: Kulturnämnden i Stockholms stad anmodades att yttra sig. Nämnden beslutade att som svar till JO överlämna ett tjänsteutlåtande från kulturförvaltningen samt en utredning från stadsledningskontorets juridiska avdelning, se bilaga. Av utredningen framgick bl. a. följande.

text: Kulturnämnden ska utgöra stadens kompetens i arkeologiska och stadsbyggnadshistoriska frågor. Nämnden har hand om förvaltningen av stadsmuseet. Inom stadsmuseet finns kulturmiljöenheten. Där arbetar man bl.a. med att göra bedömningar av byggnaders och bebyggelsemiljöers kulturhistoriska värden, s.k. kulturhistoriska klassificeringar. Bedömningarna redovisas genom att det för varje bedömd fastighet anges en av fyra färgkategorier:

text: Blå färg innebär att byggnad inom fastigheten enligt stadsmuseets bedömning motsvarar fordringarna för byggnadsminnen enligt kulturminneslagen.

text: Grön färg innebär att stadsmuseet bedömt bebyggelsen som särskilt värdefull från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt. Detta motsvarar kravet i

text: 3 kap. 12 § plan- och bygglagen

text: (PBL).

text: Gul färg innebär att stadsmuseet anser att bebyggelsen är av positiv betydelse för stadsbilden och/eller av visst kulturhistoriskt intresse.

text: För övriga byggnader, som inte klassificeras, används grå färg.

text: Vad gäller det område där anmälarens fastighet är belägen anfördes att stadsdelen Norra Ängby är ett småstugeområde som på 1930-talet byggdes ut genom Stockholms stads satsning på s.k. självbyggeri med ett antal typiserade småstugor av en utpräglat enhetlig karaktär. Stadsdelen är sedan år 1987 av Riksantikvarieämbetet utpekad som ett område av riksintresse för kulturmiljövården. Den ingick i ett klassificeringsprojekt, som beskrevs enligt följande.

text: Stadsmuseets arbete med att inventera och klassificera ytterstadens byggnader, det s.k. Ytterstadsprojektet, påbörjades under hösten 2004 och avslutades under 2009. I Ytterstadsprojektet, som omfattade byggnader som uppförts före år 1990, har totalt 59 av stadens 97 ytterstadsdelar behandlats. Arbetet har alltså omfattat ett mycket stort antal fastigheter. Totalt i ytterstaden lär det finnas ca 60 000 byggnader. Enbart i stadsdelen Norra Ängby har ca l 500 byggnader inventerats. Klassificeringen av byggnader föregås av att stadsmuseet först utför en inventering av byggnaderna. Inventeringsarbetet innebär i korthet att man samlar information och material om varje byggnad såsom uppgifter om byggnadens tillkomsttid, byggherre, arkitekt, ritningar, bygglovspliktiga om- och tillbyggnader m.m. Vidare studerar man byggnaden exteriört på plats och fotograferar den. Inventeringsarbetet har utförts av en projektgrupp om ca 7 personer – byggnadsantikvarier och fotografer – inom stadsmuseets kulturmiljöenhet, under ledning av Stockholms stadsantikvarie och enhetschefen för kulturmiljöenheten samt ansvarig projektledare för Ytterstadsprojektet. Inventeringsmaterialet har ställts samman och beretts inom projektgruppen som föredragit materialet, inkluderande förslag till bedömningar/klassificeringar av varje fastighets kulturhistoriska värde, för en särskild klassificeringsgrupp (expertgrupp) bestående av stadsantikvarien och ca 4-5 av kulturmiljöenhetens byggnadsantikvarier, samtliga med lång erfarenhet av kulturhistoriska bedömningar. Stadsantikvarien har med stöd av gällande delegationsordning fattat de formella besluten om klassificering för varje fastighet. Klassificeringarna har föredragits och beslutats etappvis, huvudsakligen stadsdel för stadsdel. Stadsantikvariens beslut rörande klassificeringen/bedömningen av fastigheternas kulturhistoriska värden har noterats i föredragningsmaterialet till

text: klassificeringsgruppens möten. Uppgifter om klassificeringsnivå med motivering, tidpunkter för inventeringen och klassificeringsbeslutet m.m. har också, av stadsmuseet, förts in i RAÄ:s Bebyggelseregister (dock utan att direkt göras allmänt tillgängliga, se nedan). Besluten om de kulturhistoriska klassificeringarna har sedan etappvis, normalt ca 5 stadsdelar åt gången, anmälts till kulturnämnden. Efter att kulturnämndens protokoll från det sammanträde där besluten anmälts hos nämnden justerats, har uppgifterna i Bebyggelseregistret gjorts tillgängliga för allmänheten. Klassificeringarna har också gjorts tillgängliga för allmänheten bl.a. hos stadsmuseet i det s.k. Faktarummet. Det ovan beskrivna förfarandet har huvudsakligen skett i enlighet med en av stadsmuseinämnden godkänd beslutsordning beträffande kulturhistorisk klassificering. Några särskilda underrättelser till varje enskild fastighetsägare under pågående inventerings- och klassificeringsarbete har inte gjorts. Löpande under hela projektets gång har emellertid funnits information på stadsmuseets hemsida och generell information har också skett genom anslag på stadsdelarnas anslagstavlor, tidningsartiklar osv. Stadsmuseet lämnar också upplysningar när enskilda hör av sig t.ex. på telefon till museet. Under hösten 2008 erhöll stadsmuseet resurser för och påbörjade ett utskick av information till varje enskild fastighetsägare i ytterstaden vars fastighet erhållit en grön- eller blåmarkerad klassificering. Informationen till fastighetsägare i stadsdelen Norra Ängby skickades ut under hösten 2009. Klassificeringsbeslutet beträffande bebyggelsen i Norra Ängby fattades enligt vad som uppgavs i utredningen av stadsantikvarien den 6 mars 2008. Det anmäldes till kulturnämnden, som godkände anmälan den 25 mars 2008.

text: Av utredningen framgår att eventuella ekonomiska konsekvenser för berörda fastighetsägare inte vägdes in. I sitt yttrande över JO-anmälan har det från kulturnämndens sida i denna del anförts att den inte kan bedöma huruvida värdet påverkas för en fastighet som blir kulturhistoriskt klassificerad.

text: Kulturnämnden hade särskilt anmodats att yttra sig över vilka möjligheter fastighetsägare har att överklaga besluten om kulturhistoriska klassificeringar. I utredningen konstaterades därvid inledningsvis att kulturnämndens beslut om kulturhistoriska klassificeringar inte utgör beslut som äger någon rättskraft gentemot andra myndigheter eller enskilda; besluten är inte bindande eller verkställbara. Sammanfattningsvis ansågs besluten om kulturhistoriska klassificeringar inte utgöra sådana beslut enligt plan- och bygglagen som kan överklagas genom förvaltningsbesvär. Möjligheten att överklaga de kulturhistoriska klassificeringarna skulle därför avgöras enligt bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: om laglighetsprövning. De kunde enligt utredningen därför inte omprövas eller överklagas enligt

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser.

text: I tjänsteutlåtandet från kulturförvaltningen angavs att förvaltningen skulle se över sina rutiner för kulturhistorisk klassificering och den information som lämnas om den rättsverkan som besluten har m.m. Förvaltningen skulle därefter informera kulturnämnden om detta.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera kulturnämndens yttrande.

text: Bedömning

text: Det aktuella ärendet Stockholms stads kommunstyrelse gav 2004 stadsmuseinämnden i uppdrag att göra en kulturhistorisk klassificering av bl.a. Norra Ängby. Den inventering som följde – ”Ytterstadsprojektet” – pågick i cirka fem år och omfattade ett mycket stort antal byggnader. Den innebar att detaljerad information om varje byggnad inhämtades samt att byggnaden studerades på plats och fotograferades.

text: Information om projektet gjordes tillgänglig för allmänheten på olika sätt, men berörda fastighetsägare underrättades inte om inventeringen, och gavs följaktligen inte heller tillfälle att yttra sig över de överväganden som gjordes beträffande deras respektive hus.

text: På grundval av inventeringen tog stadsantikvarien den 6 mars 2008 ställning till klassificering av enskilda byggnader. Något formligt beslut existerar dock inte. Stadsantikvariens ställningstagande anmäldes därefter till kulturnämnden den 25 mars samma år, varvid nämnden, som det får förstås, godkände detsamma. Nämnden beslöt även att handlingarna i ärendet skulle tillställas stadsbyggnadsnämnden för kännedom.

text: I oktober 2009 erhöll anmälaren i detta ärende en skrivelse undertecknad av stadsantikvarien BB. Den var rubricerad ”Ni äger en K-märkt fastighet!” och innefattade en underrättelse om att hans fastighet, V 3, klassificerats som kulturhistoriskt värdefull i den näst högsta klassen, grönt. Av skrivelsen framgick att många byggnader i området blivit förändrade, vilket gjorde att ”de få välbevarade stugorna har ett dokumentvärde” och att V 3 var en stuga av det slaget. I skrivelsen angavs vidare:

text: I och med att byggnaden är grönklassad kan

text: 3 kap. 12 § i plan- och bygglagen

text: tillämpas, dvs. byggnadens kulturhistoriska värde får inte förvanskas genom ombyggnad eller andra förändringar. [.] Tänk på att alla yttre förändringar kräver bygglov och för väsentliga inre förändringar ska en bygganmälan göras.

