title: Ett förfarande angående särskild förvaltning enligt 9 kap. 8 § äktenskapsbalken har inte ansetts gälla sökandens civila rättigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår JJ:s anspråk.

text: Ärendet

text: Anspråket

text: JJ har begärt ersättning av staten för ideell skada med 100 000 kr. Hon har som grund för anspråket, som hon får uppfattas, anfört att handläggningstiden i ett ärende angående särskilt förvaltning enligt

text: 9 kap. 8 § äktenskapsbalken

text: varit oskäligt lång och att hennes rätt till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: därigenom har överträtts. Hon har därvid hänvisat till ett beslut från JO den 23 januari 2006 (JO:s dnr 4823-2005).

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har tagit del av det aktuella JO-beslutet och Västmanlands tingsrätt beslut den 17 augusti 2005 i ärende nr Ä 1266-01.

text: Av handlingarna i ärendet framgår följande. Ärendet om särskild förvaltning anhängiggjordes den 14 april 2000 vid Sala tingsrätt genom en ansökan från boutredningsmannen i JJ:s avlidne före detta makes dödsbo. Ansökan gällde särskild förvaltning av bl.a. en fastighet och JJ var dödsboets motpart i ärendet. Ärendet överfördes år 2001 till Västmanlands tingsrätt. Parallellt med detta ärende pågick ett bodelningsförfarande. I juni 2003 förrättades en bodelning som innebar att den aktuella fastigheten tillskiftades dödsboet. Bodelningen vann därefter laga kraft. I ärendet om särskild förvaltning, som alltså ännu inte avgjorts, fick tingsrätten den 24 maj 2005 besked från boutredningsmannen om att denne frånföll ett yrkande om ersättning för rättegångskostnader. Tingsrätten avskrev därefter genom ett beslut den 17 augusti 2005 ärendet från vidare handläggning och beslutade att vad som tidigare interimistiskt hade förordnats i ärendet inte längre skulle gälla. Som skäl för beslutet angav tingsrätten att förvaltningen av fastigheterna hade upphört genom den bodelning som hade beslutats år 2003 och att frågan om förvaltning av fastigheterna med andra ord hade förlorat sin betydelse. JO kritiserade sedermera tingsrätten för den långsamma handläggnigen och uttalade bl.a. den hade präglats av en oförsvarlig passivitet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid.

text: Vad som utgör en civil rättighet i konventionens mening avgörs utifrån Europadomstolens praxis. Domstolens kriterium vid prövningen av om ett visst förfarande gäller en civil rättighet är om förfarandet är avgörande för en rättighet som kan anses vara av privat natur. Vid den bedömningen ska hänsyn inte tas till effekter som är avlägsna eller indirekta, utan frågan är om ett förfarande direkt påverkar privata rättigheter (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl. s. 144). Europadomstolen har med dessa utgångspunkter funnit att

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: inte har varit tillämplig på förfaranden rörande interimistiska åtgärder (se Danelius, s. 149). Sådana förfaranden kan alltså normalt sett inte anses gälla civila rättigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i konventionen.

text: Bestämmelsen i

text: 9 kap. 8 § äktenskapsbalken

text: angående särskild förvaltning har till syfte att säkerställa en makes rätt vid en kommande bodelning. Ett beslut om särskild förvaltning av viss egendom ska meddelas om det finns risk för att en make annars inte kommer att få sitt bodelningsanspråk tillgodosett. Ett sådant beslut påverkar däremot inte äganderätten till den aktuella egendomen. Frågan om vilken make som ska tillskiftas egendomen avgörs i stället inom ramen för ett bodelningsförfarande. Ett beslut om särskild förvaltning gäller inte längre när bodelning har förrättats och det alltså har beslutats vem som ska tillskiftas den aktuella egendomen.

text: Mot den angivna bakgrunden finner Justitiekanslern att förfarandet avseende särskild förvaltning enligt

text: 9 kap. 8 § äktenskapsbalken

text: inte kan anses ha direkt påverkat JJ:s äganderätt eller andra privata rättigheter på ett sådant sätt att

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har varit tillämplig på förfarandet.

text: Med hänsyn till att

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: inte har varit tillämplig på förfarandet ska JJ:s anspråk på skadestånd avslås.


publisher: Justitiekanslern

title: Anmälan mot lagmannen vid Ystads tingsrätt för ifrågasatt överträdelse av tryckfrihetsförordningens regler till skydd för meddelare

org: jk

text: Jag uttalar viss kritik mot lagmannen Bo L för att denne genom att avlåta ett brev till en överåklagare kommit i konflikt med grunderna för det s.k. repressalieförbudet i

text: tryckfrihetsförordningen

text: 1 kap. 3 §

text: , men har i övrigt inte funnit någon ytterligare åtgärd motiverad.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: I en skrivelse till överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Malmö den 26 november 1998 framförde lagmannen vid Ystads tingsrätt, Bo L, vissa kritiska synpunkter på kammaråklagaren Ingvar W:s agerande i samband med förhandlingar i brottmål som hållits vid tingsrätten. Skrivelsen behandlade bl.a. åklagarens uppträdande i samband med avkunnandet av beslut i rättssalen samt det förhållandet att åklagaren i de lokala medierna gett uttryck för kritiska synpunkter på tingsrättens rättskipning i några mål.

text: Överåklagaren vid åklagarmyndigheten, Sven Erik A, som inhämtade yttrande från W vari denne tillbakavisade L:s kritik, behandlade L:s anmälan i ett beslut den 11 januari 1999. A konstaterade i sitt beslut att W:s yttrande kunde uppfattas så att det innehöll påstående om brott i tjänsten av L och överlämnade ärendet i den delen till Riksåklagaren för bedömning. A konstaterade vidare att han som överåklagare inte hade någon tillsynsfunktion över kammaråklagare W:s medborgerliga rättighet att meddela sig med pressen. Vad som förekommit i den delen lämnades därför utan åtgärd. Slutligen upplyste A att han vid ett personligt samtal med W funnit anledning att på ett mer principiellt plan dryfta de frågor som tagits upp i L:s skrivelse.

text: Under mellantiden hade Ingvar W för sin del anmält Bo L till Justitieombudsmannen (JO) i en skrivelse den 3 december 1998. I skrivelsen gjorde W gällande att syftet med L:s skrivelse till överåklagaren varit att utsätta honom för repressalier för att han utnyttjat sin grundlagsenliga rätt att lämna uppgifter till massmedierna. Enligt W skulle L också ha sökt att efterforska vem som lämnat vissa uppgifter till medierna varigenom L enligt W åsidosatt reglerna i

text: 3 kap.

text: och

text: 5 §§

text: tryckfrihetsförordningen

text: I ett beslut den 15 januari 1999 noterade chefsjustitieombudsmannen Claes E att A i viss del överlämnat ärendet till Riksåklagaren. Eftersom detta var föremål för Riksåklagarens överväganden konstaterade JO att det inte fanns anledning för honom att inleda någon utredning. JO avslutade ärendet med detta konstaterande.

text: Riksåklagaren anförde i en skrivelse hit den 1 februari 1999 att ärendet i vad det avsåg ifrågasatt brott mot efterforskningsförbudet torde höra till Justitiekanslerns ansvarsområde och överlämnade W:s anmälan i den delen för handläggning här.

text: Utredning

text: Genom en remiss till lagmannen i Ystads tingsrätt den 9 februari 1999 begärdes härifrån yttrande över den kritik mot honom som framförts av kammaråklagaren W, dels i yttrandet till överåklagaren i Malmö, dels i en anmälan till Riksdagens ombudsmän. I remissen anfördes att yttrandet borde redovisa om och i så fall vilka kontakter som från lagmannens sida tagits med de medier vari W framträtt med synpunkter och syftet med ev. sådana kontakter. Yttrandet borde vidare redovisa syftet med lagmannens skrivelse till överåklagare A den 26 november 1998 i ljuset av bestämmelserna i

text: 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: Bo L yttrade sig över remissen den 9 mars 1999. Av yttrandet återges här sammanfattningsvis följande avsnitt.

text: Mina kontakter med media

text: Samma dag som ifrågavarande häktningsförhandling ägde rum blev jag några timmar efter förhandlingens slut uppringd av en kvinnlig journalist på Ystads Allehanda. Hon uppgav att Ingvar W vid kontakt med henne framfört allvarlig kritik mot tingsrättens beslut att ogilla häktningsyrkandet. Hon redogjorde för Ingvar W:s kritik i enlighet med vad som senare angavs i tidningsnotisen dagen därpå och jag bemötte kritiken på det sätt som också anges i notisen. Av samtalet fick jag den bestämda uppfattningen att det var Ingvar W som kontaktat journalisten. Någon representant för media var inte närvarande under häktningsförhandlingen.

text: Någon dag senare uttryckte jag för en av de journalister på Ystads Allehanda som dagligen besöker tingsrätten för pressbevakning att jag var förvånad över att Ingvar W:s kritik fått ett så stort utrymme i tidningen.

text: Ytterligare några dagar senare blev jag uppringd av sistnämnda journalist som uppgav att han tagit del av min skrivelse till överåklagaren och ville ha några frågor besvarade. Han nämnde samtidigt att skrivelsen föranlett Ingvar W att göra en JO-anmälan mot mig.

text: Någon annan kontakt med media än de nu nämnda har jag inte haft med anledning av tidningsnotisen den 20 november 1998. Beträffande notisen den 6 november 1998 har jag över huvud taget inte haft någon kontakt med media. Av båda notiserna framgår tydligt att det är Ingvar W som framför kritiken mot tingsrätten. Vad gäller notisen den 20 november 1998 blev jag dessutom informerad om detta redan när jag dagen före blev uppring av journalisten. Jag har alltså saknat anledning att göra några efterforskningar.

