avgjordAv: Kerstin André

title: Socialtjänstens ansvar för att kontinuerligt följa upp situationen för personer med psykiska funktionshinder

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Socialnämnden i Sollentuna kommun. AA anförde i anmälan att hans syster BB, som var känd av socialtjänsten sedan länge, inte hade fått tillräckliga hjälp- och stödinsatser i anledning av sin psykiska sjukdom. Inte heller hade socialtjänsten sett till att BB fått någon vård för sin sjukdom.

text: Inledningsvis inlånades socialförvaltningens akt rörande BB. Därefter remitterades anmälan till Socialnämnden i Sollentuna kommun för yttrande över vad som framförts i AA:s anmälan till JO.

text: Socialnämnden lämnade som remissvar ett tjänsteutlåtande undertecknat av CC och DD. I utlåtandet anfördes bl.a. följande.

text: BB, pnr /– – –/ vände sig första gången till socialtjänstkontorets ekonomi & mottagningsenhet per telefon 940331 och ansökte om ekonomisk hjälp på grund av låg inkomst av deltidsarbete och på grund av deltidssjukskrivning. Hon beviljades ekonomisk hjälp i avvaktan besökstid för utredning. Enligt journalanteckningar i ärendet ansöker BB sedan om ekonomisk hjälp i september och i december samma år. I juli 1996 kontaktar sökanden på nytt socialtjänsten och ansöker om ekonomisk hjälp för juli månad. Därefter kontaktar BB socialtjänsten den 14 maj 2001 för ansökan om ekonomiskt bistånd till uppehälle och till tandvård. Hon beviljas ekonomiskt bistånd till tandvård och hyra för juni. Sedan dess har BB ansökt om och beviljats normkomplettering varje månad till och med augusti i år och hon är fortsatt aktuell. BB har enligt läkarintyg från husläkare på Sollentuna vårdcentral varit sjukskriven med olika diagnoser; utbrändhet, depression eller nedstämdhet. Av läkarintyg från hennes husläkare på vårdcentralen framgår att remiss till Sollentuna psykiatriska öppenvård skickas 021108 och av läkarintyg undertecknat 021202 att BB efter remitterande läkares telefonsamtal med mottagningen kommer att få tid där i januari 2003. Av läkarintyg undertecknat 030131 skriver sjukskrivande läkare återigen att remiss är skickad till psykiatriska mottagningen på Sollentuna sjukhus samt att hans bedömning är att patienten inte kan skötas inom primärvården utan måste ha ”spec psyk som bed henne”. Dr EE på Sollentuna psykiatriska öppenvårdmottagning kallar BB,

text: sjukskrivande läkare på vårdcentralen och socialsekreteraren till ett gemensamt möte den 28 april 2003. Till detta möte kommer inte BB. Hon uppgav vid ett senare besök hos sin socialsekreterare att hon kände sig deprimerad och att det var anledningen till att hon uteblev. Inför ansökan om normkompletteringar har handläggande socialsekreterare träffat BB vid personliga besök på socialkontoret 7 gånger under perioden 14 maj–31 december 2001, vid 20 besök under 2002 varav 3 st är hembesök och 2 st är besök där handläggande socialsekreterare följer med sökanden på besök hos läkare på vårdcentralen i Sollentuna. Under 2003 sker 9 besök och under 2004 görs hembesök den 6 februari eftersom sökanden enligt uppgift av socialsekreterare inte kommit på den besökstid som var inbokad till den 28 januari. Sökanden samtalar med socialsekreterarna i dörren, men vill inte släppa in någon. Framställer om försörjningsstöd för februari månad. BB uteblir sedan från inbokade besökstider och ansökningarna för mars och april månader inkommer per post. Enligt journalanteckningar säger BB vid samtal den 9 mars och den 2 april att hon uteblir från besökstider på grund av att hon inte kan sova på nätterna eftersom grannarna som bor i lägenheten ovanpå BB för sådant oväsen på nätterna, något som hon också sagt flera gånger tidigare. Onsdagen den 27 maj 2004 gör socialsekreterare på ekonomi & mottagningsenheten och socialsekreterare på Missbruk & Psykiatrienheten ett gemensamt akut hembesök till BB efter information från socialnämndens ordförande Mats Linder, som fått vetskap om att sökanden skulle vara i dåligt psykiskt tillstånd och fara för sig själv. Vid hembesöket får socialsekreterarna ingen kontakt med BB, hon öppnar inte och svarar inte på rop genom brevlådan. En granne meddelar att BB är ganska dålig. Grannen lämnar också telefonnumret till en syster till BB. Handläggande socialsekreterare kontaktar landstingets NoA-team, Norra länets psykiatriska akutenhet, och informerar om situationen gällande BB. NoA-teamet kommer att kontakta patienten under eftermiddagen. Senare samma dag kontaktar socialsekreteraren återigen NoA-teamet för att förhöra sig om att de varit där. Personal på NoA-teamet säger då att de inte kommit in i det hus där patienten bor på grund av att de saknar dörrkoden till en ytterdörr. Socialsekreteraren informerar om att det finns tre ytterdörrar varav bland annat den på framsidan av huset saknar kod. Överenskommer att teamet åter söker upp patienten under kvällen. Nästa dag, fredagen den 28 maj, kontaktar socialsekreteraren åter personal på NoAteamet och får information om att de varit där kvällen innan, men patienten öppnade inte dörren. Istället lämnade teamet sitt telefonnummer. Enligt uppgift av samma personal är överläkarens bedömning att de ej har tillräcklig information för att kunna ta beslut om tvångsvård, LPT eller för att gå in med hjälp av hyresvärd för att kunna bedöma patienten. Tisdagen den 2 juni går socialsekreteraren återigen hem till BB för att för söka få kontakt med henne. Hon stod då på sin balkong och talade med sig själv, men öppnade inte dörren vid påringning. Enligt uppgift av socialsekreteraren kontaktar han då åter vid NoA-teamet socialsekreteraren och informerar om att BB är inlagd på Danderyds sjukhus för vård med stöd av LPT samt att BB:s lägenhet är i behov av städning innan hon kan återvända. Med hänvisning till ovanstående redogörelse är det socialtjänstens bedömning att BB haft en regelbunden kontakt med sin socialsekreterare med anledning av hennes behov av försörjningsstöd, behov av hjälp i kontakt med sjukskrivande läkare såväl inom primärvården som psykiatriska öppenvården och i kontakterna med Försäkringskassan. Socialsekreteraren har också vid flertalet tillfällen kontaktat BB per telefon eller genom hembesök med anledning av oro då hon uteblivit från inbokade besök på socialkontoret eller från annan planering. I samband med hembesöket hos BB den 27 maj i år informerades landstingets NoA-team omgående om att BB riskerade att fara psykiskt illa och kunde vara i behov av vård/tvångsvård. Sådana beslut förfogar inte socialtjänsten över utan dessa tillhör landstingets ansvarsområde.

text: Det framkom senare att lägenheten är i ett fruktansvärt skick. Socialtjänsten har dock inga befogenheter att vid ett besök gå in i en vuxen persons bostad med tvång. Socialtjänsten har idag fortsatt kontakt med BB via kurator på Danderyds sjukhus för att tillse att hennes behov av försörjningsstöd tillgodoses och att hennes behov av bostad och eventuellt annat stöd tillgodoses. Sedan socialnämndens yttrande inkom inlånades BB:s akt från Danderyds sjukhus avseende den vård hon undergick med stöd av lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård, LPT.

