title: Initiativärende rörande Kriminalvårdens rutiner för placering av intagna i avskildhet

text: Det av Justitiekanslern upptagna initiativärendet föranleder följande uttalanden.

text: Kriminalvårdens rutiner, utbildningsinsatser och interna regelverk för ärenden angående placering av intagna i avskildhet synes uppfylla de höga krav som bl.a. ur ett rättssäkerhetsperspektiv bör ställas på handläggningen av denna typ av ärenden. Justitiekanslern finner därför inte anledning att på ett generellt plan uttala någon kritik mot Kriminalvården men erinrar om vad som tidigare har uttalats i ett antal enskilda skaderegleringsärenden under åren 2010-2012.

text: Allmänna utgångspunkter och bakgrund

text: Justitiekanslern ska enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina åligganden. Justitiekanslern har således bl.a. till uppgift att granska att myndighetsutövning mot enskilda sker på ett rättssäkert sätt och i enlighet med relevanta bestämmelser i lagar, förordningar och föreskrifter.

text: Inom ramen för statens frivilliga skadereglering noterade Justitiekanslern hösten 2012 att Kriminalvården under de senaste två åren hade kritiserats i ett tiotal skaderegleringsärenden som prövats här med anledning av hur häkten och anstalter i olika avseenden hade handlagt ärenden om placering av intagna i avskildhet. Jag beslutade därför att inleda ett särskilt tillsynsärende med syftet att granska om det föreligger något systemfel i Kriminalvårdens rutiner för handläggningen av ärenden av aktuellt slag.

text: Utredningen

text: Som en första åtgärd i ärendet förelades Kriminalvårdens huvudkontor att svara på ett antal frågor rörande myndighetens handläggning av ärenden angående placering av intagna i avskildhet. I ett yttrande hit har Kriminalvården gett följande svar på de frågor som Justitiekanslern har ställt i ärendet.

text: 1. Vilka författningar, interna föreskrifter och fastlagda rutiner styr Kriminalvårdens handläggning av ärenden som gäller intagnas placering i avskildhet och andra inskränkningar i intagnas rättigheter under verkställigheten?

text: Hur ärenden ska handläggas inom Kriminalvården styrs av reglerna i förvaltningslagen (

text: ), i den mån det inte finns särskilda handläggningsbestämmelser i kriminalvårdslagstiftningen (såvitt här är aktuellt främst i fängelselagen [2010:610] och fängelseförordningen [2010:2010]).

text: I fängelselagen finns handläggningsbestämmelser rörande varning och uppskjuten villkorlig frigivning i 12 kap. 3-5 §§. I fängelseförordningen finns förutom den allmänna bestämmelsen om journal i 5 § (som kompletteras av bestämmelserna i 14 kap. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse, FARK Fängelse) krav på dokumentation kring avskildhet i 18 § och kring fängselanvändning i 24 §.

text: Kriminalvården har handböcker om bl.a. gemensamhet och avskildhet och förvaltningsrätt. Den sistnämnda är från 1997 och håller på att omarbetas. Kriminalvården har också en säkerhetshandbok där vissa säkerhetsrelaterade frågor behandlas. En handbok om särskilda kontroll- och tvångsåtgärder, behandlande framför allt åtgärderna enligt 8 kap. FäL, håller också på att tas fram. – Kriminalvårdens handböcker innehåller bland annat handlingsregler och rutinbeskrivningar som är bindande för Kriminalvårdens personal (se avsnitt 13.1 Kriminalvårdens arbetsordning, KVAF 2011:3).

text: 2. Vilka anställda får besluta om placering avskildhet och om andra inskränkningar i en intagens rättigheter under verkställigheten? Vilken utbildning ska anställda som fattar sådana beslut ha genomgått och hur säkerställs det att alla har fått sådan utbildning

text: Beslutanderätt

text: Vilka anställda som får besluta i olika frågor styrs av Kriminalvårdens arbetsordning. Vilken tjänsteman som får besluta i olika ärenden framgår av bilaga 1 till arbetsordningen, Beslutsordning för klientärenden m.m.

text: I inledningen till beslutsordningen förklaras vad de olika begreppen i beslutsordningen innebär. Såvitt här är aktuellt framgår följande: Begreppet VS innebär att beslut får fattas av kriminalvårdschef (Kvc), kriminalvårdsinspektör (Kvinsp) eller vakthavande befäl (VB) utan någon ytterligare delegation samt att Kvc genom särskilt beslut får delegera befogenheten att besluta till viss annan funktion eller tjänsteman inom verksamhetsstället. Begreppen Kvc, Kvc/Kvinsp och Kvc/Kvinsp/VB innebär att beslut endast får fattas av den utpekade funktionen utan någon ytterligare delegation. Denna befogenhet får dock inte delegeras till någon annan tjänsteman. – Begreppet VS innebär således att kriminalvårdschefen kan delegera beslutanderätten till en annan tjänsteman. Förutsättningarna för sådan delegation framgår av avsnitt 15 i arbetsordningen. Där anges bl.a. att delegering får endast ske efter det att den som delegerar har säkerställt att den som får delegationen har de erforderliga förutsättningar i form av kompetens och erfarenhet som normalt behövs för handläggning av ärendetypen.

text: En utgångspunkt vid fastställandet av beslutsordningen är att beslut av mer ingripande karaktär ska förbehållas tjänstemän i chefsposition. Vissa beslut måste kunna fattas under dygnets alla timmar. Beslutanderätten är därför i vissa fall delegerad till vakthavande befäl.

text: Av inledningen till beslutsordningen framgår också att befogenheten att fatta beslut som tillkommer en tjänsteman enligt beslutsordningen gäller inom ramen för uppdraget. Det innebär t.ex. att en kriminalvårdsinspektör med ansvar för arbetsdriften inte har rätt att fatta beslut inom andra områden än arbetsdriften, t.ex. beslut om avskildhet.

text: Samtliga beslut om avskildhet, med undantag för beslut om tid in- och upplåsning av bostadsrum och avskildhet enligt 6 kap. 7 § 3, får fattas av Kvc/Kvinsp/VB. Beslutanderätten får således inte delegeras vidare till någon annan tjänsteman.

text: Vem som får fatta beslut om andra inskränkningar varierar beroende på vilken fråga som är aktuell. Se beslutsordningen för klientärenden.

text: Alla som fattar beslut i klientärenden har tillgång till kvalificerat juridiskt stöd, direkt genom regionjuristerna och via regionjuristerna genom rättsenheten.

text: Utbildning

text: Kriminalvården har egna utbildningar för såväl vakthavande befäl som kriminalvårdsinspektörer. Utbildningen för vakthavande befäl riktar sig till medarbetare som vid sitt verksamhetsställe kan komma ifråga som vakthavande befäl, även som vikarie. Utbildningen för kriminalvårdsinspektörer riktar sig till nyanställda kriminalvårdsinspektörer som har maximalt 12 månaders chefserfarenhet i verksamheten. När Kriminalvården anställer kriminalvårdsinspektörer ställs normalt som krav att sökanden ska ha högskoleutbildning inom beteendevetenskap eller juridik eller annan högskoleutbildning som Kriminalvården bedömer likvärdig.

text: Utbildningen för vakthavande befäl är en veckoutbildning som genomförs regionalt efter en utbildningsplan som är fastställd av huvudkontoret. Utbildningen omfattar sammanlagt 38 timmar, varav fem timmar i juridik. Utbildningen i juridikdelen genomförs av regionjurister och innefattar bl.a. moment om avskildhet, delegation, ansvarsfrihetsgrunder, förvaltningsrätt och sekretess och dokumentation.

text: Utbildningen för kriminalvårdsinspektörer har tidigare bedrivits i samarbete med polisutbildningen vid nuvarande Linnéuniversitetet men bedrivs sedan 2012 i Kriminalvårdens egen regi. Personalenheten vid huvudkontoret ansvarar för genomförandet. Utbildningen innefattar bl.a. 12 dagars utbildning i verksamhetsledning, där syftet är att öka kunskaperna om de avsnitt i ledarskapet som är verksamhetsanknutna. I utbildningen i verksamhetsledning ingår bl.a. en och en halv dags utbildning i juridik, som genomförs av verksjurister och rättsvårdsexperter vid huvudkontoret. Juridikutbildningen har som primärt syfte att lära ut en grundläggande juridisk metod som ska ge kriminalvårdsinspektören möjlighet att själv ta reda på ett svar men går givetvis också in på olika sakfrågor, framför allt olika tvångsåtgärder som kan vidtas gentemot intagna såsom avskildhet.

text: 3. Hur många bristfälliga eller felaktiga beslut om placering i avskildhet eller andra inskränkningar i en intagens rättigheter har aktualiserat utkrävande av ansvar i disciplinär eller straffrättslig ordning sedan den 1 januari 2009 och fram till idag? Vad har eventuella sådana anmälningar fått för resultat?

text: Avskildhet

text: Kriminalvårdens personalansvarsnämnd (PAN) avgjorde under 2010 ett ärende där en intagen felaktigt (på grund av sammanblandning av två intagna, varav det beslutats att den andre skulle avskiljas) blev placerad i avskildhet under c:a 20 minuter. På grund av omständigheterna i ärendet beslutade dock PAN att inte vidta någon åtgärd. I övrigt har PAN under den aktuella tiden inte avgjort några ärenden där det varit fråga om felaktiga beslut om avskildhet. För närvarande utreds dock två ärenden om felaktig tillämpning av 6 kap. 5 § respektive 6 kap. 8 § FäL för eventuell anmälan till PAN. Det har under den aktuella tidsperioden också förekommit ett antal ärenden där tjänstemän, sedan intagna hållits avskilda under dygnsvilan enligt 6 kap. 3 §, underlåtit att låsa upp intagnas bostadsrum på morgonen och därigenom inskränkt rätten till gemensamhet enligt 6 kap. 2 §. Dessa ärenden har i regel lett till att de ansvariga tjänstemännen tilldelats en varning.

text: Andra rättigheter

text: PAN har vid flera tillfällen under den aktuella perioden behandlat ärenden där intagna av olika anledningar hållits felaktigt frihetsberövade. Sådana ärenden leder i regel till att händelsen åtalsanmäls. Vid några tillfällen har personal dömts för tjänstefel. I vissa fall har dock PAN bedömt att det inte har funnits skälig misstanke om tjänstefel och därför meddelat tjänstemannen i fråga en varning i stället för att åtalsanmäla händelsen.

text: I PAN har också förekommit enstaka ärenden där anställda har utsatt intagna för brott eller kränkande behandling eller använt våld som inte ansetts försvarligt. Dessa ärenden har lett till uppsägning, löneavdrag eller varning.

text: 4. Vilka åtgärder vidtas när Justitiekanslern eller något annat tillsynsorgan har uttalat kritik och vilken uppföljning sker för att undvika att det inträffade ska upprepas?

text: Vilka åtgärder som vidtas med anledning av kritiska uttalanden varierar beroende på vilken sakfrågan som föranlett kritik är.

text: Om det i första hand beror på bristande lokala rutiner eller förhållningssätt ansvarar regionkontoret för att det vidtas adekvata åtgärder, exempelvis utbildningsinsatser eller ändringar i lokala rutiner. Regionerna bedriver också – i något olika omfattning – ett kvalitetsarbete där bl.a. relevanta JO- och JK-beslut gås igenom lokalt.

text: Frågor av mer generell karaktär hanteras vid rättsenheten på huvudkontoret. Enheten går igenom samtliga beslut av JO och JK. Principiella frågor tas om hand t.ex. genom att uppdatera den relevanta handboken eller genom att informera myndigheten genom ett s.k. rättsinfo på Kriminalvårdens intranät. I vissa fall kan också kritiska uttalanden föranleda föreskriftsändringar.

text: 5. Finns det andra omständigheter eller iakttagelser av betydelse som Kriminalvården vill framhålla?

