title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till handläggningstiden i ett ärende om uppehållstillstånd

text: Justitiekanslern avslår skadeståndsanspråket men gör vissa uttalanden om Migrationsverkets handläggningstider.

text: Bakgrund

text: Allmänt om uppehållstillstånd

text: Uppehållstillstånd är ett tillstånd att vistas i Sverige antingen under viss tid (tidsbegränsat uppehållstillstånd) eller utan tidsbegränsning (permanent uppehållstillstånd). Principiellt sett gäller att en utlänning som vistas här mer än tre månader ska ha uppehållstillstånd. För EES-medborgare och medborgare i de nordiska länderna gäller delvis andra bestämmelser.

text: Bestämmelser om uppehållstillstånd finns i

text: utlänningslagen (2005:716)

text: och i den anslutande

text: utlänningsförordningen (2006:97)

text: . Reglerna grundar sig delvis på EU-rätt. Uppehållstillstånd kan beviljas på olika grunder. Den som är flykting eller annars behöver internationellt skydd kan ha rätt till uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap. 1 § utlänningslagen

text: . Den som är gift med eller har viss annan anknytning till någon som är bosatt i Sverige kan få uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap.

text: eller

text: 3 a §

text: samma lag. Därutöver kan uppehållstillstånd beviljas för arbete i Sverige och av vissa andra skäl.

text: För närvarande, till och med den 19 juli 2019, gäller vissa begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd. Dessa framgår av lagen (

text: ) om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige.

text: Den som vill ha uppehållstillstånd ska i regel ha ansökt om och beviljats detta före inresan i Sverige. Undantag gäller bl.a. för den som har rätt till uppehållstillstånd på grund av skyddsbehov. En ansökan från någon som inte befinner sig i Sverige ges in till och utreds av en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat. Det är sedan Migrationsverket som fattar beslut.

text: I

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: föreskrivs en särskild tidsfrist för Migrationsverkets prövning av en ansökan om uppehållstillstånd på grund av anknytning. Ett ärende om uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap.

text: och

text: 3 a §§

text: utlänningslagen

text: ska enligt den paragrafen avgöras senast inom nio månader från det att ansökan lämnades in, om det inte finns särskilda skäl.

text: Det aktuella ärendet

text: AA är medborgare i ett land utanför EU. Den 29 december 2014 ansökte hon om uppehållstillstånd i Sverige på grund av anknytning till sin make, BB, som är svensk medborgare och bosatt här. Makarna har en son som är svensk medborgare och AA har en dotter från ett tidigare förhållande. En anknytningsutredning ägde rum vid en svensk ambassad i juni 2015. Därefter, i november 2015, ansökte även BB:s dotter om uppehållstillstånd.

text: Migrationsverket beslutade den 27 januari 2016 att bevilja AA och hennes dotter permanent uppehållstillstånd i Sverige. Det hade då gått ungefär 13 månader sedan hon gav in sin ansökan till verket.

text: Anspråket

text: AA och BB har begärt skadestånd av staten med 251 396 kr på den grunden att handläggningstiden i ärendet varit för lång. Beloppet avser både ekonomisk och ideell skada (kränkning).

text: Till stöd för sin begäran har de anfört i korthet följande. Den oskäligt långa handläggningstiden har lett till en splittring av deras familj. Ärendet var enkelt och inga kompletteringar behövdes. På grund av deras gemensamma son borde ärendet ha handlagts med förtur. De har rätt till skydd för sitt familjeliv enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . Den rätten har kränkts. Barnets bästa har inte heller beaktats och hanteringen har stått i strid med familjeåterföreningsdirektivet (

text: rådets direktiv 2003/86/EG

text: av den 22 september 2003 om rätt till familjeåterförening). Den ekonomiska skadan (151 396 kr) avser bl.a. kostnader för dubbelt boende, kostnader för extra resor och uteblivna intäkter på grund av att AA inte kunnat hyra ut hus och bil i hemlandet. Den ideella skadan (100 000 kr) avser den kränkning av deras mänskliga rättigheter som har förekommit. Utredningen

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Migrationsverket och bett om svar på vissa allmänna frågor och på frågor om det aktuella ärendet.

text: När det gäller de allmänna frågorna har Migrationsverket anfört i korthet följande. Handläggningstiden i ett ärende om uppehållstillstånd på grund av anknytning ska enligt

text: utlänningsförordningen

text: inte överstiga nio månader. Sedan en tid tillbaka är det dessvärre vanligt förekommande att tidsfristen inte har kunnat hållas. I slutet av oktober 2016 fanns det ca 64 000 öppna anknytningsärenden (förstagångsansökningar). En mycket stor andel av dessa var äldre än nio månader och situationen var fortfarande ansträngd. Prognosen för anknytningsärenden är att antalet inkommande ansökningar kommer att öka markant under de kommande tre åren. Verket arbetar ständigt med att förbättra processerna och att minska väntetiderna. En rad åtgärder och prioriteringar har genomförts, bl.a. har nya medarbetare rekryterats i hela landet. Ytterligare åtgärder kommer att genomföras.

text: När det gäller det aktuella ärendet har Migrationsverket anfört i korthet följande. AA:s ansökan om uppehållstillstånd kom in den 29 december 2014. Beslut fattades den 27 januari 2016 och ärendet avgjordes alltså inte inom tidsfristen på nio månader. I ansökan fanns dock ett önskemål om intervju efter februari 2015. AA:s dotter ansökte inte heller om uppehållstillstånd förrän i slutet av november 2015. BB ville vidare komplettera med en fullmakt den 26 januari 2016. Med hänsyn till dessa önskemål och kompletteringar anser verket att AA själv har bidragit till att handläggningen tagit längre tid än nio månader och att skadeståndsskyldighet därför inte föreligger.

text: AA och BB har fått del av Migrationsverkets yttrande och anfört bl.a. följande. Deras önskemål om intervju efter februari 2015 har inte påverkat den slutliga handläggningstiden. De flesta får tid för intervju efter ca sex månader, vilket även de fick. När AA:s dotter ansökte om uppehållstillstånd hade de redan väntat i elva månader och denna ansökan verkar snarast ha skyndat på handläggningen. Inte heller den fullmakt som de kompletterade med kan ha påverkat den sammanlagda handläggningstiden. AA:s ansökan om uppehållstillstånd var komplett från början och borde ha kunnat behandlas väldigt snabbt.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan i ärendet

text: Den fråga som ska prövas är om AA och BB har rätt till skadestånd av staten på grund av handläggningstiden hos Migrationsverket. Frågan är principiellt viktig eftersom den tidsfrist som i regel gäller för handläggningen, nio månader, enligt Migrationsverket har överskridits eller kommer att överskridas i ett mycket stort antal fall.

text: Skadeståndsanspråket grundar sig delvis på ett påstående om att tidsfristen enligt

text: utlänningsförordningen

text: har överskridits. I en sådan situation är det Justitiekanslern som ska handlägga anspråket, eftersom det får anses grunda sig på ett påstående om underlåtenhet att meddela beslut (

text: 3 §

text: förordningen [1995:1301] om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten).

text: Justitiekanslern kommer att behandla frågan under följande rubriker.

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: AA:s och BB:s anspråk gäller ersättning för ren förmögenhetsskada, dvs. sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada. Anspråket gäller också ersättning för ideell skada (kränkning).

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Migrationsverkets handläggning av ansökningar om uppehållstillstånd är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på det sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan lämnas bara när den enskilde har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Detta innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada vid myndighetsutövning.

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Staten kan slutligen bli skadeståndsskyldig på unionsrättslig grund. Enligt den s.k. Francovich-doktrinen kan skadeståndsskyldighet för staten uppstå under förutsättning att följande tre kriterier alla är uppfyllda.

text: Tidsfristen för Migrationsverkets prövning

text: I svensk rätt fanns före den 30 april 2006 inte någon bestämd tidsfrist för prövningen av ansökningar om uppehållstillstånd på grund av anknytning, utöver de allmänna krav som alltjämt framgår av

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Där sägs att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Den 22 september 2003 antogs familjeåterföreningsdirektivet av Europeiska unionens råd. Enligt

text: artikel 5.4 i direktivet

text: ska medlemsstatens behöriga myndigheter så snart som möjligt, och under alla omständigheter senast nio månader efter det att ansökan har lämnats in, skriftligen underrätta den person som har lämnat in ansökan om beslutet. Om prövningen av ansökan är av komplicerad natur får tidsfristen i undantagsfall förlängas. Samtliga följder av att ett beslut inte har fattats när tidsfristen löper ut ska regleras i den berörda medlemsstatens nationella lagstiftning. Enligt

text: artikel 20

text: skulle medlemsstaterna sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa direktivet senast den 3 oktober 2005.

text: För svensk del genomfördes bestämmelsen om en tidsfrist genom att en ny bestämmelse, 4 kap. 21 a §, infördes i

text: utlänningsförordningen

text: . Där anges att ett ärende om uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap.

text: och

text: 3 a §§

text: utlänningslagen

text: ska avgöras senast inom nio månader från det att ansökan lämnades in, om det inte finns särskilda skäl. Bestämmelsen trädde i kraft den 30 april 2006 och tillämpas på ansökningar om uppehållstillstånd som har kommit in till Migrationsverket efter den dagen (förordningen [2006:262] om ändring i

text: utlänningsförordningen

text: I detta sammanhang bör nämnas att familjeåterföreningsdirektivet har ett begränsat tillämpningsområde. Direktivet tillämpas något förenklat när en tredjelandsmedborgare (dvs. en person som inte är unionsmedborgare) har uppehållstillstånd i en medlemsstat och dennes familjemedlemmar, som också är tredjelandsmedborgare, ansöker om familjeåterförening. Det ska inte tillämpas på familjemedlemmar till unionsmedborgare. Det innebär att direktivet inte är tillämpligt när någon ansöker om familjeåterförening i Sverige med en svensk medborgare eller en annan unionsmedborgare.

text: När direktivets tidsfrist genomfördes i svensk rätt, genom bestämmelsen i

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: , föreskrevs inte någon begränsning av tillämpningsområdet. Kravet på avgörande inom nio månader gäller därmed generellt när någon ansöker om uppehållstillstånd på grund av anknytning, oavsett om anknytningspersonen här är svensk medborgare, medborgare i en annan EU-medlemsstat eller tredjelandsmedborgare.

text: En viktig fråga är vilka skäl som kan motivera att ärendet inte avgörs inom tidsfristen. I förarbetena (

text: prop. 2005/06:72 s. 56

text: och

text: ) anges följande. ”Enligt familjeåterföreningsdirektivet får tiden i undantagsfall förlängas om prövningen av ansökan är av komplicerad natur. Enligt regeringens bedömning ska tiden kunna förlängas om det föreligger särskilda skäl. En förlängning av fristen ska t.ex. kunna medges om sökanden inte i tid ger in erforderligt beslutsunderlag, om beslutande myndighet trots förelägganden inte får in begärt underlag eller om sökanden på annat sätt inte har medverkat i handläggningen av ärendet. En annan situation som kan innebära en förlängning av tidsfristen är att det rör sig om en komplicerad utredning där t.ex. frågor som rör allmän ordning eller säkerhet aktualiseras.”

text: Europeiska kommissionen har i ett meddelande 2014 lämnat riktlinjer för tillämpningen av familjeåterföreningsdirektivet (COM[2014] 210 final). Av dessa framgår att problem med den administrativa kapaciteten inte anses vara skäl nog för att motivera en förlängning enligt undantagsregeln.

