avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord:
Avskildhet (isolering)
Beslut
Proportionalitetsprincipen
Tolk/ översättning

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Salberga, för att ha vidtagit åtgärder som inte legat inom myndighetens uppdrag m.m.

sammanfattning: I samband med att intagna placerats i avskildhet har Kriminalvården, anstalten Salberga, regelmässigt stängt av vattnet i de intagnas bostadsrum. Enligt anstalten vidtas åtgärden i situationer där det kan misstänkas att anstaltens, men även i förekommande fall polisens, arbete kan försvåras. Enligt chefsJO är det fråga om en ingripande åtgärd. I beslutet uttalas att det i och för sig inte är möjligt att hävda att det i varje situation skulle vara oproportionerligt att stänga av vattnet och därmed att det är fråga om en otillåten metod. Emellertid måste åtgärden användas med urskiljning och föregås av en proportionalitetsbedömning. I Kriminalvårdens uppdrag ingår inte att på eget initiativ ägna sig åt bevissäkring för andra myndigheters räkning. Av den anledningen är det enligt chefsJO förvånande att anstalten regelmässigt har stängt av vattnet för att förhindra att polisens arbete ska försvåras. Anstalten får kritik för att ha agerat utanför Kriminalvårdens uppdrag. Beslutet innehåller vidare uttalanden angående intagnas rätt till en timmes daglig utomhusvistelse och anlitandet av tolk.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 1 april 2014, framförde AA en rad klagomål mot Kriminalvården, anstalten Salberga, bl.a. i fråga om förhållandena i samband med att han hade placerats i avskildhet. Vidare gjorde han gällande att anstalten hade nekat honom möjligheten att kommunicera via en tysktalande tolk. I dessa delar anförde han i huvudsak följande:

text: Den 27 januari 2014 placerades samtliga intagna på hans avdelning i avskildhet. I samband med det stängdes vattnet av i bostadsrummen (såväl i toaletten som handfatet) och vattnet var avstängt mellan kl. 12.19 till omkring kl. 18.00. Under avskildhetsplaceringen nekades även han och medintagna rätten till en timmes utomhusvistelse. Den 5 februari 2014 placerades samtliga intagna på avdelningen åter i avskildhet och vattnet stängdes åter av i en dryg timma. Inte heller vid detta tillfälle fick de intagna möjlighet till en timmes utevistelse. I samband med avskildhetsplaceringen upprättade anstalten en anmälan om misstänkt misskötsamhet mot honom. När han förhördes användes inte någon tysktalande tolk, utan förhöret skedde på engelska. Vid förhöret påtalade han för den närvarande personalen att

text: hans kunskaper i engelska inte var tillräckligt bra för att han skulle kunna förstå alla detaljer i förhöret.

text: Inte heller i samband med hans första behandlingskollegium fick han någon tolk och kollegiet skedde på engelska. I samband med det frågade han kriminalvårdsinspektören BB (som i anmälan kallas för ”hausleiter”) om denne hade läst hans akt. BB frågade varför han skulle göra det. Med sin fråga avsåg AA dokumentationen i akten om hans problem med att lämna urinprov. I fråga om hans svårigheter att lämna urinprov sa BB att AA var tvungen att lära sig att urinera framför andra människor. Detta trots att hans svårigheter inte är orsakade av psykiska utan fysiska problem.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades vissa handlingar som granskades. Därefter remitterades AA:s anmälan till Kriminalvården.

text: AA lämnade in en kompletterande anmälan där han framförde klagomål över att han hade nekats tolk i samband med ett läkarbesök, trots att han inför besöket hade begärt detta. Läkaren uppgav att AA, enligt hans uppfattning, talar bättre engelska än de flesta andra intagna. AA svarade att han inte kunde uttrycka sig lika bra på engelska som på tyska. Läkaren svarade då att AA inte skulle glömma bort att han befann sig i en anstalt. Vidare uttryckte AA ett missnöje över att anstalten inte hade översatt ett s.k. § 26-utdrag till tyska.

text: Även den kompletterande anmälan översändes till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region Mitt, genom regionchefen CC, bl.a. följande:

text: Sakförhållanden

text: Kriminalvården region Mitt har inhämtat uppgifter från DD, kriminalvårdsinspektör, anstalten Salberga som i sin tur har inhämtat uppgifter från BB, kriminalvårdsinspektör, anstalten Salberga. Angående uppgifter om sjukvården har region Mitt inhämtat uppgifter från den regionala sjukvårdssamordnaren EE, som i sin tur inhämtat uppgifter från läkaren FF. Därutöver har uppgifter hämtats från kriminalvårdsregistret KVR samt det klientadministrativa systemet KLAS. Följande har framkommit.

text: Avskildheterna

text: Den 27 januari 2014 påträffades det narkotika på den avdelning där AA var placerad. Personal observerade även avvikande aktivitet samt att något skickades mellan intagna. Beslut om placering i avskildhet enligt

text: 6 kap. 5 § Fängelselagen (2010:610)

text: FäL fattades därför. Anstalten inledde genast säkerhetsåtgärder i form av bevissäkring och visitationer. Det fattades vidare beslut om visitation av samtliga intagnas bostadsrum. Anstalten Salberga bekräftar att vattnet i de intagnas bostadsrum stängdes i ett initialt skede av den efterföljande utredningen. Detta görs i regel initialt vid incidenter och vid andra typer av situationer där det kan misstänkas att kriminalvårdens men även, i förekommande fall, polisens arbete kan försvåras. Detta då vatten kan användas för att förstöra bevis och därmed förhindra bevissäkring. Avstängningen av vatten sker i det initiala och mest kritiska skedet av incidenten

text: och vattentillförseln aktiveras och återgår till normalläge så fort en initial bedömning och bevissäkring har skett. Anstalten för inte dokumentation över den exakta tiden som vattnet är avstängt i intagnas bostadsrum vid en incident. Intagna har vidare även om vattnet är avstängt fortsatt möjlighet till toalettbesök och dricksvatten genom att signalera till personal via porttelefon, som då låter intagna få tillgång till toalett och vatten i annat rum. Anstalten bekräftar vidare att de intagna inte fick möjlighet att vistas utomhus en timma. Detta då bedömningen gjordes att det fanns synnerligen starka skäl för att åsidosätta rättigheten till en timmes promenad med anledning av narkotikafynden. Det handlade om ett stort antal klienter som hölls avskilda samt efterföljande säkerhetsinsatser som ansågs påkallade avskildheten inte skulle pågå längre tid än nödvändigt. Anstalten har härvid gjort bedömningen att det förelåg en sådan oförutsedd situation som avses i de allmänna råden till 4 kap. 1 § FäL, i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse (FARK Fängelse), och att det därmed fanns synnerliga skäl mot att ge de intagna möjlighet till utomhusvistelse. Den 5 februari 2014 påträffades spår av och tillbehör för brukande av narkotika vid den avdelning där AA var placerad. Även narkotikahund som tillkallats markerade intresse på flera ställen i enhetens lokaler samt vissa personers bostadsrum. Med anledning av detta inledde anstalten en utredning. Intagna som ansågs kunna knytas till platserna för fynden av narkotika misstänktes för misskötsamhet. Beslut om avskildhet enligt 6 kap. 8 § FäL fattades. Anstalten kan bekräfta att vattnet initialt stängdes av även vid det andra tillfället, men att det högst rörde sig om några timmar i ett initialt skede av incidenten. De intagna hade vidare under hela denna tid tillgång till såväl fungerande toalett och dricksvatten genom att påkalla personals uppmärksamhet via porttelefonen. Avskildheten upphörde den 7 februari 2014. Under denna period fick de intagna den 6 februari 2014 inte möjlighet att vistas utomhus en timma. Detta då det även vid detta tillfälle var ett stort antal intagna misstänkta för narkotikabruk och innehav, samt då anstalten aktivt arbetade med säkerhetsinsatser och utredning av incidenten. Det bedömdes därför finnas synnerligen starka skäl mot att ge möjlighet till en timmes utevistelse.

text: Tillgång till tolk

text: AA förhördes den 7 februari 2014 kl. 10.45 avseende misstänkt misskötsamhet. Av dokumentationen framgår ej vilket språk förhöret hölls på men anstalten finner det sannolikt att förhöret hölls på engelska. Det är inte dokumenterat att AA framförde något särskilt krav på tolk vid förhöret, vilket normal dokumenteras. Enligt kriminalvårdsinspektör BB bedömdes det att AA talade och behärskade tillräckligt god engelska för att förhöret skulle hållas på detta språk. Gällande kollegium så genomfördes det initiala kollegiet på engelska och kriminalvårdsinspektör BB uppfattade det som att AA både förstod och kunde kommunicera tillräckligt bra för att genomföra ett kollegium. Något önskemål om tolk vid detta tillfälle framförde inte AA. Denne påtalade dock efter kollegiet att han ville ha tolkhjälp för att förstå allt. Efterföljande kollegium har genomförts med hjälp av en tysktalande kriminalvårdare. De uttalanden som AA hävdar att BB gjort i samband med kollegiet gällande AA:s akt och urinprov stämmer ej på så sätt som beskrivs. Enligt BB har frågorna diskuterats, men uttalanden som citeras är tagna ur sitt sammanhang. Enligt HR:s verkställighetsplan är hans hemspråk tyska och han är i behov av tolk.

text: Sjukvården

text: Avseende besöket den 13 maj har följande framkommit. Sjuksköterska har vid tidigare bokning av AA noterat att denne förutom tyska även talade danska, engelska och ungerska. Eftersom AA bokats till läkare som förutom svenska kommunicerar på tyska, danska och engelska har tolkbehovet sannolikt bedömt kunna undvaras. Personal har under och efter besöket inte kunnat uppfatta kom-

text: munikationssvårigheter och AA har kunnat följa givna råd, anvisningar och önskemål. Läkaren kan inte erinra sig att han skulle ha uttryckt sig så som AA uppgett. Gällande information angående AA:s hälsa som ska ha lämnats av sjukvården till kriminalvårdarspersonal medger sjukvårdens rutiner endast att personalen kommunicerar med patienten angående dennes hälsa, inte med kriminalvårdare. Sjukvården följer dessa rutiner och något avsteg i detta ärende kan inte erinras. Gällande röntgenundersökning har anstaltens läkare bedömt att det inte funnits indikation för någon sådan undersökning.

