title: Kritik mot Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun för att den inte skyndsamt genomfört en s.k. familjehemsutredning och för att två barn varit placerade tillfälligt under en alltför lång tid innan beslut om stadigvarande placering fattades m.m.

sammanfattning: Socialnämnden beslutade i december 2015 att bevilja två syskon (ensamkommande barn) bistånd i form av en tillfällig placering hos barnens kusin i avvaktan på en familjehemsutredning av kusinens hem. Först i april 2016 inledde nämnden familjehemsutredningen, och utredningen slutfördes inte förrän i augusti samma år. Nämnden godkände därefter i september 2016 kusinen som familjehem åt barnen. I beslutet konstaterar JO att det ganska snart måste ha stått klart för nämnden att barnen inte skulle komma att vistas hos kusinen endast för en kortare tid. Nämnden borde därför, när det visade sig att placeringen inte endast skulle bli tillfällig, skyndsamt ha genomfört en fullständig familjehemsutredning och därefter, utifrån vad utredningen visade, ha fattat beslut om var barnen skulle placeras stadigvarande. I beslutet kritiseras nämnden för att ha dröjt med att genomföra en familjehemsutredning och för att barnen var placerade hos kusinen under en alltför lång tid innan beslut om stadigvarande placering fattades. JO:s utredning visar även att nämnden felaktigt hanterat frågan om ersättning till kusinen i anledning av barnens placering. Varken under den ”tillfälliga” placeringen eller efter det att kusinen godkänts som familjehem åt barnen betalade nämnden ut någon ersättning till kusinen. I beslutet framhåller JO att nämnden ansvarar för att de som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. I nämndens förpliktelse att tillhandahålla god vård ingår ett kostnadsansvar som gäller även vid tillfälliga placeringar. Vidare ska socialnämnden i samband med beslut om placering i ett familjehem ingå avtal med dem som nämnden avser att anlita som familjehem, ett s.k. familjehemsavtal. I beslutet kritiseras nämndens hantering av frågan om ersättning till kusinen i anledning av barnens placering.

text: 2019-05-27 4947-2017

text: Justitieombudsmannen Thomas Norling

text: Kritik mot Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun för att den inte skyndsamt genomfört en s.k. familjehemsutredning och för att två barn varit placerade tillfälligt under en alltför lång tid innan beslut om stadigvarande placering fattades. Nämnden kritiseras även för hanteringen av frågan om ersättning till den som nämnden placerat barnen hos

text: Bakgrund

text: Syskonen AA och BB kom som ensamkommande barn till Sverige under hösten 2015. Migrationsverket anvisade dem till Sölvesborgs kommun. Den 14 december 2015 beviljade Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun

text: AA och BB bistånd i form av en placering hos deras kusin CC med stöd av

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. I biståndsbeslutet angavs att det rörde sig om en tillfällig placering. AA och BB bodde dock kvar hos CC till den 18 januari 2017, dvs. i mer än ett år.

text: Den 20 april 2016 inledde Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun en utredning av CC:s hem (en s.k. familjehemsutredning). Utredningen avslutades den 19 augusti 2016. I utredningen föreslogs att CC skulle godkännas som familjehem. Nämnden fattade därefter den 14 september 2016 ett beslut om att godkänna CC som familjehem åt AA och BB. I beslutet angavs att ”[I]nget arvode utgår då detta är en anhörigplacering”.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade CC på Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun och uppgav i huvudsak följande: Han blev kontaktad av en tjänsteman vid kommunen som frågade om han kunde ta emot sina kusiner AA och BB och låta dem bo hos honom. Innan kommunen placerade AA och BB hos honom hade han kontakt med olika tjänstemän vid kommunen som förklarade att den bostad som han hyrde inte dög. Han bytte därför till en större lägenhet. Hyran för den nya lägenheten var dock hög och han själv hade en förhållandevis låg inkomst, vilket kommunen kände till. Trots att kommunen placerade barnen hos honom fick han ingen ekonomisk ersättning av kommunen. Han förklarade för flera av kommunens tjänstemän att han behövde hjälp med att betala för bl.a. kläder och mat till AA och BB. Han fick dock ingen ersättning av kommunen utan tvingades i stället låna pengar av bekanta. När han tog upp frågan om ekonomisk ersättning svarade olika tjänstemän vid kommunen att beslutet att placera AA och BB hos honom inte innebar att barnen var familjehemsplacerade hos honom. Enligt tjänstemännen rörde det sig i stället om en anhörigplacering. Han fick även information om att kommunen bara betalade ut ersättning till familjehem. Han förklarade då att han ville bli familjehem för AA och BB. Kommunen inledde också en familjehemsutredning, vilken ledde till att han godkändes som familjehem i september 2016. Trots detta betalade inte kommunen ut någon ersättning till honom. Till slut flyttade AA och BB till ett flyktingboende eftersom CC inte hade råd att köpa vinterkläder till dem.

text: Utredning

text: JO begärde att Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun skulle yttra sig över anmälan.

text: Nämnden uppgav följande i sitt svar till JO (bilagorna har utelämnats här):

text: Bakgrund

text: CC har till JO anmält upplevda brister i handläggningen av honom som anhörighem till två underåriga pojkar utan vårdnadshavare som anvisades till Sölvesborg av Migrationsverket 2015-12-03. CC beskriver i sin anmälan sin upplevelse av hanteringen från november 2015 till och med pojkarna flyttar från

text: honom i januari 2017. Pojkarna placerades tillfälligt hos CC enligt beslut 2015-12- 14. I beslutet framgår att placeringen genomfördes i samförstånd med pojkarna och CC då CC uppgavs vara kusin till barnen. I beslutet framgår även att placeringen görs i avvaktan på att pågående utredning enligt 11: l § SoL samt familjehemsutredning färdigställs. I avvaktan på att det föreligger ett godkännande av anhörighemmet utgår ingen omkostnadsersättning. Denna information är lämnad till CC och på begäran av honom själv skriftligt lämnad, enligt journal, 2016-07-26. I flera delar av CC:s beskrivning av ärendet till JO berättar han om diskussioner med olika befattningshavare som rör ekonomiska frågor.

text: Bedömning

text: Undertecknad bedömer emellertid att Individ- och familjeomsorgen har brustit i att utge omkostnadsersättning till CC från och med att han godkändes som anhörighem, 2016-09-14, vid Barn- och utbildningsnämndens individ- och familjeomsorgsutskott till och med barnen avflyttar 2017-01-18. Enligt beräkning, som utgår från SKL:s rekommenderade ersättningsnivåer, har CC rätt till 127 dagars omkostnadsersättning, med reglering av Migrationsverkets dagersättning och utbetalning av ett gymkort 1500 kronor, med 9168 kronor per barn, totalt 18 336 kronor. Denna ersättning föreslår undertecknad att individ- och familjeomsorgsutskottet beslutar ska betalas till CC i efterhand. Ett flertal av de befattningshavare som varit inblandade i ärendet har under sommaren slutat sina tjänster. Det som finns för handen av korrespondens och samtal är den dokumentation som finns i pojkarnas akter. Det undertecknad kan konstatera är att det råder olika uppfattningar om flera olika händelser i det CC beskriver utifrån pojkarnas journaler. Undertecknad kan inte se att det i underlagen i sak föreligger fler brister än det som nyss nämnts. Det är dock beklagligt om en enskild, som CC beskriver, upplever kontakten med Individ- och familjeomsorgen så negativt. Barn- och utbildningsnämnden arbetar med en positiv värdegrund och människosyn som en kärna i all verksamhet. Att individ- och familjeomsorgen inte utgett den omkostnadsersättning som CC har rätt till är beklagligt och föranleder en översyn av de riktlinjer som finns för nämndens uppdragstagare. I föreliggande yttrande bifogas kopior på den kommunikation som finns i akter kopplat till aktuellt ärende. CC har haft flera skriftliga kontakter i ärendet. Bland handlingarna finns anmälan och yttrande till IVO daterad i juli 2017. I mars månad finns en skrivelse till CC då Individ- och familjeomsorgen via kommunens jurist svarar CC på frågor om ärendet. Undertecknad bilägger även denna korrespondens som ett underlag till JO:s utredning. Vad gäller förslaget om att ersätta CC för utebliven omkostnadsersättning har upprättats ett särskilt ärende.

text: CC kommenterade därefter remissvaret och kom även in med ytterligare klagomål mot Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun.

text: I mars 2019 skickade biträdande juristen DD, uppgivet ombud för CC, ett epostmeddelande till JO där han upplyste om att CC och nämnden hade träffat en överenskommelse om ersättning för placeringen av barnen.

text: Bedömning

text: Inriktningen på min granskning I sin anmälan, och i de kompletteringar som därefter har kommit in, har CC riktat flera olika klagomål mot Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun. Det finns flera frågetecken kring hur nämnden hanterat CC:s samt barnen AA:s och BB:s ärenden. Det är utifrån utredningen i ärendet inte möjligt för mig att i detalj bedöma nämndens hantering. Jag har valt att rikta in min

text: granskning på det som jag uppfattar som huvudfrågorna i ärendet, nämligen dels nämndens skyldighet att göra en s.k. familjehemsutredning och därefter fatta beslut om var barnen stadigvarande ska placeras, dels nämndens hantering av frågan om ersättning till CC för placeringen av barnen hos honom.

text: Det finns anledning för mig att inledningsvis redogöra kortfattat för bestämmelserna om hur socialnämnden ska handlägga ärenden som rör ensamkommande barn. Socialnämndens ansvar för placering av ensamkommande barn När ett ensamkommande barn kommer till Sverige ska Migrationsverket anvisa en kommun som ska ordna boende för barnet. När Migrationsverket har anvisat en kommun ska det anses att barnet vistas i den kommunen i den mening som avses i

text: 2 a kap. 1 §

text: SoL. Detta framgår av

text: 3 § lagen (1994:137)

text: om mottagande av asylsökande m.fl.

text: Socialnämnden ska vid sin handläggning av ett ärende som rör ett ensamkommande barn tillämpa bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen

text: om utredning och placering m.m. Det följer av den s.k. normaliseringsprincipen som innebär att samma regler ska gälla för alla barn som vistas i landet (se

text: prop. 2005/06:46 s. 41

text: ). Från principen finns vissa undantag, men de har inte någon betydelse i det här ärendet.

text: Socialnämnden ska, enligt

text: 6 kap. 1 §

text: SoL, se till att den som behöver vård eller behöver bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familjehem, ett hem för vård eller boende (HVB-hem) eller ett stödboende för barn och unga i åldern 16–20 år (stödboende). Socialnämnden ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård.

text: När nämnden ska placera ett barn ska nämnden, enligt

text: 6 kap. 5 §

text: SoL, i första hand överväga om barnet kan tas emot av någon anhörig eller annan närstående. Barnets bästa ska dock alltid enligt

text: 1 kap. 2 §

text: SoL vara utgångspunkten när nämnden bestämmer om en placering. Ett beslut om att placera barnet hos en anhörig eller annan närstående benämns ofta nätverksplacering eller anhörigplacering. Det är dock i

text: socialtjänstlagens

text: mening fortfarande fråga om en familjehemsplacering, men i dessa fall har barnet, i stället för att placeras hos en ”främmande” familj, placerats i ett hem som tillhör barnets krets av anhöriga eller någon annan närstående.

