avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Diarieföring Frihetsberövande Förvar Häkte Tidsfrist

title: Allvarlig kritik mot Polismyndigheten och en polisman för att en person togs i förvar och ett avlägsnandebeslut verkställdes trots att Polismyndigheten inte var behörig. Även kritik mot Migrationsverket för att personen placerades i häkte

sammanfattning: Migrationsverket beslutade att överföra en person till Tyskland i enlighet med Dublinförordningen. Verket hade inte lämnat över verkställigheten av beslutet, och Polismyndigheten var inte behörig att fatta beslut om förvar och verkställighet. Trots detta beslutade en polis om förvar och tog över verkställigheten. Polisens beslut om förvar fattades först med stöd av en bestämmelse som inte var tillämplig. Dagen därpå, efter kontakt med Migrationsverket, gjordes ändringar i beslutet som bl.a. innebar en ny rättslig bedömning. JO konstaterar att uppgifterna i beslutet om grunden för förvarstagandet är mycket kortfattade och att Polismyndigheten inte ens i efterhand har kunnat klargöra på vilka grunder beslutet fattades. Det som kommit fram om handläggningen ger enligt JO intrycket av att de rättsliga förutsättningarna för att kunna ta personen i förvar inte var klara för Polismyndigheten och att man bestämt att ta personen i förvar och verkställa överföringen med tvång oavsett vilka de faktiska förhållandena var. JO riktar allvarlig kritik mot polismannen och Polismyndigheten för det inträffade. Efter begäran av Polismyndigheten beslutade Migrationsverket att den förvarstagne skulle placeras i häkte trots att Polismyndigheten inte varit behörig att fatta förvarsbeslutet. Ärendet visar enligt JO att det är nödvändigt att verket tar del av det förvarsbeslut, och i förekommande fall det avlägsnandebeslut, som ligger till grund för en framställning om frihetsberövande åtgärder. En sådan ordning gör det möjligt för verket att upptäcka formella brister i besluten. Om formella brister konstateras kan det finnas anledning att göra mer ingående kontroller av beslutets laglighet. Eftersom Migrationsverket hade konstaterat formella brister i förvarsbeslutet fanns det anledning att göra en mer ingående kontroll av beslutets laglighet. Det finns enligt JO skäl att anta att Migrationsverket vid en sådan kontroll skulle ha upptäckt att förvarsbeslutet inte hade stöd i lag. Migrationsverket kritiseras för att placeringsbeslutet fattades innan man hade tagit del av den ändring i förvarsbeslutet som Polismyndigheten skulle göra och utan att det hade gjorts en tillräckligt ingående kontroll av förvarsbeslutets laglighet.

text: Bakgrund

text: Den 15 december 2015 beslutade Migrationsverket att avvisa en ansökan om uppehållstillstånd från AA och överföra honom till Tyskland i enlighet med artikel 29.1 i Dublinförordningen,

text: (EU) nr 604/2013

text: , som innehåller kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd.

text: Migrationsverket underrättade AA om beslutet vid ett samtal den 21 december 2015. Under samtalet uppgav AA att han skulle medverka till överföringen men att han först ville överklaga beslutet. Han uppgav också att han skulle ansöka om inhibition av beslutet. Migrationsverkets handläggare bekräftade att AA kunde bo hos en vän under tiden ärendet prövades i domstol, gav honom biljetter och uppmanade honom att självmant resa till ett utreseboende den 7 januari 2016 och därefter resa till Tyskland. AA informerades också om att Migrationsverket kunde komma att fatta beslut om uppsikt eller förvar om verket hade anledning att anta att han skulle hålla sig undan överföringen. Migrationsverket lämnade inte över frågan om verkställighet av beslutet till Polismyndigheten.

text: I anslutning till underrättelsesamtalet fattade poliskommissarie BB beslut om att ta AA i förvar och att verkställa Migrationsverkets beslut. Poliser från gränspolisen väntade på AA i Migrationsverkets lokaler och förde honom till häktet i Gävle.

text: Migrationsverkets förvarsenhet i Gävle beslutade den 21 december 2015, efter ett samtal från Polismyndigheten, att placera AA i häkte.

text: Den 22 december 2015 gjorde Polismyndigheten vissa ändringar i förvarsbeslutet och angav att ärendet hade handlagts enligt Dublinförordningen. Som skäl för bedömningen att det fanns risk för att AA skulle avvika eller hålla sig undan angavs bl.a. att han vägrade resa och att han hade uppgett två olika identiteter. Det går av den kopia av beslutet som JO tagit del av inte att utläsa om dessa skäl fanns angivna redan innan beslutet ändrades.

text: Beslutet om överföring av AA till Tyskland verkställdes av Polismyndigheten den 22 december 2015. AA överklagade senare Migrationsverkets beslut att avvisa hans ansökan om uppehållstillstånd och överföra honom till Tyskland. Migrationsverket avvisade dock överklagandet eftersom det kommit in för sent.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål bl.a. mot att han togs i förvar av polisen när han lämnade Migrationsverkets lokaler, trots att han hade fått information från Migrationsverket om att han hade en vecka på sig att göra sig redo att åka och om att han hade rätt att överklaga beslutet och ansöka om inhibition.

text: Utredning

text: Inledning JO begärde att Polismyndigheten och Migrationsverket skulle yttra sig över anmälan.

text: Migrationsverkets yttrande Migrationsverket (generaldirektören CC) yttrade sig efter att ha gett berörda befattningshavare tillfälle att lämna upplysningar. Migrationsverket lämnade följande redogörelse.

text: Migrationsverket har handlagt ärendet om ansökan om uppehållstillstånd och överföring till Tyskland enligt Dublinförordningen. Något beslut om att överlämna verkställigheten av beslutet om överföring till Polismyndigheten har inte fattats av Migrationsverket. Enligt enhetschefen vid den enhet i Västerås som handlade återvändandeärendet blev han uppringd av polisen i Västerås omkring mitten av december 2015 som meddelade att AA kunde uppfattas som farlig. En teamledare i Västerås blev också uppringd av polisen i Västerås om möjligheten för verket att ta AA i förvar och sedan överlämna verkställigheten till dem. Eftersom det inte fanns några kända omständigheter för Migrationsverket som gav någon anledning till att fatta beslut om att ta honom i förvar och överlämna verkställigheten till Polismyndigheten kallades AA till ett ordinarie underrättelsesamtal den 21 december 2015 hos Migrationsverket i Västerås. Polisen i Västerås har utöver vad som redovisats ovan varit i kontakt med Migrationsverket i Västerås om AA. Migrationsverket har inte dokumenterat samtliga samtal. Inför Migrationsverkets samtal med AA den 21 december 2015 anlände tjänstemän från Polismyndigheten till verkets lokaler i Västerås. De tilläts inte att medverka vid samtalet med AA utan väntade i lokalen. Sedan AA underrättats om Migrationsverkets beslut att överföra honom till Tyskland och hur utresan skulle ske lämnade han lokalerna. Den 21 december 2015 kontaktade polisen i Gävle Migrationsverkets förvarsenhet i Gävle och framställde en begäran om placeringsbeslut enligt

text: 10 kap. 20 § 3 utlänningslagen

text: på grund av att tyska myndigheter begärt att AA skulle överföras till Tyskland och att han var misstänkt för terrorism. Polisen faxade [det beslut] om att ta AA i förvar [som BB fattat den 21 december 2015] till förvarsenheten som därefter fattade beslutet om placering. Migrationsverket registrerade samtidigt inte ett medföljande beslut om förvar i myndighetens centrala utlänningsdatabas för utlänningsärenden på grund av att Polismyndigheten först skulle göra en ändring i beslutet. Den 22 december 2015 kontaktade förvarsenheten häktet i Gävle som bekräftade att AA verkställts till Tyskland.