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: (FäL) framgår att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Av 6 kap. 5 § FäL framgår följande. Intagna får tillfälligt hållas avskilda från varandra, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Av 6 kap. 8 § FäL framgår följande. Under utredning av frågor enligt 12 kap. 1 § denna lag eller enligt

text: 26 kap.

text: och

text: 7 §§

text: brottsbalken

text: får en intagen tillfälligt hållas avskild från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte ska äventyras. Den intagne får inte hållas avskild under längre tid än fyra dygn. En intagen som hålls avskild från andra intagna enligt första stycket får vägras kontakt med andra personer genom besök, elektronisk kommunikation eller försändelser, om det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte ska äventyras. Om ett avskiljande enligt första stycket inte kan verkställas i anstalt, får den intagne placeras i häkte. Av 4 kap. 1 § FäL framgår följande. En intagen ska ges möjlighet att vistas utomhus minst en timme varje dag, om det inte finns synnerliga skäl mot det. Av de allmänna råd till 4 kap. 1 § FäL, i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse (FARK Fängelse), framgår att synnerliga skäl mot att ge möjlighet till en timmes utomhusvistelse varje dag kan finnas t.ex. vid en oförutsedd situation som gör det nödvändigt att hålla de intagna avskilda från varandra med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen (2010:610)

text: och det till följd därav saknas praktiska förutsättningar att låta de intagna vistas utomhus. Enligt

text: 8 § förvaltningslagen (1986:223)

text: bör en myndighet som har att göra med någon som inte behärskar det svenska språket eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad vid behov anlita tolk. Det är myndigheten och inte den enskilde som bestämmer om en tolk/översättare ska användas. Det är myndigheten som utser tolk och som står för tolkkostnaden. Det är angeläget att tolkfrågan löses på ett för den enskilde och myndigheten tillfredsställande sätt. Enligt Kriminalvårdens Handbok i förvaltningsrätt (s. 27) bör kriminalvården då man prövar behovet av tolk särskilt ta hänsyn till om ärendet är omfattande och komplicerat, man bör också särskilt uppmärksamma vilken dignitet ärendet har och vilken betydelse detta har för den enskilde. Man bör även överväga huruvida det på verksamhetsstället finns personal som behärskar det främmande språket eller om det i det enskilda fallet finns möjlighet att t.ex. använda ett språk som både en tjänsteman och den enskilde behärskar. Av handboken framgår vidare (s. 123) att det vid samtal av rättslig betydelse, exempelvis när en dömd ska avge nöjdförklaring eller vid sammanträde med övervakningsnämnd får anses särskilt viktigt att vid behov anlita en kvalificerad tolk. Även vid verkställighetsplanering och vid sammanträde i behandlingskollegium samt vid läkarundersökning och i andra sammanhang där den

text: personliga integriteten är särskilt utsatt bör man särskilt överväga behovet av kvalificerad tolk. Någon skyldighet för Kriminalvården att översätta t.ex. lagen om kriminalvård i anstalt eller Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd till en rad olika språk föreligger inte. Det ankommer i stället på anstalten där den intagne befinner sig att se till att den intagne med hjälp av tolk eller på annat sätt förstår vad som gäller beträffande hans eller hennes rättigheter och skyldigheter under verkställigheten. Av

text: 25 kap 1 § Offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: framgår att sekretess gäller inom hälso‐ och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men.

text: Kriminalvårdens, region Mitt, bedömning

text: Vid den bostadsavdelning där AA bodde påträffades det bl.a. narkotika. De intagna har därför placerats i avskildhet, den 27 januari enligt 6 kap. 5 § FäL och den 5 februari enligt 6 kap. 8 § FäL. Vattnet har i samband med detta stängts av i bostadsrummen i ett initialt skede, men därefter satts på igen. Några synpunkter kan, mot bakgrund av vad som framkommit kring tillgång till toalett och rinnande vatten, enligt region Mitts mening inte riktas mot detta förfarande. Anstalten vidgår att de intagna den 27 januari och den 6 februari 2014 inte fick möjlighet att vistas utomhus över huvud taget eftersom man gjorde bedömningen att det funnits synnerliga skäl mot att ge möjlighet till en timmas utevistelse. Att det finns skäl mot att erbjuda en timmas utevistelse innebär emellertid inte per automatik att det finns skäl att helt inskränka rätten till utevistelse. Finns möjlighet till kortare utevistelse bör detta ske. Av utredningen i ärendet framkommer att utredningen av misstänkt misskötsamhet den 7 februari 2014 samt initialt kollegium skett utan tolk. Anstalten Salberga har uppgett att man fram till tidpunkten för initialkollegium den 25 februari 2014 hade uppfattningen att AA behärskade engelska på ett tillräckligt bra sätt för att såväl förhör som kollegium skulle kunna hållas på detta språk. AA har enligt anstalten inte påtalat detta för anstalten tidigare. Det har efter kollegiet kommit till anstaltens kännedom att AA hade önskemål om att kollegium fortsättningsvis skulle hållas på tyska. Enligt anstalten har övriga kollegium hållits med hjälp av tysktalande personal. Gällande att AA inte har fått ett s.k. §26-utdrag översatt till tyska kan det inte anses föreligga någon skyldighet för Kriminalvården att översätta sådana mängder text. Avseende de klagomål som AA anfört om läkarbesök den 13 maj 2014 har framkommit att det visserligen stämmer att tolk inte använts, men att behandlande läkare behärskar bl.a. tyska. AA har kunnat följa givna råd, anvisningar och önskemål. Behandlande läkare kan inte erinra sig att han skulle ha uttryckt sig så som AA påstår och sjukvården kan inte erinra sig att man diskuterat AA:s hälsa med personal. Vad gäller det AA uppger angående röntgenundersökning har bedömningen gjorts att det inte fanns någon indikation för röntgen- eller ultraljudsundersökning.

text: Därefter anmodades Kriminalvården, huvudkontoret, att yttra sig över vad som hade framförts i region Mitts yttrande. I sitt yttrande anförde huvudkontoret, genom enhetschefen GG, bl.a. följande:

text: Sakförhållanden Aktuella sakförhållanden framgår av region Mitts yttrande daterat den 20 oktober 2014. Av beslut den 28 januari 2014 framgår att AA varit avskild mellan kl. 12.20 den 27 januari 2014 och kl. 11.00 den 28 januari 2014.

text: Av beslut den 6 februari 2014 framgår att AA varit avskild mellan kl. 16.50 den 5 februari 2014 och kl. 13.20 den 7 februari 2014.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: Aktuella författningsbestämmelser framgår av region Mitts yttrande.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Avstängning av vatten Kriminalvården gör, mot bakgrund av vad som angivits om syftet med avstängningen av vattnet samt tillgången till toalett och dricksvatten och att avstängningen begränsats i tid till de initiala och mest kritiska skedena, ingen annan bedömning gällande avstängningen av vatten vid avskildhetsplaceringarna den 27 januari 2014 respektive den 5 februari 2014 än vad som framgår av yttrandet daterat den 20 oktober 2014. De intagnas möjlighet att sköta sin hygien har inte inskränkts på grund av avskildheten. Det föreligger i denna del enligt Kriminalvårdens mening inte underlag för att rikta kritik mot anstaltens agerande.

text: Utevistelse under avskildhet Avseende placering i avskildhet och utevistelse har JO i beslut den 20 mars 2014, dnr 4379-2013 och 5176-2013, anfört bl.a. följande. När intagna placeras i avskildhet är situationen i de flesta fall oförutsedd för anstalten. Det kan således i ett inledande skede uppstå sådana praktiska svårigheter att de intagna på grund av detta inte kan erbjudas utevistelse. Om avskildheten drar ut på tiden kan det emellertid knappast hävdas att situationen är oförutsedd för anstalten. Det innebär att en anstalt som placerar intagna i avskildhet är skyldig att omedelbart påbörja planeringen för att så snart som möjligt kunna erbjuda de intagna en timmes daglig utomhusvistelse. Parallellt med sådana åtgärder måste anstalten vidare kontinuerligt ompröva – allt eftersom nödvändiga utredningsåtgärder vidtas – för vilka intagna som avskildheten kan hävas. I ovan återgivet beslut var fråga om placeringar i avskildhet under perioderna den 19–22 april, den 27–31 juli samt den 15-19 augusti 2013, det vill säga i samtliga fall längre perioder är vad som är aktuellt i förevarande ärende. JO bedömde att det inte funnits förutsättningar för anstalten att neka de intagna en timmes daglig utomhusvistelse under hela den tid som avskildheten pågått. AA:s avskildhet den 27–28 januari 2014 pågick under mindre än ett dygn. Den påbörjades kl. 12.20 den 27 januari 2014 och avslutades kl. 11.00 den 28 januari 2014. Anstalten har vidgått att de intagna den 27 januari 2014 inte fick möjlighet att vistas utomhus en timma. Bedömningen gjordes att det fanns synnerligen starka skäl för att åsidosätta rättigheten med anledning av narkotikafynden som gjorts på avdelningen den 27 januari 2014. Vad avser avskildheten den 5–7 februari 2014 har avskildheten påbörjats under sen eftermiddag/kväll den 5 februari 2014. Utevistelse har uteblivit den 6 februari 2014. Avskildheten har avslutats den 7 februari 2014, varvid även utevistelse har erbjudits AA. Under denna avskildhet är det således endast den 6 februari 2014 som AA inte erbjudits utevistelse. Kriminalvården har tidigare uppgivit att fråga såväl vid avskildheten den 27–28 januari 2014 som vid avskildheten den 5–7 februari 2014 varit om ett större antal intagna som varit avskilda. Anstalten har uppgivit att det på varje avdelning i anstalten Salberga normalt finns 18 intagna. Lokalerna är anpassade för gemenskap. Detta gäller även promenadgården som utgörs av en stor promenadyta. Såväl vid avskildheten den 27–28 januari 2014 som vid avskildheten den 5–7 februari 2014 var det av vikt att de intagna inte hade kontakt med varandra. Med anledning härav har det inte varit möjligt för mer än en intagen åt gången att vistas på promenadgården. Då utevistelse är möjlig mellan kl. 08.00 och 20.00 har det i vart fall den 6 februari 2014 inte varit praktiskt möjligt för samtliga avskilda att

text: vistas ute en timma var. Alternativt skulle ett fåtal intagna ha kunnat vistas på promenadgården samtidigt i sällskap av personal (för att försäkra att de inte skulle ha kontakt med varandra). Detta skulle ha tagit resurser från utredningsarbetet och ofrånkomligen förlängt tiden för avskildhet. Anstalten har strävat efter att avskildheten inte skulle pågå längre än nödvändigt. Vad gäller avskildheten den 27 januari 2014 påbörjades vid 12-tiden på dagen. Det kan således tänkas att några av de intagna redan hunnit vistas ute denna dag. Då avskildheten påbörjats först vid 12-tiden måste det dock under resterande tid som varit möjlig för utevistelse den 27 januari 2014 (fram till 20.00) anses ha varit fråga om ett sådant initialt skede av avskildheten att det i praktiken funnits svårigheter att ombesörja en timmas utevistelse. Anstalten har vidare uppgivit att man normalt försöker ordna så att de intagna får vistas ute en kortare tid om det inte är praktiskt möjligt med en timmas utevistelse. Det finns tyvärr inte dokumenterat om så även skett vid de aktuella avskildheterna. Det finns inget som tyder på att AA:s avskildhet inte har hävts så snart som möjligt.

text: Tolk och översättning Det är myndigheten och inte den enskilde som bestämmer om tolk ska användas. Härvid ska myndigheten ta hänsyn till om ärendet är omfattande och komplicerat, vilken betydelse ärendet har för den enskilde och om det går att använda ett språk som både en tjänsteman på myndigheten och den enskilde behärskar. Om det finns någon anställd som behärskar det främmande språket kan tolkning av denne vara tillräcklig. Det är givetvis angeläget att tolkfrågan löses på ett för klienten och myndigheten tillfredsställande sätt. Av handlingarna i ärendet framgår att utredningen av misstänkt misskötsamhet den 7 februari 2014 och initialt kollegium den 25 februari 2014 skett utan tolk. Vid samtal av rättslig betydelse eller vid sammanträde med behandlingskollegium där den personliga integriteten kan komma i fara bör särskilt övervägas om tolk bör anlitas. Såvitt framgår av Kriminalvårdens yttrande till JO daterat den 20 oktober 2014 har anstalten Salberga övervägt behovet av tolk och därvid uppfattat att AA behärskat engelska tillräckligt bra för att såväl förhör som kollegium skulle kunna hållas på detta språk. Efter att anstalten uppmärksammats på AA:s önskemål om att kollegium fortsättningsvis ska hållas på tyska har kollegium hållits med hjälp av tysktalande personal, vilket Kriminalvården anser vara en tillfredsställande lösning så länge personen är lämplig för uppdraget och har tillräckliga kvalifikationer. Vad gäller läkarbesök den 13 maj 2014 anser Kriminalvården, mot bakgrund av att behandlande läkare enligt uppgift behärskat tyska och att AA enligt vad som uppgetts kunnat följa givna råd, anvisningar och önskemål, att behov av tolk inte kan anses ha förelegat. Vad AA i övrigt anfört i sin skrivelse daterad den 18 maj 2014 föranleder ingen ytterligare kommentar från Kriminalvårdens sida utöver vad som framgår av yttrande till JO daterat den 20 oktober 2014.