text: Inom Kriminalvården pågår för närvarande arbete med att ta fram system för egenkontroll på det rättsliga området. Följande kan uppmärksammas i detta sammanhang.

text: Chefen för rättsenheten och chefen för klient- och säkerhetsenheten vid Kriminalvårdens huvudkontor fick i verksamhetsplanen för 2012 i uppdrag att utveckla ett mer enhetligt system för egenkontroll, uppföljning och kvalitetsarbete på rättsområdet på såväl lokal, regional som central nivå.

text: I september 2012 beslutade generaldirektören att genomföra en genomgripande översyn av Kriminalvårdens organisation. Ett av delprojekten som ska genomföras tar sikte på Kriminalvårdens interna kontroll och ska ge förslag till - ett mer strukturerat, systematiserat och sammanhållet internkontrollarbete, - en internkontrollplan med tydlig ansvars- och rollfördelning och tydliga rutinbeskrivningar, och - inom vilka områden som Kriminalvården ska stärka sin förmåga, dels nya områden där internkontroll ska utföras.

text: Det har konstaterats att det inte är ändamålsenligt att ge något förslag till ett system för egenkontroll m.m. på rättsområdet enligt uppdraget i verksamhetsplanen för 2012 innan översynen är klar. Det arbetet ska i stället fortsätta när projektet lämnat sina förslag rörande internkontrollen och verksledningen tagit ställning till dem, då arbetet med att närmare utforma ett system för egenkontroll, uppföljning och kvalitetsarbete på rättsområdet att återupptas.

text: Justitiekanslern har tagit del av Kriminalvårdens handböcker och interna föreskrifter rörande placering i avskildhet. Justitiekanslern har vidare tagit del av ett antal beslut från Kriminalvårdens personalansvarsnämnd.

text: Enligt Kriminalvårdens årsredovisning för 2012 meddelades det året totalt 12 551 beslut rörande placering i avskildhet. Kriminalvården har på Justitiekanslerns begäran tillhandahållit preliminär statistisk avseende bl.a. omprövnings- och ändringsfrekvensen av dessa beslut. Av den preliminära statistik som Kriminalvården har tagit fram går det att utläsa att 94 ärenden i den aktuella ärendekategorin omprövades inom myndigheten under år 2012, varav 12 beslut ändrades helt eller delvis, 69 ändringsyrkanden avslogs och 13 ärenden avskrevs.

text: Justitiekanslern har haft vissa kontakter med Riksdagens ombusmän (JO) i ärendet, varvid det har framkommit att JO under perioden den 1 januari 2010 – 9 april 2013 uttalade kritik mot Kriminalvården för placering i avskildhet i 14 av 130 anmälda ärenden.

text: Justitiekanslern har följt upp ett antal frågor som har väckts inom ramen för detta ärende och fått dessa besvarade i samband med ett besök på Kriminalvårdens huvudkontor den 6 maj 2013. Vid mötet, där bland andra justitiekanslern Anna Skarhed och Kriminalvårdens generaldirektör NÖ deltog, framkom bl.a. följande.

text: Man har på Kriminalvårdens huvudkontor fullt klart för sig att frågor om placering i avskildhet behöver uppmärksammas och ska tas på största allvar. Man är från ledningens sida noga med att inskärpa att en sådan placering alltid måste ha stöd i lag, vara väl dokumenterad och inte får användas om det inte bedöms vara nödvändigt.

text: Kriminalvården har ett relativit omfattande internt regelverk som styr hur ärenden angående placering i avskildhet ska handläggas. I 2 kap. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för fängelse (

text: KVFS 2011:1

text: ) finns bestämmelser och allmänna råd om placering av klienter (intagna). Under år 2012 togs det även fram en handbok angående gemensamhet och avskildhet i anstalt (

text: ). Handboken innehåller en sammanställning av lagar, förordingar, föreskrifter, allmänna råd, förarbeten och praxis i syfte att underlätta de anställdas tillämpning av ärenden rörande bl.a. placering i avskildhet.

text: Den utbildning av kriminalvårdsinspektörer som Kriminalvården numera bedriver i egen regi innehåller bl.a. olika verklighetsbaserade ”case” där deltagarna lär sig att hitta i regelverket och att tillämpa det på avsett sätt.

text: Kriminalvårdens sex regioner har kontinuerligt s.k. rättsvårdsmöten där bl.a. tillämpningen av bestämmelser om placering i avskildhet brukar diskuteras.

text: Vid ca två tillfällen per år hålls även möten i det s.k. rättsnätverket med representanter från såväl huvudkontoret som regionkontoren. Vid dessa möten diskuteras bl.a. hur nya beslut från JO och Justitiekanslern påverkar myndigheten i olika avseenden.

text: Som framgår av yttrandet till Justitiekanslern driver Kriminalvården ett antal projekt för att bl.a. förbättra egenkontrollen på det rättsliga området. Ett projekt går ut på att ta fram ett nytt systemstöd för verksamheten. Ett syfte med detta är att underlätta egenkotrollen inom tillsynsområdet och att myndighetens egen inspektionsverksamhet ska kunna utvecklas.

text: En förklaring till att relativt få ärenden rörande placering i avskildhet har anmälts till Kriminalvårdens personalansvarsnämnd är att det sällan är en enskild person som kan lastas för de fel som har förekommit i ärenden av aktuellt slag. En annan förklaring kan vara att anstalts- eller regionchefen har bedömt att de fel som har begåtts inte är av sådan beskaffenhet att dessa bör prövas i personalansvarsnämnden och att frågan i stället har lösts genom ett samtal mellan den anställde och hans eller hennes chef.

text: När JO eller Justitiekanslern remitterar ett ärende till Kriminalvården som huvudkontorets rättsenhet bedömer skulle kunna vara av sådan art att det bör anmälas till personalansvarsnämnden, tas kontakt med den berörda regionchefen för att efterhöra om han eller hon avser att anmäla ärendet dit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Relevanta bestämmelser angående placering i avskildhet

text: Kriminalvården har liksom domstolarna, åklagarväsendet och Polisen rätt att i vissa situationer inskränka medborgarnas grundlagsskyddade rörelsefrihet. Sådana inskränkningar får dock bara ske för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och under förutsättning att det är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett åtgärden (jfr

text: 2 kap.

text: och

text: 21 §§

text: regeringsformen

text: ). De inskränkningar i rörelsefriheten som en placering i avskildhet vid en vistelse i en kriminalvårdsanstalt innebär ska alltid ske i enlighet med de krav som ställs upp i

text: regeringsformen

text: I

text: fängelselagen (2010:610)

text: finns de grundläggande bestämmelserna om verkställighet av fängelse i kriminalvårdsanstalt. Enligt

text: 2 kap. 1 § fängelselagen

text: får en intagen inte placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska upprätthållas. Huvudregeln är att en intagen ska vistas tillsammans med andra intagna under dagtid (se

text: 6 kap.

text: och

text: 2 §§

text: fängelselagen).

text: Placering i avskildhet får ske i anslutning till dygnsvilan och, om det är lämpligt, på egen begäran (se

text: 6 kap.

text: och

text: 4 §§

text: fängelselagen

text: ). Om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas får de intagna också tillfälligt hållas avskilda från varandra (se

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: ). Om det är nödvändigt på grund av att den intagne är våldsam eller berusad får han eller hon placeras i avskildhet enligt

text: 6 kap. 6 § fängelselagen

text: . Vidare får en intagen enligt

text: 6 kap. 7 § fängelselagen

text: hållas avskild i vissa särskilt angivna situationer, bl.a. med hänsyn till rikets säkerhet eller för att hindra att den intagne allvarligt ofredar någon annan. Om den intagne bryter mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten får han eller hon tillfälligt hållas avskild under utredningen av misskötsamheten, om det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte ska äventyras. En sådan placering i avskildhet får dock inte pågå längre tid än fyra dygn (se

text: 6 kap. 8 § fängelselagen

text: För övrigt relevant regelverk gällande placering i avskildhet hänvisas till den redogörelse som Kriminalvården har lämnat i sitt yttrande hit.

text: Mina iakttagelser i ärendet

text: Kriminalvårdens interna regelverk m.m.

text: Jag har vid min genomgång av Kriminalvårdens interna regelverk för placering i avskildhet kunnat konstatera att handböcker och föreskrifter är välskrivna och ger tydlig ledning för de anställda som ett stöd för att garantera rättssäkerheten för de intagna. Även utbildningen av de anställda i dessa frågor synes vara gedigen. Det är vidare positivt att frågor rörande placering i avskildhet diskuteras kontinuerligt inom myndigheten vid bl.a. s.k. rättsvårdsmöten. Av den redogörelse som Kriminalvården lämnade vid vårt möte framgår också att generaldirektören lägger stor vikt vid och att det kontinuerligt pågår arbete för att ytterligare förbättra myndighetens interna rutiner på det aktuella området, vilket är mycket positivt.

text: Sammanfattningsvis konstaterar jag att granskningen visar att Kriminalvårdens utbildning, rutiner och interna regelverk för ärenden rörande placering i avskildhet får anses hålla hög kvalitet.

text: Prövningar i personalansvarsnämnden

text: Av 9 kap. 4 § Kriminalvårdens arbetsordning (KVAF 2011:3) framgår att kriminalvårdschefen ska informera regionchefen om händelser där en anställds agarande eller underlåtenhet att agera kan föranleda arbets- eller straffrättsligt ingripande. Om det ”finns anledning att anta” att personalansvarsnämnden kan komma att fatta beslut enligt

text: 25 § myndighetsförordningen (2007:515)

text: , t.ex. besluta om disciplinansvar, ska regionchefen anmäla ärendet till rättsenheten. Beträffande vissa anställda, t.ex. anställda vid transporttjänsten, ska den anställdes chef göra anmälan direkt till rättsenheten. Generaldirektören och chefen för rättsenheten har också möjlighet att inleda ett personalansvarsärende. När det gäller en kriminalvårdschef ska generaldirektören anmäla ärendet. Den som gör anmälan ansvarar för att ärendet utreds skyndsamt.

text: Kriminalvårdens regelverk för hur ärenden i personalansvarsnämnden initieras är enligt Justitiekanslerns mening genomtänkt och tydligt. Justitiekanslern godtar de förklararingar som Kriminalvården har lämnat till varför antalet prövningar i myndighetens personalansvarsnämnd angående fel i samband med placeringar i avskildhet har varit relativt få under de senaste åren. Det saknas således anledning att anta att, annat än i något enstaka undantagsfall, kriminalvårds- och regionchefer av förbiseende inte har initierat ärenden som rätteligen borde ha prövats i personalansvarsnämnden.

text: Jag ser positivt på huvudkontorets rutin att stämma av med berörd regionchef i de fall där remitterade ärenden från JO och Justitiekanslern är av sådan beskaffenhet att en prövning i personalansvarsnämnden kan komma i fråga.

text: Sammanfattningsvis föranleder granskningen i denna del inte någon kritik mot Kriminalvården.

text: Kriminalvårdens egenkontroll m.m.

text: Det är positivt att Kriminalvården går igenom samtliga beslut från JO och Justitiekanslern i syfte att ta ställning till vilka adekvata åtgärder i form av t.ex. utbildningsinsatser eller ändring i de interna rutinerna som besluten eventuellt bör föranleda.

text: Jag ser också positivt på de projekt som för närvarande drivs inom Kriminalvården i syfte att förbättra myndighetens egenkontroll. Jag fick ett mycket gott intryck av den redogörelse som Kriminalvårdens generaldirektör lämnade om dessa projekt. Det finns såvitt jag kan bedöma goda förutsättningar för att Kriminalvårdens interna kontroll kommer att förbättras ytterligare i framtiden.