text: Handläggningstiderna och flyktingsituationen

text: Det är känt att Migrationsverket under de senaste åren har haft långa handläggningstider i många av sina ärenden. Handläggningstiderna i anknytningsärenden har granskats av JO i beslut 2014 och 2016.

text: I ett beslut den 17 december 2014 (dnr 5497-2013) angav JO att det under 2013 kom in ovanligt många klagomål om långa handläggningstider hos Migrationsverket, framför allt i ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning. Med anledning av dessa klagomål inledde JO en granskning av handläggningstiderna under perioden 2011–2013. Av granskningen framgick att handläggningstiderna i många fall var orimligt långa och inte sällan överskred tidsfristen i

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: . Migrationsverket uppgav att de långa handläggningstiderna framför allt hade orsakats av att antalet asylsökande hade överstigit prognoserna.

text: JO uttalade att ökningen av antalet asylsökande hade varit kraftig och uppgått till över 80 procent mellan 2011 och 2013. JO hade förståelse för att det var svårt att göra prognoser för en verksamhet som i stor utsträckning påverkas av händelser i omvärlden som är svåra att förutse. Det ansågs oundvikligt att en stor och oförutsedd ärendetillströmning i det kortare perspektivet kunde påverka myndighetens handläggningstider negativt. Även om varje myndighet har en skyldighet att se till att författningsreglerade uppgifter utförs på ett godtagbart sätt, och att det finns en beredskap för att i rimlig utsträckning kunna hantera oförutsedda händelser, ansåg JO att Migrationsverket inte skulle kunna lastas för handläggningstider som helt har sin förklaring i sådana omständigheter. JO hade dock svårt att se att ökningen av antalet asylsökande, i vart fall ensamt, kunde förklara de långa handläggningstiderna. De uppgifter som Migrationsverket hade redovisat tydde enligt JO på att verkets egna prioriteringar hade bidragit till långa handläggningstider i vissa ärenden. Vid en samlad bedömning ansåg JO därför att Migrationsverket måste kritiseras för handläggningstiderna och för att den författningsreglerade fristen regelmässigt överskreds.

text: JO följde därefter upp frågan och meddelade ett nytt beslut den 23 juni 2016 (dnr 2132-2015). Enligt JO visade uppföljningen att handläggningstiderna i ett mycket stort antal ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning överskred tidsfristen på nio månader. Enligt Migrationsverkets uppgifter hade medianhandläggningstiden ökat från 4,1 månader i januari 2014 till 9,2 månader i februari 2016. Handläggningstiderna hade ökat trots åtgärder från verkets sida och prognosen var att de långa handläggningstiderna skulle fortsätta under 2016. Migrationsverket uppgav att de handläggare som normalt arbetade med uppehållstillstånd på grund av anknytning behövdes i systemet för mottagning av asylsökande. Antalet öppna asylärenden hade under perioden januari 2014–februari 2016 ökat med över 500 procent.

text: JO uttalade att Migrationsverkets möjligheter att korta handläggningstiderna hade påverkats av den omfördelning av resurser till mottagningssystemet som verket hade varit tvunget att genomföra under hösten 2015. Det ansågs ändå oacceptabelt att handläggningstiderna under flera års tid legat över, eller mycket över, den författningsreglerade tidsfristen. JO angav samtidigt att Migrationsverket sedan det förra beslutet genomfört en rad förändringar i sin organisation och sitt arbetssätt. Utifrån det som kommit fram under uppföljningen drog JO slutsatsen att orsakerna till att handläggningstiderna fortfarande var långa till stor del låg utanför verkets kontroll. JO fann därför inte skäl att rikta ytterligare kritik mot Migrationsverket för de långa handläggningstiderna under 2015 och dittills under 2016. Situationen ansågs dock allvarlig och JO lämnade över sitt beslut till Justitiedepartementet med motiveringen att det yttersta ansvaret för att verket kan fatta beslut inom rimlig tid och inom gällande tidsfrister ligger hos regering och riksdag.

text: Justitiekanslern har, för att förstå flyktingsituationen och den påföljande arbetsbelastningen för Migrationsverket, tagit del av den statistik som finns på Migrationsverkets webbplats. Av tabellen framgår hur många asylansökningar som kommit in till verket varje år de senaste decennierna.

text: 9 662

text: 12 844

text: 11 231

text: 16 303

text: 23 515

text: 33 016

text: 31 355

text: 23 161

text: 17 530

text: 24 322

text: 36 207

text: 24 353

text: 24 194

text: 31 819

text: 29 648

text: 43 887

text: 54 259

text: 81 301

text: 162 877

text: 28 939

text: Statistiken visar att antalet asylansökningar varierade mellan ca 10 000 och ca 35 000 per år under lång tid. Därefter, från och med 2012, ökade antalet gradvis för att nå en exceptionell nivå under 2015. Utvecklingen beskrivs bl.a. i betänkandet Att ta emot människor på flykt, Sverige hösten 2015 (

text: SOU 2017:12

text: ). Regeringen bedömde 2015 att situationen innebar ett allvarligt hot mot allmän ordning och inre säkerhet. Tillfälliga gränskontroller infördes, liksom id-kontroller vid resor med buss och tåg från Danmark till Sverige och vid vissa båtresor till Sverige. Därutöver infördes lagen om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige.

text: Den situation som uppstod ställde givetvis stora krav på Migrationsverket. För att kunna registrera alla asylansökningar överfördes resurser från andra delar av verksamheten, bl.a. från annan tillståndsprövning än asyl (jfr

text: SOU 2017:12 s. 135

text: ). Att personal från tillståndsprövningen deltog i registrering och mottagande av asylsökande framgår även av 2016 års JO-beslut och av Migrationsverkets årsredovisning för 2015 (s. 67). Under 2016 minskade antalet asylsökande kraftigt. Migrationsverket beskriver i sin årsredovisning för 2015 (s. 4) att man nu har gått in i en fas där man lägger kraft på att handlägga alla de ärenden som har kommit in. I sin årsredovisning för 2016 (s. 55 och 56) beskriver myndigheten att handläggningstiderna för bl.a. anknytningsärenden har ökat och att året avslutas med fler öppna ärenden än vid årets början. Resultatet är enligt myndigheten en konsekvens av ett ledningsbeslut att sänka ambitionsnivån för tillståndsärenden för att först och främst fokusera på asylprövningen. Enligt samma årsredovisning (s. 5) riktas nu fokus mot bl.a. anknytningsärendena, där utvecklingen fortsatt har gått mot längre ärendeköer. Verket anger att stor kraft kommer att läggas på att komma i fas och att korta väntetiden i tillståndsärendena.

text: Justitiekanslern kan slutligen nämna att Migrationsverket för statistik även över antalet beviljade uppehållstillstånd. Av den statistiken framgår att antalet beviljade uppehållstillstånd på grund av anknytning har ökat över tid och att ökningen har fortsatt även under perioden 2014–2016.

text: Frågan om skadestånd enligt unionsrätten

text: Eftersom AA är svensk medborgare har familjeåterföreningsdirektivet inte varit tillämpligt i detta fall. Som framgått gäller direktivet inte när någon ansöker om familjeåterförening med en svensk medborgare (

text: artikel 3 i direktivet

text: ). Niomånadersfristen har därför gällt endast enligt nationell rätt (

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: Handläggningstiden kan alltså inte ha inneburit någon överträdelse av direktivets regler om tidsfrist och AA och BB har redan av det skälet inte rätt till skadestånd på unionsrättslig grund.

text: Frågan om överträdelse av Europakonventionen

text: Ett krav på avgörande inom skälig tid följer i vissa fall av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Förfaranden som gäller uppehållstillstånd och andra utlänningsrättsliga frågor anses dock falla utanför

text: artikel 6.1

text: (se t.ex. Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte upplagan, 2015, s. 171). Någon överträdelse av artikeln kan därför inte ha ägt rum. Det kan tilläggas att artikel 1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen, som innehåller rättssäkerhetsgarantier vid utvisning, inte är tillämplig eftersom AA:s ärende inte har gällt utvisning.

text: Den fråga som får ställas är om handläggningstiden har inneburit en överträdelse av

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: , som handlar om rätt till skydd för privat- och familjeliv. Enligt denna artikel har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. En offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter.

text: Europakonventionen innehåller ingen bestämmelse som förpliktar en stat att medge utlänningar inresa till eller vistelse på dess territorium. Det står enligt konventionen varje stat fritt att själv reglera villkoren för att utlänningar ska få vistas i landet. Rätten till respekt för familjelivet kan dock aktualiseras i vissa fall när statens åtgärder eller beslut leder till att en familj splittras eller att familjemedlemmarna inte kan leva tillsammans. Europadomstolen har bedömt flera fall av det slaget (om detta, se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte upplagan, 2015, s. 415–427).

text: När Europadomstolen har konstaterat överträdelser av

text: artikel 8

text: har det oftast rört sig om fall när en stat hindrat en sammanföring av familjemedlemmar som har ett starkt intresse av att få bo i konventionsstaten. Det har vanligtvis handlat om beslut att vägra inrese- eller uppehållstillstånd. Domstolen har i flera fall uttalat att staterna i princip har rätt att kräva att en utlänning som ansöker om uppehållstillstånd lämnar in sin ansökan utomlands och väntar på beslutet där. (Se t.ex.

text: Jeunesse mot Nederländerna

text: , no. 12738/10, Europadomstolens dom [stor kammare] den 3 oktober 2014, punkt 101.)

text: Justitiekanslern konstaterar att AA har beviljats permanent uppehållstillstånd. Själva handläggningstiden, ungefär 13 månader, kan inte anses ha varit så lång att den i sig har inneburit en överträdelse av

text: artikel 8

text: . Det har inte varit fråga om något permanent hinder mot återförening. Tidsutdräkten kan till allra största del förklaras av att staten vidhållit principen om reglerad invandring, vilket är ett befogat intresse för staten, i en situation med kraftigt ökad arbetsbelastning. Det kan tilläggas att AA och BB såvitt framgår har kunnat träffa varandra utomlands under väntetiden. De har också kunnat ha kontakt med varandra på andra sätt. Sammantaget bedömer Justitiekanslern att det inte har förekommit någon överträdelse av Europakonventionen och att ersättning för kränkning därför inte kan lämnas på den grunden.

text: Frågan om skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: Den återstående frågan är om handläggningstiden innebär att staten är skadeståndsskyldig enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Det krävs då att handläggningstiden kan betecknas som felaktig eller försumlig.

text: Enligt Justitiekanslern bör denna fråga prövas i två steg. Till att börja med måste det prövas om ett dröjsmål (en normavvikelse) över huvud taget kan anses föreligga. Om så är fallet, ska det sedan prövas om dröjsmålet (normavvikelsen) kan kvalificeras som oaktsamt (jfr bl.a.