text: AA kommenterade remissvaren.

text: Bedömning

text: Inledande överväganden Genom utredningen har det framkommit att samtliga intagna på AA:s avdelning placerades i avskildhet vid två tillfällen under vintern 2014. Vid båda tillfällena föregicks avskildhetsplaceringarna av att det hade påträffats narkotika eller spår av narkotikabruk på avdelningen. I samband med avskildhetsplaceringen den 5 februari upprättades ärenden om misstänkt misskötsamhet mot de intagna. Med anledning av vad som har framkommit om skälen för avskildhetsplaceringarna,

text: nöjer jag mig med att i denna del konstatera att en anstalt har möjlighet att placera intagna i avskildhet under sådana förhållanden som varit aktuella vid de båda tillfällena.

text: I fråga om de intagnas förhållanden i samband med avskildhetsplaceringarna ger jag i det följande min syn på anstaltens beslut att stänga av vattnet i de intagnas bostadsrum. Jag uppehåller mig även något vid frågorna om de intagnas rätt till en timmes daglig utomhusvistelse och en anstalts anlitande av tolk. Åtgärden att stänga av vattnet i det intagnas bostadsrum Av utredningen framgår att anstalten Salberga i vissa situationer stänger av vattnet i de intagnas bostadsrum vid avskildhetsplaceringar. Detta sker när det kan misstänkas att det finns narkotika i anstalten och i andra situationer där det kan misstänkas att anstaltens, men även i förekommande fall polisens, arbete kan försvåras. Åtgärden syftar alltså till att säkra bevis.

text: Dessa förhållanden gör att jag finner skäl att nämna något om Kriminalvårdens uppdrag. Av

text: 1 § första stycket förordningen (2007:1172)

text: med instruktion för Kriminalvården följer att myndigheten ansvarar för att verkställa utdömda påföljder, bedriva häktesverksamhet och utföra personutredningar i brottmål. Vidare följer av

text: 2 § i samma förordning

text: att Kriminalvården ska verka för att 1. påföljder verkställs på ett säkert, humant och effektivt sätt 2. lagföring kan ske på ett effektivt sätt 3. återfall i brott förebyggs.

text: Enligt andra stycket i samma paragraf ska Kriminalvården särskilt vidta åtgärder som syftar till att brottslighet under verkställigheten förhindras, frigivning förbereds, narkotikamissbruket bekämpas och innehållet i verkställigheten anpassas efter varje individs behov. Vidare vill jag nämna att enligt

text: 1 kap. 6 § andra stycket fängelselagen

text: får en kontroll- eller tvångsåtgärd endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas.

text: Kriminalvården har framhållit att vattnet i de intagnas bostadsrum bara stängs av i ett ”initialt” skede av avskildhetsplaceringarna. Exakt under hur långa tidsrymder vattnet brukar vara avstängt framgår inte. Jag noterar emellertid att anstalten inte har tillbakavisat AA:s påstående om att vattnet var avstängt i närmare sex timmar i samband med avskildhetsplaceringen den 27 januari 2014. I vart fall vid det tillfället har alltså vattnet varit avstängt under en relativt lång tid.

text: De intagna har i och för sig haft tillgång till toalett m.m. i angränsande utrymmen. Emellertid har de varit beroende av assistans från personal för att kunna besöka toalett. Det är därmed – även med beaktande av att vattnet enbart är avstängt i någon eller några timmar – fråga om en ingripande begränsning som riktas mot ett stort antal intagna. Av den anledningen måste åtgärden motiveras av tungt vägande skäl för att den ska framstå som proportionerlig.

text: Varje gång en anstalt överväger att vidta en sådan tvångsåtgärd måste den ställas i relation till vad som kan förväntas uppnås med insatsen och därmed om den framstår som proportionerlig. Det framgår inte huruvida åtgärden föregåtts av någon proportionalitetsbedömning från anstaltens sida. Uppgiften om att anstalten ”regelmässigt” vidtagit åtgärden vid avskildhetsplaceringar talar emot att så skulle vara fallet. Av Kriminalvårdens yttranden framgår inte heller om anstalten uppnådde det önskade resultatet när vattnet stängdes av vid de två avskildhetsplaceringarna, eller hur framgångsrikt detta tillvägagångssätt har varit i övrigt.

text: Av Kriminalvårdens yttranden framgår inte om denna typ av tvångsåtgärd är vanligt förekommande i landets kriminalvårdsanstalter, eller om det är fråga om en rutin som utvecklats lokalt i anstalten Salberga. Den omständigheten att jag inte tidigare, vare sig via anmälningar eller i samband med inspektioner av olika anstalter, uppmärksammats på detta tillvägagångssätt talar emot att det skulle vara fråga om en mer utbredd metod.

text: Ett av skälen till att denna praxis inte verkar ha fått någon större spridning kan vara att det är fråga om en både ingripande och resurskrävande åtgärd. Vidare är det på goda grunder möjligt att ifrågasätta hur effektiv den typen av insatser är och därmed om de verkligen är proportionerliga. Det är i och för sig inte möjligt att hävda att det i varje situation skulle vara oproportionerligt att stänga av vattnet och att det därmed är fråga om en otillåten metod. Emellertid är det en ingripande åtgärd som måste användas med urskiljning och jag vill åter understryka vikten av att den föregås av en proportionalitetsbedömning som dokumenteras.

text: Av utredningen framgår inte huruvida anstalten Salberga gjorde någon polisanmälan med anledning av narkotikafynden. Enligt min mening är det lämpligt att anstalten gör en sådan anmälan om det framkommer misstankar om narkotikabrott. Skälet till det är, som jag konstaterat i ett tidigare ärende, att polis (eller i förekommande fall åklagare) ska ha möjlighet att på ett tidigt stadium inleda en förundersökning samt besluta om utredningsåtgärder och straffprocessuella tvångsmedel. Det är naturligtvis viktigt att polisen tidigt ges möjlighet att exempelvis säkra bevis.

text: Med detta sagt är det med förvåning jag noterar att anstalten regelmässigt har stängt av vattnet för att underlätta polisens arbete. Om anstalten uppmärksammar att det finns narkotika i anstalten bör det göras en polisanmälan och därefter är det upp till polis eller åklagare att avgöra vilka åtgärder som behöver vidtas för att säkra bevisning m.m. En anstalt har i och för sig rätt att omhänderta ett föremål som påträffas i en anstalt, om det kan antas att föremålet kommer att tas i beslag. Ett sådant omhändertagande ska så snart som möjligt anmälas till den som får

text: Se mitt beslut den 9 mars 2015 i dnr 2299-2014.

text: besluta om beslag, dvs. den undersökningsledare eller den åklagare som får fatta beslut enligt

text: 27 kap. 4 § rättegångsbalken

text: . Jag vill understryka att det emellertid inte ingår i Kriminalvårdens uppdrag att på eget initiativ säkra bevis för andra myndigheters räkning. Anstalten har därmed agerat utanför Kriminalvårdens uppdrag och förtjänar kritik för detta. Utomhusvistelser Det framgår att de intagna i samband med avskildhetsplaceringarna inte kunde erbjudas den utomhusvistelse som de enligt huvudregeln i

text: fängelselagen

text: har rätt till. Kriminalvården har redogjort för innehållet i den bestämmelse som ger myndigheten rätt att i undantagsfall neka intagna en timmes daglig utomhusvistelse. Vidare har Kriminalvården redogjort för min syn på tillämpningen av denna bestämmelse så som den har kommit till uttryck i ett tidigare ärende.

text: Mitt tidigare uttalande ska ses i ljuset av att en intagens möjlighet till en timmes daglig utomhusvistelse är en grundläggande rättighet som bara bör kunna begränsas i absoluta undantagsfall. Av den anledningen är det viktigt att en anstalt i samband med avskildhetsplaceringar aktivt vidtar åtgärder – exempelvis genom att kalla in extrapersonal – för att kunna erbjuda de intagna den utomhusvistelse de har rätt till så snart som möjligt efter att de har placerats i avskildhet. Vidare är det av vikt att utredningsarbetet bedrivs på ett sådant sätt att perioden i avskildhet kan hållas så kort som möjligt, samt att anstalten kontinuerligt omprövar behovet av placering i avskildhet. Samtidigt har jag förståelse för att det kan uppstå sådana praktiska svårigheter att de intagna inte kan erbjudas en hel timmes vistelse utomhus varje dag.

text: Dessa förhållanden, i förening med längden på de avskildhetsplaceringar som nu är aktuella, gör att jag inte finner någon anledning att kritisera anstalten i denna del. Däremot är jag kritisk till att anstalten inte har dokumenterat huruvida de intagna har kunnat erbjudas kortare utomhusvistelse under tiden i avskildhet.

text: Anlitandet av tolk Som Kriminalvården har framhållit följer det av

text: 8 § förvaltningslagen

text: att en myndighet vid behov bör anlita en tolk om den har att göra med någon som inte behärskar svenska. JO har i ett tidigare ärende uttalat att en anstalt eller ett häkte i enklare ärenden lämpligen kan anlita en icke kvalificerad tolk, såsom personal. Emellertid bör en kvalificerad tolk alltid anlitas vid ärenden av större vikt för den intagne.

text: Se

text: 8 kap. 9 § fängelselagen

text: och

text: prop. 2009/10:135 s. 154

text: . Se JO 2014/15 s. 281. Se JO:s beslut den 3 april 2009 i dnr 5203-2007.

text: Jag saknar skäl att ifrågasätta anstaltens uppgifter om att personalen ansåg att AA:s kunskaper i engelska var tillräckligt goda för att ett förhör m.m. skulle kunna genomföras utan en tysktalande tolk. Vidare framgår att anstalten därefter anlitat tysktalande personal som tolk i samband med kollegium. Det är naturligtvis en tillgång för en anstalt om det finns personal med språkkunskaper som kan agera tolk. Jag vill emellertid framhålla att det som regel rör sig om icke kvalificerade tolkar, vilket bör påverka när personalen används för sådana uppdrag. Vidare bör en anstalt inför beslutet att använda personal som tolk ta hänsyn till den situation som ska tolkas och dess betydelse för den intagne. Det kan exempelvis finnas tillfällen med, i vart fall av den intagne upplevda, intressekonflikter mellan personalen och den intagne där det framstår som mindre lämpligt att anlita kriminalvårdspersonal som tolk. Så kan vara fallet vid utredningar av misstänkta misskötsamheter. Övriga klagomål Mot bakgrund av vad som har framkommit i remissvaren saknar jag skäl att kommentera AA:s övriga klagomål. Jag konstaterar endast att utredningen i dessa delar inte ger anledning till kritik eller någon annan åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Jfr beslut av Europadomstolen för mänskliga rättigheter den 5 januari 2010 i

text: Diallo mot Sverige

text: (ansökningsnummer 13205/07).