text: Av handlingar från Migrationsverket framgår att det var DD vid Polismyndighetens gränspolissektion i Gävle som kontaktade förvarsenheten i Gävle den 21 december 2015. I den tjänsteanteckning om samtalet som upprättades anges att handläggaren upplyste DD om att en rättelse av förvarsbeslutet måste komma in till verket och att DD lovade att ordna detta inom kort.

text: Migrationsverket redovisade följande bedömning.

text: Migrationsverket fattade beslut om att avvisa AA:s ansökan om uppehållstillstånd och beslutade om överföring till annan medlemsstat den 15 december 2015. Den 21 december 2015 genomförde verket ett samtal med AA om innehållet i beslutet och överföringen till Tyskland. Vid samtalet kom det

text: fram bl.a. att AA [skulle] medverka till överföringen och bege sig till Migrationsverkets utreseboende den 7 januari 2016 för att därefter åka vidare till Tyskland. Migrationsverket har inte överlämnat verkställigheten till Polismyndigheten utan handlagt återvändandeärendet i enlighet med vad som framkom vid samtal och utifrån AA:s inställning och uttalande om att han ska lämna landet självmant. Någon anledning att överlämna verkställigheten har således inte förelegat. Av utredningen framkommer vidare att Polismyndigheten kontaktade Migrationsverkets förvarsenhet i Gävle den 21 december 2015 och meddelade att AA skulle överföras till Tyskland den 22 december 2015 och begärde samtidigt att verket skulle fatta ett beslut om placering enligt

text: 10 kap. 20 § 3 utlänningslagen

text: . Migrationsverket fattade ett beslut om placering den 21 december 2015. Mot bakgrund av att Migrationsverket var handläggande myndighet av ärendet borde myndigheten ha påtalat detta för Polismyndigheten i och med att det blivit känt att Polismyndigheten beslutat att ta AA i förvar. Det kom inte fram något om att Polismyndigheten fattat beslutet om förvar enligt

text: 10 kap. 17 § utlänningslagen

text: . Det är möjligt att Polismyndigheten haft fog för att fatta beslut om förvar enligt nämnda lagrum. Migrationsverket borde dock ha kontrollerat detta innan det fattade beslutet om placering. – – –

text: Av utredningen i ärendet framkommer även att samtliga händelser och en inkommen handling inte dokumenterats eller lagts in i Migrationsverkets diarium för utlänningsärenden. [– – –] Det är beklagligt att detta inte skett. Berörd region är emellertid medveten om att dokumentationen inte skett i enlighet med de bestämmelser och rutiner som gäller […].

text: Polismyndighetens yttrande Polismyndigheten (EE) yttrade sig efter att ha gett berörda befattningshavare tillfälle att lämna upplysningar. Polismyndigheten lämnade följande redogörelse.

text: Den 21 december 2015 fattade Polismyndigheten beslut om förvar gällande AA. Beslutet fattades med stöd av

text: 10 kap. 1 § utlänningslagen

text: jämförd med

text: 10 kap. 13 § 2 utlänningslagen

text: . Dagen därpå självrättades beslutet på så sätt att det antecknades att ärendet handlagts enligt Dublinförordningen. Den 22 december 2015 genomfördes verkställighetsresan till Hamburg. AA eskorterades av personal från Polismyndigheten. Beslutande befattningshavare var dåvarande gruppchefen BB. Han har fått möjlighet att yttra sig via en underremiss till gränspolissektionen region Mitt och har uppgett bl.a. följande. Han fick uppgifter om att AA blivit kallad till Migrationsverket och där skulle underrättas om att han inte fått uppehållstillstånd. Sedan önskemål om väldigt snabb handläggning förts fram frågade han polismästaren FF om ärendet var överlämnat till Polismyndigheten från Migrationsverket. FF svarade att han skulle fixa det via en kontakt på verket. Eftersom det handlade om en väldigt snabb handläggning inväntade BB inte det skriftliga överlämnandet utan ansåg det klart att han kunde ta beslut om förvarstagande och verkställighet. Besluten togs i direkt anslutning till att AA lämnade Migrationsverkets lokaler i Västerås. Utifrån de uppgifter han fått om AA gjorde han en bedömning och bemannade insatsen därefter. [– – –] FF har uppgett att han inte var inblandad i ärendet mer än att han skulle ställa personal till förfogande för att hjälpa till om det blev stökigt. På fråga har FF uppgett att han inte minns att han har uttalat sig på det sätt som BB uppger. I sitt yttrande har gränspolissektionen region Mitt anfört bl.a. följande. Migrationsverket hade fattat beslut om överföring till Tyskland men inte något

text: beslut om överlämnande av ärendet till Polismyndigheten. Migrationsverket var därför verkställande och därmed ansvarig handläggande myndighet när berörd person överfördes till Tyskland. Som handläggande myndighet var endast Migrationsverket behörig att fatta beslut om förvar. Gränspolissektionen region Mitt anser att det beslut om förvar som Polismyndigheten fattade saknade laga grund. [– – –] Gränspolissektionen region Mitt anser att ärendet har hanterats felaktigt och i strid med både lag och interna rutiner. Sedan ärendet handlades har gränspolissektionen region Mitt genomgått en omorganisation. Numera fattas beslut om förvar endast av särskilda beslutsfattare i utlänningsärenden. Tidigare ansvarade gruppcheferna i regionen för både verkställigheter och tvångsmedelsbeslut. Den nya ordningen separerar besluten som rör handläggningen av verkställigheter från tvångsmedelsbesluten. Den ska fungera som en garant för att rättssäkerheten efterlevs och därmed att situationer som den aktuella inte ska kunna uppstå.

text: Av de upplysningar som BB lämnade i underyttrandet framgår även följande. Han blev kontaktad av FF, som i sin tur hade blivit kontaktad av Säkerhetspolisen. Säkerhetspolisen hade uppgett att AA skyndsamt skulle föras till Tyskland.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Vid den aktuella tidpunkten hade Migrationsverket fattat beslut om överföring enligt Dublinförordningen men inte något beslut om överlämnande av ärendet till Polismyndigheten. Det kan således konstateras att det var Migrationsverket som var handläggande myndighet och inte Polismyndigheten. Polismyndigheten var därför inte behörig att fatta beslut om förvar på den grunden. Polismyndigheten har visserligen möjlighet att i vissa fall besluta om förvar i ärenden som handläggs av en annan myndighet om det inte finns tid att avvakta den handläggande myndighetens beslut (

text: 10 kap. 17 § första stycket utlänningslagen

text: ). Polismyndigheten har dock i sitt beslut om förvar inte angett att det grundar sig på den bestämmelsen och det är också tveksamt om bestämmelsen alls kan tillämpas i situationer som den nu aktuella. Vid sådant förhållande har Migrationsverket varit den myndighet som haft rätt att fatta beslut om förvar och inte Polismyndigheten. Inte heller har Polismyndigheten varit behörig att handlägga frågan om verkställighet i det här läget. Det har således inte funnits någon laglig grund för Polismyndighetens agerande i dessa delar, vilket förstås inte är acceptabelt.

text: Avslutningsvis anförde Polismyndigheten att de nya rutiner som införts i polisregion Mitt bör säkerställa en rättssäker hantering och bidra till att liknande situationer inte uppstår igen.