text: Syftet med skrivelsen till överåklagaren

text: Som jag anger i min skrivelse till överåklagaren menar jag att Ingvar W i de avseenden som jag påtalar inte har handlat i enlighet med god åklagarsed. Härom kan man naturligtvis ha olika uppfattningar och som jag framhåller i skrivelsen "tror jag att jag den här gången har svårt att på egen hand övertyga Ingvar W om den uppfattning jag gett uttryck för". Det var därför som jag överlämnade till överåklagaren att såsom Ingvar W:s chef vidtaga den åtgärd han fann lämplig. Jag menade därmed att det närmast ankom på överåklagaren att ange riktlinjerna för vad som är god åklagarsed och på ett eller annat sätt ge detta tillkänna för Ingvar W. Som framgår av överåklagarens beslut den 11 januari 1999 har överåklagaren vid ett personligt samtal med Ingvar W på ett principiellt plan dryftat de frågor jag tagit upp i min skrivelse till honom. Det är min förhoppning att överåklagaren vid detta samtal redogjort för sin uppfattning om vad som är att anse som god åklagarsed. Med detta känner jag mig nöjd och något annat syfte hade jag inte med skrivelsen. Sålunda hade jag ingen tanke på att Ingvar W skulle utsättas för repressalier eller drabbas av ansvar för det han framfört kritik i tidningen. Ordet "ansvar" förekommer inte i min skrivelse och inte heller anger jag någon ansvarsbestämmelse.

text: Naturligtvis har Ingvar W, liksom alla andra människor, en grundlagsskyddad rätt att fritt uttala sig för pressen och därvid framföra kritik mot domstolen. Något annat har jag inte gett uttryck för i min skrivelse. Men jag menar, vilket jag närmare utformat i skrivelsen, att Ingvar W när han uppträder som åklagare har ett särskilt ansvar för att de uppgifter han lämnar till pressen är sakliga och nyanserade. Som åklagare har han, liksom domare och advokater, också en skyldighet att bidra till att allmänheten får en riktig uppfattning om hur rättskipningen utövas i domstolarna. Enligt min mening har Ingvar W i de här båda fallen inte uppfyllt dessa krav.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) skall det stå envar fritt att meddela uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift till bl.a. tidningsredaktioner i alla de fall då något annat inte är föreskrivet i förordningen själv (meddelarfrihet). Vissa undantag följer av föreskrifterna i

text: 7 kap. 3 §

text: TF men de saknar intresse i detta sammanhang.

text: Reglerna om meddelarfrihet kompletteras av ett principiellt förbud för myndighet eller annat allmänt organ att efterforska t.ex. den som lämnat meddelande enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF i vidare mån än som erfordras för åtal eller annat ingripande mot honom som inte står i strid mot förordningen,

text: 3 kap. 4 §

text: TF (efterforskningsförbud).

text: Efterforskning i strid mot denna regel är straffbar enligt vad som närmare anges i

text: 3 kap. 5 § andra stycket

text: TF.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 §

text: TF får ingen tilltalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadeståndsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan däri i annan ordning eller i annat fall än

text: tryckfrihetsförordningen

text: medger. Av denna bestämmelse anses följa att meddelaren inte heller på annat sätt får drabbas av någon påföljd från det allmännas sida, t.ex. därför att han lämnat uppgifter för publicering. Enligt rättspraxis har man gått ett steg längre och varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på medverkan i tryckt skrift har i princip ansetts vara otillåten enligt TF (jfr t.ex. betänkandet Meddelarrätt

text: SOU 1990:12 s. 63

text: ). En överträdelse av denna bestämmelse kan vara att bedöma som en tjänsteförseelse eller, om den skett i samband med myndighetsutövning mot den anställde, som tjänstefel.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern har som särskild åklagare inom tryck- och yttrandefrihetsområdet att se till att TF:s och

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: (YGL:s) regler efterlevs.

text: De frågor som jag ansett mig ha anledning ta upp till granskning gäller dels påståendet att lagmannen L sökt efterforska vem som i visst fall lämnat uppgifter till Ystads Allehanda i strid mot

text: 3 kap 4 §

text: TF, dels frågan huruvida L genom brevet till A kan anses ha utsatt eller försökt utsätta W för sådana repressalier som anses otillåtna enligt bestämmelsen i

text: 1 kap. 3 §

text: TF.

text: Efterforskningsfrågan

text: I de artiklar i Ystads Allehanda som ingår i den utredning som underställts mig och vari kammaråklagaren Ingvar W framför kritiska synpunkter på tingsrättens rättskipning framträder denne öppet och i eget namn.

text: Förbudet mot efterforskning av medverkande till framställningar i tryckt skrift tar naturligen sikte på anonyma medverkande. Vad som förbjuds genom bestämmelsen i

text: 3 kap. 4 §

text: TF, vilken infördes genom 1976 års ändringar i

text: tryckfrihetsförordningen

text: , är alltså att med anledning av publicering i tryckt skrift eller erhållen kännedom om ett publiceringsmeddelande söka utröna vem som står bakom såsom författare eller meddelare när denne inte framträder öppet, se

text: prop. 1975/76:204 s. 144

text: f.

text: Eftersom Ingvar W framträtt öppet i tidningen har Bo L uppenbarligen saknat anledning att efterforska tidningens sagesman. Det framstod ju som uppenbart vem denne var. Jag kan alltså för min del inte se att vad som förekommit i denna del skulle innefatta någon överträdelse av TF:s regler från L:s sida.

text: "Repressaliefrågan"

text: Den tidigare nämnda regeln i

text: 1 kap. 3 §

text: TF innebär som nämnts ett principiellt förbud mot varje åtgärd som kan medföra negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på dennes uttalanden i t.ex. en tryckt skrift, vad som skulle kunna kallas för ett "repressalieförbud".

text: Frågan är mot denna bakgrund hur L:s brev till överåklagaren skall förstås och uppfattas.

text: Förbudet mot repressalier m.m. torde väl närmast ta sikte på förhållandet mellan arbetsgivaren och den anställde. Jag har i andra ärenden som gällt denna bestämmelse uttalat att det i den angivna regleringen ligger att arbetsgivare inom den offentliga förvaltningen inte genom generella uttalanden eller genom kritik i enskilda fall får söka påverka arbetstagare i fråga om det sätt på vilket friheterna används. Företrädare för myndigheter (eller domstolar) måste alltså avhålla sig från att uttrycka sig på ett sätt som kan uppfattas som försök att hindra anställda att utom arbetet utnyttja sina grundlagsfästa fri- och rättigheter. Vidare måste personer i chefsställning inom den offentliga förvaltningen avstå från att utnyttja sin position till att inskränka underställd personals rättigheter att fritt meddela sig med företrädare för tidningar och andra medier.

text: Lagmannen L har uppenbarligen ingen förmansställning gentemot de åklagare som uppträder vid domstolen. Han saknar således medel och möjligheter att ingripa mot en åklagare med direkta åtgärder som skulle kunna vara menliga för dennes tjänsteutövning, karriär eller dylikt på det sätt som en arbetsgivare kan ha gentemot en anställd och som reglerna i TF syftar till att förhindra.

text: Frågan är då om utredningen ger stöd för bedömningen att L indirekt skulle ha sökt påverka W:s tjänstgöringsförhållanden genom att vända sig till överåklagaren i regionen som ju har en överordnad ställning i förhållande till åklagarna vid olika åklagarkammare m.m. och som utövar tillsyn över deras verksamhet.

text: Jag har uppfattat att L:s brev till överåklagaren föranleddes dels av att denne menade att W uppträtt mindre lämpligt i samband med rättegångar vid tingsrätten i det att han där gett uttryck för missnöje med rättskipningen men också att L ogillat att W i medierna ventilerade denna kritik mot tingsrätten.

text: Jag har inte ansett det erforderligt att utvidga utredningen i detta i ärende till att omfatta frågan om hur kammaråklagaren W faktiskt uppträtt i olika situationer. Om det ligger något bakom L:s kritiska synpunkter i detta avseende får saken anses utagerad genom de samtal som tydligen förts mellan W och A och den tarvar ingen ytterligare åtgärd här.

text: På ett principiellt plan vill jag emellertid som min mening uttala att om en åklagare skulle uppträda obalanserat eller eljest mindre lämpligt inför rätta måste det anses fullt godtagbart att en domstolschef påtalar saken till åklagarens överordnade för att om möjligt åstadkomma rättelse för det fall ett samtal direkt mellan parterna inte skulle visa sig verkningsfullt.

text: Jag menar mig alltså inte ha någon grund för att uttala någon kritik mot L för att denne tagit upp frågor som gällt åklagarens uppträdande i rättssalen med dennes överordnade.

text: Det framstår emellertid också som tydligt att L varit förargad över att W inte stannat vid att uttala sin kritik inför rätten utan att han också gett vidare spridning åt den genom att kontakta företrädare för de lokala medierna och framträda i tidningen med sin kritik.

text: Det må vara att det hör till ovanligheterna att en åklagare på detta öppna sätt torgför en från rätten avvikande mening om hur utgången i ett visst mål borde ha blivit eller hur en viss rättsfråga borde bedömas m.m. Normalt torde väl en åklagare nöja sig med att genom att överklaga beslutet eller domen till högre instans ge uttryck för sin från domstolen avvikande mening i en viss fråga och kanske bland kollegor ventilera sin syn på någon viss frågeställning varvid även kritiska synpunkter kan tänkas bli framförda.

text: Även om ett sådant förhållningssätt torde vara det vanliga finns det självklart inget som hindrar också en åklagare från att framföra sina åsikter i någon viss fråga direkt till en tidning eller till etermedierna. Som anförts inledningsvis följer detta av den grundlagsfästa rätten för envar att endast inom de gränser som grundlagarna själva anger i princip meddela sig i vilket ämne som helst med medierna.

text: Också en domare anses ha samma rätt som andra att delta i den offentliga debatten. Allmänt vedertaget är dock att en domare inte under pågående rättegång deltar i en offentlig diskussion som gäller den sak som det skall dömas över i målet. Risken är nämligen stor att domarens inlägg då kan uppfattas som att han tagit ställning för den ena parten i tvisten, vilket riskerar att göra honom jävig i det aktuella målet, se tex. JK-Beslut 1986 s. 57 f. och 1994 s. 71 f.

text: Samma hänsynstaganden kan enligt min mening behöva göra sig gällande för en åklagares del när han bedömer den lämpliga tidpunkten för att offentligt ge uttryck för sin mening i någon rättskipningsfråga med anknytning till ett pågående mål. Det kan t.ex. erinras om att i en uppmärksammad förundersökning mot en landshövding den ursprunglige åklagaren efter ingripande av överåklagaren i Västerås fick avträda från sin befattning som förundersökningsledare sedan det på grund av åklagarens uttalande till medierna ifrågasatts att han var jävig.

text: Befattningshavare inom rättskipningen som anförtrotts så grannlaga uppgifter som de som ankommer på en domare resp. en åklagare kan alltså behöva göra särskilda överväganden innan vederbörande offentligt utnyttjar sin obestridliga och grundlagsskyddade rättighet att ge tillkänna sin mening i en viss fråga.

