title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av felaktig registrering av folkbokföringsuppgifter hos Skatteverket

text: Justitiekanslern tillerkänner RS skadestånd med 300 kr och uppdrar åt Skatteverket att ombesörja att ersättningen betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I september 2006 gjorde Utrikesdepartementet (UD) en anmälan om utlandsstationering hos Skatteverket. Anmälan var undertecknad av vederbörande tjänsteman, RS:s sambo. Av anmälan framgick att RS skulle följa med till sin sambos stationeringsort, dock att hans utresa skulle äga rum först år 2007.

text: På grundval av anmälan om utlandsstationering beslutade Skatteverkets folkbokföringsenhet den 21 september 2006 att registrera adressen UD Bryssel Repr, 103 35 Stockholm, som särskild postadress för RS att gälla från och med den 20 september 2006. Sedan Skatteverket uppmärksammats på den felaktiga registreringen avslutade verket den särskilda postadressen för RS den 19 januari 2007.

text: Anspråk

text: RS har hos Skatteverket begärt ersättning av staten med 600 kr. Till stöd för sitt anspråk har han i huvudsak anfört följande. Skatteverket har felaktigt ändrat hans postadress och gett honom en särskild postadress hos UD. Den felaktiga handläggningen och registreringen har medfört att viktig post försvann under fyra månaders tid, däribland räkningar och utbetalningar. Han begär ersättning med 600 kr avseende dels dröjsmålsavgift om 100 kr, dels grundavgift om 500 kr hos Kronofogdemyndigheten på grund av för sent inbetald fordonsskatt. Han avstår ifrån att begära ersättning för ideell skada.

text: Utredningen

text: Skatteverket har med ett eget yttrande överlämnat ärendet till Justitiekans-

text: lern. Verket har därvid avstyrkt bifall till RS:s begäran om skadestånd och har anfört följande.

text: Bedömning

text: Av

text: 3 kap. 3 § lagen (2001:182)

text: om behandling av personuppgifter i Skatteverkets folkbokföringsverksamhet, Fdbl, framgår att bestämmelserna i

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: , Pul, om skadestånd är tillämpliga i Skatteverkets folkbokföringsverksamhet.

text: I 48 § Pul anges att den personuppgiftsansvarige ska ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling i strid med Pul har orsakat.

text: Av utredningen i ärendet framgår att Skatteverkets folkbokföringsdatabas innehållit felaktiga uppgifter avseende RS:s särskilda postadress. Felaktigheten har bestått i att han under perioden den 21 september 2006 till den 19 januari 2007 har haft en felaktigt registrerad särskild postadress. OS (rätteligen RS; Justitiekanslerns anmärkning) är därmed berättigad till ersättning för den skada han lidit på grund av de felaktiga uppgifterna.

text: OS (rätteligen RS; Justitiekanslerns anmärkning) har yrkat ersättning för dröjsmålsavgift, 100 kr, samt kronofogdemyndighetens grundavgift, 500 kr, på grund av för sent inbetald fordonsskatt.

text: Av

text: 8 § vägtrafikskatteförordningen (2006:242)

text: framgår att en fordonsägare som inte har fått inbetalningskort avseende fordonsskatten ska anmäla detta till Vägverket senast en vecka innan skatten ska vara inbetald. Nämnda bestämmelse innebär att det åvilar den fordonsskatteskyldige att vidta åtgärder för att erlägga fordonsskatten, varför den omständigheten att skatten inte erlagts måste anses sakna samband med den felaktiga adressuppgiften. Det åligger således den skattskyldige att själv vara verksam för att erlägga skatten, även om han inte har nåtts av någon inbetalningsavi.

text: Skyldighet förelåg således för RS att till Vägverket anmäla att han inte erhållit något inbetalningskort avseende fordonsskatten. Skatteverket avstyrker därför bifall till skadeståndsyrkandet.

text: RS har beretts tillfälle att kommentera Skatteverkets yttrande. Han har inte hörts av.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skatteverkets handläggning

text: Justitiekanslern anser, i likhet med Skatteverket, att verket har handlat i strid med

text: personuppgiftslagen

text: genom att felaktigt registrera en särskild post-adress för honom. Staten är därför enligt

text: 48 § personuppgiftslagen

text: skyldig att ersätta RS för den skada som behandlingen har orsakat.

text: Fråga om medvållande

text: Av

text: 8 § andra stycket vägtrafikskatteförordningen (2006:242)

text: , i den lydelse som gällde vid tidpunkten för den aktuella skattedebiteringen, framgår att en fordonsägare som inte har fått ett inbetalningskort avseende fordonsskatt ska anmäla detta till Vägverket (numera Transportsstyrelsen) senast en vecka innan skatten ska vara inbetald. En fordonsägare är följaktligen skyldig att känna till när fordonsskatten ska betalas och agera på eget initiativ om han inte får ett inbetalningskort i tid.

text: Skatteverkets åtgärd att ändra RS:s adressuppgifter fick visserligen till följd att han inte i tid erhöll några inbetalningskort avseende fordonsskatten. Om RS hade uppfyllt sina skyldigheter enligt

text: vägtrafikskatteförordningen

text: skulle dåvarande Vägverket emellertid ha fått tillgång till hans korrekta adressuppgift innan det blev aktuellt att vända sig till Kronofogdemyndigheten. Vägverket skulle då ha skickat inbetalningskort till RS och efter betalning från honom hade det saknats förutsättningar att överlämna ärendet till Kronofogdemyndigheten.

text: Frågan är då vad det nu sagda innebär för skadebedömningen. Justitiekanslern har tidigare prövat anspråk om ersättning där omständigheterna delvis är likartade med de som är aktuella i detta ärende (se ärendena med Justitiekanslerns dnr

text: , 4952-08-42 och 8181-07-42). I dessa ärenden fann Justitiekanslern att en eventuell förmögenhetsskada fick sägas ha orsakats av dåvarande Vägverkets fel att radera adressuppgifter i vägtrafikregistret och de skadelidandes underlåtenhet enligt

text: 7 § andra stycket fordonsskatteförordningen (1993:1028)

text: respektive

text: 8 § vägtrafikskatteförordningen

text: i förening. Det betydde, enligt Justitiekanslerns bedömning, att staten var delvis ansvarig för förmögenhetsskada men att en eventuell ersättning skulle jämkas på grund av de skadelidandes medvållande.

text: En eventuell ersättning ska därför även för RS:s del jämkas på grund av medvållande.

text: Skadans omfattning

text: RS har begärt ersättning för ren förmögenhetsskada. I denna del bör beaktas att om han hade agerat på det sätt som föreskrivs i

text: 8 § vägtrafikskatteförordningen

text: skulle han ha kunnat medverka till att förhindra att betalningskravet för fordonsskatten överlämnas till Kronofogdemyndigheten. RS får därmed anses vara berättigad till jämkad ersättning för dröjsmåls- och grundavgiften med 300 kr.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeberäkning när anmälan om arbetsskada prövats för sent

org: jk

text: Justitiekanslern tillerkänner RS skadestånd dels för ränteförlust med ett belopp motsvarande Riksbankens vid varje tid gällande reporänta på löpande utbetalningar av livränta under tiden januari 1991 – januari 2002, dels för juridiskt biträde i förvaltningsprocessen med 16 216 kr. På beloppen skall utgå ränta enligt

text: 6 § räntelagen (1975:613)

type: stycke

text: Justitiekanslern uppdrar åt Försäkringskassan, Huvudkontoret, att beräkna skadeståndet för ränteförlust i enlighet med vad som närmare har anförts i beslutet samt att se till att skadeståndet i dess helhet betalas ut till RS.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: År 1985 uppgav RS till dåvarande Västmanlands läns allmänna försäkringskassa att han hade gjort en anmälan om arbetsskada gällande allergi mot skärvätskor. Anmälan skulle ha lämnats in till försäkringskassans lokalkontor i Säter av hans arbetsgivare. Försäkringskassan kunde inte återfinna anmälan.

text: I en skrivelse till Riksdagens ombudsmän (JO) den 8 november 1994 klagade RS över att försäkringskassan ännu inte hade fattat något beslut i hans ärende. I ett beslut den 19 februari 1996 (ärende med dnr 4004-1994) uttalade JO bl.a. följande.

text: Av försäkringskassornas remissyttranden framgår att myndigheterna, trots omfattande efterforskningar, inte har kunnat spåra eller påträffa den aktuella arbetsskadeanmälan. Det är givetvis inte tillfredsställande att försäkringskassornas rutiner för hantering av ingivna anmälningar har varit så bristfällig att en anmälan kunnat försvinna spårlöst. Den närmare anledningen härtill har genom företagen utredning emellertid inte kunnat klarläggas. Enligt en av kassorna kan en tänkbar förklaring till att anmälan inte har kunnat återfinnas vara att RS vid flera tillfällen flyttat under den aktuella perioden och att arbetsskadeärendet med anledning härav flyttats mellan de olika lokalkontoren. Jag finner det inte meningsfullt att gå vidare med utredningen i denna del.

text: Det mest anmärkningsvärda är emellertid att Göteborgs och Västmanlands läns allmänna försäkringskassors lokalkontor i Angered respektive Norberg och Fagersta, trots ett flertal påstötningar från RS, underlåtit att närmare undersöka var arbetsskadeärendet handlades eller vidta de åtgärder som kassans handläggningsordning, enligt vad som uppgetts, i ett sådant fall föreskriver. I stället har de olika lokalkontoren ägnat sig åt att hänvisa den försäkrade till de andra lokalkontoren. Detta rimmar illa med

text: förvaltningslagens

text: regler om myndigheters serviceskyldighet. Genom sin bristfälliga hantering har nämnda lokalkontor på ett icke godtagbart sätt ytterligare försenat de åtgärder som ärendet bort föranleda. Jag anser således att en noggrann kontroll från lokalkontorens sida borde ha ägt rum redan i samband med att RS första gången kontaktade respektive lokalkontor och efterhörde ärendets framskridande. Att underlåta att vidta erforderliga åtgärder när – som i detta fall – en person kontaktar myndigheten och efterfrågar sitt ärende finner jag inte acceptabelt.

text: I ett yttrande till JO anförde Västmanlands läns allmänna försäkringskassa att det inte fanns något som talade mot att arbetsskadeanmälan hade gjorts, varför ärendet skulle handläggas som om anmälan hade kommit in år 1985.

text: I ett beslut den 3 oktober 1995 godkände Västmanlands läns allmänna försäkringskassa RS:s allergi som arbetsskada. Arbetsskadesjukpenning utbetalades för tiden den 23 – 29 maj 1990. Vidare beslutade försäkringskassan att inte bevilja RS ersättning enligt dåvarande 6 kap. 5 § lagen om arbetsskadeförsäkring (LAF) under den tid han genomgick utbildning på tekniskt gymnasium. Försäkringskassan ansåg att RS, med den utbildning och arbetslivserfarenhet som han hade, var direkt placerbar i arbete där han inte kom i kontakt med skärvätskor.

text: RS överklagade beslutet till Länsrätten i Västmanlands län. Länsrätten avslog överklagandet i en dom den 18 december 1997. RS överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i Stockholm. I ett beslut den 23 maj 2000 undanröjde kammarrätten den överklagade domen och visade målet åter till försäkringskassan för omprövning i sak enligt

text: 20 kap. 10 § lagen (1962:381)

text: om allmän försäkring (AFL). I beslutet anförde kammarrätten bl.a. följande.

text: SKÄL

text: Enligt 20 kap. 10 § AFL skall beslut av allmän försäkringskassa som har fattats av tjänstemän i ärenden om försäkring enligt denna lag omprövas av kassan, om det begärs av en enskild som beslutet angår och beslutet inte har meddelats med stöd av 10 a §. Vid omprövning får beslutet inte ändras till den enskildes nackdel.

text: Enligt 20 kap. 11 § AFL får ett beslut som har fattats av en tjänsteman hos försäkringskassan inte överklagas av en enskild innan beslutet har omprövats enligt 10 §. En enskilds överklagande av ett sådant beslut innan beslutet har omprövats skall anses som en begäran om omprövning enligt nämnda paragraf.

text: Bestämmelserna i 20 kap. 10-13 §§ AFL om omprövning och ändring av försäkringskassas beslut samt överklagande av försäkringskassas och domstols beslut har enligt 8 kap. 12 § LAF motsvarande tillämpning i ärende enligt denna lag.

text: Kammarrätten gör följande bedömning.