text: I ett beslut den 28 oktober 2005 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 5 kap. 7 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, skall socialnämnden verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets gemenskap och att leva som andra.

text: Av

text: 5 kap. 8 §

text: SoL framgår att socialnämnden skall göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen för människor med fysiska och psykiska funktionshinder samt i sin uppsökande verksamhet upplysa om socialtjänstens verksamhet på dessa områden. Kommunen skall planera sina insatser för människor med fysiska och psykiska funktionshinder. I planeringen skall kommunen samverka med landstinget samt andra samhällsorgan och organisationer.

text: Kommunernas socialtjänst har således ålagts ett långtgående ansvar för människor med psykiska funktionshinder. Kommunerna har en skyldighet att kartlägga psykiskt funktionshindrades levnadsförhållanden och söka upp dem som kan behöva hjälp. Kommunerna skall även samordna behövliga insatser samt, med iakttagande av sekretesslagens bestämmelser, samverka med landstingen och andra samhällsorgan. I detta ansvar ligger också att initiera och till respektive organ påtala behovet av de åtgärder som identifieras i den uppsökande verksamheten samt motivera en enskild som behöver hjälp att ta emot sådan.

text: Socialtjänstens verksamhet skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet. Socialtjänsten kan inte mot den enskildes vilja sätta in åtgärder i syfte att stödja eller hjälpa denne annat än om det föreligger en nödsituation. Socialtjänsten kan inte heller, utan den enskildes samtycke, röja uppgift om enskilds personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men (7 kap. 4 § sekretesslagen [1980:100]). Socialtjänsten kan således inte utan vidare vidarebefordra uppgifter om den enskilde till hälso- och sjukvården (jfr 14 kap. 2 § sista stycket sekretesslagen). Detta innebär att samarbetet mellan socialtjänsten och hälso- och sjukvården inte är helt okomplicerat i fall där kommunen identifierar ett behov av stöd och insatser, men den enskilde, på grund av bristande sjukdomsinsikt eller andra orsaker, inte är intresserad av det stöd och de insatser som erbjuds.

text: Det kan i sammanhanget nämnas att denna problematik har uppmärksammats av lagstiftaren. I Offentlighets- och sekretesskommitténs huvudbetänkande ”Ny sekretesslag” (

text: SOU 2003:99

text: ) föreslås att sekretessen inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten inte skall hindra att uppgifter om enskilda som behöver vård eller omsorg skall kunna lämnas från en myndighet inom hälso- och sjukvården eller från en myndighet inom socialtjänsten till annan sådan myndighet om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, omsorg, behandling eller annat stöd. Förslaget innebär att annars sekretessbelagda uppgifter kommer att kunna utbytas mellan olika sjukhus och kliniker och socialtjänstmyndigheter när det är direkt påkallat för att bistå en enskild, oavsett den enskildes inställning (del 1 s. 296 f.).

text: JO anförde i ett yttrande den 20 september 2004, JO:s dnr 1102-2004, över betänkandet bl.a. följande.

text: Enligt min mening inger det betänkligheter att låta undantaget utvidgas till en form av ”generalklausul”, låt vara att den är begränsad till vård- och omsorgsområdet. Enskilda måste med förtroende kunna vända sig till myndigheter. Det är därför av vikt att principen att det fordras samtycke för att en uppgift som omfattas av sekretess skall lämnas ut till en annan myndighet upprätthålls. /– – –/ Vad jag har sagt nu innebär inte att jag avvisar en utvidgning av möjligheterna för myndigheter på vård- och omsorgsområdet att lämna ut uppgifter om enskilda till varandra och eventuellt även till en enskild verksamhet. I JO:s tillsyn över myndigheter på vård- och omsorgsområdet har noterats att sekretessen i vissa fall kan utgöra ett hinder för ett effektivt samarbete mellan socialtjänsten och hälso- och sjukvården när det gäller insatser till stöd för psykiskt funktionshindrade. Det kan finnas fall då personer med sådana problem på grund av likgiltighet eller sitt tillstånd inte samtycker till ett i och för sig befogat utlämnande av uppgifter mellan socialtjänsten och hälso- och sjukvården. Det finns även andra situationer då en inskränkning av sekretessen mellan olika myndigheter på vård- och omsorgsområdet kan vara motiverad. Undantagsregler på detta område måste dock utformas efter noggranna överväganden där den enskildes berättigade krav på integritet och självbestämmande tillmäts särskild tyngd. Kommitténs förslag bereds för närvarande inom Regeringskansliet.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att BB har haft en relativt kontinuerlig kontakt med socialtjänsten samt att socialtjänsten har varit medveten om att BB var aktuell inom psykiatrin. Hennes kontakter med socialtjänsten har emellertid – såvitt framgår av handlingarna – varit med en socialsekreterare vid ekonomi- och mottagningsenheten och huvudsakligen varit begränsad till frågor om ekonomiskt bistånd. Det framgår dock att frågan om kontakt med psykiatrin diskuterats vid flera tillfällen samt att handläggaren följt med BB till vårdcentralen vid två tillfällen 2002.

text: Efter årsskiftet 2003/04 synes BB ha varit avvisande till att ha en närmare kontakt med socialförvaltningen. Med tanke på att socialförvaltningen hade kännedom om att BB hade psykiska problem måste detta givetvis ha föranlett frågor rörande

text: hennes hjälpbehov. De insatser som har kunnat komma i fråga från socialförvaltningens sida har då främst kunnat bestå i att, inom ramen för förvaltningens uppsökande verksamhet, motivera BB att ta emot adekvat stöd.

text: Den 7 juni 2004 fattades beslut med stöd av

text: 6 b § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård, LPT, att BB skulle tas in vid Danderyds sjukhus för tvångsvård. Av en journalanteckning i sjukhusets akt rörande BB framgår att hon vid intagningen led av ”paranoida vanföreställningar, som lett till både social, psykisk och somatisk nöd”.

text: Det kan mot den bakgrunden starkt ifrågasättas om de åtgärder som socialtjänsten vidtagit under våren 2004 varit tillräckliga. Med facit i hand kan konstateras att en större aktivitet från socialtjänstens sida sannolikt hade lett till att BB tidigare än vad som nu skedde hade tillförsäkrats hjälp för sina psykiska problem. Eftersom detta är en slutsats som kan dras i efterhand vill jag dock inte rikta någon kritik mot socialförvaltningen utan nöjer mig med detta konstaterande.

text: Avslutningsvis vill jag rent allmänt understryka vikten av att situationen för personer med psykiska funktionshinder kontinuerligt följs upp och att socialnämnden fortlöpande överväger vilka insatser som kan komma i fråga. Detta är särskilt viktigt i de fall då den enskilde börjar inta en mer avvisande attityd gentemot nämnden. Som framgått ovan kan socialnämnden inte tvinga någon att undergå vård för sina psykiska problem och inte heller, utan den enskildes samtycke, vidarebefordra uppgifter till hälso- och sjukvården om det inte föreligger en nödsituation. En eventuell kommande ändring av bestämmelserna om sekretess mellan socialtjänsten och den psykiatriska sjukvården kan i framtiden komma att bidra till att hälso- och sjukvården, i fler fall och i ett tidigare skede än vad som nu är möjligt, kan kopplas in för medicinska bedömningar och för beslut om adekvata vårdinsatser.