text: För att återgå till bedömningen av L:s brev till överåklagaren menar jag att L när han tillskrev överåklagaren och kritiserade W för vad denne sagt i medierna borde ha insett att saken skulle kunna uppfattas så att W enligt L:s mening borde bli föremål för någon form av tillrättaförande åtgärd; om inte annat så i den formen att det genom överåklagarens försorg skulle framhållas för W att ett utnyttjande av medierna på sätt han gjort inte var till gagn för rättskipningens anseende och därmed stred mot god åklagarsed, alltså en form av indirekt sanktion för att W uttalat sig i medierna.

text: Jag gör för min del bedömningen att L härigenom har kommit i konflikt med i vart fall grunderna för bestämmelsen i

text: 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: och att han förtjänar viss kritik för sin åtgärd att i det sistnämnda syftet tillskriva A. Det står emellertid samtidigt klart för mig att L:s handlande inte förestavats av några andra hänsynstaganden än en önskan om att upprätthålla goda arbetsformer i tingsrätten och att söka värna om rättskipningens anseende bland allmänheten. Även om medlet härför enligt min mening inte varit det bästa saknas skäl till vidare åtgärder eller uttalanden i saken.

text: Jag vill avslutningsvis som en mer personlig reflektion uttala en stark förhoppning om att de misshälligheter som har ådagalagts genom de olika anmälningarna och skrivelserna i detta ärende genom god vilja från ömse håll nu skall kunna läggas åt sidan och att mitt beslut i frågan får sätta punkt för ärendet i alla dess aspekter.

text: Med dessa uttalanden är ärendet avslutat här.

type: avgorande


title: Ersättning till den som dömts för sexualbrott mot underårig och avtjänat straff i två år men frikänts efter resning

text: AA anhölls den 30 november 1992 och häktades den 2 december 1992 såsom på sannolika skäl misstänkt för otukt med barn, grovt brott, samt grovt sexuellt utnyttjande av underårig. AA åtalades därefter för dessa brott samt för sexuellt ofredande. Genom dom den 23 december 1992 ogillade Lidköpings tingsrätt åtalet och ES försattes på fri fot. Sedan åklagaren överklagat tingsrättens dom dömdes AA av Göta hovrätt den 9 mars 1993 i enlighet med åtalet till fängelse tre år. I domen förordnades att AA skulle kvarbli i häkte till dess domen i ansvarsdelen vann laga kraft. AA överklagade hovrättens dom. Högsta domstolen fann dock inte skäl att meddela prövningstillstånd.

text: AA avtjänade fängelsestraffet. Han frigavs efter två tredjedelar av strafftiden och har således sammanlagt varit berövad friheten under en tid av två år.

text: Sedan Högsta domstolen beviljat resning och förordnat att målet på nytt skulle tas upp i hovrätten ogillade Göta hovrätt åtalet genom dom den 19 juni 2001. Av domen framgår bl.a. att AA:s dotter, som varit målsägande i målet, ändrat sina uppgifter och förklarat att hon inte längre upplevde sig ha blivit sexuellt utnyttjad av sin far.

text: AA har begärt ersättning för lidande med, såsom det framställts, ett belopp som i vart inte skall understiga 500 000 kr. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 3 363 kr. AA har till stöd för sin begäran anfört i huvudsak följande. Han har dömts och avtjänat straff för sexualbrott mot sin egen biologiska dotter. Brottet är något av det mest skändliga man kan anklagas för. Han har hela tiden förnekat de påstådda gärningarna. Han bor i en relativt liten ort utanför Lidköping, där alla i stort sett känner varandra. Han har under de nio år som gått från det att han först greps och fram till frikännandet levt under ett starkt socialt tryck. Frihetsberövandet och målet väckte stor uppmärksamhet i lokalpressen men publicitet har förekommit även i de rikstäckande tidningarna.

text: Åklagarmyndigheten har avgett yttrande och därvid bl.a. bekräftat ES:s uppgifter om uppmärksamhet i massmedia.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättning till följd av frihetsberövanden regleras numera i lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, som den 1 januari 1999 ersatte lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning. När det gäller åtgärder som vidtagits och upphört före den 1 januari 1999 skall dock 1974 års lag alltjämt tillämpas. Det leder till att det är bestämmelserna i den lagen som är aktuella i förevarande fall.

text: Av 1 och 2 §§ frihetsinskränkningslagen följer att en rätt till ersättning enligt lagen under vissa förutsättningar föreligger om en frikännande dom meddelas. AA är i enlighet med dessa bestämmelser berättigad till ersättning för den skada som frihetsberövandet lett till.

text: Ersättningen för lidande skall bestämmas efter en prövning av den skada som kan anses ha uppstått i det enskilda fallet. Det skall således ske en individuell prövning av varje ersättningsärende. Vid prövningen bör, utöver frihetsberövandets längd, hänsyn tas till bl.a. arten av den brottslighet som misstanken avsett och graden av publicitet i samband med frihetsberövandet

text: AA - som var 63 år när han första gången frihetsberövades med anledning av den påstådda brottsligheten - har varit berövad friheten under två års tid. Frihetsberövandet har föranletts av misstanke om allvarlig brottslighet som innefattat omständigheter som i hög grad får antas ha utsatt honom för omgivningens missaktning. Till detta kommer att han blivit frikänd först sedan resning beviljats och efter det att han avtjänat det utdömda straffet. Samtliga nu anförda omständigheter talar med styrka för att frihetsberövandet får antas ha inneburit ett mycket stort lidande för honom.

text: Till bilden hör vidare den publicitet som enligt vad åklagaren bekräftat förekommit i samband med frihetsberövandet. Även detta förhållande verkar i förhöjande riktning när det gäller att bestämma ersättningen för lidande, särskilt med beaktande av att AA bor på en relativt liten ort och därmed sannolikt har kunnat identifieras av många personer.

text: Med hänvisning till det anförda och till vad som i övrigt kommit fram i ärendet finner jag att ersättningen för lidande skäligen bör bestämmas till 650 000 kr.

text: Den yrkade ersättningen för ombudskostnader är skälig. Ersättning skall därför i den delen utgå med 3 363 kr.


title: Initiativärende angående en polismyndighets handläggning av förundersöknings- och beslagsfrågor i samband med anmälningar om tryck- och yttrandefrihetsbrott

text: Jag gör i ärendet uttalanden som innefattar allvarlig kritik mot handläggningen, men vidtar ingen ytterligare åtgärd.

text: Ärendet

text: Justitiekanslern uppmärksammade i ett flertal hit översända ärenden att Polismyndighetens i Västra Götaland handläggning av tryck- och yttrandefrihetsärenden kunde ifrågasättas. I flera ärenden hade nämligen polismyndigheten beslagtagit skrifter m.m. i samband med misstanke om tryck- eller yttrandefrihetsbrott.

text: I ett ärende (dnr

text: ; polismyndighetens dnr 1400-K79754-98) hade ett privatinspelat videogram tagits i beslag i samband med att en person gjorde anmälan om att han blivit förtalad i det av honom inspelade televisionsprogrammet. Vidare hade polismyndigheten tagit ett kassettband med en inspelning av ett radioprogram i beslag i samband med en anmälan om förtal i ett radioprogram (dnr

text: ; polismyndighetens dnr K123666-98). Polismyndigheten hade i ett annat ärende tagit bl.a. en tidskrift och ett antal flygblad i beslag i samband med en anmälan om hets mot folkgrupp i dessa skrifter (dnr

text: ; polismyndighetens dnr K126587-98).

text: Med anledning av handläggningen har yttrande inhämtats från polismyndigheten.

text: Sedan yttrandet begärts inkom ytterligare ett ärende där beslag hade skett av bl.a. en tryckt skrift i anledning av misstanke om hets mot folkgrupp (dnr

text: ; polismyndighetens dnr K120874-98).

text: Polismyndighetens yttrande fogas som en bilaga till detta beslut (bilagan här utesluten).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Tryckfrihetsförordningen

text: (TF) är enligt

text: 1 kap. 5 §

text: TF tillämplig på skrifter som framställts i tryckpress. TF skall dessutom tillämpas på skrifter som mångfaldigats genom stencilering, fotokopiering eller liknande tekniskt förfarande. För det senare slaget av skrifter gäller dock som förutsättning för att TF skall vara tillämplig att utgivningsbevis gäller för skriften eller att skriften är försedd med beteckning, som utvisar att den är mångfaldigad, samt i anslutning därtill tydliga uppgifter om vem som har mångfaldigat skriften och om ort och år för mångfaldigandet.

text: Yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) är tillämplig på ljudradio, television och vissa liknande överföringar samt på filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar.

text: TF och YGL är exklusiva strafflagar. Av detta följer att en person kan dömas till straff eller någon annan påföljd för missbruk av tryckfriheten respektive yttrandefriheten endast om han gjort sig skyldig till något av de brott som uttömmande anges i

text: 5 kap. 1 §

text: YGL och 7 kap. 4 och 5 §§ TF.

text: Justitiekanslern är ensam åklagare när det gäller tryck- och yttrandefrihetsbrott (jfr

text: 9 kap. 2 §

text: TF och

text: 7 kap. 1 §

text: YGL). Ingen annan än Justitiekanslern får besluta angående förundersökning rörande tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Detta innebär att såväl beslut om att en förundersökning skall inledas som att förundersökning inte skall inledas bara får fattas av Justitiekanslern. Det kan här nämnas att i ett fall när förundersökning inte är inledd anses ett beslut om tvångsmedelsanvändning i sig innefatta ett formlöst beslut om förundersökning (jfr bl.a. Polisrättsutredningens slutbetänkande [

text: SOU 1995:47

text: ] s. 155 f. och JO 1993/94 s. 97).

text: Det är vidare endast Justitiekanslern (och rätten) som får besluta omtvångsmedel med anledning av misstanke om tryck- och yttrandefrihetsbrott (jfr

text: 9 kap. 2 §

text: TF och

text: 7 kap. 1 §

text: YGL). Innan en förundersökning har hunnit inledas får en polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 3 § tredje stycket rättegångsbalken

text: ). Sistnämnda bestämmelse ger emellertid inte en polisman rätt att besluta om några tvångsåtgärder under denna s.k. primärutredning (jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: I, suppl. 16, s. 23:20 a). En polisman har således inte behörighet att fatta beslut om beslag när det föreligger misstanke om tryck- eller yttrandefrihetsbrott. När det uppkommer fråga om beslag skall därför alltid kontakt tas med Justitiekanslern för samråd.