text: Försäkringskassans beslut den 3 oktober 1995 att inte bevilja RS ersättning enligt LAF under den tid han genomgick utbildning vid tekniskt gymnasium har, såvitt framgår av handlingarna, fattats av en tjänsteman hos försäkringskassan. Beslutet har inte omprövats av kassan. RS:s överklagande av beslutet skulle således ha ansetts som en begäran om omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL. Då länsrätten inte som andra instans kan pröva RS:s ansökan om ersättning enligt LAF under utbildningstid innan försäkringskassan fattat ett omprövningsbeslut i ärendet, borde länsrätten ha återförvisat målet till försäkringskassan för omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL. Eftersom så inte skett skall, som Riksförsäkringsverket anfört, länsrättens dom den 18 december 1997 undanröjas och målet återförvisas till kassan för omprövning i sak enligt 20 kap. 10 § AFL av beslutet den 3 oktober 1995.

text: Västmanlands läns allmänna försäkringskassa omprövade den 11 december 2000 sitt beslut den 3 oktober 1995 utan att ändra det. RS överklagade beslutet till Länsrätten i Västmanlands län. Länsrätten fann i en dom den 12 juli 2001 att RS:s utbildning på tekniskt gymnasium utgjorde en sådan rehabiliteringsåtgärd enligt 2 kap. 11 § AFL som var ägnad att förebygga nedsättning av arbetsförmågan. Eftersom RS på grund av åtgärden hade varit helt förhindrad att utföra förvärvsarbete skulle hans arbetsförmåga enligt 6 kap. 5 § LAF, i dess lydelse före den 1 januari 1992, anses helt nedsatt. RS var därför berättigad till ersättning under utbildningstiden. Målet återförvisades till försäkringskassan för handläggning.

text: Den 7 december 2001 beslutade dåvarande Dalarnas läns allmänna försäkringskassa, med anledning av länsrättens dom den 12 juli 2001, att bevilja RS livränta för perioderna den 12 september 1985 – 31 december 1988 och den 1 januari 1990 – 31 december 1994. Försäkringskassan fastställde livräntan enligt följande:

text: Tidsperiod Livräntebelopp

text: 1985-09-12—1985-12-31 120 000 kr

text: 1986-01-01—1986-12-31 119 025 kr

text: 1987-01-01—1987-12-31 101 061 kr

text: 1988-01-01—1988-12-31 54 806 kr

text: 1990-01-01—1990-12-31 18 210 kr

text: 1991-01-01—1991-12-31 25 368 kr

text: 1992-01-01—1992-12-31 35 440 kr

text: 1993-01-01—1993-12-31 155 576 kr

text: 1994-01-01—1994-12-31 99 652 kr

text: Ett sammanlagt livräntebelopp om 646 134 kr före skatteavdrag utbetalades till RS i januari 2002. Försäkringskassan beviljade inte livränta för perioden den 1 januari – 31 december 1989 eftersom RS:s arbetsförmåga under den perioden inte var nedsatt med minst en femtondel.

text: Anspråket

text: RS har genom sitt ombud, jur. kand. RH, i en skrivelse till Justitiekanslern begärt skadestånd av staten enligt följande.

text: 1. Ersättning med ett inte angivet belopp för bortfall av pensionspoäng under åren 1985 – 1994.

text: 2. Ersättning med 876 342 kr för upplupen dröjsmålsränta om 12 % fram till dess att livränta utbetalades den 18 januari 2002. Beloppet har beräknats med utgångspunkt från att förfallodagen för livräntebeloppen är den 1 januari varje år.

text: 3. Ersättning för tilläggsränta med 319 481 kr beräknat från datum för utbetalning av livränta till och med ett stipulerat slutregleringsdatum hos Justitiekanslern som har antagits vara den 18 januari 2005.

text: 4. Ersättning med ett inte angivet belopp för påförda merkostnader jämte ränta för studielån hos Centrala studiestödsnämnden (CSN) som RS tvingades att ta till följd av försäkringskassans underlåtenhet att utreda hans rätt till livränta. Restskulden uppgår till 55 030 kr.

text: 5. Ersättning för kostnader för juridiskt bistånd med 16 216 kr, vilka har varit nödvändiga för att tillvarata RS:s rätt till ersättning enligt LAF.

text: RS har till stöd för sitt anspråk anfört i huvudsak följande. Försäkringskassan har en utredningsskyldighet som följer av förvaltningsrättsliga principer och gällande rätt. Försäkringskassan har genom sin underlåtenhet att utreda hans rätt till livränta orsakat honom ekonomisk skada enligt yrkandena. Vidare har försäkringskassan tillfört uppgifter till ärendet som inte har kommunicerats med honom innan beslut har fattas i socialförsäkringsnämnden. Försäkringskassan har dessutom fattat felaktiga beslut i fråga om rätten till livränta/arbetsskadeersättning.

text: Utredningen

text: Försäkringskassan, Huvudkontoret, har i ett yttrande anfört bl.a. följande.

text: Den arbetsskadeanmälan som RS uppger att hans arbetsgivare lämnat in till lokalkontoret i Säter har aldrig återfunnits. Av handlingarna framgår att RS under år 1994 kontaktat flera lokalkontor och efterhört ärendets framskridande. Genom att inte vidta erforderliga åtgärder vid dessa tillfällen har försäkringskassorna gjort sig skyldiga till försummelser som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande.

text: Försäkringskassans beslut den 3 oktober 1995 ändrades inte av länsrätten. Kammarrätten undanröjde länsrättens dom och visade målet åter till försäkringskassan för omprövning i sak. Vid denna omprövning ändrades inte beslutet.

text: Mot den bakgrunden finns det anledning anta att dåvarande Västmanlands läns allmänna försäkringskassa, även om RS:s yrkande om livränta under utbildning skulle ha prövats tidigare, inte skulle ha beviljat honom sådan livränta. Det förhållandet att länsrätten vid överklagandet av omprövningsbeslutet beviljade RS livränta under utbildning föranleder inte någon annan bedömning. Göteborgs och Västmanlands läns allmänna försäkringskassors försummelser har därför inte medfört någon förmögenhetsskada för RS. Enligt försäkringskassans mening har RS inte heller haft behov av ombud för att komma till sin rätt. RS bör därför inte beviljas skadestånd.”

text: Försäkringskassan, Länskontoret Västmanland, har i ett yttrande anfört bl.a. följande.

text: Försäkringskassan har efter att kopia av den försvunna arbetsskadeanmälan inkommit tagit ställning till arbetsskadesjukpenning under utbildningstiden. Kassan beslutade att inte bevilja arbetsskadesjukpenning under utbildningstiden då utbildningen inte ansågs vara en nödvändig rehabiliteringsåtgärd för att RS skulle återfå arbetsförmåga och därmed försörja sig själv. RS ansågs direktplacerbar i ett arbete där han ej kom i kontakt med skärvätskor. Med denna bedömning av RS:s arbetsförmåga saknades anledning att initiera en livränteprövning.

text: Den försvunna arbetsskadeanmälan borde naturligtvis på ett mycket tidigare stadium ha återupprättats och handlagts av det kontor som RS vid tidpunkten för sitt yrkande tillhörde. Västmanlands Försäkringskassa uppmärksammade detta genom RS:s JO-anmälan och en kopia av arbetsskadeanmälan inkom till försäkringskassan. Fördröjningen som detta innebar bedöms inte ha inneburit någon ekonomisk skada för RS. […]

text: Beslutet den 3 oktober 1995 försågs av misstag med överklagandehänvisning i stället för omprövningshänvisning. Beslutet omprövades inte av försäkringskassan när RS överklagade det. Ärendet skickades till länsrätten, som inte heller uppmärksammade att de var fel instans utan avkunnade dom och avslog yrkandet. Det var först kammarrätten som såg att omprövning borde ha skett och återförvisade ärendet den 23 maj 2000. Ärendet omprövades av försäkringskassan och beslutet ändrades inte. Eftersom försäkringskassans beslut och länsrättens dom fram till detta datum varit negativa förelåg ingen ekonomisk förlust för RS.

text: Efter att länsrätten i dom den 12 juli 2001 ändrat försäkringskassans beslut och ansett att arbetsskadesjukpenning ska beviljas för perioden 850618-930630 samt att försäkringskassan ska pröva rätten till livränta eller rehabiliteringsersättning under utbildningstiden efter den 30 juni 1993 beslutade socialförsäkringsnämnd i Dalarna den 28 september 2001 om livränta.

text: Eftersom försäkringskassans uppfattning i ärendet har varit att rätt till ersättning under utbildningstiden inte förelåg fram till den tidpunkt då domstolen meddelade en annan uppfattning genom sin dom den 12 juli 2001 har någon ekonomisk ersättning inte kunnat utbetalas från försäkringskassan. Domar från länsrätten och kammarrätten har sedan de meddelats handlagts skyndsamt.

text: De brister som redogjorts för i handläggningen, sent upprättad arbetsskadeanmälan och fel besvärshänvisning, bedöms inte ha inneburit någon olägenhet eller ekonomisk skada för RS. Om prövning av rätt till ersättning under utbildningstiden hade gjorts 1985 när arbetsskadeanmälan skulle ha inkommit bör underlaget ha varit detsamma som vid senare prövning 1995 och denna prövning resulterade i att försäkringskassan inte ansåg att rätt till ersättning förelåg. […]”

text: RS har inkommit med synpunkter med anledning av yttrandena och därvid anfört bl.a. följande. Försäkringskassan har underlåtit att utreda och fatta beslut i fråga om huruvida livränta/arbetsskadesjukpenning skulle utges till honom. Denna försummelse har lett till att han har fått felaktig pensions- och sjukpenninggrundande inkomst, felaktig framtida pensionsersättning och felaktigt skatteuttag för år 2001. Vidare har underlåtenheten orsakat honom kostnader i form av lån hos CSN, vilka inte hade uppkommit om försäkringskassan hade fattat beslut i laga ordning och i rätt tid. Försäkringskassan har därutöver felaktigt fattat beslut i fråga om livränta. Beslutet har inte tillkommit i laga ordning eftersom det inte har omprövats av socialförsäkringsnämnd.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt

text: 3 kap. 2 §

text: denna lag svarar staten för bl.a. ren förmögenhetsskada som uppkommer till följd av fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Fel eller försummelse

text: Jag har uppfattat RS:s anspråk på så sätt att han gör gällande att försäkringskassan har gjort sig skyldig till skadeståndsgrundande fel eller försummelse genom att (1) inte i rimlig tid ta ställning till hans arbetsskadeanmälan och pröva frågan om livränta, (2) underlåta att på föreskrivet sätt ompröva beslutet den 3 oktober 1995 samt (3) fatta ett felaktigt beslut den 3 oktober 1995.

text: Försäkringskassan har inte ifrågasatt att RS gjorde en arbetsskadeanmälan under år 1985. Jag utgår därför från detta förhållande vid bedömningen. I ärendet har vidare klarlagts att anmälan av någon anledning förkom hos försäkringskassan samt att försäkringskassan, trots flera påpekanden från RS, inte prövade anmälan förrän den 3 oktober 1995. Genom att inte i rimlig tid ta ställning till RS:s begäran har försäkringskassan gjort sig skyldig till skadeståndsgrundande försummelse.

text: Det är vidare utrett att Försäkringskassans i Västmanlands län beslut den 3 oktober 1995 fattades av en tjänsteman. RS:s överklagande av beslutet borde därför, i enlighet med den bedömning som Kammarrätten i Stockholm gjorde i beslutet den 23 maj 2000, ha blivit föremål för omprövning av socialförsäkringsnämnden hos försäkringskassan. Kassans underlåtenhet att ompröva beslutet får anses utgöra ett klart förbiseende av en tvingande förfaranderegel. Jag finner därför att försäkringskassans handläggning även i detta avseende har varit felaktig på ett sådant sätt att det grundar skadeståndsansvar för staten.

text: När det slutligen gäller försäkringskassans bedömning av RS:s arbetsskadeanmälan kan konstateras att en prövning av huruvida olika förmåner skall utgå enligt socialförsäkringssystemet nästan alltid ytterst bygger på bedömningar av medicinskt slag vilka ofta är av grannlaga natur. Att skilda bedömningar görs vid olika tillfällen och i olika instanser kan bero på att det har kommit fram nya omständigheter. Men det kan också bero på att olika bedömningar gjorts utifrån samma faktaunderlag. Att en försäkringskassa omprövar ett tidigare beslut eller att ett överklagande leder till att en domstol ändrar eller upphäver det överklagade beslutet innebär alltså inte i sig att något skadeståndsgrundande fel har begåtts. Endast vid grava felbedömningar finns det utrymme att utkräva ett skadeståndsrättsligt ansvar, jfr

text: NJA 1994 s. 654

text: . Försäkringskassans beslut i frågan om RS var berättigad till ersättning under utbildningstiden kan mot denna bakgrund inte sägas ha utgjort någon överträdelse av en klar rättsregel eller i övrigt ha innefattat någon uppenbar felbedömning av frågan om RS var berättigad till ersättning under utbildningstiden. RS kan alltså inte tillerkännas skadestånd på den grunden att försäkringskassans beslut i sig skulle ha varit felaktigt i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Jag går över till att pröva om RS har lidit någon skada med anledning av försäkringskassans felaktiga handläggning. Utgångspunkten för denna bedömning är att det åligger den som begär skadestånd att visa att en skada har inträffat och hur stor skadan är.