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: NJA 2013 s. 842

text: punkt 15 och Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , andra upplagan, s. 87).

text: Frågan om det föreligger ett dröjsmål måste i första hand avgöras utifrån

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: . Där anges, som framgått, att ett ärende om uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap.

text: och

text: 3 a §§

text: utlänningslagen

text: ska avgöras senast inom nio månader från det att ansökan lämnades in, om det inte finns särskilda skäl. AA och BB har anfört att principen om barnets bästa, som framgår av 1 kap. 10 § utlänningslagen, också måste beaktas. Justitiekanslern håller i och för sig med om att barnets bästa rimligen bör vara en faktor som Migrationsverket tar hänsyn till vid prioriteringen bland olika ärenden. Den tidsfrist som har föreskrivits är dock inte försedd med någon särreglering för ärenden som berör barn. Vid en skadeståndsbedömning måste det avgörande vara om Migrationsverket har levt upp till kravet i

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: , dvs. om ärendet har avgjorts inom nio månader eller om det har funnits särskilda skäl för en längre handläggningstid. Det är denna norm som prövningen ska ske mot.

text: Det står klart att AA:s ärende gällt uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap. 3 § utlänningslagen

text: . Niomånadersfristen har därför varit tillämplig. Det står också klart att ärendet inte avgjorts inom fristen utan efter ungefär 13 månader. Migrationsverket har anfört att AA själv har bidragit till handläggningstiden, bl.a. genom att önska tid för en intervju tidigast i mars 2015. Migrationsverket har också hänvisat till att AA:s dotter ansökte om uppehållstillstånd i november 2015 och att BB ville komplettera ärendet med en fullmakt i januari 2016.

text: Justitiekanslern har för sin del svårt att se att det har funnits särskilda skäl med hänsyn till AA:s och BB:s eget agerande. Det finns inget som talar för att ärendet hade avgjorts tidigare, och inom tidsfristen, om AA hade varit tillgänglig för en intervju omedelbart efter ansökan i stället för omkring två månader senare. När BB:s dotter ansökte om uppehållstillstånd och AA gav in en fullmakt hade niomånadersfristen redan överskridits.

text: Justitiekanslern bedömer vidare att Migrationsverkets arbetsbelastning, till följd av den särskilda situation som rådde, inte gärna kan anses ha utgjort särskilda skäl i bestämmelsens mening. De exempel på särskilda skäl som nämns i förarbetena hänför sig till sökandens agerande och det individuella ärendet i övrigt. Även om familjeåterföreningsdirektivet inte är tillämpligt måste det vidare påpekas att det i direktivet anges att tidsfristen får förlängas endast om prövningen av ansökan är av komplicerad natur.

text: Ärendet har alltså inte avgjorts inom nio månader och Justitiekanslern kan inte se att det har funnits särskilda skäl för en längre handläggningstid. Migrationsverket kan mot den bakgrunden inte anses ha levt upp till de krav som ställs i

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: . Det har alltså förekommit ett dröjsmål eller, med skadeståndsrättslig terminologi, en normavvikelse.

text: Frågan är då om dröjsmålet kan kvalificeras som oaktsamt.

text: När en författningsreglerad tidsfrist överskrids ligger det mycket nära till hands att betrakta normavvikelsen som oaktsam. Allmänheten måste i regel kunna utgå från att den sortens frister hålls. Bedömningen måste dock vara nyanserad och ske mot bakgrund av de faktiska förhållanden som rådde.

text: Förarbetena till

text: skadeståndslagen

text: intar en ganska förlåtande hållning till dröjsmål som beror på otillräckliga resurser m.m. I

text: prop. 1972:5

text: anges (s. 518) att den s.k. standardregeln innebär att skadeståndsskyldighet bör komma i fråga huvudsakligen när resurserna också vid en ordinär belastning av verksamheten hade varit uppenbart underdimensionerade. I den mån en försummelse är att återföra på riksdagens eller regeringens beslut i t.ex. anslagsfrågor anges att skadeståndsanspråk är uteslutna redan enligt

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: . Enligt den bestämmelsen får en talan om ersättning enligt

text: 3 kap. 2 § samma lag

text: inte föras med anledning av ett beslut av riksdagen eller regeringen. Det anges vidare att man endast mera sällan kan anse att ett misstag som en myndighet i en sådan bristsituation begår, vid den svåra avvägningen av hur tillgängliga resurser ska användas, över huvud taget innefattar skadeståndsgrundande fel eller försummelse.

text: Standardregeln upphävdes genom en lagändring som trädde i kraft 1990. I förarbetena (

text: prop. 1989/90:42

text: ) uttalas (s. 14 ff.) att den begränsning som standardregeln innehållit torde ingå som ett moment redan i den allmänna vållandebedömning som ska göras enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vad gäller frågan om ett konstaterat dröjsmål innebär att fel eller försummelse föreligger, anges att det är väsentligt vad allmänheten rimligen kan kräva. Beror förseningen på en oförsvarligt långsam arbetstakt, en påtagligt bristfällig organisation eller en klar felbedömning av frågan om vilka ärenden som bör ha förtur, bör det allmänna svara för uppkommen skada. Däremot torde det lika lite som tidigare vara möjligt att grunda ansvaret enbart på att statsmakterna tilldelat myndigheten otillräckliga resurser.

text: Även i den juridiska litteraturen har framförts att vållandebedömningen ska vara nyanserad också vid konstaterade dröjsmål. Faktorer som otillräcklig tillgång på personal, material eller medel har ansetts kunna fria staten från skadeståndsansvar. En stark anhopning av ärenden eller andra besvärliga arbetsförhållanden har också ansetts tala mot ansvar (se bl.a. Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, s. 281–292 och Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , andra upplagan, s. 87–97).

text: Med hänsyn till rättsutvecklingen på senare tid, bl.a. efter Europakonventionens införlivande i svensk rätt, är det något oklart vilken tyngd dessa olika uttalanden har (jfr

text: SOU 2010:87 s. 87

text: ). Det har bl.a. framförts att det numera är tveksamt i vad mån staten, som förarbetena förutsätter, kan freda sig genom att hänvisa till otillräckliga statsanslag (se Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: , 12 maj 2016, Zeteo, kommentaren till

text: 3 kap. 2 §

text: Justitiekanslern bedömer att den avgörande frågan får anses vara vad den enskilde rimligen kan begära från myndigheternas sida i en viss situation snarare än vilka anslag den aktuella myndigheten har fått (jfr bl.a.

text: NJA 2013 s. 842

text: NJA 2013 s. 1210

text: samt Bengtsson och Strömbäck, Skadeståndslagen, 12 maj 2016, Zeteo, kommentaren till 3 kap. 2 §). Vid bedömningen av vad den enskilde med fog kan förvänta sig bör vissa av de faktorer som har lyfts fram i förarbetena och litteraturen fortfarande kunna beaktas.

text: Som redan påpekats ska enskilda i regel kunna förutsätta att författningsreglerade tidsfrister hålls. Det gäller inte minst i frågor som är så viktiga för enskilda som familjeåterförening. Det kan dock inte bortses från att Migrationsverkets arbetsbelastning, till följd av antalet asylsökande, har varit exceptionell under en tid. Som framgått ökade antalet asylsökande redan under 2012 och 2013. Under 2014 var antalet asylansökningar drygt 81 000, vilket var det högsta antalet sedan 1992 och vida översteg vad som varit normalt under en lång rad av år. Under 2015 steg antalet ytterligare och nådde en nivå på nästan 163 000. Regeringen bedömde att situationen utgjorde ett allvarligt hot mot allmän ordning och inre säkerhet. Under dessa mycket speciella förhållanden kan, som utgångspunkt, inte ens ett relativt betydande dröjsmål i förhållande till niomånadersfristen betraktas som oaktsamt. Det är fråga om yttre faktorer som inte med säkerhet har kunnat förutses någon längre tid i förväg. Det handlar inte om en enskild tjänstemans arbetsbörda eller en oförsvarligt långsam arbetstakt och det finns inte stöd för att Migrationsverket haft en påtagligt bristfällig organisation.

text: Justitiekanslern anser inte heller att Migrationsverkets prioriteringar, som bl.a. inneburit att personal från övrig verksamhet tagits i anspråk för att ta emot och registrera asylansökningar, kan betraktas som felaktiga eller försumliga i

text: skadeståndslagens

text: mening. Det har varit fråga om mycket svåra prioriteringar under stor press och det kan knappast ifrågasättas, i vart fall inte vid en skadeståndsbedömning, att exempelvis mottagandet av asylsökande, inklusive ensamkommande barn, fått gå före prövningen av ansökningar om uppehållstillstånd på grund av anknytning.

text: Utgångspunkten måste alltså vara att inte ens ett relativt betydande dröjsmål i förhållande till fristen kan betecknas som oaktsamt under de förhållanden som rådde under framför allt 2014 och 2015. Till följd av den stora ärendetillströmningen var Migrationsverkets arbetsbelastning exceptionell även under 2016. Det kan noteras att JO för sin del inte funnit skäl att rikta ytterligare kritik mot Migrationsverket för de långa handläggningstiderna under 2015 och första halvan av 2016, fram till JO:s beslut i juni 2016.

text: Exakt hur långt dröjsmål den enskilde under dessa förhållanden rimligen behövt räkna med är svårt att säga. AA ansökte om uppehållstillstånd den 29 december 2014 och ärendet avgjordes den 27 januari 2016. Migrationsverkets handläggning har alltså pågått under den tid som verket haft en exceptionell arbetsbelastning. Det dröjsmål som har förekommit i förhållande till tidsfristen, ungefär fyra månader, kan mot den bakgrunden inte betraktas som oaktsamt i

text: skadeståndslagens

text: mening. Det betyder att förutsättningarna för skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 §

text: skadeståndslagen inte är uppfyllda. AA:s och BB:s skadeståndsanspråk ska därför avslås.

text: Det kan tilläggas att ersättning för ideell skada (kränkning) inte hade kunnat lämnas även om dröjsmålet hade betraktats som oaktsamt. Sådan ersättning förutsätter nämligen, som framgått, att den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Så har inte varit fallet, oavsett hur man bedömer frågan om oaktsamhet.

text: Med hänsyn till den bedömning som nu har gjorts saknar Justitiekanslern skäl att pröva vissa frågor som annars hade haft betydelse för rätten till skadestånd. En sådan fråga är om bara AA hade haft rätt till skadestånd, i egenskap av sökande i ärendet, eller om även BB hade omfattats av en sådan rätt. Detta hade fått avgöras utifrån de skadeståndsrättsliga principerna om skyddat intresse (normskyddsläran) och tredjemansskada. En annan fråga hade varit vilka ekonomiska skador som hade kunnat ersättas. Det krävs nämligen dels att skadan är styrkt, dels att den har ett rimligt orsakssamband med den skadegörande handlingen, i detta fall dröjsmålet. Det saknas nu skäl att uttala sig i dessa frågor.

text: Justitiekanslerns avslutande kommentarer

text: I det föregående har Justitiekanslern redovisat sin skadeståndsrättsliga bedömning av AA:s och BB:s anspråk. Det finns anledning att därutöver göra vissa uttalanden från ett tillsynsperspektiv.

text: Justitiekanslern har stor förståelse för att den långa handläggningstiden har inneburit påfrestningar för AA och BB. Som JO anfört har Migrationsverkets beslut i ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning stor betydelse för de sökande och deras anhöriga. Även om de långa handläggningstiderna har förklaringar, och inte utan vidare medför skadeståndsansvar för staten, är situationen givetvis otillfredsställande. Justitiekanslern välkomnar därför de åtgärder som Migrationsverket uppger att myndigheten har genomfört, och kommer att genomföra, för att korta väntetiderna och så snabbt som möjligt leva upp till

text: utlänningsförordningens

text: krav på handläggningstiden. Enligt sin verksamhetsplan för 2016 avser verket att ha ett särskilt fokus på bl.a. anknytningsärendena och lägga stor kraft på att komma i fas.

text: Att Migrationsverket vidtar kraftfulla åtgärder för att korta väntetiderna är i första hand viktigt för de enskilda som berörs, men detta ärende visar att det också har betydelse från ett skadeståndsperspektiv. När antalet asylsökande nu har sjunkit kraftigt, och verksamheten långsamt återgår till det normala, kan det inte uteslutas att fortsatta dröjsmål under kommande år kan komma att ådra staten skadeståndsansvar. Den vållandebedömning som nu har gjorts bygger i allt väsentligt på de mycket speciella omständigheter som har förelegat. Som Justitiekanslern framhållit kan en överträdelse av en författningsreglerad tidsfrist i många fall bedömas som oaktsam, vilket alltså skulle kunna medföra skadeståndsskyldighet för staten.