avgjordAv: Mats Melin

publisher: Justitieombudsmannen

title: Uttalanden om tillämpningen av 15 § tingsrättsinstruktionen och fördelningen av arbetsuppgifter vid en tingsrätt med beredningsorganisation

org: jo

sammanfattning: Efter en inspektion vid Attunda tingsrätt i mars 2010 beslutade jag att utreda frågan om dels det s.k. drivningsansvaret för mål och ärenden vid tingsrätten, dels hur mål och ärenden fördelas mellan domarna. Jag konstaterar i beslutet att en domare måste ha reella möjligheter att utöva sitt drivningsansvar på ett effektivt sätt. Såväl mängden mål och ärenden per domare som kontinuitet i ansvaret är viktiga faktorer i detta sammanhang. Den vid tingsrätten numera tillämpade ordningen avseende ordinära dispositiva tvistemål synes mig bättre ägnad för ett effektivt utövande av detta ansvar. Vidare framhåller jag vikten av att ansvaret för mål och ärenden fördelas slumpmässigt enligt ett i förväg angivet system för att tillgodose kravet på domstolarnas opartiskhet. Det finns i detta avseende anledning till vissa principiella betänkligheter beträffande den omfördelning av mål som kan förekomma inför förhandlingar och sammanträden. Med hänsyn bl.a. till att tingsrätten tillämpar ett renodlat lottningssystem vid den initiala fördelningen av mål och ärenden anser jag emellertid att den tillämpade ordningen är godtagbar.

text: Initiativet

type: rubrik

text: Det noterades att det av tingsrättens dåvarande arbetsordning (§ 9 med bilaga) framgick att det för flertalet målkategorier, inklusive dispositiva tvistemål, fanns en

type: stycke

text: 15 § förordningen (1996:381)

text: med tingsrättsinstruktion, TI, för samtliga mål inom respektive kategori vid enheten. Vidare framgick av arbetsordningen (§ 5) att det på varje målenhet skulle finnas en enhetschef. I dennes uppdrag och ansvar ingick bl.a. att leda och fördela medarbetarnas arbetsuppgifter enligt grunderna i arbetsordningen.

text: Vid inspektionen blev jag upplyst om att tidigare gällde att ansvaret för den fortsatta handläggningen av ett tvistemål gick över på den domare som var ordförande vid sammanträde för muntlig förberedelse om en notering om detta gjordes i akten. Det upplystes vidare att denna ordning hade vållat problem, varför det hade beslutats att samma domare skulle behålla ansvaret även om annan domare hade varit ordförande vid sammanträdet. Det framkom att beredningen av målen i praktiken i stor utsträckning sköttes av domstolssekreterare och tingsnotarier och att frågan om hur ansvaret enligt 15 § TI borde anordnas och utövas, framför allt för de dispositiva tvistemålen, hade varit föremål för relativt omfattande diskussioner vid tingsrätten.

text: Med anledning av iakttagelser som gjordes vid inspektionen beslutade jag att i ett särskilt ärende utreda frågan om dels ansvarsfördelningen enligt 15 § TI för mål och ärenden vid tingsrätten, dels fördelningen av arbetsuppgifter inom domstolen. Det är dessa frågor som nu är föremål för min bedömning.

text: Utredning

text: En kopia av tingsrättens arbetsordning, gällande från den 5 december 2008, tillfördes akten.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande om

text: 1. vilka överväganden som föranledde den vid domstolen gällande ordningen avseende ansvarsfördelningen för mål och ärenden

text: 2. vilka överväganden som tingsrätten gjorde vid beslutet att, med ändring av tidigare ordning, låta ansvaret för ett tvistemål ligga kvar på ansvarig domare enligt arbetsordningen även efter det att annan domare hållit muntlig förberedelse i målet

text: 3. hur många mål och ärenden en domare i genomsnitt ansvarar för enligt 15 § TI och hur domarna uppfattar sin reella möjlighet att utöva detta ansvar

text: 4. hur domarnas arbetsuppgifter fördelas, dvs. hur det bestäms vilken domare som ska avgöra ett visst mål eller ärende.

text: Tingsrätten (lagmannen AA) kom in med ett yttrande och anförde bl.a. följande.

text: Allmänt om tingsrätten

text: Tingsrätten är i indelad i fem dömande enheter och en administrativ enhet. De dömande enheterna är i huvudsak bemannade på samma sätt, dvs. med tre rådmän, en fiskal, fem notarier och sex sekreterare. En rådman på varje enhet är enhetschef

text: och är den som leder och fördelar arbetet. Konkurser handläggs på en enhet och där finns ytterligare en fiskal och fler notarier och sekreterare. Om man bortser från konkurser (och någon mindre ärendegrupp) fördelas nya mål och ärenden jämnt på enheterna. Varje enhet får således vart femte mål/ärende av varje mål- eller ärendegrupp. Det händer att mål fördelas om mellan enheterna. Det sker t.ex. på grund av målsamband och liknande men även för att målet på grund av dess komplexitet bör handläggas av en domare med specialistkunskaper (t.ex. vissa ekobrottmål). Mål som fördelas om av det senare skälet domarbinds till den domare som är specialiserad. Med domarbindning avses att domaren därefter ansvarar för målet enligt 15 § TI och även är den som ska avgöra det. Enligt arbetsordningen fördelas på fyra av fem enheter ansvaret enligt 15 § TI enligt följande. En rådman, enhetschefen, ansvarar för brottmål. Rådman 2 och 3 ansvarar för ordinära tvistemål och familjemål, inklusive gemensamma ansökningar. Ansvaret är fördelat så att en av dem ansvarar för mål med jämna nummer och den andre för mål med ojämna nummer. Fiskalen ansvarar för FT-mål och ärenden av olika slag. På en av enheterna har ansvaret för familjemålen, inklusive de gemensamma ansökningarna, delats mellan enhetschefen och en av de andra rådmännen. Den rådman som inte har ansvar för familjemål har ansvar för överförmyndarärenden och som på andra enheter hälften av de ordinära tvistemålen. I övrigt fördelas ansvaret på samma sätt som på de andra fyra enheterna. Som framgår av redogörelsen för arbetsordningen har, i förhållande till JO:s inspektion i mars 2010, en ändring skett i ansvaret för de ordinära tvistemålen och familjemålen så att två rådmän nu delar på detta ansvar. Ändringen skedde per den 23 april 2010. Från samma tidpunkt gäller också att när muntlig förberedelse hållits i ett ordinärt dispositivt tvistemål så övergår ansvaret enligt 15 § TI för den fortsatta handläggningen på den domare som hållit förberedelsen.