text: I ett till underrättelsen bilagt faktablad fanns allmän information. Där stod bl.a. att begreppet k-märkt inte hade någon juridisk innebörd. Det angavs även att för en byggnad som – i likhet med anmälarens hus – grönmarkerats gällde 3 kap. 12 § (numera 8 kap. 13 §) plan- och bygglagen, varefter bl.a. den bestämmelsen återgavs med tillägget att den gällde såväl interiör som exteriör.

text: Den rättsliga ramen Den klassificering som gjorts i det här aktuella ärendet svarar inte mot någon rättslig reglering. Den kulturhistoriska klassificeringen av byggnader i allmänhet utgör dock ett allmänintresse, som kommer till uttryck i bl.a. plan- och bygglagstiftningen. Klassificeringsverksamheten som sådan har därigenom ett övergripande lagstöd. Det frågan här gäller är vilken skyldighet det allmänna har i förhållande till en enskild fastighetsägare, som motsätter sig en ”k-märkning”. Av

text: intresse för den bedömningen är bl.a. hur den intresseavvägning som därvid måste ske har hanterats i lagstiftningssammanhang.

text: I kulturminneslagen och plan- och bygglagen finns bestämmelser som reglerar hur särskilt skydd för byggnader som är av kulturhistoriskt värde ska åstadkommas.

text: En byggnad kan enligt närmare bestämmelser i kulturminneslagen av länsstyrelse förklaras för byggnadsminne. Ägarens rättigheter ska beaktas, se 3 kap. 3 § kulturminneslagen. Beslut om byggnadsminnesförklaring kan överklagas till domstol.

text: I

text: 8 kap.

text: plan- och bygglagen

text: finns bestämmelser till skydd för kulturhistoriska intressen. Enligt 13 § får en byggnad som är särskilt värdefull från kulturhistorisk synpunkt inte förvanskas (förvanskningsförbud). Enligt 14 § ska ett byggnadsverks underhåll anpassas till omgivningens karaktär och byggnadsverkets värde från kulturhistorisk synpunkt. Om byggnadsverket därvid är särskilt värdefullt, ska det underhållas så att de särskilda värdena bevaras. En ändring eller flyttning av en byggnad ska vidare utföras varsamt så att hänsyn tas till dess kulturhistoriska värden (17 §).

text: Tillsyn över förvanskningsförbudets efterlevnad sker som regel i samband med byggnadsnämndernas prövning av bygg- och rivningslov m.m. (se

text: 9 kap.

text: plan- och bygglagen

text: ). Prövningen sker i former där den enskildes rätt beaktas och med möjlighet till överklagande. En kommun kan vidare i detaljplan utöka skyldigheten för en fastighetsägare att söka bygglov, 4 kap. 15 §. I detaljplanen kan kommunen också ställa upp varsamhets- eller skyddsbestämmelser och rivningsförbud för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse (

text: prop. 2009:10

text: :170 s. 191 f.). Detta regleras närmare i 4 kap. 16 § 2 och 3. Avsikten är att reglerna ska kunna användas även för att skydda enstaka byggnader. Förfarandet, inklusive tillvaratagandet av berörda fastighetsägares rättigheter, regleras i 5 kap. Beslut om detaljplan får överklagas enligt vad som närmare anges i 13 kap.

text: Sammanfattningsvis föreligger det ett antal möjligheter att till skydd för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse inskränka fastighetsägarens rätt. Gemensamt för dessa är dock som framgått att de föreskriver ett förfarande där ägarens rättigheter beaktas.

text: Lagstiftaren har övervägt om särskilda regler om kulturminnesmärkning bör införas. Det skedde efter det att Kulturbebyggelseutredningen i sitt slutbetänkande K-märkt – förslag till förbättrat skydd för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse (

text: SOU 2004:94

text: ) föreslagit att kommuner i plan- och bygglagen skulle ges befogenhet att besluta om kulturminnesmärkning av enskilda byggnader. Innebörden av ett sådant beslut skulle bl.a. vara att byggnaden omfattades av förvanskningsförbudet i 8 kap. 13 §. Syftet var att åstadkomma ett för ägaren och allmänheten tydligt ställningstagande som klargjorde de värden byggnaden bedömts ha och vilka konsekvenser denna bedömning kunde föra med sig (a. bet. s. 159). Genom beslutet om märkning skulle frågan om byggnadens klassificering

text: avgöras; saken skulle inte kunna bli föremål för något förnyat övervägande i bygglovsprocessen (a. bet s.173). – Regeringen avvisade förslaget under hänvisning till de rättsliga möjligheter som redan finns till skydd för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse (se regeringens skrivelse 2009/10:74 s. 8 f. och 2009/10:KrU8). Regeringen påpekade att en kommun enligt plan- och bygglagen har befogenhet att i detaljplan m.m. meddela särskilda bestämmelser med exempelvis preciserade krav eller förhöjd bygglovsplikt.

text: Innebörden av den ovan beskrivna regleringen och lagstiftarens just redovisade ställningstagande är att frågor om tillämpligheten av förvanskningsförbudet i planoch bygglagen ska avgöras i enlighet med de förfaranden som föreskrivs i den lagen. Det bör mot den bakgrunden inte komma i fråga att kommuner bakvägen, genom en icke författningsreglerad kulturminnesmärkning, söker ställa upp bygglovsrestriktioner, särskilt inte om det sker utan kommunikation med den enskilde och i former som inte medger överklagande, dvs. utan sådana rättssäkerhetsgarantier som ska tillämpas när restriktioner enligt plan- och bygglagen beslutas.

text: Bedömning av det som anmälts I den underrättelse om beslutet som i detta fall tillställdes fastighetsägaren angavs att dess innebörd var att 3 kap. 12 § (numera 8 kap. 13 §) i plan- och bygglagen kunde tillämpas, vilket medförde att byggnadens kulturhistoriska värde inte fick förvanskas genom ombyggnad eller andra förändringar. Ingenstans i den av stadsantikvarien undertecknade handlingen framgick att klassificeringen skulle sakna rättslig verkan. Underrättelsen gav i stället ett klart intryck av att det förelåg särskilda bygglovsrestriktioner för byggnaden. Det till underrättelsen bifogade faktabladet förändrar inte den helhetsbilden.

text: Vilken konkret effekt kulturnämndens klassificeringar får för den enskilde fastighetsägaren ger utredningen ingen fullständig bild av. Klassificeringens betydelse för fastighetsvärdet synes inte ha intresserat kommunen; anmälarens uppgift om en värdepåverkan i miljonklassen har i nämndens yttrande till JO lämnats obestridd. Nämnden har i stället framhållit att de kulturhistoriska klassificeringarna saknar rättskraft och att de inte är bindande för andra myndigheter. Det sätt på vilket förfarandet genomfördes innebär dock en uppenbar risk för att klassificeringsfrågan – tillämpligheten av plan- och bygglagens förvanskningsförbud – inte kommer att bli föremål för något förnyat övervägande i en eventuell bygglovsprocess. Den kulturhistoriska klassificeringen var med andra ord ägnad att påverka fastighetsägarens rättsliga ställning och fungera som en bygglovsrestriktion. Det senare torde också ha varit avsikten, eftersom en individuell klassificering, byggnad för byggnad, enligt plan- och bygglagens normer, annars framstår som meningslös. En sådan avsikt kommer även till uttryck i den skrivelse som tillställdes anmälaren.

text: Den kulturhistoriska klassificeringen ter sig mot denna bakgrund som en sådan bygglovsrestriktion som enligt vad som ovan sagts bör anses otillåten.

text: Kulturnämnden har i alla händelser saknat befogenhet att fatta något beslut med det innehåll som förmedlades i underrättelsen till anmälaren. Kulturnämnden i Stockholms stad ska mot denna bakgrund kritiseras för klassificeringen av anmälarens byggnad

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
God man/förvaltare
Vårdnad

title: Kritik mot Socialnämnden i Helsingborgs kommun för dröjsmål med att vidta åtgärder enligt lagen (2005:429) om god man för ensamkommande barn

sammanfattning: Fem s.k. ensamkommande barn, som vistas i Helsingborgs kommun, har beviljats uppehållstillstånd i Sverige. Socialnämnden har därmed haft att vidta åtgärder för att få till stånd särskilda förordnanden av vårdnadshavare för barnen, om inte särskilda skäl talar emot det. Socialnämnden har dröjt över ett år med att vidta åtgärder och har hänvisat till att frågan om ersättning till vårdnadshavarna inte reglerats mellan nämnderna inom kommunen. Att det rådde oklarhet om ersättningen borde inte ha påverkat handläggningen. Socialnämnden kritiseras för sitt dröjsmål.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 7 november 2011, klagomål mot Socialnämnden i Helsingborgs kommun avseende nämndens underlåtenhet att hos tingsrätten väcka talan eller anmäla behov av särskilt förordnad vårdnadshavare för fem barn för vilka hon var god man enligt lagen om god man för ensamkommande barn. Av anmälan framgick att beslut om att bevilja permanent uppehållstillstånd för barnen fattats vid olika tillfällen under tiden från den 15 november 2010 till den 15 juni 2011.

text: Utredning

text: Socialnämnden anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som framförts i AA:s anmälan till JO.

text: I ett remissvar, antaget av nämnden vid ett sammanträde den 19 januari 2012, anfördes bl.a. följande.