text: Justitiekanslern har anledning att följa Migrationsverkets arbete med att korta handläggningstiderna i anknytningsärenden och andra ärenden. Detta kan komma att ske med anledning av klagomål i enskilda fall eller på andra sätt. Detta ärende avslutas dock med de uttalanden som nu har gjorts.

text: Med hänsyn till ärendets principiella betydelse översänds en kopia av detta beslut för kännedom till JO och till Justitiedepartementet.


publisher: Justitiekanslern

title: Klagomål rörande vissa uttalanden av t.f. rektorn vid Polishögskolan; även fråga om s.k. meddelarfrihet

org: jk

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd med anledning av anmälan hit.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Anmälan m.m.

text: AA, tidigare lärare vid Polishögskolan och ansvarig för EKO-utbildningen där, anmälde vid ett telefonsamtal den 4 december 1997 med Justitiekanslerns kansli att han fått del av uppgifter innebärande dels att Polishögskolans t.f. rektor BB hade efterforskat vem som lämnat vissa uppgifter till Finanstidningen, dels att BB därefter hade anklagat den identifierade uppgiftslämnaren för att ha förstört skolans rykte och sagt att han ämnade "se över" skolans kontrakt med henne.

text: Sedan anmälan upptagits meddelade Justitiekanslern den 19 december 1997 beslut i frågan om brott mot efterforskningsförbudet (Dnr

text: ). Justitiekanslern anförde i beslutet att det saknades tillräckliga skäl att tro att ett brott mot efterforskningsförbudet hade ägt rum och fann därför att förundersökning inte skulle inledas. Justitiekanslerns beslut i det ärendet bifogas detta beslut som bilaga (här utesluten).

text: Nu aktuellt tillsynsärende avser den del av AA:s anmälan som upptar att BB under en lektion skall ha påstått sig ha fått reda på att den ifrågavarande läraren lämnat uppgifter till Finanstidningen samt att BB skall ha sagt att hon förstört skolans rykte och att han ämnade se över hennes kontrakt.

text: Polishögskolan genom t.f. rektorn BB har avgett yttrande. Läraren CC samt AA har lämnat synpunkter på Polishögskolans yttrande.

text: Utredningen i ärendet

text: BB har i huvudsak anfört följande.

text: I början av december 1997 överlämnades till Polishögskolan en kopia av en av riksdagsmannen DD ställd fråga till justitieministern om Polishögskolans EKO-utbildning. Av frågan till justitieministern framgick att informationen inte var korrekt. BB tog kontakt med DD och fick därvid uppgiften att frågan till justitieministern var föranledd av uppgifter som hade redovisats av en kvinnlig lärare vid Polishögskolan under ett frukostmöte om ekonomisk brottslighet den 28 november 1997. Under ett klassmöte den 3 december 1997 framförde skolledningen en ursäkt till kursdeltagarna för att de fått felaktig information om den fortsatta utbildningen och om budgeten för år 1998. Skolledningen riktade också kritik mot att en lärare vid skolan vid ett frukostmöte hade framfört felaktig information, vilket i sin tur föranlett en fråga i riksdagen till justitieministern. Efter klassmötet gick BB ner till entréplan och sammanträffade med CC som han inte tidigare träffat. CC var inte anställd vid skolan utan arbetade som konsult från en bokföringsbyrå. Vid samtalet ställde BB frågan om det var CC som hade deltagit vid frukostmötet och berättat om EKO-utbildningen. CC bekräftade att så var fallet och frågade ett flertal gånger under samtalet om diskussionsinlägget vid frukostmötet skulle leda till att kontraktet på skolan skulle sägas upp. BB svarade henne att han inte var beredd att diskutera den frågan innan den hade diskuterats med övriga i skolledningen.

text: CC har anfört bl.a. följande. Hon är verksam i ett konsultföretag som arbetar med utbildning i ekonomi och juridik. Eftersom Polishögskolan är den störste uppdragsgivaren och hon själv har undervisat vid skolan sedan 1986 är hon förvånad över påståendet att hon skulle vara okänd där. Hon deltog på ett frukostmöte den 28 november 1997 med temat: Finns det något pris på den ekonomiska brottsligheten? Frukostmötet följdes upp av en artikel i Finanstidningen. Några dagar senare krävde kursdeltagarna i den då pågående kursen att få träffa skolledningen för att få besked om kurserna skulle fortsätta eller inte. När mötet var över träffade hon för första gången BB. Samtalet ägde rum i entréplanet. Kursdeltagarna passerade förbi och hörde delar av samtalet. BB var aggressiv och högljudd. Han frågade om CC hade varit med på frukostmötet. När hon bekräftade detta sa BB till henne att hon hade förstört skolans rykte och det första han skulle göra när han kom upp på sitt tjänsterum var att läsa genom hennes konsultavtal. På en direkt fråga från henne vad det betydde svarade BB: det ska du nog få se. Samtalet var mycket obehagligt.

text: AA har i sitt yttrande hänvisat till att han inte kan uttala sig om BB:s redogörelse om vad som hände vid klassmötet eller vid samtalet med CC eftersom han inte själv var närvarande.

text: BB har lämnat synpunkter på CC:s redogörelse.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern skall enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina åligganden.

text: Justitiekanslerns tillsyn över den offentliga verksamheten är således främst inriktad på att denna fullgörs på ett formellt riktigt sätt utifrån de krav författningsregleringen ställer upp för själva förfarandet för att tillgodose den enskildes krav på en rättssäker handläggning.

text: I

text: 2 kap. 1 § 1 regeringsformen

text: sägs att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet, varmed avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: skall det stå envar fritt att meddela uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift till bl.a. journalister, tidningsredaktioner m.fl. i alla de fall då något annat inte är föreskrivet i förordningen själv - meddelarfrihet. En reglering motsvarande den i

text: tryckfrihetsförordningen

text: finns i

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: för lämnande av uppgifter till radio och television.

text: Ingen får åtalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadeståndsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan därtill i annan ordning eller i annat fall än då

text: tryckfrihetsförordningen

text: medger det. Av bestämmelserna anses också följa att en meddelare inte heller på annat sätt får drabbas av någon påföljd från det allmännas sida, t.ex. en disciplinpåföljd, därför att han lämnat uppgifter för publicering. I rättspraxis har man gått ännu längre och varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentlig funktionär och som grundar sig på medverkan i tryckt skrift har i princip ansetts vara otillåten enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: . Som offentliga funktionärer brukar man beteckna dels de anställda hos myndigheterna, dels sådana andra personer som deltar i en myndighets verksamhet på grund av uppdrag, tjänsteplikt eller annan liknande grund, jfr

text: SOU 1990:12 s. 63

text: och

text: samt

text: I den ovan angivna regleringen ligger enligt min mening att arbetsgivare inom den offentliga förvaltningen inte genom generella uttalanden eller genom kritik i enskilda fall får söka påverka arbetstagare i fråga om det sätt på vilket den grundlagsfästa tryck- och yttrandefriheten används. Vidare måste personer i chefsställning inom den offentliga förvaltningen avstå från att utnyttja sin position till att begränsa underställd personals möjligheter att fritt meddela sig med företrädare för tidningar och andra medier.

text: Jag konstaterar att uppgifterna beträffande vad som utspelat sig vid samtalet vid entrén till Polishögskolan den 3 december 1997 mellan t.f. rektorn på Polishögskolan BB och föreläsaren CC går isär. Klart synes emellertid vara att samtalet var föranlett av att CC vid ett s.k. frukostmöte under november månad 1997 framställt frågan hur i fortsättningen den ekonomiska brottsligheten skulle kunna bekämpas om samtidigt utbildningsresurserna på Polishögskolan minskades, vilket inlägg sedermera initierade en fråga i riksdagen till justitieministern. Som framgår av mitt beslut den 19 december 1997 rörande eventuellt brott mot efterforskningsförbudet har emellertid förhållandena inte varit sådana att de uppgifter som lämnades vid frukostmötet faller inom ramen för meddelarfriheten.

text: Jag ifrågasätter i och för sig inte att BB vid samtalet formulerat sig på sätt som CC kan ha upplevt som obehagligt. Vid granskningen av ärendet har emellertid inget framkommit som ger intryck av att BB skulle vidtagit några åtgärder mot CC som inneburit att han brutit mot vad som enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: eller

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: gäller om den grundlagsskyddade rätten att yttra sig i massmedier eller på annat sätt ge uttryck för sin uppfattning.

text: Vad som i övrigt framkommit i skrivelser och yttranden hit föranleder inte några åtgärder från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


title: Ifrågasatt överträdelse av censurförbudet i yttrandefrihetsgrundlagen

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning och vidtar inte heller i övrigt någon åtgärd med anledning av anmälan.

text: Ärendet

text: Justitiekanslern har tagit emot en anmälan om brott mot censurförbudet. I anmälan anges bl.a. följande. Uppsala kommun driver en radiokanal som heter Radio Fyris. Radion drivs i form av en daglig verksamhet men når ut offentligt och har en ansvarig utgivare. När medarbetarna på Radio Fyris ville göra ett reportage om en konferens, som en utomstående förening arrangerade, förbjöds de av chefer inom kommunen att göra intervjuer m.m. Föreningen hade tidigare riktat kritik mot kommunen. Eftersom riktlinjerna inte kom från den ansvariga utgivaren utan från chefer inom kommunen är det fråga om ett brott mot grundlagens censurförbud.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern bedömer att

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) är tillämplig på hela eller delar av Radio Fyris sändningar av radioprogam.

text: Förbudet mot censur framgår av

text: 1 kap. 3 §

text: YGL. Där anges att det inte får förekomma att något som är avsett att framföras i ett radioprogram först måste granskas av en myndighet eller något annat allmänt organ. Inte heller är det tillåtet för myndigheter och andra allmänna organ att utan stöd i YGL, på grund av det kända eller väntade innehållet i ett radioprogram, förbjuda eller hindra dess offentliggörande eller spridning bland allmänheten.

text: En överträdelse av censurförbudet utgör inte ett yttrandefrihetsbrott och är inte heller straffbelagt i någon annan ordning. Någon påföljd enligt YGL kan därför inte komma i fråga för en sådan överträdelse. Ett ingripande som står i strid med censurförbudet skulle dock kunna vara att betrakta som tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . En förutsättning bland flera är då att det ifrågasatta ingripandet har skett vid myndighetsutövning.

text: Den som sänder radioprogram avgör enligt

text: 3 kap. 4 §

text: YGL självständigt vad som ska förekomma i programmen. Det är i detta sammanhang den som ligger bakom programmet som avses, dvs. den som är skyldig att utse utgivare. Bestämmelsen utgör inte någon begränsning i de befogenheter som tillkommer utgivaren enligt

text: 4 kap. 3 §

text: YGL (se

text: prop. 1990/91:64 s. 117

text: Att radioprogram ska ha en utgivare framgår av

text: 4 kap. 1 §

text: YGL. Utgivaren utses av den som bedriver sändningsverksamheten och ska enligt

text: 4 kap. 3 §

text: YGL ha befogenhet att utöva tillsyn över framställningens offentliggörande och att bestämma över dess innehåll så att ingenting får införas i den mot hans eller hennes vilja. Varje inskränkning i den befogenheten ska vara utan verkan. Reglerna om skyldigheten att utse en utgivare och om dennes befogenheter ska läsas mot bakgrund av ansvarighetsreglerna i

text: 6 kap.