text: Rättslig reglering

text: Verkställighet av ett beslut om överföring enligt Dublinförordningen Av artikel 29.1 i Dublinförordningen följer att ett beslut om överföring enligt bestämmelsen gäller omedelbart (se vidare Wikrén och Sandesjö,

text: Utlänningslagen

text: , Zeteo 1 juli 2017, kommentaren till

text: 12 kap. 7 § utlänningslagen

text: ). Förordningen är direkt tillämplig i Sverige och har företräde framför svensk lag om den svenska lagen avviker från förordningen. Ett beslut om överföring enligt förordningen kan i Sverige verkställas även om beslutet har överklagats. Migrationsverket eller en migrationsdomstol kan dock förordna att beslutet tills vidare inte får verkställas (inhibition). (Se

text: 1 kap. 9 §

text: och

text: 12 kap.

text: 9 a

text: och

text: 13 §§

text: utlänningslagen

text: 28 § förvaltningsprocesslagen

text: och

text: prop. 2016/17:150 s. 8

text: Migrationsverket ska som huvudregel verkställa de beslut om överföring enligt Dublinförordningen som verket fattat. Migrationsverket får dock lämna över ett sådant ärende för verkställighet till Polismyndigheten om den som ska överföras håller sig undan och inte kan anträffas utan myndighetens medverkan, eller om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet. (Se

text: 1 kap. 9 §

text: och

text: 12 kap.

text: 14 § första

text: och

text: fjärde styckena

text: utlänningslagen

text: Polismyndigheten ska verkställa de beslut om överföring enligt Dublinförordningen som myndigheten fattat. Säkerhetspolisen ska verkställa beslut om överföring enligt Dublinförordningen i säkerhetsärenden. Migrationsverket eller den domstol som avgör ärendet får dock i ett beslut om överföring bestämma att en annan myndighet ska ombesörja verkställigheten i sådana ärenden. (Se

text: 1 kap. 9 §

text: och

text: 12 kap.

text: 14 § andra

text: och

text: tredje styckena

text: utlänningslagen

text: .) Förvar av den som ska överföras enligt Dublinförordningen Enligt artikel 28 i Dublinförordningen får en person tas i förvar för att säkerställa ett överföringsförfarande om det på grundval av en individuell bedömning finns en betydande risk för att han eller hon avviker, om det är proportionerligt att hålla honom eller henne i förvar och andra, mindre ingripande, åtgärder inte kan tillämpas verkningsfullt.

text: Utlänningslagens

text: bestämmelser om förvar ska inte tillämpas i mål eller ärenden om överföring enligt Dublinförordningen i den utsträckning de avviker från förordningens bestämmelser (se

text: MIG 2015:5

text: ). När det gäller förutsättningarna för att ta någon i förvar i sådana ärenden ska därför Dublinförordningens bestämmelser tillämpas.

text: I Dublinförordningen anges att med risk för avvikande avses skäl i det enskilda fallet – grundade på lagstadgade objektiva kriterier – som innebär att det kan antas att en person som är föremål för ett överföringsförfarande kan komma att avvika (se

text: artikel 2 n

text: ). Sådana kriterier finns angivna i

text: 1 kap. 15 § utlänningslagen

text: Dublinförordningen innehåller inga bestämmelser som pekar ut vilken svensk myndighet som är behörig att fatta beslut om förvar. I den frågan gäller därför bestämmelserna i

text: utlänningslagen

text: . Av

text: 1 kap. 9 § utlänningslagen

text: framgår att det som anges i

text: utlänningslagen

text: om avvisning och utvisning i tillämpliga delar också gäller för beslut om överföring enligt Dublinförordningen.

text: Ett beslut om förvar fattas av den myndighet eller domstol som handlägger ett ärende eller mål om uppehållstillstånd och därmed sammanhängande frågor om avvisning eller utvisning (

text: 10 kap. 12 § utlänningslagen

text: Migrationsverket är handläggande myndighet bl.a. från det att ett ärende som verket ska pröva tas emot och till dess verket fattar beslut eller utlänningen har lämnat landet, eller Polismyndigheten har tagit emot ärendet eller, om verkets beslut överklagas, till dess ärendet tas emot av migrationsdomstolen. Migrationsverket är normalt också handläggande myndighet när ett beslut har vunnit laga kraft. (Se

text: 10 kap. 14 § utlänningslagen

text: och kommentaren till bestämmelsen i Wikrén och Sandesjö, a.a.)

text: Polismyndigheten är handläggande myndighet bl.a. från det att myndigheten tar emot ett beslut för verkställighet och till dess att verkställighet har skett, dock inte under den tid då beslutet inte får verkställas på grund av ett beslut om inhibition (se

text: 10 kap. 13 § första stycket utlänningslagen

text: Polismyndigheten får, även om den inte är handläggande myndighet, fatta beslut om att ta en utlänning i förvar om det inte finns tid att avvakta den handläggande myndighetens beslut. Ett sådant beslut ska skyndsamt anmälas till den myndighet som handlägger ärendet. Den myndigheten ska därefter omedelbart pröva om beslutet om förvar ska fortsätta att gälla. (Se

text: .) Beslut om placering i bl.a. häkte av den som är tagen i förvar Migrationsverket ansvarar för att beslut om förvar verkställs (se

text: 10 kap. 18 § utlänningslagen

text: ). I

text: 10 kap. 20 § utlänningslagen

text: finns bestämmelser om att Migrationsverket får besluta att en förvarstagen ska placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. Enligt den lydelse som gällde när AA placerades i häkte fick Migrationsverket fatta ett sådant beslut bl.a. under vissa förutsättningar när den förvarstagne hölls avskild enligt

text: 11 kap. 7 § utlänningslagen

text: , eller när det annars fanns synnerliga skäl (se 10 kap. 20 § 2 och 3

text: utlänningslagen

text: i dess lydelse före den 1 november 2017). Enligt förarbetena skulle bestämmelsen om synnerliga skäl tillämpas restriktivt. De situationer som avsågs var att den förvarstagne av transporttekniska skäl kunde behöva placeras några timmar eller en natt i t.ex. ett häkte och fall där verkställigheten var mycket nära förestående. (Se

text: prop. 1996/97:147 s. 21

text: och

text: Dokumentation Allmänna handlingar ska som huvudregel registreras så snart de har kommit in till eller upprättats hos en myndighet (

text: 5 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: Uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet ska antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild (

text: 15 § förvaltningslagen

text: ). JO har vid upprepade tillfällen uttalat att det inte är tillräckligt att endast anteckna uppgifter som kan ha betydelse för utgången i ett ärende och att alla uppgifter för ärendets bedömning ska redovisas i akten. Även uppgifter som enbart rör ärendets yttre gång och som inte direkt tillför ärendet sakuppgifter

text: måste därför i stor utsträckning dokumenteras. Sådana uppgifter kan gälla att kontakt förekommit med parter, andra personer eller myndigheter. (Se t.ex. JO 2011/12 s. 314, dnr

text: Bedömning

text: Min utredning har avsett Polismyndighetens beslut att ta AA i förvar och att verkställa Migrationsverkets beslut om överföring. Utredningen har också avsett Migrationsverkets beslut att placera AA i häkte.

text: Polismyndighetens beslut att ta AA i förvar och verkställa överföringen

text: Polismyndighetens behörighet

text: Utredningen ger inte en fullständig bild av vad som hänt i samband med att AA togs i förvar och överfördes till Tyskland. Migrationsverket har anfört att Polismyndigheten kontaktade verkets enhet i Västerås per telefon om AA vid flera tillfällen under december 2015. Vid samtalen uppgav Polismyndigheten bl.a. att AA kunde uppfattas som farlig och frågade om Migrationsverket kunde fatta beslut om förvar och överlämna verkställigheten till Polismyndigheten. Migrationsverket gjorde dock bedömningen att det mot bakgrund av de omständigheter som var kända för verket inte fanns anledning att fatta beslut om förvar eller att överlämna verkställigheten till Polismyndigheten.