nyckelord: Förhör Förundersökning

publisher: Justitieombudsmannen

title: I ärenden om påstådda brott av polismän har åklagare föranstaltat om förhör med bl.a. utpekad gärningsman innan beslut i frågan om inledande av förundersökning fattats

org: jo

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Under en inspektion vid Polismyndigheten i Västmanlands län, enheten för internutredningar, den 17 mars 1999 granskades bl.a. hur ärenden som från polismyndigheten hade överlämnats till åklagare för ställningstagande till om förundersökning skulle inledas hade handlagts. Avsnitt 1 I elva ärenden från åren 1997 och 1998 konstaterades att chefsåklagaren AA vid Åklagarkammaren i Västerås hade beslutat om vissa utredningsåtgärder, vilka i många fall innefattade förhör med en av anmälaren utpekad gärningsman, innan han tog ställning till om förundersökning skulle inledas.

type: stycke

text: Ärendena gällde i korthet följande.

text: Ärende 1: Anmälaren gjorde gällande att polismän hade gjort sig skyldiga till tjänstefel i samband med ett omhändertagande enligt

text: 13 § polislagen

text: Ärende 2: Anmälaren påstod att polismän hade slarvat bort hans legitimation i samband med ett ingripande. Händelsen rubricerades som ifrågasatt tjänstefel.

text: Ärende 3: Enligt anmälan hade en person åsamkats en fraktur på ena armen i samband med ett omhändertagande enligt lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB). I anmälan är gärningen rubricerad som vållande till kroppsskada.

text: Ärende 4: Anmälan är rubricerad som tjänstefel vilket bl.a. skulle ha bestått i att polismän som kom till en plats där bl.a. skadegörelse hade förövats hade uppgett att det inte var någon mening att göra en polisanmälan eftersom bevisen inte skulle hålla. Polismännen uppgavs därefter ha lämnat platsen utan åtgärd.

text: Ärende 5: Enligt anmälan hade polismän tagit ifrån en person hans cykel och även i övrigt trakasserat honom. Gärningen rubricerades i anmälan som tjänstefel.

text: Ärende 6: I anmälan, som är rubricerad som tjänstefel, uppgav anmälaren bl.a. att han misstänkte att någon inom polisen hade ”läckt” uppgifter från polisregistret.

text: Ärende 7: Ärendet gällde påstått tjänstefel. Enligt anmälan hade en man önskat göra en polisanmälan per telefon. Mannen uppsöktes i bostaden av två polismän. Mannen berättade för polismännen om den händelse som han ville anmäla. Polismännen lovade att återkomma påföljande dag. Så skedde emellertid inte.

text: Ärende 8: Anmälaren gjorde gällande att polismän hade stulit två cyklar. Ärende 9: Enligt anmälan hade en polisman tagit tag i en hund och därefter kastat hunden i marken. Polismannen hade också uttalat att hunden kunde komma att tas ifrån ägaren. I anmälan rubricerades gärningarna som ifrågasatta tjänstefel.

text: Ärende 10: I anmälan, som är rubricerad som tjänstefel, påstods bl.a. att en viss polisman hade förföljt anmälarna.

text: Ärende 11: Enligt anmälaren hade 3 000 kr tillgripits från honom på polisstationen under den tid som anmälaren var omhändertagen enligt LOB.

text: Gemensamt för dessa ärenden är att AA gett direktiv om olika utredningsåtgärder innan han tog ställning till om förundersökning skulle inledas eller ej. Enligt direktiven till polismyndigheten skulle förhör hållas med andra personer än målsäganden/anmälaren och i vissa fall anmodades polismyndigheten att förhöra den person som i anmälan utpekats som gärningsman. Sedan begärda kompletteringsåtgärder utförts beslutade AA att förundersökning inte skulle inledas. Avsnitt 2 I sju ärenden från åren 1997 och 1998 uppställde sig frågan varför AA inte omedelbart hade inlett förundersökning utan i stället gett direktiv om förutredning.

text: De aktuella ärendena gällde i korthet följande.

text: Ärende 12: Enligt ett i samband med anmälningsupptagningen hållet målsägandeförhör uppgav en kvinna att två namngivna polismän tagit fram brottsregisteruppgifter om henne så att de sett vad hon gjort samt att polismännen hade berättat detta för henne. Polismännen påstods också bl.a. ha besökt kvinnans läkare och där efterhört vad kvinnan gjorde hos läkarna. Polismännen påstods även ha tagit reda på hur mycket pengar som kvinnan hade på banken och sedan lämnat ut uppgifterna till kriminella. I en skrivelse till polismyndigheten uppgav AA att han önskade förhör med de namngivna polismännen. Av handlingarna framgår vidare att kvinnan vid ett telefonsamtal med en polisman önskade ta tillbaka anmälan samt att några förhör med polismännen aldrig kom till stånd. AA beslutade att förundersökning inte skulle inledas.

text: Ärende 13: I anmälan, som rubricerats som tjänstefel, gjorde en person gällande att han efter en fotbollsmatch hade blivit biten av en polishund.

text: Ärende 14: Föräldrarna till en yngling påstod att deras son hade blivit felaktigt och dåligt behandlad av uniformerad polispersonal i samband med ett större bråk i stadens centrala delar och att han kommit att skadas i ena armen.

text: Ärende 15: När en person skulle friges efter att ha varit omhändertagen enligt LOB uppmärksammades att 120 kr saknades i förhållande till vad som noterats på omhändertagandebladet som omhändertagna kontanter.

text: Ärende 16: Anmälaren gjorde gällande bl.a. att han under en transport i polisbil hade blivit misshandlad av en polisman. Misshandeln skulle ha bestått i batongslag samt knytnävsslag.

text: Ärende 17: Anmälaren gjorde gällande att han under en transport i polisbil hade fått ta emot två slag, troligen knytnävsslag, från den polisman som satt intill honom i bilens baksäte.

text: Ärende 18: I anmälan påstods bl.a. att en polisman hade kastat en strålkastare mot en bils vindruta så att rutan spräcktes. I AA:s utredningsdirektiv till polismyndigheten sägs bl.a. att man skulle prata med en namngiven polisman som var på platsen om vad som utspelade sig. Förhör hölls med polismannen varefter AA beslutade att inleda förundersökning.

text: I fem ärenden från åren 1997 och 1998 gav AA direktiv om olika utredningsåtgärder innan han tog ställning till om förundersökning skulle inledas eller ej. Enligt direktiven till polismyndigheten skulle förhör hållas med andra personer än målsäganden/anmälaren. I några fall anmodades polismyndigheten att förhöra den person som i anmälan utpekats som gärningsman och i andra fall begärdes att polismän skulle avge en promemoria. Sedan begärda kompletteringsåtgärder utförts beslutade AA att förundersökning inte skulle inledas.

text: ChefsJO Eklundh beslutade att i särskilda ärenden ta upp åklagarens handläggning till utredning.

text: Utredning

text: Åklagarmyndigheten i Västerås anmodades att inkomma med upplysningar såvitt gällde åklagarens förfarande att, i stället för att omedelbart ta ställning i frågan om inledande av förundersökning, ge direktiv till polismyndigheten om en förutredning samt om utredningens omfattning. Myndigheten skulle vidare redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: Åklagarmyndigheten i Västerås (överåklagaren BB) kom in med yttranden till vilket hade fogats upplysningar från chefsåklagaren AA.

text: AA anförde i upplysningar att en förutredning enligt hans mening behövdes för att han skulle kunna ta ställning till huruvida förundersökning skulle inledas eller inte i de aktuella ärendena.

text: Han anförde dessutom följande.

text: Någon utbildning av hur man handskas med polismål har jag inte fått. Däremot har jag år 1991 som extra åklagare med statsåklagarbehörighet vid Regionåklagarmyndigheten i Västerås från i polismål mer erfarna kollegor inhämtat att man skulle vara mycket försiktig med förundersöknings inledande i polismål. Utpekade poliser i Västerås ville bli hörda utan att förundersökning var inledd. Tillvägagångssättet att höra poliser utan att förundersökning var inledd var inte ovanligt. Ett tecken på detta var att polisfacket i Uppsala år 1991 eller år 1992 framförde ett krav att de fortsättningsvis inte ville bli hörda utan att förundersökning var inledd. Jag vet nu att tillvägagångssättet att höra poliser utan att förundersökning inletts inte är acceptabelt och jag kommer naturligtvis fortsättningsvis att rätta mig efter detta.

text: BB anförde i två i huvudsak likalydande yttranden följande.

text: Rättsläget

text: Remissen gäller frågan om vilka utredningsåtgärder som kan företas till underlag för bedömande av om förutsättningar för inledande av förundersökning är uppfyllda. Jag vill också ta upp frågan om det kan anses föreligga någon skillnad i detta hänseende i ärenden där polismän utpekas som gärningsmän. JO har publicerat ett avgörande angående den tillåtna omfattningen av s.k. förutredning. JO har därvid funnit – i samsyn med Riksåklagaren – att de uppgifter som har lämnats av en målsägande i en anmälan normalt skall anses utgöra ett tillräckligt underlag för att bedöma om förundersökning skall inledas eller ej. Om uppgifterna i anmälan inte ger anledning att anta att ett brott har begåtts skall förundersökning således inte inledas. Emellertid kan situationen ibland vara sådan att förundersökningsledaren har ett legitimt behov av att inhämta kompletterande upplysningar som underlag för sitt ställningstagande i förundersökningsfrågan. Det skall dock då vara fråga om begränsade, punktvisa åtgärder till komplettering av anmälningsuppgifterna. JO underströk vidare att en förutredning under inga förhållanden får sträcka sig längre än vad som krävs för att förundersökningsledaren skall kunna ta ställning i frågan om förundersökning skall inledas eller ej, och att det således aldrig får bli fråga om att vidta några åtgärder som har karaktär av brottsutredning. Förhör med vittnen eller med någon som i en anmälan har utpekats som gärningsman får exempelvis aldrig förekomma inom ramen för en förutredning (JO:s ämbetsberättelse 1997/98 s. 98 f.)

text: Min bedömning

text: Chefsåklagaren AA har beträffande – – – anmälningarna föranstaltat om olika utredningsåtgärder innan han tog ställning till om förundersökning skulle inledas eller ej. Genomgående har åtgärderna inkluderat förhör med andra än målsäganden/anmälaren och bland annat avsett de utpekade gärningsmännen. Som framgått av det föregående anses sådana åtgärder inte kunna vidtas inom ramen för en förutredning. Man kan således inte kringgå bestämmelserna om förundersökning genom att förklara att en undersökning avser att klarlägga om förundersökning skall inledas. Den misstänkte får inte på detta sätt betas de rättssäkerhetsgarantier som

text: rättegångsbalken

text: erbjuder (

text: SOU 1967:59 s. 89

text: ). Finns det då något skäl att anse utrymmet för förutredning större vid anmälningar som riktas mot polisman eller annan myndighetsutövare? Som AA redovisat i sina upplysningar var det tidigare i den dåvarande Västeråsregionen det normala – och av poliserna önskade – att man vid anmälningar mot polismän så långt möjligt undvek att delge de utpekade misstanke om brott. Som jag har förstått saken har detta förfaringssätt bottnat i uppfattningen att de flesta anmälningar mot poliser är grundlösa och huvudsakligen avsedda att vålla förtret för polisen och att ibland stärka anmälaren i ärende där denne är misstänkt för brott. Mot denna bakgrund har man velat undvika den ”onödiga chikan” som ett formellt inledande av förundersökning mot polismannen kan innebära för den utpekade. Detta intresse kom att medföra ett mycket utdraget förutredningsstadium.