text: Fråga 1: Vilka överväganden föranledde den vid domstolen gällande ordningen avseende ansvarsfördelningen för mål och ärenden? Vid övergången från rotlar till en organisation med enheter med flera domare måste ansvaret enligt 15 § TI fördelas på något sätt. Metoden att fördela stora målgrupper kategorivis var och är vanlig i tingsrätterna även om det finns flera varianter på detta. Under de senaste dryga tio åren har den frågan och andra frågor om hur man arbetar tillsammans på enheter varit föremål för diskussion vid många sammankomster inom domstolsväsendet. Det ska sägas att frågorna för tingsrättens del löstes på ett som man uppfattade hanterligt och administrativt enkelt sätt. I stort har det också visat sig vara effektivt och de ändringar som har gjorts har i huvudsak rört de ordinära dispositiva tvistemålen. Effektivitetsökningen är påtaglig men beror inte endast på den kategorivisa ansvarsfördelningen utan på flera faktorer. En fördel med att en domare ansvarar för viss målgrupp och styr över den inledande beredningen är att rutiner och handläggning därmed blir enhetlig, vilket leder till ökad effektivitet. En annan fördel som är förknippad med denna modell är att dömande domare för flertalet mål utses i ett relativt sent skede när man vet hur mycket arbete som kan förväntas före, vid och efter förhandlingen. När målet ska sättas ut till förhandling behöver man inte heller beakta viss domares kalender utan kan börja med att se när parterna kan, ett förhållande som ytterligare ökar effektiviteten. Teoretiskt skulle den ordningen för utsättning även kunna tilllämpas i ett system med helt domarbundna mål men tidigare erfarenheter har ju visat att det, med något undantag, inte fungerat utan bl.a. resulterat i mycket ojämna handläggningstider. Här ska nämnas att organisationen med enheter innehåller ytterligare en mycket viktig komponent som i ännu högre grad bidragit till den produktivitetsökning som kan ses under de senaste tio åren. Det är den utbyggda beredningsorganisationen

text: med sekreterare som självständigt bereder brottmål fram till huvudförhandling och familjemål fram till muntlig förberedelse samt notarier som fått ett utökat ansvar för bl.a. FT-mål och enklare tvistemål. Resultatet har blivit en mer renodlad domarroll. Det som har varit svårast att få ordning på i den nya organisationsformen (och för övrigt också i rotelsystemet) har varit de ordinära dispositiva tvistemålen där det ofta krävs ledning och styrning av en domare för att målen ska drivas framåt mot avgörande. Trots allt har även beträffande denna målgrupp handläggningstiderna kortats och målbalansens ålder föryngrats efter övergången till enheter även om det fortfarande finns en del kvar att göra. Vi anser nu också, som framgår av svaret på fråga 3, att vi beträffande alla mål och ärendegrupper kan leva upp till kravet enligt 15 § TI.

text: Fråga 2: Vilka överväganden gjorde tingsrätten vid beslutet att, med ändring av tidigare ordning, låta ansvaret för ett tvistemål ligga kvar på ansvarig domare enligt arbetsordningen även efter det att annan domare hållit muntlig förberedelse i målet? Skälet till att tingsrätten beslutade att ansvaret enligt TI för ett tvistemål skulle vara kvar på den ursprungligen ansvarige domaren även efter att annan domare hållit muntlig förberedelse var att det bedömdes administrativt krångligt att byta ansvarig domare. I den frågan har tingsrätten nu kommit på en lösning och har därför ändrat tillbaks till den tidigare ordningen. Enligt tingsrättens arbetsordning övergår nu ansvaret för ett ordinärt dispositivt tvistemål på den domare som har haft den muntliga förberedelsen. Här kan nämnas att det är en ständigt pågående diskussion i domargruppen om hur vi på bästa sätt fördelar ansvaret för de dispositiva tvistemålen, allt i syfte att ha en flexibel ordning utan att förlora möjligheten att utöva ett reellt ansvar.

text: Fråga 3: Hur många mål och ärenden ansvarar en domare i genomsnitt för enligt 15 § TI och hur uppfattar domarna sin reella möjlighet att utöva detta ansvar? I praktiken innebär den kategorivisa fördelningen för varje enhet att enhetschefen har ansvar för 285 brottmål, de två rådmännen har var och en ett ansvar för 195 mål (ordinära tvistemål, familjemål och gemensamma ansökningar) och fiskalen ansvarar för 60 FT-mål och 55 ärenden av olika slag. Jag bortser här från att en mindre mängd mål av respektive kategori fördelats vidare till en dömande domare eller till notarie. Ansvaret enligt 15 § TI innebär att domaren har ett formellt ansvar för att målet drivs framåt mot ett avgörande. Han eller hon har inte ansvar för de handläggningsbeslut som andra domare fattar eller för beslut som notarier eller sekreterare fattar med stöd av 16 och 18 §§ TI. Däremot har den ansvarige domaren ansvaret för att nödvändiga åtgärder inte har vidtagits i målet. Ansvaret kan beskrivas som ett övergripande ”drivningsansvar”. Till hjälp och stöd i arbetet har domaren sekreterare och notarier som bereder mål och ärenden enligt skrivna eller oskrivna riktlinjer. Även om det i första hand är enhetschefens ansvar och uppgift att ingripa när medarbetare som bereder mål inte klarar sin uppgift ingår i ansvaret enligt 15 § TI att vara observant på detta och vid behov ta upp frågan med enhetschefen. När det först gäller brottmålen är det domarnas uppfattning att det inte är något problem ur kontroll- och drivningsansvarsperspektiv att ansvara för dessa, även om målen till antalet är många och det konkreta arbete som är förknippat med ansvaret kan vara tidskrävande. Beredningen är relativt standardiserad och består av att granska stämningsansökan, planera huvudförhandling och vidta de åtgärder som krävs för att målet ska kunna avgöras vid en kommande förhandling. Handläggningen fram till förhandlingen sköts huvudsakligen av beredningssekreterare med stöd av 16 § TI. Bevakningar av tidsfrister, att delgivningskvitton kommer in m.m. läggs in i kanslidatasystemet Vera och stödjer att inget ramlar mellan stolarna. Ansvarig domare följer med stöd av Vera upp sina mål några gånger per år i syfte att se till att mål drivs framåt och att inget blir liggande utan åtgärd.

text: Uppfattningen är densamma om familjemål, FT-mål, gemensamma ansökningar och ärenden. Det är domarnas uppfattning att det med det stöd som finns i beredningsorganisationen och i Vera är möjligt att utöva detta ansvar effektivt även beträffande nu nämnda målgrupper. Besvärligare har det varit att som domare ensam ansvara för alla ordinära dispositiva tvistemål på en enhet eftersom det för att ett mål ska drivas mot ett avgörande ofta krävs annan kompetens än den som normalt finns i en tingsrätts beredningsorganisation. Vid uppföljningar har det krävts en stor arbetsinsats eftersom den ansvarige domaren ansvarat för alla mål, oavsett om muntlig förberedelse hållits eller inte. Med den nya ordningen där en rådman har ansvar för hälften av en enhets ordinära dispositiva tvistemål där det ännu inte varit muntlig förberedelse torde det dock inte vara några svårigheter att utöva ett reellt ansvar. Det ska sägas att det vore önskvärt med en minskning av den mål- och ärendemängd som en domare ansvarar för men Attunda tingsrätt har i likhet med andra tingsrätter i Stockholmsområdet fått en relativt stor ökning av inkommande mål. Successivt har bemanningen ökat men med en stor eftersläpning som beror på budgettekniska skäl och att rekrytering tar tid. Fråga 4: Hur fördelas domarnas arbetsuppgifter, dvs. hur bestäms det vilken domare som ska avgöra ett visst mål eller ärende? Målen fördelas som nämnts i ett första steg på enhet. Huvudförhandlingar i brottmål och muntliga förberedelser i tvistemål fördelas mellan domarna på en viss enhet i slutet på den vecka som föregår den vecka då förhandlingarna ska hållas. Fördelningen sker i samråd mellan domarna och endast arbetsrelaterade hänsyn tas. Beträffande huvudförhandlingar i tvistemål är utgångspunkten att den som har haft en muntlig förberedelse också följer målet fram till dess att det är avgjort, dvs. har huvudförhandling som ensamdomare, alternativt är referent vid s.k. tresits. Vilka ytterligare som ska delta bestäms på veckomötet och ibland tidigare. Det sker viss samverkan och fördelning över enhetsgränserna, t.ex. vid längre huvudförhandlingar i tvistemål och regelmässigt under sommaren.