text: Bortfall av pensionspoäng

text: RS har gjort gällande att han till följd av försäkringskassans dröjsmål med att pröva hans ärende har förlorat pensionspoäng. Han har dock inte närmare utvecklat på vilket sätt han har lidit skada i detta avseende eller lagt fram någon utredning som visar vilken skada som har uppkommit och hur stor den i så fall är. Jag finner därför att det på föreliggande utredning inte är möjligt att tillerkänna RS ersättning i denna del.

text: Dröjsmålsränta

text: RS har vidare begärt ersättning motsvarande ränta om 12 procent på den retroaktiva utbetalningen av livränta från den 1 januari 1986 till den 18 januari 2002.

text: När det gäller skyldighet att erlägga ränta bör framhållas att

text: räntelagen

text: gäller endast inom förmögenhetsrättens område. Det finns inte någon i lag eller annan författning stadgad skyldighet för staten att betala ränta på retroaktivt utbetalda ersättningar enligt AFL. Ersättning för ränteförlust kan dock utgå som skadestånd om förutsättningarna för skadeståndsansvar är uppfyllda.

text: Jag har ovan funnit att försäkringskassan har gjort sig skyldig till skadeståndsgrundande fel eller försummelse genom att dels underlåta att i rimlig tid ta ställning till RS:s anmälan om arbetsskada, dels underlåta att ompröva beslutet den 3 oktober 1995 efter RS:s överklagande. Om försäkringskassan hade prövat anmälan inom rimlig tid och omprövat beslutet i laga ordning i samband med överklagandet, skulle frågan om RS:s rätt till arbetsskadeersättning eller livränta ha varit slutligt avgjord betydligt tidigare än vad som blev fallet. Att med någon säkerhet fastställa när detta skulle ha kunnat ske låter sig dock inte göras. En rimlig utgångspunkt är att försäkringskassan borde ha kunnat pröva arbetsskadeanmälan i vart fall i juli 1986. Vidare får det antas att försäkringskassan då hade kommit fram till samma slutsats som man gjorde i beslutet den 3 oktober 1995. Hur överinstanser efter överklaganden skulle ha bedömt saken är förstås omöjligt att uttala sig om. Med hänsyn till att det från försäkringskassans beslut den 3 oktober 1995 till kammarrättens beslut den 23 maj 2000 förflöt en tid om cirka fyra och ett halvt år, får det – under antagande att såväl försäkringskassan som länsrätten hade funnit att RS inte var berättigad till livränta men att kammarrätten hade funnit att så var fallet – i vart fall anses ha funnits förutsättningar att bevilja RS livränta redan i december 1990. Utbetalningar av livränta hade då kunnat påbörjas i januari 1991.

text: Den förmögenhetsskada som RS har orsakats till följd av försäkringskassans fördröjda handläggning och underlåtna omprövning får anses motsvara vad han skulle ha fått i ränta om löpande utbetalningar av livränta efter avdrag för därpå belöpande preliminär skatt hade gjorts räntebärande i bank under tiden januari 1991 – januari 2002. Det finns inte någon närmare utredning om storleken på denna ränteförlust. Räntan får i enlighet med den praxis som Justitiekanslern tillämpar anses motsvara Riksdagens reporänta. RS skall därför tillerkännas ersättning motsvarande ränta på livräntebeloppet enligt en räntesats som motsvarar reporäntan under den angivna tiden.

text: Det får ankomma på Försäkringskassan, Huvudkontoret, att göra de beräkningar som behövs för att fastställa det exakta beloppet på skadeståndet.

text: Tilläggsränta

text: RS har också begärt ersättning för ”tilläggsränta” med 319 481 kr beräknat från datum för utbetalning av livränta till och med ett stipulerat slutregleringsdatum hos Justitiekanslern som har antagits vara den 18 januari 2005.

text: Det saknas rättslig grund för att tillerkänna RS ersättning för ränta på det sätt han har yrkat i denna del. På fordringar som avser skadestånd utgår dock enligt

text: 4 § tredje stycket räntelagen (1975:635)

text: ränta på förfallet belopp från den dag som infaller trettio dagar efter det att krav på ersättning har framställts. RS:s anspråk på skadestånd kom in hit den 20 januari 2005. Jag finner därför att ränta skall utgå på det skadestånd som RS tillerkänns genom detta beslut från den 20 februari 2005 till dess betalning sker.

text: Kostnader för studielån

text: Enbart det förhållandet att RS har tagit studielån hos CSN för att finansiera sina studier har inte medfört att han orsakats någon ekonomisk skada. Av utredningen i ärendet framgår inte om eller i vilken utsträckning han med avseende på studielånen har orsakats kostnader i form av ränta eller annat som kan utgöra ersättningsgill skada. Anspråket i denna del kan därför inte bifallas.

text: Juridiskt biträde i förvaltningsprocessen

text: Försäkringskassans felaktiga handläggning får anses ha medfört att RS har orsakats skada genom att han har behövt anlita ett juridiskt biträde för att komma till sin rätt i förvaltningsprocessen. Han skall därför ersättas för sina ombudskostnader. Det begärda beloppet i denna del framstår som skäligt.

type: avgorande


title: Anmälan med anledning av att tidningen Värnpliktsnytt publicerat en artikel som beskrev hur värnpliktiga inom Försvarsmakten genom missbruk av övervakningskameror fotograferat badande eller lätt klädda kvinnor inom ett skärgårdsområde; ifrågasatt brott mot tryckfrihetsförordningen; brott mot tystnadsplikt, m.m.

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern vidtar ingen ytterligare åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Tidningen Värnpliktsnytt innehöll i nr 19/20 december 1997 en artikel i vilken det redogjordes för att "försvaret" tagit närgångna fotografier av turister i intima situationer, bl.a. "nakna tjejer". Bilderna som tydligen tagits i hemlighet utan de avbildades vetskap spreds bland värnpliktiga som gjorde sin militärtjänst vid kustartilleriet i Karlskrona. Bilderna uppgavs vara tagna med hjälp av avancerade övervakningskameror som försvaret anskaffat till vissa spaningsplatser bl.a. för att bevaka att farlederna i Karlskrona skärgård inte utnyttjades för främmande militära aktiviteter. Videoband eller bilder från sådana band skulle ha förts ut från spaningsplatserna och satts i omlopp bland de värnpliktiga. Reportaget illustrerades med några bilder av förhållandevis integritetskänslig karaktär, bl.a. bilder av lätt klädda kvinnor som tydligen var ovetande om att de fotograferades och återgetts badande eller på väg att byta kläder.

text: Anmälan m.m.

text: Företrädare för de militära myndigheterna på platsen (Fjärde Kustartilleribrigaden med Karlskrona Kustartilleriregemente) vände sig med anledning av artikeln till Polismyndigheten i Blekinge län som upprättade en anmälan i saken rörande ifrågasatt sekretessbrott m.m. Anmälan har därefter överlämnats hit av Åklagarkammaren i Karlskrona med en skrivelse den 9 februari 1998 och en begäran om prövning av huruvida det inträffade kunde anses innefatta ett tryckfrihetsbrott.

text: Efter remiss har Försvarsmakten, Högkvarteret, Juridiska avdelningen, avgett yttrande till Justitiekanslern och därvid besvarat ett antal preciserade frågeställningar av betydelse för Justitiekanslerns bedömning av det inträffade ur ett tryckfrihetsrättsligt perspektiv. En kopia av remissen och Försvarsmaktens yttrande bör fogas till detta beslut som bilaga 1 och 2 (här uteslutna).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: Tidningen Värnpliktsnytt är en tryckt periodisk skrift för vilken gäller utgivningsbevis. Den omfattas givetvis liksom andra tryckta periodiska skrifter av

text: tryckfrihetsförordningens

text: (TF:s) regelsystem. Uppgiftslämnandet till tidningen (dvs. överlämnandet av bilderna) och publiceringen av dem skall således bedömas utifrån TF:s regler. Detta sätter också gränser för den efterforskning som kan bedrivas för att klarlägga eventuella överträdelser av reglerna.

text: Utredningen har inte givit full klarhet i hur företrädare för tidningen Värnpliktsnytt kommit över det aktuella bildmaterialet. Jag anser mig emellertid på grundval av tillgängliga uppgifter ha att utgå ifrån att det överlämnats till tidningen av någon värnpliktig som genom sin tjänstgöring vid en spaningsplats med tillgång till övervakningsutrustning varit i tillfälle att disponera bildmaterialet och lämna över det till tidningen.

text: Vad jag har att ta ställning till i detta ärende rör alltså frågan om överlämnandet av och publiceringen i tidningen Värnpliktsnytt av de aktuella bilderna kan anses innefatta något brott mot TF och mot den sekretessreglering som gäller bl.a. för att skydda vårt försvar.

text: Jag har däremot inte sett det som min uppgift att bedöma hur bilder från övervakningskameror har kunnat föras ut från spaningsplatserna på sätt som skett. Det får ankomma på de militära säkerhetsorganen att utarbeta sådana rutiner att missbruk av bildmaterialet kan undvikas. Uppenbarligen finns det här utrymme för en skärpt kontroll.

text: När det gäller att bedöma lämpligheten i det inträffade behöver inget annat sägas än att det naturligtvis är helt oacceptabelt att personer som för rekreationsändamål sökt sig till skärgårdsområdena i Blekinge skall behöva riskera att de ovetandes avbildas i situationer som kan uppfattas som integritetskänsliga, t.ex. i samband med bad, klädbyte m.m. Jag har noterat att Försvarsmakten i sitt yttrande gett uttryck för samma synsätt och avser att vidta åtgärder för att förhindra ett upprepande.

text: Beträffande de integritetshänsyn som gör sig gällande vid den aktuella typen av kameraövervakning och avvägningen häremellan och samhällsintressen av annat slag t.ex. försvarsintresset kan jag här hänvisa också till Justitiekanslerns ärenden med dnr

text: resp. 3276-93-25 samt Överbefälhavarens rapport den 20 december 1993 rörande användningen av vissa spaningssystem av likartat slag i Vaxholmsområdet (JUR H 64:8467)

text: Jag övergår därmed till den tryckfrihetsrättsliga prövningen av saken.

text: Något om den gällande regleringen

text: För en bedömning av det tillåtliga i det som inträffat är bl.a. följande regler av betydelse.