text: När det gäller BB:s åtgärder framgår det av de uppgifter han lämnat att han kände till att Migrationsverket inte hade lämnat över ärendet för verkställighet till Polismyndigheten. Som han uppfattade saken skulle Migrationsverket fatta ett sådant beslut. Han avvaktade dock inte besked om att ett överlämnande skett innan han fattade beslut om att ta AA i förvar och tog över verkställigheten av Migrationsverkets överföringsbeslut.

text: Eftersom Migrationsverket inte hade lämnat över verkställigheten av överföringsbeslutet till Polismyndigheten var Migrationsverket handläggande myndighet. Polismyndigheten var därmed inte behörig att vidta åtgärder för att verkställa överföringen av AA till Tyskland, och var behörig att fatta beslut om förvar endast om det inte fanns tid att avvakta ett förvarsbeslut från Migrationsverket (se

text: ). Polismyndigheten har dock inte gjort gällande att förvarsbeslutet fattades på den grunden. Polismyndigheten var alltså varken behörig att fatta beslut om förvar av AA eller att handlägga verkställigheten av överföringsbeslutet.

text: Grunderna för förvarsbeslutet

text: Myndigheternas yttranden ger inte något tydligt besked om varför Polismyndigheten tog AA i förvar. Jag kan konstatera att de uppgifter som lämnats, liksom myndigheternas bedömningar av risken för att AA skulle avvika, skiljer sig åt. Uppgifterna i Polismyndighetens beslut om att AA vägrade resa är svåra att förena med de uppgifter han samma dag lämnade i underrättelsesamtalet med Migrationsverket där han fick del av verkets beslut. I

text: samtalet uppgav han att han skulle medverka till överföringen men att han först ville överklaga beslutet.

text: Beslutet att ta AA i förvar har dessutom brister i ett antal avseenden.

text: Det ursprungliga beslutet att ta AA i förvar som BB fattade grundade sig på bestämmelser i

text: utlänningslagen

text: . Som framgått är det emellertid inte möjligt att fatta ett beslut om förvar med stöd av

text: utlänningslagen

text: i ett ärende om överföring enligt Dublinförordningen. Dagen efter att beslutet fattats gjordes vissa handskrivna ändringar i vilka angavs att beslutet avsåg en prövning av frågan om förvar enligt bestämmelserna i Dublinförordningen. Vidare angavs att det fanns en betydande risk för avvikande. Vid tidpunkten för dessa ändringar hade AA dock redan frihetsberövats med stöd av en bestämmelse som inte var tillämplig. Med hänsyn särskilt till att kraven för att besluta om förvar enligt Dublinförordningens bestämmelser är högre än de som gäller enligt

text: utlänningslagen

text: , och ändringen alltså innebar en ny rättslig bedömning, är detta mycket allvarligt.

text: Det som framgår av protokollet från underrättelsesamtalet kan självklart inte leda till bedömningen att det fanns en betydande risk för att AA skulle avvika. Uppgifterna i beslutet om grunden för förvarstagandet är handskrivna, mycket kortfattade och allt annat än klargörande. Polismyndigheten har inte heller lämnat några ytterligare uppgifter som förtydligar eller på annat sätt ger stöd för att det fanns en sådan risk som krävs för ett beslut om förvar enligt Dublinförordningen.

text: Verkställigheten

text: Vid underrättelsesamtalet med Migrationsverket den 21 december 2015 uppgav AA att han skulle överklaga Migrationsverkets beslut och begära inhibition. Migrationsverkets handläggare godkände att AA bodde hos en vän under tiden ärendet prövades i domstol och uppmanade honom att självmant resa till ett utreseboende den 7 januari 2016. Polismyndigheten verkställde dock överföringen den 22 december 2015, dvs. redan dagen efter underrättelsesamtalet, trots att myndigheten inte var behörig att handlägga verkställigheten. Verkställigheten av överföringsbeslutet försvårade AA:s möjligheter att överklaga beslutet och omintetgjorde i praktiken möjligheten för honom att få en begäran om inhibition – att ett beslut tills vidare inte ska få verkställas – prövad av domstol.

text: Allvarlig kritik mot Polismyndigheten och BB

text: Som jag konstaterat ovan fattade Polismyndigheten beslutet att ta AA i förvar och verkställde överföringen utan att myndigheten var behörig. Det innebär att åtgärderna vidtogs utan att det fanns stöd för dem i lag. Det är mycket anmärkningsvärt att BB fattade beslutet och vidtog verkställighetsåtgärder utan att ha förvissat sig om att Polismyndigheten var behörig.

text: Det är vidare oacceptabelt att AA inledningsvis frihetsberövades med stöd av en bestämmelse som inte var tillämplig och att grunderna för förvarsbeslutet var oklart redovisade. Polismyndigheten har inte ens i efterhand kunnat klargöra på vilka grunder beslutet fattades.

text: Jag vill med anledning av det som kommit fram understryka vikten av att frågor om tvång hanteras med stor noggrannhet, liksom vikten av att en myndighet alltid gör klart vilka rättsliga förutsättningar för tvångsåtgärder som finns i det enskilda fallet. Det som kommit fram om handläggningen ger intrycket av att de rättsliga förutsättningarna för att kunna ta AA i förvar inte var klara för Polismyndigheten, och att man bestämt att ta AA i förvar och verkställa överföringen med tvång oavsett vilka de faktiska förhållandena var. Detta är oroande och kan påverka förtroendet för polisen.

text: Det finns anledning att rikta allvarlig kritik mot både Polismyndigheten och BB för det inträffade.

text: Jag ser positivt på att gränspolissektionen vid Polismyndigheten, polisregion Mitt, nu har ändrat sina rutiner så att beslut om förvar fattas av särskilda beslutsfattare. Migrationsverkets beslut att placera AA i häkte

text: De formella förutsättningarna

text: Migrationsverket kan enligt

text: 10 kap. 20 § utlänningslagen

text: besluta att den som tagits i förvar ska placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. Av bestämmelsen följer att det endast är verket som får fatta ett sådant beslut och att detta gäller även om det är Polismyndigheten eller Säkerhetspolisen som har fattat förvarsbeslutet.

text: Ett beslut om att placera den som är tagen i förvar i häkte innebär en påtaglig ytterligare inskränkning av hans eller hennes rörelsefrihet. Höga krav på rättssäkerhet måste ställas när det gäller sådana beslut.

text: Av utredningen framgår att Migrationsverkets beslut att placera AA i häkte tillkom på begäran av DD vid Polismyndighetens gränspolissektion i Gävle. I ett telefonsamtal till verkets förvarsenhet i Gävle uppgav han att AA skulle överföras till Tyskland dagen därpå. Den handläggare som tog emot samtalet upplyste, enligt den tjänsteanteckning han upprättade, DD om att en rättelse av förvarsbeslutet måste komma in till Migrationsverket. Det framgår dock inte av anteckningen vilka brister i förvarsbeslutet som behövde rättas. Som framgått hade Polismyndigheten fattat beslutet om förvar med stöd av bestämmelser i

text: utlänningslagen

text: , vilka inte var tillämpliga. Det finns skäl att anta att det var den bristen Migrationsverkets handläggare påtalade för DD och begärde rättelse av. Migrationsverket fattade dock placeringsbeslutet innan något rättat beslut kommit in. Ett sådant förfarande är inte godtagbart.