text: Ett beslut av en polismyndighet om förundersökning eller beslag i ett ärende som rör tryck- och yttrandefrihetsbrott saknar således lagstöd och är att betrakta som en nullitet.

text: Jag ser allvarligt på att polismyndigheten i flera fall vidtagit åtgärder som den saknar behörighet till och som således saknar laglig grund, detta trots att information i flera sammanhang spritts om kompetensfördelningen mellan polis/allmän åklagare och Justitiekanslern.

text: Jag har för egen del - efter överenskommelse med Rikspolisstyrelsen - låtit utarbeta en promemoria eller "lathund" som i korthet redogör för centrala bestämmelser på tryck- och yttrandefrihetsområdet och som lämnar vissa råd och anvisningar. Promemorian har spritts till de olika polismyndigheterna i landet. En reviderad version av promemorian (daterad den 11 januari 1999) har också spritts. I promemorian återfinns upplysningar om hur Justitiekanslern kan nås.

text: Som framgår av polismyndighetens yttrande har utbildningsinsatser vidtagits på myndigheten för att förbättra kunskaperna om reglerna på tryck- och yttrandefrihetsområdet. Jag noterar dock att under de cirka tio månader som gått sedan yttrandet avgavs har polismyndigheten gjort beslag av två skrifter som kunde ifrågasättas vara tryckta (dnr

text: ; polismyndighetens dnr K175724-98) samt av ett flygblad (dnr

text: ; polismyndighetens dnr K78751-99). Utbildningsinsatserna har således uppenbarligen inte nått alla presumtiva handläggare av tryck- och yttrandefrihetsärenden. Jag utgår från att polismyndigheten utreder orsaken till dessa misstag. I övrigt förutsätter jag nu att den uppföljning av handläggningen som enligt yttrandet kontinuerligt sker får den effekten att bestämmelserna på tryck- och yttrandefrihetsområdet uppmärksammas och fortsättningsvis följs. Jag kommer självfallet också att granska handläggningen i de ärenden som framdeles överlämnas hit. Några ytterligare åtgärder från min sida är inte nu erforderliga. Jag finner dock anledning att överlämna en kopia av detta beslut till Rikspolisstyrelsen för kännedom.

text: Jag har beträffande handläggningen av beslagsfrågor uppmärksammat ärenden där en enskild i samband med en polisanmälan lämnat in exempelvis skrifter. Dessa har härefter tagits i beslag genom beslut av polismyndigheten. Någon anledning att i ett dylikt fall begagna sig av tvångsmedel föreligger emellertid inte. En skrift eller dylikt som lämnas in "frivilligt" i samband med en anmälan blir att betrakta som allmän handling och skall fogas till förundersökningsmaterialet. Något särskilt beslut erfordras således inte.

text: I ett av de ärenden som föranledde mig att ta initiativ till ytterligare utredning hade ett videogram tagits i beslag. Eftersom jag inte beslutat om detta beslag kan jag inte häva det beslut som redan - felaktigt - har fattats. Det får i stället ankomma på polismyndigheten att ta ställning till erforderliga åtgärder såvitt gäller beslaget.

text: Med de kritiska uttalanden som har framförts i det föregående avslutas ärendet.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Polismyndighetens hantering av en förundersökning

text: Justitiekanslern tillerkänner NK ersättning med 24 696 kr, varav 3 969 kr avser ombudskostnader i ärendet här.

text: Justitiekanslern tillerkänner MK, TK, OmK, AK och JK ersättning med vardera 13 696 kr, varav 3 969 kr vardera avser ombudskostnader i ärendet här.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Polismyndigheten att betala ut ersättningarna.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Polismyndigheten i Västra Götaland fick den 25 oktober 2010 kännedom om att en kvinna hade hört en för henne okänd man tala i telefon om en ”bomb i Femman på lördag”. Polisen misstänkte att det handlade om ett planerat bombattentat mot Femmanhuset i Göteborg, lördagen den 30 oktober 2010. Vittnet förhördes och en s.k. masttömning genomfördes. En masttömning innebär att polisen tar del av de telefonsamtal som kopplats via en viss telemast under en viss tidsperiod. Den tidsperiod som masttömningen begränsades till bestämdes utifrån vittnets uppgifter till kl. 18.30–18.40 den aktuella dagen. Med Säkerhetspolisens hjälp kunde ett misstänkt telefonsamtal identifieras under den utvalda tidsperioden. Samtalet var mellan två telefonnummer som tillhörde MoK respektive OK. Efter det samtalet fanns ytterligare ett samtal mellan OK och NK.

text: Vid en fotokonfrontation den 29 oktober 2010 omkring kl. 22.00 uppgav vittnet som hört samtalet om bomben att MaK, bror till MoK, var mycket lik personen som hon sett prata i telefon. Åklagare beslutade att OK, MaK och MoK skulle anhållas i sin frånvaro misstänkta för förberedelse till terroristbrott och att NK skulle hämtas till förhör, utan att han var misstänkt för något brott.

text: Den 30 oktober 2010 kl. 07.00 genomfördes en gemensam polisinsats för att verkställa anhållandena och hämta NK till förhör. Piketpolis forcerade med våld dörrarna till de misstänktas bostäder. OK och MaK påträffades i sina bostäder och MoK i en närbelägen lokal. Även dörren till NK:s lägenhet forcerades med våld efter ett beslut av insatschef på begäran från poliserna på plats. Vid efterföljande förhör delgavs NK av misstag misstanke om förberedelse till terroristbrott. Han kvarhölls för förhör i drygt sex timmar. Den 9 november 2010 avfördes OK, MaK och MoK från utredningen.

text: MK är gift med NK. TK, OmK, AK och JK är deras gemensamma barn. Samtliga befann sig i det gemensamma hemmet när polisinsatsen genomfördes.

text: Tidigare utredningar av ärendet

text: Förundersökning avseende misstänkt tjänstefel

text: Den 4 november 2010 inleddes en förundersökning avseende misstänkt tjänstefel med anledning av polisinsatsen. Den 7 april 2011 lades förundersökningen ner. I beslutet att lägga ner förundersökningen pekades på flera brister i polisens utredningsarbete. Däremot framkom inte att några egentliga fel och än mindre några brott hade begåtts i samband med planering och genomförande av tillslagen. Två direkta fel konstaterades men båda bedömdes som ringa tjänstefel, vilket inte är straffbart. De direkta felen var att NK delgivits misstanke om brott samt att masttömning skett utan lagstöd.

text: Överprövning av nedläggningsbeslutet begärdes och den 5 september 2011 meddelades beslut. Ingen ändring gjordes av det tidigare beslutet. I överprövningsbeslutet redogjordes mera ingående för de brister som funnits i polisutredningen och som ledde fram till insatsen den 30 oktober 2010. Det konstaterades att det inte gick att få en samlad bild av den information som hade utgjort beslutsunderlaget för Polismyndighetens agerande och att det alltså inte var möjligt att göra någon kritisk granskning av utförda analyser och lämnade uppgifter. Det var därmed inte heller möjligt att dra några slutsatser om enskilda tjänstemäns tjänstefelsansvar.

text: Personalansvarsnämndens prövning

text: Med anledning av den kritik som riktades mot polisinsatserna inleddes även ett arbetsrättsligt ärende hos Polismyndigheten. I beslut den 5 juli 2012 konstaterades brister i utredningsarbetet som dock inte var sådana att enskilda tjänstemän kunde utpekas som ansvariga. Beträffande beslutet att med våld bryta sig in i NK:s lägenhet konstaterades att utrymmet för att genom våld bereda sig tillträde till någons bostad för att hämta en person till förhör är ytterst begränsat. Vidare anfördes att nyttan av en sådan inbrytning i de flesta fall svårligen kan uppväga den olägenhet som inbrytningen kan komma att innebära. Beslutet ansågs i det här fallet, bl.a. med hänsyn till att fyra minderåriga barn låg och sov i lägenheten, inte ha varit proportionerligt. Polismyndigheten ansåg att det fanns skäl att tilldela insatschefen en varning. Insatschefen anmäldes därför till personalansvarsnämnden.

text: I beslut den 31 oktober 2012 fann nämnden att det saknades grund att ifrågasätta beslutet att med våld forcera dörren till NK:s bostad. Nämnden hänvisade till skälen för beslutet att lägga ner förundersökningen avseende tjänstefel och konstaterade att insatschefen haft behörighet och befogenhet att fatta beslutet. Beslutet hade enligt nämnden fattats på grundval av en bedömning utifrån operativa och polistaktiska överväganden, i ett exceptionellt svårt läge där risk förelegat för ett mycket stort antal människors liv.

text: Beslutet från Riksdagens ombudsmän (JO)

text: Den 13 juni 2014 uttalade JO i ett beslut kritik mot Polismyndigheten för brister i förundersökningen gällande det misstänkta bombattentatet (dnr 2978-2012). Den huvudsakliga kritiken bestod i att det fanns brister i den inledande utredningen som sannolikt fått till följd att oskyldiga personer berövades sin frihet och att flera familjer utsattes för ett våldsamt polisingripande. I den delen skrev JO följande i sin sammanfattning.

text: Polisen kom efter förhör med vittnet fram till att det misstänkta mobiltelefonsamtalet hade skett under en viss tiominutersperiod. Detta var en förutsättning för att ett samtal till ett visst telefonnummer skulle identifieras som misstänkt och brottsmisstankarna falla på de tre männen. Polisen försökte dock inte närmare säkerställa vittnets uppgifter i tiden genom att ställa dem mot objektivt konstaterbara förhållanden, något som hade indikerat att den valda tiominutersperioden sannolikt var felaktig. Polisen verkar också ha underskattat den sammanlagda effekten av svagheter i utredningens olika delar.

text: JO ansåg det särskilt anmärkningsvärt att en analytikers promemoria, som innehöll uppgifter om telefonsamtal från vittnets hemtelefon som talade mot att den valda tiominutersperioden var riktig, inte kom fram till rätt mottagare. Som en ytterligare svaghet i utredningen lyfte JO fram brister vid fotokonfrontationen och utpekandet av MaK.