text: Utöver sådana familjehemsplaceringar som socialnämnden beslutar om förekommer det att ett barn placeras av vårdnadshavaren i en familj. En sådan placering brukar kallas för en privatplacering. I de fallen är det alltså inte nämnden som beslutar om placeringen, men för att barnet ska få bo i familjen måste socialnämnden lämna ett medgivande till boendet (

text: 6 kap. 6 § första stycket

text: SoL). En privatplacering är alltså inte någon placering i egentlig mening, och det brukar därför inte utgå någon ersättning till familjehemmet från socialnämnden.

text: Innan nämnden beslutar om en placering av ett barn i ett familjehem eller lämnar ett medgivande till ett enskilt hem ska nämnden utreda hemmets lämplighet. Detta framgår av

text: 6 kap. 6 §

text: SoL.

text: Socialnämnden ska enligt

text: 6 kap. 6 b §

text: SoL i samband med beslut om placering i ett familjehem ingå avtal med dem som nämnden avser att anlita som familjehem.

text: Nämndens placeringsbeslut Vid min genomgång av handlingarna i ärendet framgår det att Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun i sina kontakter med CC kallar placeringen av AA och BB för flera olika saker, bl.a. använder nämnden uttryck som anhörigplacering, familjehem, släktinghem, nätverkshem och anhörighem. Detta ger intryck av att nämnden inte har riktigt klart för sig den rättsliga innebörden av de olika begreppen. Jag kan konstatera att nämnden inte har använt begreppen på ett konsekvent och riktigt sätt, vilket är bekymmersamt.

text: Oavsett vilka begrepp som nämnden använt för att beskriva CC:s uppdrag framgår av beslutet om placering den 14 december 2015 att nämnden då beslutade att bevilja barnen AA och BB bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL i form av en tillfällig placering hos CC. Vidare framgår att besluten fattades i avvaktan på att utredningen enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL och familjehemsutredningen skulle färdigställas.

text: Om ett barn vid ett enstaka tillfälle och under en kortare tid vårdas i en familj som känner barnet väl sedan tidigare, t.ex. en nära anhörig, behöver man inte utreda det hemmet på samma sätt som ett för barnet främmande hem. Om socialnämnden har anledning att misstänka att det är olämpligt för barnet att vistas i hemmet bör nämnden givetvis inte medverka till att barnet placeras där utan att förhållandena först utreds och hemmet konstateras vara lämpligt (se

text: prop. 2006/07:129 s. 61

text: och s. 113).

text: CC är kusin med AA och BB. Barnen uttryckte en önskan om att få bo hos sin kusin, och CC samtyckte till detta. Nämnden ansåg därför att det fanns förutsättningar för att åtminstone tillfälligt placera barnen hos CC. I den delen har jag inga synpunkter på nämndens handläggning.

text: Placeringsbesluten innebar som konstaterats ovan en tillfällig placering av barnen hos CC. Barnen var dock placerade hos CC i mer än ett år, och inte förrän i september 2016, dvs. först efter nio månader, fattade nämnden beslut om att godkänna CC som familjehem åt AA och BB. Det måste ganska snart ha stått klart för nämnden att AA och BB inte skulle komma att vistas hos CC endast för en kortare tid. Nämnden borde därför, när det visade sig att placeringen inte endast skulle komma att bli tillfällig, skyndsamt ha genomfört en fullständig familjehemsutredning och därefter, utifrån vad utredningen visade, ha fattat beslut om var AA och BB skulle placeras stadigvarande. Jag ser

text: allvarligt på det faktum att nämnden på detta sätt låtit barnen vara ”tillfälligt” placerade hos CC i nio månader.

text: Skyldigheten för nämnden att utreda ett familjehems lämplighet har kommit till för att skydda barnet. Bestämmelsen är grundläggande när det gäller familjehemsvården. Jag kan inte godta att nämnden inledde en familjehemsutredning först i april 2016. Den utredningen avslutades för övrigt inte förrän i augusti samma år. En utredning borde ha genomförts tidigare och snabbare än vad som blev fallet.

text: Jag kan alltså i denna del konstatera att barnen under en förhållandevis lång tid var placerade i ett familjehem utan att familjehemmets lämplighet hade utretts av socialnämnden. För dröjsmålet att genomföra en familjehemsutredning förtjänar nämnden kritik. Vidare ska nämnden kritiseras för att barnen var ”tillfälligt” placerade hos CC under alltför lång tid innan beslut om stadigvarande placering fattades i september 2016.

text: Kommunens hantering av frågan om ersättning till CC under den tid barnen var tillfälligt placerade hos honom Under tiden december 2015–september 2016 var barnen ”tillfälligt” placerade hos CC. Som jag konstaterat ovan är detta en alltför lång tid för att den ska kunna anses ha varit av tillfällig natur. Varken utredningen i ärendet eller nämndens remissvar ger klara svar på frågan hur nämnden hanterat frågan om ersättning för placeringen under den perioden, vilket är oroande.

text: Enligt

text: 6 kap. 1 § tredje stycket

text: SoL ansvarar nämnden för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. I nämndens förpliktelse att tillhandahålla god vård ingår även enligt praxis ett kostnadsansvar (se

text: RÅ 1988 ref. 80

text: I och II samt

text: HFD 2013 ref 17

text: ). Även vid tillfälliga placeringar ansvarar alltså nämnden för att lösa frågan om ersättning genom att träffa avtal med dem som nämnden placerat barnen hos. Det har Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommun inte gjort, och det har drabbat CC och barnen AA och BB i form av knappa ekonomiska förhållanden, vilket är allvarligt. För denna brist förtjänar nämnden kritik. Kommunens hantering av frågan om ersättning till CC efter det att han godkänts som familjehem åt barnen Från det att nämnden familjehemsplacerade barnen hos CC i september 2016 har enligt

text: 6 kap. 6 b §

text: SoL nämnden varit skyldig att ingå avtal med CC (ett s.k. familjehemsavtal). Det har nämnden inte gjort. Ett s.k. familjehemsavtal ska tydligt reglera ansvarsfördelningen mellan nämnden och familjehemmet, t.ex. deras respektive åtagande avseende barnets behov av stöd och hjälp. Ett sådant avtal bör även innehålla uppgift om uppdragets omfattning, uppsägningstider och ersättning (se

text: prop. 2012/13:10 s. 129

text: f.).

text: CC:s anmälan till JO handlar i stor utsträckning om just själva ersättningsfrågan. I denna del konstaterar jag att nämnden i sitt remissvar

text: medger att den inte betalat ut någon ersättning till CC men att nämnden då avsåg att ersätta CC för utebliven ”omkostnadsersättning”. JO brukar som regel vara försiktig med att uttala sig i rena sakfrågor och om de bedömningar som en nämnd har gjort. Det som kommit fram i ärendet ger mig dock anledning att uttala mig om nämndens skyldigheter enligt

text: socialtjänstlagen

text: när det gäller ersättning till familjehem.

text: Vid familjehemsplacering gäller alltså att nämnden gentemot familjehemmet svarar för uppkomna kostnader. Några bestämmelser som reglerar denna ersättningsskyldighet finns inte. I stället tillämpas ordningen enligt

text: 6 kap. 6 b §

text: SoL som bygger på att avtal träffas mellan berörd kommun och familjehemmet. Ersättningen brukar delas upp i två delar, en omkostnadsdel och en arvodesdel. Sveriges Kommuner och Landsting har utfärdat cirkulär med rekommendationer och vägledning om ersättningsbelopp och därmed sammanhängande frågor.

text: Hur nämnden närmare resonerade när det gällde ersättningen till CC efter det att han godkändes som familjehem åt barnen är oklart, vilket i sig är oroväckande. Enligt uppgift har nämnden och CC nyligen, i en civilrättslig tvist, träffat en överenskommelse om ersättningen. Det saknas skäl för mig att gå in på ersättningens storlek. Men jag vill däremot påminna nämnden om vikten av att den träffar ett sådant avtal som avses i

text: 6 kap. 6 b §

text: SoL med ett familjehem. Om ett avtal hade träffats med CC om placeringen av barnen skulle det sannolikt inte ha uppkommit frågetecken rörande ersättningen till honom. Nämnden förtjänar kritik för att den inte har träffat ett sådant avtal. Avslutande synpunkter Min granskning har visat på omfattande brister vad gäller Barn- och utbildningsnämnden i Sölvesborgs kommuns hantering av CC:s ärende och barnen AA:s och BB:s familjehemsplacering hos honom. Placeringen av barnen hos CC har pågått i mer än ett år, vilket innebär att det inte har rört sig om någon tillfällig placering. Nämnden skulle därför ha genomfört en familjehemsutredning tidigare och snabbare än vad som blev fallet och därefter omgående ha fattat beslut om var barnen stadigvarande skulle placeras. Nämnden skulle vidare under den ”tillfälliga” placeringen ha löst frågan om ersättning till CC och den skulle dessutom, i samband med att barnen familjehemsplacerades hos CC, ha träffat ett s.k. familjehemsavtal med honom.

text: Jag vill tillägga att JO för ett tag sedan genomförde en undersökning av några socialnämnders handläggning av ärenden om ensamkommande barn (se JO 2017/18 s. 332). I beslutet kunde JO konstatera att det fanns betydande brister i nämndernas handläggning av ärenden som rör den gruppen av barn och ungdomar. Möjligen är bristerna i detta ärende ett uttryck för det som kom fram i det ärendet, nämligen att socialnämnderna generellt under en tid hade svårt att uppfylla sina uppgifter när det gäller de ensamkommande barnen.


avgjordAv: Kerstin André

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga bl.a. om en socialnämnd kan komma överens med vårdnadshavaren om att avvakta en tid med en utredning som rör en framställning om att vård enligt LVU skall upphöra

org: jo

text: I en anmälan jämte tilläggsskrivelser till JO framförde AA klagomål mot Skarpnäcks stadsdelsnämnd i Stockholms kommun angående handläggningen av ett ärende enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) rörande AA:s dotter BB, född 1994. Klagomålen avsåg i huvudsak kontaktpersonens närvaro och förhållningssätt vid BB:s umgänge med AA, att den skrivelse angående bl.a. missnöje med det aktuella umgänget och begäran om vårdens upphörande som han hade undertecknat den 5 maj 2003 hade överlämnats till nämnden först den 24 november 2003 samt att AA och hans mor inte hade fått lägga fram sina synpunkter vid nämndens sammanträde den 24 november 2003. AA var vidare kritisk till det sätt på vilket han hade blivit bemött av en namngiven tjänsteman och det sätt på vilket hans mor hade behandlats vid nämndens sammanträde den 24 november 2003.