text: YGL.

text: Av uppgifter som Justitiekanslern har hämtat in från Myndigheten för press, radio och tv är det Uppsala kommun, Vård och omsorg, som har anmält den aktuella sändningsverksamheten till myndigheten i enlighet med radio- och tv-lagen (

text: ). Kommunen har även anmält en ansvarig utgivare.

text: I yttrandefrihetsrättslig mening är det alltså Uppsala kommun, Vård och omsorg, som bedriver den aktuella sändningsverksamheten och som enligt

text: 3 kap. 4 §

text: YGL självständigt avgör vad som ska förekomma i programmen. Som framgått innebär detta samtidigt ingen begränsning av de befogenheter, dvs. den vetorätt, som tillkommer utgivaren enligt

text: 4 kap. 3 §

text: YGL.

text: I den mån företrädare för Uppsala kommun har agerat på det sätt som beskrivs i anmälan framstår det mot denna bakgrund som att kommunen har agerat i egenskap av den som bedriver sändningsverksamheten. Agerandet, om det har förekommit, aktualiserar frågan om vad som ska bestämmas av den som bedriver sändningsverksamheten och vad som ska avgöras av utgivaren. Det kan däremot inte vara fråga om censur i grundlagens mening.

text: Justitiekanslern finner mot denna bakgrund inte skäl att inleda någon förundersökning eller att i övrigt vidta någon åtgärd med anledning av anmälan. Det kan dock finnas skäl att understryka att en kommun, när den bedriver sändningsverksamhet i grundlagsskyddad form, måste vara väl förtrogen med det yttrandefrihetsrättsliga regelverket i allmänhet och med bestämmelserna om utgivarens befogenheter i synnerhet. Det är också viktigt att minnas att en kommun, oavsett vilken del av dess verksamhet det gäller, alltid har att iaktta

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet. En kopia av detta beslut skickas därför till Uppsala kommun för kännedom.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av att kammarrätt åsidosatt författningsföreskrift

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 36 764 kr. Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att ombesörja att beloppet tillställs AA:s ombud, BB.

text: AA skall vidare tillerkännas ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 3 625 kr. Utbetalningen av detta belopp skall ombesörjas av Justitiekanslern och ske till BB.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Länsstyrelsen i Blekinge län beslutade den 13 december 1995 med stöd av

text: 7 kap. 19 § alkohollagen (1994:1738)

text: att återkalla serveringstillstånd för AA med enskilda firman Valtic Old Square Restaurang Pizzeria Pub i Olofström.

text: AA överklagade beslutet till Länsrätten i Blekinge län. Länsrätten inhämtade i januari 1996 yttrande från länsstyrelsen. I dom den 27 februari 1996 fann länsrätten att det förelåg särskilda skäl för att, i stället för att återkalla serveringstillståndet, meddela AA en varning.

text: Länsstyrelsen överklagade länsrättens dom och yrkade fastställelse av beslutet att återkalla serveringstillståndet. Kammarrätten i Jönköping ändrade i dom den 14 november 1996 länsrättens dom och fastställde länsstyrelsens beslut varigenom AA serveringstillstånd återkallats.

text: AA överklagade kammarrättens dom till Regeringsrätten. Inhibition meddelades den 19 december 1996 och AA fick tillbaka sitt serveringstillstånd. I beslut den 10 april 1997 fann regeringsrätten att Länsstyrelsen inte varit behörig att överklaga länsrättens dom varför kammarrätten inte borde ha tagit upp länsstyrelsens överklagande till prövning. Regeringsrätten undanröjde genom beslutet kammarrättens dom.

text: Anspråket m.m.

text: AA har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med sammanlagt 89 685 kr. Av beloppet avser 20 000 kr lidande, 11 686 kr avser ombudskostnader i kammarrätt och regeringsrätt, 78 kr avser inställelsekostnader för ombud i kammarrätten, 1 018 kr avser införskaffad öl som fick kasseras i samband med att alkoholförsäljningen fick upphöra och 56 903 kr avser inkomstbortfall på grund av indragning av serveringstillståndet under tiden den 14 november - 19 december 1996. Som grund för anspråket åberopar han att länsstyrelsen inte varit behörig att överklaga länsrättens dom och att kammarrätten därför inte bort uppta ärendet till prövning samt att deras handlande vållat honom skada med begärt belopp.

text: AA har vidare begärt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 3 000 kr och för införskaffande av utredning om inkomstbortfall hos revisor med 625 kr.

text: Kammarrätten i Jönköping och Länsstyrelsen i Blekinge län har yttrat sig i ärendena. Yttrandena bifogas detta beslut som bilaga 1 och 2 (här uteslutna).

text: Gällande regler m.m.

text: Alkohollagen

text: Alkohollagen (1994:1738)

text: trädde, med visst undantag, i kraft den 1 januari 1995. Lagen innebar vissa ändringar av myndighetsfunktionerna på området. Bl.a. överflyttades beslutanderätten i fråga om serveringstillstånd från länsstyrelserna till kommunerna. Länsstyrelserna tilldelades bl.a. uppgiften att svara för tillsynen inom länet. Enligt

text: 9 kap 2 § första stycket alkohollagen

text: får kommunens beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol och det överklagade beslutet får inte ändras utan att den beslutande myndigheten har lämnats tillfälle att yttra sig. Av

text: andra stycket

text: nämnda bestämmelse framgår att kommunen får överklaga domstolens beslut.

text: Enligt punkt 5 övergångsbestämmelserna till

text: alkohollagen

text: skulle länsstyrelsen under år 1995 fullgöra de uppgifter som åligger kommunen enligt den nya lagen utom de uppgifter som anges i

text: 8 kap.

text: (tillsyn m.m.). Motivet till denna övergångsbestämmelse var enligt förarbetena (

text: prop. 1994/95:89 s. 83

text: ) bl.a. att kommunerna måste ges skäligt rådrum att förbereda sig inför uppgiften som ansvarig myndighet för ärenden gällande serveringstillstånd och att länsstyrelsen därför under år 1995 skulle fullgöra kommunens uppgifter enligt den nya lagen frånsett tillsynsfunktionerna. Enligt sista stycket av bestämmelsen skulle ansökningar om serveringstillstånd som inte hade prövats slutligt före utgången av år 1995 överlämnas för handläggning hos vederbörande kommun.

text: I en dom den 21 november 1996 slog Regeringsrätten (

text: RÅ 1996 ref. 90

text: ) fast att länsstyrelserna under år 1995 hade rätt att överklaga domstolsavgörande om serveringstillstånd med stöd av den nämnda övergångsbestämmelsen. I sina skäl anförde regeringsrätten att kommunerna enligt den nya lagen tillagts en rätt att överklaga beslut av förvaltningsdomstolarna. Denna befogenhet fick anses utgöra en sådan uppgift som avsågs i punkt 5 av övergångsbestämmelserna och som det ankommit på länsstyrelserna att fullgöra under 1995. Den klagande länsstyrelsen var även i detta mål Länsstyrelsen i Blekinge län.

text: Processbehörighet inom förvaltningsprocessen för statliga myndigheter

text: Enligt tidigare allmänna grundsatser inom förvaltningsrätten ansågs att en statlig myndighet inte utan författningsstöd kunde överklaga ett beslut av en annan förvaltningsmyndighet, om inte myndigheten i beslutsinstansen intagit partsställning. Vidare saknade en statlig myndighet i regel också rätt att utan författningsstöd överklaga ett domstolsavgörande genom vilket myndighetens beslut ändrats. Den första januari 1996 (

text: prop. 1995/96:22

text: , JuU7, rskr. 55 och 56) infördes det emellertid en obligatorisk tvåpartsprocess i förvaltningsprocessen, där det allmänna företräddes av den myndighet som först beslutade i saken. Enligt den nya ordningen skulle en förvaltningsmyndighet vars beslut ändrats av en förvaltningsdomstol som huvudregel kunna överklaga domstolens dom och förvaltningsmyndigheten skulle vara motpart om en enskild överklagade myndighetens beslut till domstol. Generella regler om detta togs in i

text: förvaltningsprocesslagen

text: . En avvikande ordning för särskilda måltyper skulle intas i den materiella lagstiftningen.

text: Regler om skadestånd

text: Staten skall jämlikt 3 kap. 2 § (

text: ) ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: skall bestämmelsen om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personlig friheten, vissa andra i lagrummet angivna brott, eller dylik brottslig gärning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA:s anspråk får antas grunda sig på

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Justitiekanslern prövar ärendet utifrån dessa utgångspunkter.

text: Som framgått av redogörelsen ovan har länsstyrelsens befogenhet att överklaga länsrättens nu aktuella dom endast gällt under år 1995. Länsstyrelsen har därför enligt min mening vid sitt överklagande åsidosatt en gällande författningsföreskrift och kan inte undgå kritik för detta. Länsstyrelsen har i sitt yttrande hit anfört att den haft fog för att överklaga länsrättens dom eftersom regeringsrätten i det refererade ärendet år 1996 tagit upp länsstyrelsens överklagande i ett liknande ärende. I denna del vill jag erinra om att det överklagandet skedde under år 1995 och knappast kan tas till intäkt för att överklaganderätten också gällde år 1996.

text: Av kammarrättens yttrande framgår att den vid handläggningen av målet inte uppmärksammat att länsstyrelsens befogenhet att fullgöra kommunens uppgifter enligt övergångsbestämmelserna till

text: alkohollagen

text: endast gällde under år 1995. Kammarrätten gjorde härvid bedömningen att eftersom länsstyrelsen var den som yttrat sig i ärendet i länsrätten det föreföll naturligt att länsstyrelsen överklagade domen i fråga. Några ytterligare överväganden gjordes inte rörande talerätten inför avgörandet av målet.

text: Mot bakgrund av att det här rört sig om en ny lagstiftning kan jag ha en viss förståelse för att kammarrätten inte gjorde några närmare överväganden rörande talerätten. En bidragande orsak till förbiseendet är också att länsstyrelsen yttrat sig i målet i länsrätten och att den obligatoriska tvåpartsprocessen införts i förvaltningsprocessen den 1 januari 1996. Det skulle också möjligtvis kunna hävdas att rättsläget klarlagts först genom Regeringsrättens avgörande i november 1996. Enligt min mening framgår det dock med önskvärd tydlighet av övergångsbestämmelsen jämfört med motivuttalandena att länsstyrelsens befogenheter att fullgöra kommunernas uppgifter endast gällt under år 1995.

text: Stora krav på omsorgsfullhet måste ställas på domstolar. Oavsett de bakomliggande omständigheterna i ärendet kan jag inte komma till annan slutsats än att kammarrättens upptagande av överklagandet innefattar sådant fel att skadeståndsskyldighet uppkommit för staten.

text: När det så gäller frågan om det inträffande lett till att skada uppkommit för AA krävs att han visat att så är fallet.

text: AA har begärt ersättning för psykiskt lidande med 20 000 kr. För att ersättning för sådan s.k. ideell skada skall kunna utgå enligt

text: skadeståndslagen

text: måste, som framgått ovan, ett brott mot den personliga friheten eller andra vissa typiska integritetskränkande brott ha begåtts. AA har inte ens påstått att ett sådant brott begåtts vid länsstyrelsens och kammarrättens handläggning. Inte heller jag anser att utredningen visar att så är fallet. Hans ansökan i denna del skall därför avslås.