text: AA är god man för fem av de ensamkommande barn som tagits emot i Helsingborgs stad. Samtliga barn har fått uppehållstillstånd och bor på socialnämndens boende Trappan. AA ifrågasätter i sin anmälan varför det ännu inte tillsatts någon särskilt förordnad vårdnadshavare för barnen och anser att det är angeläget att frågan utreds skyndsamt. Beviljas barnet uppehållstillstånd ska socialnämnden enligt

text: 10 § lag (2005:429)

text: om god man för ensamkommande barn, väcka talan om eller anmäla behov i Tingsrätten av en särskilt förordnad vårdnadshavare enligt

text: Föräldrabalken

text: , om inte särskilda skäl talar emot det. Socialnämnden har således en lagstadgad skyldighet att väcka talan

text: om behov av vårdnadshavare. Fram till dess att barnet beviljas särskilt förordnad vårdnadshavare kvarstår god man. Enligt nu gällande bestämmelser finns inget lagstöd för att en särskild förordnad vårdnadshavare har rätt till ersättning om vårdnadshavaren inte samtidigt är familjehemsförälder. Eftersom området inte är reglerat har det lämnats till socialnämnden och överförmyndarnämnden i varje kommun att tillsammans lösa frågan. Olika praxis har bildats i landet – i vissa kommuner tar överförmyndarnämnden hela kostnadsansvaret och i andra kommuner delas kostnaden upp mellan överförmyndarnämnden och socialnämnden. Problemet har lyfts till lagstiftaren och det har nu arbetats fram ett förslag (

text: Ds 2011:34

text: ) innebärande att särskilt förordnad vårdnadshavare ska ersättas med 50 kronor per dygn. Helsingborgs stads socialnämnd har tillsammans med överförmyndarnämnden försökt få klarhet i om vårdnadshavarna ska ersättas ekonomiskt, i vilken omfattning det ska ske och vilken nämnd inom Helsingborgs stad som ska stå för ersättningen. Anledningen till att socialnämnden ännu inte väckt talan eller anmält behov av särskilt förordnad vårdnadshavare för de barn som anges i anmälan till JO är att rättsläget varit oklart. Socialnämnden har haft som ambition att försöka reda ut alla de frågetecken som finns kring hanteringen av särskilt förordnad vårdnadshavare innan talan väcks hos Tingsrätten och detta har fått till följd att nämnden inte uppfyllt den skyldighet som föreligger enligt lag. På grund av avsaknad av lagregler, praxis och annan vägledning har det varit svårt för socialnämnden att ta ställning i frågan om hur ärendena ska hanteras och hur uppdelningen ska se ut mellan socialnämnden och överförmyndarnämnden. Den 22 november 2011 har det slutits avtal mellan nämnderna innebärande att socialnämnden har ansvaret för rekrytering, arvodering, utbildning och övriga frågor som rör särskilt förordnad vårdnadshavare och överförmyndarnämnden har ansvaret för frågor som rör motsvarande områden för god man. Efter att avtalet slutits har Socialnämnden påbörjat rekryteringsförfarandet och har nu ett antal ärenden under handläggning gällande ansökan till Tingsrätten om särskilt förordnad vårdnadshavare. I Helsingborg har socialnämnden startat ett boende för ensamkommande barn, Trappan, där barnen får sin dagliga omsorg oavsett om de har god man eller särskilt förordnad vårdnadshavare. Frågan om barnens behov av vårdnadshavare avser därför inte själva omvårdnaden om barnen, utan behovet av att det finns en ställföreträdare för barnet som kan ta beslut i större frågor. Personal på Trappan, socialsekreterare och god man har tillsammans försökt lösa de frågor som hittills uppstått och har varit behjälplig i kontakten med skola, migrationsverket och andra myndigheter. Socialnämnden är medveten om att nämnda oklarheter inte fråntar nämnden sitt ansvar att väcka talan hos Tingsrätten om särskilt förordnad vårdnadshavare och medger att frågan borde ha lösts mer skyndsamt. Socialnämnden vill dock poängtera att den inte har brustit i omsorgen om barnen och att barnen inte farit illa till följd av nämndens dröjsmål av handläggningen. Det är överförmyndaren och den gode mannen som drabbats av olägenheter. Barnens boende på Trappan har väl tillgodosett den dagliga omsorgen och den långsiktiga planeringen för barnen.

text: AA kommenterade nämndens remissvar.

text: Rättslig reglering

text: Lagen om god man för ensamkommande barn tillämpas i vissa fall för den som är under 18 år och som är utländsk medborgare eller statslös (1 §). Om barnet vid ankomsten till Sverige är skilt från båda sina föräldrar eller från någon annan vuxen person som får anses ha trätt i föräldrarnas ställe, ska överförmyndaren enligt 2 § förordna en god man att i vårdnadshavares och förmyndares ställe ansvara för barnets personliga förhållanden och sköta dess angelägenheter.

text: Beviljas barnet uppehållstillstånd, ska socialnämnden i den kommun där barnet vistas enligt

text: 10 § samma lag

text: hos rätten väcka talan om eller anmäla behov av en

text: föräldrabalken

text: , om inte särskilda skäl talar emot det. Överförmyndaren ska underrätta socialnämnden om att förutsättningar för en sådan talan eller anmälan föreligger.

text: Ett särskilt skäl för att inte väcka talan om eller anmäla behov av en särskilt förordnad vårdnadshavare kan vara att barnet inom viss kortare tid fyller 18 år (

text: prop. 2004/05:136 s. 40

text: Bedömning

text: Om ett ensamkommande barn beviljas uppehållstillstånd i Sverige, innebär detta som regel att barnet kommer att vistas här i landet under en längre tid. Det innebär också att barnets tillvaro kommer att präglas av större stabilitet, med fast bostad och mera planmässig utbildning. Det ensamkommande barnets behov av ställföreträdare kvarstår dock. Med de nya villkoren för barnets vistelse finns då både anledning och förutsättningar att inrikta ställföreträdarens arbete mera på den dagliga omsorgen och den långsiktiga planeringen för barnets framtid än de komplicerade frågor som ofta kan uppkomma i anslutning till barnets ankomst till Sverige och dess inledande vistelse här. Den gode man som inledningsvis förordnats för det ensamkommande barnet bör därför i detta läge ersättas av en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare enligt

text: föräldrabalkens

text: allmänna regler (

text: prop. 2004/05:136 s. 39

text: f.).

text: AA har utsetts till god man för fem ensamkommande barn, som vistas i Helsingborgs kommun. Barnen, som är födda mars 1994–april 1996, beviljades under åren 2010 och 2011 uppehållstillstånd, det yngsta i november 2010 och det äldsta i juni 2011. Socialnämnden hade därmed att vidta åtgärder för att få till stånd ett förordnande av en eller flera vårdnadshavare, om inte särskilda skäl talade emot det.

text: Socialnämnden har, såvitt framgår av utredningen, i flera av nu aktuella fall dröjt över ett år med att inleda utredningar och vidta andra åtgärder för att förordnanden ska kunna komma till stånd. I yttrandet har socialnämnden anfört i huvudsak att nämnden inte väckt talan eller anmält behov av särskilt förordnade vårdnadshavare med anledning av att rättsläget kring ersättningen till vårdnadshavarna är oklart och att ansvarsfördelningen mellan nämnderna i den egna kommunen inte har kunnat fastställas tidigare.

text: Någon särskild reglering för hur särskilt förordnande vårdnadshavare skulle ersättas fanns inte när barnen beviljades uppehållstillstånd. Att det rådde oklarhet om ersättningen borde dock inte ha påverkat handläggningen av frågan om utseende av vårdnadshavare. Nämnden förtjänar kritik för sitt dröjsmål.

text: Det är utifrån remissvaret oklart huruvida utredningar de facto har inletts avseende barnen i fråga. Jag förutsätter dock att nämnden numera har vidtagit åtgärder för att vårdnadshavare ska kunna förordnas för de barn som inte redan uppnått eller närmar sig myndig ålder.

text: Med den kritik som uttalats avslutas ärendet.


avgjordAv: Jan Pennlöv

title: Ett initiativärende angående försäkringskassas utredningsskyldighet i ett ärende om underhållsstöd

text: JO Pennlöv meddelade den 29 februari 2000 ett beslut med följande innehåll.

text: lnitiativet

text: Vid min inspektion av Stockholms läns allmänna försäkringskassa, lokalkontoret City, den 11 februari 1999 granskade jag bl.a. ärenden rörande underhållsstöd.

text: I ett ärende hade försäkringskassan förelagt sökanden att – vid äventyr av avslag – komplettera sin ansökan med meddelande om betänketid och personbevis. Eftersom kompletteringen uteblev avslog kassan ansökan, varvid

text: 4 § lagen (1996:1030)

text: om underhållsstöd (USL) åberopades. Det som iakttagits föranledde frågor om hur långt kassans egen utredningsskyldighet sträcker sig i ett sådant fall, om kassan vid utebliven komplettering bör avvisa en ansökan i stället för att avslå den samt om kassan åberopat rätt lagrum i sitt beslut. Jag beslutade därför att låta utreda saken inom ramen för ett på mitt initiativ upptaget ärende.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till försäkringskassan för yttrande över handläggningen av ärendet. I sitt remissvar har försäkringskassan genom direktören AA anfört bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Försäkringskassan fick den 27 november 1998 in ansökan om underhållsstöd för barnen BB och CC. Enligt ansökan samt försäkringskassans uppgifter var föräldrarna fortfarande gifta med varandra. Enligt försäkringskassans uppgifter var de även folkbokförda på samma adress. Enligt

text: 5 § lagen (1996:1030)

text: om underhållsstöd (USL) skall föräldrar som är gifta med varandra anses bo tillsammans även om de inte är folkbokförda på samma adress, om inte den som begär underhållsstöd eller som stöd betalats ut till visar annat. Försäkringskassan skickade därför en kommuniceringsskrivelse till boföräldern DD med anmodan att senast [den] 30 december 1998 komplettera ansökan med betänketidshandling och personbevis, i annat fall avsåg försäkringskassan att avslå ansökan. Försäkringskassan ansåg sig även behöva veta varför DD ansökt om underhållsstöd.