text: Avslutande synpunkter

text: Som nämnts inledningsvis har Justitiekanslern i ca tio fall under de senaste åren kritiserat Kriminalvården i olika avseenden för hur ärenden rörande placering av intagna i avskildhet har handlagts. De fel som har konstaterats i dessa ärenden har varit av varierande art och omfattning. I några ärenden har Justitiekanslern gjort kritiska uttalanden, t.ex. när det har förelegat brister i dokumentationen i det granskade ärendet (se t.ex. Justitiekanslerns beslut den 5 oktober 2012 i ärendet med dnr

text: ). I andra ärenden har Justitiekanslern uttalat kritik mot Kriminalvården, bl.a. på grund av att en intagen i samband med en omplacering var placerad i häkte under längre tid än vad som var tillåtet. I ett fall där en person placerades i avskildhet utan laglig grund har Justitiekanslern uttalat mycket allvarlig kritik (se Justitiekanslerns beslut den 5 oktober 2012 i ärendet med dnr

text: Den kritik som Justitiekanslern har uttalat mot Kriminalvården i nämnda ärenden kvarstår och är naturligtvis allvarlig sett till de enskilda fallen. Med hänsyn till att det under de senaste tre åren har meddelas ca 12 000 beslut per år om placering i avskildhet får dock antalet fall där Justitiekanslern och JO har uttalat kritik mot Kriminalvården anses som förhållandevis begränsat.

text: Efter den granskning som har skett inom ramen för detta ärende konstaterar jag att det saknas anledning att på ett övergripande plan kritisera Kriminalvården för dess hantering av ärenden rörande placering av intagna i avskildhet. Det finns således inte något som tyder på att det förekommer några systemfel inom Kriminalvården vid handläggningen av denna ärendekategori. Granskningen visar att Kriminalvården har väl upparbetade rutiner och utbildningsinsatser på det aktuella området. Det står dock klart att hanteringen av dessa ärenden inte sällan innefattar svåra bedömningar som ställer krav på kunskap, noggrannhet och gott omdöme hos beslutsfattaren. De projekt som myndigheten driver i syfte att bl.a. underlätta egenkotrollen innebär att risken för felaktigheter i enskilda fall bör minska ytterligare i framtiden.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till långsam handläggning av ett brottmål

org: jk

text: Justitiekanslern avslår HA:s anspråk på skadestånd.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: HA har begärt skadestånd av staten med 75 000 kr för ideell skada med hänvisning till att hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har kränkts vid prövningen av en anklagelse av brott som har handlagts i Umeå tingsrätts mål nr B 169-06. Han har anfört att ett första förhör hölls med honom i saken den 4 mars 2004 och att han själv inte har någon aning om varför det tagit så lång tid.

text: Justitiekanslern har inhämtat Umeå tingsrätts dagboksblad och dom den 30 september 2011 i det aktuella målet. Genom domen dömdes HA för brott mot

text: lotterilagen

text: till dagsböter. Gärningen avsåg olovligen anordnat lotteri under tiden den 23 januari – 10 februari 2004. I domskälen anges bl.a. följande: ”Straffvärdet för den nu aktuella brottsligheten ligger på dagsbotsnivån. Med beaktande av att den faktiska brottstiden varit kort, den ekonomiska vinningen under denna tid varit begränsad, samt att en i förhållande till brottets art ovanligt lång tid förflutit sedan brottet begicks (

text: 29 kap 5 § första stycket 7

text: brottsbalken) kan antalet dagsböter för samtliga tilltalade stanna vid lägsta möjliga antal; det vill säga 30.” Domen har vunnit laga kraft.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har en person vid prövningen av en anklagelse mot honom för brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid. Artikel 6.1 i konventionen är tillämplig i ärendet.

text: I HA:s fall får handläggningstiden av brottsanklagelsen – som uppgår till omkring sju år – anses ha varit så utdragen att det därigenom har förekommit en överträdelse av hans rätt enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Fråga är då om HA är berättigad till ersättning för sådan ideell skada i form av oro och maktlöshetskänslor som i regel antas uppkomma när rätten till rättegång inom skälig tid åsidosätt.

text: I

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: stadgas att var och en, vars fri- och rättigheter enligt konventionen har kränkts, ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Det finns inte någon generell rätt till skadestånd vid kränkningar av Europakonventionen. Kravet på tillgång till ett effektivt rättsmedel vid konventionskränkningar kan nämligen uppfyllas på olika sätt. Vid t.ex. oskäligt lång handläggningstid i ett brottmål kan en kränkning av artikel 6.1 i konventionen gottgöras genom en lindring av den påföljd som döms ut (se bl.a.

text: NJA 2003 s. 414

text: och Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, tredje uppl., s. 433).

text: I det nu aktuella målet tog tingsrätten hänsyn till tidsutdräkten när den bestämde påföljden för HA och bestämde antalet dagsböter till lägsta möjliga antal. HA får genom lindringen av straffet anses vara gottgjord för den långa handläggningstiden. Han kan enligt Justitiekanslerns uppfattning inte dessutom anses vara berättigad till skadestånd. HA:s anspråk på skadestånd mot staten ska därför avslås.

type: avgorande


title: Ersättning vid frihetsberövande när tiden för frihetsinskränkning har avräknats vid fastställande av fängelsepåföljd som därefter har verkställts genom intensivövervakning med elektronisk kontroll.

text: Ersättning ska utgå för förlorad arbetsförtjänst med 17 194 kr samt ombudskostnader 4 140 kr. Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ersättningen för förlorad arbetsförtjänst utgör skattepliktig inkomst.

text: Anspråk m.m.

text: AO har varit berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 20 maj – 2 juli 2009 på grund av misstanke om grov våldtäkt mot barn. AO frikändes från den häktningsgrundande brottsmisstanken men dömdes i samma mål till sex månaders fängelse för grov misshandel.

text: AO har begärt ersättning för lidande i enlighet med Justitiekanslerns praxis, för förlorad arbetsförtjänst med 17 194 kr och för utgifter med 24 600 kr. Han har slutligen begärt ersättning för ombudskostnader med 4 140 kr.

text: Åklagarmyndigheten har avgett ett yttrande där ersättning avstyrks.

text: AO har tagit del av åklagarmyndighetens yttrande och har vidhållit sitt anspråk.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett strafftidsbeslut från Kriminalvården. Justitiekanslern har även fått uppgift från Kriminalvården att AO verkställer den ådömda påföljden genom intensivövervakning med elektronisk kontroll (IÖV, s.k. fotboja).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättning för lidande

text: AO har frikänts från den häktningsgrundande brottsmisstanken och är därmed i princip berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom.

text: Åklagaren har i sitt yttrande anfört att AO försvårat utredningen och agerat på sådant sätt att ersättning till honom för frihetsberövandet bör nedsättas väsentligt eller helt bortfalla.

text: Enligt 6 § andra stycket frihetsberövandelagen kan ersättning i vissa fall vägras eller sättas ned. Om den frihetsberövade har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning lämnas ersättning endast om det finns synnerliga skäl. Detta tar sikte på situationer då den frihetsberövade själv genom någon form av obstruktion har föranlett att frihetsberövande åtgärder har vidtagits mot honom eller henne. Det bör uppmärksammas att lagstiftaren har ansett att det inte ska kunna krävas av en misstänkt att han eller hon ska vara positivt verksam för att underlätta förundersökningen (

text: prop. 1997/98:105 s. 54

text: f.). Den misstänkte har rätt att vägra uttala sig och enligt Justitiekanslerns praxis också att i viss utsträckning lämna felaktiga uppgifter för att freda sig.

text: Den omständigheten att AO förnekat att han varit på brottsplatsen kan enligt Justitiekanslerns mening inte anses utgöra en tillräcklig förutsättning för att jämka ersättningen med stöd av 6 § andra stycket frihetsberövandelagen.

text: Av utredningen framgår emellertid också att det aktuella frihetsberövandet helt har avräknats från det fängelsestraff om sex månader som AO dömdes till i samma mål.

text: Av 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen följer att ersättningen kan sättas ned efter vad som är skäligt om tiden för frihetsinskränkningen har avräknats eller annars beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd. Jämkningsregeln korresponderar därvid med bestämmelsen i

text: 19 a § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. Enligt denna bestämmelse ska tiden för ett frihetsberövande i form av anhållande och häktning anses som tid varunder den utdömda påföljden har verkställts, om den dömde med anledning av misstanke om brott som prövas genom dom i målet har varit berövad friheten som anhållen eller häktad under en sammanhängande tid av minst 24 timmar.

text: Av Kriminalvårdens strafftidsbeslut framgår att det aktuella frihetsberövandet har beaktats såsom verkställighet av det straff han dömts till. Att detta avtjänas med fotboja föranleder inte någon annan bedömning. Han bör därför inte tillerkännas någon ersättning för lidande.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst

text: AO har åberopat ett intyg från sin arbetsgivare som visar att han har gått miste om arbetsförtjänst av angiven omfattning under tiden som häktad.

text: Frågan är då om den omständigheten att tiden för frihetsberövandet har tillgodoräknats AO som straffverkställighet också ska beaktas vid bedömningen av frågan om han har rätt till ersättning för förlorad arbetsförtjänst. AO har genom sitt ombud anfört att så inte bör ske.

text: Normalt brukar en tillämpning av 6 § fjärde stycket frihetsberövandelagen i avräkningsfallen innebära att det inte utgår någon ersättning överhuvud taget. Beträffande lidandeersättning grundas detta på att den frihetsberövade, om avräkning inte hade skett, skulle ha undergått straffverkställighet under motsvarande tid och därför inte tillfogats något ”extra” lidande. När det gäller ersättning för förlorad arbetsförtjänst brukar någon sådan inte heller utgå eftersom den frihetsberövade under straffverkställigheten skulle ha varit förhindrad att arbeta och uppbära inkomster för tid motsvarande den som avräknats.

text: I det här fallet ställer sig saken annorlunda eftersom det av utredningen i ärendet framgår att AO beviljats förmånen att få verkställa straffet med elektronisk fotboja, IÖV. Kriminalvården har också bekräftat att straffet verkställs på detta sätt och AO är alltså inte på grund av straffverkställigheten förhindrad att utföra sitt normala arbete. Ombudet har vid kontakt med Justitiekanslern bekräftat att AO fullgör sitt arbete med en lön motsvarande den han skulle ha uppburit under häktningstiden.

text: Den inkomstminskning som drabbat AO under häktningstiden motsvaras därmed inte av någon inkomstminskning under straffverkställigheten. Någon jämkning av ersättningen för förlorad arbetsförtjänst ska därför inte ske i detta fall.

text: Ersättning för utgifter

text: AO har begärt ersättning för att han på grund av frihetsberövandet inte har kunnat genomföra en planerad semesterresa. Yrkad ersättning avser resa och uppehälle om totalt 24 600 kr.

text: Enligt 7 § frihetsberövandelagen kan ersättning utgå för bl.a. ”utgifter”. I förarbetena anges som exempel på kostnader som kan ersättas med stöd av denna bestämmelse, utgifter för resor till och från häkten och anstalter, flyttningskostnader och merkostnader för skötsel av barn (

text: prop. 1974:97 s. 71

text: ). För att ersättning ska kunna utgå måste det vara fråga om kostnader som är en direkt följd av frihetsberövandet och som den enskilde inte annars skulle ha haft. Rätten till ersättning för utgifter är också mera begränsad än möjligheterna att få ersättning för ren förmögenhetsskada enligt reglerna i

text: skadeståndslagen

text: prop.1997/98:105 s. 21

text: f). En utgift som kommit att bli onödig till följd av frihetsberövandet utgör inte, enligt gällande praxis en ersättningsgill skada. Kostnaderna för den semesterresa som AO inte har kunnat utnyttja ska alltså avslås.

text: Ersättning för ombudskostnader

text: Begärd ersättning för ombudskostnader får godtas.