text: AA har vidare begärt ersättning för ombudskostnader såväl för rättegången i Kammarrätten som i Regeringsrätten.

text: I förvaltningsprocessen gäller inte som i allmän domstol någon huvudregel om ersättningsskyldighet för förlorande part och rätt till ersättning för vinnande part. Om det förekommit fel eller försummelse från det allmännas sida och någon drabbats av kostnader för att komma till sin rätt kan dock dessa ersättas i form av skadestånd. Jag kan konstatera att AA genom länsstyrelsens överklagande och kammarrättens upptagande av målet tvingats till en onödig process. Han skall således erhålla ersättning för sina ombudskostnader såväl i kammarrätten som i Regeringsrätten. Anledning saknas att ifrågasätta skäligheten av yrkade belopp, som är styrkta med kostnadsräkningar. AA skall således i denna del tillerkännas ersättning med 11 764 kr.

text: AA har vidare begärt skadestånd för inkomstförlust under den tid tillståndet varit återkallat på grund av kammarrättens dom. I denna del har han åberopat ett intyg av en revisor av vilket framgår storleken på hans aktuella dagskassor samt en uträkning med jämförande inkomster under tidigare år rörande samma tidsperiod som tillståndet var indraget. Han yrkar i denna del ersättning med 56 903. Detta belopp kan enligt min mening inte anses motsvara skadans storlek bl.a. med hänsyn till att omsättningen även kan ha påverkats av ett flertal andra faktorer. Jag saknar emellertid anledning att ifrågasätta att återkallandet av serveringstillståndet förorsakat visst inkomstbortfall. Mot bakgrund av att närmare utredning om förlustens storlek inte föreligger, redovisade siffror avser endast dagskassor varvid hänsyn inte tycks ha tagits till eventuella kostnader i rörelsen, bör skadan uppskattas till skäligt belopp. Vid en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet finner jag att M bör erhålla ersättning med skäliga ansedda 25 000 kr, vilket får anses infatta även ersättning för inköpt öl som fick kasseras på grund av det indragna tillståndet.

text: Jag uppdrar åt Domstolsverket att ombesörja att 36 764 kr utbetalas till AA:s ombud, BB.

text: AA skall vidare tillerkännas ersättning med 3 625 kr för sina ombudskostnader i ärendet här, inklusive utlägg för revisorsintyg. Utbetalningen av detta belopp skall ombesörjas av Justitiekanslern och ske till BB.


title: En tingsrätts handläggning av ett tvistemål, vilket förtursförklarats av tingsrätten, har inte ansetts innefatta någon överträdelse av artikel 6:1 i Europakonventionen.

text: Justitiekanslern avslår AE:s anspråk.

text: Ärendet

text: AE har hos Justitiekanslern begärt skadestånd av staten för lidande med 5 179 euro. Till stöd för sitt anspråk har han anfört att hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har kränkts i ett tvistemål som har handlagts av Värmlands tingsrätt och Hovrätten för Västra Sverige. I det aktuella målet förde AE talan mot Trygg-Hansa Försäkrings AB med yrkande om trafikskadeersättning.

text: Justitiekanslern har tagit del av Värmlands tingsrätts och Hovrätten för Västra Sveriges dagboksblad i det aktuella målet. Av dessa framgår beträffande målets handläggning bl.a. följande.

text: Talan väcktes den 6 november 2007 och stämning utfärdades den 12 november 2007. Skriftväxling följde härefter kontinuerligt varvid AE regelmässigt begärde och beviljades anstånd att inkomma med sina skrifter. Tingsrätten höll muntlig förberedelse den 15 september 2008 varefter skriftväxlingen fortsatte fram till januari 2010. Även under denna period beviljades AE vid flera tillfällen anstånd med att inkomma med yttrande.

text: Den 7 juni 2010 kallade tingsrätten till huvudförhandling. Den 15 oktober 2010 antecknades i dagboken att tresitsen inte var komplett. Den utsatta förhandlingen ställdes in, vilket parterna underrättades om den 4 november 2010.

text: Den 10 november 2010 begärde AE att målet skulle handläggas med förtur enligt lagen (

text: ) om förtursförklaring i domstol. I beslut den 16 november 2010 förklarade tingsrätten att målet skulle handläggas med förtur.

text: Den 23 november 2010 kallade tingsrätten till huvudförhandling vilken hölls den 4 mars 2011. Tingsrätten meddelade dom i målet den 8 april 2011.

text: Domen överklagades till Hovrätten för Västra Sverige av båda parter. I hovrätten pågick skriftväxling under ett halvår innan hovrätten den 7 oktober 2011 beslutade att meddela prövningstillstånd. Sedan överklagandena i november 2011 delvis återkallats avgjorde hovrätten målet genom slutliga beslut den 29 november 2011 och den 11 april 2012. Besluten har vunnit laga kraft.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid. Artikel 6.1 i konventionen är tillämplig i ärendet.

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Förutom den totala handläggningstiden beaktas särskilt vid bedömningen målets komplexitet, parternas agerande, domstolarnas handläggning av målet samt vad som har stått på spel för den enskilde. Inom ramen för bedömningen av domstolarnas handläggning av målet fäster Europadomstolen särskild vikt vid om det har förekommit längre perioder av inaktivitet.

text: Det går inte att ange några precisa tidsgränser för vad som kan anses utgöra ”skälig tid” enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Europadomstolen har i några avgöranden som en grov tumregel uttalat att handläggningstiden inte bör överstiga ett år per instans. Det finns emellertid inte något avgörande som avser svenska förhållanden där en så kort total handläggningstid har ansetts utgöra ett åsidosättande av konventionen. Till exempel i betänkandet Förtursförklaring i domstol (

text: SOU 2008:16 s. 37

text: f) finns en redogörelse för ett antal domar mot Sverige där frågan har bedömts. Inte i något av dessa fall har den totala handläggningstiden understigit drygt sju år. Vilken handläggningstid som ”normalt” kan anses skälig är naturligtvis också beroende av vilken typ av mål det rör sig om. Det ligger i sakens natur att vissa måltyper, t ex familjemål, måste handläggas mer skyndsamt än t.ex. ett ordinärt dispositivt tvistemål.

text: När det gäller sådana längre perioder av inaktivitet som Europadomstolen lägger särskild vikt vid ger Europadomstolens praxis inte ger stöd för att en inaktivitetsperiod ensam kan innebära att artikel 6.1 i Europakonventionen har åsidosatts med mindre än att det är fråga om en verkligt substantiell period av inaktivitet. För svensk del bedömde Europadomstolen i målet Martin Denev v. Sweden (Application no 25419/94) att en kränkning av artikel 6.1 i konventionen hade förekommit då det hade tagit Regeringsrätten nästan två år att pröva frågan om prövningstillstånd. Målet var okomplicerat och dröjsmålet hade inte föranletts av sökanden. Särskild vikt lades dock vid att det rörde sig om ett mål om mönsterskydd där skyddstiden – om ansökan bifalls – endast gäller under fem år från ansökningstidpunkten. Den totala handläggningstiden uppgick till drygt tre år och nio månader.

text: Justitiekanslern har inom ramen för statens frivilliga skadereglering, med beaktande av Europadomstolens avgörande i Denev-ärendet samt bl.a.

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2005 s. 726

text: och

text: RÅ 2006 ref. 43

text: , stannat för att en inaktivitetsperiod som har varat i två år kan föranleda slutsatsen att en kränkning har förekommit (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 15 april 2008 i ärendena med dnr

text: , 7913-07-40 och 7914-07-40). Frågan om inaktivitetsperiodens längd har därefter inte prövats i domstol. Som framgår av t.ex.

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2005 s. 726

text: är det dock tydligt att varje period av inaktivitet inte innebär att det har skett en överträdelse av rätten till rättegång inom skälig tid utan att det alltså måste röra sig om längre sådana perioder. I det sistnämnda fallet hade det förekommit en period av inaktivitet på ca ett år vid hovrättens handläggning av ett brottmål, men denna inaktivitetsperiod ansågs inte innebära att det hade skett en överträdelse av artikel 6.1 i Europakonventionen.

text: Det i detta ärende aktuella målet har handlagts under fyra år och fem månader i två instanser, varav tre år och fem månader i tingsrätten. Målet har inte avsett en fråga som enligt Europadomstolens praxis krävt särskilt skyndsam handläggning. Handläggningen har pågått kontinuerligt utom under det sista året i tingsrätten då målet såvitt framgår i princip väntade på tid för huvudförhandling i tresits.

text: Från att målet var klart till för utsättning till dess att huvudförhandling kom att hållas dröjde det ungefär tretton månader. Denna period av inaktivitet är enligt Justitiekanslerns bedömning inte så lång att den ensam ska föranleda slutsatsen att AE:s rätt till rättegång inom skälig tid har åsidosatts. Det vore orimligt att utgå från att rättsväsendet tillförs resurser i sådan utsträckning att en huvudförhandling i tresits kan äga rum i omedelbar anslutning till att målet är färdigberett. Europakonventionen kräver att staten tillser att dess rättsväsende har tillräckliga resurser för att dispositiva tvistemål ska kunna handläggas med rimlig skyndsamhet, inte att det finns resurser för att handlägga varje dispositivt tvistemål som vore det av förturskaraktär. Även med en tillräcklig resurstilldelning och en god organisation måste man därför normalt räkna med en viss tidsutdräkt innan ett dispositivt tvistemål kan företas till avgörande med tre domare. Vid bedömningen av om dröjsmålet är sådant att det i sig kan innebära att konventionen åsidosatts måste alltså en ”normal” utsättningstid beaktas. Varken Europadomstolens praxis eller nationella avgöranden ger stöd för att det här aktuella dröjsmålet är så substantiellt att det i sig föranleder slutsatsen att rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts.

text: Inte heller det förhållandet att tingsrätten i november 2010 beslutade att målet skulle handläggas med förtur medför enligt Justitiekanslerns uppfattning att AE:s rätt till rättegång inom skälig tid kan anses ha överträtts. Enligt

text: 1 § lagen (2009:1058)

text: om förtursförklaring i domstol ska domstolen, om handläggningen av ett mål eller ärende har oskäligt fördröjts, förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur i domstolen. Utgångspunkten är att förtursförklaring bara bör meddelas om fördröjningen i handläggningen är så betydande att det finns en beaktansvärd risk för kränkning av Europakonventionen om målet inte behandlas med förtur. Däremot behöver inte dröjsmålet vara så utdraget att det föreligger en kränkning av konventionen (se

text: SOU 2008:16 s. 120

text: f. och s. 143 f. och

text: prop. 2008/09:213 s. 24

text: f. och s. 34 f. samt jfr

text: SOU 2010:87 s. 216

text: ). Att målet förtursförklarats innebär alltså inte med automatik att rätten till rättegång inom skälig tid har överträtts.

text: Sammanfattningsvis anser Justitiekanslern att vad AE har anfört och vad som i övrigt har framkommit i ärendet ger inte stöd för bedömningen att det har förekommit någon kränkning av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: i hans fall. Hans anspråk på skadestånd ska därför avslås.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till långsam handläggning av ärende om vårdnadsbidrag m.m.

text: Justitiekanslern tillerkänner AA och BB ersättning med 10 000 kr vardera. Domstolsverket ansvarar för att ersättningen betalas ut till dem.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA:s ansökan om vårdbidrag

text: AA ansökte om helt vårdbidrag (numera omvårdnadsbidrag; Justitie kanslerns anmärkning ) för sin och BB:s dotter den 28 november 2016. Den 7 december skickade Försäkringskassan ett bekräftelsebrev till AA med upplysning om vem som var handläggare i ärendet m.m. Efter att ha vidtagit vissa utredningsåtgärder beslutade Försäkringskassan den 18 januari 2017 att bevilja AA halvt vårdbidrag från november 2016 till augusti 2022.