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF skall det stå envar fritt att, i alla de fall då ej annat är föreskrivet i TF, meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift till författare eller annan som är upphovsman till framställning i skriften, till skriftens utgivare eller, om för skriften finns särskild redaktion, till denna eller till företag för yrkesmässig förmedling av nyheter eller andra meddelanden till periodiska skrifter. Ingen får enligt

text: 1 kap. 3 §

text: TF åtalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadeståndsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan därtill i annan ordning eller i annat fall än TF medger.

text: Denna s.k. meddelarfrihet innebär som regel en frihet från ansvar för ett sådant handlande som eljest skulle innefatta brott mot gällande sekretessreglering. Regeln är emellertid inte utan undantag. De undantag från den principiella meddelarfrihet som råder finns uppställda i

text: 7 kap. 3 § första stycket

text: TF.

text: Om någon lämnar ett meddelande som avses i 1 kap. 1 § tredje stycket och som är avsett att publiceras och därigenom gör sig skyldig till 1) högförräderi, spioneri, grovt spioneri, grov obehörig befattning med hemlig uppgift, uppror, landsförräderi, landssvek eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott; 2) uppsåtligt oriktigt utlämnande av allmän handling som ej är tillgänglig för envar eller tillhandahållande av sådan handling i strid med myndighets förbehåll vid dess utlämnande eller 3) uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt i de fall som anges i särskild lag gäller om ansvar härför vad i vanlig lag är stadgat.

text: Den särskilda lag som åsyftas i tredje stycket 3) är

text: sekretesslagen (1980:100)

text: närmare bestämt bestämmelserna i dess 16 kapitel.

text: Uppgiftslämnaren kan således i en sådan undantagssituation som här angetts komma att straffas för något angivet brott mot rikets säkerhet enligt

text: 19 kap.

text: brottsbalken

text: eller för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: som kan begås genom att en allmän handling för vilken råder sekretess lämnas ut eller genom att en s.k. kvalificerad tystnadsplikt överträds. I övrigt är emellertid ett åsidosättande av sekretessregleringen i samband med uppgiftslämnande för publicering straffritt.

text: När det gäller ansvar för själva publiceringen av en uppgift kan ansvar ifrågakomma enligt reglerna i 7 kap.4 och 5 §§ TF. Vad som här ligger närmast till hands att erinra om är brottet obehörig befattning med hemlig uppgift (7 kap. 4 § 4), uppsåtligt offentliggörande av en allmän handling för vilken sekretess råder eller offentliggörande av en uppgift för vilken råder en kvalificerad tystnadsplikt (7 kap. 5 § 1. och 2) allt under förutsättning att gärningen begås genom tryckt skrift.

text: Ansvar för publiceringen av bilderna

text: Försvarsmakten har som svar på mina frågor i det avseendet uttalat att de bilder som publicerats i tidningen inte innehåller några uppgifter som röjer något förhållande av betydelse för försvarsmakten. Inte heller har det inneburit något men för försvarsmakten eller för rikets säkerhet att tidningen publicerat bilderna. Då bilderna således inte kan anses omfattade av någon sekretess och inte heller eljest innehållit några uppgifter av betydelse för försvaret kan ansvar för deras publicering inte ifrågakomma enligt 7 kap. 4 § 4 eller 7 kap. 5 § 1 och 2. Jag saknar därmed anledning att närmare gå in på frågan om utgivaren för tidningen Värnpliktsnytt kan anses ha varit i allmän tjänst eller inte vilket i en av de här diskuterade situationerna är ett ytterligare rekvisit för straffbarhet (jfr 7 kap. 5 § 1).

text: Överlämnandet av bilder

text: Vad som förekommit i detta ärende ger också anledning att pröva om någon överträdelse av meddelarfrihetsregleringen har skett genom att förbudet mot röjande av uppgift som innefattar vissa allvarligare brott mot rikets säkerhet, 7 kap. 3 § första stycket 1 eller förbudet mot uppsåtligt utlämnande av allmän handling för vilken råder sekretess, 7 kap. 3 § första stycket 2, har överträtts (från det tredje fallet i paragrafen kan här bortses).

text: De aktuella bilderna härrör såvitt kan förstås från videoband som används i de övervakningskameror som finns uppsatta på spaningsplatserna. Den information som förmedlas vid uppspelning av banden kan att döma av Försvarsmaktens yttrande vara av ett sådant slag att sekretess enligt

text: 2 kap. 2 § sekretesslagen

text: kan gälla för uppgifter på banden (jfr yttrandet punkt 4). Uppgifterna kan också vara av ett sådant slag att ett obehörigt röjande av dem enligt Försvarsmaktens bedömning kan innefatta brottet obehörig befattning med hemlig uppgift (jfr yttrandet punkten 4).

text: Exakt vilka bilder som har funnits på de band som har lämnats ut till företrädare för Värnpliktsnytt är inte känt. Det finns emellertid inte anledning att tro annat än att det är fråga om bilder av det slag som har publicerats i tidningen eftersom själva avsikten med reportaget torde ha varit att belysa det missbruk av bilderna som uppstått bland de värnpliktiga genom att bilder av badande kvinnor satts upp i logementsskåp m.m.. De bilder som faktiskt har publicerats och vars innehåll kan bedömas ur sekretessynpunkt har enligt vad som framkommit vare sig direkt eller indirekt röjt uppgifter av hemlig art.

text: Meddelarfriheten bryts inte vid alla brott som kan begås och som berör försvaret eller rikets säkerhet. Att notera är t.ex. att (förutom andra allvarligare brott som spioneri m.m.) endast brottet grov obehörig befattning med hemlig uppgift (

text: 19 kap. 8 § brottsbalken

text: ) innebär att meddelarfriheten får vika medan detta inte är fallet om endast brott av normalgraden har begåtts (19 kap. 7 §).

text: Jag har redan tidigare med stöd av Försvarsmaktens yttrande kunnat konstatera att de bilder som faktiskt har publicerats inte innehåller några uppgifter av hemlig art.

text: Inte heller finns det enligt min mening tillräcklig anledning att anta att andra bilder, med för försvaret känsligare information, har spritts på ett sådant sätt att ansvar för grov obehörig befattning med hemlig uppgift skulle ifrågakomma genom att videoband eller delar av dem förts ut från spaningsplatserna och överlämnats till tidningen. Bedömningen av frågan om något åsidosättande av förbudet mot överlämnande av allmän handling för vilken råder sekretess ägt rum ter sig mera tveksam. Det kan naturligtvis inte helt uteslutas att det på någon bild funnits sådan information som Försvarsmakten ansett kunnat åtminstone indirekt ha haft betydelse för försvaret och som därmed skulle kunna bedömas ha omfattats av sekretess. Oavsett hur det förhåller sig därmed finns det emellertid enligt min mening inte anledning anta att de värnpliktigas uppsåt omfattat att hemlig uppgift skulle lämnas ut. Det ter sig tämligen avlägset att föreställa sig att "badbilder" av här avsett slag skulle kunna ha någon betydelse ur militär säkerhetssynpunkt. De värnpliktiga har säkert för sin del inte insett detta utan gärningarna torde ha begåtts av oaktsamhet. Att av oaktsamhet för publicering lämna ut en allmän handling som innehåller en sekretessbelagd uppgift är inte straffbart.

text: Det finns därmed sammanfattningsvis inte någon grund för att i straffrättslig ordning vidta åtgärder mot den eller de värnpliktiga som kan ha fört ut banden med de aktuella bilderna eller andra bilder med ett inte närmare känt innehåll och överlämnat dem till företrädare för tidningen Värnpliktsnytt.

text: Övervakningsutrustningen

text: Det har framkommit att militären inte haft tillstånd av länsstyrelsen till den aktuella kameraövervakningen. Sådant tillstånd krävs emellertid ej i sådana fall där övervakningen sker av en anläggning som utgör skyddsobjekt. I det här fallet har övervakningen emellertid inte avsett själva spaningsplatserna (anläggningarna) utan snarare vattenområdena utanför anläggningarna. Det kan då hävdas att tillstånd krävts för en sådan övervakning.

text: Jag har också erfarit att Länsstyrelsen i Blekinge län genom ett beslut den 22 juni 1998 utfärdat tillstånd för Karlskrona Kustartilleriregemente och Andra Kustartilleribrigaden att bruka övervakningskamera för sådana anläggningar som torde avses i ärendet här (dnr 652-482-98).

text: Det får närmast ankomma på länsstyrelsen som har tillsyn över att kameraövervakningsbestämmelserna efterlevs att klara ut huruvida någon överträdelse av reglerna skett innan tillståndet gavs. Jag finner för egen del inte skäl att vidare uppehålla mig vid den frågan. En kopia av detta beslut bör tillställas länsstyrelsen för kännedom.

text: Ärendet är därmed avslutat här.


title: Remissyttrande över promemorian En anpassad försvarsunderrättelseverksamhet (Ds 2005:30)

text: Försvarsdepartementet har anmodat Justitiekanslern att avge yttrande över den inom departementet upprättade promemorian. Jag får med anledning därav anföra följande.

text: Promemorian redovisar de överväganden som har gjorts för att anpassa försvarsunderrättelseverksamheten till de växande underrättelsebehoven inom utrikes-, försvars- och säkerhetspolitiken och de förändringar av den rättsliga regleringen som denna anpassning ansetts ge anledning till. Jag har i första hand granskat den del av promemorian (kapitel 5) som behandlar inhämtning av information genom signalspaning som bedrivs av Försvarets radioanstalt.

text: Avgränsningen av försvarsunderrättelseverksamhet

text: I promemorian föreslås några ändringar i dels den lagparagraf som anger huvudlinjerna för försvarsunderrättelseverksamheten (1 § lagen – 2000:130 – om försvarsunderrättelseverksamhet), dels den bestämmelse som drar upp gränsen mellan försvarsunderrättelseverksamhet och polisiär verksamhet (4 §). Justitiekanslern ställer sig i huvudsak bakom de överväganden som görs i det ifrågavarande avsnittet i promemorian (4.3.2). Några frågetecken finns dock.

text: Ett av förslagen är att upphäva den särskilda föreskriften i 1 § första stycket om att försvarsunderrättelseverksamhet inrymmer ”att, enligt vad regeringen närmare bestämmer, medverka med underrättelser för att stärka samhället vid svåra påfrestningar på samhället i fred”. Det sägs i författningskommentaren (s. 171) att föreskriften inte behövs eftersom detta område kommer att täckas av det nya uttrycket ”yttre hot mot landet”, vilket föreslås ersätta det nuvarande uttrycket ”yttre militära hot mot landet”. Justitiekanslern vill ifrågasätta om bedömningen är riktig. Att det finns ”svåra påfrestningar på samhället” som inte utgör ”yttre hot mot landet” torde stå klart. Naturkatastrofer är ett exempel. Utan att ta ställning till om regeringen borde kunna ge uppdrag åt försvarsunderrättelsetjänsten i sådana situationer, vill Justitiekanslern sålunda påpeka att en befintlig möjlighet för regeringen tas bort utan närmare överväganden.

text: Också förslaget om att försvarsunderrättelseverksamhet endast får avse ”utländska förhållanden” torde i varje fall formellt sett innebära en inskränkning jämfört med i dag (1 § tredje stycket). Och kanske kan det diskuteras om inte t.ex. ett terrorhot riktat mot landet som sådant eller mot dess demokratiska styre borde kunna mötas med försvarsunderrättelseverksamhet även beträffande vissa svenska förhållanden. När det gäller terroristorganisationer framstår det sålunda inte som givet att inte t.ex. signalspaning i vissa fall borde kunna ske i försvarets regi även mot celler inom organisationen som har sin verksamhet förlagd till Sverige. Det avgörande för gränsdragningen mot polisiär verksamhet borde väl i princip vara om det rör sig om ett yttre hot mot landet.

text: När det gäller gränsdragningen mot polisiär verksamhet föreslås i 4 § andra stycket att försvarsunderrättelseverksamhet skall få bedrivas, så länge den inte riktas mot fysiska personer, för kartläggning av utländska förhållanden som innebär yttre hot mot landet. Med hänsyn till behovet av att anpassa försvarsunderrättelseverksamheten till de hot som numera kan uppstå mot landet är det enligt Justitiekanslerns mening nödvändigt att denna underrättelsesverksamhet får avse också vissa åtgärder som även ligger inom ramen för polisiär verksamhet. Såtillvida är förslaget väl motiverat. Frågan är dock vad som i detta sammanhang skall avses med ”yttre hot mot landet”. På s. 89 i promemorian talas om ”intresset av att försvarsunderrättelseverksamheten ändå kan inriktas på yttre hot i form av kriminalitet”. Och på s. 173 sägs att bestämmelsen markerar ”att avgränsningen mot den polisiära verksamheten inte skall hindra att försvarsunderrättelseverksamheten ändå kan inriktas mot yttre hot i form av kriminalitet”. Det intryck man får av dessa uttalanden är att man inte fäster så stor vikt vid att det skall vara fråga om hot mot landet, dvs. sådana hot som en försvarsunderrättelseverksamhet i princip skall begränsa sig till. Enligt Justitiekanslern borde det klart sägas ifrån att försvarsunderrättelsetjänsten inte skall ägna sig åt sådana polisiära uppgifter som exempelvis går ut på att avslöja grov brottslighet som visserligen är mycket allvarlig men som inte utgör något ”hot mot landet” i egentlig mening. Annars torde det finnas en risk, både att kravet på ett ”yttre hot mot landet” urholkas och att överlappningen mellan försvarsunderrättelseverksamhet och den motsvarande polisiära verksamheten blir alltför omfattande.

text: Förslaget till lag (2006:000) om signalspaning

text: Den tekniska utvecklingen har inneburit att överföringen av signaler vid utnyttjande av telefoni, dataöverföring m.m. numera i huvudsak sker genom tråd (kabel). Detta har ställt krav på ett uttryckligt lagstöd för att signalspaning även skall kunna avse denna typ av signaler och kunna bedrivas på ett godtagbart sätt och i reglerade former. Förslaget kommer till uttryck i en ny lag om signalspaning och i en därtill anknytande förordning.