text: Som tidigare anförts är det dock i första hand de rättssäkerhetsgarantier som

text: rättegångsbalken

text: erbjuder den för brott utpekade som motiverar att utrymmet för förutredning är mycket begränsat. Det finns självfallet inget skäl att beta polismän eller andra myndighetsutövare dessa garantier i fall då de anmäls för brott. Enligt min mening saknas det därför varje skäl att göra någon åtskillnad i detta hänseende beroende på vem den anmälde gärningsmannen är. Något lagstöd för en sådan åtskillnad föreligger heller inte. Med det begränsade utrymme som funnits för att komplettera de inledande anmälningsuppgifterna borde AA enligt min mening i samtliga under avsnitt 1 upptagna fall ha fattat beslut i frågan om anmälningsuppgifterna gav anledning anta att brott som hör under allmänt åtal förövats. Endast om beslutet inneburit att förundersökning inleddes skulle förhör med bevispersoner ha skett. AA förefaller numera dela denna uppfattning. Jag har inte funnit anledning att i detta sammanhang för vart och ett av de elva ärendena ta ställning till om ärendena omedelbart skulle ha skrivits av eller ej.

text: I fråga om de under avsnitt 2 upptagna ärendena anförde BB bl.a. följande.

text: Med det begränsade utrymme som funnits för att komplettera de inledande anmälningsuppgifterna borde AA enligt min mening i samtliga under avsnitt 2 ovan upptagna remitterade fall ha fattat beslut i frågan om anmälningsuppgifterna gav anledning anta att brott som hör under allmänt åtal förövats. AA har nu intagit ståndpunkten att förundersökning borde ha inletts i samtliga dessa sju fall. Jag har inte funnit skäl att ha någon annan uppfattning. Mot bakgrund av de utredningsuppgifter som rent faktiskt inhämtats i ärendena föreligger enligt min mening inte nu anledning att inleda förundersökning i något av dem.

text: I ett beslut den 24 februari 2000 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) och

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: . Förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket

text: RB inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. För förundersökningar gäller enligt

text: 23 kap. 4 §

text: RB en objektivitetsprincip. Kravet på objektivitet gäller självfallet också i fråga om ställningstagande i frågan om förundersökning skall inledas eller ej.

text: Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker med att det förekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan således inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1953 s. 107). Misstanken måste visserligen avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när och var det har förövats (Ekelöf, SvJT 1982 s. 658).

text: Med hänsyn till de lågt ställda krav som gäller för inledande av förundersökning torde behovet av kompletterande uppgifter inför ställningstagandet om förundersökning skall inledas eller inte i allmänhet vara ringa.

text: Som åklagarmyndigheten har anfört i sina yttranden är utrymmet att vidta utredningsåtgärder utanför en förundersöknings ram mycket begränsat. Jag har i det i yttrandena omnämnda beslutet utvecklat min ståndpunkt i frågan i huvudsak enligt följande.

text: Inom ramen för en s.k. förutredning kan endast punktvisa åtgärder som syftar till att genom en begränsad komplettering av kända eller påstådda förhållanden berika beslutsunderlaget i förundersökningsfrågor vidtas. Förundersökningsledaren kan exempelvis inhämta visst skriftligt material för att få någon fråga särskilt belyst. Det får vidare anses tillåtet att be anmälaren att lämna kompletterande muntliga uppgifter i de hänseenden som bedöms vara relevanta i sammanhanget. Jag vill inte heller utesluta möjligheten av att man i vissa situationer vänder sig direkt till en målsägande som inte själv är anmälare med önskemål om att få ta del av skriftligt material eller att få muntliga upplysningar.

text: Det måste emellertid understrykas att en förutredning under inga förhållanden får sträcka sig längre än vad som krävs för att förundersökningsledaren skall kunna ta ställning i frågan om förundersökning skall inledas eller ej. Det får således aldrig bli fråga om att vidta några åtgärder som har karaktär av brottsutredning. Förhör med vittnen eller med någon som i en anmälan har pekats ut som gärningsman får exempelvis aldrig förekomma inom ramen för en förutredning. Det kan tilläggas att enskilda personer inte heller har någon skyldighet att medverka under en förutredning.

text: Det är av grundläggande betydelse för tilliten till samhällets verksamhet för att utreda påstådda brott av polismän, och därmed ytterst för allmänhetens förtroende för polisen, att denna utredningsverksamhet bedrivs på ett i alla hänseenden korrekt sätt. Den för all brottsutredande verksamhet gällande grundsatsen att handläggningen måste ske i sådana former att den inte ger fog för ett ifrågasättande av de utredande myndigheternas objektivitet har här en alldeles särskild tyngd.

text: I det nyss sagda får anses ligga att åklagaren skyndsamt tar ställning till om förundersökning skall inledas så att erforderliga utredningsåtgärder kan vidtas utan dröjsmål samt möjligheten att säkra bevisning inte går förlorad.

text: Att inhämta yttranden eller att hålla förhör med berörda polismän innan förundersökning inletts innebär inte enbart att bestämmelserna om förundersökning kringgås. Om förfarande tillämpas gentemot exempelvis en polisman som har anmälts för brott finns en risk att polismannen medvetet eller omedvetet lämnar för honom oförmånliga uppgifter, vilka sedermera kan komma att användas mot honom vid en straffrättslig prövning. Förfarande innebär således en risk för att polismannens rättssäkerhetsintressen träds för när.

text: Det kan således konstateras att AA:s handläggning av de i detta ärende aktuella ärendena på ett anmärkningsvärt sätt avviker från gällande regler. Jag noterar att AA numera kommit till insikt om att hans handläggning inte varit rättsenlig och det finns därför skäl att anta att den tillämpade ordningen inte längre kommer att användas. Någon anledning till ytterligare åtgärder från min sida föreligger inte.

type: avgorande


nyckelord: Beslut Förundersökning

title: Tillämpningen av bestämmelserna i 20 kap. 5 § brottsbalken vid prövning av om förundersökning skulle inledas med anledning av en polisanmälan om förolämpning där det påstods att gärningen inträffat vid en polismyndighet

text: Fråga om tillämpning av bestämmelserna i

text: 20 kap. 5 § brottsbalken

text: vid prövning av om förundersökning skulle inledas med anledning av en polisanmälan om förolämpning i vilken det påstods att gärningen inträffat i samband med utövningen av anställningen vid en polismyndighet

text: Bakgrund

text: Vid en inspektion vid Polismyndigheten i Västmanlands län, enheten för internutredningar, den 17 mars 1999, granskades bl.a. Åklagarkammarens i Västerås, ärende – – –, som avsåg en polisanmälan om förolämpning. Det konstaterades att den anmälde var arbetstagare vid polismyndigheten och att gärningen påstods ha inträffat i samband med utövningen av anställningen vid polismyndigheten. Statsåklagaren AA beslutade att förundersökning inte skulle inledas med den motiveringen att fall enligt 5 kap. 5 § 1–4 p

text: brottsbalken

text: får åtalas endast av målsäganden.

text: ChefsJO Eklundh beslutade, med beaktande av innehållet i

text: 20 kap. 5 § brottsbalken

text: , att ta upp frågan om åklagarens beslut att inte inleda förundersökning till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Åklagarmyndigheten i Västerås anmodades att inkomma med upplysningar över de överväganden som föregick AA:s beslut. Myndigheten skulle vidare yttra sig och redovisa sin bedömning av det som kommit fram.

text: Åklagarmyndigheten i Västerås (överåklagaren BB) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från AA.

text: Under rubriken Allmänt anförde BB följande.

text: I ärendet har en kvinnlig polis påtalat att ett polisbefäl, i ett rum där hon och sex manliga kollegor vistades, yttrat ”Fy fan, här luktar det inte ens svett, här luktar det hora”. Med anledning därav har en anmälan om förolämpning upprättats, varefter ärendet överlämnats till åklagare för prövning. Statsåklagaren AA har beslutat att inte inleda förundersökning med motiveringen att fråga inte är om fall enligt 5 kap 5 § 1–4 p

text: brottsbalken

text: , varför brottet endast får åtalas av målsäganden.

text: Den som smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligt beteende mot honom, döms för förolämpning (

text: 5 kap 3 § brottsbalken

text: ). Förolämpning är normalt ett brott där målsäganden ensam äger rätt att väcka åtal. Enligt åtalsregeln i

text: 5 kap 5 § brottsbalken

text: får dock allmänt åtal väckas för förolämpning om 1. gärningen riktas mot ett av flera särskilt uppräknade och skyddade intressen, 2. målsäganden anger brottet till åtal och 3. åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt. Utan hinder av vad som annars är föreskrivet får dock åklagare enligt

text: 20 kap 5 § första stycket brottsbalken

text: åtala brott varigenom bland annat arbetstagare hos staten har åsidosatt vad som åligger honom i utövningen av anställningen. (Ändringen av paragrafen från den 1 juli 1999 – SFS 1999:197 – är endast redaktionell såvitt avser första stycket;

text: prop. 1998/99:32 s 95

text: Beträffande sina överväganden lämnade AA följande upplysningar.

text: Då jag fattade beslutet tillämpade jag de åtalsprövningsregler som finns i

text: brottsbalkens

text: 5 kap.

text: Jag förbisåg härvid den bestämmelse som finns i

text: 20 kap 5 § samma lag

text: och som skulle ha beaktats i detta ärende. Ordalydelsen i nämnda paragraf tyder på en friare åtalsprövning än som följer av den absoluta åtalsplikten. Oavsett detta så får polismannens uttalande i nämnda ärende mera ses som ett, låt vara mindre väl valt, konstaterande eller skämt än ett kränkande tillmäle riktat mot viss person. Då något brott därför inte föreligger föranleder detta ingen ändring av mitt beslut utan endast av grunden för detta.

text: I yttrandet under rubriken Min bedömning anförde BB följande.