title: Begäran om återlämnande av allmänna handlingar

text: 1. Justitiekanslern avslår GE:s begäran om att få tillbaka de av henne ingivna allmänna handlingarna i Justitiekanslerns ärende med dnr

text: 2. Justitiekanslern anhåller att regeringen meddelar ett särskilt beslut om återlämnande till GE av de av henne ingivna allmänna handlingarna i Justitiekanslerns ärende med dnr

text: Ärendet

text: GE har i ett avslutat ärende hos Justitiekanslern rörande bl.a. vissa skadeståndsanspråk mot staten (Justitiekanslerns dnr

text: ) begärt att få tillbaka de av henne ingivna originalhandlingarna.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Redogörelse för gällande rätt m.m.

text: I

text: 12 § arkivlagen (1990:782)

text: stadgas följande.

text: Utöver vad som följer av bestämmelserna i 9, 10 och 11 §§ får en statlig myndighet avhända sig allmänna handlingar endast genom sådant återlämnande eller överlämnande som sker med stöd av

text: 1. lag eller föreskrift som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, eller

text: 2. särskilt beslut av regeringen.

text: Första stycket gäller inte handlingar som en myndighet har fått som lån.

text: I den tidigare gällande förordningen (

text: ) om statliga myndigheters serviceskyldighet m.m. fanns följande bestämmelse i

text: 11 §

text: En handling som har getts in till en myndighet i ett mål eller ärende, får inte återlämnas förrän målet eller ärendet avgjorts. Om originalhandlingen i ett sådant fall inte finns hos någon myndighet, får återlämnandet förenas med villkor om att bestyrkt kopia av handlingen ges in. Har målet eller ärendet avgjorts av domstol, får handlingen inte återlämnas innan avgörandet har vunnit laga kraft, om inte domstolen medger det och bestyrkt kopia ges in eller redan finns bland handlingarna.

text: Det har ansetts att denna bestämmelse gav myndigheter och domstolar utrymme att återlämna allmänna handlingar efter att ärenden hade avslutats.

text: Serviceförordningens tillämpningsområde omfattade dock bara domstolar och andra förvaltningsmyndigheter. Detta föranledde Riksdagens ombudsmän (JO) att hemställa hos Riksdagens konstitutionsutskott att ta initiativ till en motsvarande författningsreglering för JO. Så skedde genom betänkandet 1994/95:KU19, där ett förslag till tillägg i JO:s instruktion lades fram. Tillägget, som infördes i lagen (

text: ) med instruktion för Riksdagens ombudsmän genom att ett andra stycke lades till i

text: 23 §

text: , trädde i kraft den 1 januari 1995 och lyder som följer:

text: En handling som har getts in till Riksdagens ombudsmän i ett ärende, får inte återlämnas förrän ärendet avgjorts. Om originalhandlingen i ett sådant fall inte finns hos någon myndighet, får återlämnandet förenas med villkor om att bestyrkt kopia av handlingen ges in.

text: Serviceförordningen ersattes år 2003 av förordningen (

text: ) om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. Den fram till dess gällande 11 § serviceförordningen överfördes inte till den nya förordningen och inte heller till någon annan författning. Det finns således numera inte någon generell författningsbestämmelse som medger återlämnande av allmänna handlingar i vissa fall.

text: Nämnas kan att Regeringskansliet i sin instruktion har en särskild bestämmelse om återlämnande av allmänna handlingar. I

text: 57 § förordningen (1996:1515)

text: med instruktion för Regeringskansliet föreskrivs sålunda att handlingar i ett ärende som har slutbehandlats får återlämnas till den som har gett in handlingar bara om det är lämpligt med hänsyn till allmänna arkivsynpunkter och övriga omständigheter.

text: Någon liknande bestämmelse finns inte i förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern.

text: Det kan i detta sammanhang också nämnas att Riksarkivet, med stöd av

text: 11 § 4 arkivförordningen (1991:446)

text: , har meddelat en föreskrift om återlämnande av handlingar från domstolar (

text: RA-FS 2008:2

text: ). En förutsättning för att en handling ska kunna återlämnas med stöd av denna föreskrift är enligt 3 § att en s.k. ersättningskopia behålls hos domstolen. Justitiekanslern har för sin del hittills inte funnit något behov av en motsvarande föreskrift för sin verksamhet.

text: Bedömning

text: Anmälare framför ofta önskemål om att återfå originalhandlingar som de har gett in i ett ärende hos Justitiekanslern. En sådan begäran skulle i många fall kunna tillmötesgås utan att de intressen som tillgodoses genom

text: arkivlagens

text: föreskrifter om arkivbildning och arkivvård skulle åsidosättas. Ofta framstår det som orimligt att kopiera handlingarna i fråga. Justitiekanslern överväger därför att hos regeringen göra en framställning om författningsreglering varigenom Justitiekanslern skulle ges motsvarande författningsenliga rätt som Riksdagens ombudsmän och Regeringskansliet att återlämna ärendeanknutna handlingar efter det att ärendet i fråga har avslutats.

text: I det nu aktuella ärendet konstaterar Justitiekanslern att det inte finns någon föreskrift som ger Justitiekanslern rätt att återlämna allmänna handlingar. Justitiekanslern är därmed förhindrad att återlämna de av GE ingivna handlingarna. Det gäller i varje fall om det sker utan att handlingarna först kopieras. Att kopiera alla de ifrågavarande handlingarna ter sig inte rimligt. GE:s begäran ska därför avslås.

text: Enligt

text: 12 § arkivlagen

text: finns emellertid en möjlighet att begära att regeringen fattar ett särskilt beslut om att de till Justitiekanslern ingivna handlingarna får återlämnas till GE. Enligt Justitiekanslerns bedömning är detta ett fall där återlämnande bör kunna ske. Justitiekanslern anhåller därför att regeringen meddelar ett särskilt beslut om återlämnande till GE av de av henne ingivna allmänna handlingarna i Justitiekanslerns ärende med dnr


title: Kritik mot Polismyndigheten och en tingsrätt för hanteringen av ett beslag

text: Justitiekanslern avslår PS skadeståndsanspråk.

text: Justitiekanslern riktar kritik mot dåvarande Polismyndigheten i Norrbottens län, numera Polismyndigheten, Polisregion Nord, för att det dröjde oacceptabelt länge innan PS informerades om att hans egendom tagits i beslag och för ett flertal andra brister vid hanteringen av beslaget.

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Haparanda tingsrätt för att en dom som innehöll ett beslut om att häva ett beslag inte omgående expedierades till den myndighet som ansvarade för förvaringen av det beslagtagna.

text: Justitiekanslern kommer att i särskild ordning uppmärksamma Domstolsverket på behovet av att i den expedieringshandbok som ska ge stöd vid handläggningen av brottmål vid tingsrätt förtydliga vilka åtgärder som ska vidtas när ett beslag har hävts i en dom eller i ett beslut.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: PS är yrkesfiskare och fiskar bl.a. i Kalix skärgård. I maj 2014 hade han där placerat ut två fasta fiskeredskap med så kallade fiskhus avsedda för laxfiske. Fiskhusen var fästa vid något som PS benämnt förslag. År 2014 fick fiske med fasta redskap efter andra arter än strömming i det aktuella området påbörjas först den 27 juni. Utsättning av ej fiskande delar av fasta redskap fick dock påbörjas innan fiske var tillåtet.

text: Den 27 maj 2014 upptäckte Kustbevakningen vid patrullering de två fiskhusen med fisk och en död säl i. Vakthavande befäl vid dåvarande Polismyndigheten i Norrbottens län kontaktades, och fattade beslut om att ta fiskhusen i beslag. Grunden för beslaget var att egendomen kunde antas ha betydelse för utredning av brott samt att den kunde antas vara förverkad på grund av brott. Kustbevakningen verkställde beslaget och upprättade beslagsprotokoll samt en anmälan om olaga fiske. Som misstänkt angavs PS. Handlingarna överlämnades till Polismyndigheten i Norrbottens län den 3 juni 2014. Vid Norrbottenspolisen inleddes därefter den 30 augusti 2014 en förundersökning mot PS om brott mot

text: fiskelagen

text: För att verkställa beslaget och få med sig fiskhusen var Kustbevakningens tjänstemän tvungna att lösgöra fiskhusen från de så kallade förslagen. Detta skedde enligt Kustbevakningen genom att de skar upp en handsydd söm som höll samman fiskhusen och förslagen. Fiskhusen fördes sedan till Kustbevakningens kuststation i Luleå för förvaring i ett garage där.

text: Åtal väcktes mot PS för brott mot

text: 37 § första stycket 2 fiskelagen (1993:787)

text: . I en dom den 21 december 2015 ogillade Haparanda tingsrätt åtalet eftersom rätten inte ansåg att åklagaren hade bevisat att de redskap som PS satt ut var fiskande. Tingsrätten hävde beslaget och beslutade att egendomen skulle lämnas ut till PS.

text: Åklagaren överklagade domen till hovrätten.

text: Haparanda tingsrätt expedierade inte domen till Polismyndigheten. Den 19 januari 2016 skickade domstolen i stället ett bevis till Polismyndigheten om att domen hade överklagats. Den 31 augusti 2016 skickade tingsrätten emellertid en kopia av domen med en underrättelse till Polismyndigheten om att förverkande/beslaget vunnit laga kraft, men att domen var överklagad i ansvarsdelen.

text: Haparanda tingsrätts underrättelse den 31 augusti 2016 registrerades som inkommen hos Polismyndigheten den 6 september 2016. Samma dag kontaktade Polismyndigheten Kustbevakningen och kom överens om att fiskhusen skulle överföras till polisen i Kalix. Den 9 september 2016 transporterade Kustbevakningen fiskhusen i ett täckt släp från kuststationen i Luleå till polisen i Kalix. Där lät polisen förvara fiskhusen i Kronofogdens garage.

text: Polismyndigheten har uppgett att en beslagshandläggare den 14 september 2016 ringde till PS och informerade honom om att redskapen fanns att hämta hos polisen i Kalix. Polisen skickade även en kallelse per brev till PS med samma information. Vid telefonsamtalet sa PS enligt polisen att han inte skulle hämta ut fiskeredskapen då han ansåg att Kustbevakningen skulle återlämna dem till honom. PS har uppgett att han varken fått något telefonsamtal från polisen eller någon kallelse.

text: Hovrätten fastställde den 21 september 2016 tingsrättens dom.

text: Fiskhusen hade i december 2017 inte hämtats ut av PS och de fanns alltjämt kvar hos polisen.

text: Anspråket m.m.

text: PS har begärt skadestånd av staten med 439 500 kr, varav 203 500 kr för två fiskhus, 48 500 kr för två förslag, 150 500 kr för förhindrande av näringsverksamhet i fyra år samt 37 500 kr för reparation av två fiskhus och förslag. Grunden för anspråket är, såvitt PS kan förstås, att beslutet om beslag varit felaktigt och oproportionerligt, att hans egendom skadats när beslaget verkställdes, att Kustbevakningen och Polismyndigheten i Norrbottens län/Polismyndigheten (hädanefter samlat Polismyndigheterna) brustit i sin vård av den beslagtagna egendomen samt att det förekommit fel i hanteringen i samband med att beslaget hävdes vilket lett till att egendomen varit kvar i statens vård för länge. Han har även menat att Kustbevakningens agerande inkräktat på hans rätt att driva näring enligt

text: 2 kap. 17 § regeringsformen

text: PS har utöver att begära skadestånd också framfört ett flertal klagomål mot Kustbevakningen och Polismyndigheterna.

text: Kustbevakningen, Polismyndigheten och Haparanda tingsrätt har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den rättsliga regleringen avseende statens skadeståndsansvar

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Kustbevakningens, Polismyndigheters och domstolars handläggning av och beslut i frågor som rör beslag är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: I

text: 8 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) ges enskilda en rätt till ersättning bl.a. då deras egendom skadats till följd av att någon myndighet använt lagligt våld mot egendomen. För att få rätt till ersättning krävs det inte att myndigheten varit oaktsam.

text: Den rättsliga regleringen avseende beslag

text: Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott får enligt

text: 27 kap. 1 § rättegångsbalken

text: tas i beslag. En sådan åtgärd får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (den så kallade proportionalitetsprincipen).