text: Som framgått placerades AA i häkte trots att det förvarsbeslut som låg till grund för placeringsbeslutet inte hade stöd i lag. Varken de närmare omständigheterna om handläggningen inför placeringsbeslutet eller de rutiner för handläggningen som kan finnas hos Migrationsverket framgår av verkets yttrande. Ärendet visar dock att det är nödvändigt att verkets handläggare tar del av det förvarsbeslut, och i förekommande fall det avlägsnandebeslut, som ligger till grund för en framställning om att verket ska vidta frihetsberövande åtgärder. En sådan ordning gör det möjligt för verket att upptäcka formella brister i besluten. Om formella brister konstateras kan det finnas anledning att göra mer ingående kontroller av beslutets laglighet. Eftersom Migrationsverket konstaterade formella brister i förvarsbeslutet fanns det anledning för verket att göra en sådan kontroll. Det finns skäl att anta att Migrationsverket vid en mer ingående kontroll skulle ha upptäckt att beslutet att ta AA i förvar inte hade stöd i lag.

text: Migrationsverket ska kritiseras för att beslutet att placera AA i häkte fattades innan man hade tagit del av det rättade beslutet från Polismyndigheten och utan att en tillräckligt ingående kontroll av förvarsbeslutets laglighet hade gjorts.

text: De materiella förutsättningarna

text: Migrationsverkets beslut att placera AA i häkte innebar, enligt den lydelse av

text: 10 kap. 20 § 3 utlänningslagen

text: som då gällde, att det krävdes synnerliga skäl för placeringen.

text: Av Migrationsverkets tjänsteanteckning om samtalet från DD framgår bl.a. att han uppgav att AA skulle överföras till Tyskland dagen därpå och att Migrationsverket beslutade om placering i väntan på att AA skulle lämna landet. I placeringsbeslutet angav Migrationsverket som skäl endast att beslutet om att överföra AA till Tyskland snart skulle verkställas och att det därför fanns synnerliga skäl att placera honom i häkte.

text: Som angetts ovan ska bestämmelsen om placering i t.ex. häkte av den som ska verkställas tillämpas restriktivt. Bestämmelsen är avsedd bl.a. för situationer där den som ska verkställas inte hinner föras till en förvarslokal innan verkställigheten ska ske eller när transporten inte kan genomföras direkt från förvaret. (Se vidare JO 2011/12 s. 314, dnr

text: .) Av utredningen framgår inte om det fanns sådana omständigheter i det aktuella ärendet. Det är otillfredsställande att de närmare förhållandena inte klarlagts. Det sätt som frågan handlagts på ger intrycket att Migrationsverket inte har gjort någon självständig bedömning av förutsättningarna för beslutet. Det är självklart inte acceptabelt.

text: Jag vill med anledning av det som kommit fram understryka att alla omständigheter som ligger till grund för ett placeringsbeslut ska framgå av detta.

text: Dokumentationsbrister Det har genom utredningen kommit fram att Migrationsverket inte diarieförde det förvarsbeslut som Polismyndigheten faxade den 21 december 2015 och inte heller dokumenterade alla kontakter med Polismyndigheten i ärendet. Det har framgått att det också har funnits brister när det gäller Polismyndighetens dokumentation.

text: Jag vill mot den bakgrunden framhålla att det är ett grundläggande krav ur rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt att beslut och åtgärder dokumenteras i enlighet med de bestämmelser som gäller. Detta ärende visar med tydlighet vilka konsekvenser brister i dokumentation och diarieföring för med sig, såväl under själva handläggningen som vid en granskning i efterhand.

text: Jag förutsätter att Migrationsverket och Polismyndigheten vidtar de åtgärder som behövs för att beslut och åtgärder fortsättningsvis dokumenteras på ett korrekt sätt och att handlingar diarieförs i enlighet med de bestämmelser som gäller.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Dokumentation
Grundläggande fri- och rättigheter
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Uttalanden med anledning av att polisen genomfört en kroppsbesiktning (urinprovstagning) i den misstänktes bostad

org: jo

sammanfattning: Polisen ingrep mot en man utanför hans bostad. Mannen ansågs skäligen misstänkt för bruk av narkotika och polisen beslutade att han skulle kroppsbesiktigas genom urinprovstagning. På mannens begäran genomfördes provtagningen i bostaden. I en anmälan till JO förde mannen fram klagomål bl.a. mot att polisen genomförde en husrannsakan i samband med provtagningen. JO ser inga formella hinder mot att polisen genomför en kroppsbesiktning i form av en urinprovstagning hos en enskild om den enskilde självmant tar initiativ till det och provtagningen kan göras på ett godtagbart sätt, men anger att detta måste betraktas som en undantagssituation. JO ser vidare inte något hinder mot att polisen inför provtagningen översiktligt kontrollerar utrymmena i bostaden för att säkra sin trygghet. Enligt JO utgör en sådan kontroll typiskt sett inte en husrannsakan eller ett liknande intrång som enligt regeringsformen kräver stöd i lag. JO understryker dock att det inte får förekomma några andra undersökningsåtgärder i samband med kontrollen. Enligt JO ger utredningen inte stöd för att polisen genomförde en husrannsakan eller ett liknande intrång. Att provtagningen gjordes i mannens bostad och att poliserna av säkerhetsskäl sökte igenom bostaden ger inte anledning till någon kritik. Det har inte heller kommit fram något i utredningen som tyder på att provtagningen i övrigt inte genomfördes på ett godtagbart sätt. Dokumentationen har dock varit bristfällig och Polismyndigheten kritiseras för dessa brister.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 9 februari 2021 förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten med anledning av ett ingripande mot honom. AA uppgav huvudsakligen följande.

type: stycke

text: Han greps av polis på oklara grunder misstänkt för ringa narkotikabrott. Polisen genomförde en husrannsakan i hans bostad och sa till honom att lämna urinprov. De tog med sig hans lägenhetsnycklar när de lämnade bostaden. Polisen ingrep mot honom för att han är av romsk börd.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (juristen BB) yttrade sig över anmälan den 7 september 2021, efter att upplysningar lämnats av berörda befattningshavare. Yttrandet finns tillgängligt hos JO.

text: Polismyndigheten redogjorde inledningsvis för bakgrunden till händelsen och för upplysningar från berörda befattningshavare. Av redogörelsen framgår att poliserna CC och DD patrullerade en plats där det enligt polisen frekvent förekom försäljning och bruk av narkotika. AA kom fram till poliserna och samtalade med dem. Han talade osammanhängande och forcerat, var opåkallat ifrågasättande samt hade ett yvigt kroppsspråk. CC genomförde en ögonundersökning av AA, som inte kunde korsa ögonen och uppvisade ofrivilliga ögonrörelser. Han ansågs skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott genom eget bruk, och CC beslutade att AA skulle kroppsbesiktigas genom urinprovstagning. Efter önskemål av AA verkställdes kroppsbesiktningen i hans bostad.

text: Polismyndigheten redogjorde därefter för aktuell rättslig reglering och redovisade sin bedömning.

text: Polismyndigheten bedömde att det inte fanns skäl att ifrågasätta att AA skäligen kunde misstänkas för bruk av narkotika eller att anmärka mot beslutet om kroppsbesiktning genom urinprovstagning med hänsyn till de omständigheter som kommit fram med anledning av JO:s utredning. Polismyndigheten konstaterade dock att de iakttagelser som gjordes i fråga om AA och som lades till grund för misstanken om narkotikabrott inte hade dokumenterats och yttrade att det är en uppenbar brist.

text: Polismyndigheten redogjorde vidare för att det saknas stöd i utredningen för att AA blev gripen och för att inblandade poliser inte skulle ha varit sakliga och opartiska.

text: I fråga om genomförandet av kroppsbesiktningen och överväganden om platsen för åtgärden redovisade Polismyndigheten följande bedömning.