type: stycke

text: Skarpnäcks stadsdelsnämnd anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som hade framförts i anmälan samt yttra sig över huruvida nämnden hade övervägt regleringen av vårdnadshavarens umgänge enligt

text: 14 § tredje stycket

text: LVU. Nämnden, sociala delegationen, avgav som sitt svar ett tjänsteutlåtande upprättat av socialsekreteraren CC vid Skarpnäcks stadsdelsförvaltning, Individoch familjeomsorg, Utredningsenheten för barn och ungdom. I utlåtandet anfördes i huvudsak följande. (Bilagorna och hänvisningarna därtill är här utelämnade.)

text: Bakgrund

type: rubrik

text: AA och DD har en gemensam dotter, BB född 1994. Dottern är sedan fyra veckors ålder omhändertagen enligt LVU på grund av föräldrarnas bristande förmåga att själva ta vård om henne. Föräldrarnas umgänge med BB har sedan augusti 1996 hållits i närvaro av en kontaktperson, familjevårdsinspektör FF. [– – –] De umgängesplaner som upprättats har förelagts föräldrarna som undertecknat dessa förutom vid ett par tillfällen, hösten 1994 och i december 2000. Beslut om begränsning i föräldrarnas umgänge har då lagenligt fattats i stadsdelsnämnden och sedan övervägts i delegationen till dess överenskommelse nåtts.

text: Av beslutssammanställningen i senaste utredningen från oktober 2003, framgår att nämnden den 22 mars 2001 fattade beslut enl. LVU

text: 14 § andra stycket p.

text: 1. AA överklagade beslutet till länsrätten som i dom 2001-05-29, Ö7840-01, lämnade överklagandet utan bifall. Nämndens beslut övervägdes i delegationen 2001-05-28 och 2001-07-16. Kammarrätten ändrade i sin dom 4043-01, 2001-08-31 till AA:s fördel och tillerkände honom ett umgänge med fyra timmar en gång per månad i närvaro av kontaktperson utsedd av socialtjänsten. AA samtyckte därefter till den justerade umgängesplanen i september 2001. I maj 2003 inkom AA med ett par skrivelser där han yrkade om LVU-vårdens upphörande och att vården i familjehemmet skall fortsätta enligt

text: socialtjänstlagen

text: . Han riktade även kritik och krav mot hur umgänget fungerade men stod fast vid umgängesplanen. Som framgår av den under hösten 2003 företagna utredningen finner förvaltningen och stadsdelsnämnden inte skäl att bifalla AA:s begäran. Nämnden har inte heller funnit anledning att besluta om någon särskild begränsning i föräldrarnas umgänge som fungerar enligt den upprättade och av föräldrarna undertecknade umgängesplanen. I grunden för denna kvarstår därtill Kammarrättens dom 2001-08-3l. [– – –] AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 26 november 2004 anförde JO André följande.

text: Handläggningen av begäran om att vården av BB enligt LVU skulle upphöra m.m.

text: En socialnämnd skall noga följa den vård som ges barn och ungdomar med stöd av LVU. När den unge har beretts vård enligt

text: 2 §

text: LVU skall nämnden enligt

text: 13 § andra stycket

text: LVU minst en gång var sjätte månad överväga om vård enligt LVU fortfarande behövs. Det ankommer därvid på den tjänsteman vid förvaltningen som handlägger ärendet att till nämnden anmäla hur vården bedrivits och hur den unges och föräldrarnas förhållanden utvecklar sig. Särskild uppmärksamhet bör ägnas frågorna om föräldrarnas inställning till fortsatt vård i familjehemmet. Avsikten är inte att handläggarens anmälan till nämnden skall leda fram till ett formellt beslut. Det är först om nämnden finner anledning att ifrågasätta behovet av fortsatt vård som en prövning i nämnden skall ske. Nämnden skall därvid ta initiativ till att en utredning görs. Finner nämnden däremot att anmälan om vården inte ger anledning till någon åtgärd av nämnden, kan anmälan läggas till handlingarna utan att nämnden fattar något beslut rörande vården.

text: Närmare bestämmelser om nämndens skyldighet att inleda en utredning finns i

text: 11 kap.

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Där stadgas bl.a. att nämnden utan dröjsmål skall inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden.

text: Av

text: 33 §

text: LVU följer att mål och ärenden enligt LVU skall handläggas skyndsamt.

text: Den 22 april 2003 övervägde nämnden BB:s vårdbehov och fann att vård enligt LVU fortfarande behövdes. I en skrivelse – daterad den 24 april 2003 men undertecknad av AA den 5 maj 2003 – begärde AA att vården enligt LVU av BB skulle upphöra och övergå till vård enligt SoL och att umgänge skulle ske utan

text: närvaro av kontaktperson – jag återkommer till den senare frågan nedan. Nämnden behandlade frågan om behovet av vård enligt LVU vid ett sammanträde den 24 november 2003. AA och hans mor närvarade vid sammanträdet och gavs tillfälle att yttra sig. Nämnden hade vidare tillgång till en utredning som hade slutförts den 30 oktober 2003. Enligt den utredningen hölls den 4 juni 2003 ett ”klargörande möte” mellan företrädare för socialtjänsten och AA, BB:s mor, BB:s morfar och kontaktmannen. Mötet utmynnade i att AA kom överens med företrädarna för socialtjänsten om att hans yrkande om att vården enligt LVU skulle upphöra ”kunde komma upp först efter sommaren”.

text: Det kan ifrågasättas om utredningen – såvitt här är i fråga – har bedrivits med erforderlig skyndsamhet. Det kan också diskuteras om det var lämpligt – mot bakgrund av att det var fråga om en tvångsåtgärds bestånd och att det finns regler för handläggningen av sådana ärenden – att ”komma överens” med AA om när hans framställan skulle prövas av nämnden. Det finns en uppenbar risk för att den enskilde i en sådan situation känner sig tvingad att gå med på att en prövning sker först i ett senare skede och att skyndsamhetskravet därmed sätts ur spel. När det gäller bedömningen av tidsutdräkten framkommer det av utredningen från den 30 oktober 2003 att behov har funnits av att klargöra särskilt AA:s inställning i flera avseenden. Vården hade dock övervägts endast kort tid innan ansökan inkom och förhållandena måste ha varit kända för nämnden. Den tid om cirka sex månader som åtgått före nämndens prövning synes därför alltför lång.

text: I utredningen den 30 oktober 2003 saknas uppgifter om att vården av BB har övervägts efter den 22 april 2003. Nämnden borde enligt

text: 13 § andra stycket

text: LVU ha övervägt vården inom sex månader, dvs. senast den 22 oktober 2003. Orsaken till att handläggarna inte anmälde saken till nämnden för ett sådant övervägande torde ha varit att det pågick en utredning om att vården fortsättningsvis skulle bedrivas på frivillig grund med stöd av bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen

text: . Detta förhållande har dock inte befriat nämnden från dess skyldighet att överväga vården. Handläggarna skulle således ha rapporterat ärendet till nämnden varvid de självfallet skulle ha upplyst om att en utredning pågick.

text: Regleringen av BB:s umgänge med AA – närvaro av kontaktperson

text: Enligt

text: 14 §

text: LVU (i dess lydelse från och med den 1 juli 2003, den nya lydelsen innebär emellertid inte någon förändring i sakligt hänseende vad gäller vårdnadshavare) har socialnämnden ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården, får socialnämnden bl.a. besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och med förälder som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller genom avtal skall utövas. Socialnämnden skall minst en gång var tredje månad överväga om ett sådant beslut fortfarande behövs.

text: Det får ofta anses ingå som ett normalt led i vården av barnet att ge vissa föreskrifter om besök. Frågan om huruvida ett formellt beslut med stöd av 14 §

text: LVU skall fattas får bedömas bl.a. med hänsyn till hur långtgående inskränkningar som är aktuella.

text: Kammarrätten i Stockholm beslutade genom dom den 31 augusti 2001 att umgänge mellan BB och AA skulle utövas på visst sätt, bl.a. att det skulle ske tillsammans med en av Skarpnäcks stadsdelsnämnd särskilt utsedd person. Nämnden upprättade den 24 februari 2003 en umgängesplan i enlighet med kammarrättens dom. Planen undertecknades av AA tre dagar senare. AA framställde, som ovan anförts, i en skrivelse som undertecknades av honom den 5 maj 2003 bl.a. en begäran om att umgänge skulle ske utan närvaro av kontaktperson. Enligt den ovan omnämnda utredningen daterad den 30 oktober 2003, antecknades vid det så kallade ”klargörande” mötet den 4 juni 2003 att båda föräldrarna ”bekräftade” att ”[U]mgänget skall fortsätta enligt planen de undertecknat”.

text: Enligt remissvaret har umgänget fungerat enligt den av föräldrarna undertecknade umgängesplanen och nämnden har inte haft anledning att besluta om någon särskild begränsning av umgänget. Mot bakgrund av vad som har framkommit saknar jag skäl att vidare uppehålla mig vid denna fråga.

text: Övrigt

text: När det gäller tjänstemäns bemötande vill jag anföra följande. Det ligger i sakens natur att en tjänsteman vid en myndighet skall uppträda oklanderligt mot allmänheten. Kränkande eller diskriminerande beteende kan naturligtvis inte accepteras. Det som AA har anfört föranleder emellertid inte något ingripande från min sida. Jag förutsätter därvid att tjänstemännen vid socialtjänsten och i nämnden väl känner till hur de skall uppträda i kontakterna med de personer som berörs av ett ärende.

text: Vad AA i övrigt har anfört föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande.

type: avgorande


nyckelord:
Avvisning
Fullföljdshänvisning
Rätten till domstolsprövning
Överklagande

title: Fråga om dispens från tidsbegränsad parkering. Även fråga om överlämnande från länsrätt till länsstyrelse av prövningen av ett överklagande och instansordningen för prövning av ett överklagandeförbud

text: Anmälan

text: AA riktade i en anmälan till JO klagomål mot i första hand Tekniska nämnden i Tanums kommun. Klagomålen avsåg hans rätt till dispens från en tidsbegränsad parkering. AA uppgav bl.a. följande.

text: Han innehar sedan år 1999 parkeringstillstånd för handikappade. Sedan flera år har han hos parkeringskontoret i Tanums kommun ansökt om dispens från den tidsbegränsade parkering om 4 timmar som gäller under turistsäsong (den 15 juni– 15 augusti) på kajen intill hans rullstolsgarage. Handikapparkeringsrutan intill har en tidsbegränsning om 24 timmar, vilket medför stora olägenheter då fordonet varje dag måste köras ut från och in i rutan för att anses som flyttat.

text: Enligt

text: 13 kap. 3 § första stycket 15 trafikförordningen (1998:1276)

text: , TraF, kan kommunen medge undantag från föreskrift om periodisk tidsbegränsning av uppställning av fordon om det behövs av särskilda skäl. Han uppfyller kriteriet särskilda skäl. Ärendet har prövats av såväl länsrätt som Vägverket utan att dessa instanser kunnat agera.

text: Till anmälan var fogade vissa handlingar i ärendet.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet hämtades in från Tanums kommun, Länsstyrelsen i Västra Götalands län och Vägverket.

text: En promemoria upprättades den 20 december 2005 med i huvudsak följande innehåll.