text: Av

text: 27 kap. 10 § rättegångsbalken

text: framgår att ett föremål som tagits i beslag som huvudregel ska tas i förvar av den som verkställt beslaget. Det beslagtagna ska vårdas väl. Den som häver ett beslag ska omgående underrätta den som förvarar egendomen om beslutet. Utgångspunkten är att beslaget därefter genast ska kunna lämnas ut. (Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, tredje upplagan, s. 451, avsnitt 31.18.4, och s. 453, avsnitt 31.19.2).

text: När ett föremål ska lämnas ut till den som beslaget har gjorts hos ska denne enligt

text: 27 kap. 8 b § rättegångsbalken

text: så snart som möjligt efter att beslaget har hävts underrättas om att föremålet kan hämtas och att det kan komma att säljas för statens räkning eller förstöras om det inte hämtas. Justitiekanslern har i ett tidigare ärende uttalat att ett återställande bör ske senast omkring en vecka efter hävandet (dnr

text: Underrättelsen får enligt

text: 20 § delgivningslagen (2010:1932)

text: ske genom muntlig delgivning, dvs. att innehållet i den handling som ska delges läses upp för delgivningsmottagaren. Handlingen ska också skickas till mottagaren om det kan ske och inte bedöms obehövligt. Enligt

text: 21 § samma lag

text: har muntlig delgivning skett när innehållet har lästs upp.

text: Bedömningen av skadeståndsskyldigheten i detta fall

text: Polisen

text: Polisen har fattat beslutet om beslag av fiskhusen och sedan beslaget hävts underrättat PS om att de funnits för avhämtning där. Polisen har också förvarat fiskhusen.

text: När beslagsbeslutet fattades var omständigheterna, såvitt framgår av utredningen, sådana att det fanns skäl att misstänka brott. Det fanns därmed utrymme för att fatta beslutet att ta fiskhusen i beslag. Att åtalet senare ogillades medför inte någon annan bedömning. Polismyndighetens i Norrbottens län beslut om beslag kan därför inte grunda någon rätt till skadestånd för PS.

text: När det gäller åtgärderna efter tingsrättens beslut att häva beslaget konstaterar Justitiekanslern att polisen, när tingsrätten den 31 augusti 2016 underrättade myndigheten om det hävda beslaget, såvitt framgår av utredningen kontaktade PS inom ca en vecka. Det saknas skäl att ifrågasätta polisens uppgift att PS underrättats om att han kunde hämta fiskhusen. Något skadeståndsgrundande fel hos Polismyndigheten har alltså inte förekommit genom åtgärderna efter att beslaget hävdes.

text: Det är inte heller visat att polisen på något sätt skulle ha brustit i sin vårdplikt avseende fiskhusen. Inte heller på denna grund har PS därför rätt till skadestånd.

text: Kustbevakningen

text: Kustbevakningen var den myndighet som verkställde beslaget och som därefter förvarade fiskhusen under drygt två år.

text: Kustbevakningens uppgift om att skiljandet av fiskhusen från förslagen endast innebar ett litet ingrepp i form av att en handsydd söm skars upp har inte motbevisats av PS. PS har inte heller presenterat något underlag när det gäller uppgiven kostnad för honom att återställa sömmarna. Det kan anmärkas att PS haft goda möjligheter att säkra bevis om eventuella skador på fiskhusen och återställningskostnader genom att hämta ut dem från polisen, vilket han inte gjort. Eftersom det inte finns något som visar att Kustbevakningen skadat fiskhusen på ett sätt som ger rätt till skadestånd vare sig när beslaget verkställdes eller när fiskhusen förvarades på kuststationen, har PS inte någon rätt till skadestånd med anledning av Kustbevakningens åtgärder.

text: Det finns inte heller något i utredningen som visar att Kustbevakningen har gjort intrång i PS rätt att driva näring. Inte heller på denna grund kan han därför få skadestånd. Det kan tilläggas att ett åsidosättande av

text: 2 kap. 17 § regeringsformen

text: inte kan grunda någon rätt till skadestånd för enskild. Det finns visserligen exempel på att skadeståndsansvar för staten har ansetts uppkomma vid åsidosättanden av

text: regeringsformen

text: (se

text: NJA 2014 s. 323

text: , som gällde

text: 2 kap. 7 §

text: och

text: NJA 2014 s. 332

text: , som gällde nuvarande

text: 2 kap. 15 §

text: ), men enligt gällande rätt kan den absoluta merparten av

text: regeringsformens

text: bestämmelser, däribland

text: 2 kap. 17 §

text: , inte anses vara direkt skadeståndssanktionerade.

text: Tingsrätten

text: Det var Haparanda tingsrätt som hävde beslaget av fiskhusen. Tingsrätten borde, som ovan konstaterats, omedelbart ha underrättat den myndighet som förvarade den beslagtagna egendomen om beslutet. Genom att inte göra det har tingsrätten varit försumlig på ett sätt som kan göra staten skadeståndsskyldig.

text: För en rätt till ersättning krävs emellertid, förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel, också att detta har orsakat skada för den enskilde. Frågan blir därför om det finns ett orsakssamband mellan bristerna i Haparanda tingsrätts handläggning och den skada som PS uppger sig ha drabbats av. För att avgöra detta får prövas vad som skulle ha hänt om tingsrätten hade handlat korrekt.

text: Mot bakgrund av vad som är känt om hur PS agerade när han i september 2016 fick veta att han kunde hämta fiskhusen hos polisen finns det inget som talar för att han skulle ha agerat annorlunda om polisen eller Kustbevakningen hade underrättats om hävningen tidigare än som skedde, och han därmed fått informationen i början av år 2016. Någon rätt att få beslagtagen egendom återlämnad där beslaget skedde eller i hemmet finns inte och inte heller någon rätt att få hjälp av staten med transport av egendomen (se Lindberg, a.a., s. 456). Eftersom PS valt att inte hämta ut den beslagtagna egendomen, saknas det orsakssamband mellan tingsrättens handläggningsfel och den eventuella skada han drabbats av. Tingsrättens underlåtenhet att omedelbart underrätta polisen eller Kustbevakningen kan därför inte grunda någon rätt till skadestånd för PS.

text: Sammanfattning avseende skadeståndsanspråket

text: Justitiekanslern finner sammanfattningsvis att PS inte har rätt till något skadestånd med anledning av hur polisen, Kustbevakningen och tingsrätten hanterat beslaget av hans fiskhus. Hans skadeståndsanspråk kan därför inte till någon del bifallas.

text: Frågan om tillsyn

text: PS har utöver att begära skadestånd framfört flera klagomål mot myndigheternas handläggning av beslaget.

text: Polisen

text: PS har bl.a. klagat på att han inte underrättades om beslaget.

text: Om den som ett beslag sker från inte är närvarande när beslaget verkställs ska personen enligt

text: 27 kap. 11 § rättegångsbalken

text: utan dröjsmål underrättas om detta och om vad som skett med det beslagtagna. Underrättelseskyldigheten är viktig bl.a. för att den som drabbas ska kunna begära rättens prövning av beslaget enligt

text: 27 kap. 6 § rättegångsbalken

text: I detta fall identifierades PS som misstänkt redan när fiskhusen togs i beslag och det fanns såvitt framgått inga utredningsskäl som gav anledning att vänta med underrättelsen. Han borde därför ha underrättats om beslaget så snart det kunde ske, dvs. inom någon dag.

text: I detta fall skedde beslaget inom ramen för ett samarbete mellan dåvarande Polismyndigheten i Norrbottens län och Kustbevakningen enligt

text: 7 § lagen (1982:395)

text: om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning. Vid ett sådant samarbete är det viktigt att de samarbetande myndigheterna har klart för sig vilken myndighet som ansvarar för vad, särskilt när det är fråga om hantering av tvångsmedel. Kustbevakningen har menat att polisen hade ansvaret för alla underrättelser och att Kustbevakningens roll begränsade sig till att biträda polismyndigheten genom att verkställa beslaget. Uppfattningen överensstämmer väl med systematiken i 1982 års lag och underordnade författningar och Justitiekanslern delar bedömningen att det var Polismyndigheten i Norrbottens län som hade ansvaret för att underrätta PS om beslaget.

text: PS har själv uppgett att han fick reda på beslaget vid ett förhör hos polisen den 19 maj 2015, dvs. närmare ett år efter att beslaget verkställdes. Förhöret var det första som hölls i ärendet. Vid förhöret delgavs PS misstanke om brott. Av förhörsprotokollet och beslagsliggaren framgår däremot inte att han formellt underrättades om beslaget vid förhöret eller att polisen gav honom den information som krävs enligt

text: 27 kap. 11 § rättegångsbalken

text: , dvs. information om vad som skett med det beslagtagna. Det framgår inte heller att han fick en kopia av beslagsprotokollet, vilket är det normala sättet att fullgöra underrättelseskyldigheten. Polisen hänvisade dock, såvitt framgår av det skriftliga underlaget, vid förhöret till uppgifter som kom från beslagsprotokollet. Även om det alltså vid förhöret måste ha framgått för PS att fiskhusen var tagna i beslag, vilket han också själv bekräftat, är det mot denna bakgrund tveksamt om polisen över huvud taget kan anses ha fullgjort sin underrättelseskyldighet enligt

text: 27 kap. 11 § rättegångsbalken

text: . Om skyldigheten ska anses ha fullgjorts den 19 maj 2015 är emellertid dröjsmålet med att underrätta honom oacceptabelt. Dåvarande Polismyndigheten i Norrbottens län, numera Polismyndigheten, Region Nord, måste kritiseras för denna allvarliga brist. Att det dröjde närmare ett år från det att beslaget verkställdes till det att PS delgavs misstanke och förhördes innebär också, med hänsyn till beslaget och ärendets relativt enkla karaktär, att förundersökningen har handlagts alldeles för långsamt.

text: En förutsättning för att polisen ska kunna begära biträde av Kustbevakningen med stöd av 7 § lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning är att en förundersökning har inletts avseende vissa typer av brott, bl.a. brott som rör fiske. I detta fall har Polismyndigheten uppgett att det vakthavande befälet vid polisen som blev uppringt av Kustbevakningen den 27 maj 2014 inte fattade något beslut om att inleda förundersökning, utan att det beslutet fattades först den 30 augusti 2014. När det som i detta fall inte var aktuellt med en så kallad förenklad utredning enligt

text: 23 kap. 22 § rättegångsbalken

text: , är en förutsättning för att få fatta beslut om beslag att en förundersökning har inletts (jfr

text: 23 kap.

text: och

text: 16 §§

text: rättegångsbalken

text: ). Det var alltså i den aktuella situationen fel av det vakthavande befälet att fatta ett beslut om beslag utan att samtidigt inleda förundersökning. En förundersökning får dock anses vara inledd genom att en straffprocessuell tvångsåtgärd vidtas (se bl.a. JO 2001/02 s. 95). I detta fall får polisen alltså anses ha inlett en förundersökning den 27 maj 2014, även om ett formellt beslut fattades först den 30 augusti samma år. Justitiekanslern vill dock betona att ett beslut om tvångsmedel i princip förutsätter att det finns ett beslut om att inleda förundersökning, och att detta är särskilt angeläget när polisen som i detta fall begär biträde av Kustbevakningen.

text: Även om polisens hantering efter det att beslaget hade hävts inte ådragit staten skadeståndsansvar, så finns det flera invändningar mot hanteringen.

text: För det första agerade Polismyndigheten inte fullt ut med den skyndsamhet som krävs när de underrättades om beslutet att häva beslaget. Oavsett om fördröjningen berodde på posten, på polisens organisation eller på någon annan omständighet, erinrar Justitiekanslern om vikten av att inkomna handlingar registreras omgående, och att särskilt handlingar som berör straffprocessuella tvångsmedel åtgärdas skyndsamt. Totalt dröjde det två veckor från det att tingsrätten skickade sin underrättelse till det att PS underrättades om att fiskhusen fanns att hämta ut på polisstationen i Kalix. Tiden ligger på gränsen för vad som kan accepteras.