text: Vid urinprovstagning i samband med misstanke om ringa narkotikabrott är normal rutin i polisområde Malmö att sådan kroppsbesiktning utförs vid Rättscentrum eller på beroendecentrum i sjukvårdens lokaler. Både CC och DD har redogjort för att AA inte ville följa med till polisstationen för provtagning, utan i stället bad om att få lämna urinprov i bostaden som låg i direkt anslutning till platsen de befann sig på. Enligt CC gjordes bedömningen att det var rimligt och proportionerligt att tillmötesgå AA:s vilja även om det avvek från den normala rutinen. Urinprovstagningen kom alltså att ske i AA:s lägenhet, vilket även finns antecknat i protokollet över kroppsbesiktningen. Innan kroppsbesiktningen verkställdes ska AA, enligt vad DD har uppgett, ha informerats om att bostaden skulle komma att genomsökas i syfte att säkras. Detta talar för att poliserna initialt hade för avsikt att genomföra någon form av undersökning av AA:s bostad. DD deltog dock inte själv vid säkring av lägenheten. CC har uppgett att det är praxis att poliser kontrollerar en okänd lägenhet innan de går in i den, men att han varken såg eller hörde någon göra det

text: i detta fall. Övriga två poliser som befann sig i lägenheten har angett att de biträdde den första patrullen endast genom att hålla förhör med AA. Enligt Polismyndigheten går det varken att konstatera eller utesluta att kontrollåtgärder i någon form vidtogs. Oavsett om lägenheten kom att säkras eller inte, är det myndighetens bedömning att utredningen inte visar att poliserna gick in i lägenheten i sådant undersökningssyfte som krävs för att det ska bli tal om en husrannsakan (jmf bl.a. JO 1990/91 s. 80 gällande informell husrannsakan under sken av förhör i bostaden). Mot denna bakgrund anser Polismyndigheten att utredningen inte ger stöd för att det genomförts en husrannsakan enligt

text: 28 kap. 1 § rättegångsbalken

text: . Frågan blir i stället om poliserna, genom att tillmötesgå AA:s önskemål om att låta utföra kroppsbesiktningen i bostaden, gjort ett sådant ”liknande intrång” som avses i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (RF). För att begränsa det skydd mot intrång som ges i bestämmelsen krävs stöd i lag, vilket saknas i detta fall. Vilken rättslig betydelse det har att AA själv bad om att urinprovstagningen skulle verkställas i hemmet är enligt Polismyndigheten inte helt klart. Även om det får anses stå klart att en enskild inte kan samtycka till en sådan tvångsåtgärd som husrannsakan utgör, menar Polismyndigheten att rättsläget är mer oklart när det gäller liknande intrång. Ett intrång utan karaktär av undersökning får anses vara mindre integritetskränkande än en husrannsakan. Att platsen för åtgärden bestämdes med hänsyn till AA:s vilja och att åtgärden verkställdes inomhus i ett avskilt rum med endast en polis närvarande, talar för att proportionalitets- och hänsynsprinciperna följts i detta fall. Enligt Polismyndigheten bör utgångspunkten ändå vara att inte låta genomföra en kroppsbesiktning hemma hos den enskilde, oavsett om det finns ett starkt önskemål om det. Förutom osäkerheten kring hur väl ett sådant förfarande överensstämmer med regleringen i RF kan det för den enskilde uppstå missförstånd kring vad som egentligen händer på platsen. Det kan inte krävas att alla och envar är införstådda med vad en husrannsakan enligt bestämmelserna i

text: rättegångsbalken

text: innebär jämfört med andra typer av intrång. Sammantaget bedömer Polismyndigheten att en kroppsbesiktning som utgångspunkt inte bör genomföras hemma hos en enskild. Vidare finns det brister i dokumentationen även i det här avseendet. Varken de skäl som föranledde att kroppsbesiktningen kom att ske i AA:s hem eller att AA ska ha gjorts införstådd med att lägenheten behövde genomsökas finns antecknade i ärendet. Inte heller finns det antecknat om någon kontroll av lägenheten faktiskt kom att ske. Detta är naturligtvis inte godtagbart.

text: AA kommenterade Polismyndighetens yttrande och uppgav bl.a. att han var överens med polisen om att urinprovet kunde tas i hans bostad men att polisen missbrukade överenskommelsen och genomförde en husrannsakan.

text: Bedömning

text: Utgångspunkter och granskningens inriktning Dokumentationsbrister har försvårat granskningen. Vidare har AA å ena sidan och de ingripande poliserna å den andra lämnat oförenliga uppgifter i vissa avseenden. Ord står alltså mot ord i dessa delar, och jag bedömer att ytterligare utredning inte kommer att leda till ökad klarhet. Jag har inte anledning att lägga AA:s uppgifter till grund för min bedömning framför vad poliserna har uppgett.

text: Mot bakgrund av det som kommit fram i den samlade utredningen hos JO ger bedömningen som poliserna gjorde att det fanns en skälig misstanke om att AA hade brukat narkotika inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Vid en skälig misstanke om bruk av narkotika får en kroppsbesiktning göras, bl.a. för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet (se

text: 28 kap.

text: och

text: 12 §§

text: rättegångsbalken

text: , RB). Mot den bakgrunden ger inte heller beslutet om kroppsbesiktning anledning till något uttalande från min sida.

text: Utredningen ger vidare inte stöd för att AA greps vid tillfället eller att polisen ingrep mot honom av något annat skäl än att han kom att misstänkas för eget bruk av narkotika. I fråga om lägenhetsnycklarna har de ingripande poliserna uppgett att de fick med sig nycklarna av misstag. Jag har ingen anledning att ifrågasätta det. Jag kan även konstatera att nycklarna återlämnades till AA så fort misstaget upptäcktes. Hanteringen av nycklarna ger inte anledning till någon ytterligare kommentar från min sida.

text: Jag har riktat in min närmare granskning på det förhållandet att kroppsbesiktningen genomfördes i AA:s bostad och om huruvida polisernas agerande i samband med det innebar att de genomförde en husrannsakan eller ett liknande intrång i bostaden.

text: Uttalanden med anledning av att urinprovstagningen genomfördes i AA:s bostad

text: Utgångspunkter

text: Polismyndigheten har uppgett att den normala rutinen i polisområde Malmö vid kroppsbesiktning i form av urinprovstagning är att provtagningen genomförs i polisens eller sjukvårdens lokaler. Myndigheten har uttalat att en urinprovstagning som utgångspunkt inte bör genomföras hos en enskild. Jag delar den uppfattningen.

text: Rättegångsbalken

text: ställer emellertid inga krav på att en kroppsbesiktning ska genomföras på en viss inrättning. Om de rättssäkerhetskrav och allmänna principer som gäller vid användning av tvångsmedel kan upprätthållas och provtagningen kan genomföras på ett i övrigt godtagbart sätt ser jag inga formella hinder mot att polisen genomför en kroppsbesiktning i form av en urinprovstagning hos en enskild om den enskilde självmant tar initiativ till det. Det måste emellertid betraktas som en undantagssituation.

text: Det är i sammanhanget viktigt att beakta att den enskilde i samband med en tvångsåtgärd lätt kan uppfatta situationen som att han eller hon inte har något egentligt val. Det måste därför stå klart att det verkligen är den enskildes önskemål att kroppsbesiktningen ska genomföras på det nämnda sättet.

text: Vad som nu sagts förutsätter dock att de åtgärder som polisen kan behöva vidta i samband med en kroppsbesiktning i en bostad är förenliga med bestämmelser som syftar till att skydda den enskildes integritet och privatliv.