text: Bedömning

text: Ansvarsfördelningen enligt 15 § TI för mål och ärenden vid tingsrätten Det åligger domstolarna att på ett rättssäkert och effektivt sätt avgöra de mål och ärenden de har att handlägga. Detta innebär bl.a. att handläggningen ska ske på ett sådant sätt att ett mål eller ärende snabbt ska kunna avgöras. Generellt gäller, enligt artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, förkortad EMRK, att var och en, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, ska vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid. I

text: rättegångsbalken

text: och i viss annan lagstiftning föreskrivs särskilda skyndsamhetskrav och frister för domstols handläggning.

text: Enligt 15 § första stycket TI ska det för varje mål och ärende och vid varje tidpunkt finnas en ansvarig domare. Det innebär att det i första hand är denne som ansvarar bl.a. för att handläggningen av ett mål eller ärende drivs framåt på ett sätt som står i överensstämmelse med gällande rätt. Som tingsrätten anfört kan ansvaret i detta avseende uttryckas som ett övergripande ”drivningsansvar” för målet eller ärendet. Enligt tredje stycket i samma bestämmelse ska den närmare ansvarsfördelningen framgå av tingsrättens arbetsordning. Det föreskrivs vidare att ansvarsfördelningen ska ordnas så att ansvaret ska kunna utövas på ett effektivt sätt.

text: En grundläggande förutsättning för att ansvaret ska kunna utövas på ett effektivt sätt är givetvis att det finns en reell möjlighet att utöva ansvar för de mål och ärenden som avses. En viktig faktor i detta sammanhang är antalet mål och ärenden som en domare bär ansvar för. Mängden mål och ärenden som den enskilde domaren ansvarar för kan givetvis inte vara så stor att denne i praktiken saknar möjlighet att utöva sitt ansvar. Ett effektivt utövande av drivningsansvaret förutsätter också, som jag ser det, viss kontinuitet i ansvaret.

text: Som tingsrätten också angett torde särskilda svårigheter framför allt föreligga vad gäller ansvarsfördelningen avseende de dispositiva tvistemålen. Generellt sett kan det inte anses lämpligt att låta beredningen av dessa mål till övervägande del skötas av sekreterare och notarier. Det krävs ofta annan erfarenhet och kompetens än den som normalt kan förväntas av befattningshavare inom dessa kategorier för att ett dispositivt tvistemål framgångsrikt ska drivas fram mot ett avgörande. Utan tydliga och för varje mål anpassade instruktioner för handläggningen kan det t.ex. finnas en risk att domstolen tenderar att närmast bli en ”brevlåda” för parternas skriftväxling. Det är därför viktigt att den domare som är ansvarig för ett dispositivt tvistemål har möjlighet att regelbundet kontrollera att ändamålsenliga åtgärder vidtas så att förberedelsen drivs med inriktning på ett snabbt avgörande av målet.

text: Vid tidpunkten för JO:s inspektion gällde enligt domstolens dåvarande arbetsordning att det för flertalet målkategorier, inklusive de ordinära dispositiva tvistemålen, fanns en domare vid varje enhet som bar ansvaret enligt 15 § TI för samtliga mål inom respektive kategori vid enheten. Vidare gällde att ansvaret för ett tvistemål låg kvar på den domaren även efter det att sammanträde för muntlig förberedelse hållits i målet oavsett om han eller hon varit ordförande vid detta. Med ledning av de uppgifter som tingsrätten i sitt yttrande lämnat om det genomsnittliga antalet mål per enhet kan jag således konstatera att den tidigare ordningen innebar att den domare vid varje enhet som tilldelats ansvaret för de ordinära dispositiva tvistemålen ansvarade för ca 170 sådana mål. Redan detta stora antal mål per domare ger, enligt min uppfattning, skäl att ifrågasätta huruvida ansvarsfördelningen rörande de ordinära dispositiva tvistemålen var ordnad så att ansvaret, i enlighet med vad som följer av 15 § tredje stycket TI, kunde utövas på ett effektivt sätt. Även de observationer av dröjsmål i handläggningen av flera tvistemål som jag gjorde vid inspektionen tyder på att den då rådande ansvarsfördelningen inte var ägnad att gagna en effektiv och ändamålsenlig handläggning av målen.

text: Av tingsrättens remissvar framgår att domstolen efter JO:s inspektion i mars 2010 genomfört vissa förändringar vad gäller fördelningen av ansvar för tvistemål. Enligt den arbetsordning som sedan den 23 april således gäller vid tingsrätten är ansvaret enligt 15 § TI för de ordinära dispositiva tvistemålen, liksom för de s.k. familjemålen, vid varje enhet uppdelat på två domare. Vidare gäller numera att ansvaret för ett ordinärt dispositivt tvistemål i samband med att sammanträde för muntlig förberedelse hållits övergår till den domare som varit ordförande vid sammanträdet.

text: Genom nyss nämnda förändringar har tingsrätten enligt min mening ordnat fördelningen av ansvaret för domstolens mål och ärenden på ett sätt som i avsevärt högre grad än den tidigare rådande ordningen får anses vara förenligt med TI:s krav. Jag har med särskild tillfredsställelse noterat att tingsrätten numera låter ansvaret för de ordinära dispositiva tvistemålen övergå till den domare som haft sammanträde för muntlig förberedelse i målet. Den ordning som tidigare gällde innebar, enligt min uppfattning, att tingsrättens resurser inte användes på ett effektivt sätt, eftersom nedlagda arbetsinsatser inte fullt ut kunde tas till vara i den fortsatta handläggningen av målet. Ordningen kunde därmed sägas närmast motverka en effektiv handläggning.

text: Jag har således inte någon kritik att rikta mot den nuvarande fördelningen av drivningsansvaret för ordinära dispositiva tvistemål vid tingsrätten. Eftersom sammanträde för muntlig förberedelse normalt hålls i ett tidigt skede av handläggningen (jfr

text: 42 kap. 9 § tredje stycket rättegångsbalken

text: ), kan jag emellertid inte underlåta att ifrågasätta om det ur effektivitetssynpunkt finns särskilt mycket att vinna på att initialt lotta ett ordinärt dispositivt tvistemål på en av de beredningsansvariga domarna i stället för att redan från början lotta målet på en domare som har att ansvara för målet även efter att sammanträde för muntlig förberedelse ägt rum. Genom att tillämpa en sådan ordning skulle även, såvitt gäller målen i denna målkategori, kravet enligt 9 § andra stycket TI om att ansvarsfördelningen ska ske genom lottning tillgodoses fullt ut. Jag återkommer närmare till frågan om ansvarsfördelningen av mål och ärenden nedan.