text: Hur förhåller sig 22 kap till kap

text: brottsbalken

text: Regeln i

text: 20 kap 5 § brottsbalken

text: innebär en utvidgning av åklagarens åtalsrätt. Även om man kunde tänka sig att utvidgningen endast tog sikte på någon eller några av de eljest gällande begränsningarna – exempelvis så att gärningen även i sådana fall måste rikta sig mot skyddat intresse för att falla under allmänt åtal – har jag inte kunnat finna stöd för någon annan ståndpunkt än att förolämpning i utövningen av offentlig tjänst i sin helhet faller under allmänt åtal. (Exempelvis refereras i

text: prop. 1975:78 s 100

text: x som gällande rätt att brott varigenom ämbetsman åsidosatt sin tjänsteplikt hör under allmänt åtal, utan angivande av några här relevanta begränsningar. Denna ordning bibehölls enligt samma proposition, s 185y.) Detta förefaller också vara den ståndpunkt som Militieombudsmannen intagit i ämbetsberättelsen för år 1965, där det på sidan 165 anförs: Jämväl efter den 1 januari 1965, då

text: brottsbalken

text: träder i kraft, skall alltså allmänt brott, varigenom ämbetsman eller krigsman åsidosatt sin tjänsteplikt, åtalas av åklagare utan avseende å att brottet i och för sig endast kan åtalas av målsägande, efter angivelse av målsägande eller sedan vid särskild prövning åtal funnits påkallat ur allmän synpunkt. AA har i sina upplysningar förklarat att han förbisett regeln i

text: 20 kap 5 § brottsbalken

text: . Jag skulle tro att han därvid är i gott sällskap, eftersom regeln fått mycket liten uppmärksamhet. Till stöd för detta vill jag peka på rättsfallet

text: NJA 1997 s 359

text: . Saken gällde där en värnpliktig fänrik – som således tillhör den personkrets som omnämns i

text: 20 kap 5 § första stycket brottsbalken

text: – som smädat en kvinnlig underlydande i utövningen av sin befälsställning. HD, som fann förolämpning föreligga, förklarade att fänriken inte kunde dömas för detta brott på talan av allmän åklagare under hänvisning till åtalsregeln i

text: 5 kap 5 § brottsbalken

text: . Enligt AA tyder ordalydelsen i

text: 20 kap 5 § brottsbalken

text: på att åklagaren i sådana fall skulle vara medgiven en större frihet i åtalsfrågan än vad som följer av den absoluta

text: åtalsplikten. För egen del kan jag inte tolka bestämmelsen på detta sätt – åtalsplikten måste också här vara absolut. Resonemanget i det föregående leder således till att den anmälda gärningen faller under allmänt åtal under förutsättning dels att den är att beteckna som förolämpning (eller annat brott), dels att polisbefälet genom förolämpningen åsidosatt vad som ålegat honom i utövningen av anställningen.

text: Är den anmälda gärningen att beteckna som förolämpning?

text: AA har i sina upplysningar ansett att den anmälda gärningen inte svarar mot kriterierna för förolämpning. För egen del gör jag följande bedömning. Vid denna prövning utgår jag från att anmälningsuppgifterna är korrekta. Den kvinnliga polisen har uppenbarligen reagerat för polisbefälets uttalande. Detta är inte på något sätt förvånande med hänsyn till ordalydelsen i uttalandet – jag tänker då på anspelningen på kvinnors sexuella levnadssätt – och det förhållandet att hon var den enda kvinnan i polisgruppen. Frågan blir då om uttalandet kan anses innebära förolämpning. Jag noterar här att befälets uttalande inte riktade sig direkt till den kvinnliga polisen. Uttalandet hade ingen direkt adressat och det finns anledning att, som hon själv säger, fråga sig vad han egentligen menade. Det kan dock inte anses råda någon tvekan om att uttalandet var helt omotiverat och var klart olämpligt med tanke på den respekt för varandra som måste iakttas i umgänget mellan kvinnor och män. Att yttrandet fälldes av ett vakthavande befäl, en arbetsledare, gör det inte mindre klandervärt. Vid en samlad bedömning finner jag ändå att det inte kan anses att den kvinnliga polisen eller någon annan har smädats genom uttalandet. Enligt min mening finns det alltså ingen anledning att anta att befälet gjort sig skyldig till brott genom uttalandet. AA:s beslut att inte inleda förundersökning borde därför ha vilat på den grunden.

text: I utövning av anställningen?

text: Befälets yttrande har självfallet haft samband med hans tjänsteutövning. Jag vill ändå resa frågan om gärningen begåtts i utövningen av anställningen i den mening som avses i

text: 20 kap 5 § första stycket brottsbalken

text: . Skulle alltså en motsatt bedömning av gärningen under föregående underrubrik med automatik ha lett till ett beslut att inleda förundersökning eftersom gärningen faller under allmänt åtal? Som jag tidigare redovisat gäller den utvidgade åtalsrätten om arbetstagaren (eller annan som avses) genom brottet har åsidosatt vad som åligger honom i utövningen av anställningen. Före 1975 års reformering av ämbetsmannaansvaret var ordalydelsen ”brott, varigenom ämbetsman åsidosatt sin ämbetsplikt”. Jag har inte kunnat finna att den nya ordalydelsen avsetts ge regeln en annan innebörd än tidigare. Den utvidgade åtalsrätten har alltså sin grund i ämbetsmannaansvaret som utformats för att skydda medborgarna mot maktmissbruk av offentliga tjänstemän och vissa andra offentliga befattningshavare. Ämbetsmannaansvaret har således inte som syfte att skydda den interna verksamheten vid en myndighet eller primärt förhållandet mellan de anställda. I detta speciella fall har yttrandet inte riktats mot enskild och, så långt materialet ger vid handen, inte heller haft något omedelbart samband med utövandet av befälsställning. Mot denna bakgrund vill jag för min del sätta i fråga om åtalsregeln i

text: 20 kap 5 § första stycket brottsbalken

text: över huvud taget äger tillämpning i ett fall som det förevarande. Jag lutar för min del snarast åt att en förolämpning i en situation som den aktuella inte får åtalas av åklagare annat än under de förutsättningar som föreskrivs i åtalsregeln för ärekränkningsbrotten i

text: 5 kap 5 § brottsbalken

text: I ett beslut den 21 februari 2000 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: Som framgår av BB:s yttrande är huvudregeln att brottet förolämpning inte får åtalas av någon annan än målsäganden. Från denna huvudregel finns de i yttrandet angivna undantagen.

text: 5 kap. 5 § första stycket brottsbalken

text: har följande lydelse.

text: Brott som avses i 1–3 §§ får inte åtalas av annan än målsägande. Om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt, får dock åklagare åtala för 1. förtal och grovt förtal, 2. förolämpning mot någon i eller för hans eller hennes myndighetsutövning, 3. förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse, eller 4. förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes homosexuella läggning. Avsikten med åtalsbestämmelserna i

text: 5 kap. 5 § första stycket brottsbalken

text: var, enligt vad departementschefen uttalade vid

text: brottsbalkens

text: tillkomst, att uttrycka att förtal och grovt förtal får åtalas utan hinder av den begränsning som anges i

text: 20 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken

text: , dvs. utan att en åklagare dessförinnan efter angivelse av målsäganden har beslutat att åtal inte skall äga rum (jfr rättsfallet

text: NJA 1982 s. 98

text: ). Någon sådan begränsning torde enligt brottsbalkskommentaren inte heller vara avsedd i fråga om enskilt åtal för förolämpning i de fall där allmänt åtal numera kan väckas för brottet. Lagtextens avfattning skall även ge uttryck åt att allmänt åtal är avsett att förekomma endast i undantagsfall (se Lena Holmqvist m.fl.,

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, Kap. 1–12, s. 5:31).

text: Lagtextens restriktiva utformning ger åklagarna stöd för att utan mera ingående undersökning avvisa obefogade anmälningar. Om en innehavare av en allmän befattning utsätts för förtal, torde emellertid enligt vad departementschefen anförde särskilda skäl att väcka allmänt åtal inte sällan föreligga. Samma regler som i fråga om förtal gäller för åklagares rätt att väcka åtal för förolämpning mot någon i och för hans myndighetsutövning. Bestämmelsen härom infördes i samband med upphävandet år 1975 av brottet missfirmelse av tjänsteman, en brottstyp som bestod i förolämpning och som låg under allmänt åtal (a.a. s. 5:31).

text: Vid införandet år 1982 av rätten att väcka allmänt åtal för förolämpning mot någon med anspelning på hans ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse underströks att en återhållsam tillämpning av åtalsregeln var åsyftad. Departementschefen uttalade att det av kravet, att åtal av särskilda skäl skall vara påkallat ur allmän synpunkt, framgår att allmänt åtal skall väckas endast i mera svårartade fall av sådana förolämpningar som anspelar på ras eller liknande kännetecken. Som exempel nämndes att någon vid upprepade tillfällen utsätts för sådan förolämpning på sin arbetsplats eller i sitt bostadsområde. Samma uttalanden gjordes när rätt att väcka allmänt åtal för förolämpning mot någon med anspelning på att han har homosexuell läggning infördes år 1987 (a.a. s. 5:31).

text: Beträffande brott, som har förövats av arbetstagare hos stat eller kommun eller av någon annan som avses i 20 kap. 2 § andra stycket 1–4

text: brottsbalken

text: och som innebär att gärningsmannen har åsidosatt vad som åligger honom i utövningen av anställningen eller uppdraget, gäller enligt

text: 20 kap. 5 § första stycket brottsbalken

text: inte de vanliga reglerna om inskränkning i åklagares åtalsrätt, t.ex. i fråga om krav på angivelse av målsäganden eller att åtal skall vara påkallat ur allmän synpunkt. Denna bestämmelse infördes den 1 januari 1976, då det s.k. ämbetsansvaret avskaffades. Den har härefter blivit föremål för vissa ändringar, vilka emellertid saknar betydelse i nu aktuellt sammanhang.

text: Före ämbetsansvarsreformen föreskrevs i

text: 20 kap. 14 § brottsbalken

text: som huvudregel att åklagare, utan hinder av vad annars kunde vara föreskrivet, fick åtala ett brott varigenom en ämbetsman hade åsidosatt sin tjänsteplikt. I och med lagändringen den 1 januari 1976 byttes ordet ”ämbetsman” ut mot ”innehavare av anställning eller uppdrag som nyss har sagts” samt ordet ”tjänsteplikt” mot ”vad som åligger honom i utövningen av anställningen eller uppdraget”.

text: Vad som avses med uttrycket ”åligger honom i anställningen eller uppdraget” är inte utvecklat i motiven till den aktuella bestämmelsen. Inte heller lagkommentaren ger något besked i frågan. Av intresse i sammanhanget är emellertid följande uttalande under avsnittet gällande rätt i propositionen om ämbetsansvarsreformen: ”I 14 § slutligen föreskrivs att brott varigenom ämbetsman åsidosatt sin ämbetsplikt med vissa angivna undantag alltid hör under allmänt åtal utan hinder av annars gällande regler” (

text: prop. 1975:78 s. 100

text: ). I motiven till

text: 20 kap. 5 § brottsbalken

text: antyds intet om att de nyss nämnda ändringarna i lagtextens utformning skulle vara avsedda att medföra någon förändring av rättsläget beträffande åklagares åtalsrätt (

text: a. prop. s. 185

text: f.). Det är därför naturligt att även i fråga om innebörden av gällande rätt på området söka ledning i begreppet tjänsteplikt.

text: I de intill den 1 januari 1976 gällande bestämmelserna om ämbetsbrott förekom begreppet tjänsteplikt på flera ställen. I Beckmans m.fl. kommentar till

text: Brottsbalken

text: , del II, 3:e upplagan, anfördes i anslutning till tjänstefelsparagrafen bl.a. följande (s. 380).