text: Den 24 februari 2017 inkom AA med en begäran om omprövning till Försäkringskassan. Beslutet omprövades utan ändring i slutet av juli 2017.

text: Den 21 september 2017 överklagade AA beslutet till Förvaltningsrätten i Göteborg. Målet bedömdes efter skriftväxling som klart för avgörande den 21 november samma år. Den 24 april 2019 meddelade förvaltningsrätten sin dom, i vilken AA förklarades ha rätt till helt vårdbidrag för perioden november 2016 – augusti 2020.

text: Försäkringskassan överklagade domen till Kammarrätten i Göteborg, som den 16 maj 2019 beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Beslutet inkom till Försäkringskassan samma dag.

text: Den 19 juni 2019 verkställdes domen. På grund av att regleringen avseende vårdbidrag ändrats kom domen att verkställas på så sätt att en retroaktiv utbetalning för tiden november 2016 – januari 2019 gjordes samtidigt som vårdbidraget drogs in från februari 2019.

text: AA ansökte den 1 mars 2017 om tillfällig föräldrapenning för perioden den 16 januari – 1 mars 2017. Försäkringskassan ansåg inledningsvis att

text: AA inte var berättigad att erhålla tillfällig föräldrapenning eftersom hon var beviljad vårdbidrag, vilket enligt Försäkringskassans bedömning utbetalts av samma orsak som avsågs med AA:s ansökan om tillfällig föräldrapenning. Efter att AA inkommit med synpunkter och ett läkarutlåtande avslog Försäkringskassan den 28 mars 2017 hennes ansökan. Beslutet omprövades utan ändring den 18 april 2017.

text: Den 11 maj 2017 inkom AA med ett överklagade till förvaltningsrätten. Målet bedömdes efter skriftväxling som klart för avgörande den 4 juli samma år. Förvaltningsrättens dom, i vilken AA förklarades ha rätt till tillfällig föräldrapenning för den av henne sökta perioden, meddelades den 24 april 2019.

text: Försäkringskassan överklagade domen till kammarrätten som den 16 maj samma år beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Beslutet inkom till Försäkringskassan samma dag.

text: För att kunna verkställa domen krävdes viss utredning av AA:s sjukpenninggrundande inkomst (SGI). Beslut om detta fattades den 15 augusti 2019. Samma dag beslutades även om verkställighet av domen avseende AA:s rätt till tillfällig föräldrapenning.

text: BB:s ansökningar om tillfällig föräldrapenning

text: BB ansökte om tillfällig föräldrapenning för perioderna den 16 januari – 1 mars 2017 respektive den 2 mars – 28 april 2017. Försäkringskassan avslog, med hänsyn till att dotterns vård- och tillsynsbehov täcktes genom det vårdbidrag som beviljats AA, hans ansökningar den 28 mars respektive den 7 juli 2017. Besluten ändrades inte efter omprövning. Genom dom den 24 april 2019 avslog förvaltningsrätten – som konstaterade att AA samma dag beviljats tillfällig föräldrapenning för de perioder som var aktuella för prövning beträffande BB – överklagandena.

text: Anspråket m.m.

text: AA och BB har begärt skadestånd av staten med ett ospecificerat belopp. Som grund för sin begäran har de i huvudsak anfört att Försäkringskassan, vid sin handläggning av och i sitt beslutsfattande i AA:s ärenden, agerat felaktigt och därigenom satt deras rättssäkerhet på spel i onödan. Kassans agerande har medfört 180 timmars extra arbete i samband med begäran om omprövning och överklagande av myndighetens beslut. Agerandet har även direkt medverkat till att AA blivit sjukskriven samt försämrat möjligheten för dem att ge sin svårt sjuka dotter de bästa förutsättningarna under hennes första levnadsår, vilket i sin tur medfört en förkortad livslängd för dottern samt en högre risk för allvarliga och långvariga sjukdomskomplikationer. De har även påverkats negativt av myndigheternas långa handläggningstid.

text: Försäkringskassan och Förvaltningsrätten har yttrat sig över anspråket.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. För-säkringskassans handläggning av beslut i ärenden om vårdbidrag och tillfällig föräldrapenning samt efterföljande domstolsprövning är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en domstol eller annan myndighet har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. I regel är det endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar som kan anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . En helhetsbedömning ska göras. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen, men får ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Att det har förekommit något som i och för sig kan vara skadeståndsgrundande är inte tillräckligt för att ersättning ska ges ut. Det krävs också att det inträffade har orsakat skada för den enskilde. Det är den som begär ersätt-ning som ska styrka skadan och dess omfattning.

text: Långsam handläggning

text: Långsam handläggning kan i vissa fall utgöra skadeståndsgrundande fel och försummelse enligt

text: skadeståndslagen

text: . Vidare har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter rätt till domstols-prövning inom skälig tid enligt artikel 6.1. i Europakonventionen.

text: Justitiekanslern har inom ramen för statens frivilliga skadereglering, med beaktande av bl.a. Europadomstolens avgörande i MD mot Sverige (no. 25419/94) samt

text: NJA 2005 s. 462

text: NJA 2005 s. 726

text: och

text: RÅ 2006 ref. 43

text: , ansett att en inaktivitetsperiod om två år kan föranleda slutsatsen att en kränkning har förekommit (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 15 april 2008 i ärendena med dnr

text: , 7913-07-40 och 7914-07-40). Av de angivna rättsfallen framgår dock tydligt att varje period av inaktivitet inte innebär att det har skett en överträdelse av rätten till rättegång inom skälig tid, utan det måste röra sig om längre sådana perioder. En handläggningstid på flera år i en instans innebär inte heller per automatik att artikel 6.1 har åsidosatts. (Se Europadomstolens dom den 12 april 2012, no. 60437/08,E mot Sverige, närmare tre års handläggning av ett mål om livränta i en kammarrätt.)

text: Den relevanta tidsperioden enligt artikel 6.1 börjar löpa när det föreligger en reell och seriös tvist angående en viss rättighet eller skyldighet och den avslutas när tvisten är slutligt avgjord. När det är fråga om beslut som fattas i administrativ ordning innan domstolsprövning kan ske krävs normalt sett att ett avslagsbeslut har meddelats.

text: Bedömningen i detta fall

text: Skadestånd på grund av felaktiga bedömningar

text: AA och BB har, som de får uppfattas, begärt skadestånd för både ekonomisk och ideell skada.

text: Utredningen ger inte stöd för att Försäkringskassans bedömningar, att helt eller delvis avslå deras respektive ansökningar om vårdbidrag och tillfällig föräldrapenning, innefattat sådana uppenbart felaktiga bedömningar som är skadeståndsgrundande. Att förvaltningsrätten gjort en annan bedömning angående AA:s rätt till vårdbidrag och tillfällig föräldrapenning är inte tillräckligt för att skadeståndsansvar ska uppkomma för staten. Beslut i denna typ av ärenden innefattar ofta svåra avvägningar och det är därför inte ovanligt att bedömningen blir en annan vid en senare prövning. De nu aktuella besluten kan alltså inte anses ha varit oriktiga i den mening som krävs för att grunda rätt till skadestånd.

text: Det har inte heller framkommit att Försäkringskassans handläggning i övrigt innefattat fel eller försummelse som grundar skadeståndsskyldighet för staten.

text: Vid denna bedömning saknas det skäl att pröva frågor om orsakssamband och om AA eller BB har visat någon ersättningsgill ekonomisk skada eller medicinskt påvisbar personskada i form av fysiskt eller psykiskt lidande. Utredningen ger inte heller stöd för att det har begåtts något sådant integritetskränkande brott som krävs för att ersättning för ideell skada (kränkning) ska ges ut med stöd av

text: skadeståndslagen

text: Skadestånd på grund av långsam handläggning

text: Ärenden avseende vårdbidrag och tillfällig föräldrapenning ses som civila rättigheter i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Den relevanta tidsperioden började löpa när Försäkringskassan fattade sina avslagsbeslut. Den avslutades genom kammarrättens beslut att inte meddela prövningstillstånd (i AA:s ärenden) respektive förvaltningsrättens dom (i BB:s ärende).

text: Såvitt gäller AA:s ärende om vårdbidrag uppgår den totala handläggningstiden till ca två år och fyra månader. När det gäller hennes ärende avseende tillfällig föräldrapenning uppgår den till ca två år och två månader. Den sammanlagda handläggningstiden får anses ha varit väl lång med hänsyn till vad ärendena rör.

text: Handläggningstiden hos Försäkringskassan har, framför allt i ärendet avseende vårdbidrag, varit något utdragen men dock inte så lång att den grundar skadeståndsansvar för staten.

text: När det gäller handläggningen av målen hos förvaltningsrätten kan följande konstateras. Handläggningstiden av ärendet om vårdbidrag var drygt ett år och sju månader. Efter att handlingar i målet kommunicerats och ett slutligt yttrande från AA inkommit vidtogs inte någon åtgärd under närmare ett år och fem månader. Såvitt gäller hennes ärende om tillfällig föräldrapenning uppgick handläggningstiden till knappt två år. Efter att handlingar i det målet kommunicerats och ett slutligt yttrande från AA inkommit vidtogs inte någon åtgärd under närmare ett år och nio månader.

text: Enligt

text: 17 § förordningen (1996:382)

text: med förvaltningsrättsinstruktion ska mål vid förvaltningsrätt avgöras så snart det kan ske. Det innebär att mål som är klara för avgörande inte får bli liggande någon längre tid. Det finns däremot inte något särskilt lagstadgat skyndsamhetskrav för mål om ersättningar av det slag som det nu är fråga om. Sådana ärenden är emellertid ofta av stor vikt för den enskilde, vilket enligt Europadomstolens praxis ska beaktas vid bedömningen.

text: Domstolen har ett ansvar att driva ett mål mot ett avgörande så snart som möjligt. Det finns inget som tyder på att AA på något sätt bidrog till att hennes ärenden tog lång tid att handlägga. Målen var inte heller så komplexa att det kan förklara den långa handläggningstiden. Enligt förvaltningsrättens yttrande har de som målsättning att avgöra socialförsäkringsmålen inom sex månader. Förvaltningsrätten har förklarat dröjsmålet utifrån domstolens brist på personal, hög personalomsättning och en mycket kraftig målökning. Det finns emellertid anledning att understryka att resursbrist endast i undantagsfall kan påverka bedömningen i förhållande till åtagandet enligt konventionen (se även

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: ). Någon sådan undantagssituation har det inte varit fråga om här.

text: När det gäller BB:s ärenden har vare sig den totala handläggningstiden eller handläggningstiden hos Försäkringskassan varit anmärkningsvärt lång. Däremot kan det i fråga om handläggningen hos förvaltningsrätten konstateras att det inte vidtagits någon åtgärd i ärendena under närmare ett år och fyra månader respektive under ett år och åtta månader.

text: Såväl AA:s som BB:s rätt till domstolsprövning inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: måste därför anses ha åsidosatts med hänsyn till de långa tiderna av inaktivitet hos förvaltningsrätten.