text: Av de till anmälan fogade handlingarna och av inhämtade handlingar från Tanums kommun, Länsstyrelsen i Västra Götalands län och Vägverket framgår bl.a. följande. Tekniska nämnden i Tanums kommun beslutade den 25 mars 2004, Tn § 60, att med hänvisning till 13 kap. 3 § TraF avslå AA:s ansökan om dispens från tidsbegränsad parkering i inre hamnen i Fjällbacka. Av nämndens protokoll framgår inte hur

text: beslutet kunde överklagas. Beslutet överklagades till Länsrätten i Göteborg som i beslut den 14 juni 2004 i mål nr 2725-04 med stöd av 15 kap. 2 § andra stycket TraF och

text: 6 § lagen (1978:234)

text: om nämnder för vissa trafikfrågor fann att länsrätten inte var rätt forum för att pröva det överklagade beslutet. Länsrätten fann i stället att Länsstyrelsen i Västra Götalands län var rätt forum och överlämnade handlingarna dit. Länsstyrelsen beslutade den 15 september 2004 (dnr 258-34449-2004) att avvisa överklagandet av kommunens beslut med motiveringen att enligt 15 kap. 2 § 2 TraF kunde beslutet inte överklagas. Vägverket, till vilket talan mot beslutet fullföljdes, fann den 3 december 2004 (TR10A 2004:20835) på av länsstyrelsen anförda skäl att trafiknämndens beslut inte är överklagbart. Vägverkets beslut fick enligt angiven fullföljdshänvisning inte överklagas. De rättsregler som aktualiserats av instanserna är vissa bestämmelser i TraF och i lagen om nämnder för vissa trafikfrågor. Enligt 10 kap. 1 § TraF får särskilda trafikregler meddelas genom lokala trafikföreskrifter och gälla bl.a. parkering. Med stöd av 13 kap. 3 § första stycket 15 får en kommun medge undantag från lokal trafikföreskrift enligt 10 kap. 1 § andra stycket 6–9, 12 eller 13 om undantaget rör endast en kommun. Enligt 13 kap. 4 § TraF får undantag under vissa förutsättningar, däribland särskilda skäl, föreskrivas eller medges. Av 15 kap. 2 § TraF framgår i första stycket 2 att beslut enligt 13 kap. 3 § första stycket om generella undantag från lokala trafikföreskrifter om parkering inom en kommun inte får överklagas och i andra stycket att bestämmelser om överklagande av andra beslut av en kommun enligt TraF finns i lagen om nämnder för vissa trafikfrågor. Av den nämnda lagen framgår att vissa av nämndens beslut får överklagas först hos länsstyrelsen och därefter hos Vägverket. Mot bakgrund av det redovisade regelsystemet synes å ena sidan länsrättens och å andra sidan länsstyrelsens och Vägverkets bedömningar oförenliga. Länsrätten har bedömt att trafiknämndens beslut är sådant som avses i 15 kap.2 § andra stycket TraF. Länsstyrelsen och Vägverket synes ha bedömt att trafiknämndens beslut är ett sådant som avses i 15 kap. 2 § första stycket 2 TraF.

text: Länsrätten i Göteborg och Länsstyrelsen i Västra Götalands län anmodades att yttra sig enligt promemorian.

text: Lagmannen i Länsrätten i Göteborg, BB, gav in ett remissvar till vilket ett yttrande från chefsrådmannen CC var fogat.

text: Av CCs yttrande framgick följande.

text: Laglighetsprövning enligt

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: är en möjlighet som kommunmedlemmar har att få lagligheten av kommunala beslut prövade av förvaltningsdomstol. Denna möjlighet står öppen endast i de fall då det saknas särskilda bestämmelser om överklagande. I

text: 15 kap. 2 § trafikförordningen

text: finns bestämmelser om överklagande. De innebär i korthet, vilket också sägs i den inom JO-ämbetet upprättade promemorian, att beslut om generella undantag från lokala trafikföreskrifter inte får överklagas. Andra beslut kan överklagas till länsstyrelse. Som bestämmelserna om överklagande är utformade i

text: trafikförordningen

text: finns, som länsrätten bedömer det, inte något utrymme för en laglighetsprövning enligt

text: kommunallagen

text: . Beslut om generella undantag från lokala trafikföreskrifter får inte överklagas. Andra beslut skall överklagas till länsstyrelsen inte till länsrätten. Om det sedan finns utrymme för andra kommunmedlemmar än sökanden att få ett gynnande beslut överprövat enligt

text: kommunallagen

text: kan diskuteras men frågan är inte aktuell i AA:s fall. Länsrätten menar således att, vare sig tekniska nämndens beslut skall betecknas som ett avslag på en ansökan om generellt undantag från lokala trafikföreskrifter eller varit ett annat beslut, länsrätten inte har varit behörig att pröva överklagandet. Länsrätten kunde ha stannat vid detta konstaterande. För att ändå i någon mån

text: försöka bistå AA i hans försök att få till stånd en överprövning av det kommunala beslutet har länsrätten emellertid gått vidare och gjort en preliminär bedömning av om beslutet har varit ett sådant annat beslut som kan överklagas till länsstyrelsen eller omfattats av förbudet att överklaga generella undantag från lokala trafikföreskrifter. Den preliminära bedömning som länsrätten då gjort – den slutgiltiga bedömningen av denna fråga ankommer enligt länsrättens mening inte på länsrätt utan på länsstyrelse och Vägverket att göra – har utmynnat i att beslutet inte har varit av den generella karaktär som inte får överklagas utan ett annat beslut. Länsrätten anser sig ha stöd för denna uppfattning i Kammarrättens i Göteborg beslut den 2 januari 1996 i mål nr 8454-1995, som gällde tillämpningen av den upphävda vägtrafikkungörelsen. Beslutet bifogas.

text: Länsstyrelsen lämnade som sitt yttrande en skrivelse från länsöverdirektören DD av vilken framgick i huvudsak följande.

text: Såsom promemorian anger har länsstyrelsen i bedömningen utgått från att nämndens beslut är ett sådant beslut som avses i 15 kap. 2 § första stycket 2 i TraF. Bakgrunden till detta är följande. Tanums kommun beslutade år 1989 om lokala trafikföreskrifter om tidsbegränsning av parkering vid inre hamnen i Fjällbacka. Föreskrifterna innebär att fordon får parkeras under högst 4 timmar i följd under tiden den 1 juni– den 31 augusti årligen. Under övrig tid av året gäller att fordon får parkeras högst 24 timmar i följd. AA ansökte om undantag från dessa lokala trafikföreskrifter om parkering inom Tanums kommun. När han ansökte om dispensen skrev han till kommunen att han inte begärde att få någon särskild parkeringsplats. Kommunen har tillämpat 13 kap. 3 § 15 TraF som gäller s.k. generella undantag från gällande trafikregler om bl.a. parkering. Länsstyrelsen har liksom kommunen funnit att AA:s dispensansökan skall bedömas med stöd av nämnda lagrum och alltså som en ansökan om ett generellt undantag från gällande trafikregler om parkering inom kommunen. Länsstyrelsen har härvid utgått från vad som angavs vid dispensansökan, att ansökan inte avsåg någon särskild parkeringplats. I 15 kap. 2 § första stycket 2 TraF anges att beslut enligt det tillämpade lagrummet inte får överklagas. Följaktligen har länsstyrelsen avvisat överklagandet av kommunens beslut. Länsstyrelsen har åter gått igenom ärendet och bedömer det på samma sätt som tidigare. Länsstyrelsen menar att det beslut som kommunen fattade inte kan definieras som ett sådant som avses i 15 kap. 2 § andra stycket TraF.

text: AA lämnade bl.a. följande kommentarer till remissvaren. Han delar den uppfattning som länsrätten gett uttryck för, nämligen att kommunens beslut tillhör kategorin andra beslut enligt 15 kap. 2 § andra stycket TraF och således är ett överklagbart beslut enligt lagen om nämnder för vissa trafikfrågor. För att ett undantag från lokala trafikföreskrifter skall bedömas som generellt torde krävas att det riktar sig till ett obestämt antal individer eller möjligen till en individ för ett stort antal platser. Frågan som tekniska nämnden hade att bedöma var emellertid om undantag skulle medges för en enskild person på en särskild plats. Mot den bakgrunden borde länsstyrelsen ha tagit upp hans överklagande till prövning.

text: I ett beslut den 12 mars 2007 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i

text: sak. Jag kommer därför inte att uttala mig om huruvida AA borde ha fått den dispens han ansökt om. Jag prövar inte heller i övrigt den rättsliga innebörden av de beslut som kommunen fattade.

text: Som framgått av den ovan redovisade promemorian saknade kommunens beslut hänvisning om hur det kunde överklagas. Ärendet har dock inte remitterats i den frågan. För det fall beslutet inte kunde överklagas – vilket är kommunens inställning – skulle beslutet inte ha försetts med någon överklagandehänvisning. Jag stannar vid detta konstaterande i den frågan.

text: Kommunala beslut mot vilka man inte kan föra förvaltningsbesvär, kan som regel i stället överklagas till länsrätten för en s.k. laglighetsprövning enligt

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: . Vidare finns i

text: 22 a § förvaltningslagen (1986:223)

text: en huvudregel om att beslut överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. AA, som sålunda inte fått någon överklagandehänvisning, överklagade kommunens beslut till länsrätten.

text: Enligt

text: 7 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: skall en länsrätt eller kammarrätt om den i samband med att ett mål inleds finner att den saknar behörighet att handlägga målet men att en annan motsvarande domstol är behörig samt om den som inlett målet inte har något att invända mot detta och det inte heller finns något annat skäl mot att handlingarna överlämnas, överlämna handlingarna till den domstolen. Vid ett sådant överlämnande skall handlingarna anses ha kommit in till den senare domstolen samma dag som de kom in till den domstol som först tog emot handlingarna.

text: Den nyss nämnda bestämmelsen avser överlämnande av handlingar och mål till en annan allmän förvaltningsdomstol. Frågan om överlämnande från en allmän förvaltningsdomstol till en förvaltningsmyndighet är oreglerad. Emellertid förekommer det att domstolar och andra myndigheter som en service formlöst och utan särskild prövning överlämnar felsända överklaganden och andra handlingar till rätt myndighet. Jag har i tidigare beslut understrukit att ett skyndsamt ställningstagande i behörighetsfrågan är angeläget i de oreglerade fallen eftersom den som inlett målet vid rättidsprövningen inte får tillgodoräknas tiden innan överklagandet kommit in till beslutsmyndigheten eller till rätt överinstans (se

text: JO 2003/04 s. 164

text: Länsrätten har i det i och för sig vällovliga syftet att AA skulle få sin sak prövad överlämnat handlingarna till länsstyrelsen. AA kunde därför förmoda att en prövning i sak skulle komma att ske hos länsstyrelsen och han torde då ha saknat anledning att överklaga länsrättens avvisningsbeslut. Någon prövning i sak kom dock inte till stånd hos länsstyrelsen. AA förlorade därigenom i praktiken sin möjlighet till en sådan prövning. Om länsrätten i stället hade stannat vid att avvisa hans överklagande hade det för AA legat närmare till hands att överklaga länsrättens beslut. Kanske hade frågan om den rätta instansordningen därigenom

text: kunnat komma under kammarrättens prövning. Jag är därför utan att ta ställning till länsrättens beslut i sak kritisk till länsrättens handläggning.