text: Åsidosättande av tjänsteplikt är alltså det enda objektiva kriteriet för tjänstefel. Då detta kriterium följaktligen erhåller sin största praktiska betydelse i fråga om tjänstefel har i lagtexten angivits de huvudsakliga källorna för att bestämma tjänstepliktens innehåll, nämligen allmänna regler i lag, instruktion eller annan författning, särskild föreskrift av behörig myndighet varunder ämbetsmannen lyder och i sista hand ämbetets beskaffenhet med de varierande krav i skilda avseenden som kan härledas ur olika tjänster. I stället för ”särskild föreskrift” använde kommittén uttrycket ”särskild befallning”. Utbytet skedde därför att ordet befallning ansågs föra tanken på militära förhållanden, i vilka emellertid underlåtenhet att lyda befallning betraktas som ett från det allmänna tjänstefelet skilt brott. Härav anses, att i 20:4 åsyftas ej blott allmänna anvisningar utan även i det särskilda fallet (skriftligen, muntligen eller annorledes) meddelade föreskrifter. Även andra källor för bestämmande av tjänsteplikt än de i 20:4 angivna kan tänkas. – – – Innehållet av de med varje särskild befattning förenade tjänsteplikterna framgår vanligen till största delen av uttryckliga bestämmelser i lag, instruktion eller annan författning eller av särskilda föreskrifter eller befallningar av förman. Även om man därigenom icke erhåller uttömmande ledning, framgår dock i det stora flertalet fall

text: en bestämd gräns mellan vad som är och icke är föremål för tjänsteplikt. Enligt oskrivna regler måste det vara tjänstefel att i tjänsteutövningen ljuga eller använda ohyfsade uttryck även om de ej utgör ärekränkning o.s.v. – – – Av det anförda framgår att begreppet tjänsteplikt var mycket vidsträckt. Om man i enlighet med vad som nyss har sagts utgår från att de ändringar i

text: brottsbalken

text: som infördes den 1 januari 1976 inte har varit avsedda att medföra någon förändring av rättsläget beträffande åklagares åtalsplikt i det här behandlade hänseendet, förefaller det närmast som om lagstiftarens avsikt har varit att brottsliga gärningar för vilka gäller särskilda åtalsbegränsningar och som begås inom ramen för utövningen av statlig eller kommunal anställning generellt skall prövas med utgångspunkt i bestämmelserna i

text: 20 kap. 5 § brottsbalken

text: . Utanför dessa bestämmelsers tillämpningsområde skulle således falla endast sådana gärningar av statliga och kommunala befattningshavare som kan sägas ha ”privat” karaktär.

text: Syftet med bestämmelsen i

text: 20 kap. 5 § brottsbalken

text: är uppenbarligen att slå vakt om den offentliga tjänstens integritet. När en statlig befattningshavare vidtar åtgärder i anställningen uppträder han inte som enskild individ utan som företrädare för staten, och det måste då krävas att han uppträder på ett sätt som anstår en sådan. Det kan inte råda något tvivel om att bestämmelsen är tillämplig när en befattningshavare i sin tjänsteutövning begår ett brott riktat mot en utomstående person. Det är emellertid med hänsyn till det allmänna intresset av att upprätthålla respekten och förtroendet för den offentliga verksamheten naturligt att anlägga samma betraktelsesätt när det gäller handlande som sker inom ramen för tjänsteutövningen, även om brottet inte är riktat mot någon utomstående eller någon utomstående ens är närvarande. Av ett sådant synsätt följer att exempelvis gärningar, som består i att en befattningshavare i sin tjänsteutövning förolämpar en kollega, faller under allmänt åtal till följd av regeln i

text: 20 kap. 5 § brottsbalken

text: I rättsfallet

text: NJA 1997 s. 359

text: hade Högsta domstolen att ta ställning till om en händelse, som i stora drag påminner om den händelse som är aktuell i detta ärende, utgjorde ett brott. Rättsfallet gällde frågan om en fänrik, som till en kvinnlig värnpliktig hade fällt yttranden av sexuell innebörd och som även i övrigt hade uttalat sig kränkande mot kvinnan, därigenom hade gjort sig skyldig till sexuellt ofredande. Högsta domstolen, som inte ansåg detta vara fallet, konstaterade att fänrikens yttranden var ägnade att av den kvinnliga värnpliktiga uppfattas som kränkande samt uttalade att det fanns skäl att se särskilt allvarligt på en gärning där ett manligt befäl förolämpar en kvinnlig underlydande. Domstolen konstaterade emellertid att en allmän åklagare enligt

text: 5 kap. 5 § brottsbalken

text: får åtala för ett förolämpningsbrott endast under vissa särskilda förutsättningar. Enligt bestämmelsen kunde enligt domstolen inte ens ett fall som det föreliggande komma under allmänt åtal. Frågan huruvida fänriken skulle dömas för förolämpning kunde således enligt Högsta domstolens uppfattning prövas endast om kvinnan själv åtalat honom. Av rättsfallsreferatet framgår inte om Högsta domstolen vid sin prövning beaktat bestämmelsen i

text: 20 kap. 5 § brottsbalken

text: och följaktligen inte heller vilka överväganden som kan ha gjorts i denna fråga.

text: Rättsläget i den här aktuella frågan får mot den angivna bakgrunden anses vara oklart. Det finns visserligen, av de skäl som har nämnts i det föregående, fog för att

text: hävda att omständigheterna kring den gärning som var föremål för AA:s bedömning var sådana att en prövning enligt bestämmelserna i

text: 20 kap. 5 § första stycket brottsbalken

text: borde ha skett. Med hänsyn till att AA:s ställningstagande i frågan får anses vara väl förenligt med Högsta domstolens här nämnda avgörande kan han emellertid självfallet inte kritiseras med anledning av detta.

text: Jag finner inte anledning att gå in på frågan om polisbefälets uttalande är att bedöma som förolämpning eller ej.

text: Vad som i övrigt förekommit ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Dokumentation Omhändertagande

title: Initiativärende mot Polismyndigheten Dalarna med anledning av ett omhändertagande

text: Initiativet

text: I samband med en inspektion vid Polismyndigheten Dalarna i mars 2004 granskades bl.a. protokoll över omhändertaganden enligt lagen (

text: ) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB).

text: Såvitt framgick av ett protokoll (löpnummer 173-03) hade ett omhändertagande gjorts i en bostad. Enligt protokollet hade polisassistenterna AA och BB den 20 december 2003 omhändertagit en man som hade tagit sig in i någon annans bostad och lagt sig på golvet för att sova. Mannen hade raglat, tydligt luktat sprit och talat sluddrigt samt utgjort en fara för sig själv; han hade trott att han befann sig i sitt eget hem. Hemfridsbrott kunde misstänkas varför en anmälan om grovt hemfridsbrott upprättades.

text: Mot bakgrund härav beslutade jag att ta upp polismyndighetens handläggning av ärendet till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över det aktuella omhändertagandet. Polismyndigheten kom in med ett remissvar jämte upplysningar från berörda polismän.

text: CC anförde bl.a. följande.

text: Som jag skrev i anmälan var grunden till ingripandet ett hemfridsbrott. En berusad man hade brutit sig in i en lägenhet genom balkongdörren på x-gatan och sedan lagt sig på golvet i vardagsrummet och somnat. Kvinnan som bodde i lägenheten var mycket rädd, hon hade ingen aning om vem mannen var. En anmälan upprättades och mannen avvisades därifrån, ut på x-gatan. (Patrullen övertog kvinnans nödvärnsrätt). Mannen saknade ytterkläder och var kraftigt berusad. Han visste inte var han var eller var han bodde, han trodde att han hade gått hem till sig men han bor inte på xgatan utan på y-gatan. En miss på ca en kilometer fågelvägen. Här gjordes bedömningen (ute på x-gatan) att han var en fara för sig själv varvid han medtogs för tillnyktring.

text: Polismyndigheten anförde bl.a. följande.

text: Av polismännens redogörelse synes framgå att de avvisat den berusade personen från lägenheten med stöd av nödvärnsrätten som den kommer till uttryck i

text: 24 kap 1 § 3 p brottsbalken

text: . Väl ute på gatan har bedömningen gjorts att mannen var så berusad att han utgjorde en fara för sig själv, varvid han omhändertogs med stöd av LOB. Som grund för åtgärden att avlägsna mannen från lägenheten har polismännen åberopat de allmänna grunderna för ansvarsfrihet som framgår av

text: brottsbalken

text: . Att lägenhetsinnehavaren hade möjlighet att med stöd av nödvärnsrätten avlägsna mannen måste anses uppenbart, liksom det torde vara rättsenligt att den som kommer den angripne till hjälp har samma rätt som den angripne. Polisman har emellertid genom föreskrifterna i

text: polislagen

text: sådana befogenheter att det skulle falla sig naturligt att i förevarande fall, om ett gripande inte ansågs aktuellt, avvisa mannen med stöd av

text: 13 § polislagen

text: för att avvärja en straffbelagd handling, för att i ett senare skede göra en bedömning utifrån rekvisiten i LOB. Dokumentationen med anledning av ingripandet uppvisar dock brister, såtillvida att den inte utvisar grunden för beslutet att avlägsna personen från lägenheten. Polismyndigheten har för avsikt att uppmärksamma berörd personal på de krav på dokumentation som

text: 27 § polislagen

text: uppställer.

text: Bedömning

text: Den som anträffas så berusad av alkoholdrycker eller annat berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller för någon annan får omhändertas av en polisman (

text: 1 § första stycket

text: LOB). Anträffas någon där han eller någon annan har sin bostad, får han inte omhändertas enligt första stycket (andra stycket). Ett omhändertagande med stöd av LOB kan således inte ske i någons bostad.

text: Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får polisman, när det är nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas, avvisa eller avlägsna honom från ett visst område eller utrymme. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling skall kunna avvärjas (

text: 13 § första stycket polislagen

text: , 1984:387). Är en sådan åtgärd som avses i första stycket otillräcklig för att det avsedda resultatet skall uppnås, får personen tillfälligt omhändertas (andra stycket).

text: Enligt

text: 27 § första stycket polislagen

text: skall protokoll föras över ett ingripande som innebär att någon avvisas, avlägsnas, omhändertas eller grips. I paragrafens andra stycke föreskrivs bl.a. att det av protokollet skall framgå grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, vem eller vilka som ingripandet har riktat sig mot och vad som i övrigt har förekommit vid ingripandet.

text: Såvitt framgår av det aktuella omhändertagandebladet verkställdes omhändertagandet i en bostad. Som nyss sagts är ett sådant handlande inte tillåtet. I ärendet har emellertid upplysts att omhändertagandet inte gjordes i bostaden utan ute på gatan. I likhet med polismyndigheten kan jag således konstatera vissa brister i dokumentationen, och jag noterar att polismyndigheten har för avsikt att uppmärksamma berörd personal på de krav på dokumentation som

text: 27 § polislagen

text: uppställer. Vidare kan jag ansluta mig till vad polismyndigheten anfört i sitt yttrande

text: om att mannen, när ett gripande inte var aktuellt, torde ha kunnat avvisas med stöd av

text: 13 § polislagen

text: . Vad som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Barn/ungdom Bistånd

title: Fråga bl.a. om en socialnämnd kunde bevilja en 17-årig flicka bistånd i form av stödboende enligt socialtjänstlagen utan båda vårdnadshavarnas samtycke

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 6 april 2009, framförde AA klagomål mot Socialnämnden i Umeå kommun. Hon anförde bl.a. följande. Den 29 oktober 2008 blev hon kallad till ett möte hos socialtjänsten eftersom hennes då 17-åriga dotter BB hade kontaktat socialtjänsten och uppgett att hon inte trivdes i hemmet hos henne och därför ville flytta hemifrån. Socialtjänsten fick vid mötet besked om att hon inte accepterade att BB flyttade hemifrån innan hon var myndig. Därefter hördes inte socialtjänsten av förrän måndagen den 19 januari 2009 då en tjänsteman kontaktade henne med önskemål om ett möte följande dag. Eftersom hon behövde en tolk som talade ett annat språk än vad socialtjänsten hade förutsatt kom mötet på tisdagen inte tillstånd. Mötet skulle i stället äga rum på onsdagen den 21 januari 2009. När hon kom hem på tisdag eftermiddag den 20 januari 2009 hade många av BB:s ägodelar blivit flyttade och BB var på väg hemifrån. BB uppgav att socialtjänsten hade hjälpt henne att flytta. Någon information om att BB skulle flytta hemifrån och att socialtjänsten skulle hjälpa till med flytten hade hon inte fått. I efterhand fick hon veta att socialtjänsten träffade CC, dvs. BB:s fader, tillika hennes före detta man, vid ett flertal tillfällen och hade en dialog med honom innan BB flyttade. Hon kallades dock inte till dessa möten trots att hon och CC hade gemensam vårdnad om BB.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtade JO från socialtjänsten en kopia av journalanteckningar under perioden den 18 november 2008–den 18 maj 2009 rörande BB.