text: Eftersom någon komplettering som kunde styrka att föräldrarna inte längre bodde tillsammans inte kommit till försäkringskassan fattade försäkringskassan den 14 januari 1999 beslut att avslå ansökan om underhållsstöd.

text: Yttrande

text: Av förarbetena till den nya lagen om underhållsstöd framgår följande. Enligt skrivningen i 5 § finns två presumtionsregler som anger [i] vilka situationer föräldrar skall anses bo tillsammans. I dessa fall blir det den som begär underhållsstöd (dvs. sökanden) som har att visa att något sammanboende i lagens mening inte föreligger. Förmår denne inte visa detta skall underhållsstöd vägras eller dras in. Utifrån dessa förhållanden får det anses åligga DD att visa att hon inte längre sammanbor med sin make, tillika barnens fader. Då hon inte gjort detta har försäkringskassan haft rätt att avslå ansökan. Den utredningsskyldighet som åligger försäkringskassan enligt

text: förvaltningslagens

text: regler måste, enligt försäkringskassans uppfattning, anses vara subsidiär till reglerna i USL. Försäkringskassan anser även att det är rätt att i dessa ärenden avslå ansökan och inte avvisa. Försäkringskassan prövar förhållandena i sak och det är därmed korrekt att avslå ansökan. Avvisning är, enligt försäkringskassans mening, förbehållet situationer då försäkringskassan saknar möjlighet att pröva frågan i sak. Avslutningsvis vill försäkringskassan beklaga att det i beslutsbrevet förekommit vissa brister. Försäkringskassan har genom skrivfel hänvisat till

text: 4 §

text: USL i stället för

text: 5 §

text: USL. Beslutsbrevet kunde även på ett tydligare sätt ha angett orsaken till varför försäkringskassan avslog ansökan. Den egentliga anledningen till avslaget är inte de uteblivna kompletteringarna utan att föräldrarna anses fortfarande sammanbo och vid dessa förhållanden kan underhållsstöd inte beviljas.

text: Bedömning

text: Som en allmän princip brukar hävdas att official- eller undersökningsplikten gäller inom myndighetsförvaltningen. Myndigheten (i det här fallet försäkringskassan) skall alltså se till att ett ärende blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Denna grundsats har delvis blivit lagfäst genom regeln om serviceskyldighet i

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Svaret på frågan om hur långt försäkringskassans utredningsansvar sträcker sig låter sig dock inte ges i generella ordalag. Förhållandena växlar starkt mellan olika kategorier av ärenden (Hellners/Malmqvist, Nya

text: förvaltningslagen

text: med kommentarer, 5 uppl., s. 54).

text: Enligt

text: 7 § andra meningen förvaltningslagen

text: skall en myndighet vid handläggningen beakta möjligheten att själv inhämta upplysningar och yttranden från andra myndigheter, om sådana behövs. I vad mån försäkringskassan självmant skall skaffa utredning i ett ärende är ytterst en fråga om hur långt officialprincipen sträcker sig. Som framgår ovan får den frågan avgöras med hänsyn till framför allt ärendets karaktär (a.a. s. 72).

text: Ragnemalm har uttalat följande angående myndigheters utredningsskyldighet (Förvaltningsprocessens grunder, 7 uppl. s. 55 f.). Då en myndighet som ett led i fullgörandet av sin samhällsfunktion ex officio påbörjar handläggningen av ett ärende, är det naturligt, att man också har ansvaret för beredningen, även om ärendet direkt – positivt eller negativt – berör enskilt subjekt. – – – Då det däremot gäller ärenden, där den enskilde söker utverka en förmån av det allmänna, är det inte lika självklart, att officialprincipen bör gälla. I sådana ärenden om bidrag,

text: tillstånd och liknande får det tvärtom anses åvila sökanden att visa, att förutsättningarna för ett positivt beslut är uppfyllda. Skulle utredningen behöva kompletteras i något avseende, får det dock även här anses åligga myndigheten att ge anvisningar om detta. Inte minst i ärenden rörande sociala förmåner är det angeläget, att myndigheternas service i detta avseende inte är alltför begränsad. Man torde alltså kunna hävda, att officialprincipen gäller också i dessa ärenden men med en något modifierad tillämpning. Det beslutsfattande organet har ett principiellt ansvar för att den enskilde informeras om vad som krävs för att avgörandet skall vila på ett tillfredsställande underlag, men det åligger primärt initiativtagaren att skaffa fram detta material. Passivitet från initiativtagarens sida kan alltså leda till ett för honom oförmånligt beslut.

text: Enligt 3 § första stycket USL har ett barn rätt till underhållsstöd, om föräldrarna inte bor tillsammans eller den ena föräldern är avliden. Det krävs dessutom att barnet varaktigt bor och är folkbokfört hos en av föräldrarna (boföräldern) samt att boföräldern bor här i landet och, om barnet är underårigt, är vårdnadshavare för barnet.

text: I 4 § USL uppräknas ett antal situationer när ett barn inte har rätt till underhållsstöd.

text: När barnets föräldrar är folkbokförda på samma adress anses de enligt 5 § USL bo tillsammans, om inte den som begär underhållsstöd eller som stöd betalas ut till visar annat. Föräldrar som är gifta med varandra anses bo tillsammans även om de inte är folkbokförda på samma adress, om inte den som begär underhållsstöd eller stöd betalas ut till visar annat.

text: I de fall där någon av de två presumtionerna för sammanboende enligt 5 § USL föreligger, åligger det således den sökande föräldern att visa att hon/han inte bor tillsammans med den andra föräldern, för att rätt till underhållsstöd skall kunna komma i fråga. I det aktuella ärendet har försäkringskassan i skrivelse den 15 december 1998 till sökanden angett att komplettering med betänketidshandling och personbevis var nödvändig ”för att kunna handlägga ansökan” och även uppgett att den vid uteblivet svar kommer att avslå ansökan. Kassan har därmed enligt min mening fullgjort sin informationsskyldighet och kan inte kritiseras för att den avgjort ärendet utan att själv införskaffa de aktuella handlingarna från andra myndigheter.

text: Eftersom kassan genom sitt beslut den 14 januari 1999 har prövat ärendet i sak var det också riktigt att avslå i stället för att avvisa ansökan. Av beslutet kan dock inte med klarhet utläsas att kassan prövat ärendet i sak. I beslutet anges nämligen som enda motivering att sökanden inte inkommit med komplettering inom föreskriven tid. Därutöver hänvisas till 4 § USL. I sitt remissvar har kassan anfört att den genom skrivfel har hänvisat till 4 § USL i stället för till 5 § USL. Enligt min mening borde kassan även ha hänvisat till 3 § USL, som anger bl.a. att rätt till underhållsstöd förutsätter att föräldrarna inte bor tillsammans. Av remissvaret framgår vidare att den egentliga motiveringen till kassans avslagsbeslut var att föräldrarna ansågs sammanbo. Denna motivering borde givetvis ha kommit till uttryck i beslutet.

text: Såsom beslutet blivit formulerat kan det enligt min mening inte anses uppfylla kravet på motivering enligt

text: 20 § förvaltningslagen

text: . Kassan kan inte undgå kritik härför.

text: Jag är vidare kritisk till utformningen av kassans skrivelse till sökanden den 15 december 1998. Formuleringen ”för att vi skall kunna handlägga ansökan behöver vi komplettering ...” är inte korrekt. Med den återgivna formuleringen förefaller kassan närmast avse ”för att vi skall kunna bifalla ansökan ...”. Ansökan har ju också rent faktiskt kunnat handläggas utan de efterfrågade handlingarna. Det vore enligt min mening bättre om kassan i skrivelsen till sökanden hade redogjort för innehållet i 3 och 5 §§ USL och även talat om att föräldrarna enligt kassans uppgifter fortfarande var gifta med varandra och folkbokförda på samma adress. I stället för formuleringen ”kommer vi att avslå din ansökan” skulle skrivelsen med fördel kunnat avslutats med en upplysning om att kassan efter den utsatta svarstidens utgång hade kunnat avgöra ärendet på befintligt material.

text: Ärendet avslutas med den kritik som uttalats ovan.


nyckelord: Frihetsberövande Sjukvård

title: Kritik mot Sunderby sjukhus, Norrbottens läns landsting, för att en patient som tvångsvårdats enligt LVM inte har hindrats från att lämna sjukhuset. Även kritik mot en tjänsteman vid SiS för att bristfällig information har lämnats till socialtjänsten

sammanfattning: Tvångsvård enligt LVM anses påbörjad när missbrukaren på grund av ett beslut om omedelbart omhändertagande eller tvångsvård har inställt sig vid bl.a. ett sjukhus (20 § LVM). Det innebär att tvångsvården påbörjas direkt när missbrukaren kommer till sjukhuset, och det saknar betydelse om missbrukaren skrivs in eller inte. Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas har en skyldighet att besluta att en missbrukare som önskar lämna sjukhuset hindras från det under den tid som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras till ett LVMhem (24 § LVM). Sunderby sjukhus tillät vid två tillfällen att en missbrukare som skulle vårdas med stöd av LVM lämnade sjukhuset. Missbrukaren var inskriven vid sjukhuset vid det andra tillfället, men inte vid det första. Sjukhuset får när det gäller båda tillfällena kritik för att ha underlåtit att fatta beslut om att hindra missbrukaren från att lämna sjukhuset. Vid kontakt med en biträdande institutionschef vid ett LVM-hem fick socialtjänsten information som felaktigt gav intryck av att tvångsvården inte hade påbörjats i rätt tid eftersom missbrukaren inte hade skrivits in vid sjukhuset och att LVM-hemmet därför inte kunde ta emot henne. Den biträdande institutionschefen kan inte undgå kritik för att ha lämnat den bristfälliga informationen.