text: Dessutom uttalade JO följande kritik mot insatschefen för hans beslut att med våld forcera dörren till NK:s bostad.

text: Av utredningen framgår att polisen forcerade dörren till N.K:s hem med våld i samband med att åklagarens beslut att hämta honom till förhör verkställdes. N.K. misstänktes inte för något brott, utan skulle höras som vittne. Åtgärden motiverades med att detta rent polistaktiskt skulle vara till gagn för polisen eftersom man inte visste vad som fanns bakom dörren och att bevis annars kunde undanröjas.

text: Jag delar polismyndighetens uppfattning att utrymmet för att med våld bereda sig tillträde till ett vittnes bostad i samband med att denne ska hämtas till förhör är ytterst begränsat. Nyttan av en sådan åtgärd kan mycket sällan överväga det obehag och den skada åtgärden innebär. I likhet med polismyndigheten kan jag konstatera att det inte har redovisats några skäl som kan motivera våldsanvändningen när beslutet att hämta N.K. verkställdes. Polisinsatschefen GS måste därför kritiseras för beslutet att forcera dörren till N.K:s hem med våld.

text: Avslutningsvis kritiserades en åklagare för att inte ha tagit ställning till om de misstänkta skulle ha tillgång till försvarare när de hördes. Däremot fann JO inte skäl att ifrågasätta åklagarens beslut att anhålla OK, MoK och MaK.

text: Anspråket

text: NK har begärt skadestånd av staten med 120 400 kr. Beloppet avser:

text: MK har begärt skadestånd av staten med 154 900 kr. Beloppet avser:

text: TK, OmK, AK och JK har begärt skadestånd av staten med 30 000 kr vardera. Beloppet avser:

text: Sökandena har begärt ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här med 3 969 kr vardera.

text: Sökandena har anfört följande grunder för sitt anspråk.

text: De har orsakats psykisk skada på grund av fel och försummelse från polismyndighetens sida (

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ). Skadan har orsakats av polisens våldsanvändning i samband med stormningen av deras hem och, för NK:s del även av den felaktiga delgivningen av brottsmisstanke och av att han kvarhölls på polisstationen längre än vad som var tillåtet. Felet beträffande våldsanvändningen har bestått i att våldet med hänsyn till omständigheterna inte var nödvändigt eller försvarligt. Om polisen haft stöd för sin våldsutövning ska sökandena ändå ha rätt till ersättning för personskada som de orsakats, på grund av statens strikta ansvar för sådan skada vid polisens våldsanvändning enligt

text: 8 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen).

text: De har även allvarligt kränkts genom brott som innefattar ett angrepp mot deras person, frihet, frid eller ära (

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ). Brotten har begåtts av Polismyndighetens personal vid myndighetsutövning eller i vart fall i tjänsten (3 kap. 1 och

text: 2 § skadeståndslagen

text: ). Polisen har utövat våld utan stöd i lag eftersom våldsanvändningen varken varit nödvändig eller försvarlig. NK har bl.a. tvingats stå naken på knä i 40 minuter med vapen riktade mot hans huvud. De övriga sökandena har tvingats bevittna detta. Polisen beslutade om masttömning utan stöd i lag. NK delgavs brottsmisstanke för ett mycket allvarligt brott utan att han var misstänkt. NK kvarhölls på polisstationen längre tid än de sex timmar som är tillåtet. Brotten kan rubriceras som tjänstefel, hemfridsbrott, olaga frihetsberövande, olaga hot och ofredande.

text: Polisens och Åklagarmyndighetens agerande har medfört ett åsidosättande av deras rättigheter enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: och för NK:s del även artikel 5 i konventionen. Det ska i första hand beaktas vid tillämpning av de svenska reglerna för statens skadeståndsansvar men kan också berättiga ersättning för personskada och kränkning utan särskilt lagstöd. I vart fall är de berättigade till ersättning för personskada och kränkning på grund av att deras rättigheter i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: åsidosatts.

text: Utredningen hos Justitiekanslern

text: Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket och anfört i huvudsak följande.

text: Polisen har utövat våld med stöd av

text: 10 § polislagen (1984:387)

text: mot NK och mot sökandenas bostad i samband med att NK skulle hämtas till förhör. Ersättning enligt 8 § frihetsberövandelagen ska därför betalas om sökandena kan visa att de orsakats en personskada av våldsanvändningen. Av handlingarna i ärendet kan Polismyndigheten inte avgöra att så är fallet, varför ingen ersättning ska betalas på den grunden. De brister som konstaterats i utredningen som ledde fram till insatsen är inte sådana att staten har ådragit sig ett skadeståndsansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: . Polisen har arbetat under tidspress och haft höga krav på sig att förhindra ett terroristdåd i centrala Göteborg. Utredningen ger inte stöd för att det vid polisinsatsen gjorts några sådana uppenbart oriktiga bedömningar som krävs för att staten ska bli skadeståndsskyldig. Eventuella brott som har begåtts har varit att bedöma som tjänstefel, ringa brott, vilket inte motiverar skadeståndsskyldighet för kränkning. Det har funnits ett utrymme, om än ytterst begränsat, för att med våld bereda sig tillträde till sökandenas bostad, varför skadestånd inte ska utgå på grund av åsidosättande av

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig över anspråket och anfört bl.a. följande. Det saknas anledning att avvika från den bedömning som JO gjort. Kritiken som kan riktas mot de inblandade åklagarna begränsar sig till frågan om försvarare borde ha närvarat vid förhören. Skadeståndsanspråket saknar samband med den frågan varför Åklagarmyndighetens agerande inte kan medföra skadeståndsansvar för staten.

text: Sökandena har yttrat sig över vad myndigheterna har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. personskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: är var och en gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. påtvingat kroppsligt ingrepp och husrannsakan eller liknande intrång. Av 2 kap. 20 § följer emellertid att skyddet kan begränsas genom lag.

text: Av

text: artikel 5.1 i Europakonventionen

text: följer att var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet och att ingen får berövas friheten utom i den ordning som lagen föreskriver bl.a. när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten i syfte att säkerställa ett fullgörande av någon i lag föreskriven skyldighet.

text: Var och en har enligt

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Rättigheten kan emellertid begränsas. Vid prövningen av ett påstående om att rätten till privat- och familjeliv m.m. har överträtts måste först avgöras om de åberopade omständigheterna utgör ett ingrepp i den skyddade rättigheten. Om så är fallet måste ingreppet – för att vara tillåtet – ha skett i enlighet med lag, vara ägnat att tillgodose något av de legitima intressen som anges i artikel 8.2, t.ex. förebyggande av oordning eller brott, samt vara nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose intresset. Det sistnämnda kravet ger uttryck för en s.k. proportionalitetsprincip.

text: Av

text: 5 § frihetsberövandelagen (1998:714)

text: följer att den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning har rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Enligt

text: 8 § samma lag

text: har den som åsamkas personskada genom våld som utövas med stöd av bl.a.

text: 10 § polislagen

text: rätt till ersättning, om den skadelidande inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot hans eller hennes person eller egendom.

text: Har ingripandet innefattat en överträdelse av Europakonventionen?

text: Justitiekanslern tar först ställning till om polisens och åklagarnas agerande utgjort en överträdelse av i första hand artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen. Den bedömningen får betydelse både vid tillämpningen av de svenska skadeståndsreglerna och för frågan om det finns rätt till skadestånd på konventionsrättslig grund.

text: Artikel 5

text: NK har hämtats till förhör och kvarhållits under den tid han har förhörts. Det finns stöd i lag för det frihetsberövande det innebär att hämtas till och kvarstanna vid förhör, dock längst i sex timmar. NK har i detta fall varit frihetsberövad något längre tid än vad som varit lagligen möjligt vilket utgör en överträdelse av NK:s rättigheter enligt artikel 5 i konventionen. Däremot har inte hämtningsbeslutet som sådant eller de sex första timmarna av kvarhållandet utgjort någon överträdelse.

text: Artikel 8

text: Genomförandet av hämtningen genom intrång i sökandenas bostad har innefattat ett ingrepp i deras rätt till privatliv och hem enligt artikel 8.1 i konventionen. Att hämtningsbeslutet avsett NK och alltså inte varit riktat mot de övriga sökandena ändrar inte bedömningen att det varit fråga om ett ingrepp även i deras skyddade rätt (jfr

text: NJA 2007 s. 584

text: ). Själva hämtningsbeslutet och användandet av våld för dess genomförande får anses ha haft stöd i lag i konventionsrättslig mening. Vidare har åtgärden uppfyllt ett av de legitima intressen som avses i artikel 8.2, nämligen förebyggande av brott. Frågan är emellertid om intrånget varit nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose det intresset.

text: Utrymmet för att använda våld för att hämta en person till förhör som inte är misstänkt för brott är mycket begränsat. För att en sådan åtgärd ska anses proportionerlig måste det finnas konkreta omständigheter hänförliga till t.ex. hur personen som ska hämtas tidigare agerat eller vad som är känt om att andra potentiellt farliga personer befinner sig på platsen där hämtningen ska ske. I det nu aktuella fallet var det endast brottsmisstankens allvar och NK:s släktrelation med de misstänkta som låg till grund för beslutet. Polisen kände också till att det var en barnfamilj som bodde i lägenheten ingripandet skedde under en tid då familjemedlemmarna kunde förväntas sova. Även med beaktande av den tidspress som polisen arbetade under och det allvarliga brott som utredningen avsåg var det enligt Justitiekanslerns bedömning sammantaget inte proportionerligt att med våld bryta sig in i sökandenas hem på det sätt som skedde. Polisinsatsen har därför innefattat en överträdelse av sökandenas rättigheter enligt artikel 8 i konventionen.

text: Har sökandena rätt till skadestånd?

text: Ersättning för personskada

text: Frågan om sökandena är berättigade till skadestånd för personskada ska i första hand prövas enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser tolkade i enlighet med Europakonventionen.

text: Det sätt på vilket genomförandet av hämtningen verkställdes får, med hänsyn till den bedömning som gjorts ovan om att det förekommit en överträdelse av artikel 8 i konventionen, anses utgöra ett sådant fel som enligt

text: skadeståndslagen

text: kan grunda skadeståndsansvar för staten.