text: För det andra visar utredningen att rutinerna vid polisen i Kalix när någon ska underrättas om att föremål finns att hämta ut, liksom även generellt rutinerna för dokumentation i beslagsärenden, har varit bristfälliga. Underrättelser och andra åtgärder som vidtas med anledning av ett beslag ska registreras i beslagsliggaren (se 12 § punkten 15 i Polismyndighetens föreskrifter och allmänna råd om förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar,

text: PMFS 2017:4

text: [vid det aktuella tillfället då gällande

text: RPSFS 2014:1

text: med i denna del samma lydelse], FAP 102-2). Någon sådan registrering av underrättelsen om att föremål fanns att hämta ut har inte skett i detta fall. Av utredningen framgår vidare att den muntliga delgivningen av underrättelsen endast dokumenterats med en så kallad post-it-lapp på en kvittenslista för mottagande av föremålen, samt att någon kopia av kallelsen att hämta ut föremålen inte har sparats. Polismyndigheten har upplyst om att rutinerna i denna del inte ser likadana ut inom alla delar av myndigheten. Vid vissa beslagsenheter sparas en kopia av kallelsen medan så inte är fallet vid andra enheter. På vissa enheter som sparar en kopia görs detta med hänvisning till att det underlättar bevakningen av de frister som gäller.

text: För att det i efterhand ska gå att kontrollera att en underrättelse skett på rätt sätt och att fristerna följts, är det av stor betydelse att dokumentationen sker korrekt. I beslagsliggaren bör framgå inte bara att underrättelse skett, utan också vilken delgivningsform som använts samt att en skriftlig kallelse skickats och till vilken adress. Om det finns förutsättningar för förenklad delgivning och sådan har använts, bör det också dokumenteras att kontrollmeddelandet skickats arbetsdagen efter. En viktig sak att kunna kontrollera i efterhand är vilken adress kallelsen skickats till, då det ibland ifrågasätts om kallelsen gått till rätt adress. Detta talar för att en kopia av kallelsen bör sparas, vilket då kan ersätta att adressen skrivs in i beslagsliggaren. I samma riktning talar att det i kallelsen ska skrivas in vid vilket utlämningsställe egendomen finns, när detta utlämningsställe har öppet och vilka föremålspunkter det gäller (se Polismyndighetens blankett ”KALLELSE att hämta föremål”, PM 102.9). Även dessa uppgifter kan behöva kontrolleras i efterhand.

text: Att dokumentera en underrättelse på en post-it-lapp istället för i beslagsliggaren är inte acceptabelt. Om den som egendomen ska lämnas ut till vid den muntliga delgivningen säger något som det finns skäl att dokumentera bör detta också lämpligen ske direkt i beslagsliggaren. Att dokumentationen sker i en separat tjänsteanteckning kan givetvis accepteras, men det är önskvärt att så mycket information som möjligt går att utläsa direkt av den så kallade historiken i beslagsliggaren.

text: Allt det som nu sagts talar enligt Justitiekanslern med styrka för att Polismyndigheten bör ha tydliga föreskrifter och tillämpa enhetliga rutiner när det gäller dokumentationen i beslagsärenden. Något som för övrigt gäller beträffande tvångsmedelsärenden i allmänhet.

text: I det nu aktuella ärendet är dokumentationen i beslagsliggaren även i övrigt mycket bristfällig. Beslagsliggaren började inte föras förrän i juni 2015, dvs. mer än ett år efter att beslaget verkställdes och fastställdes. Som konstaterats i det föregående hade polisen ansvaret för underrättelser och dokumentation även om beslaget verkställdes av Kustbevakningen och godset enligt överenskommelse mellan myndigheterna förvarades där. Att PS fick information om beslaget den 19 maj 2015 dokumenterades, som redan nämnts, inte i beslagsliggaren. Såvitt framgår tillfrågades han inte heller vid detta tillfälle om han gjorde anspråk på fiskhusen. En sådan fråga borde ha ställts, och hans anspråk skulle ha antecknats i beslagsliggaren (se 12 § punkten 4 i FAP 102–2 och sista stycket i det allmänna rådet till denna paragraf). Inte förrän vid telefonsamtalet den 14 september 2016 antecknades PS som anspråkstagare.

text: Dåvarande Polismyndigheten i Norrbottens län, numera Polismyndigheten, Polisregion Nord måste kritiseras för de brister som konstaterats när det gäller dokumentationen av vidtagna åtgärder i beslagsärendet. Det inträffade föranleder Justitiekanslern att ännu en gång inskärpa vikten av en korrekt dokumentation av alla handläggningsåtgärder i ärenden rörande straffprocessuella tvångsmedel.

text: Den tredje bristen i Polismyndighetens hantering av fiskhusen berör tiden efter det att PS kallades att hämta dem. Av

text: 2 b § första stycket lagen (1974:1066)

text: om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. (förverkandelagen) framgår att egendom som ska lämnas ut till den som beslaget gjorts hos ska finnas tillgänglig för avhämtning hos den myndighet som förvarar den i minst en månad efter delgivning av underrättelsen enligt

text: 27 kap. 8 b § rättegångsbalken

text: . Om egendomen inte hämtas ut inom den tiden, ska den försäljas, eller om detta inte är möjligt, förstöras (se 6 § förverkandelagen).

text: Polisen har emellertid i december 2017 uppgett att fiskhusen då fortfarande fanns kvar hos polisen. Även om lagtexten anger fristen till minst en månad lämnar förverkandelagen inte utrymme för den myndighet som förvarar egendomen att vänta någon längre tid med en försäljning eller ett förstörande, t.ex. därför att handläggare på myndigheten tror att den som beslaget gjorts hos så småningom kommer att hämta ut egendomen. Även detta utgör skäl för kritik mot polisens hantering.

text: Avslutningsvis kommenterar Justitiekanslern hur PS egen polisanmälan hanterades av polisen.

text: PS har uppgett att han dagen efter beslaget gjorde en polisanmälan om att hans fiskhus blivit stulna. En anmälan från PS om stöld av fiskhusen registrerades den 31 maj 2014 vid Brottssamordningsenheten vid dåvarande Polismyndigheten i Norrbottens län. I en tillläggsanmälan den 4 juni 2014, som gjordes av en vän till PS, antecknades att det fanns fiskare som sett Kustbevakningen hantera redskap liknande dem som PS blivit av med.

text: Med anledning av de uppgifter som tillkommit i tilläggsanmälan inledde Norrbottenspolisen den 4 juli 2014 en förundersökning om stöld.

text: Den 17 september 2014 hölls förhör med PS som målsägande. Han berättade då att det fanns vittnen som sett att Kustbevakningen tagit fiskhusen. Samma dag hölls även ett förhör med en tjänsteman vid Kustbevakningen. Efter detta lades förundersökningen ner.

text: Det är svårt att förstå hur polisen kunde undgå att se sambandet mellan de två anmälningarna och därmed undgå att dra slutsatsen att fiskhusen som myndigheten själv tagit i beslag var de som PS anmält som stulna. Detta särskilt efter upplysningen den 4 juni 2014 om att Kustbevakningen varit inblandad när fiskhusen försvann.

text: Om man hade gjort de sökningar som är möjliga och rimliga i systemen RAR och DurTvå så torde man enkelt ha kunnat konstatera att det stöldanmälda godset i själva verket fanns hos Polismyndigheten (jfr Justitiekanslerns beslut den 28 april 2017 i ärende dnr

text: ). Detta dock givetvis under förutsättning att dokumentationen fanns tillgänglig i systemen. Eftersom det inträffade ligger långt tillbaka i tiden väljer Justitiekanslern att inte göra några ytterligare uttalanden i denna del.

text: Kustbevakningen

text: När det gäller den kritik PS riktat mot Kustbevakningen saknas det skäl att göra några tillsynsuttalanden.

text: Haparanda tingsrätt

text: Som framgått ovan underrättade Haparanda tingsrätt inte omedelbart Kustbevakningen eller Polismyndigheten om beslutet att häva beslaget. Tingsrätten har i sitt remissvar till Justitiekanslern uppgett att detta berodde på ett förbiseende. Det är möjligt att detta är riktigt. Något som kan ha bidragit är emellertid att domstolen inte verkar ha en helt korrekt uppfattning om vilka åtgärder som ska vidtas när ett förverkandeyrkande ogillas, respektive när ett beslag hävs. I tingsrättens yttrande sägs således att man rätteligen borde ha underrättat polisen om att förverkandet/beslaget vunnit laga kraft. Detta är också vad tingsrätten underrättade Polismyndigheten om när misstaget uppmärksammades. Det finns emellertid inte någon skyldighet att lämna en sådan underrättelse som tingsrätten uppgett.

text: Det är viktigt att förverkande och beslag hålls isär i detta sammanhang, även om de anges under samma rubrik i domshuvudet. Beslag är ett straffprocessuellt tvångsmedel medan förverkande är en särskild rättsverkan av brott (se

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: jämfört med

text: 1 kap. 8 § brottsbalken

text: ). Att ett yrkande om förverkande ogillats är inte i sig ett beslut som behöver rapporteras särskilt, vare sig när beslutet fattas eller när det vinner laga kraft (med undantag för förverkande enligt

text: vapenlagen

text: , vilket dock inte är aktuellt här – se 17 kap. 3 § vapenförordningen [1996:70]). Ett beslut om att häva ett beslag måste däremot rapporteras så att beslutet kan verkställas. Det bör för fullständighetens skull sägas att ett beslut om att ogilla ett yrkande om sakförverkande ska åtföljas av ett beslut om att häva beslaget, om den aktuella egendomen är tagen i beslag (se

text: prop. 2015/16:68 s. 49

text: ). Om egendom är tagen i beslag men domstolen inte fattar något beslut om att häva beslaget när ett förverkandeyrkande ogillas, förfaller beslaget (se

text: SOU 2011:45, s. 302

text: ). Detta är att likställa med att beslaget hävts, och domstolens beslut ska därför i en sådan situation expedieras på samma sätt som vid en hävning.

text: Vilka åtgärder en tingsrätt ska vidta när ett beslut om att häva ett beslag har meddelats är inte tydligt författningsreglerat. Redan av det förhållandet att det är fråga om ett tvångsmedel – som aldrig får bestå när det inte längre finns grund för det (se

text: 27 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken

text: ) – följer dock att tingsrätten omedelbart måste vidta åtgärder som gör att hävningen kan verkställas. Att hävningen gäller omedelbart framgår också av

text: 30 kap. 12 § första stycket 3 rättegångsbalken

text: . Riksdagens ombudsmän (JO) har uttalat att den myndighet som förvarar egendomen självfallet måste underrättas om ett beslut om att häva ett beslag i omedelbar anslutning till att beslutet fattas (se

text: JO 2003/04 s. 127

text: ). (Att en överinstans kan bestämma att ett sådant beslut tills vidare inte får verkställas framgår av

text: 51 kap. 8 § rättegångsbalken

text: Det som nu redovisats innebär alltså att om en domstol fattar ett beslut om att häva ett beslag så ska beslutet genast expedieras till den myndighet som förvarar egendomen. I detta fall kunde tingsrätten ha skickat domen till Polismyndigheten eller till Kustbevakningen (eller till båda).

text: När det gäller tingsrättens hantering vill Justitiekanslern avslutningsvis tillägga följande.

text: Tingsrättens anteckningar på dagboksbladet i brottmålet mot PS om vilka expedieringar som skett är inte fullt tillfredsställande. Det framgår således inte vem som var mottagare av meddelandet den 19 januari 2016 om att målet fullföljts till hovrätten. Det framgår inte heller att själva domen expedierades till Polismyndigheten den 31 augusti 2016, utan bara att en underrättelse skickades. Det har varit nödvändigt att hämta in kompletterande upplysningar i dessa delar för att försöka få en klar bild av vad som hänt. Justitiekanslern vill mot denna bakgrund framhålla att anteckningarna på dagboksbladet i ett mål eller ärende vid en domstol – särskilt i de fall en kopia av en handling som skickats inte sparas – måste vara utformade så att det tydligt framgår vad som har expedierats och till vem.