text: Reglerna i lagen om signalspaning är av särskilt intresse för Justitiekanslern i dennes roll som ensam åklagare på tryck- och yttrandefrihetsområdet och genom de återverkningar som förslaget får för medierna och för den fria informationsinhämtningen. Det kan erinras om att Justitiekanslerns roll också innefattar en skyldighet att övervaka att de viktiga reglerna om meddelarfrihet och anonymitetsskydd inte träds för när och att ingripa med åtal om så skulle ske.

text: Sådan signalspaning som avses med förslaget innebär naturligtvis stora risker för intrång i den enskildes personliga integritet, vilket också understryks i promemorian. Därför föreslås vissa regler som avser att säkerställa skyddet för den enskilde eller i varje fall att se till att det intrång som det trots dessa regler blir fråga om kan anses ligga på en godtagbar nivå med hänsyn till de viktiga intressen som signalspaningen ytterst syftar till att uppfylla, t.ex. inom området för terroristbekämpning och vid andra yttre hot mot vårt land.

text: Jag vill allmänt ställa mig bakom de överväganden som görs i promemorian och som tydligt styrts av en uppriktig önskan att åstadkomma en godtagbar avvägning mellan viktiga motstående intressen. Samtidigt står det klart att signalspaningens återverkningar på massmedieområdet har tydliga avigsidor som det är svårt att finna någon lösning på.

text: Inhämtningen av signaler avser i princip alla signaler och all information som förs till gränsen av en importör och som kabeloperatörerna åläggs att föra vidare till vissa samverkanspunkter där Försvarets radioanstalt kan få tillgång till dem. Inhämtningen sker automatiskt men avgränsas genom sökbegrepp som inte får vara hänförliga till en viss person om inte det är av synnerlig vikt för verksamheten. Det står emellertid klart att de avgränsningar som har gjorts inte kan garantera t.ex. att ett samtal mellan en meddelare och en journalist inte fångas upp och spelas in även om signalspaningen inte uttryckligen riktas mot personer verksamma inom medierna. Reglerna om anonymitetsskydd och efterforskningsförbud kan alltså komma att brytas igenom.

text: I promemorian uttalas att det ideala vore om inhämtning som berör massmedieområdet förbjöds (s. 147). Eftersom inhämtningen är automatisk och söknycklarna inte kan göras tillräckligt förfinade kan ett sådant förbud dock inte upprätthållas. Det går inte heller av praktiska och tekniska skäl att avbryta inhämtningen enligt den bedömning som görs i promemorian. Jag har inte något underlag för att göra någon annan bedömning för egen del. Den lösning som promemorian föreslår är därför att materialet omedelbart skall förstöras sedan det uppdagats att detta berör och står i konflikt med det av grundlagarna omgärdade området för informationsfriheten m.m.

text: Lösningen kommer till uttryck i 7 § b) i den föreslagna lagen om signalspaning. En upptagning eller uppteckning av uppgifter skall omgående förstöras om den omfattar uppgifter för vilka tystnadsplikt gäller enligt TF eller YGL eller om inhämtningen är oförenlig med reglerna om meddelarskydd.

text: Eftersom man inte gärna kan tänka sig att helt förbjuda signalspaning riktad mot trådburen information anser jag att lösningen får godtas även om den i viss mån innebär att ett intresse offras till förmån för ett annat. En förutsättning för att lösningen skall kunna godtas är dock enligt min mening att reglerna i 7 § och i 8 § – som behandlar rätten att rapportera underrättelser som erhållits vid signalspaning – förstås så att alla uppgifter som omfattas av grundlagsskyddet skall förstöras och inte får rapporteras vidare oavsett om upptagningen i övrigt innehåller uppgifter som kan vara intressanta ur underrättelsesynpunkt, jfr s. 179.

text: I promemorian behandlas även annan kommunikation som är på olika sätt privilegierad av lagstiftaren och som kan avslöjas med signalspaning. Justitiekanslern vill ifrågasätta om slutsatsen i promemorian (s. 150), att det inte behövs några begränsningar i fråga om signalspaningen såvitt gäller dessa kategorier, är riktig. Antag t.ex. att det vid signalspaningen framkommer uppgifter som en brottsmisstänkt person lämnar till sin advokat och om vilka denne inte får höras om som vittne (

text: 36 kap. 5 § andra stycket rättegångsbalken

text: ). Om uppgifterna blir kända kan de åberopas i en rättegång och förbudet mot att höra advokaten som vittne neutraliseras därmed. Att uppgifterna inte får rapporteras (se s. 151 i promemorian) hindrar inte en sådan användning. Justitiekanslern anser att det därför måste övervägas att införa en bestämmelse om att även uppgifter av detta slag skall omedelbart förstöras.

text: Lagen om ändring i lagen (

text: ) om elektronisk kommunikation

text: I 6 kap. 21 § föreslås en ny tredje punkt enligt vilken tystnadsplikt enligt 20 § föreslås gälla även för uppgifter som hänför sig till angelägenheter som avser inhämtning av signaler i elektronisk form enligt lagen (2006:000) om signalspaning.

text: Tystnadsplikten enligt 6 kap. 21 § är upptagen bland de kvalificerade tystnadsplikter som räknas upp i

text: 16 kap.

text: sekretesslagen (1980:100)

text: och som har försteg framför meddelarfriheten (jfr

text: 7 kap. 3 § 3 tryckfrihetsförordningen

text: ). Om avsikten är (jfr s. 132) att även den nya tystnadsplikt som avses gälla för uppgifter som inhämtas genom signalspaning skall vara av kvalificerad art och sålunda bryta meddelarfriheten, krävs ett tillägg i

text: 16 kap. 1 § 9 sekretesslagen

text: . Förslaget saknar en regel om detta.

text: Innehållet i promemorian i övrigt föranleder inte något särskilt uttalande från min sida.


title: Anmälan mot en åklagare för att han under en förundersökning uttalade sig om en misstänkts personliga och ekonomiska förhållanden

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden men finner inte skäl att rikta någon kritik mot Stockholms tingsrätt eller kammaråklagaren PWN med anledning av att uppgifter om en misstänkts identitet m.m. offentliggjordes under en pågående förundersökning.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 29 maj 2007 anmälde IW kammaråklagaren PWN hit för att han i ett antal dagstidningar hade uttalat att IW var misstänkt för skattebrott. IW anförde bl.a. att det förelåg sekretess för de uppgifter om hans personliga och ekonomiska förhållanden som PWN hade uttalat sig om. Vidare anförde IW att brottsmisstankarna var grundlösa och att förundersökningen hade lagts ned.

text: Den 30 maj 2007 beslutade Justitiekanslern att inte inleda förundersökning med anledning av IW:s anmälan. Samtidigt förelades Ekobrottsmyndigheten att komma in med ett yttrande i ärendet.

text: Av Ekobrottsmyndighetens yttrande framgick bl.a. att Stockholms tingsrätt hade lagt in IW:s namn i sitt diarium i samband med att en offentlig försvarare förordnades för IW. Justitiekanslern förelade därför tingsrätten att bl.a. yttra sig över vilka bedömningar som man hade gjort i frågan om sekretess förelåg för uppgiften att IW var misstänkt för brott.

text: Utredningen

text: IW har i sin anmälan hit anfört bl.a. följande.

text: ” Bakgrund

text: Den 6 mars i år [2007, Justitiekanslerns anmärkning] erhöll jag kallelse till förhör. På min begäran förordnades advokaten GL vid Advokatfirman Björn Rosengren i Stockholm som min offentliga försvarare och GL överenskom med Åklagarmyndigheten om förhörstillfälle till den 17 april 2007. Den 12 och 13 april 2007 lät sig kammaråklagare PWN intervjuas och hans uttalanden publicerades bl.a. i Expressen, Eskilstuna-Kuriren, Sundsvalls Tidning, Sydsvenskan, Dagens Industri och TT. I intervjuerna påstod PWN direkt att jag begått skattebrott. Dagens Industri skrev i artikel av den 13 april 2007: IW har deltagit i ett optionsprogram i ett amerikanskt företag som han är styrelseledamot i. Han har fått en rätt att teckna optioner. Denna rätt är en förmån som måste beskattas och det har inte IW gjort, säger kammaråklagare PWN.

text: Därmed blev det över riket spritt att jag begått ett skattebrott. Saken var klar. Så hölls då förhöret den 17 april 2007. Kammaråklagare PWN var inte ens närvarande och vid förhöret kunde vi konstatera att förhörsledarna inte var närmare insatta i den bakomliggande skatteutredningen, som för övrigt konstaterat att jag tagit upp det jag skulle i mina deklarationer men delvis i felaktigt inkomstslag, vilket inte ens ledde till något skattetillägg.

text: Tre dagar senare, den 20 april 2007, ringde förhörsledaren till min advokats sekreterare och framförde att hon inte hunnit faxa över utskriften av förhörsprotokollet som hon lovat samt att hennes bestämda bedömning var att ärendet skulle läggas ned. Så skedde även enligt åklagarens beslut av den 2 maj 2007.

text: Enligt vad som upplysts mig råder sekretess enligt sekretesslagens bestämmelser för uppgifter som avser mina personliga deklarationer samt att sekretess även råder för uppgift om mina personliga ekonomiska förhållanden under en förundersökning. Jag anser att kammaråklagare PWN här gjort sig skyldig till tjänstefel genom att till pressen uppge att jag gjort mig skyldig till skattebrott. PWN hade därvid uppenbarligen inte tagit del av den bakomliggande utredningen och något förhör med mig hade som sagts inte ens hållits. Genom PWN:s brottspåstående har jag skadats allvarligt, såväl i min yrkesutövning som privat. Jag har […] fått mitt renommé skadat.

text: Det inträffade belyser även ett samhällsproblem av principiellt stort rättssäkerhetsintresse. En förundersökning syftar till att klarlägga huruvida brott begåtts eller inte. Åklagarens uppgift är inte att sätta dit folk utan att objektivt utreda om en person har begått brott eller inte. När en åklagare i en utrednings ingångsskede talar om för allmänheten att en viss person begått ett brott och även lämnar upplysningar om påstådda faktiska omständigheter kring detta, kan personer som därefter hörs i utredningen påverkas av publicerade uppgifter och på så sätt äventyras hela utredningens objektivitet. Åklagare och poliser läcker friskt medan försvarsadvokaterna ofta är belagda med yppandeförbud och därtill inte har tillgång till samma uppgifter i en utrednings ingångsskede som åklagare och polis.”

text: IW har till anmälan fogat kopior av ett antal tidningsartiklar rörande förundersökningen mot honom.

text: Kammaråklagaren PWN har i ett yttrande till Ekobrottsmyndigheten anfört följande.

text: ”IW har anmält mig till Justitiekanslern för uttalanden som jag gjort till media angående en förundersökning om skattebrott mot IW, som jag ledde.

text: Detta är vad som skedde. Jag blev uppringd av en journalist […] på Expressen. Han hade fått kännedom om att jag ledde en förundersökning mot IW, avseende skattebrott, och ville ha mer fakta om vad det misstänkta brottet avsåg. […] kännedom kom sig av att han på Stockholms tingsrätt fått del av att IW begärt att få offentlig försvarare förordnad. Jag berättade att misstanken avsåg optioner från ett utländskt företag som IW inte tagit upp till beskattning, och att misstanken avsåg skattebrott enligt normalgraden, dvs. i vart fall understeg 400 000 kr. På direkt fråga från journalisten angav jag att misstankarna inte hade något samband med IW:s bolag.

text: Någon dag senare blev jag uppringd av ytterligare en journalist. Jag minns inte vem. Jag lämnade motsvarande information till denne. Detta var det hela. Med hänsyn till att de journalister jag kontaktades av redan kände till förundersökningen och brottsmisstanken så ansåg jag att varken förundersökningen eller IW kunde lida någon skada av de uppgifter jag lämnade.”

text: Ekobrottsmyndigheten har genom generaldirektören GA i sitt yttrande hit anfört bl.a. följande.

text: ” Bakgrund

text: Den 19 februari 2007 beslutade kammaråklagare PWN att inleda förundersökning mot IW beträffande misstanke om skattebrott med anledning av en anmälan från Skattemyndigheten. Den 10 april gjorde åklagaren en framställan till tingsrätten om förordnande av offentlig försvarare för IW. Den 12 april förordnade tingsrätten en offentlig försvarare. Förhör med IW hölls den 17 april. Därefter lades förundersökningen ned den 2 maj på den grunden att det inte längre fanns anledning anta att brott förövats.