text: Som Polismyndigheten konstaterat i sitt yttrande har sökandena även enligt

text: 8 § frihetsberövandelagen

text: rätt till ersättning för eventuella personskador som de drabbats av genom polisens våldsanvändning.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska utges. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersättning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Det finns ingenting i utredningen som talar för att någon personskada har orsakats av att NK vid förhöret delgavs misstanke om brott eller av att han kvarhölls för förhör något längre tid än vad lagen tillåter. Ersättning för personskada kan alltså inte medges på dessa grunder.

text: För att visa vilken personskada han lidit av polisingripandet har NK givit in Försäkringskassans blanketter med medicinskt underlag för att bedöma arbetsförmåga. Av utredningen framgår att NK vid flera undersökningar den 2 februari – 23 augusti 2011 ansetts ha en delvis nedsatt arbetsförmåga fram till den 15 oktober 2011 på grund av en psykiskt mycket traumatisk händelse. Det framgår att NK har svåra sömnstörningar och bl.a. värk i axlar och nacke. Det är också antecknat att NK tidigare var helt utan besvär. Från den 9 september 2011 har NK:s arbetsförmåga bedömts vara helt nedsatt på grund av ländryggsmärtor (lumbago).

text: MK har givit in Försäkringskassans blanketter med medicinskt underlag för att bedöma arbetsförmåga, läkarintyg samt taxeringsuppgifter. Av utredningen framgår följande. MK har undersökts av läkare den 19 november 2010 och därefter återkommande flera gånger om året. Hon har bedömts ha helt nedsatt arbetsförmåga från och med den 15 november 2010 till den 31 maj 2017. Den initiala diagnosen var posttraumatiskt stressyndrom som enligt en bedömning vid ett läkarbesök den 4 januari 2011 förvärrats och djupnat till egentlig depression. MK har behandlats för posttraumatiskt stressyndrom på en kris- och traumamottagning. Av läkarutlåtandena framgår att MK var svårt präglad av traumatiska upplevelser i sitt tidigare liv. Det är fråga om traumatiska upplevelser i hemlandet, i flyktingläger och under flykten. I vissa läkarutlåtanden benämns polisingripandet som en retraumatisering och det uttrycks att den ”förvärrat tidigare symtom”.

text: TK, OmK, AK och JK har givit in relativt likalydande läkarintyg. Av intygen framgår att de efter händelsen haft kontakt med BUP och att undertecknande läkare besökte familjen den 4 februari 2015. Intyget grundar sig på vad som framkommit vid det besöket och på tidigare journalanteckningar. Samtliga barn visade enligt intyget under 2010 symtom i form av bl.a. irritation och oro. När intyget skrevs fanns det endast ”sparsmakat med symtom”.

text: Vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att den utredning som givits in av sökandena inte är tillräcklig för att uppfylla de beviskrav som måste vara uppfyllda för att medge rätt till ersättning för personskada. Det saknas beträffande NK, TK, OmK, AK och JK uppgifter om läkarkontakter i tiden närmast efter polisingripandet. Det framgår inte heller närmare vilken bakgrundsinformation som lämnats till de intygsskrivande läkarna annat än att det i vissa utlåtanden talas om ett ”grovt polisövergrepp”. Det saknas uppgifter om i vilken omfattning MK arbetat tidigare och om hon hade något arbete vid tiden för sjukskrivningen i november 2010. Utredningen ger således inte något entydigt besked om vad som orsakat NK:s och MK:s nedsatta arbetsförmåga under den tid de begär ersättning för. Utredningen ger inte heller stöd för bedömningen att sökandena till följd av polisingripandet drabbats av sådant psykiskt lidande som ger rätt till skadestånd för personskada eller att de drabbats av några särskilda olägenheter i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Någon ersättning för personskada på grund av hur hämtningen genomfördes kan därför inte medges.

text: Ideellt skadestånd i övrigt

text: Även frågan om sökandena är berättigade till ideellt skadestånd ska i första hand prövas enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser, som så långt som möjligt ska tolkas konformt med Europakonventionen. Sökandena har i den delen gjort gällande att polisens personal gjort sig skyldig till en stor mängd brott, som de anser ska medföra skadeståndsskyldighet för staten. Händelsen har emellertid utretts och överprövats av åklagare som konstaterat att det inte har begåtts några andra brott än två fall av ringa tjänstefel. Justitiekanslern gör inte någon annan bedömning. Det ringa tjänstefelet genom beslut om masttömning har inte för någon av sökandena utgjort en sådan allvarlig kränkning genom ett integritetskränkande brott som krävs för skadestånd enligt

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Det andra ringa tjänstefelet har begåtts efter hämtningen och behandlas nedan. Sökandena har alltså inte rätt till ideellt skadestånd enligt bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: Som konstaterats ovan har det ingrepp i sökandenas privat- och familjeliv som polisingripandet inneburit emellertid innefattat en överträdelse av

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . Det kan inte anses tillräckligt att konstatera att en överträdelse har skett i deras fall, utan det krävs viss ekonomisk kompensation (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: ). Skadestånd ska därför utgå på konventionsrättslig grund.

text: Ersättningens storlek vid en konventionsöverträdelse ska bestämmas utifrån den ideella ersättning som döms ut enligt svensk rätt i liknande fall. Ersättningen får understiga vad Europadomstolen skulle ha dömt ut i motsvarande situation. NK är den som ingripandet var direkt riktat mot. Han har förutom intrånget i hemmet också genom det sätt på vilket hämtningen genomfördes tvingats utstå ett integritetskränkande intrång i sitt privatliv. Vid en samlad bedömning av omständigheterna finner Justitiekanslern att NK:s ersättning för ideell skada för genomförandet av hämtningen bör bestämmas till 20 000 kr och att de övriga sökandenas ersättning bör bestämmas till 10 000 kr vardera.

text: Av utredningen har framkommit att NK vid förhör delgavs misstanke om förberedelse till terroristbrott trots att det inte fanns någon sådan misstanke. Det har vidare framkommit att han kom in till polisstationen kl. 08.18 för att höras och frigavs först genom beslut kl. 14.25 som verkställdes kl. 14.30.

text: Den felaktiga delgivningen av brottsmisstanke har av åklagare bedömts som ringa tjänstefel. Det som framkommit här ger inte någon anledning att frångå den bedömningen. Det har dock inte varit fråga om en sådan allvarlig kränkning genom ett integritetskränkande brott som krävs för ideellt skadestånd. Det finns inte heller något som tyder på att den omständigheten att NK felaktigt delgavs misstanke om ett allvarligt brott har orsakat någon annan typ av skada.

text: Ersättning till den som varit frihetsberövad ska i första hand prövas enligt reglerna i

text: frihetsberövandelagen

text: . NK har kvarhållits under en något längre tid än de sex timmar han enligt

text: 23 kap. 9 § rättegångsbalken

text: varit skyldig att kvarstanna. Justitiekanslern utgår från att han var placerad i förvar och alltså berövad friheten i lagens mening. Det står klart att frihetsberövandet till den del det överskred vad som var lagligt vilade på den felaktiga grunden att NK var misstänkt för brott och att beslutet var oriktigt. NK har därför enligt

text: 5 § frihetsberövandelagen

text: rätt till ersättning för det lidande det oriktiga frihetsberövandet orsakat honom.

text: Med hänsyn till att det endast var en mycket kort tid som NK var oriktigt berövad friheten ska ersättningen bestämmas till 1 000 kr. NK har därigenom också blivit kompenserad för överträdelsen av

text: artikel 5 Europakonventionen

text: och någon ytterligare rätt till ersättning på grund av den överträdelsen föreligger därmed inte.

text: Ombudskostnader

text: Sökandena anspråk på ersättning för ombudskostnader med 3 969 kr vardera får anses skäliga.

text: Tillsyn

text: Justitiekanslern instämmer i den kritik som JO riktat mot Polis- och Åklagarmyndigheten med anledning av de händelser som föranlett detta beslut och finner inte skäl att göra ytterligare uttalanden i tillsynsfrågan.

text: Sammanfattning

text: Sökandena har rätt till ideellt skadestånd eftersom deras rättigheter enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: åsidosatts genom att Polismyndigheten med våld brutit sig in i deras bostad för att verkställa ett beslut om hämtning av NK till förhör. NK har även rätt till ersättning enligt

text: frihetsberövandelagen

text: för att han kvarhållits för förhör något längre än de sex timmar som lagen tillåter. Sökandenas övriga anspråk på ersättning kan inte medges.


title: Ersättningsanspråk m.m. i anledning av den s.k. sjukhusspionaffären

text: Tidningen Göteborgs Posten har nyligen innehållit en artikelserie om den s.k. sjukhusspionaffären vid Sahlgrenska sjukhuset i Göteborg på 1970-talet. I anledning av artikelserien har AA skrivit hit. AA anger att en av artiklarna innehållit en lista med överskriften "Säkerhetsrisker". I listan har, uppger han, bl.a. hans namn och personnummer funnits med.

text: AA anser att de ansvariga för denna registrering har gjort sig skyldiga till vårdslös myndighetsutövning. Han hemställer att Justitiekanslern skall utreda på vilka grunder registreringen skett, vilka som haft tillgång till informationen och i vilket syfte. Vidare vill han veta om han registrerats av säkerhetsskäl i något annat register. Han önskar också ta del av de handlingar som åberopas och motiveringen till att han betecknats som en "säkerhetsrisk". Vidare hemställer han om en ursäkt samt ersättning för den skada som registreringen orsakat honom och hans anhöriga. Slutligen begär han ersättning för "juridiska kostnader".