text: När det gäller övriga kategorier av mål och ärenden har tingsrätten uppgett att den nuvarande organisationen inte medför något problem ur kontroll- och drivningsansvarsperspektiv. Jag har i och för sig inte anledning att ifrågasätta detta.

text: Jag vill dock framhålla att en tingsfiskal enligt 11 § TI inte får tilldelas arbetsuppgifter i större utsträckning än som är lämpligt med hänsyn till fiskalens erfarenhet av arbete i domstol. Jag vill slutligen också betona vikten av att det inom en domstol finns fungerande rutiner för kontroll av äldre mål och ärenden som inte blivit avgjorda. Det är inte minst viktigt vid en domstol med beredningsorganisation med hänsyn till den ofta stora mängd mål som varje beredningsdomare ansvarar för.

text: Även om beredningen av brottmål generellt sett inte är förenad med samma problem ur ett drivningsperspektiv som dispositiva tvistemål är det naturligtvis också mycket betydelsefullt att det finns fungerande rutiner för t.ex. bevakning av tidsfrister i de brottmål som utgör förtursmål. Tingsrätten har angett att ansvarig domare med stöd av domstolsväsendets ärendehanteringssystem Vera följer upp sina brottmål några gånger per år i syfte att se till att mål drivs framåt och att inget mål blir liggande utan åtgärd. Jag förutsätter att andra, mera kontinuerliga, bevakningsrutiner gäller för förtursmål, såväl när det gäller mål med frihetsberövade som mål med unga tilltalade. Jag vill också passa på att framhålla, även om mina iakttagelser vid inspektionen inte ger underlag för någon kritik mot

text: tingsrätten i detta avseende, att även mål med unga målsägande bör handläggas skyndsamt (se

text: JO 2010/11 s. 61

text: Fördelningen av arbetsuppgifter inom domstolen Oberoende och opartiska domstolar är av grundläggande betydelse i en rättsstat. Domarens självständighet i dömandet är fastslagen i grundlag liksom i internationella instrument på fri- och rättighetsområdet. Enligt

text: 11 kap. 2 § regeringsformen

text: får ingen myndighet, ej heller riksdagen, bestämma hur domstol ska döma i det enskilda fallet eller hur domstol i övrigt ska tillämpa rättsregel i särskilt fall.

text: I artikel 6 EMRK om rätten till en rättvis rättegång betonas den enskildes rätt till en offentlig förhandling inför en oavhängig och opartisk domstol.Orden ”oavhängig” och ”opartisk” innefattar olika aspekter av kravet på att domstolen ska handla objektivt och inte påverkas av ovidkommande omständigheter. När det gäller opartiskhet har Europadomstolen urskiljt två element, nämligen dels kravet på att varje domare faktiskt ska döma opartiskt mellan parterna (subjektiv opartiskhet), dels kravet på att det för en objektiv iakttagare inte får föreligga några legitima tvivel om domstolens opartiskhet (objektiv opartiskhet). Eftersom det i regel är omöjligt att visa att en domare i verkligheten brustit i opartiskhet, har huvudvikten lagts vid det senare elementet – den objektiva opartiskheten – i flertalet av de fall som prövats av Europadomstolen. För att en domstol ska anses oavhängig är det också av vikt att domaren eller domarna på ett korrekt och opartiskt sätt förordnats att döma i målet (se Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl., s. 181 f.).

text: Europadomstolen har i t.ex. sitt avgörande i målet

text: DMD Group, A.S. mot Slovakien

text: (dom den 5 oktober 2010), som rörde en domstolschefs beslut att till sig själv omfördela ett mål som lottats på annan domare, betonat vikten av att det finns klara regler för att säkerställa objektivitet och insyn och, framför allt, att undvika att mål anförtros domare på ett sätt som kan ge intryck av godtycklighet (punkt 66). Beslut om omfördelning av mål måste fattas på objektiva grunder och det bedömningsutrymme av administrativ karaktär som finns måste utövas på grundval av utifrån iakttagbara faktorer (on objective grounds and … any administrative discretion [must be] exercised within transparent parameters) (punkt 70).

text: Enligt 9 § första stycket TI ska mål och ärenden fördelas mellan de organisatoriska enheter som anges i arbetsordningen. Av andra stycket framgår att fördelningen av mål och ärenden ska ske genom lottning och att vissa undantag från detta krav får göras. Undantagen avser bl.a. mål eller ärenden av särskild art, från en viss del av domkretsen eller sådana som har ett visst samband.

text: Vid svenska domstolar ska således enligt huvudregeln ett slumpvist system tillämpas för fördelningen av mål och ärenden. Som jag tidigare uttalat (se JO 2008/09 s. 42) är det förhållandet att ansvaret för mål och ärenden fördelas slumpmässigt enligt ett i förväg angivet system av stor betydelse, enligt min

text: mening inte främst för att säkerställa domarnas oberoende i snäv mening utan mera för att tillgodose kravet på opartiskhet, dvs. för att undvika att ens misstanke uppkommer om att obehöriga hänsyn tas vid fördelningen av nya mål. Vikten av slumpvis fördelning av mål och ärenden framhålls även i internationella instrument om domares oberoende. I t.ex. Europarådets ministerråds rekommendation R(94)12 om domares oberoende, skicklighet och roll anges att fördelningen av mål och ärenden vid domstol inte bör påverkas av önskemål som parter eller andra personer som berörs av målets utgång kan ha och att denna därför kan ske exempelvis genom lottning eller annat liknande system.

text: Vad gäller fördelningen av ansvaret för mål och ärenden vid tingsrätten framgår av utredningen i ärendet följande.

text: Tingsrätten är organiserad i fem dömande enheter. Respektive enhet är bemannad med tre rådmän, varav en är enhetschef, och en eller två fiskaler. Nya mål och ärenden fördelas i huvudsak jämnt mellan enheterna. Varje enhet får således vart femte nytt mål eller ärende av varje mål- eller ärendekategori. Den närmare ansvarsfördelningen för ett mål eller ärende styrs inledningsvis genom att det vid varje enhet finns en eller, såvitt avser ordinära dispositiva tvistemål och familjemål, två domare som enligt arbetsordningen ansvarar för samtliga mål och ärenden inom samma kategori. Vilken eller vilka domare som ska avgöra ett visst mål i samband med huvudförhandling, dvs. den slutliga ansvarsfördelningen, bestäms i samråd mellan domarna vid den aktuella enheten i slutet av den vecka som föregår den vecka då förhandlingarna ska hållas. Även ordförandeskap vid sammanträden för muntlig föreberedelse fördelas på detta sätt. Tingsrätten har anfört att endast arbetsrelaterade hänsyn tas vid fördelningen.

text: Den inledande fördelningen av ansvar för ett mål eller ärende sker således genom renodlad lottning. Den ordning som tillämpas vid fördelningen av ordförandeskap vid förhandlingar och sammanträden kan däremot inte sägas ske genom lottning i ordets egentliga bemärkelse. Den omfördelning av ansvaret för ett mål som således kan komma till stånd inför en förhandling eller ett sammanträde kan inte på samma sätt som den inledande fördelningen sägas vara styrd av ett i förväg bestämt system.