text: Avslutningsvis vill jag angående länsstyrelsens handläggning anmärka följande.

text: Länsstyrelsen, som menade att det kommunala beslutet omfattades av överklagandeförbudet i 15 kap. 2 § första stycket 2 TraF, angav att länsstyrelsens avvisningsbeslut skulle överklagas till Vägverket. Utan att gå närmare in på frågan om denna fullföljdshänvisning var riktig (jämför 15 kap. 1 § TraF och 6 § lagen [1978:234] om nämnder för vissa trafikfrågor) vill jag i sammanhanget erinra om att ett författningsstadgat överklagandeförbud inte alltid kan upprätthållas om det behövs för att tillgodose rätten till domstolsprövning av civila rättigheter eller skyldigheter enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: Prövningen skall i så fall ske i allmän förvaltningsdomstol (se numera

text: 3 § andra stycket

text: och

text: 22 a §

text: förvaltningslagen

text: Av vad som kommit fram i ärendet konstaterar jag att det i TraF upptagna regelsystemet är svårtillämpat och oklart. Jag översänder därför en kopia av detta beslut till regeringen (Näringsdepartementet) för kännedom.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Långsam handläggning
Muntlig handläggning/ förhandling
Part

title: Anmälan mot Hyresnämnden i Örebro med anledning av handläggningstiden i ett ärende

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Hyresnämnden i Örebro med anledning av handläggningstiden i ett ärende angående åtgärdsföreläggande m.m. Hon uppgav bl.a. att någon tid för sammanträde inte hade meddelats trots att det förflutit ett drygt år sedan hennes ansökan inkom till hyresnämnden.

text: Utredning

text: Dagboksblad i hyresnämndens ärende H 696/02 inhämtades och granskades. Anmälan remitterades därefter till hyresnämnden för upplysningar och yttrande över vad som framförts i AA anmälan till JO angående handläggningstiden av ärendet.

text: Hyresnämnden i Örebro inkom med yttrande enligt i huvudsak följande.

text: A. UPPLYSNINGAR

text: Om handläggningen av hyresnämndens ärende H 696/02 kan upplysas följande. Till hyresnämnden inkom den 25 september 2002 en ansökan om åtgärdsföreläggande, ursprungligen dagtecknad den 11 september samma år men omdaterad till den 23 september. Sökande var AA genom BB, ombudsman vid Hyresgästföreningen Region Mitt. Motpart, tillika hyresvärd, var CC. Ansökan kompletterades den 27 september med ingivande av hyreskontrakt mellan parterna. Efter genomgång av handlingarna och uppläggande av ärendet anmodade hyresnämnden den 24 oktober 2002 motparten att yttra sig över ansökan jämte bilaga. Genom sitt ombud, ombudsmannen DD vid Fastighetsägarna Mellansverige AB, begärde motparten först ett kortare anstånd med att avge yttrande och yttrade sig därefter den 11 december 2002. Skriftväxlingen avslutades, som AA anfört, genom att hyresnämnden den 13 januari 2003 tillställde AA – genom hennes ombud – en skrivelse, vilken hon synes ha bifogat sin anmälan. Skrivelsens innehåll var dock inte anmodan om kompletterande uppgifter utan att AA gavs tillfälle att inkomma med ytterligare synpunkter.

text: Den 27 januari 2003 fick hyresnämnden synpunkter i telefon från två personer, dels EE, anställd vid Hyresgästföreningen, och dels FF, DD:s företrädare som

text: ombudsman vid Fastighetsägarna och som biträtt hyresvärden i en tidigare tvist mellan parterna. EE:s synpunkt var att AA önskade sammanträde inom en snar framtid, medan FF uppgav att det fanns vissa möjligheter till en uppgörelse. På grund av svår arbetsanhopning kunde hyresnämnden inte sätta ut ärendet till sammanträde så snabbt som såväl AA som hyresnämnden skulle finna önskvärt, varom mera nedan. I början av december 2003 planerade hyresnämnden för bl. a en dag med bostadshyresärenden i Örebro efter jul- och nyårshelgerna, varvid, förutom en rad förtursärenden, AA:s ärende var i åtanke. Vid sammanträde i annat ärende den 11 december bestämdes med parterna en ny sammanträdestid den 15 januari 2004. Därmed var dagen given för sagda förhandlingsdag. Ombuden i det nu aktuella ärendet vidtalades. BB accepterade föreslagen dag och tid. DD var inte tillgänglig, men hans kontor underrättades om den tilltänkta tiden. Den 17 december meddelade DD i skrift att han p g a mål i Örebro tingsrätt var förhindrad att deltaga. Att det inte blev sammanträde tilltänkt tid underrättades BB om samma dag genom att detta intalades på hans telefonsvarare. – – – Sammanträde i ärendet är utsatt att äga rum den 12 februari kl. 13.00. Sammanträdet inklusive besiktning beräknas ta hela eftermiddagen i anspråk. Ordförande blir rådmannen GG.

text: B. YTTRANDE OCH BEDÖMNINGAR

text: Regeln om att nämnd skall handlägga ärende skyndsamt återfinns i 26 § (inte 5 §) lagen (l973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder. Regeln anger, till skillnad från vissa bestämmelser i

text: rättegångsbalken

text: , inga tidsfrister för handläggningen. Den anger heller inte huruvida vissa typer av ärenden skall handläggas med förtur eller särskild skyndsamhet. Ändå praktiserar hyresnämnden, liksom alla andra hyresnämnder, informellt en form av förturssystem. Som exempel, där informell förtur tillämpas, kan nämnas ärenden om 1. tvångsförvaltning av hyresfastighet, 2. förlängning av arrende- eller hyresavtal (särskilt där bostadshyresgäst blivit uppsagd på grund av störningar i boendet), 3. andrahandsuthyrning (där ju tilltänkt andrahandshyresgäst kan tänkas förlora intresset vid utdragen handläggning), 4. lägenhetsbyte (där motsvarande kan gälla om tilltänkt bytespartner), 5. medlemskap i bostadsrättsförening, 6. godkännande av förbättringsarbeten (

text: JB 12:18

text: d-e, rör stora byggnadsarbeten), 7. ingrepp i lägenhet (9:16, 1 st. 2p

text: bostadsrättslagen

text: , rör också stora byggnadsarbeten), 8. flertalet lokalhyresärenden (bl. a dem som är beroende av behandling före aktuell avtalsperiods utgång, eftersom lagliga möjligheter till vissa framställningar faller bort därefter). Det kan diskuteras om åtgärdsföreläggande skall räknas till den prioriterade gruppen. Om ansökan avser föreläggande om avhysning av störande granne eller avhjälpande av brister, som hotar liv eller hälsa, då står det nog klart att ärendet bör behandlas med större grad av skyndsamhet. De brister AA påstått är dock inte av den arten, utan avser i huvudsak en rad underhållsbrister, såsom avseende målning, tapetsering m.m. De åtgärder AA begärt kan spaltas upp i inte mindre än 40 punkter. Detaljrikedomen gör att förhållandevis lång sammanträdestid måste anslås, särskilt som det måste förutsättas att lägenheten och andra delar av fastigheten måste besiktigas. Ärendet får bedömas som, i sitt slag, tids- och arbetskrävande.

text: Mot nämnda bakgrund har det inte varit alldeles enkelt att planera in ärendet. Det kan givetvis tyckas som att inget hänt i ärendet under februari - november 2003. Men det är inte så att ärendet blivit bortglömt – det rör sig inte om något förbiseende. I början av 2003 hyste hyresnämnden gott hopp om en förlikning ”utom rätta” mellan parterna. I sitt yttrande hade hyresvärden anfört att bolaget kunde ”tänka sig en överenskommelse innebärande åtgärdande av flertalet av de påpekanden som framförts i ansökan mot att man samtidigt kom överens om en skälig hyra efter det att åtgärderna vidtagits”. Som nämnts gav hyresvärdens förra ombud under hand liknande signaler den 27 januari 2003. Inom ärendetypen åtgärdsföreläggande slutar stora flertalet ärenden med förlikning mellan parterna. En förlikning av det slag hyresvärden antytt vore enligt undertecknads bedömning den rimligaste lösningen av tvisten. Förutsättningarna borde här vara de bästa med professionella ombud på båda sidor. Nu kan konstateras att hyresnämndens förväntan kom på skam. Därmed är det ej sagt att hyresnämnden i tio månader har avbidat en uppgörelse. Däremot har hyresnämndens arbetskapacitet inte räckt till för en snabbare behandling, för så vitt inte myndigheten skulle prioritera ner andra och mer akuta ärenden. Under 2003 har hyresnämnden haft att behandla ett stort antal ärenden av de arter, som enligt vad ovan anförts behandlas med förtur. Inte minst lokalhyresärendena är i dag en expanderande sektor. Periodvis har de trängt ut större delen av den övriga verksamheten. Därmed har en del ärenden fått en långsammare handläggning än vad hyresnämnden i och för sig hade önskat. Hyresnämnden och Arrendenämnden i Örebro har ett verksamhetsområde, som består av Värmlands och Örebro län, sammanlagt 28 kommuner. Beroende på behovet av besiktning kan sammanträden hållas var som helst inom området. Årligen behandlas närmare 1000 hyres- och bortåt 100 arrendeärenden. Den fasta personalen består av ett hyresråd och 2,75 nämndsekreterare, en blygsam bemanning i förhållande till arbetsbördan. Myndigheten har under senare år haft en mindre tillfredsställande personalförsörjning, beroende på pensionsavgångar, långtidssjukskrivningar m.m. bland nämndsekreterarna. Vakanserna har i stort kunnat fyllas med en rad vikariatsförordnanden. I en specialiserad och kunskapsintensiv verksamhet är det emellertid av mycket stor vikt med kompetenta och rutinerade nämndsekreterare. Vikarier utan föregående erfarenhet av verksamheten kan inte ersätta sådana. Halvårsskiftet 2002 flyttade myndigheten till nya lokaler, ett par månader senare än beräknat och mitt i semestertiderna. De nya lokalerna färdigställdes, med byggnadsarbeten och nya inventarier, successivt under hösten. Detta kaotiska avbräck är nu förbi, men var kännbart då. En liten och decimerad personal har alltså fått slita, och sliter, hårt med en stor arbetsbörda. Med nuvarande och tidigare erfarenheter av långtidssjukskrivningar är undertecknad inte beredd att pressa personalen till bristningsgränsen. Undertecknad är heller inte beredd att sätta arbetstempo före kvalitet och rättssäkerhet. Med beaktande av arbetsbelastning och personalförsörjningsläge får nog resultaten ändå anses förhållandevis goda. Hyresnämnden skulle välkomna en förstärkning av personalen, helst en varaktig sådan. Tyvärr visar statsmakterna i dag en njugg inställning till rättsväsendet, och talar hellre om neddragningar. Det yttersta ansvaret ligger här på riksdagen och dess budgetbehandling.