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I det följande tar jag under särskilda rubriker upp de frågor som berörts i AA:s anmälan hit.

text: Begäran om att få ta del av allmän handling

text: Bestämmelser om utlämnande av allmänna handlingar finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: 15 kap.

text: sekretesslagen (1980:100)

text: . Av dessa bestämmelser framgår i korthet, såvitt nu är av betydelse, bl.a. följande. Den som vill ta del av en allmän handling skall vända sig till den myndighet som förvarar handlingen. Om den som prövar begäran finner att handlingen inte kan lämnas ut eller att delar av den inte kan lämnas ut skall frågan om utlämnande på begäran från sökanden hänskjutas till myndigheten. Ett beslut från myndigheten där sökandens begäran att ta del av handling i sin helhet eller i vissa delar har avslagits kan överklagas. Vissa speciella bestämmelser gäller frågan om utlämnande till en enskild av en allmän handling som är av synnerlig betydelse för rikets säkerhet, jfr

text: 7 § sekretessförordningen (1980:657)

text: AA har således att ställa sin begäran om att utfå vissa handlingar till den myndighet som förvarar dem.

text: Tillsynsfrågan

text: I tillsynsfrågan vill jag först påpeka att Justitiekanslern, lika litet som Riksdagens ombudsmän (JO), är skyldig att företa undersökning i varje klagoärende (jfr bl.a.

text: SOU 1978:59 s. 70

text: ff.). AA:s klagomål rör förhållanden som ligger långt tillbaka i tiden. I

text: 20 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän har givits en uttrycklig rekommendation till ombudsmännen att inte befatta sig med förhållanden som är mer än två år gamla, om inte särskilda skäl föreligger. Samma principiella begränsning av tillsynsuppgifterna tillämpas av Justitiekanslern, se JK Beslut 1988 A. 2.

text: Till saken hör också att den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten och i detta sammanhang uppmärksammade frågor bl.a. angående sjukhusspionaffären redan tidigare varit föremål för flera utredningar. Av de utredningar som här närmast är av intresse kan nämnas följande. JO föranstaltade med anledning av en mängd anmälningar dit om utredning angående ifrågasatt registrering av politiska åsikter vid sjukvårdsförvaltningen i Göteborg m.m. JO meddelade beslut den 8 april 1976 med anledning av samtliga anmälningar (se JO 1976/77 s. 49 ff.). Regeringen uppdrog vidare den 3 november 1977 åt Justitiekanslern att komplettera JO:s utredning i ärendet. Justitiekanslerns utredning om den s.k. sjukhusspionen i Göteborg överlämnades till regeringen den 17 maj 1979 (Justitiekanslerns dnr

text: ). Regeringen tillkallade vidare i juni 1979 en kommitté för att utreda vissa frågor rörande den militära underrättelsetjänsten m.m. Kommittén överlämnade sitt betänkande Verksamheten vid IB m.m. (Ds Fö 1980:8) till regeringen i december 1980.

text: Framhållas bör också att det för närvarande pågår utredningar som kommer att belysa vissa frågeställningar som har anknytning till bl.a. sjukhusspionaffären. Humanistisk Samhällsvetenskapliga forskningsrådet (HSFR) fick den 11 december 1997 ett regeringsuppdrag att genomföra ett särskilt forskningsprogram om militär underrättelse- och säkerhetstjänst (U97/4479/F). Detta forskningsprogram skall, enligt regeringsbeslutet, pågå under längst fem år och genomföras inom en total kostnadsram om högst 20 miljoner kr. Av en bilaga till beslutet framgår bl.a. att forskningen bör inriktas på sådan verksamhet som svensk militär underrättelse- och säkerhetstjänst kan ha bedrivit inom Sverige och som har varit inriktad mot organisationer och enskilda personer. Vidare beslutade regeringen (Försvarsdepartementet) den 19 mars 1998 att som en komplettering till HSFR:s uppdrag ge Försvarets underrättelsenämnd i uppdrag att göra en analys av förutsättningarna vad gäller tillgången på källmaterial för att genomföra forskning om den svenska militära underrättelse- och säkerhetstjänsten under tiden efter det andra världskriget samt vidare att med utgångspunkt från vissa uppgifter enligt nämndens instruktion göra en kartläggning över de register som har använts inom den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten.

text: AA:s anmälan aktualiserar också frågan om det finns anledning att vidta åtgärder på grund av påstådda brott. Ett ställningstagande till denna fråga är primärt en sak för allmän åklagare. Justitiekanslern får emellertid som särskild åklagare väcka åtal mot befattningshavare som har begått brottslig gärning genom att åsidosätta vad som åligger honom i tjänsten. De eventuella tjänstefelsbrott som skulle kunna komma i fråga i aktuellt ärende är emellertid preskriberade, jfr

text: 35 kap. 1 § brottsbalken

text: Sammanfattningsvis leder det anförda till att jag inte finner skäl att vidta någon åtgärd i tillsynsdelen.

text: Skadeståndsfrågan m.m.

text: Utgångspunkten för Justitiekanslerns möjligheter att pröva en framställning om ersättning är bestämmelserna i förordningen (

text: ) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten.

text: Det anspråk som riktas mot staten rör händelser som ägde rum under 1970-talet. Ärendet aktualiserar således bl.a. frågan om anspråket är preskriberat.

text: I förarbetena till

text: preskriptionslagen (1981:130)

text: diskuteras när preskriptionstiden för skadeståndsfordringar bör börja löpa. Departementschefen angav därvid att de allmänna preskriptionsbestämmelserna bör vara tillämpliga också på skadeståndsfordringar i den mån inte särskilda regler meddelas på speciella områden samt att preskriptionstiden alltså normalt blir tio år från den skadegörande handlingen (se

text: prop. 1979/80:119 s. 50

text: f.). Före nuvarande preskriptionslag gällde förordningen (

text: 1862:10 s. 1

text: ) om tioårig preskription och om kallelse å okända borgenärer. Även enligt den förordningen gällde en tioårig preskriptionstid. Såvitt här är känt har någon preskriptionsavbrytande åtgärd inte företagits inom angiven tid. Anspråket är således preskriberat. Redan av den anledningen avböjer jag att reglera skadeståndsanspråket.

text: Jag vill också tillägga följande. Justitiekanslern är endast behörig att pröva skadeståndsanspråk som riktas mot staten. Jag uppfattar AA:s skrivelse hit närmast som ett påstående om att staten skulle bära ett skadeståndsansvar. Den person som i media benämnts sjukhusspionen var emellertid anställd av Göteborgs sjukvårdsförvaltning med placering på Sahlgrenska sjukhuset. Under aktuell tid var sjukhuset inte i statlig ägo. Det kan således i vart fall ifrågasättas om staten över huvudtaget har att svara för eventuella fel begångna av personen i fråga.

text: Vad AA i övrigt anfört i sin skrivelse hit föranleder ingen åtgärd från min sida.

text: Ärendet är därmed slutbehandlat.


title: Ifrågasatt kritik och åtgärder av en kommunal chef med anledning av att en anställd har lämnat uppgifter till massmedia

text: Justitiekanslern gör vissa kritiska uttalanden med anledning av en enhetschefs vid Uppsala kommun agerande mot en på enheten anställd med anledning av att denne lämnat uppgifter till massmedia.

text: Ärendet

text: Enheten SARUK inom Uppsala kommun arbetar, såvitt har framkommit i ärendet, med rehabilitering av personer som skall slussas ut i arbetslivet.

text: Två anmälningar inkom 2005 om att MS, dåvarande chef vid SARUK, bl.a. hade brutit mot efterforskningsförbudet i

text: 3 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen

text: . Justitiekanslern beslutade den 29 augusti 2005 att inte vidta någon åtgärd med anledning av anmälningarna i denna del (dnr

text: samt del av dnr

text: Den ena anmälningen (dnr

text: ), som hade gjorts av KS, gällde även att MS skulle ha kritiserat honom vid ett flertal tillfällen samt utsatt honom för sanktioner i arbetet, allt med anledning av att han hade vänt sig till media. De av KS påtalade händelserna är följande.

text: - Den 20 april 2005 vid ett möte berättade MS för honom att han inte fick ta emot fler deltagare för rehabilitering på grund av bl.a. hans sätt att agera med insändare och mediakontakter.

text: - Den 9 maj 2005 i enhetens fikarum kritiserade MS honom argsint och hotfullt för att han hade haft kontakter med media som hade lett till en artikel samma dag i Upsala Nya Tidning (UNT).

text: - Den 10 maj 2005 vid ett telefonsamtal kritiserade MS honom med anledning av samma tidningsartikel samt för hans mediakontakter i övrigt.

text: - Den 10 maj 2005 vid ett möte angrep MS honom verbalt för att han på nytt hade varit i kontakt med UNT.

text: Därutöver har KS påtalat att han vid ett möte den 9 maj 2005 med flera företrädare för kommunen, dock inte MS, fick beskedet att enheten inte längre hade råd att ha honom kvar på grund av att lönebidrag för honom inte längre utgick.

text: Till anmälan har KS fogat olika tidningsartiklar ur UNT, såvitt nu är av intresse bl.a. en artikel den 9 maj 2005 rörande arbetsförhållandena på SARUK, enligt vilken KS har uttalat sig till tidningen med anledning av en tidigare insändare av honom dit. KS har också bifogat en inspelning av hans och MS:s telefonsamtal den 10 maj 2005.

text: Med anledning av anmälan förelade Justitiekanslern Uppsala kommun att yttra sig. Kommunen har därefter anfört väsentligen följande.

text: ”Det som S lagt MS till last är dels att hon vid ett möte den 20 april 2005 uppgett att S inte fick ta emot fler deltagare för rehabilitering, dels att hon vid två tillfällen den 9 och den 10 maj 2005 riktat kritik mot honom, allt på grund av att han lämnat uppgifter för publicering. S har enligt egen uppgift upplevt detta som mycket obehagligt.

text: Fråga är då om det skett en överträdelse av repressalieförbudet i nu aktuellt fall.

text: MS har beretts tillfälle att yttra sig i anledning av vad S anfört och hon har uppgett i huvudsak följande.

text: Det är riktigt att hon vid ett möte med S den 20 april 2005 uppgav att han inte kunde ges ett utvidgat ansvar för fler deltagare som skulle rehabiliteras. Grunden för hennes beslut var att S på grund av sitt funktionshinder hade en nedsatt arbetsförmåga. Därtill kom hans svårigheter att samarbeta med övrig personal. S:s påstående att hennes beslut berodde på hans kontakter med massmedia är felaktigt.

text: Det är också riktigt att hon den 9 maj uttalat missnöje med S:s beteende i allmänhet som hon uppfattade som illojalt. Hon har därefter bett om ursäkt.

text: S:s påstående att han vid ett möte den 10 maj skulle ha blivit verbalt angripen av henne och att orsaken till angreppet skulle ha varit hans kontakter med massmedia är inte korrekt. Mötet pågick ca två timmar och under den sista halvtimmen fanns det utrymme för frågor och kommentarer. Under denna del kommenterades mycket riktigt den massmediebevakning som SARUK varit föremål för. Kommentaren lämnades av MS:s chef LA som också frågade S om han ansåg det vara ansvarsfullt att hänga ut enskilda personer i pressen. Frågan ställdes inte som en personlig anklagelse utan var mer allmänt hållen. Ingen som var närvarande vid mötet kritiserade S.