text: Varje omfördelning av ett mål eller ärende innebär oundvikligen att resultatet av det slumpvisa systemet för fördelning av mål och ärenden ändras. Endast objektivt godtagbara skäl får ligga till grund för ett beslut att omfördela ett mål eller ärende och det är av yttersta vikt att inte ens en misstanke kan uppstå om att omfördelningen skett efter annat än sakliga kriterier. Principen om en slumpvis fördelning av mål och ärenden måste därför så långt möjligt upprätthållas även inom ramen för domstolarnas strävan efter effektivitet, flexibilitet och rationalitet i verksamheten.

text: Jag anser för min del, även om man kan hysa vissa principiella betänkligheter inför den omfördelning av ansvar som kan förekomma inför förhandlingar och

text: sammanträden, att det system som tillämpas vid tingsrätten bör kunna godtas. Jag fäster vid den bedömningen avgörande vikt vid att den inledande fördelningen av mål och ärenden på enheter med grupper av domare sker helt slumpvis, att en eventuell omfördelning normalt sker inom den grupp av domare på vilka målet initialt lottats samt att fördelningen av ordförandeskap sker öppet vid ett gemensamt möte och uteslutande på grundval av sådana arbetsrelaterade hänsyn som t.ex. intresset av en jämn arbetsbelastning.

text: Avslutningsvis vill jag nämna att, i likhet med vad jag tidigare uttalat (JO 2008/09 s. 42), det är min uppfattning att bestämmelser om lottning och om möjliga undantag från en slumpvis fördelning, med hänsyn till sådana reglers centrala betydelse för tilltron till en opartisk rättskipning, borde ha sin utgångspunkt i bestämmelser i lag.

type: avgorande


title: Uttalanden om möjligheterna till salivprovtagning för dnaanalys - tillämpningen av proportionalitetsprincipen vid s.k. registertopsning

text: Uttalanden om möjligheterna till salivprovtagning för dnaanalys – tillämpningen av proportionalitetsprincipen vid s.k. registertopsning

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län och uppgav bl.a. följande. I samband med en demonstration den 11 maj 2008 blev hon och ett antal andra personer misstänkta för ohörsamhet mot ordningsmakten. Hon och de andra fördes till en polisstation där de bl.a. tvingades att lämna ett salivprov för dna-analys. Hon upplevde det inträffade som mycket kränkande och ifrågasatte lagligheten av ”dna-testningen”.

text: Utredningen

text: Handlingar i polismyndighetens aktuella ärende och ett protokoll upprättat med anledning av omhändertagandet av AA fordrades in och granskades. Av utredningen framgick att AA och ett antal andra personer som deltagit i en demonstration hade omhändertagits med stöd av

text: 13 § polislagen

text: och transporterats till polishuset Kronoberg. Vidare framgick att AA hade delgetts misstanke om ohörsamhet mot ordningsmakten och att hon hade fått lämna ett salivprov för dnaanalys, s.k. topsning.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten som anmodades att lämna upplysningar och yttrande angående vilka rättsliga överväganden som föregick beslutet att topsa AA och övriga omhändertagna som endast var misstänkta för ohörsamhet mot ordningsmakten.

text: Bakgrund

text: Den 11 maj 2008 firade staten Israel 60-årsjubileum och i samband med firandet arrangerades kulturevenemang på bl.a. Berns salonger. Polisen fickkännedom om att vänsterautonoma grupper uppmanat till demonstration i samband med firandet. Den 9 maj 2008 beslutade därför polismyndigheten att polisinsatsen i samband med

text: händelsen skulle vara länsgemensam och ledas centralt. Polisintendent CC utsågs till kommenderingschef. Polismyndigheten befarade allvarliga störningar av den allmänna ordningen och säkerheten. Den 11 maj fattade kommenderingschefen CC beslut om att förbjuda tillträde till visst område i enlighet med

text: 24 § polislagen

text: . Området begränsas av platser öster om Kungsträdgårdsgatan ned mot Raoul Wallenbergs torg samt området öster om Raoul Wallenbergs torg, avgränsning utgörs av Nybroplan. Beslutet gällde från kl. 14.30 fram tills evenemanget avslutats och verkställdes genom staketslagning på angivet område. Kl. 14.40 börjar det samlas deltagare i området. Mellan kl. 19.30 och 20.30var det tidvis stökigt och oroligt. Vissa av deltagarna började maskera sig och vissa sprang mot det avspärrade området, s.k. rusningar. Diskussioner föregick mellan kommenderingschefen och polisinsatschefen om att ordningshållande befallning i enlighet med

text: 16 kap. 3 § brottsbalken

text: (BrB) skulle ges. Kl. 20.31 meddelas en sådan ordningshållande befallning av polisinsatschefen DD. Meddelandet löd att de deltagare i den folksamling som befann sig i anslutning till Berzelii park och som ville fortsätta sin demonstrationskulle göra detta på Norrmalmstorg. Den ordningshållande befallningen löd således att lämna den aktuella platsen och förflytta sig till en annan plats. En polisassistent som stod längst bort i folksamlingen i förhållande till polisinsatschefen DD uppfattade tydligt DD:s befallning. Denna uttalades även upprepade gånger. De personer som hörsammade befallningen fick fortsätta sin demonstration på Norrmalmstorg. Vissa demonstranter hörsammade dock inte befallningen. Kl. 20.45 omhändertogs därför vissa av deltagarna enligt

text: 13 § polislagen

text: för att förebygga fortsatt straffbelagd handling. De personer som inte kunde identifieras greps och förundersökning inleddes av polisinsatschefen DD. Samtliga omhändertagna och gripna var misstänkta för ohörsamhet mot ordningsmakten. Förundersökningen är inte avslutad. Dna-test genom tagande av salivprov togs på samtliga personer som omhändertogs med stöd av

text: 13 § polislagen

text: misstänkta för ohörsamhet mot ordningsmakten (27 st.) i samband med demonstrationerna den 11 maj 2008.

text: Bedömning

text: Beträffande beslutet att topsa de personer som var omhändertagna med stöd av

text: 13 § polislagen

text: misstänkta för ohörsamhet mot ordningsmakten vill polismyndigheten framföra följande. Enligt

text: 28 kap. 12 a §

text: RB får tagande av salivprov ske på den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, om syftet är att göra en dna-analys av provet som skall registreras i dna-register eller utredningsregister som förs enligt

text: polisdatalagen

text: . Något behov av dna-prov för utredning av det aktuella brottet behövs inte. AA var skäligen misstänkt för brott varpå fängelse kunde följa. Myndigheten får, trots att någon beslutsfattare inte kan återfinnas, utgå från att syftet med tagande av salivprov överensstämmer med det syfte som anges i

text: 28 kap. 12 a §

text: RB. Det finns heller inget hinder mot att ta salivprov med stöd av

text: 28 kap.