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen

text: (RF) är var och en gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång. Som

text: husrannsakan betraktas endast sådana intrång som görs i undersökningssyfte, t.ex. under en brottsutredning. Med uttrycket liknande intrång avses sådana intrång som inte kan sägas göras i undersökningssyfte. Som exempel nämns i lagmotiven att polisen ingriper för att avstyra ett lägenhetsbråk eller att en exekutiv åtgärd avser ett föremål som man vet finns på ett bestämt ställe (se

text: prop. 1975/76:209 s. 147

text: ). För att polisen ska få vidta en sådan åtgärd som avses i

text: 2 kap. 6 §

text: RF krävs stöd i lag (se 2 kap. 20 och 21 §§ RF).

text: Jag kan inte se att bestämmelsen i

text: 2 kap. 6 §

text: RF utgör något hinder i och för sig mot att polisen i samband med en urinprovstagning i en bostad översiktligt kontrollerar utrymmena för att säkra sin trygghet. En sådan kontroll kan typiskt sett inte anses utgöra en husrannsakan eller ett liknande intrång. Jag vill dock understryka att det givetvis inte får förekomma några andra undersökningsåtgärder i samband med det. I ett sådant fall kan det bli att betrakta som en åtgärd på vilken reglerna om husrannsakan ska tillämpas (se JO 1971 s. 93 och 1990/91 s. 80).

text: Det är även viktigt att polisen noggrant förklarar för den enskilde vad det innebär att verkställa en kroppsbesiktning genom urinprovstagning i bostaden och säkerställer att han eller hon har förstått det. Som Polismyndigheten uppgett kan det för den enskilde annars uppstå missförstånd. Slutligen är det ett grundläggande krav att det dokumenteras vilka omständigheter som lett fram till att kroppsbesiktningen genomförs i den enskildes bostad.

text: Urinprovstagningen i AA:s bostad ger inte anledning till kritik Ingripandet mot AA gjordes i direkt anslutning till hans bostad, och beslutet om att han skulle kroppsbesiktigas fattades i samband med det. Det framgår av utredningen att AA självmant bad om att få lämna urinprovet i bostaden, eftersom det skulle medföra en olägenhet för honom att följa med till polisstationen. Poliserna förklarade för AA att de i så fall skulle behöva kontrollera utrymmena i bostaden för att säkra arbetsmiljön, dvs. av säkerhetsskäl, vilket AA, enligt polisernas uppfattning, var införstådd med. Jag gör därför bedömningen att genomsökningen inte gjordes med ett sådant undersökningssyfte som medför att det var fråga om en husrannsakan eller utgjorde ett sådant intrång som

text: 2 kap. 6 §

text: RF i övrigt ger skydd mot.

text: Mot den nu redovisade bakgrunden finns det inte skäl att kritisera polisen för att provtagningen gjordes i AA:s bostad eller för att poliserna sökte igenom bostaden av säkerhetsskäl. För tydlighets skull vill jag säga att det inte varit fråga om att tillmäta AA:s inställning någon betydelse till kroppsbesiktningen som sådan.

text: En urinprovstagning är en kroppsbesiktning av mer väsentlig omfattning och ska därför verkställas inomhus och i ett avskilt rum (se

text: 28 kap. 13 §

text: RB). AA lämnade urinprovet i badrummet i bostaden, och det finns inget i utredningen som tyder på att provtagningen inte genomfördes på ett godtagbart sätt.

text: Polismyndigheten kritiseras för bristande dokumentation De omständigheter som låg till grund för misstanken mot AA om eget bruk av narkotika dokumenterades inte. Inte heller dokumenterades de skäl som ledde fram till att poliserna genomförde kroppsbesiktningen i AA:s bostad eller att de förklarade för AA varför bostaden skulle behöva sökas igenom. Som Polismyndigheten konstaterat har dokumentationen således brustit i flera avseenden. Myndigheten kritiseras för det.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstalt Sjukvård

title: Handläggningen av en begäran från en intagen att få ett visst läkemedel

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 26 februari 2010, mot Kriminalvården, anstalten Smälteryd, uppgav AA i huvudsak följande. BB opererades för cancer under sin verkställighet. Efter operationen ordinerades han läkemedlet Citodon av sin läkare. BB bad vid flera tillfällen kriminalvårdschefen CC om tillstånd att medicinera med Citodon i anstalten, men fick inte detta. Den uteblivna medicineringen medförde att BB led av sömnbrist och diarré. Efter över 140 dagar utan Citodon begärde BB att få ett skriftligt beslut av anstalten med innebörden att han vägrades den av läkaren ordinerade medicinen. Efter BB:s begäran har han fått medicinera med Citodon.

text: I en till anmälan bifogad skrivelse från BB uppges bl.a. att CC under ett möte med honom i slutet av november 2009 uppgav att anstalten snarast skulle meddela ett beslut i frågan om han skulle få tillstånd att medicinera med Citodon i anstalten.

text: Utredning

text: Kriminalvården anmodades att yttra sig över AA:s klagomål. I sitt svar anförde myndigheten (region Väst), genom regionchefen DD, bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Anstalten Smälteryd har ombetts att yttra sig. Av yttrandet framgår i huvudsak följande. AA har i skrivelse till Riksdagens ombudsmän (JO) framfört klagomål gällande kriminalvårdschefen CC:s handläggning av en begäran från BB att erhålla den medicin (Citodon) som extern läkare ordinerat. Anstaltens sjukvård har den 16 september 2009 noterat att BB efter ett externt läkarbesök haft med sig ett recept mot sina problem. Anstaltens sjukvård har noterat att Kriminalvården inte godkänner kodein. Den 25 september 2009 registrerar sjukvården att man provat annan medicin men att den inte fungerar tillfredsställande. Anstaltens läkare säger att han ogärna vill sätta in kodein. Den 25 november 2009 förs en dialog mellan anstaltens läkare och extern läkare gällande behandlingen av BB. Anstaltens läkare noterar att BB blir positiv på urinprov om han får kodein. BB ber om att få ett samtal med CC någon gång i november 2009. Under detta samtal berättar BB grundligt om hur han drabbats av sin sjukdom. Det BB flera gånger kommer tillbaka till är att han inte fungerar som han gjort tidigare. BB har

text: bl.a. svårt att komma i gång på morgonen. BB ber CC som ansvarig för anstalten att hjälpa honom. BB berättar att han troligtvis skulle bli hjälpt av att få äta Citodon. BB berättar vidare att han väntar på en operation som förhoppningsvis kommer att göra så hans problem minskar. CC förklarar för BB hur sjukvården är organiserad inom Kriminalvården, dvs. att för anstalten Smälteryd finns ett avtal med en läkare som intagna får träffa efter tidsbokning. När det gäller behandlingsfrågor så är det alltså anstaltens läkare som gör bedömningen av vilken åtgärd som ska sättas in. Vidare informeras BB om Kriminalvårdens inställning till mediciner som innehåller kodein. CC lovar att tala med sjukvården och be dem försöka trycka på för att få till stånd en operation samt be sjukvården undersöka om det finns alternativa mediciner till Citodon. I nära anslutning till samtalet med BB har CC ett samtal med anstaltens sjuksköterska och då informeras CC om att man från sjukvårdens sida ska försöka trycka på så att BB får en operationstid så fort som möjligt. Efter detta har inte frågan återaktualiserats vare sig från sjukvårdens eller från BB:s sida. CC har endast haft ett samtal med BB gällande denna frågeställning och det var i november 2009. Den 10 januari 2010 anhåller BB om att få ett skriftligt beslut angående att få erhålla den medicin som den externa läkaren ordinerat. När CC får anhållan den 10 januari 2010 så förstår hon att BB fortfarande eller återigen har medicinska problem. Utifrån den information som CC tidigare erhållit av BB samt av anstaltens sjukvård så kontaktas EE (medicinskt sakkunnig vid Kriminalvårdens huvudkontor). En diskussion förs angående BB:s sjukdomsbild samt vad den föreslagna medicinen får för konsekvenser. En diskussion förs även med regionens jurister. Efter en samlad bedömning beslutas den 19 januari 2010 att BB ska få tillgång till den medicin som extern läkare ordinerat. BB informeras samma dag av CC. Avslutningsvis menar anstalten att mötet i november 2009 var ett samtal mellan CC och BB där BB fick möjlighet att berätta om sina problem. CC förklarade vid detta möte vad hon kan göra för att försöka hjälpa BB. Det har aldrig varit fråga om någon hemställan från BB vid detta tillfälle och det är olyckligt om BB uppfattat det som att ett beslut i frågan kring hans mediciner skulle komma.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: Av

text: 7 § förvaltningslagen

text: framgår bl.a. att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Enligt

text: 37 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) ska en intagen som behöver hälso- och sjukvård vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Publikationen Basläkemedel och dess kompletteringar utgör normen för den medicinska behandlingens innehåll inom Kriminalvården. I denna publikation, bl.a. på sidan 75, står att läkemedel som innehåller kodein inte ska användas inom Kriminalvården på grund av missbruksrisken men också därför att medlen ger utslag för morfin i narkotikaanalyser. Citodon är ett läkemedel som innehåller kodein.