text: Sammanfattning och bedömning

text: Det är hyresnämndens uppfattning att bl a de ärendetyper, som enligt ovan ges en informell förtur, bör – även utan uttryckligt stöd i lag – handläggas med större skyndsamhet än ett ärende av förevarande art.

text: Från det att det var troligt att ärendet var klart för att sättas ut till dess att hyresnämnden började att föranstalta om dess utsättning förflöt ungefär tio månader (februari - november 2003). På grund av yttrande från hyresvärden den 11 december 2002 och uppgift från förra hyresvärdsombudet den 27 januari 2003 förmodade hyresnämnden att det fanns goda förutsättningar för en förlikning mellan parterna. Detta var en felbedömning. På grund av vad som anförts anser nämnden dock att felbedömningen var ursäktlig. Ärendet har aldrig varit bortglömt. Under våren-sommaren-hösten 2003 fanns det dock inte möjlighet att anslå sammanträdestid till det. Detta hade i huvudsak följande orsaker; 1.) stor anhopning av ärenden av mer brådskande beskaffenhet, 2.) behovet av förhållandevis lång tid för sammanträde och besiktning i ärendet, och 3.) brister i personalförsörjningen, vilka hyresnämnden inte kunnat råda över. Mot den redovisade bakgrunden anser hyresnämnden att handläggningen visserligen inte varit snabb men dock godtagbar. I ett kompletterande yttrande anförde HH bl.a. följande.

text: Sammanträde i hyresnämndens ärende H 696/02 var utsatt till den 12 februari 2004. Dagen före sammanträdet anmälde sökandeombudet att enskild överenskommelse träffats mellan parterna. Sammanträdet ställdes därför in. Hyresnämnden har idag avskrivit ärendet på grund av återkallelse. AA kommenterade remissvaret och uppgav därvid att hon med anledning av träffad överenskommelse mellan parterna återkallade sin anmälan.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår bl.a. följande. Den 25 september 2002 inkom en ansökan om åtgärdsföreläggande till hyresnämnden. Sökande var AA genom ombudet BB. Sedan motparten anmodats att yttra sig inkom denne med en skrivelse. Skriftväxlingen avslutades den 13 januari 2003 genom att hyresnämnden skickade motpartens yttrande till BB som också gavs tillfälle att inkomma med ytterligare synpunkter inom viss kortare tid. Den 27 januari 2003 fick hyresnämnden per telefon förfrågningar om ärendets fortsatta handläggning, varvid bl.a. framfördes att AA önskade sammanträde inom en snar framtid medan motpartens uppfattning var att det fanns vissa möjligheter till en uppgörelse. Den 11 december 2003 bestämdes med parterna att sammanträde skulle äga rum den 15 januari 2004. På grund av förhinder från motpartsombudets sida ändrades sammanträdestiden till den 12 februari 2004. Dagen innan, dvs. den 11 februari 2004, anmälde sökandeombudet att en enskild överenskommelse träffats mellan parterna varför sammanträdet den 12 februari ställdes in. Den 13 februari 2004 avskrev hyresnämnden ärendet.

text: Med anledning av AA:s återkallelse av sin anmälan vill jag inledningsvis framhålla att en anmälare hos JO inte har ställning som part i det tillsynsärende som påbörjas genom hans eller hennes anmälan. En justitieombudsman avgör själv om ett klagomål skall avskrivas från handläggning eller tas upp till prövning. Jag har i detta fall inte funnit skäl att avskriva ärendet med anledning av AA:s återkallelse.

text: När skriftväxlingen avslutades i januari 2003 kom det således att dröja fram till februari 2004 innan sammanträde skulle hållas. Av utredningen har, som sagts ovan, framkommit att hyresnämnden i januari 2003 av den ena parten fick information om att förutsättningar fanns för att en förlikning skulle kunna träffas.

text: Förhoppningar om att parterna skall förlikas får inte föranleda att handläggningen av ett ärende avstannar under en längre period i avvaktan på ett besked att parterna träffat en förlikning. Nämnden har också anfört att man inte avvaktade en sådan uppgörelse.

text: Hyresnämnden har i stället uppgett att anledningen till att handläggningen av ärendet drog ut på tiden var en stor anhopning av ärenden av mer brådskande beskaffenhet, det aktuella ärendets uppskattade behov av sammanträdestid och brister i personalförsörjningen.

text: Av

text: 9 § lagen (1973:188)

text: om arrendenämnder och hyresnämnder framgår att en nämnd, när tvist hänskjutits dit, skall kalla parterna att inställa sig inför nämnden. Nämnden skall klarlägga tvistefrågorna och, även om medling inte påkallats, söka förlika parterna (

text: 12 § samma lag

text: ). Enligt

text: 26 § samma lag

text: skall nämnden handlägga ärende skyndsamt.

text: Jag har förståelse för att arbetsbördan vid hyresnämnderna kan vara ansträngd och att handläggningen av vissa ärenden kan dra ut på tiden eftersom andra ärenden måste prioriteras. Som hyresnämnden har påpekat i sitt yttrande uppställer bestämmelsen i 26 § lagen om arrendenämnder och hyresnämnder inte några tidsfrister för handläggningen och inte heller föreskrivs att vissa typer av ärenden skall handläggas med förtur eller särskild skyndsamhet. Det finns enligt min mening inget hinder mot att hyresnämnden informellt praktiserar någon form av förturssystem. Det är emellertid inte godtagbart att det i ett ärende som det aktuella dröjer mer än ett år från det att skriftväxlingen avslutas till dess att ett sammanträde kan hållas.

text: Ärendet avslutas.


title: Kritik mot Lantmäterimyndigheten i Södermanlands län (nuvarande Lantmäteriet) för dröjsmål med att tillgodose en begäran om partsinsyn

text: I en anmälan till JO, den 7 november 2007, förde AA, genom ombudet jur. kand. BB, fram klagomål mot Lantmäterimyndigheten i Södermanlands län (nuvarande Lantmäteriet) och en tjänsteman där. Klagomålen gällde handläggningen av ett förrättningsärende. AA anförde huvudsakligen följande.

text: Till förmån för AA:s fastighet T 2:5 gäller ett i fastighetsregistret inskrivet vägservitut som belastar fastigheten T 2:9. Ägarna till T 2:9 har hos lantmäterimyndigheten ansökt om förrättning för ändring av vägservitutet. Ansökan kom in till myndigheten den 12 september 2007. Först genom ett telefonsamtal från förrättningslantmätaren CC fick AA kännedom om den pågående förrättningen. Vid samtalet framhöll CC att servitutets existens är en förhandlingsfråga. AA förklarade för CC att servitutet ”måste få vara där det är” och att hon kommer att gå vidare till tingsrätten om inte ”servitutet öppnas upp”, varvid CC hävdade att hon inte kan räkna med någon framgång med en domstolsprövning.

text: Den 11 oktober 2007 skrev BB till lantmäterimyndigheten och begärde att samtliga handlingar angående AA:s fastighet skulle skickas till honom. Dagen därpå ringde CC och meddelade att det inte finns några handlingar i ärendet. Den 17 oktober 2007 skrev BB på nytt till Lantmäterimyndigheten och påminde om bl.a. den serviceskyldighet som gäller för myndigheter och vad som gäller i fråga om utlämnande av allmänna handlingar. Med anledning av det brevet ringde CC till BB. Under samtalet argumenterade CC starkt i favör för AA:s motpart, förnekade rena sakförhållanden avseende fastigheterna och påstod att vägservitutet klyver AA:s fastighet i två lika stora delar. Vid telefonsamtalet åtog sig CC att skicka i vart fall ansökningshandlingarna i förrättningsärendet, men några handlingar hade vid tidpunkten för anmälan till JO inte gjorts tillgängliga.

text: CC har inte besvarat frågor, undanhållit information m.m. och försökt vilseleda AA. Det kan misstänkas att han medvetet obstruerat och försökt förhala handläggningen av ärendet till dess väderleksförhållandena är sådana att ”servitutet ej kan öppnas”. Det sätt på vilka telefonsamtalen förts och ärendet handlagts utgör

text: sådana omständigheter som är ägnade att rubba förtroendet för CC:s opartiskhet. CC har inte dokumenterat ett besök vid fastigheterna. AA har inte fått ta del av handlingar eller uppgifter som tillförts ärendet. CC har därmed förfarit felaktigt och brutit mot ett antal bestämmelser i

text: förvaltningslagen

text: och i

text: tryckfrihetsförordningen

text: Utredning

text: Lantmäterimyndigheten i Södermanlands län anmodades att yttra sig över AA:s anmälan. I remissvaret anförde lantmäterimyndigheten – överlantmätaren DD – följande (bilagorna B-D utelämnas här).

text: Bakgrund

text: Ansökan om lantmäteriförrättning avseende ändring av befintligt vägservitut, gällande till förmån för T 2:5 och belastande T 2:9, inkom till lantmäterimyndigheten 2007-09-12. Myndighetens handläggningstid är, och har under de senaste åren varit, ca 10 månader i genomsnitt per förrättningslantmätare. Handläggningstiden varierar dock mellan olika förrättningslantmätare beroende på dels förrättningslantmätarens erfarenhet och kompetens, dels ärendetyp och dess komplexitet. Vanligen varierar handläggningstiden mellan 7 och 14 månader. Handläggningstider som vida överstiger nämnd tidsperiod förekommer också, men beror då av särskilda omständigheter i det enskilda fallet. Förrättningslantmätaren, i aktuellt ärende, är en person med utpräglad vilja att underlätta för enskilda personer i deras kontakt med lantmäterimyndigheten. Förrättningslantmätaren är även synnerligen mån om att uttrycka sig lättbegripligt, allt i enlighet med

text: förvaltningslagen

text: § 7, vilken paragraf ombudet BB särskilt hänvisar till i sin inlaga. I aktuellt ärende var det därför naturligt för förrättningslantmätaren att informera ägaren till T 2:5, muntligen per telefon, om ansökt åtgärd. Någon formell skyldighet att delge ansökan till sakägare som inte biträtt den, finns inte i ärenden där sammanträde avses hållas (

text: FBL 4:15

text: ). På begäran från ombudet BB skulle lantmäterimyndigheten självklart med vändande post ha tillställt ombudet de offentliga handlingar som upprättats i ärendet. Vid tidpunkten för begäran bestod dock dessa endast av ansökningshandlingen och anteckningar i dagboken. Någon godtagbar förklaring till varför begäran inte effektuerades omedelbart har förrättningslantmätaren inte. Den 6 november 2007 tillkom ytterligare omständigheter som kom att fördröja utskicket av de begärda handlingarna. Då rökskadades lantmäterimyndighetens lokaler i Nyköping efter ett brandbombsattentat mot dels en nattklubb och dels en restaurang i samma byggnad som lantmäterimyndigheten. Först fredagen den 16:e november kunde myndighetens personal återgå till kontorslokalerna. Under denna period fick inte datorerna användas förrän de hade rökskadesanerats. Datorerna återkom kvällen den 15:e november. I en sådan situation är det mänskligt att inte i första hand fundera över oexpedierade offentliga handlingar. Ombudet BB tillställdes begärda handlingar, omedelbart efter påstötning, den 23 november.