text: Även om anvisningarna i Domstolsverkets handbok ”Expediering i brottmål Tingsrätt” inte är helt tydliga, ursäktar det inte att Haparanda tingsrätt expedierade domen till Polismyndigheten först drygt åtta månader efter att den meddelats. Det måste ställas höga krav på noggrannhet hos domstolarna vid hanteringen av straffprocessuella tvångsmedel. Haparanda tingsrätt bör därför kritiseras för att beslutet om att häva ett beslag inte omgående expedierades till den myndighet som ansvarade för förvaringen av det beslagtagna.

text: Justitiekanslern kommer att i särskild ordning informera Domstolsverket om behovet av att se över innehållet i expedieringshandboken för brottmål.


title: Beslut att lägga ner en förundersökning avseende misstänkt brott mot tystnadsplikt bestående i publicering av hemliga uppgifter om enskilds personliga förhållanden i strid mot av domstol beslutat förbehåll

text: Förundersökningen läggs ner.

text: Ärendet

text: Genom en dom den 24 juni 2010 i mål 1516-10 beslutade Regeringsrätten (numera Högsta förvaltningsdomstolen) att BA skulle få ta del av vissa handlingar hos Säkerhetspolisen. I domen föreskrevs att BA fick ta del av handlingarna med förbehåll bl.a. att:

text: Uppgifter i handlingarna som rör enskilda inte får publiceras eller lämnas vidare till någon annan, inklusive den berörde själv, om de inte har sådan form att de enskilda inte kan identifieras.

text: Bakgrunden till det återgivna förbehållet var att de handlingar som BA hade begärt att få ta del av innehöll uppgifter om enskildas personliga förhållanden som, enligt

text: 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , omfattas av sekretess om det inte står klart att de kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men.

text: Regeringsrättens dom hade föregåtts av beslut från Säkerhetspolisen och från förvaltningsdomstol, enligt vilka BA – till följd av den rådande sekretessen – helt hade nekats att ta del av de aktuella handlingarna.

text: I september 2011 gavs BA:s bok ”Inte bara spioner” ut. Boken hade tillkommit inom ramen för ett offentligt finansierat forskningsprojekt och den baserade sig bl.a. på uppgifter som BA hade tagit del av med stöd av Regeringsrättens ovan nämnda dom.

text: Sedan boken publicerats inkom det anmälningar till Säkerhetspolisen från två personer som uppgav att deras respektive identiteter hade avslöjats genom uppgifter i boken. Säkerhetspolisen överlämnade anmälningarna till Justitiekanslern som, den 31 oktober 2011, beslutade att inleda förundersökning beträffande misstänkt brott mot tystnadsplikt.

text: Under förundersökningen har viss utredning inhämtats från Tyskland och från Svenska Institutet i Stockholm. De handlingar hos Säkerhetspolisen som BA enligt Regeringsrättens dom har tillåtits att ta del av har gåtts igenom och förhör har hållits med medarbetare hos Säkerhetspolisen och hos Riksarkivet. Vidare har ett längre förhör hållits med BA, som – efter avslutat förhör – har lämnat synpunkter och kompletterande upplysningar.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § andra stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) står det i princip var och en fritt att i tryckt skrift yttra sina tankar och åsikter, offentliggöra allmänna handlingar samt meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst. Denna frihet innebär som regel frihet från ansvar för brott mot sekretessregler. Undantag från den angivna friheten gäller dock enligt

text: 7 kap. 5 § 2

text: TF vid offentliggörande som innefattar uppsåtligt åsidosättande av vissa kvalificerade tystnadsplikter i de fall som anges i en särskild lag (offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]).

text: Enligt

text: gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men och uppgiften förekommer i bl.a. olika, närmare definierade, verksamheter som syftar till att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. De uppgifter om enskildas personliga förhållanden som BA har tillåtits att ta del av har varit sekretessbelagda enligt bestämmelsen.

text: Genom Regeringsrättens dom den 24 juni 2010 har BA ålagts tystnadsplikt avseende uppgifter som rör enskilda i de hemliga handlingar som hon tillåtits att ta del av. Denna tystnadsplikt innebär att BA inte har haft rätt att publicera sådana uppgifter om de inte har sådan form att de enskilda inte kan identifieras. I domen har BA också erinrats om att den som röjer uppgift som han eller hon är pliktig att hemlighålla enligt förbehåll som har meddelats med stöd av lag eller annan författning kan fällas till ansvar för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: . Trots förbehållet finns det i hennes bok en uppgift om att en viss (icke namngiven) person tillbringade ett visst läsår som lärare vid en namngiven sektion vid ett namngivet universitet i dåvarande Östtyskland.

text: Enligt anmälarna har denna uppgift (möjligen i förening med vissa andra uppgifter om bl.a. födelseår m.m.) lett till att de identifierats av en journalist som ska ha kontaktat universitetet ifråga och därifrån fått information som gjort att han kunnat identifiera dem. Under förundersökningen har det vidare framkommit att det hos Svenska institutet i Stockholm finns offentliga uppgifter om att den ena av anmälarna var lektor på universitetet under det aktuella läsåret.

text: Såvitt kunnat utredas är uppgifter i det aktuella universitetets personalunderlag och personalakter inte offentliga. Även med detta som utgångspunkt så är den preciserade uppgiften om att en av de personer som BA behandlar i sin bok under en angiven period arbetade som lärare på en viss sektion vid ett visst universitet sådan att den, objektivt sett, innebär att BA har brutit mot sin tystnadsplikt. Genom den uppgiften har det nämligen varit möjligt att identifiera en enskild person beträffande vilken BA har publicerat mycket integritetskänsliga uppgifter om tidigare, men – vilket bör understrykas – numera avskrivna, brottsmisstankar och vars identitet BA har varit skyldig att skydda.

text: För att ansvar för brott mot tystnadsplikt ska komma ifråga är det dock inte tillräckligt att BA har publicerat uppgifter som, objektivt sett, står i strid med Regeringsrättens sekretessförbehåll. Därutöver krävs det att hon uppsåtligen har brutit mot föreskrifterna i detta förbehåll (se

text: 7 kap. 5 § 2

text: TF).

text: Uppsåtet måste omfatta det förhållandet att den röjda uppgiften inte fick lämnas ut i det aktuella fallet. Den som röjer en hemlig uppgift ska alltså ha uppsåt omfattande såväl att uppgiften ska hållas hemlig som att han eller hon åsidosätter denna skyldighet genom t.ex. en publicering. Den som av oaktsamhet misstar sig på sekretessregleringens innehåll kan inte fällas till ansvar för (uppsåtligt) brott (se t.ex.

text: prop. 1979/80:2

text: del A, s. 404).

text: BA har själv uppgett att hon var klar över att hon inte fick lämna uppgifter som avslöjade enskildas identitet. Frågan är dock om hon, på ett för straffansvar nödvändigt sätt, har förstått att publiceringen av den nu aktuella uppgiften innebar att hon bröt mot sekretessförbehållet.

text: Utredningen tyder på att hon inte undersökt eller reflekterat närmare över den saken, utan att hon utgått från att uppgiften kunde publiceras utan att det skulle leda till att någon enskilds identitet kunde avslöjas. Att BA inte synes ha analyserat innebörden av sekretessförbehållet i relation till de möjliga konsekvenserna av den aktuella publiceringen så ingående som man skulle ha förväntat sig av en forskare i hennes position innebär dock inte i sig att hon uppsåtligen har brutit mot sekretessförbehållet. För att hon ska anses ha handlat uppsåtligen krävs det (åtminstone) att hon har varit medveten om risken för att publiceringen skulle kunna leda till att en enskild person identifierades och därutöver att hon har varit likgiltig inför den riskens förverkligande (s.k. likgiltighetsuppsåt).

text: Vid den utredning som har genomförts har det framkommit att BA under sitt arbete med boken har haft löpande kontakter med bl.a. Säkerhetspolisen och Riksarkivet och att hon därvid ställt flera frågor om hur sekretessförbehållet i Regeringsrättens dom skulle tolkas och hur hon skulle agera för att inte bryta mot detta förbehåll. Även om de konkreta frågor hon ställt såvitt kunnat utredas inte har gällt den sedermera publicerade uppgiften om att en person undervisat vid ett visst universitet så talar den nu berörda omständigheten mot antagandet att hon har agerat uppsåtligen.

text: BA har vidare, i förhör, uppgett att hon utgick från att den aktuella uppgiften inte var offentlig i Tyskland. Hennes uppgift i det avseendet har fått visst stöd under utredningen. Med hänsyn till det anförda och då utredningen inte innehåller något konkret stöd för att BA skulle ha haft kännedom om att uppgiften i fråga fanns tillgänglig och var offentlig hos Svenska institutet i Stockholm bedömer jag att hon inte har haft något sådant uppsåt som, i detta sammanhang, krävs för straffansvar. Förundersökningen ska därför läggas ner utan att åtal väcks.


title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen har jämkats till noll på grund av eget beteende m.m.

text: Justitiekanslern avslår MW:s begäran om ersättning.

text: Begäran m.m.

text: MW har varit anhållen och häktad under tiden den 15 mars – 25 april 2016 på grund av misstanke om grov misshandel. Frikännande dom har meddelats.

text: MW har begärt ersättning för lidande enligt Justitiekanslerns praxis och för förlorad sjukersättning med, som det får förstås av ansökan, 9 300 kr netto per månad som hon var frihetsberövad.

text: Åklagarmyndigheten har lämnat ett yttrande.

text: Justitiekanslern har lagt åklagarens uppgifter om frihetsberövandets längd till grund för sin prövning av ärendet.

text: Justitiekanslern har tagit del av förundersökningsprotokollet i ärende AM-34234-16 och Sundsvall tingsrätts dom den 17 maj 2016 i mål nr B 524-16.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som varit anhållen under minst 24 timmar eller häktad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning om frikännande dom har meddelats.

text: MW har blivit frikänd för den brottslighet som föranledde frihetsberövandet. Hon har alltså i princip rätt till ersättning. Omständigheterna i ärendet är emellertid sådana att det bör övervägas om det finns skäl att jämka ersättningen.

text: Jämkning enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen

text: Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen kan ersättning vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende föranlett beslutet om frihetsberövande eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas.

text: Ersättning ska kunna vägras i situationer där den frihetsberövade handlat på ett sådant sätt att han eller hon har dragit misstankarna till sig, t.ex. genom att aktivt delta i ett stökigt gängs förehavanden utan att det i slutänden kan visas att han eller hon har begått något brott (se

text: prop. 1997/98:105 s. 54

text: f.). Regeln bör endast tillämpas i de fall där den frihetsberövades eget beteende eller handlande har varit avgörande för beslutet att ingripa mot honom eller henne (se a prop. s. 26). Uttrycket ”eget beteende” måste, enligt vad Högsta domstolen har uttalat i rättsfallet

text: NJA 2013 s. 1003

text: , avse något annat än det handlande som låg till grund för frihetsinskränkningen (brottspåståendet). Ett handlande som har påståtts utgöra själva brottet utgör således, enligt Högsta domstolen, inte något sådant ”eget beteende” som avses i bestämmelsen.

text: Det ankommer på staten att visa att förutsättningarna för jämkning är uppfyllda. Jämkning bör bara ske i klara fall av oskälighet. Med hänsyn till att det rör sig om ett undantag från en grundläggande rättsstatsprincip är det påkallat med en restriktiv tillämpning av bestämmelsen (se

text: prop. 1997/98:105 s. 25

text: f. och s. 55).

text: Bedömningen i detta fall

text: Angående det brott som MW frihetsberövades för och sedan frikändes från framgår följande av den utredning som Justitiekanslern tagit del av.