text: Tidningsartiklarna

text: IW har bifogat tre tidningsartiklar: en artikel från Expressen, en från Svenska dagbladet samt en från TT (framgår ej i vilken tidning den har publicerats).

text: Uttalandena

text: Av Expressens artikel framgår att åklagaren ska ha uttalat följande. Jag kan bekräfta att en förundersökning är inledd. Misstankarna gäller skattebrott under 2003 och 2005. Misstankarna gäller skattebrott av normalgraden. Det innebär att beloppet ligger under 400 000 kr. Misstankarna avser en anställning han haft i ett amerikanskt företag, där han har fått optioner. Delar av dem har han inte tagit upp i sin deklaration.

text: Enligt TT:s artikel som var publicerad i bl.a. Dagens Industri ska åklagaren ha uttalat följande. IW har deltagit i ett optionsprogram i ett amerikanskt företag som han är styrelseledamot i. Han har fått en rätt att teckna optioner. Denna rätt är en förmån som måste beskattas och det har inte IW gjort.

text: Den rättsliga regleringen

text: Enligt 9 kap 17 § första stycket 1 sekretesslagen gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Sekretessen gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. Det är således ett omvänt skaderekvisit som gäller för bl.a. åklagare och polis.

text: I 12 kap 2 § andra stycket föreskrivs att sekretess enligt 9 kap 17 § första stycket 1 gäller hos domstol i dess rättsskipande eller rättsvårdande verksamhet endast om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs. Denna bestämmelse trädde i kraft den 1 juli 2004 och innebar en förändring från omvänt skaderekvisit till ett rakt. Syftet med lagändringen var att öka öppenheten hos domstolarna. Domstolen har således att tillämpa ett annat skaderekvisit än åklagaren under förundersökningen.

text: Enligt 12 kap 4 § första stycket upphör sekretess i målet eller ärendet om uppgiften tas in i dom eller annat beslut. Av samma paragraf andra stycket följer att domstolen får förordna att sekretessen ska bestå för domslut eller motsvarande del av annat beslut endast om rikets säkerhet eller annat intresse av synnerlig vikt oundgängligen påkallar det. Om i ett beslut om förordnande av offentlig försvarare namnet på den misstänkte tas in i själva slutet av ett beslut, kan namnet hållas hemligt endast om någon av dessa förutsättningar är uppfyllda.

text: Som framgår av ordalydelsen i 12 kap 4 § andra stycket är utrymmet för att förordna att sekretessen ska bestå tämligen begränsat. I förarbetena (

text: prop. 1979/80:2 s. 103

text: ) nämns brotten spioneri och olovlig underrättelseverksamhet som exempel på brott där det kan bli aktuellt att förordna att sekretessen ska bestå. Om det inte finns förutsättningar att förordna att sekretessen ska bestå enligt 12 kap 4 § andra stycket blir namnet på den misstänkte röjt om det anges i förordnandet. Till undvikande av att namnet röjs och att sekretessen hävs tillämpar domstolar i vissa fall förfaringssättet att namnet på den misstänkte inte anges i själva förordnandet. Domstolen beslutar därvid att en offentlig försvarare utses åt den misstänkte i enlighet med åklagarens framställning som bifogas förordnandet. Ett sådant förfaringssätt är dock inte helt invändningsfritt, se Justitieombudsmannens uttalande (2004/05:JO1 s. 49 f).

text: Varje myndighets sekretess ska bedömas för sig. Om uppgifterna emellertid blir offentliga vid en myndighet enligt gällande bestämmelser i sekretesslagen påverkar detta bedömningen av skaderekvisitet hos övriga myndigheter som har samma uppgifter. Regeringsrätten har i rättsfallet Rå Ab 164/83 funnit att en åklagarmyndighet varit tvungen att lämna ut bl.a. en åtalsanmälan eftersom dessa uppgifter funnits tillgängliga hos Socialstyrelsen där det inte förelegat någon sekretess i detta avseende. Regeringsrätten uttalade att berörda personer inte kunde anses lida sådant men som avses i 9 kap 17 § sekretesslagen om samma uppgifter blev tillgängliga också hos åklagarmyndigheten.

text: Enligt 15 kap 4 § sekretesslagen är en myndighet skyldig att lämna uppgift ur en allmän handling om det inte möter hinder p.g.a. sekretesslagen eller arbetets behöriga gång.

text: Min bedömning

text: Jag konstaterar inledningsvis att Justitiekanslern inte funnit anledning att inleda förundersökning i anledning av anmälan. Den straffrättsliga bedömningen av det ifrågasatta förfaringssättet är därmed redan gjord. Jag begränsar därför mina synpunkter till frågan om lämpligheten i åklagarens handlande.

text: Av såväl artikeln i Expressen som kammaråklagare PWN:s yttrande framgår att journalisten, som höll den första intervjun, hade tillgång till tingsrättens förordnande av offentlig försvarare. Förordnandet var en allmän handling som fanns tillgänglig för envar att ta del av hos tingsrätten, vilket journalisten hade gjort. Av förordnandet framgick att IW var föremål för en brottsutredning och att brottsmisstanken rörde skattebrott. Frågan är då om åklagaren borde ha vägrat att uttala sig med hänvisning till 9 kap 17 § sekretesslagen.

text: Vid tidpunkten för PWN:s uttalande hade sekretessen hos tingsrätten för uppgiften att IW var misstänkt för skattebrott upphört i och med rättens förordnande av offentlig försvarare. Därmed kunde IW inte anses lida sådant men som avses i 9 kap 17 § sekretesslagen om samma uppgifter blev tillgängliga också hos Ekobrottsmyndigheten, i enlighet med Regeringsrättens uttalande i rättsfallet Rå Ab 164/83.

text: Enligt min uppfattning kunde PWN i den uppkomna situationen på en direkt fråga inte underlåta att bekräfta att IW var föremål för brottsutredning och att misstanken rörde skattebrott.

text: Den andra frågan är om PWN förfarit olämpligt genom att kortfattat precisera vad misstankarna innefattade. I den delen är åklagarens upplysningar en kortfattad återgivning av innehållet i skattemyndighetens anmälan. Det är inte helt självklart att dessa uppgifter borde ha lämnats ut. Den frågan måste avgöras efter en bedömning av den skada som ett utlämnande skulle orsaka IW. Enligt min mening är det tveksamt om ett utlämnande borde ha skett. Det kan dock nämnas att PWN senare, med anledning av att det kommit till allmänhetens kännedom att IW var föremål för en brottutredning, skickade ut ett pressmeddelande för att ge spridning åt sin bedömning att det inte längre fanns anledning anta att brott förövats samt att utredningen därför lagts ned.

text: Jag vill slutligen också nämna att frågor om offentlighet och sekretess är en viktig del i åklagarnas arbete. Formerna för mediakontakter diskuteras ofta och är även föremål för olika utbildnings- och informationsinsatser för åklagare och andra som arbetar inom Ekobrottsmyndigheten. Inom myndigheten har sedan en tid pågått arbete med att ta fram en kommunikationsstrategi, som innefattar upplysningar och rekommendationer som kan ligga till grund för medarbetarnas kontakter med massmedia.”

text: Stockholms tingsrätt har genom lagmannen LB anfört bl.a. följande i sitt yttrande hit.

text: ”Från chefsrådmannen MH på avd. 5 har inhämtats ett yttrande, vilket bifogas. Beträffande de bedömningar som tingsrätten gjort i fråga om dels sekretess förelåg för uppgiften om att IW var misstänkt för brott, dels sekretessprövning i ärenden rörande förordnande av offentlig försvarare under en pågående förundersökning hänvisas till det bifogade yttrandet.

text: Vad gäller de rutiner som tingsrätten har avseende diarieföring av namnet på en misstänkt person i samband med att en framställning inkommer om begäran om offentlig försvarare under pågående förundersökning, vill jag tillägga följande. Diarieföringen görs av registratorn vid tingsrätten. Tingsrätten har den rutinen att en misstänkt persons namn diarieförs om namnuppgifterna framgår av framställningen från åklagarmyndigheten. Namnet blir således offentligt redan i samband med att framställningen inges till tingsrätten. Annorlunda förhåller det sig om namnuppgifterna inte framgår av själva framställningen pga. att åklagarmyndigheten har gjort den bedömningen att namnet bör hållas hemligt. Registratorn lägger då upp den misstänkte som "hemlig" och akten skickas vidare till den enhet som målet är lottat på. Ansvarig domare har därefter att ta ställning till sekretess- och försvararfrågan.

text: Jag är medveten om att det finns variationer i domstolarnas tillämpning av sekretess när en framställning om förordnande av offentlig försvarare kommit in och innan beslut har fattats. Enligt Heuman m.fl., Sekretess m.m. hos allmän domstol, s. 37, överensstämmer den ordning som tillämpas vid Stockholms tingsrätt med gällande rätt. Det är också min uppfattning.”

text: Chefsrådmannen MH har bl.a. anfört följande i det yttrande som lagmannen har hänvisat till.

text: ” Bakgrund

text: Den 10 april 2007 tog tingsrättens administrativa avdelning genom fax emot en framställning om förordnande av offentlig försvarare för IW med anledning av misstanke om skattebrott 2002 och 2003. Handlingen sändes vidare till tingsrättens registrator, som registrerade målet i tingsrättens elektroniska diariesystem (VERA). Handlingen faxades därefter av registrator samma dag vidare till avdelning 5. Den 12 april 2007 förordnades advokat GL som offentlig försvarare. Den 15 maj 2007 skrevs målet av sedan åklagaren meddelat att förundersökningen lagts ned.

text: Rättslig reglering

text: Jag har tagit del av vad Ekobrottsmyndigheten under denna rubrik anfört i sitt yttrande av den 31 augusti 2007 och jag har samma uppfattning om innehållet i gällande rätt som där redovisas. Därutöver vill jag lägga till följande.

text: Uppgifter i en framställning om förordnande av offentlig försvarare om att en viss person är misstänkt för ett brott torde omfattas av sekretess hos åklagaren enligt 9 kap. 17 § första stycket 1, vilken sekretess överförs till tingsrätten, dock med den skillnaden att hos åklagaren gäller ett omvänt skaderekvisit och hos domstolen ett rakt skaderekvisit.

text: Denna skillnad i skaderekvisit är emellertid när det gäller frågor om förordnande av offentlig försvarare av mindre betydelse. Uppgiften att någon är misstänkt för brott får normalt anses vara av den karaktären att sekretess gäller även vid tillämpning av ett rakt skaderekvisit. Utgångspunkten bör således vara att uppgifter om en misstänkts personliga förhållanden i en framställning om förordnande av offentlig försvarare, inte bör lämnas ut under åberopande av att det kan antas att den enskilde skulle lida skada eller men om uppgiften röjdes.

text: När det däremot gäller beslutet om förordnande av offentlig försvarare följer av 12 kap 4 § andra stycket sekretesslagen (som Ekobrottsmyndigheten påpekat) att förordnanden om att sekretess ska bestå, inte kan gälla själva beslutet såvida inte rikets säkerhet eller annat intresse av synnerlig vikt gör detta oundgängligen påkallat.

text: Mot bakgrund av regleringen i 12 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen bör ett beslut att förordna offentlig försvarare, inkluderande uppgifter om den misstänkte, normalt ses som en allmän offentlig handling och således lämnas ut efter begäran (se Regner m.fl., Sekretesslagen En kommentar, s. 12:6 a, även Heuman m.fl., Sekretess m.m. hos allmän domstol s. 35 ff). Däremot torde en begäran om att få del av en framställning om förordnande av offentlig försvarare - innan domstolens beslut om förordnande är fattat - normalt avslås. I Heuman m.fl., a.a. s 37 uttrycks emellertid följande. "Man kan sammanfattningsvis säga att det normalt inte gäller någon sekretess för uppgifter om den misstänktes identitet när beslut i försvararfrågan är fattat. Eftersom beslutet regelmässigt fattas kort efter det att framställningen kommit in till domstolen, bör namnet bli offentligt redan då framställningen inges till domstolen."

text: Hanteringen av sekretessfrågan vid avdelning 5 samt min bedömning

text: När målet kom till avdelningen var uppgifterna om att det fanns ett mål mellan Ekobrottsmyndigheten och IW och att saken avsåg skattebrott redan allmänt tillgängliga. Uppgifterna var registrerade i tingsrättens diarium och därigenom offentliga. Åklagarens framställning till tingsrätten innehöll inte någon hemligstämpling (jfr 15 kap. 3 § första stycket sekretesslagen).