text: Kommunens bedömning

text: Det finns i detta sammanhang anledning att framhålla meddelarskyddets stora betydelse som ett värn för yttrande- och informationsfriheten i vårt samhälle. Därmed är inte sagt att en chef aldrig får uttala missnöje med den som "läckt" till medierna på ett sätt som chefen uppfattar som illojalt. Hur strängt man skall se på sådana uttalanden beror på omständigheterna i det enskilda fallet.

text: MS har hävdat att hennes agerande gentemot S enbart dikterades av hennes under lång tid uttryckta missnöje med hans arbetsinsatser, hans oförmåga till samarbete med kollegor och andra samt behovet av att "sätta gränser" för en "gränslös person". Vid nu angivna förhållanden och mot hennes bestridande kan det inte anses utrett att hon förfarit på sätt som S påstått. Det finns således inte något underlag för bedömningen att någon överträdelse av repressalieförbudet har förekommit i detta fall.”

text: KS har bemött kommunens yttrande och anfört bl.a. att han inte har något funktionshinder, att han inte upplever sin arbetsförmåga hos SARUK som nedsatt, att han inte har några samarbetssvårigheter med sina kollegor, att han inte upplever något missnöje med sin arbetsinsats samt att han inte upplever sig – i motsats till hur han upplever MS – som en gränslös person.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den rättsliga regleringen

text: Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF framgår att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst till bl.a. författare och nyhetsbyråer för offentliggörande i tidningar och andra tryckta skrifter om inte något annat är föreskrivet i TF (meddelarfrihet).

text: Meddelarfriheten innebär som regel frihet från bl.a. straffansvar när ett uppgiftslämnande innefattar brott mot sekretessregler. Från detta gäller enligt

text: 7 kap. 3 §

text: TF vissa undantag. Dessa undantag finns det inte anledning att gå in på närmare nu.

text: Meddelarfriheten gäller för var och en och alltså även för tjänstemän inom den offentliga förvaltningen. En meddelare har rätt att vara anonym. Reglerna om meddelarfrihet kompletteras av ett principiellt förbud för myndigheter och andra allmänna organ att efterforska t.ex. den som har lämnat ett meddelande enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF i vidare mån än som erfordras för åtal eller ett annat ingripande mot honom som inte står i strid med förordningen,

text: 3 kap. 4 §

text: TF (efterforskningsförbud). Efterforskning i strid med denna regel är straffbar enligt vad som närmare anges i

text: 3 kap. 5 § andra stycket

text: TF.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 §

text: TF får ingen tilltalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadeståndsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan däri i annan ordning eller i annat fall än

text: tryckfrihetsförordningen

text: medger. Regleringen innebär att ett ingripande från det allmänna mot den som med utnyttjande av meddelarfriheten enligt

text: 1 kap. 1 §

text: TF lämnar meddelanden till bl.a. massmedierna kan ske bara när TF medger det.

text: Av denna bestämmelse anses följa att meddelaren inte heller på något annat sätt får drabbas av någon påföljd från det allmännas sida t.ex. därför att han har lämnat uppgifter för publicering. I rättspraxis har man gått ett steg längre, och varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på dennes medverkan i tryckt skrift har i princip ansetts vara otillåten enligt TF (jfr t.ex. betänkandet Meddelarrätt,

text: SOU 1990:12 s. 63

text: ). Den ger alltså uttryck för ett allmänt sanktions- och repressalieförbud med innebörden att myndigheter och chefer hos myndigheter inte får vidta några för en enskild negativa tjänsteåtgärder på grund av den enskildes bruk av tryck- eller meddelarfriheten (se t.ex. JO 1975/76 s. 314 och 1987/88 s. 193 samt det nyss nämnda betänkandet s. 63).

text: En överträdelse av repressalieförbudet kan vara att bedöma som en tjänsteförseelse eller, om den har skett i samband med myndighetsutövning mot den anställde, som tjänstefel.

text: De ifrågasatta händelserna

text: Justitiekanslern konstaterar att det i ärendet finns delvis olika uppgifter om vad som har ägt rum vid de av KS påtalade tillfällena.

text: Såvitt har framkommit utgjordes KS:s kontakter med media före den 9 maj 2005 med anledning av förhållandena på SARUK enbart av en insändare till UNT, som hade publicerats relativt lång tid tidigare. Vad som mot denna bakgrund har framkommit om händelsen den 20 april 2005 kan inte anses vara sådant att det finns tillräcklig grund för Justitiekanslern att utgå ifrån att MS:s beslut om begränsning av KS:s arbetsuppgifter var föranlett av hans kontakter med media.

text: Enligt kommunens yttrande menar MS att hon den 9 maj 2005 uttalade missnöje med KS:s beteende i allmänhet, som hon uppfattade som illojalt. I det telefonsamtal som hon och KS hade dagen efter, och som Justitiekanslern har tagit del av, vidgår hon emellertid att hon dagen före hade kritiserat KS för att han genom att gå till media hade ”svärtat ned” SARUK. Telefonsamtalet varade i 23 minuter och fördes i ett sansat tonläge. Det var KS som ringde upp, och han framstår som den drivande under samtalet. Vid några tillfällen under samtalet var MS kritisk mot KS för att han vid andra tillfällen hade lämnat uppgifter om SARUK till massmedia. Hon framhöll särskilt det olämpliga, enligt hennes mening, i att han hade lämnat ut ”overifierade”, dvs. obekräftade, uppgifter rörande en annan anställd vid SARUK. Justitiekanslern lägger de uppgifter som framgår av inspelningen till grund för sin bedömning av såväl händelsen den 9 maj 2005 som telefonsamtalet dagen efter.

text: Såvitt angår händelserna vid mötet den 10 maj 2005 kan inte annat anses utrett än att KS vid ett möte, där MS närvarade, av en överordnad chef konfronterades med en fråga om det lämpliga i att han hade vänt sig till massmedia.

text: Vad beträffar mötet som KS den 9 maj 2005 hade med vissa chefer inom kommunen måste anmärkas att det besked som han då fick om att han inte kunde fortsätta sin tjänst står i för kommunen besvärande tidsmässigt samband med den artikel som publicerades i UNT samma dag. Det har inte framgått att MS, som inte deltog i mötet, hade med detta beslut att skaffa. Vid en sammantagen bedömning av vad som har framkommit om mötet, som inte har berörts vare sig i kommunens yttrande eller av KS i hans bemötande av yttrandet, kan emellertid inte slutsatsen dras att det besked som då lämnades var föranlett av KS:s kontakter med media. Det har framgått att KS så sent som i januari 2006 arbetade kvar på SARUK.

text: Det har således i ärendet inte klarlagts att KS skulle ha utsatts för några faktiska negativa tjänsteåtgärder till följd av hans bruk av meddelarfriheten. Justitiekanslern finner emellertid anledning att därutöver beröra lämpligheten i den kritik som KS i övrigt har utsatts för med anledning av hans mediakontakter.

text: I sammanhanget kan återges vad Justitiekanslern i ett tidigare beslut har uttalat om lämpligheten av vissa uttalanden som en åklagare hade gjort med anledning av att det hade förekommit läckor till medierna i en pågående brottsutredning som hade påverkat utredningen negativt (beslut den 30 maj 2003, dnr

text: ). I beslutet anförs bl.a. följande.

text: ”Den fria debatten om samhälls- och kulturfrågor och den offentliga granskningen av dem som i allmän eller enskild befattning utövar inflytande är utmärkande för ett demokratiskt samhälle. För denna debatt spelar medierna en huvudroll. En förutsättning för att tryck- och yttrandefriheten skall kunna fylla sin funktion i det avseendet är att tillgången till information om skilda samhällsförhållanden är god. Det har ansetts nödvändigt att medierna kan öppet ventilera också omständigheter av tämligen känslig art och att författare och journalister kan få initierade upplysningar som underlag för kommentarer och information till allmänheten.

text: I samband med att bestämmelserna om meddelarfriheten utvidgades och preciserades i TF uttalades farhågor för att ett särskilt skydd för dem som meddelar uppgifter skulle leda till återkommande skador. Dessa farhågor ansågs överdrivna och i förarbetena (

text: prop. 1975/76:204 s. 95

text: ) uttalade föredragande statsrådet att man i stor utsträckning borde förlita sig på massmediernas och uppgiftslämnarnas omdöme och ansvarskänsla.

text: Inte minst mot bakgrund av det sistnämnda uttalandet står det klart att man inom en myndighet måste kunna diskutera på vilket sätt meddelarfriheten har använts, och även kunna ge uttryck för frustration och ilska när sekretessbelagda uppgifter läcker ut i pressen och medför följder för t.ex. en brottsutredning. En etisk diskussion av frågorna bör också leda till att meddelarfriheten används på ett ansvarsfullt sätt, vilket lagstiftaren utgått från. Systemet bygger ju, som jag nyss redovisat, på att den enskilde tjänstemannen använder sitt förnuft och omdöme. Myndigheten måste rimligen kunna kritisera t.ex. den som lämnar ut viktiga hemliga uppgifter för sin privata vinnings skull. Annars skulle meddelarfriheten kunna råka i vanrykte med åtföljande krav på inskränkningar. En annan sak är att alla repressalier självklart är förbjudna.”

text: KS:s uppgifter till massmedia rörde inte sekretessbelagda uppgifter utan bl.a. arbetsförhållandena på SARUK. När det gäller sådana uttalanden får utrymmet att kritisera en anställd som har vänt sig till medierna anses vara mycket begränsat. De kritiska uttalanden som MS fällde vid telefonsamtalet får visserligen i någon mån anses ursäktade av att det var KS som ringde upp henne, att han var drivande under samtalet samt att han därmed ställde MS:s åsikt om hans mediakontakter på sin spets. Vidare har framkommit att hennes synpunkter delvis också var föranledda av konsekvenserna av vissa publicerade uppgifter för en annan anställd vid SARUK. Även med beaktande härav måste emellertid MS:s kritiska uttalanden till KS, såväl vid telefonsamtalet som dagen före, för att han hade nyttjat sin meddelarfrihet och lämnat uppgifter till media, anses som olämpliga.

text: Även vid mötet den 10 maj 2005 måste utrymmet för kritik mot KS anses ha varit mycket begränsat. Justitiekanslern finner beträffande denna händelse skäl att konstatera att de former varunder KS då konfronterades med den fråga som ställdes framstår som diskutabla.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.