text: 2016-01-19 5720-2014

text: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

text: Kritik mot Sunderby sjukhus, Norrbottens läns landsting, för att en patient som tvångsvårdats enligt LVM inte har hindrats från att lämna sjukhuset. Även kritik mot en tjänsteman vid Statens institutionsstyrelse för att bristfällig information har lämnats till socialtjänsten

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO, som senare kompletterades, klagade AA, enhetschef vid socialförvaltningen i Kalix kommun, på vuxenpsykiatrin vid Sunderby sjukhus, Norrbottens läns landsting. AA klagade också på Statens institutionsstyrelse (SiS).

text: Sunderby sjukhus AA uppgav bl.a. följande: Sjukhusets verksamhetschef har vid två tillfällen underlåtit att hindra BB från att lämna sjukhuset, trots att BB tvångsvårdades med stöd av lagen (

text: ) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM.

text: Den 12 juni 2014 beslutade förvaltningsrätten att BB skulle få tvångsvård med stöd av

text: 4 §

text: LVM. Socialnämnden begärde polishandräckning för att BB skulle föras till sjukhus för bedömning och därefter till det anvisade LVM-hemmet. Den 13 juli 2014 påträffades BB av polis och fördes till Sunderby sjukhus. En läkare beslutade att BB inte skulle skrivas in och hon lämnade sjukhuset.

text: Den 7 november 2014 beslutade socialnämndens ordförande med stöd av

text: 13 §

text: LVM att BB omedelbart skulle omhändertas. Genom polishandräckning fördes hon samma dag till Sunderby sjukhus. Avsikten var att hon, när den inledande vården vid sjukhuset hade avslutats, skulle föras till det LVM-hem som hade anvisats. Socialnämndens beslut om omedelbart omhändertagande faxades till sjukhuset. Den 10 november 2014 fick socialtjänsten veta att sjukhuset tänkte tillåta att BB lämnade sjukhuset eftersom hon vägrade att ta emot fortsatt abstinensvård. AA kontaktade då verksamhetschefen vid vuxenpsykiatrin för att meddela att verksamhetschefen enligt

text: 24 §

text: LVM ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset under den tid som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras till ett LVM-hem. Verksamhetschefen uppgav att hon skulle vidarebefordra det till den aktuella avdelningen, men när meddelandet nådde den ansvarige läkaren hade BB redan tillåtits att lämna sjukhuset.

text: När anmälan kompletterades, den 24 november 2014, hade socialtjänsten ännu inte hittat BB. Sjukhusets underlåtenhet att besluta om att hålla kvar BB ledde alltså till att BB inte fick den vård som domstol hade beslutat om.

text: Statens institutionsstyrelse AA anförde i huvudsak följande: I september 2014 tog socialtjänsten kontakt med institutionschefen vid SiS-hemmet Rebecka/Ekebylund för att fråga om LVM-vården för BB fortfarande kunde verkställas vid institutionen. Från socialtjänstens sida ansåg man att det beslut om tvångsvård som förvaltningsrätten hade fattat i juni 2014 verkställdes när BB en månad senare fördes till Sunderby sjukhus. Institutionschefen uppgav dock att beslutet inte hade verkställts eftersom BB inte hade skrivits in vid sjukhuset, och att detta medförde att institutionen inte kunde ta emot BB.

text: Utredning

text: JO begärde att SiS och Landstingsstyrelsen för Norrbottens läns landsting skulle yttra sig över det som AA hade anfört.

text: Landstingsstyrelsen anförde bl.a. följande:

text: Sammanfattande redogörelse för handläggningen

text: Händelse 1 [– – –] Av journalanteckningar avseende aktuell händelse framkommer följande: Patienten inkom den 13 juli 2014 med polis till jourmottagningen, psykiatrin, Sunderby sjukhus. Förvaltningsrätten hade den 12 juni 2014 beslutat att patienten skulle beredas tvångsvård med stöd av lagen om vård av missbrukare.

text: Den 13 juli 2014 utfördes somatiskt och psykiskt status av underläkare. En bedömning gjordes av underläkare att patienten inte var i behov av akut psykiatrisk tvångsvård och därefter gjordes bedömningen att det inte förelåg någon rätt att hålla kvar patienten. Samråd genomfördes mellan primärjour och bakjour. Patienten skrevs aldrig in. Socialtjänsten i Kalix kontaktades och informerades om ovanstående bedömning innan patienten släpptes ut. Det saknas dokumentation i journalen om att kontakt tagits med behandlingshemmet eller att man försäkrat sig om att socialtjänsten kontaktat behandlingshemmet där patienten skulle placeras innan patienten släpptes ut.

text: Händelse 2 – – –

text: Av journalanteckningar avseende aktuell händelse framkommer följande. Patienten inkom den 7 november 2014 med polistransport efter att Förvaltningsrätten beslutat att patienten skulle beredas tvångsvård med stöd av lagen om vård av missbrukare. Patienten fördes med polis till hälsocentral och efter läkarundersökning till den psykiatriska mottagningen. Patienten bedömdes vid psykiatriska jourmottagningen, Sunderby sjukhus av AT-läkare och skrevs in för farmakologisk behandling med planerad förnyad bedömning dagen efter av överläkare. Den 8 november 2014 utfördes en förnyad bedömning av överläkare där det bland annat dokumenterats att patienten är på akut LVM, inte får skrivas ut och att psykiatrin har skyldighet att hålla patienten kvar. Den 9 november 2014 flyttas patienten till psykiatrins tillnyktringsenhet eftersom patienten var påverkad av droger som intagits på avdelningen. Den 10 november uttrycker patienten att denne inte vill stanna kvar på avdelningen utan vill skriva ut sig. Vid patientkonferens och telefonkontakt med läkare framkommer att patienten vårdas enligt hälso- och sjukvårdslagen och därför själv får bestämma om denne vill stanna eller skriva ut sig. Patienten får skriva ut sig. Av utskrivningsanteckning upprättad av AT-läkare den 10 november 2014 framgår att då oklarheter funnits huruvida verksamhetschef tagit beslut om att kvarhålla patienten och patienten vill bli utskriven, lämnar patienten vårdavdelningen. Socialtjänst och polis söks för att informeras om att patienten blivit utskriven från avdelningen. Av dokumentationen i journalen framgår inte om kontakt nåtts. Enhetschefen vid missbruks- och beroendeavdelningen informerade verksamhetschefen att patienten var på väg att skrivas ut. Detta hann dock inte förhindras innan patienten lämnade avdelningen.

text: Sammanfattande bedömning

text: När det gäller den första händelsen, den 13 juli 2014, borde en tydligare dialog ha förts med socialtjänsten och med behandlingshemmet där patienten skulle placeras efter den psykiatriska bedömningen. Landstingsstyrelsen kan konstatera att patienten skulle ha hindrats från att lämna sjukhuset under den tid som behövdes för att säkerställa att patienten kunde föras över till ett LVM-hem. Eftersom det saknades riktlinjer och rutiner för handläggningen gjordes dock inte detta. Kunskaperna om lagstiftningen LVM, Lag 1988:870 om vård av missbrukare i vissa fall, var inte tillräckliga inom jourteamet. När det gäller den andra händelsen, den 7 till 10 november 2014, kan landstingsstyrelsen konstatera att patienten inte skulle ha tillåtits att lämna avdelningen. Patienten skulle ha hindrats från att lämna sjukhuset under den tid som behövdes för att säkerställa att patienten kunde föras över till ett LVM-hem.

text: Eftersom det saknades riktlinjer och rutiner för handläggningen gjordes inte detta. Kunskaperna om lagstiftningen LVM, Lag 1988:870 om vård av missbrukare i vissa fall, var inte tillräckliga inom jourteamet.

text: Handlingsplan och planerade insatser

text: Landstingsstyrelsen konstaterar att vuxenpsykiatrin har gjort en grundlig genomgång och analys av de två händelserna och presenterat en handlingsplan till personalen med omfattande utbildnings- och fortbildningsinsatser för att komma till rätta med de brister som föreligger i verksamheten (se bifogad handlingsplan). Av handlingsplanen framgår bland annat att regelbunden information ska ske till stafettläkare, AT-läkare, ST-läkare och ordinarie specialistläkare samt vårdpersonal. Regelbundna utbildningsinsatser avseende tvångslagstiftning ska genomföras. En rutin för riktlinjer vid abstinensbehandling eller annan sjukhusvård för patienter som är dömda enligt LVM har tagits fram. Information om aktuellt JO-ärende har kommunicerats och diskuterats i läkargruppen och på avdelningens arbetsplatsträff. Information i syfte av lärande har även delgivits om ärendet till övriga verksamhetschefer psykiatrin i länet samt övriga verksamhetschefer inom närsjukvården Luleå/Boden.