text: Det finns ingen anteckning i akten om att frågan om utlämnande av allmän handling prövats av tingsrätten. Detta är i och för sig förenligt med gällande rutiner där det normalt inte antecknas att en handling har lämnats ut. Det motsatta gäller om tingsrätten under åberopande av sekretess vägrar att lämna ut en handling. Min minnesbild är emellertid följande. Vid kontakt med kanslipersonal begärdes framställningen utlämnad av en journalist. Utlämnande skedde efter beslut av mig. Denna min bedömning grundades på det förhållandet att redan genom anteckningen i tingsrättens diarium var de för IW skadliga uppgifterna offentliga och tillgängliga för envar, varför skaderekvisitet i 12 kap. 2 § andra stycket sekretesslagen inte var uppfyllt.

text: Sammanfattningsvis är det min uppfattning att normalt bör en framställning om förordnade av offentlig försvarare anses vara omfattad av sekretess men att detta inte gäller när uppgifterna framgår av tingsrättens beslut om förordnande. I detta specifika fall gjordes den men bedömningen att eftersom uppgiften om att IW var misstänkt för skattebrott redan var offentlig, förelåg inte sådant men att tingsrätten kunde vägra ett utlämnande.”

text: IW har kommit in med synpunkter på Ekobrottsmyndighetens yttrande. Han har, som det får förstås, i samband med detta begärt att Justitiekanslern ska pröva riktigheten av åklagarens beslut att inleda förundersökning mot honom och granska det sätt på vilket åklagaren agerade under förundersökningen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Det är utrett att åklagaren uttalade sig i massmedia efter det att tingsrätten på framställan av honom hade förordnandet en offentlig försvarare för IW. Det får vidare anses utrett att det av uppgifterna i tingsrättens diarium framgick att IW var misstänkt för skattebrott. Mot denna bakgrund aktualiseras följande frågor.

text: 1. Förelåg det sekretess hos Åklagarmyndigheten beträffande uppgiften att IW var misstänkt för brott innan åklagaren gjorde en framställan hos tingsrätten om att en offentlig försvarare skulle förordnas?

text: 2. Var det rätt av tingsrätten att föra in IW:s namn i diariet i samband med att ärendet angående förordnade av offentlig försvarare lades upp där?

text: 3. Åtnjöt åklagaren meddelarfrihet när han uttalade sig om förundersökningen i massmedia?

text: 4. Uttalade sig åklagaren om uppgifter för vilka det förelåg sekretess och bör han i sådant fall kritiseras för detta?

text: 5. Finns det skäl att närmare granska åklagarens beslut att inleda förundersökning mot IW och det sätt på vilket han agerade under förundersökningen?

text: Förelåg det sekretess hos Åklagarmyndigheten beträffande uppgiften att IW var misstänkt för brott?

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: gäller sekretess bl.a. för uppgifter som hänför sig till en förundersökning i ett brottmål, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Skaderekvisitet är rakt, vilket innebär att det föreligger en presumtion för offentlighet. Sekretess enligt detta lagrum gäller endast om den omständigheten att uppgifterna lämnas ut kan antas leda till skada för den brottsbekämpande verksamheten. En enskild kan inte åberopa paragrafen till stöd för att uppgifter om honom eller henne ska omfattas av sekretess (jfr Regner m.fl.,

text: Sekretesslagen

text: – En kommentar, s. 5:3 f.). Denna bestämmelse i

text: sekretesslagen

text: saknar därför relevans vid prövningen av IW:s anmälan.

text: Enligt

text: 9 kap. 17 § första stycket 1 sekretesslagen

text: gäller, om inte annat följer av 18 §, sekretess för uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden i utredningar enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Skaderekvisitet i bestämmelsen är omvänt och uttryckt på så sätt att sekretess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. Sekretessen gäller dock inte – med vissa särskilt angivna undantag – sedan uppgiften har lämnats till en domstol med anledning av åtal (se

text: 9 kap. 18 § andra stycket sekretesslagen

text: ). Likaså blir uppgiften enligt

text: 9 kap. 17 § andra stycket sekretesslagen

text: som regel offentlig i samband med att den förekommer vid en häktningsförhandling eller någon annan förhandling om användning av tvångsmedel.

text: En uppgift att någon är misstänkt för brott anses vara så pass känslig att den oftast omfattas av sekretess enligt

text: (jfr bl.a. Regner m.fl., a.a. s. 9:52). Om en åklagare lämnar ut namnet på en misstänkt innan åtal har väckts eller en förhandling om användning av tvångsmedel har genomförts, strider detta således i många fall mot nämnda bestämmelse i

text: sekretesslagen

text: . Om namnet på en misstänkt i en förundersökning redan är allmänt känt, torde dock åklagaren kunna bekräfta denna uppgift utan att han gör sig skyldig till något fel.

text: Även andra uppgifter i en förundersökning än namnet på en misstänkt kan omfattas av sekretess enligt

text: . För att så ska vara fallet krävs dock att uppgiften innebär att en viss individ kan identifieras eller att uppgiften på annat sätt kan hänföras till individen. Det innebär att man normalt kan lämna ut s.k. avidentifierade uppgifter utan risk för skada eller men för den misstänkte eller någon närstående till denne. I enstaka fall kan det emellertid tänkas att en avidentifiering inte är tillräcklig för att hindra att uppgiften kan härledas till den misstänkte (jfr bl.a. Justitiekanslerns beslut den 8 mars 1999 i ärendet med diarienummer 1986-98-30).

text: Mot bakgrund av brottsmisstankens art anser jag att det är klart att uppgiften att IW var misstänkt för brott var av sådant slag att den omfattades av sekretess hos Ekobrottsmyndigheten enligt

text: innan åklagaren lämnade in en framställan till tingsrätten om förordnande av offentlig försvarare.

text: Det har inte framkommit något som tyder på att åklagaren i detta skede lämnade ut uppgiften att IW var misstänkt för brott. Snarare får det anses utrett att utlämnandet av uppgifterna ur förundersökningen skedde efter det att tingsrätten i sitt diarium hade offentliggjort att IW var misstänkt för skattebrott.

text: Var det rätt av tingsrätten att föra in IW:s namn i diariet i samband med att ärendet angående förordnande av offentlig försvarare lades upp?

text: Sekretess rådde alltså inledningsvis hos Ekobrottsmyndigheten för uppgiften att IW var misstänkt för skattebrott. Fråga uppkommer då om det var rätt av tingsrätten att offentliggöra denna uppgift i sitt diarium i samband med att man lade upp ärendet angående förordnande av offentlig försvarare. I denna del gör jag följande överväganden.

text: Sekretess enligt

text: överförs till domstolen i samband med att åklagaren ger in en framställan om förordnande av offentlig försvarare (se

text: 12 kap. 1 § första stycket sekretesslagen

text: ). Enligt

text: 12 kap. 2 § andra stycket sekretesslagen

text: gäller emellertid sekretess enligt 9 kap. 17 § första stycket 1 hos en domstol i dess rättsskipande eller rättsvårdande verksamhet endast om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs. Skaderekvisitet hos domstolen är alltså rakt och inte som hos åklagaren och Polisen omvänt. En uppgift att någon är misstänkt för brott anses dock normalt omfattas av sekretess även vid ett rakt skaderekvisit (jfr

text: prop. 2003/04:93 s. 68

text: f., Regner m.fl., a.a. s. 9:52 a, och Dahlqvist, Sekretess inom rättsväsendet, andra upplagan, s. 252).

text: Det bör i detta sammanhang nämnas att bestämmelsen om överföring av sekretess inte gäller när en domstol får uppgifter direkt från en enskild. Sekretess för namnet på den misstänkte gäller därför inte i det fall där han eller hon själv har gett in en begäran om förordnande av offentlig försvarare till tingsrätten (jfr Regner m.fl., a.a. s. 12:3).

text: Enligt

text: 15 kap. 2 § första stycket sekretesslagen

text: ska beträffande allmänna handlingar som registreras framgå bl.a. från vem handlingen har kommit in och i korthet vad handlingen rör. Av andra stycket framgår dock att sådana uppgifter ska utelämnas eller särskiljas om det behövs för att registret i övriga delar ska kunna företes för allmänheten. Enligt denna bestämmelse finns det alltså möjligheter att i diariet utelämna namnet på en part i ett mål eller ärende.

text: Enligt

text: 12 kap. 4 § första stycket sekretesslagen

text: upphör sekretess att gälla för uppgifter i ett mål eller ärende i en domstols rättsskipande eller rättsvårdande verksamhet om uppgiften tas in i en dom eller ett ”annat beslut” i samma mål eller ärende.

text: Det har ansetts oklart vad som avses med uttrycket ”annat beslut” i

text: 12 kap. 4 § sekretesslagen

text: . JO uttalade i ärendet 2004/05:JO1 s. 42 f. att den tolkning som ligger närmast till hands är att lagstiftaren har avsett att inte bara slutliga beslut utan åtminstone vissa icke slutliga beslut ska omfattas av bestämmelsen. När det gäller beslut om förordnande av offentlig försvarare konstaterade JO att det förekommer att domstolar utformar sådana beslut på ett sådant sätt att den misstänktes identitet, av hänsyn till dennes integritet, inte framgår av själva slutet. Enligt JO kunde det inte med fog hävdas att ett sådant förfarande på ett oacceptabelt sätt kom i konflikt med offentlighets- och rättssäkerhetsintressena.

text: Jag anser för min del att det ter sig mest närliggande att tolka den aktuella bestämmelsen så att ett beslut angående förordnande av offentlig försvarare utgör ett sådant beslut som faller inom tillämpningsområdet för

text: 12 kap. 4 § sekretesslagen

text: Enligt

text: 12 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen

text: tillämpas första stycket inte om domstolen i domen eller beslutet har förordnat att sekretessen ska bestå. Ett sådant förordnande får dock inte omfatta ”domslutet eller motsvarande del av annat beslut”, såvida inte rikets säkerhet eller annat intresse av synnerlig vikt oundgängligen påkallar det.

text: Om namnet på den misstänkte i ett ärende angående förordnande av offentlig försvarare tas in i ”domslutet eller motsvarande del av annat beslut” går det sålunda inte att sekretessbelägga denna uppgift (jfr Heuman m.fl., Sekretess m.m. hos allmän domstol, s. 36). Om den misstänktes namn tas in i beslutet men däremot inte anses utgöra en del av beslutsmeningen eller beslutsmeningarna – det som brukar kallas ”slutet” – finns det dock inte något hinder mot att i beslutet förordna om sekretess för namnet. Det avgörande för om det går att sekretessbelägga namnet med stöd av

text: 12 kap. 4 § sekretesslagen

text: är således om namnet utgör en del av slutet eller inte.

text: Frågan är då om domstolen kan och eventuellt bör undvika att den misstänktes identitet blir offentlig genom att utelämna hans eller hennes namn i själva slutet av beslutet om förordnande av offentlig försvarare. Om namnet nämns i beslutet i övrigt fordras i så fall ett förordnande att sekretessen för namnet ska bestå. I denna del gör jag följande överväganden.

text: Det finns uttalanden i doktrinen som går ut på att namnet på den misstänkte enligt

text: 12 kap. 4 § sekretesslagen

text: ska anges i själva slutet av domstolens beslut angående förordnande av offentlig försvarare och att namnet även bör läggas in i diariet i samband med att ärendet kommer in till domstolen. Med denna tolkning av bestämmelsen saknas det förutsättningar att hos domstolen hemlighålla namnet på den misstänkte och namnet ska då enligt

text: 15 kap. 2 § sekretesslagen

text: läggas in i diariet (se Heuman m.fl., a.a. s. 35 f.).

text: En annan tolkning av bestämmelsen är att

text: 12 kap. 4 § sekretesslagen

text: inte hindrar tingsrätten från att i själva slutet utelämna namnet på den misstänkte. Med denna tolkning av bestämmelsen består sekretessen för den misstänktes identitet enligt

text: 12 kap.

text: och

text: 2 §§

text: sekretesslagen

text: jämförd med

text: 9 kap. 17 § samma lag

text: om tingsrätten i beslutet förordnar att så ska ske (se Dahlqvist, a.a. s. 252 f., samt JO i det ovannämnda beslutet 2004/05:JO1 s. 42 f.).

text: Mot den först nämnda tolkningen av

text: 12 kap. 4 § sekretesslagen

text: talar främst att den presumtion som gäller för sekretess rörande uppgifter om en enskilds personliga och ekonomiska förhållanden hos Åklagarmyndigheten, Ekobrottsmyndigheten och Polisen skulle framstå som mer eller mindre illusorisk om sekretessen upphörde i alla de fall då den misstänkte utnyttjar sin rätt att få en offentlig försvarare förordnad för sig.