text: Frågan är då om det krävs – enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: – att AA och BB tillerkänns skadestånd för att gottgöra överträdelsen. Vid prövningen ska det göras en helhetsbedömning av överträdelsens art och omständigheterna i övrigt (se även

text: 5 kap. 8 § skadeståndslagen

text: och

text: prop. 2017/18:7 s. 64

text: ). I praxis har det ansetts att en rätt till ersättning förutsätter att skadan är av viss storleksordning (se 2012 s. 211 I p. 26 och

text: NJA 2013 s. 842

text: p. 61). Vid mindre ideella skador kan det vara en tillräcklig gottgörelse att överträdelsen erkänns.

text: Vid en sammantagen bedömning anser Justitiekanslern att det i detta fall inte är tillräckligt att konstatera att en överträdelse har skett, utan ekonomisk kompensation för ideell skada är påkallad. En sådan skada kan ersättas med stöd av

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: såvitt gäller tiden efter den 1 april 2018 och utan lagstöd för tiden dessförinnan. I sak blir bedömningen dock densamma. Enligt Justitiekanslern bör AA och BB – med hänsyn till att frågan huruvida förmånerna skulle beviljas eller inte får antas ha varit av stor betydelse för deras förutsättningar att försörja sig – tillerkännas ersättning med 10 000 kr vardera på grund av den långsamma handläggningen hos förvaltningsrätten.

text: Utredningen ger däremot inte stöd för att sökandena har orsakats någon ekonomisk skada eller någon medicinskt påvisbar personskada i form av fysiskt eller psykiskt lidande till följd av den utdragna handläggningen. Deras anspråk i övriga delar ska därför avslås.


title: Remissyttrande över betänkandet Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51)

text: Det slutbetänkande som Radio- och TV-lagsutredningen (utredningen) har presenterat är enligt min mening gediget och i de flesta delarna välmotiverat. I den del som betänkandet avser vissa villkorsfrågor (Del 1) har jag emellertid delvis en annan uppfattning än utredningen.

text: Lagreglering av bl.a. skydd för privatlivet

text: Jag är tveksam till utredningens uppfattning att det finns sakliga skäl att omvandla de generella villkor som finns i nuvarande sändningstillstånd i form av krav på saklighet, respekt för den enskildes privatliv och förbud mot diskriminering av annonsörer till generellt tillämpliga lagregler. Min tveksamhet beror på att lagregleringen i 6 kap. 11 § radio- och TV-lagen faktiskt innebär en inte helt obetydlig inskränkning i yttrandefriheten och att behovet av en sådan inskränkning måste ifrågasättas. Jag tänker då främst på bestämmelsen om respekt för privatlivet.

text: I förhållande till ett sändningsvillkor innebär en lagbestämmelse den inskränkningen, som utredningen själv nämner, att lagen gäller även om inte – som fordras för sändningsvillkoren – programföretaget har gett sitt samtycke. Utredningen förringar enligt min mening betydelsen av detta (s. 130). Men därtill kommer den symbolverkan och psykologiska betydelse som ligger i att förpliktelsen blir lagbunden. De flesta upplever nog en skillnad mellan ”att bryta mot lagen” och ”att bryta mot ett villkor i ett tillstånd”. Sanktionerna föreslås visserligen inte ändrade, men det kan ligga nära till hands att ett förbud direkt i lag så småningom förenas med kraftfullare sanktioner än de nuvarande (se nedan).

text: Det ligger vidare nära till hands att en lagstadgad inskränkning i yttrandefriheten så småningom drar med sig önskemål om en motsvarande eller liknande inskränkning i tryckfriheten. Detta är visserligen inte något tungt argument, för varje lagändring skall naturligtvis föregås av egna noggranna överväganden. Men det visar ändå på den psykologiska betydelsen av att begränsningen tas in i lag.

text: Utredningen åberopar den s.k. Caroline-domen till stöd för sitt förslag, dock inte för att motivera att en lagreglering bör komma till stånd utan bara till stöd för den utformning av bestämmelsen som man föreslår. Det kan diskuteras om Europakonventionen – som den har tolkats i Caroline-domen – fordrar att skyddet för privatlivet lagregleras eller om det räcker med den nuvarande regleringen i sändningsvillkoren. Det är inte heller givet om det fordras, enligt konventionen, att en överträdelse medför en mer kännbar sanktion än enbart en förpliktelse att publicera ett fällande utslag. Det mesta synes visserligen tala för att så är fallet, men detta är frågor som synes kräva en mer ingående analys än den som utredningen har gjort.

text: Enligt min mening kan utredningen inte anses ha redovisat ett tillräckligt behov av att nu göra den inskränkning i yttrandefriheten som blir fallet med den föreslagna lagregleringen. Därvid är också att märka att lagregeln kommer att drabba fler programföretag än de som i dag måste ha tillstånd för sin sändningsverksamhet.

text: I det jag nyss sagt ligger dock, vad gäller kravet på respekt för den enskildes privatliv, att jag i likhet med Tryck- och yttrandefrihetsberedningen (se s. 123 f.) anser att lagstiftaren bör överväga att införa sanktioner mot dem som överträder

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . Sådana överväganden fordras på både tryckfrihetens och yttrandefrihetens områden.

text: Våldsskildringar m.m.

text: Jag instämmer i utredningens förslag att det är lämpligt att det huvudsakliga ansvaret för tillsynen över bestämmelsen i 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen ligger på Granskningsnämnden för radio och TV och att nämnden även i fortsättningen skall anmäla till Justitiekanslern om en sändning innehåller sådana inslag och framställningar som anges i nämnda lagrum.

text: Vad gäller förslaget att i 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen införa ett krav på att iaktta återhållsamhet vid sändning av program som innehåller våldsskildringar eller avancerade sexuella framställningar konstaterar jag att även en sådan lagändring skulle innebära ett betydande ingrepp i yttrandefriheten jämfört med i dag. Utredningen föreslår att Justitiekanslern vid äventyr av vite skall kunna förelägga den som vid upprepade tillfällen åsidosätter den föreslagna bestämmelsen att inte på nytt sända program i strid med bestämmelsen (se förslaget till ett nytt andra stycke i 10 kap. 11 §). Förslaget i denna del innebär ett betydligt större ingrepp i yttrandefriheten än bestämmelsen i 6 kap. 2 § första stycket om att program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller med pornografiska bilder inte får sändas under vissa tider (jfr 10 kap. 11 § första stycket med befogenhet för Justitiekanslern att förelägga vid vite).

text: Enligt

text: 3 kap. 4 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: skall den som sänder ett radioprogram självständigt avgöra vad som skall förekomma i programmet. Som utredningen har konstaterat innebär denna grundlagsfästa princip att bestämmelser som reglerar sändningarnas innehåll inte får sanktioneras så effektivt att det finns risk för att programföretagen väljer att avstå från att sända program där innehållet kan uppfattas som kontroversiellt (se s. 140). Nämnda bestämmelse anses utgöra ett skydd för programföretagens oberoende gentemot bl.a. staten (se

text: prop. 1990/91:64 s. 117

text: Vid överträdelse av regler om annonser och sponsrade program anses vitesföreläggande vara en lämplig åtgärd för att beivra en överträdelse. Det beror på att det i sådana fall rör sig om en avvägning mellan programföretagets affärsmässiga intressen och publikens intressen. I övrigt bör vitesförelägganden användas med försiktighet inom radio- och TV-området. Sålunda bör sådana förelägganden inte förekomma om man kan riskera att komma i konflikt med utgivarens grundlagsenliga ensamrätt att bestämma vad en sändning skall innehålla (jfr

text: prop. 1991/92:78 s. 20

text: f. och

text: prop. 1992/93:70 s. 28

text: Mot bakgrund av det anförda bör enligt min mening lagstiftaren vara mycket återhållsam med att införa begränsningar i yttrandefriheten utöver de berättigade begränsningar som yttrandefrihetsbrotten innebär. Till det kommer att det torde vara svårt för utgivaren av ett TV-program, och övriga som skall tillämpa lagen, att bedöma var gränsen går för vad som är icke återhållsamma skildringar av våld eller avancerade sexuella framställningar.

text: Enligt min mening har utredningen inte visat ett tillräckligt behov av en inskränkning i yttrandefriheten i denna del. Jag avstyrker därför de nu diskuterade lagändringarna.

text: Övrigt

text: Jag instämmer i utredningens bedömning av radio- och TV-lagens tillämplighet på s.k. mobil TV. Jag ställer mig också bakom förslagen om ökad tillgänglighet för funktionshindrade.

text: I övrigt har jag inte några synpunkter att redovisa.


title: Remissyttrande över Tillsynsutredningens slutbetänkande (SOU 2004:100) Tillsyn. Förslag om en tydligare och effektivare offentlig tillsyn

text: Betänkandet föranleder följande synpunkter från min sida.

text: Uttrycket tillsyn inrymmer granskningsuppgifter av högst varierande slag. Justitiekanslerns extraordinära tillsynsuppgift - över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden - skiljer sig i många avseenden från den tillsyn som betänkandet främst tar sikte på. Förslagen förefaller nämligen i allt väsentligt ha tillsynen över privata - och i viss mån kommunala - tillsynsobjekt som utgångspunkt. Merparten av bestämmelserna torde passa sämre vid tillsyn över statliga myndigheter. Det framgår emellertid inte uttryckligen att en sådan begränsning har varit avsedd. Det vore enligt min mening lämpligt om tillämpningsområdet så långt det är möjligt framgår direkt av tillsynslagen.

text: Värdet av att införa en "allmän tillsynslag" kan diskuteras. I den mån den kan bidra till ett tydligare regelverk - som utredningen har ansett - är förslaget förstås välkommet. En förbättrad tillsyn är - oavsett den författningstekniska lösningen - en angelägen fråga. Tillsynen bör utmärkas bl.a. av effektivitet och enhetlighet. Ingripandena mot tillsynsobjekten måste vara tydliga, proportionella och inriktade på det väsentliga. Några frågor som nämns i direktiven som en del av problembilden är tillsynsmyndigheternas resursfördelning och prioriteringar, varvid bl.a. nämns risken för att inspektörer och kontrollanter försöker undvika konfrontationer med tillsynsobjekten. Enligt min mening borde dessa viktiga och svåra frågor ha behandlats mer utförligt i betänkandet. De torde i själva verket ha större betydelse än den lagtekniska lösningen för den nytta som tillsynen kan göra. Därmed vill jag dock inte säga att det är betydelselöst att införa en allmän tillsynslag. Förutom att den som sagt kan öka tydligheten torde den kunna bidra till en bättre stadga och ökad rättssäkerhet i tillsynsverksamheten.

text: Jag vill också lämna synpunkter på några detaljer i författningsförslaget.

text: I 16 § ges tillsynsorganen rätt att i vissa fall omhänderta handlingar och föremål hos den objektansvarige. Det torde i vissa fall även finnas behov att söka efter information som finns lagrad i datorer och förhindra att sådan information korrumperas. Det bör därför övervägas om inte paragrafens lydelse bör ändras så att det tydligt framgår att även detta är tillåtet (jfr SOU 1995: 47 s. 181 f. angående polisens rätt att ta del av sådan information i samband med en husrannsakan).

text: Tillsynsorganen ges i 40 § möjlighet att bestämma att deras beslut enligt lagen skall gälla omedelbart, dvs. ett s.k. interimistiskt förordnande. I författningskommentaren anges att det är lämpligt att avstå från ett sådant förordnande ifall verkställigheten skulle bli irreparabel och göra ett överklagande meningslöst. Denna skrivning är enligt min mening alltför mjuk. I de fall där verkställigheten skulle bli irreparabel måste det finnas mycket starka skäl för att ett interimistiskt förordnande skall få användas. Detta framgår även av Europadomstolens avgöranden (se t.ex. målen mellan J, Västberga Taxi och V respektive A och Sverige).