text: SiS anförde bl.a. följande:

text: Institutionschefens yttrande

text: Institutionschefen vid Rebecka/Ekebylund har uppgett bl.a. följande. Rebecka/Ekebylund fick den 11 juni 2014 information av placeringsenheten vid SiS huvudkontor att BB skulle beredas plats på Rebecka/Ekebylund. Den 12 juni 2014 kom ett domsbevis in från förvaltningsrätten av vilket framgick att BB hade beretts vård med stöd av LVM. Vid denna tidpunkt fanns det ingen kontakt mellan socialtjänsten och Rebecka/Ekebylund. BB var vid detta datum inte omhändertagen. Socialtjänsten kontaktade sedan Rebecka/Ekebylund den 5 september 2014 med frågor kring verkställigheten. Socialtjänsten ansåg att LVM-vården inletts när klienten togs till sjukhus den 13 juli 2014. Diskussion om tolkningen av lagstiftningen och när verkställigheten ansågs påbörjad uppstod. Det fanns en oro från Rebecka/Ekebylunds sida att omhänderta BB utan giltigt lagrum. Biträdande institutionschef rekommenderade då socialtjänsten att ta ett omedelbart omhändertagande för att på så sätt säkerställa att BB fick vård. Innan den 5 september 2014 hade Rebecka/Ekebylund ingen information som sade att vården var inledd. Enligt SiS riktlinjer ska, då vården inletts på sjukhus, ansvarig sjuksköterska eller beredskapshavande institutionschef på LVMhemmet omgående ta kontakt med aktuell vårdgivare och informera om den skyldighet vårdgivaren har att kvarhålla en patient i avvaktan på transport till LVM-institutionen. Denna rutin kunde inte genomföras då det saknades kunskap om att klienten befann sig på sjukhus vid den aktuella tidpunkten. – – –

text: Bedömning

text: Det saknas anledning att ifrågasätta att kontakt har skett mellan Rebecka/Ekebylund och socialtjänsten den 5 september 2014. Däremot är det svårt att utreda vad som framkommit och hur frågeställningarna lät vid tillfället, då dokumentation saknas. En så pass viktig fråga som att socialtjänsten ringer och undrar när vårdtiden kan anses påbörjad för BB borde ha dokumenterats.

text: Med beaktande av vad som framgår av anmälan delar SiS bedömningen att LVM-vården påbörjades när BB fördes till sjukhus den 13 juli 2014. Av

text: 24 §

text: LVM framgår att verksamhetschefen genast ska underrätta socialnämnden eller SiS, om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Vidare ska verksamhetschefen besluta att missbrukaren ska hindras att lämna sjukhuset under den tid som behövs för att säkerställa transport till ett LVM-hem. Sjukhuset kontaktade inte SiS, vare sig i juli eller i november 2014. Trots att verksamhetschefen hade en skyldighet att hindra BB att lämna sjukhuset under den tid som behövdes för att säkerställa att hon kunde föras över till LVM-hemmet tilläts hon att lämna sjukhuset. Detta har inneburit att vården enligt

text: 4 §

text: LVM för BB avbröts. Tf. socialchefen CC yttrade sig över SiS remissvar. Hon anförde bl.a. följande: Enligt socialtjänstens dokumentation kontaktade jourhavande handläggare SiS den 13 juli 2014 för att undersöka möjligheten till tillfällig placering i väntan på transport till anvisat LVM-hem. Den placeringsansvarige vid SiS uppgav att det inte fanns någon sådan möjlighet.

text: Bedömning

text: Handläggningen vid Sunderby sjukhus

text: Bakgrund

text: I juni 2014 beslutade förvaltningsrätten att BB skulle tvångsvårdas med stöd av LVM. Ungefär en månad senare fördes hon med polishandräckning till Sunderby sjukhus. Där beslutade en läkare samma dag att hon inte skulle skrivas in, och hon lämnade sjukhuset.

text: I november 2014 beslutade socialnämnden att omedelbart omhänderta BB med stöd av

text: 13 §

text: LVM. Senare samma dag fördes hon med polishandräckning på nytt till Sunderby sjukhus. Hon skrevs dock ut från sjukhuset några dagar senare på grund av att hon hade vägrat att ta emot abstinensvård.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: När förvaltningsrätten har beslutat om tvångsvård enligt LVM ska socialnämnden se till att beslutet verkställs genom att missbrukaren får vård i ett LVM-hem eller (i vissa fall) på sjukhus (

text: 12 §

text: LVM). Vården ska anses påbörjad när missbrukaren på grund av beslut om omedelbart omhändertagande eller tvångsvård har inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller ett sjukhus (

text: 20 §

text: LVM).

text: Det är SiS som beslutar om intagning i och utskrivning från ett LVM-hem (

text: 25 §

text: LVM).

text: Vården ska inledas på sjukhus om förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas ska se till att socialnämnden eller SiS genast underrättas om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset under den tid som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem (

text: 24 §

text: LVM). När

text: verksamhetschefen är skyldig att hålla kvar missbrukaren har han eller hon möjlighet att begära biträde av polismyndigheten för att föra missbrukaren till ett LVM-hem (

text: 45 § tredje punkten

text: LVM).

text: Frågan om när verksamhetschefens skyldigheter enligt

text: 24 §

text: LVM inträder behandlades i förarbetena till bestämmelsen:

text: Det kan enligt regeringens mening inte vara förenligt med intentionerna bakom bestämmelsen om underrättelseskyldighet att en patient fritt skall kunna lämna sjukhuset utan någon åtgärd från personalens sida, enbart av det skälet att patienten ännu inte har blivit föremål för ett formellt beslut om intagning i sjukhuset. Det är därför väsentligt att det i lagtexten tydligt framgår när förutsättningarna för verksamhetschefens underrättelseskyldighet och därmed kvarhållningsrätt föreligger. LVM-utredningen har föreslagit att underrättelseskyldigheten skall inträda så snart vårdtagaren har förts till sjukhusenheten. Länsrätten i Stockholm har i sitt remissvar påpekat att det kan finnas situationer där vårdtagaren självmant inställer sig vid en sjukhusenhet, vilket inte fångas upp med begreppet förts. Länsrätten föreslår därför uttryckssätten vistas eller finns. Regeringen instämmer i den bedömningen, och föreslår lydelsen ”där vårdtagaren vistas”. (

text: Prop. 2004/05:123, s. 37

text: f.) Verksamhetschefens ansvar för att missbrukaren inte lämnar sjukhuset inträder alltså direkt när missbrukaren kommer till sjukhuset, och det saknar betydelse om missbrukaren skrivs in eller inte.

text: Sjukhusets handläggning stred mot

text: 24 §

text: LVM

text: Vården av BB påbörjades när hon kom till Sunderby sjukhus i juli 2014. Trots att hon inte skrevs in då vistades hon där i den mening som avses i

text: 24 §

text: LVM. När hon gav uttryck för att hon ville lämna sjukhuset var verksamhetschefen därför skyldig att besluta att hindra henne från det så att hon kunde föras över till ett LVM-hem. Underlåtenheten att fatta ett sådant beslut stred mot regeln i

text: 24 § tredje stycket

text: LVM.

text: Eftersom vården hade påbörjats i juli gällde förvaltningsrättens beslut om tvångsvård fortfarande i november 2014. (Jag återkommer till den frågan nedan.) När BB under sjukhusvistelsen i november gav uttryck för att hon ville lämna sjukhuset hade verksamhetschefen därför en skyldighet att se till att hon hölls kvar där. Att BB skrevs ut från sjukhuset utan att det hade vidtagits några åtgärder för att säkerställa att hon kunde överföras till ett LVM-hem var inte förenligt med bestämmelsen i

text: 24 § tredje stycket

text: LVM.

text: Sunderby sjukhus förtjänar kritik för att vid två tillfällen ha underlåtit att fatta beslut om att hindra BB från att lämna sjukhuset.

text: I samma lagstiftningsärende ändrades bestämmelsen även på så sätt att verksamhetschefen fick en kvarhållningsskyldighet.

text: Landstingsstyrelsen har angett att den bristfälliga handläggningen berodde på att kunskaperna om LVM inte var tillräckliga inom jourteamet. Jag noterar att Sunderby sjukhus har upprättat en handlingsplan för att komma till rätta med de bristerna.

text: Handläggningen vid SiS I september 2014 kontaktade socialtjänsten SiS-institutionen Rebecka/Ekebylund för att få besked om hur tvångsvården för BB skulle genomföras. AA har uppgett att institutionschefen meddelade att SiS-hemmet inte kunde ta emot BB eftersom förvaltningsrättens beslut om tvångsvård inte hade verkställts. Institutionschefen vid SiS-hemmet har anfört att det vid kontakten med socialtjänsten blev en diskussion om tolkningen av lagstiftningen och att ”det fanns en oro från [SiS-hemmet] att omhänderta BB utan giltigt lagrum”. Enligt institutionschefen rekommenderade den biträdande institutionschefen då socialtjänsten att besluta om att BB omedelbart skulle omhändertas för att säkerställa att hon fick den nödvändiga vården.

text: Det är inte helt klart vad som sades vid kontakten mellan den biträdande institutionschefen och socialtjänstens handläggare. Jag anser mig dock kunna utgå från att den biträdande institutionschefen uttryckte sig på ett sätt som gav socialtjänsten anledning att tro att SiS-hemmet inte skulle acceptera att skriva in BB där.

text: När förvaltningsrätten har beslutat om tvångsvård ska socialnämnden se till att beslutet verkställs genom att missbrukaren får vård i ett LVM-hem eller, i vissa fall, på sjukhus. Rättens beslut upphör att gälla om vården inte har påbörjats inom fyra veckor från den dag då beslutet vann laga kraft. Beslutet upphör också att gälla om, sedan vården har påbörjats, den tid som inte ska räknas som vårdtid enligt 21 §, uppgår till sammanlagt minst sex månader i följd (

text: 12 §

text: LVM). Vården ska, som nämnts tidigare, anses påbörjad när missbrukaren på grund av beslut om omedelbart omhändertagande eller tvångsvård har inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller ett sjukhus (

text: 20 §

text: LVM). Den tid som en missbrukare olovligt vistas utanför ett LVM-hem anses inte som vårdtid (

text: 21 §

text: LVM).