text: Samma dag som den händelse inträffade som föranledde frihetsberövandet hade MW och målsäganden genom ett telefonsamtal kommit överens om att träffas för att diskutera den konflikt som fanns mellan dem. De kom även överens om att ingen skulle ta med sig kniv eller annat vapen till mötet. När MW och målsäganden sedan träffades uppstod det bråk mellan dem och även två andra personer som var med vid mötet deltog i olika grad i bråket. MW som – trots parternas tidigare överenskommelse – hade tagit med sig en kniv och en spruta till mötet tog under bråkets gång fram sin kniv och började enligt egen uppgift vifta med den. När bråket avbröts visade det sig att målsäganden skadats och bl.a. blödde ifrån pannan.

text: Tingsrätten uttalade i sina domskäl att det var visat att målsäganden ådrog sig de skador som angetts i åtalet under kvällen för mötet. Det kunde däremot inte anses klarlagt att målsägandens skador orsakats av en kniv. Genom dom den 17 maj 2016 frikände därför tingsrätten MW från misstanken om grov misshandel. MW ska därmed betraktas som oskyldig.

text: Utredningen visar emellertid att MW genom att i strid med vad man överenskommit medföra en kniv till mötet och i samband med bråket ta fram och vifta med den själv har försatt sig i en sådan situation att hon löpte en överhängande risk att bli misstänkt för allvarlig brottslighet. Ingenting annat har framkommit än att hon medvetet försatte sig i denna situation. Hon har till följd av sitt eget handlande stått i ett sådant förhållande till brottet att ett ingripande varit klart motiverat. Att bevilja MW ersättning under sådana förhållanden framstår som klart oskäligt (jfr

text: NJA 2013 s. 1003

text: p. 14).

text: Det finns mot denna bakgrund skäl att jämka den ersättning som MW är berättigad till. Ersättningen bör jämkas till noll.

text: Vid denna bedömning saknas förutsättningar att utge ersättning för förlorad sjukersättning.


title: Anspråk på skadestånd med anledning av en felaktig personuppgift i Skatteverkets datasystem för hantering av vägavgifter

text: Staten skall utge ersättning med 2 500 kr till KA.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Skatteverket att ombesörja att beloppet betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Anspråket m.m.

text: KA har begärt skadestånd av staten med 2 500 kr med anledning av att Skatteverket felaktigt har registrerat hans telefonnummer i ett datasystem för hantering av vägavgifter. Som det får förstås avser det begärda beloppet ersättning med 2 000 kr för kränkning och 500 kr för kostnader som har uppstått till följd av den felaktiga registreringen.

text: Skatteverket har överlämnat ärendet till Justitiekanslern och samtidigt avgett ett yttrande. Skatteverket har förklarat att det tillstyrker att KA medges ersättning med det begärda beloppet enligt

text: 48 § personuppgiftslagen (1998:204)

text: Utredningen

text: Skatteverket har i sitt yttrande hit anfört bl.a. följande.

text: ”Utredning

text: Fordonsskatteenheten vid Skatteverket i Örebro hanterar vägavgifter för utländska fordon. Försäljningen av vägavgiftsbevis sker via återförsäljare hos bensinstationer och tullkontor. Försäljningen av vägavgiftsbevis registreras i en terminal som installeras hos försäljaren. Ett serviceföretag (BZA) läser därefter varje natt av föregående dags försäljning. Detta sker genom automatisk uppringning till terminalen, vilken ansluts till telenätet. Skatteverket hyr IT-systemet av leverantören BZA som även svarar för teknisk service av terminalerna.

text: I början av januari 2006 träffade Skatteverket ett avtal med Conny Björk Bensin AB i Karlskoga som innebar att företaget, för Skatteverkets räkning, skulle sälja s.k. vägavgiftsbevis till utländska tunga fordon.

text: Vid installationen av försäljningsterminalen hos Conny Björk Bensin AB konstaterades att företagets egna kommunikationslinjer inte "räckte till". Skatteverket beställde därför ett nytt abonnemang hos Telia för detta ändamål. Abonnemanget ägs av Skatteverket. Telefonnummer till den nya kommunikationslinjen blev 0586-549 03.

text: Skatteverket meddelar telefonnummer för nya kommunikationslinjer till serviceföretaget BZA. Av misstag uppgavs i detta fall felaktigt KA:s telefonnummer [….]. Konsekvensen blev att systemet ringde upp KA:s telefonnummer [….] ett antal gånger varje natt. Misstaget upptäcktes först när KA kontaktade Skatteverket.

text: Hos serviceföretaget BZA får man varje dag fram "fellistor" som visar om några av de automatiskt uppringda kommunikationslinjerna inte levererat efterfrågade uppgifter. I detta fall kom det felaktiga telefonnumret inte upp på någon "fellista". Orsaken till detta är okänd.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 48 § personuppgiftslagen (1998:204)

text: , PuL, skall den registeransvarige ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling i strid med PuL har orsakat.

text: Enligt 3 § PuL avses med personuppgifter alla uppgifter som direkt eller indirekt kan hänföras till en person som är i livet.

text: Av utredningen i ärendet framgår att Skatteverket felaktigt har registrerat KA:s telefonnummer i systemet för hantering av vägavgifter och att hans telefonnummer därefter ringts upp automatiskt nattetid. Enligt Skatteverkets bedömning har verket härigenom åsidosatt de grundläggande kraven på behandling i 9 och 10 §§ PuL. KA får därmed anses berättigad till ersättning för den skada och kränkning han har lidit på grund av det inträffade.

text: KA har anfört att påringningarna nattetid pågick under ca åtta veckor och att dessa upphörde först efter det att han kontaktade Skatteverket.

text: Skatteverket tillstyrker att KA medges ersättning med yrkat belopp, 2 500 kr, för den skada och kränkning som den felaktiga behandlingen kan ha orsakat honom.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern ansluter sig till Skatteverkets bedömning. KA skall därför tillerkännas ersättning av staten. Det belopp som han har begärt för kränkning framstår som skäligt med beaktande av de nattliga störningar som han har utsatts för. Även yrkandet om ersättning för spårningsavgift godtas. KA skall alltså erhålla begärt belopp om 2 500 kr.


title: Fråga om storleken på ersättningen för ideell skada vid oskäligt lång handläggningstid i tvistemål

text: Justitiekanslern tillerkänner AW och EW ersättning för ideell skada med 40 000 kr vardera samt ersättning för ombudskostnader med 3 000 kr inklusive mervärdesskatt vardera.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att betala ut beloppen till AW och EW.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 25 juni 1997 gav AW och EW (makarna W) in en ansökan om stämning mot FöreningsSparbanken AB till Stockholms tingsrätt (mål nr 2-849-97). Tingsrätten meddelade dom i målet den 16 september 2008. Makarna W överklagade domen till Svea hovrätt. Hovrätten meddelade i sin tur dom i målet den 16 februari 2010. Efter överklagande av denna dom från makarna W avgjordes målet slutligt genom Högsta domstolens beslut att inte meddela prövningstillstånd den 7 juni 2010.

text: Efter en granskning av Stockholms tingsrätts handläggning av makarna W:s mål uttalade Justitiekanslern i ett beslut den 11 september 2008 att tingsrättens långsamma handläggning av målet var av den karaktären att den hade föranlett skadeståndsansvar för staten för sådana skador som orsakats av dröjsmålet (dnr

text: ). Makarna W hade vid den tidpunkten emellertid inte framställt något skadeståndsanspråk mot staten.

text: Anspråket

text: Makarna W har i detta ärende – efter att inledningsvis ha begärt en ny granskning domstolarnas handläggning av målet – framställt ett anspråk på ersättning för ideell skada med 190 000 kr vardera. De har även begärt ersättning med 8 500 kr inklusive mervärdesskatt vardera för ombudskostnader i ärendet här. De har som grund för anspråket anfört i huvudsak följande. Handläggningstiden i tvistemålet har varit oskäligt lång och deras rätt till domstolsprövning inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har därigenom överträtts. De är därför berättigade till skadestånd av staten. Vid bestämmande av beloppets storlek ska beaktas att den sammanlagda handläggningstiden har uppgått till 13 år, att det har förekommit två längre perioder av inaktivitet vid tingsrättens handläggning och att målet inte varit av komplex beskaffenhet. Målet har för dem avsett ett betydande belopp och de har upplevt stor ekonomisk och emotionell stress under målets handläggning. De har levt i långvarig osäkerhet och har berövats möjligheten att planera för sina liv. Det begärda beloppet överrensstämmer med den ersättningsnorm som har fastställts i Europadomstolens avgöranden Zullo I och Zullo II.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern har i ärendet dnr

text: slagit fast att handläggningen av det aktuella tvistemålet har innefattat en överträdelse av makarna W:s rätt till domstolsprövning inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: ska den vars rättigheter enligt konventionen har åsidosatts ha tillgång till ett effektivt nationellt rättsmedel för att komma till rätta med överträdelsen. Det är inte möjligt att nu förebygga eller undanröja överträdelsen av rätten till rättegång inom skälig tid och sökandena har inte heller inom ramen för den ursprungliga processen gottgjorts härför. Vad som återstår är ekonomisk ersättning för den skada som sökandena kan ha lidit. Enligt Europadomstolens praxis föreligger det en stark men motbevisbar presumtion för att ett åsidosättande av rätten till rättegång inom skälig tid medför en ideell skada för den enskilde. Det är i detta fall inte tillräckligt att konstatera att en överträdelse har skett utan ekonomisk kompensation är påkallad.

text: Makarna W har begärt ersättning för ideell skada med ett belopp som väsentligt överstiger de skadestånd som har dömts ut i liknande ärenden på det nationella planet på senare tid. Rättspraxis ger alltså inte stöd för att tillerkänna dem ersättning på den begärda nivån. Frågan är då vilket belopp som kan anses skäligt.

text: Av särskilt intresse är Högsta domstolens avgörande

text: NJA 2010 s. 363

text: . Av avgörandet framgår att ersättningen ska bestämmas genom en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet, varvid särskild hänsyn ska tas till den tid som handläggningen varat, hur många instanser som handlagt målet, om den enskilde har bidragit till tidsutdräkten, målets komplexitet, sakens betydelse för den enskilde och existensen av effektiva nationella rättsmedel.

text: I Högsta domstolens fall var den sammanlagda handläggningstiden i det bakomliggande målet ca tio år. Högsta domstolen bestämde då ersättningen för ideell skada till 40 000 kr. I Högsta domstolens mål var det emellertid även fråga om en överträdelse av

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: . Det ska också tilläggas att käranden i det målet inte för egen del hade bidragit till tidsutdräkten.

text: Den sammanlagda handläggningstiden i makarna W:s mål har varit längre än vad som var fallet i det nyss nämnda avgörandet från Högsta domstolen. I deras fall har det emellertid inte förekommit någon överträdelse av

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: . Med hänsyn till vad som har framkommit i Justitiekanslerns tidigare ärende måste även deras eget agerande under processen anses ha bidragit till den osedvanligt långa handläggningstiden. Sammantaget anser Justitiekanslern att åsidosättandet av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: i makarna W:s fall kan jämföras med den konventionsöverträdelse som var föremål för prövning i Högsta domstolens avgörande

text: NJA 2010 s. 363

text: . Ersättningen för ideell skada bör därför, med utgångspunkt från Högsta domstolens uttalanden, bestämmas till 40 000 kr vardera till AW respektive EW.

text: Vid denna utgång ska makarna W även tillerkännas viss ersättning för ombudskostnader i ärendet här. Med hänsyn till att Justitiekanslern redan tidigare har slagit fast att staten är skadeståndsskyldig mot dem och med beaktande av att det nu främst varit fråga om en skälighetsuppskattning av skadeståndsbeloppets storlek, anser Justitiekanslern att ersättningen för ombudskostnader bör begränsas till 3 000 kr vardera.

text: Justitiekanslern kommer inte att vidta någon ytterligare åtgärd i detta ärende.