text: Kriminalvårdens, region Väst, bedömning

text: Kriminalvården kommenterar inte de medicinska bedömningar som gjorts eller läkares ordination av medicin. I november 2009 hölls ett möte mellan kriminalvårdschefen i anstalten Smälteryd, CC, och BB där det bl.a. diskuterades hur BB:s vistelse i anstalten kunde underlättas med hänsyn tagen till hans situation. Vid mötet tog BB bl.a. upp att Citodon skulle kunna hjälpa honom mot hans problem. CC informerade BB om Kriminalvårdens rutiner för behandling och om läkemedel och inställning till Citodon. Det är beklagligt att BB uppfattade att han skulle få ett beslut i frågan om Citodon när CC meddelade att hon skulle undersöka om det gick att påskynda hans kommande operation och om det kunde tänkas finnas alternativa mediciner.

text: Den 10 januari 2010 lämnar BB in en begäran om att erhålla Citodon samt att, om detta nekas, få ett skriftligt beslut i frågan. Mellan samtalet i november 2009 och denna hemställan har BB inte någon kontakt med CC. Inte heller har sjukvården kontaktat henne avseende BB:s problem. När CC får hemställan den 10 januari 2010 förstår hon att BB:s problem kvarstår eller har uppstått på nytt. Kontakt tas därför med huvudkontorets medicinskt sakkunnige och BB:s hemställan besvaras av CC den 19 januari 2010. Detta får anses vara en rimlig handläggningstid. Kriminalvården, region Väst, konstaterar att det av uppgifterna i ärendet får anses utrett att anstalten handlagt ärendet i enlighet med

text: förvaltningslagen

text: och KvaL.

text: AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) och Kriminalvårdsregistret avseende BB begärdes in och granskades. Vidare begärdes BB:s patientjournal in och granskades.

text: Av inhämtat KLAS-utdrag framgick att kriminalvårdschefen CC den 19 januari

text: 2010 beslutade att BB skulle få läkemedlet Citodon ordinerat. I beslutet anförde hon bl.a. att anstaltens läkare inte ordinerat denna typ av medicin, eftersom det föll utanför läkarens befogenheter. Mot denna bakgrund och då läkemedel som innehåller kodein, exempelvis Citodon, enligt Kriminalvårdens publikation ”Basläkemedel inom Kriminalvården 2007–2009”, inte ska användas inom Kriminalvården anmodades Kriminalvården yttra sig i ärendet på nytt. Kriminalvården anmodades därvid bl.a. redogöra för hur en intagens önskemål/begäran om ett visst preparat ska hanteras av Kriminalvården.

text: Efter en förnyad remiss anförde Kriminalvården, genom generaldirektörens ställföreträdare FF, bl.a. följande.

text: Kriminalvårdens yttrande

text: Kriminalvården har inhämtat yttrande från EE, medicinsk rådgivare på Kriminalvårdens huvudkontor. Av yttrandet framkommer bl.a. följande. Kriminalvårdens huvudkontor representerar Kriminalvården som vårdgivare inom hälso- och sjukvård. I denna egenskap ger huvudkontoret ut skriften ”Basläkemedel inom Kriminalvården”. Denna skrift har samma funktion som läkemedelsrekommendationer inom olika landsting, dvs. skriften är en rekommendation och inget tvingande beslut. Rekommendationerna i skriften utgår från vad som är vedertaget vetenskapligt och i beprövad erfarenhet beträffande behandling av smärta. Varje konsultläkare är ansvarig för sitt medicinska ställningstagande, och enligt de riktlinjer som finns för vårdens bedrivande ska en intagens rätt till vård, på samma villkor som i övriga samhället, beaktas. Varje intagen har rätt att få den vård hans/hennes medicinska tillstånd kräver. Om en intagen, via en anhållan eller liknande, begär att få ett visst läkemedel överlämnas denna begäran till sjukvården för åtgärd. Det är konsultläkaren som ytterst avgör vilken vård som den intagne ska erbjudas och vilken medicinering denne ska erhålla.

text: Kriminalvårdens remissvar översändes till AA för kännedom.

text: I ett beslut den 4 november 2010 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Jag vill först, som Kriminalvården också anför, i tydlighetens intresse understryka att det medicinska ansvaret för en intagen vilar på den behandlande anstaltsläkaren. Kriminalvården framhåller att det är den läkaren som ytterst avgör vilken vård den intagne ska erbjudas och vilken medicinering denne ska erhålla. Av Kriminalvårdens remissvar framgår vidare att skriften Basläkemedel närmast får ses som en rekommendation vid medicinsk behandling inom kriminalvården. Rekommendationen är inte bindande. Som framgår i ett annat ärende i vilket jag fattat beslut i dag (dnr 5649-2009) anser Kriminalvården också att det måste beaktas att en intagen ordinerats läkemedel som ger utslag på narkotikatest när det bedöms vilka åtgärder ett positivt test bör medföra. Detta framstår närmast som en självklarhet.

text: Jag kan naturligtvis inte ha några synpunkter på den medicinska behandlingen av BB. Sådana frågor lämpar sig inte för JO:s prövning. Detta är i stället en fråga för Socialstyrelsen. Jag kan dock inte undvika att kommentera att det av BB:s patientjournal framgår att anstaltsläkaren och sjukhusläkaren hade samma uppfattning om BB:s behov av ett preparat innehållande kodein. Från allmänmänskliga synpunkter framstår det för en lekman som obegripligt att BB först den 19 januari 2010 fick tillgång till det läkemedel han redan den 16 september 2009 ordinerats av sjukhusläkaren trots svåra besvär med diarréer och många kontakter med anstaltssjukvården under mellantiden.

text: BB har gjort gällande att kriminalvårdschefen CC, under ett möte med honom i slutet av november 2009, uppgav att anstalten snarast skulle meddela ett formellt beslut i frågan om han skulle få medicinera med Citodon (innehåller kodein, JO:s anm.). CC har tillbakavisat hans påstående. Hur det förhåller sig härmed har inte gått att utreda. Av remissvaret framgår dock bl.a. att medicineringsfrågan diskuterades vid mötet och att CC upplyste BB om att det är anstaltens läkare som beslutar om vilka behandlingsåtgärder som ska sättas in. – Jag noterar för egen del att anstalten ändå den 19 januari 2010 dels antecknade i kriminalvårdsregistret (KLAS) beträffande BB att anstaltens läkare inte ordinerat denna typ av medicin (kodeinpreparat, JO:s anm.) då det faller utanför läkarens befogenheter, dels efter en samlad bedömning beslutade att BB skulle få Citodon ordinerat.

text: Den slutsats jag drar är att anstalten inte hade klart för sig hur ansvaret för BB fördelades.

text: Med den kritik som ligger i det anförda avslutas ärendet.