text: Socialtjänsten gav till JO in även underlaget för ett beslut att den 18 november 2008 inleda en utredning beträffande BB:s förhållanden.

text: Därefter anmodades Socialnämnden i Umeå kommun att inkomma med utredning och yttrande över vad som framförts i AA:s anmälan.

text: Som sitt remissvar lämnade nämnden ett tjänsteutlåtande som var undertecknat av områdeschefen DD. I utlåtandet anfördes bl.a. följande.

text: Socialtjänstens mottagningsgrupp mottog 081007 en anmälan om barn som far illa. Anmälare var jurist EE som ringde på uppdrag av BB. Av anmälan framkom att BB önskade kontakt med socialtjänsten för att berätta om sin hemsituation och att BB upplevde sin relation med AA som starkt konfliktfylld. Det framkom även att BB upplevde behov av stöd av socialtjänsten. 081014 träffade mottagningsenheten BB tillsammans med EE som var med som stöd. 081022 träffade mottagningsenheten BB:s pappa CC då de informerade honom om anmälan samt frågade vad han känner till om BB:s livssituation. 081029 träffade mottagningsenheten AA. De pratade även med AA om hennes inställning till anmälan. Förutom dessa tre möten inkom ett brev från BB:s syster FF där hon tydligt uttryckte en stark oro för BB:s hemsituation. Mottagningsgruppen bedömde efter detta brev, de tre mötena samt ett telefonsamtal med BB att det fanns behov av utredning enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: och lämnade ärendet vidare för utredning. Enligt mottagningsenheten framkom att BB levde under stor press och stress. Hon kände sig rädd och förföljd av mamman. BB drogs även in i den mycket starka konflikten mellan föräldrarna, vilket påverkade hennes psykiska mående. Bedömning gjordes att det inte fanns problem med missbruk, kriminalitet eller umgänge med vänner utan att det var BB:s hemsituation som borde utredas. Ärende fördelades till handläggare 081118 då utredning inleddes. Den inleddes med att utredare GG, biståndshandläggaren HH samt enhetschef JJ utifrån de uppgifter som framkommit i förhandsbedömningen planerade för ev. insatser redan under utredningstiden. 081126 mötte utredare GG samt biståndshandläggare HH både BB och pappa CC Överenskommelse gjordes om studiebesök på Målet som är en extern öppenvård. Studiebesöket gjordes 081128. Enhetschef JJ beviljade i samråd med handläggarna 081203 bistånd till BB enligt 4 kap. 1 § till strukturerad öppenvård samt boende vid Målet. Beslutsmotiveringen var: ”BB och hennes mamma AA har en stark konflikt som påverkar BB negativt. BB har behov av stöd för att kunna förbättra sin relation med AA” Socialtjänsten gjorde bedömningen att då en av vårdnadshavarna godkänt placeringen och det fanns bekräftelse från utomstående att BB:s situation var sådan som hon beskrev kunde placering beviljas för att kunna jobba på en fungerande relation mellan BB och hennes mamma. Socialtjänsten gjorde även bedömningen att när man uppnått BB:s ålder och mognad bör hennes egen inställning tillmätas stor betydelse. Orsaken till att BB:s pappa CC var med på möten med socialtjänst samt öppenvård före mötet med AA berodde på att konflikten främst bedömdes vara mellan mor och dotter. Om konflikten i första hand hade varit mellan CC och BB så hade det varit AA som varit med på dessa möten istället för CC. Båda föräldrarna är vårdnadshavare. Som framkommer av utredning enligt

text: 11 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: övervägdes även ett omhändertagande enligt lagen om vård av unga (LVU) utifrån allvaret i de uppgifter som framkommit men bedömningen gjordes att i första hand arbeta för att uppnå en frivillig överenskommelse. Beslut togs om att inte göra någon placering förrän tidigast efter jul och nyår eftersom CC skulle vara utomlands under större delen av december samt början av januari. BB beskrev att hon var rädd för att den konflikt som redan fanns mellan henne och mamman skulle bli svår att hantera och socialtjänsten bedömde att det var viktigt att pappan fanns närvarande som stöd till BB när AA skulle informeras. Vid besök 090119 berättade BB att hon informerat AA om flytten hemifrån. Utredare GG ringde 090119 till AA och överenskom om möte 090120. Vid samtalet framkom att AA inte ville ha tolk på amarinja som socialtjänsten fått besked om utan hon ville ha tolkning på tigrinja. AA ville dessutom ha en särskild namngiven tolk och inte någon annan. Utredaren gick inte in på orsak till möte eftersom

text: bedömningen var att det är viktigt med korrekt information vid ett sådant känsligt samtal och att det inte borde göras utan tolk. Utredaren ringde 090120 till AA och meddelade att önskad tolk inte kunde på överenskommen tid och bokade istället ny tid till 090121. BB flyttade 090120 in i Målets lägenhet. Vid möte 090121 med AA informerades hon om utredning och insats. Socialtjänsten hade planerat att möta AA innan BB:s flytt men på grund av de olyckliga omständigheterna med tolk blev tyvärr det mötet framflyttat. Att det mötet inte gick att genomföra som planerat påverkade både AA och BB negativt, vilket socialtjänsten beklagar. Det fanns ingen avsikt från socialtjänstens sida att försena mötet med AA. Utredning avslutades 090331 med beslut om insatser. Se bifogad utredning. Utredningen hade förlängts med 14 dagar med anledning av att CC vistats utomlands från mitten av december till början av januari samt att det varit problem med att få tider tillsammans med tolk som AA accepterar. Socialtjänsten avslutade sin utredning 090331. AA, BB och CC informerades samtidigt om vad som framkommit i utredningen. Till remissvaret fogades socialtjänstens utredning daterad den 31 mars 2009 avseende BB.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 9 september 2010 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Socialnämnden inledde den 18 november 2008 en utredning beträffande BB, som då var 17 år. BB stod under vårdnad av båda sina föräldrar. Socialtjänsten fattade den 3 december 2008, i samråd med BB och hennes far CC, beslut att bevilja BB bistånd enligt

text: socialtjänstlagen

text: i form av stödboende vid ”Målet”. I samband med BB:s flytt till stödboendet den 20 januari 2009 fick AA kännedom om att en utredning pågick samt att den nämnda biståndsinsatsen hade beviljats. Underlåtenhet att underrätta AA om att en utredning avseende BB inletts Socialnämndens utredning rörande BB gällde BB:s behov av skydd och stöd. När socialnämnden inleder en sådan utredning ska, enligt

text: 11 kap. 2 § tredje stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, den som berörs av utredningen underrättas om att en utredning inleds. I förarbetena till bestämmelsen anfördes bl.a. att det inte får råda något tvivel om att en utredning pågår och att familjen alltid ska informeras om nämndens beslut och avsikter i fråga om utredningens bedrivande (

text: prop. 1996/97:124 s. 110

text: ). Det ligger i sakens natur att en underrättelse om en påbörjad utredning ska ske utan onödigt dröjsmål.

text: Jag har i tidigare beslut (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1999/2000 s. 243) uttalat att det i vissa speciella fall kan finnas situationer då nämnden kan avvakta något med att informera en vårdnadshavare om att en utredning inletts. En sådan situation kan vara att vårdnadshavaren, eller någon annan familjemedlem, är misstänkt för övergrepp mot barnet och polisutredningen befinner sig i ett känsligt läge. Ett annat skäl att dröja något med underrättelsen kan vara att en vårdnadshavare är svårt sjuk och inte bör oroas. Det får emellertid aldrig bli fråga om någon längre tid som vårdnadshavaren hålls ovetande om en pågående utredning och det måste finnas goda skäl till varför så sker.

text: Nämnden har i sitt remissvar uppgett att AA vid ett möte den 21 januari 2009 informerades om utredningen och beviljad insats. Vidare har anförts att mötet var planerat att hållas innan BB flyttade hemifrån men att problem vid anlitandet av tolk medförde att mötet blev framskjutet.

text: Mot bakgrund av att utredningen inleddes redan den 18 november 2008, kan konstateras att AA givetvis skulle ha underrättats om den pågående utredningen i ett betydligt tidigare skede än vad som blev fallet.

text: En utredning angående insatser för ett barn ska inte göras mer omfattande är vad som är motiverat av omständigheterna i det enskilda fallet. Utredningen måste dock utföras så att den kan ligga till grund för ett sakligt korrekt beslut. Den aktuella utredningen angående BB hade sin grund i relationen mellan BB och AA. I ett fall som rör ett barns förhållanden i hemmet måste nämnden som regel inhämta uppgifter från den förälder som barnet bor hos. I annat fall finns det risk för att utredningen inte kan ligga till grund för ett korrekt beslut (jfr t.ex. JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 218). Mot bakgrund av det nu anförda anser jag att det är minst sagt förvånande att nämnden under utredningstiden inte fann skäl att inhämta uppgifter från AA.

text: Beviljande av insats utan vårdnadshavares samtycke Barn står enligt huvudregeln i

text: 6 kap. 2 § första stycket föräldrabalken

text: under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem. Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnadshavaren ska därvid i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål (

text: 6 kap. 11 § föräldrabalken

text: När åtgärder rör barn ska det, enligt

text: 1 kap. 2 §

text: SoL, särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Med barn avses varje människa under 18 år. Barn som har fyllt 15 år har rätt att själva föra sin talan i mål och ärenden enligt

text: socialtjänstlagen

text: 11 kap. 10 §

text: SoL).

text: Av

text: socialtjänstlagen

text: framgår inte hur den situationen ska lösas när den underåriga har fyllt 15 år och önskar få bistånd och båda vårdnadshavarna inte samtycker till insatsen. Det är dock uppenbart att socialnämnden inte utan lagstöd, i strid med

text: föräldrabalkens

text: grundläggande bestämmelser om vårdnaden om barn, kan bevilja en underårig, dvs. den som är under 18 år, bistånd i form av en vistelse i familjehem eller liknande, när vårdnadshavaren motsätter sig detta (se bl.a. RÅ 1983 2:18). I ett sådant fall kan en placering av den unge åstadkommas endast med tillämpning av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), givetvis under förutsättning att omständigheterna är sådana att det finns grund för att tillämpa den lagen.

text: I nu förevarande fall beslutade socialtjänsten i december 2008 att bevilja BB bistånd i form av stödboende utan AA:s samtycke. Enligt min mening kunde nämnden inte besluta om biståndet utan båda vårdnadshavarnas samtycke. Socialtjänstens beslut var således inte lagligen grundat. Av journalanteckningar i ärendet framgår dock att AA en relativt kort tid efter att BB hade flyttat till

text: stödboendet accepterade BB:s flytt och den beviljade insatsen. Mot denna bakgrund anser jag mig kunna lämna saken i denna del. Vad som i övrigt förekommit föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.