text: Vidare ska beaktas att ändamålsskälet för att själva slutet inte ska kunna sekretessbeläggas är att denna helt centrala del av beslutet måste vara offentlig för att möjliggöra granskning och för att allmänheten inte ska undanhållas vad som sker i domstolen. Detta offentlighetsintresse fordrar enligt min mening inte att namnet på den som får en offentlig försvarare offentliggörs i själva slutet, vilket talar för att man bör kunna utelämna namnet i denna del av beslutet.

text: Enligt min mening framstår sålunda den sist nämnda tolkningen av

text: 12 kap. 4 § sekretesslagen

text: som den mest ändamålsenliga. Av innehållet i bestämmelsen går uppenbarligen inte att utläsa någon skyldighet för domstolen att i t.ex. ett beslut angående förordnande av offentlig försvarare ta in namnet på den misstänkte. Bestämmelsen reglerar vad som gäller i sekretesshänseende om domstolen tar in denna uppgift i beslutet.

text: Som jag har förstått är det inte ovanligt att personer som misstänks för brott anlitar en privat försvarare i stället för en offentlig sådan för att undvika att brottsmisstanken blir offentlig. Det kan rimligtvis inte ha varit lagstiftarens syfte att man ska vara tvungen att avstå från rätten till offentlig försvarare för att undvika att den sekretess rörande brottsmisstanken som gäller hos Polisen och åklagaren ska upphöra. Det bör i detta sammanhang nämnas att den som anlitar en privat försvarare inte kan få ersättning för försvararkostnaderna om förundersökningen läggs ned utan att åtal väcks (jfr Högsta domstolens beslut den 16 maj 2008 i mål nr

text: Ö 2548-07

text: Den som anlitar en privat försvarare för att undvika att det blir offentligt att han eller hon är misstänkt för brott riskerar alltså att själv få stå för försvararkostnaderna även om brottsmisstanken avskrivs. Denna effekt av regleringen måste anses diskutabel.

text: Som framgår av Ekobrottsmyndighetens yttrande råder det olika praxis bland domstolarna när det gäller registrering i diariet av namnet på den misstänkte i ärenden rörande förordnande av offentlig försvarare. Regeringen har tillkallat en särskild utredare för att bl.a. överväga i vilken utsträckning domstolsbeslut som meddelas under en förundersökning och vid övrig handläggning av brottmål ska omfattas av sekretess (Direktiv 2007:120, Insyn och sekretess inom vissa delar av rättsväsendet, m.m.). Som skäl för att denna fråga borde utredas anförde regeringen bl.a. att det är oklart i vilken mån uppgifter i beslut under en förundersökning, t.ex. beslut om förordnande av offentlig försvarare, kan omfattas av sekretess.

text: Sammanfattningsvis anser jag att det ligger närmast till hands att tolka lagen på så sätt att det är möjligt att utelämna namnet på den misstänkte i själva slutet av beslutet angående förordnande av offentlig försvarare (se Dahlqvist, a.a. s. 253, för exempel på hur ett sådant beslut kan utformas). Med denna tolkning av bestämmelsen ska inte heller den misstänktes namn läggas in i tingsrättens diarium i samband med att åklagaren ger in en begäran om förordnande av offentlig försvarare (jfr

text: 15 kap. 2 § andra stycket sekretesslagen

text: Med hänsyn till att det finns uttalanden i bl.a. doktrinen som förordar det sätt på vilket tingsrätten i sekretesshänseende hanterade uppgiften att IW var misstänkt för brott, går det dock inte att kritisera tingsrätten för att man i diariet lade in IW:s namn i samband med att ansökan om förordnande av offentlig försvarare gavs in dit.

text: Åtnjöt åklagaren meddelarfrihet när han uttalade sig i massmedia?

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) står det envar fritt att meddela uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift till bl.a. tidningsredaktioner, såvida inte annat är föreskrivet i TF (s.k. meddelarfrihet). I

text: 1 kap. 3 §

text: TF föreskrivs att ingen får åtalas eller dömas till ansvar eller åläggas ersättningsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan till det i annan ordning eller i andra fall än som anges i förordningen. Regleringen innebär att ett ingripande från det allmänna mot den som med utnyttjande av meddelarfriheten lämnar uppgifter till bl.a. massmedia bara kan ske när TF medger det.

text: För att jag i detta ärende ska kunna granska åklagarens uttalanden i massmedia och eventuellt kritisera honom för dessa krävs att åklagaren inte åtnjöt meddelarfrihet när han lämnade uppgifter ur den aktuella förundersökningen till media. I denna fråga gör jag följande överväganden.

text: Av uttrycket ”envar” följer att meddelarfriheten avser medborgarna och däribland också de offentliganställda. Meddelarfriheten gäller däremot inte myndigheter eller andra allmänna organ som sådana. Om en myndighet beslutar att informera medier genom t.ex. ett pressmeddelande hindrar således inte TF att ett ingripande sker med anledning av ett sådant beslut (jfr bl.a. JO 1984/85 s. 278 f.). Detsamma kan gälla när den som officiellt har att företräda en myndighet uttalar sig i massmedia. Verkschefer och vissa andra högre befattningshavare kan nämligen ofta ha en sådan ställning att de som personer är intimt förknippade med de tjänster som de upprätthåller. Det kan då ibland vara svårt att avgöra om personen uttalar sig på myndighetens vägnar eller som enskild. Sådana gränsdragningsproblem kan uppkomma när t.ex. en åklagare lämnar uppgifter för publicering. En åklagare kan visserligen inte allmänt sett anses företräda den myndighet i vilken han är anställd. Av reglerna i

text: rättegångsbalken

text: följer emellertid att fullgörandet av åklagaruppgifter inte har lagts på Åklagarmyndigheten som sådan, utan på de enskilda åklagarna som personer.

text: Inte minst med hänsyn till den stora betydelse som meddelarfriheten har just för de offentliganställda måste stor återhållsamhet iakttas vid bedömningen av huruvida ett meddelande eller en uppgift som lämnas för publicering i en tryckt skrift ska anses falla utanför det område som täcks av meddelarfriheten. En gräns torde få dras mellan å ena sidan uttalanden som helt klart görs i tjänsten av någon som företräder myndigheten och å andra sidan uttalanden som visserligen har samband med tjänsten men snarast har karaktär av personliga meningsyttringar. De förstnämnda torde normalt inte omfattas av meddelarfrihet, medan de sistnämnda i princip torde skyddas. I gränsområdet mellan de båda kategorierna råder en viss osäkerhet om vad som gäller. Utrymmet för ett ”privat” agerande vid sidan om tjänsteutövandet måste dock, vad gäller en åklagare som handlägger ett visst ärende, anses begränsat såvitt gäller det handlagda ärendet (jfr bl.a. Justitiekanslerns beslut den 3 september 2004 i ärendet med dnr

text: I detta fall avser anmälan uppgifter som en åklagare lämnade till massmedia om en pågående brottsutredning som han själv var ansvarig för. Även med en extensiv tolkning av lagtexten måste de uppgifter som åklagaren lämnade anses ha haft ett sådant samband med hans uppdrag som förundersökningsledare att han inte åtnjöt någon meddelarfrihet när han lämnade uppgifterna till massmedia.

text: Något hinder för mig att ingripa med kritik mot åklagaren med anledning av de uppgifter som han lämnade till massmedia föreligger därför i och för sig inte.

text: Uttalade sig åklagaren om uppgifter för vilka det förelåg sekretess?

text: Inledningsvis bör det klargöras att det inte finns något generellt hinder för en åklagare att lämna uppgifter till massmedia under en pågående förundersökning. Åklagaren måste också ha ett visst tolkningsutrymme när han eller hon gör en sekretessprövning. För att det ska finnas skäl för Justitiekanslern att kritisera en åklagare med anledning av hur han eller hon har hanterat en begäran att få del av en allmän handling, eller uppgifter ur en sådan handling, krävs därför i princip att den bedömning som åklagaren gjorde var klart oriktig.

text: Vad gäller frågan om de uppgifter som åklagaren i det nu aktuella ärendet lämnade till massmedia omfattades av sekretess gör jag följande överväganden.

text: Det är utrett att åklagaren bl.a. bekräftade att IW var misstänkt för skattebrott. Detta uttalande rörde en sådan uppgift för vilken det normalt råder sekretess enligt

text: . I detta fall ska dock beaktas att det, vid den tidpunkt då åklagaren lämnade uppgiften, framgick av tingsrättens diarium att IW var misstänkt för brott. Jag saknar också anledning att sätta i fråga åklagarens uppgift att de journalister som han talade med hade vetskap om att IW var misstänkt för skattebrott.

text: Vid angivna förhållanden anser jag att det stod klart att uppgiften att IW var misstänkt för skattebrott kunde bekräftas av åklagaren utan att IW led ytterligare skada eller men än vad han redan hade gjort genom tingsrättens offentliggörande av denna uppgift.

text: Av de i ärendet ingivna tidningsartiklarna framgår att åklagaren även preciserade vari brottsmisstankarna mot IW bestod. Av en artikel i Dagens Industri den 13 april 2007 framgår sålunda att åklagaren uttalade att IW hade deltagit i ett optionsprogram i ett amerikanskt företag där han var styrelseledamot och att han hade underlåtit att ta upp teckningsrätten som en förmån i sina deklarationer. Även dessa uppgifter rör sådana personliga och ekonomiska förhållanden som avses i

text: Jag instämmer i Ekobrottsmyndighetens bedömning att det går att diskutera om åklagaren borde ha lämnat ut de aktuella uppgifterna. De uppgifter som åklagaren lämnade ut får anses typiskt sett vara av sådant slag att det inte kan anses stå klart att de kan röjas utan att den misstänkte lider skada eller men. I och med att det redan var offentligt att IW var misstänkt för skattebrott, och med beaktande av vilka slags uppgifter det rörde sig om, framstår det emellertid som tveksamt om IW verkligen kunde anses lida någon ytterligare skada genom den precisering av brottsmisstanken som åklagaren gjorde.

text: Sammanfattningsvis anser jag att det går att argumentera både för och emot att det stod klart att uppgifterna med preciseringen av brottsmisstanken mot IW kunde lämnas ut utan att IW led någon skada. Som tidigare sagts bör det finnas ett inte obetydligt tolkningsutrymme för åklagaren när han tar ställning till om uppgifterna får lämnas ut. Jag konstaterar sålunda att åklagarens slutsats att uppgifterna var offentliga inte kan anses ha varit klart felaktig.

text: På grund av det anförda saknar jag grund för att kritisera åklagaren för att han lämnade ut de aktuella uppgifterna ur förundersökningen.

text: Finns det skäl att granska åklagarens beslut att inleda förundersökning m.m.?

text: Enligt sin instruktion (15 § andra stycket) ska Justitiekanslern pröva ett klagomål endast om frågans beskaffenhet ger Justitiekanslern anledning att ta upp saken till prövning. Det innebär bl.a. att Justitiekanslern normalt inte uttalar sig om de bedömningar som en domstol eller en myndighet har gjort i ett mål eller ett ärende. Sådana bedömningar ska domstolen respektive myndigheten göra självständigt (jfr

text: 11 kap.

text: och

text: 7 §§

text: regeringsformen

text: ). Vid uppenbara felbedömningar anser jag mig ändå kunna inskrida med kritik om det i övrigt finns skäl för det.

text: Normalt granskar alltså Justitiekanslern inte de bedömningar som en åklagare gjorde när han eller hon beslutade att inleda förundersökning i ett visst ärende.

text: När det gäller en åklagares agerande under en förundersökning ska det också beaktas att det ofta är förenat med svårigheter att på ett meningsfullt sätt utreda klagomål inom ramen för den skriftliga handläggning som sker hos Justitiekanslern.

text: Utan att ta ställning till om det var rätt av åklagaren att inleda förundersökning mot IW anser jag mot bakgrund av det sagda att det inte finns tillräckliga skäl för mig att granska denna fråga närmare. Jag anser vidare att det inte heller finns tillräckliga skäl för mig att granska hur åklagaren i övrigt agerade under förundersökningen.

text: Avslutande synpunkter

text: Utredningen i detta ärende visar att domstolarna tillämpar olika principer när det gäller sekretess för den misstänktes identitet i ärenden angående förordnande av offentlig försvarare och att det finns olika uppfattningar i doktrinen om hur

text: sekretesslagen

text: bör tolkas i aktuellt avseende. Det är därför bra att denna fråga ingår som en del i den utredning som pågår angående insyn och sekretess inom vissa delar av rättsväsendet m.m.