text: Som jag har konstaterat ovan påbörjades tvångsvården av BB när hon i juli 2014 fördes till Sunderby sjukhus. Några sådana omständigheter som enligt

text: 12 §

text: LVM kan medföra att beslutet om vård upphör att gälla var inte aktuella. Förvaltningsrättens beslut om tvångsvård gällde därför fortfarande i september 2014, trots att någon egentlig vård då ännu inte hade kommit till stånd.

text: Den biträdande institutionschefen borde ha haft kunskap om att tvångsvården hade påbörjats när BB i juli 2014 fördes till sjukhuset. Under alla förhållanden borde hon ha gjort en noggrannare undersökning av hur reglerna skulle tillämpas i den situation som hade uppstått innan hon rekommenderade socialtjänsten att besluta om omedelbart omhändertagande. Att fatta ett sådant beslut var inte nödvändigt eftersom förvaltningsrättens beslut fortfarande gällde.

text: Den biträdande institutionschefen kan därför inte undgå kritik för den bristfälliga information som lämnades till socialtjänsten. Ärendet avslutas.


title: Kritik mot Polismyndigheten i Skåne för handläggningen av en begäran om handräckning enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga

text: Bakgrund

text: Ordföranden i Barn- och ungdomsnämndens socialutskott i Landskrona stad beslutade den 20 september 2010 att 18-åriga AA omedelbart skulle omhändertas med stöd av

text: 6 § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Samma dag begärdes biträde av Polismyndigheten i Skåne, polisområde Nordvästra Skåne, för att genomföra beslutet. AA skulle föras till ett behandlingshem i Eksjö. Vid tillfället var AA gravid i sjunde månaden. Polismyndigheten verkställde omhändertagandet mitt på dagen den 28 september och förde AA till polishuset i Helsingborg där hon sattes i arrest. I samband därmed gjordes en transportbeställning till Kriminalvårdens transporttjänst. Först på förmiddagen den 30 september transporterades AA av transporttjänsten till behandlingshemmet i Eksjö.

text: Anmälan

text: BB och CC framförde i en anmälan till JO klagomål mot polismyndighetens handläggning av begäran om handräckning. I anmälan framfördes bl.a. följande. Polismyndigheten kontaktade inte socialtjänsten i förväg och meddelade när omhändertagandet skulle verkställas. Det var därför inte någon från socialtjänsten närvarande vid omhändertagandet. AA blev omhändertagen av uniformerad polis och förd i radiobil till polishuset där hon sattes i arrest i avvaktan på vidare transport. Med beaktande av hennes ålder, psykiska tillstånd och att hon var gravid kommer denna traumatiska upplevelse ge henne bestående psykiska men.

text: Av anmälan till JO framgick att BB och CC hade anmält socialtjänstens hantering till Socialstyrelsen. I ett beslut den 28 februari 2011 redovisade Socialstyrelsen sin granskning.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar hämtades in från DD, transportplanerare vid Kriminalvårdens transporttjänst. Hon uppgav bl.a. att efter de prioriteringar hon är ålagd att följa fanns inget utrymme att utföra transporten den 29 september 2010.

text: Hon frågade dock polisen om inte de kunde hjälpa till; om polisen hade kunnat köra AA till Värnamo skulle transporttjänsten ha kunnat ordna resten av transporten. Polisen hade emellertid inte möjlighet till det.

text: Handlingar i ärendet hos polismyndigheten inhämtades.

text: Därefter anmodades polismyndigheten att lämna upplysningar dels om vad som angetts i anmälan, dels om anledningen till att AA inte förts till behandlingshemmet tidigare än som skedde samt att redovisa myndighetens bedömning av det som kommit fram.

text: Polismyndigheten inkom genom länspolismästaren EE med ett yttrande, till vilket hade fogats ett yttrande från polismästaren FF, polisområde Nordvästra Skåne.

text: FF lämnade i huvudsak följande upplysningar.

text: Den 28 september 2010 tjänstgjorde polismännen GG och HH uniformerat och i polismålat fordon. Patrullen hade genom sitt lokala OBS-blad noterat att AA var efterlyst och att hon skulle omhändertagas för vidare transport till Eksjö. Patrullen sökte på eget initiativ AA på adressen [---], som var en av flera alternativa vistelseadresser enligt uppgifter i personefterlysningen. På plats fick patrullen kontakt med vad som uppfattades som AA:s pojkväns morföräldrar och fick bekräftat att AA befann sig i deras bostad. AA anträffades enligt upprättat omhändertagandeblad på adressen ca kl. 11.20. Vid personlig kontakt med AA underrättade patrullen henne om att hon avvikit från Eksjö och att hon skulle återföras dit. Kontakt togs med inre befäl i Lund som hänvisade till inre befäl i Helsingborg som vid tillfället var kommissarien JJ. Han beslutade att AA skulle omhändertas och transporteras till arresten i Lund. JJ blev strax därefter uppringd av inre befäl i Lund som berättade att man inte hade någon möjlighet att ta emot AA. JJ beslöt att hon i stället skulle föras till arresten i Helsingborg där hon efter bedömning sattes in i arrest kl. 12.40. I det beslutsunderlag som JJ hade tillgång till för att fatta beslut om att sätta in AA i arrest, ingick det ordförandebeslut om ett omedelbart omhändertagande som initierat ärendet. Av ordförandebeslutet framgick bland annat att AA behövde beredas vård till följd av ett nedbrytande beteende i form av vagabondering, att hon utsätter sig och sitt väntande barn för påtaglig risk att skadas genom att hon uppehåller sig i riskmiljöer och att hon är tillsammans med en man som tidigare utsatt henne för fysisk och psykisk misshandel samt att AA är utåtagerande i destruktiva och ångestdrivna handlingar med suicidala uttalanden. Sammantaget gjorde JJ bedömningen att det ingrepp i den personliga integriteten som ett förvar i polisarrest innebar, stod i rimlig proportion till den risk AA utsatte sig och sitt väntade barn för genom att befinna sig på fri fot. Den 28 september 2010 kl. 12.45 gjordes en transportbeställning per fax till Kriminalvårdens Transporttjänst. Av denna transportbeställning framgick att transporten var brådskande och som skäl för detta angavs att transporten avsåg en ung gravid kvinna. JJ hade under sitt tjänstgöringspass som avslutades kl. 15.00 ingen kontakt med Socialtjänsten i Landskrona. Inspektören KK tjänstgjorde som biträdande inre befäl under eftermiddagen den 28 september 2010 och under dagpasset den 29 september 2010. Han erinrar sig att han under något av dessa pass samtalade med AA:s moder och att transportfrågan berördes vid detta samtal och att modern själv skulle kontakta Socialtjänsten för att diskutera och eventuellt lösa transporten tillsammans med dem.

text: Under eftermiddagen den 29 september 2010 tjänstgjorde kommissarien LL som inre befäl. Någon gång under eftermiddagen kom AA:s målsägandebiträde till polisstationen för att besöka henne i arresten. Målsägandebiträdet blev vid detta besök informerat av LL om anledningen till att AA befann sig i arresten samt att transport beställts. LL hade ingen kontakt med Kriminalvårdens Transporttjänst eller sociala myndigheter under sitt tjänstgöringspass. MM tjänstgjorde under förmiddagen den 29 september 2010 som inre befäl. Någon gång under arbetspasset, som sträckte sig från kl. 06.00 till 15.00, var han i kontakt med Socialtjänsten i Karlskrona som underrättades om att AA fanns i polisens förvar. Vilken befattningshavare han pratade med, kan han inte med säkerhet erinra sig. Under samma arbetspass, tjänstgjorde inspektören NN som biträdande inre befäl. Hon hade under passet inte någon kontakt varken med transporttjänsten eller sociala myndigheter i ärendet. Någon ytterligare kontakt med sociala myndigheter eller Kriminalvårdens Transporttjänst har så vitt kunnat konstateras inte förekommit fram till dess att transporten verkställdes av Kriminalvårdens Transporttjänst den 30 september 2010 kl. 09.45. Vid telefonsamtal med DD den 23 november 2010 [---] bekräftade hon den uppgift, om ett telefonsamtal på förmiddagen den 29 september 2010 mellan henne och vad hon tror var inre befäl i Helsingborg som det refereras till i den tjänsteanteckning OO upprättat. DD minns inte vem i Helsingborg hon pratade med. Någon dokumentation av detta samtal finns inte hos Kriminalvårdens Transporttjänst. Att detta samtal faktiskt ägt rum har inte gått att verifiera. DD uppgav vidare vid samtalet den 23 november 2010 att förflyttning av LVUomhändertagna som finns på polisstation har prioriteringssiffran 2 på den prioriteringslista som Kriminalvårdens Transporttjänst upprättat. Någon dokumenterad kommunikation mellan ingripande patrull och vakthavande befäl, finns inte. Patrullens kommunikation har utgjorts av den man haft med inre befäl i Lund respektive Helsingborg per telefon. Enligt de uppgifter som vakthavande befälen, kommissarierna PP och QQ vid KC Syd, muntligen lämnat har ingen av dem fått förfrågan om att organisera någon transport till Värnamo. Vakthavande befälet, kommissarien RR, har inte gått att nå då han befinner sig i Afghanistan. Någon händelserapport med anledning av en eventuell sådan förfrågan har inte upprättats. Inre befälet JJ:s beslut att sätta AA i polisarrest i avvaktan på transport grundade sig på de omständigheter som finns angivna i den av Socialtjänsten i Landskrona ingivna begäran om handräckning och det till handräckningsbegäran bilagda ordförandebeslutet. Att han inte kontaktade vakthavande befäl för biträde med transporten till Eksjö grundar sig enligt egen utsago på den praxis för transporter som finns inom polismyndigheten. Därför valde han att beställa transporten via Kriminalvårdens Transporttjänst. Någon dokumenterad kontakt mellan polis och socialtjänst går inte att spåra. Socialtjänsten i Landskrona har dock haft kunskap om att AA befann sig hos polisen genom det samtal som inre befälet MM hade med dem den 29 september 2010. Därmed har socialtjänsten också haft möjlighet att agera i transportfrågan för att minimera AA:s vistelse i polisarresten.