text: Bemötanden

text: I inlagan till JO förekommer flera påståenden från ombudet om vad förrättningslantmätaren uttalat till AA. Här kan endast konstateras att ord står mot ord, se förrättningslantmätarens redogörelse bilaga A. I JO-anmälan förekommer en del grava anklagelser som saknar grund, exempelvis påstås att förrättningslantmätaren ”undanhållit information samt försökt vilseleda AA vid handläggning av ärendet”.

text: BB påstår också att förrättningslantmätaren ”medvetet obstruerar och förhalar ärendet till dess att väderleksförhållandena är sådana att servitutet ej kan öppnas”. Vidare påstås att ”handläggning ej sker på ett sakligt sätt och uppfyller ej de krav på opartiskhet som lagen kräver” samt ”inga handlingar lämnas ut, starkt argumenterande för lösning till förmån för fastigheten T 2:9, förnekanden av rena sakförhållanden, bortförklaringar, obstruktion och medveten förhalning mm”. Här hänvisas återigen till redogörelsen från förrättningslantmätaren, bilaga A, samt de handläggningstider som informerats om tidigare. BB antyder också att förrättningslantmätaren inte dokumenterat när fältbesöket gjordes. Av dagboken framgår att påståendet saknar grund, se bilaga C. Ombudet har efter det att JO-anmälan kommit lantmäterimyndigheten tillhanda, dels skriftligen och dels muntligen visat sin okunnighet vad gäller förrättningsprocessen. I skrivelse daterad 3 januari 2008, inkommen till myndigheten 2008-01-04, hävdar ombudet att ansökan skall avvisas pga. formellt hinder, vidare hävdar ombudet att ansökan om fastighetsregleringen inte uppfyller de allmänna lämplighetsvillkoren i

text: 3 kap

text: FBL och att förrättningen därför skall inställas, se bilaga B. Beträffande det första påståendet är detta direkt felaktigt. Utfartsservitutet är bildat vid en lantmäteriförrättning i samband med avstyckning. En prövning genom lantmäteriförrättning om servitutet kan flyttas får således ske. Beträffande påståendet att åtgärden strider mot

text: fastighetsbildningslagens

text: allmänna lämplighetsvillkor, kan konstateras att uppfyllelsen av de allmänna lämplighetsvillkoren ingalunda kan avgöras på grundval av en formulering i ansökan utan prövas i det enskilda fallet i förrättningsprocessen.

text: Förrättningens nuvarande läge i förrättningsprocessen

text: I ärendet har endast inledande administrativa åtgärder vidtagits bortsett från den omständigheten att förrättningslantmätaren den 18 september i samband med annan lantmäteriförrättning passerar T 2:5 och 2:9 och då tar tillfället i akt att besiktiga platsen och att leta efter gränsmärken. Anteckning om fältbesöket framgår av dagboken, se bilaga C. Ärendet är f n i sin linda. Förrättningslantmätaren kommer att kalla till sammanträde efter det att erforderliga utredningar gjorts.

text: Sammanfattning

text: Sammanfattningsvis kan lantmäterimyndigheten konstatera att denna JO-anmälan sannolikt orsakats av förrättningslantmätarens alltför stora välvilja att underlätta och göra myndighetsutövningen begriplig för sakägare, säkerligen rena kommunikationsproblem samt i viss mån okunnighet hos ombudet. Förrättningslantmätaren har å sin sida brustit i att expediera efterfrågade offentliga handlingar inom rimlig tid, men har muntligt på eget initiativ informerat AA om ansökan och förrättningens innebörd långt innan en formell kallelse till sammanträde är aktuell.

text: Förrättningslantmätaren CC:s redogörelse (bilaga A till remissvaret). Han yttrade följande.

text: Lantmäteriförrättning rörande T 2:5 och 2:9.

text: I början av september ringer EE till FF (förrättningslantmätare vid Lantmäteriets kontor i Nyköping, JO:s anm.) angående servitut på T 2:9. FF konstaterar att det finns ett lantmäteriservitut och att det krävs en lantmäteriförrättning för att flytta servitutet. EE och GG ansöker då om att ändra vägservitutet till den sträckning vägen har i dag. Vid delning av ärenden måndagen den 17 september erhåller jag förrättningen. Den 18 september passerar jag Åby efter en lantmäteriförrättning. Stannar till och tittar på förhållandena och ser om det finns några gränsmarkeringar.

text: Den 9 oktober meddelar jag AA på telefon att det inkommit en ansökan från grannarna om att flytta utfartsservitutet för T 2:5. Hon meddelar då att hon företräds av sitt juridiska ombud BB och att jag skall ta kontakt med honom. Så det blir ett kort samtal. Något uttalande om tingsrätten gör jag inte, (vilket påstås av AA) eftersom jag inte har någon erfarenhet hur tingsrätten handlägger sådana här saker. Den 19 oktober får jag telefonkontakt med BB och meddelar att vi fått in ansökan. Jag säger också att förutom en besiktning av platsen har jag inte gjort något i ärendet. Vi pratar om servitutet och hur förhållandena är på plats. Jag säger då att lantmäteriet kommer att kalla till ett sammanträde och att några beslut kommer inte att fattas innan sammanträdet. Naturligtvis har jag inte förnekat att vägen ligger i en backe. Jag har ju varit på plats och vet att vägen stiger upp mot T 2:5. Naturligtvis har jag heller inte påstått att servitutet delar T 2:9 i två lika stora delar. Eftersom jag sett en hel del kartor under mina år i lantmäteriet är det inte så svårt att bedöma detta på kartan. Lantmäteriet har haft en stor orderingång de sista åren och vi har haft svårt att hinna med allt så snabbt som markägarna önskar. AA lämnade, genom ombudet BB, bl.a. följande kommentarer till remissvaret. Framställningarna den 11 och 17 oktober 2007 att ta del av handlingarna i förrättningsärendet avsåg även samtliga handlingar i 1937 års förrättningsärende genom vilket servitutet bildades.

text: Bedömning

text: Den som är part i ett ärende hos en myndighet har, med de begränsningar som följer av

text: 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: , rätt att ta del av det som har tillförts ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild (

text: 16 § förvaltningslagen

text: [1986:223]). En enskild kan även grunda en framställning om att få ta del av handlingar på

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om rätten att ta del av allmänna handlingar.

text: Vilket regelsystem som ska tillämpas får avgöras utifrån den framställning som den enskilde har gjort. Genom en skrivelse den 11 oktober 2007 begärde BB som ombud för AA att få kopior av handlingar i ett ärende där hon var part. Framställningen skulle således handläggas i enlighet med

text: förvaltningslagens

text: regler om partsinsyn och myndigheters serviceskyldighet. Detta innebär emellertid inte att en framställning ska behandlas med mindre skyndsamhet än om den grundas på

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om rätten att ta del av allmänna handlingar (se t.ex. JO 2003/2004 s. 389). Trots en skriftlig påminnelse från BB gjordes handlingarna tillgängliga först den 23 november 2007. En så lång handläggningstid är inte acceptabel. Det förhållandet att parten muntligen har fått information om ärendet utgör inget godtagbart skäl för att låta handläggningen av en begäran att ta del av handlingar dra ut på tiden. Handläggningen kan därför inte undgå kritik.

text: Vad som i övrigt har tagits upp i anmälan ger inte anledning till något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från JO:s sida.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord: Information Sjukvård

title: Kritik mot Region Östergötland för missvisande information till allmänheten om möjligheten att betala patientavgifter med kontanter

sammanfattning: Efter en anmälan mot Region Östergötland har JO granskat utformningen av regionens information om betalning av patientavgifter. Genom en dom från Högsta förvaltningsdomstolen är det klarlagt att ett landsting inte kan vägra att ta emot kontant betalning av patientavgifter. Av den information om betalning av patientavgifter som Region Östergötland tidigare använde framgick inte att det var möjligt att betala med kontanter. Sedan regionen uppmärksammats på att detta stod i strid med riksbankslagen har regionen ändrat informationen. Enligt JO är både den tidigare och den nya informationen missvisande och ofullständig. Regionen får kritik för detta. JO tillägger: Det finns inte något hinder mot att ett landsting informerar om att det är ett önskemål att man betalar patientavgiften på annat sätt än med kontanter. Detta måste dock formuleras på ett sådant sätt att det inte råder några tvivel om att det är möjligt att betala även med kontanter.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA bl.a. följande. Styrelsen för Landstinget i Östergötland (numera Regionstyrelsen i Region Östergötland) fattade den 25 augusti 2009 beslut om kontantfri betalning av patientavgifter. Beslutet har av allt att döma genomförts i praktiken. Landsting är dock skyldiga att ta emot kontant betalning enligt riksbankslagen. Sedan landstinget uppmärksammats på en kammarrättsdom där det uttalats att det finns en skyldighet att ta emot kontant betalning har personal vid landstinget ibland uppgett att det åter har blivit möjligt att betala kontant, men det har fungerat dåligt i praktiken. Informationen till patienterna om betalning i kallelser, på internet, i en broschyr och på ett anslag har varit felaktig eller missvisande, och personalen på mottagningarna har inte verkat känna till att de är skyldiga att ta emot kontant betalning. AA har vid ett antal telefonsamtal diskuterat detta med centralt placerad personal inom landstinget. Vid telefonsamtalen har det kommit fram att landstinget har gett patienterna felaktig, vilseledande eller ofullständig information för att undvika kontant betalning. Sedan han först tog kontakt med landstinget har dock vissa åtgärder vidtagits. Det felaktiga anslaget har tagits ned, och landstinget har uppgett att den interna informationen om kontant

text: betalning förstärkts. Vissa ändringar har gjorts i informationen till patienterna på internet. Denna information är dock fortfarande felaktig, vilseledande eller ofullständig, och syftet med det är att patienterna inte ska förstå att de kan betala kontant.

text: AA gav också ett antal konkreta exempel på landstingets information om betalning av patientavgifter. Några av dessa återges nedan i avsnittet Bedömning.

text: Utredning

text: En föredragande hos JO tog in vissa muntliga upplysningar från BB, ekonomidirektör vid landstinget.

text: Sedan begärde JO att landstingsstyrelsen skulle yttra sig över anmälan. I ett protokollsutdrag från det sammanträde som landstingsstyrelsen hade med anledning av JO:s remiss anfördes i huvudsak följande:

text: Landstingets beslut att avskaffa kontanthantering har inte inneburit att landstinget har vägrat att ta emot kontanter. Landstinget har tagit emot kontanter om patienten begärt att få betala kontant. Dock har landstinget efter en prejudicerande dom justerat sin information på så sätt att det inte framstår som att landstinget aldrig tar emot kontanter.

text: Landstingsstyrelsen beslutade vid sammanträdet att lämna in ett yttrande där huvudsakligen följande anfördes (bilagan har utelämnats):

text: Sammanfattning

text: Landstingsstyrelsen beslutade den 25 augusti 2009 att kontanthanteringen inom Landstinget skulle upphöra från och med den l mars 2010. Samtidigt togs det fram en intern rutin till kassaansvariga vid receptioner m.m. som beskrev att om någon insisterade på att betala kontant skulle kontanterna tas emot. Efter att Landstinget av anmälaren uppmärksammats på Kammarrättens dom av den 5 juni 2013 har Landstinget förtydligat sina interna anvisningar och även haft extra informationer till receptionspersonal och sett över så att felaktig information på t.ex. affischer om att kontanter inte tas mot tagits bort.

text: Ärendet

text: Av bilaga l framgår skälen för Landstingsstyrelsens beslut. Skäl som anförts beskriver anställdas obehagskänslor över att behöva hantera kontanter, särskilt på kvällar och helger. Vidare beskrivs att kontanthantering utgör en säkerhetsrisk och därmed också ett potentiellt arbetsmiljöproblem. Det är därutöver förenat med en icke ringa kostnad att hantera kontanter. Landstinget har för patienternas bekvämlighet erbjudit flera olika betalningssätt som alternativ till kontant betalning. Utöver betalkortsterminaler har Landstinget erbjudit betalning mot faktura med 30 dagars kredit och autogiro. Landstinget har därmed ansett att samtliga patienter och kunder har erbjudits passande betalningsalternativ. För patienter som insisterat på att betala kontant har det funnits en "reservrutin" sedan kontantstoppet infördes vilken inneburit att Landstinget tagit emot kontant betalning. Denna har haft formen av en intern anvisning som inneburit att man i receptionerna ska ta emot kontanter om någon insisterar på att få betala kontant. Anvisningen skickades ut i samband med övergången men det har också informerats muntligt till så kallade kassaansvariga. Under åren har också kontanter tagits emot även om det

text: sammanlagt inte har rört sig om några stora summor. Till exempel var beloppet 5 000 kr år 2013. Landstinget har dock av Kammarrätten i Sundsvalls dom av den 5 juni 2013 i mål nr 2013-852 förstått att Landstinget inte explicit kan neka att ta emot sedlar och mynt utgivna av Sveriges Riksbank och har inrättat sig efter detta. De förändringar som gjorts efter detta har varit att förtydliga befintliga anvisningar och informera ekonomichefer i landstinget samt att i möten med kassaansvariga vid receptioner ännu mer trycka på att landstinget inte kan neka kontantbetalning om någon insisterar att få betala kontant. Informationsinsatser har även riktats till den interna helpdesk som finns om receptionspersonal ringer och ställer frågor till. Även i malldokumenten för internkontroll av administrativa rutiner har detta lyfts in för samtliga produktionsenheter. Det finns dock information på många ställen i landstinget och det tar tid att ersätta tryckt material och det har även tagit tid att hitta de olika ställen där den felaktiga informationen om att kontanter inte tas emot längre framgått. Landstinget tror sig dock numera ha tagit bort den felaktiga informationen överallt där den förekommer. Vad gäller anmälarens förslag att Landstinget ska informera om att kontant betalning tas emot gör Landstinget följande bedömning. Landstinget har framfört olika skäl till varför kontanthantering utgör en belastning för Landstinget. Eftersom kontanthantering bidrar till både en sämre arbetsmiljö och utgör en icke ringa kostnad, som ska finansieras av skattebetalarna på bekostnad av den vård som kan ges framstår det som rimligt att Landstinget väljer att framhålla vissa betalningssätt framför andra. Vad gäller kontant betalning väljer Landstinget att inte framhålla den. Att Landstinget har en skyldighet att ta emot mynt och sedlar utgivna av Riksbanken innebär enligt Landstingets tolkning inte att Landstinget därmed ådragit sig en förpliktelse att nogsamt informera om denna lagstadgade skyldighet. Däremot ska Landstinget inte ge felaktig information i något avseende. Därför anser Landstinget att man även fortsättningsvis kan använda formuleringar som följer. – – –

text: [De utelämnade formuleringarna redovisas nedan i avsnittet Bedömning, JO:s anm.] Vad anmälaren påstår att anställda hos Landstinget sagt och menat framstår delvis som spekulationer från anmälarens sida. Anmälarens slutsatser om innebörden i vad som sagts kan inte lastas Landstinget. Landstinget varken undanhåller eller ger felaktig information avsiktligen om något.

text: AA yttrade sig över landstingsstyrelsens yttrande.

text: Bedömning

text: Enligt 5 kap. 1 § andra stycket riksbankslagen är sedlar och mynt som ges ut av Riksbanken lagliga betalningsmedel.

text: Högsta förvaltningsdomstolen har nyligen avgjort ett mål som gällde frågan om ett landsting är skyldigt att ta emot betalning av patientavgifter med kontanter (dom den 10 september 2015 i mål nr 2793-14). Domstolen konstaterade bl.a. att (det i målet aktuella) landstingets beslut om att patientavgifter kunde betalas kontant endast vid två av landstingets vårdinrättningar stod i strid med riksbankslagen. Genom domen är det alltså klarlagt att ett landsting inte kan vägra att ta emot kontant betalning av patientavgifter.

text: I augusti 2009 fattade landstingsstyrelsen ett beslut om att landstinget fr.o.m. den 1 mars 2010 skulle upphöra med att ta emot kontant betalning. Det kan

text: konstateras att landstingsstyrelsens beslut inte var förenligt med riksbankslagen. Beslutet har legat till grund för hur landstinget därefter har utformat sin information till allmänheten om betalning med kontanter. Jag har funnit skäl att granska om landstingets information uppfyller de krav som kan ställas på information som myndigheter lämnar till enskilda om myndighetens verksamhet. En självklar utgångspunkt är att informationen till allmänheten ska vara korrekt. Den enskilde ska kunna rätta sitt handlande efter de besked som myndigheten lämnar.

text: I anmälan till JO har anmälaren tagit upp ett antal exempel på den information som landstinget under 2014 lämnade om betalning av patientavgifter.  På Vrinnevisjukhuset i Norrköping fanns ett anslag med följande text: ”Av säkerhetsskäl hanterar vi inte kontanter på akutmottagningen.”  I en broschyr som lämnades ut på samma sjukhus, och som lämnats in till JO, anges att ”betalning ska ske via faktura eller kreditkort”.  I en kallelse från kirurgmottagningen på samma sjukhus angavs bl.a. följande: ”Avgiften betalas med kort. Är detta inte möjligt får du en faktura som skickas hem. Betalning kan även ske via autogiro.”

text: Landstingsstyrelsen har inte förnekat att den nu redovisade informationen har förekommit. Tvärtom har landstingsstyrelsen anfört att landstinget har arbetat med att ersätta felaktig information om kontantbetalning sedan anmälaren uppmärksammade myndigheten på en kammarrättsdom där det framgick att ett landsting inte utan stöd i lag kan inskränka rätten att betala patientavgifter med sedlar och mynt utgivna av Riksbanken. Jag utgår därför från att de uppgifter som anmälaren har lämnat om landstingets information är riktiga.

text: Som framgått ovan instämde Högsta förvaltningsdomstolen genom sin dom i september 2015 i den bedömning som olika kammarrätter tidigare hade gjort. I sitt yttrande till JO har landstingsstyrelsen uppgett att beslutet från 2009 inte inneburit att landstinget har vägrat att ta emot kontanter, utan att patienter som begärt att få betala kontant har kunnat göra det. Även om landstinget i praktiken har accepterat kontant betalning har den redovisade informationen varit felaktig eftersom det inte har framgått att det har varit möjligt att betala med kontanter. För detta förtjänar landstinget kritik.

text: Anmälaren har också citerat information som varit tillgänglig på landstingets (numera Region Östergötlands) webbplats. På ett antal ställen används formuleringar som ”vi ser helst att du betalar med ditt bankkort” och ”vid besök i den öppna sjukvården [m.m.] betalar du vanligtvis avgiften innan besöket. Betalning sker främst via betalkort, faktura eller autogiro”.

text: Gemensamt för de olika exempel som anmälaren har hänvisat till är att det inte tydligt framgår att det är möjligt att betala med kontanter.

text: I sitt yttrande har landstingsstyrelsen också redovisat de formuleringar som ska användas framöver.

text: Avgift för vårdinsatser ska i huvudsak betalas i förväg. Med anledning av att landstinget under år 2010 övergick till kontantlös hantering av avgifter ska betalning i huvudsak ske med kort. Om kortbetalning inte görs kan fakturering ske. På grund av säkerhetsskäl för såväl personal som patienter, tas kontant betalning endast emot i undantagsfall.

text: Hur ska jag betala?

text: Betala i den öppna sjukvården

text: Vid besök i den öppna sjukvården, läkarbesök och besök för sjukvårdande behandling (vård av annan vårdgivare än läkare), betalar du vanligtvis avgiften innan besöket. Betalning sker främst via betalkort, faktura eller autogiro.

text: Betala med kort

text: Vi ser helst att du betalar besöket med ditt bankkort.

text: Faktura eller autogiro

text: Du kan ansluta dig till autogiro så att alla dina avgifter till landstingets sjukvård eller folktandvård automatisk dras från ditt konto. Du får alltid en avisering om vilket belopp som ska dras från kontot. Här kan du hämta en blankett för anmälan till autogiro. Autogirot gäller inte hos de privata vårdgivarna eller klinikerna.

text: Betala i den slutna sjukvården

text: Om du blir inlagd på sjukhus (intagen i så kallad sluten vård) kan du inte betala med kort. I stället får du en räkning skickad hem till dig eller så dras avgiften via autogiro.

text: Informationen till allmänheten om vilka alternativ som finns för att betala patientavgifter ska vara korrekt och tydlig. När landstinget informerar om betalningsalternativen kan därför inte möjligheten att betala med kontanter utelämnas. Användningen av uttryck som att man ”helst”, ”vanligtvis”, ”i huvudsak” eller ”oftast” ska betala med betalkort, och det faktum att information om kontant betalning samtidigt saknas, ger intryck av att det inte är möjligt att betala kontant. I den information som myndigheten enligt remissvaret ska använda i fortsättningen hänvisas dessutom till att landstinget

text: 2010 övergick till kontantlös hantering av avgifter. Samtidigt anges att kontant betalning tas emot endast i undantagsfall. Det framgår inte vad som kan utgöra ett undantagsfall. Formuleringen ger intryck av att landstinget har möjlighet att vägra att ta emot kontant betalning.

text: Enligt min mening är både den information som åtminstone tidigare varit tillgänglig via myndighetens webbplats och den information som ska användas framöver missvisande och ofullständig. Regionen förtjänar kritik för detta.

text: Jag vill tillägga att jag inte ser något hinder mot att regionen informerar om att det är ett önskemål att patientavgifter betalas på annat sätt än med kontanter. Detta måste dock formuleras på ett sådant sätt att det inte råder några tvivel om att det är möjligt att betala även med kontanter. Jag förutsätter att regionen ser över informationen om betalning av patientavgifter.

text: Det som anmälaren har anfört i övrigt ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.