text: FF uppgav därefter i korthet att polisområdet beklagar om brister i kommunikationen inom polismyndigheten och mellan berörda myndigheter har påverkat ärendets handläggning negativt och bidragit till att AA förvarades i polisarrest i nästan två dygn.

text: Polismyndigheten anförde i huvudsak följande.

text: Tillämpliga bestämmelser m.m.

text: I lagen (

text: ) om särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) regleras förutsättningarna för att tvångsvis bereda vård åt barn och unga, vars vård- eller skyddsbehov inte kan tillgodoses med frivilliga lösningar. Enligt

text: 1 §

text: ska den unges bästa vara avgörande vid beslut. I

text: 6 §

text: framgår under vilka förutsättningar som socialnämnden får besluta att den som är under 20 år omedelbart ska omhändertas. Enligt

text: 43 §

text: LVU ska polismyndigheten lämna biträde för att (p 2) på begäran av socialnämnden eller någon ledamot av eller tjänsteman som nämnden har förordnat genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av denna lag. Polismyndighetens biträde enligt

text: 43 §

text: LVU kan även avse såväl barn under 18 år som ungdomar som ännu inte fyllt 21 år, jfr

text: 21 § 3 stycket

text: av vilket det framgår att vård på någon grund som anges i

text: 3 §

text: får pågå till dess den unge fyllt 21 år. Det är socialnämnden som bär det övergripande ansvaret för att vård som beslutats enligt LVU genomförs. Socialnämnden ska därför kontinuerligt hålla sig informerad om vad som händer med vårdtagaren, jfr bl.a. JO 1996/97 s. 292 f, JO 1999/2000 s. 270 f och

text: 15 kap.

text: Socialstyrelsens allmänna råd Tillämpningen av lagen (

text: SOSFS 1997:15

text: ). Av Socialstyrelsens allmänna råd (

text: 15 kap.

text: ) framgår även att en polishandräckning omfattar dels efterforskning och omhändertagande av den unge, dels transport av honom. Det förhållandet att polishandräckning begärts för att återfinna den unge, innebär inte alltid att polismyndigheten behöver anlitas för själva transporten. Detta måste bedömas från fall till fall, och den bedömningen görs av socialtjänsten. Vidare framgår att även om transporten utförs av polisen, alternativt att polisen anlitar Kriminalvårdens transporttjänst, har socialnämnden kvar ett visst ansvar. I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om förvaring av personer i polisarrest (

text: RPSFS 2000:58

text: , FAP 102-1) framgår av det allmänna rådet i

text: 2 kap.

text: att om någon som inte fyllt 15 år har berövats friheten med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare bör ett kvarhållande hos polisen komma ifråga endast under kortare tid. Vidare framgår att den som är mellan 15 och 18 år bör förvaras i polisarrest endast när det är absolut nödvändigt. Normalt bör den som är under arton år förvaras under bevakning i ett förhörsrum eller liknande utrymme. [---] Enligt polismyndighetens delegationsordning (tjänsteföreskrift 127-1-2 p. 22) framgår att inre befäl i respektive polisområde, efter samråd med vakthavande befäl, har att fatta beslut om handräckning som begärts med stöd av

text: 43 §

text: LVU.

text: Bedömning

text: Genom utredningen som polisområdeschefen gjort avseende omständigheterna i aktuellt ärende är det klarlagt att AA, som vid tidpunkten sedan några månader tillbaks hade fyllt arton år, omhändertogs av en polispatrull den 28 september 2010 kl. 11.20 efter beslut av socialnämndens ordförande i Landskrona kommun med stöd av 6 och 43 §§ LVU, att hon var gravid och att hon skulle föras till ett behandlingshem i Eksjö. Vidare framgår det att samma dag kl. 12.45 gjordes en transportbeställning per fax till Kriminalvårdens transporttjänst, men att transporten inte kom att genomföras förrän den 30 september 2010. Myndigheten konstaterar inledningsvis att det i flera avseenden saknas dokumentation i ärendet. Det framgår t.ex. inte hur och vilka kontakter som inre befäl haft med socialtjänsten. Som framgår ovan så är det fortfarande socialtjänsten som bär det övergripande ansvaret för att vård som beslutats enligt LVU genomförs. Inre befäl borde därför tagit kontakt med socialnämnden dels inför beslutet om att AA skulle införas i arresten i avvaktan på transport och därmed givit socialnämnden möjlighet ta egna resurser i anspråk för denna förvaring, dels borde socialnämnden hållits kontinuerligt informerade om vad som händer med vårdtagaren för att kunna

text: ta ställning till om omhändertagandet borde upphävas om tidsutdräkten innan transporten kom till stånd blev alltför lång. Sådana kontakter ska självklart dokumenteras i ärendet. Uppenbara brister har sålunda förekommit i detta avseende. Det är vidare klarlagt att ansvarigt inre befäl, som fattade beslut om att AA skulle insättas i arresten i avvaktan på transport, inte samrått med vakthavande befäl i fråga om transporten kunde ombesörjas genom polisens egen försorg, vilket står i strid med myndighetens delegationsordning. Varför sådant samråd med vakthavande befäl inte ägde rum har inte gått att klarlägga. Vidare kan förfarandet att passivt avvakta att Kriminalvårdens transportjänst skulle ombesörja transporten ifrågasättas. Det åligger självklart ansvarigt inre befäl att undersöka när en sådan transport kan komma till stånd. Inre befälet JJ som fattade beslutet om att AA skulle avvakta transporten i arresten borde – framförallt med hänsyn till AA:s ålder men också mot bakgrund av att hon var gravid – ha förvissat sig om hur snart transporten kunde komma tillstånd med hjälp av Kriminalvårdens transporttjänst eller, alternativt, tillsett att transporten ombesörjdes genom polismyndighetens egen försorg. Av utredningen i ärendet framgår inte att några sådana överväganden gjordes av JJ och inte heller av de inre befäl som tjänstgjorde under de kommande två dygnen innan transporten väl kom till stånd. Detta är en allvarlig brist och handläggningen av ärendet förtjänar kritik. Mot bakgrund av det som framkommit avseende bristerna i handläggningen av detta ärende kommer polismyndigheten under första halvåret 2011 genomföra en utbildning för de befäl som har att fatta beslut i dessa frågor för att undvika att liknande brister uppstår igen.

text: BB och CC kommenterade polismyndighetens yttrande.

text: Bedömning

text: De förhållanden som anmälts till JO har direkt och indirekt varit föremål för granskning av Socialstyrelsen, som därvid funnit en rad brister i handläggningen hos Individ- och familjenämnden i Landskrona.

text: Socialstyrelsen, som framhöll att nämnden hade ansvar för AA:s vård även då hon vistades i arresten, har bl.a. påtalat att polishandräckning begärdes innan andra åtgärder prövats, att AA inte fick veta vilka förutsättningar som gällde för omhändertagandet och därför inte fick möjlighet att följa med frivilligt samt att såväl den långa tiden i arresten som polisens missuppfattning att AA rymt från ett behandlingshem hade kunnat undvikas om nämnden samverkat med polisen. I Socialstyrelsens beslut anges även:

text: Socialnämnden har vid en polishandräckning hela tiden ett ansvar för den unge. I det ansvaret ingår att se till att handräckningen inte fortgår längre än det behövs. Enligt Socialstyrelsens uppfattning ställer en polishämtning stora krav på de medverkande och framför allt på socialnämnden. Så fort det går bör nämnden själv helt överta ansvaret för den unge och avbryta handräckningen. Det faktum att transporten till behandlingshemmet inte kunde ske omgående och att [AA] placerats i arresten borde ha föranlett socialtjänsten att göra en bedömning av om handräckningen borde avbrytas. [AA:s] mor erbjöd sig att transportera henne till behandlingshemmet men det framgår inte att denna möjlighet har övervägts.

text: Granskningen hos JO inskränker sig i detta fall till polisens åtgärder. Bedömningen av dessa måste dock göras i ljuset av de missförhållanden som Socialstyrelsen sålunda påtalat i handläggningen hos Individ- och familjenämnden i Landskrona, som haft huvudansvaret för det bristfälliga omhändertagandet av AA.

text: I vissa delar bär polisen emellertid ett självständigt ansvar. Polismyndigheten i Skåne har därvid, som framgått, funnit skäl till självkritik i flera avseenden. Jag instämmer i de bedömningar myndigheten redovisat. Jag vill särskilt understryka att ansvariga befäl borde ha agerat mer kraftfullt för att förkorta den tid AA tvingades tillbringa i arresten. Bristerna i denna del är, som polismyndigheten också funnit, allvarliga.