text: 12 a §

text: RB på den som är omhändertagen med stöd av

text: 13 § polislagen

text: . I förarbetena (

text: prop. 2005/06:29

text: ) till bestämmelsen i

text: 28 kap. 12 a §

text: , som infördes den 1 januari 2006, anges att provtagning med stöd av paragrafen – med beaktande av proportionalitetsprincipen – inte bör ske i fråga om renabagatellbrott. I de fall där det brott som misstanken omfattar ter sig så bagatellartat att påföljden kan antas komma att stanna vid böter skall provtagning inte ske. Förarbetena ger inte ytterligare vägledning beträffande den bedömning som skall göras i samband med beslutet om provtagning. Beträffande topsningen har lagstiftaren givit uttryck för att det integritetsintrång som själva provtagningen utgör kan inte anses vara särskilt stort och motiverar heller inte någon skillnad i vad en misstänkt får tåla när det gäller tagande av fingeravtryck (

text: prop. 2005/06:29 s. 22

text: Då polismyndigheten inom ramen för detta ärende inte kan återfinna någon beslutsfattare kan myndigheten inte redogöra för de rättsliga överväganden som föregick beslutet att topsa AA. AA yttrade sig och uppgav bl.a. att även om förundersökningen nu har lagts ned och dna-provet tas bort gör det inte topsningen mindre kränkande.

text: I ett beslut den 23 december 2009 anförde chefsJO Melin bl.a. följande.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp. Begränsningar i dessa grundläggande fri- och rättigheter får enligt 12 § första stycket samma kapitel göras genom lag. Tagande av salivprov för dna-analys mot den enskildes vilja får anses som ett sådant kroppsligt ingrepp (se

text: prop. 2005/06:29 s. 19

text: Regler om kroppsbesiktning genom dna-prov i annat syfte än att utreda brott, s.k. registertopsning, finns i

text: 28 kap. 12 a § rättegångsbalken

text: , RB. I bestämmelsen anges att salivprov får tas på den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, om syftet är att göra en dna-analys av provet och registrera uppgifter om resultatet av analysen i det dna-register eller det utredningsregister som förs enligt

text: polisdatalagen

text: Av

text: 28 kap. 13 § första stycket

text: RB jämförd med 28 kap. 3 a, 4 och 9 §§ samma balk, följer vidare att kroppsbesiktning bara får beslutas om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse, att beslut om åtgärden (om det inte föreligger fara i dröjsmål) meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten, samt att det ska föras ett protokoll över kroppsbesiktningen av vilket ändamålet med förrättningen och vad som därvid förekommit ska framgå.

text: Ett dna-register får, enligt

text: 23 § polisdatalagen

text: , innehålla uppgifter om resultatet av dna-analyser som har gjorts med stöd av bestämmelserna i

text: 28 kap.

text: RB och som avser personer som genom lagakraftvunnen dom har dömts till annan påföljd än böter, eller har godkänt ett strafföreläggande som avser villkorlig dom.

text: Ett utredningsregister får innehålla uppgifter om resultatet av dna-analyser som har gjorts med stöd av bestämmelserna i

text: 28 kap.

text: RB och som avser personer som är skäligen misstänkta för ett brott på vilket fängelse kan följa,

text: 24 a § polisdatalagen

text: Enligt

text: 27 § andra stycket polisdatalagen

text: ska uppgifter i utredningsregistret gallras senast när uppgifterna om den registrerade får föras in i dna-registret eller när förundersökning eller åtal läggs ned, åtal ogillas, åtal bifalls men påföljden bestäms till enbart böter eller när den registrerade har godkänt ett strafföreläggande som avser enbart böter.

text: Den som gör sig skyldig till brottet ohörsamhet mot ordningsmakten döms till böter eller fängelse i högst sex månader (

text: 16 kap. 3 § brottsbalken

text: Bedömning

text: Av utredningen har sammanfattningsvis framgått att AA och ett antal andra personer i samband med en demonstration misstänktes för ohörsamhet mot ordningsmakten, att de omhändertogs med stöd av

text: 13 § polislagen

text: och fördes till polishuset Kronoberg och att de där blev föremål för kroppsbesiktning genom att salivprov för dna-analys togs, s.k. registertopsning. – – –

text: Vad sedan gäller själva topsningen kan först nämnas att tagande av salivprov för dna-analys i annat syfte än att utreda brottet enligt ordalydelsen i

text: 28 kap. 12 a §

text: RB endast förutsätter att någon är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa.

text: AA och de övriga omhändertagna personerna var skäligen misstänkta för ohörsamhet mot ordningsmakten, ett brott för vilket påföljden är böter eller fängelse i högst sex månader. Eftersom fängelse ingår i straffskalan skulle alltså bestämmelsen kunna förstås så att ett beslut om kroppsbesiktning i ett sådant fall alltid är godtagbart.

text: I förarbetena till bestämmelsen anfördes emellertid bl.a. att för att det ska vara aktuellt med provtagning bör, liksom vid annan kroppsbesiktning, proportionalitetsprincipen i

text: 28 kap. 3 a §

text: RB tillämpas. Med tillämpning av den principen säkerställs att rena bagatellbrott, där påföljden kan förväntas bli enbart böter, inte kommer att föranleda provtagning på den misstänkte (se

text: prop. 2005/06:29 s. 23

text: ). Likaså framhålls i författningskommentaren att det inte bör vara ”aktuellt att ta dna-prov t.ex. i de fall där det brott som misstanken omfattar ter sig så bagatellartat att påföljden kan antas komma att stanna vid böter” (

text: a. prop. s. 39

text: I Riksåklagarens riktlinjer om kroppsbesiktning genom tagande av salivprov – s.k. registertopsning (RåR 2008:1) anges bl.a. att beslut om sådan topsning ska fattas rutinmässigt och att den som är skäligen misstänkt för ett brott varpå fängelse kan följa som huvudregel alltså ska registertopsas. Regeln gäller även unga misstänkta som är straffmyndiga. Vidare anges att tilllämpningen av proportionalitetsprincipen framför allt ska komma till uttryck på det sättet att registertopsning inte ska ske vid bagatellartade förseelser och således inte bör göras i de fall då påföljden för brottet förväntas bli enbart böter. Vid utredning av brott som endast har fängelse i straffskalan finns det med hänsyn härtill sällan skäl för att avstå från ett beslut om registertopsning. Detta gäller även om den misstänkte är under 18 år. Det bör också uppmärksammas att påföljden under vissa förutsättningar kan bli annan än böter även för brott som normalt föranleder ett bötesstraff. Det kan således finnas grund för registertopsning vid exempelvis upprepade snatterier. I riktlinjerna framhålls vidare särskilt att åklagaren inte ska avstå beslut om registertopsning enbart av den anledningen att påföljden kan bli böter på grund av straffnedsättningsregler eller att brottet kan komma att föranleda åtalsunderlåtelse.

text: Rikspolisstyrelsens inspektionsgrupp har i rapporten ”Polisens användning av salivprov för DNA-analys” (

text: ) uttryckt saken på så sätt att, när det gäller brottets karaktär, ska inför beslut om registertopsning i princip inte göras någon bedömning av förväntad påföljd. Det är i stället tillräckligt att konstatera att fängelse ingår i straffskalan och gärningen inte är av bagatellartat slag. Vid tillämpning av proportionalitetsprincipen gäller att det snarare ”är brottets bagatellartade karaktär än en prognos om böter som är avgörande”. Enligt inspektionsgruppen är i regel en gärning, oberoende av t.ex. gärningsmannens ålder, bagatellartad om den normalt bara föranleder ett bötesstraff (s. 31 f., se även s. 22 f.).

text: Ett väl utbyggt dna-register är naturligtvis ett viktigt verktyg för polisen i den brottsbekämpande verksamheten. Till en början föreslogs därför att dna-registret skulle omfatta alla personer som har dömts för brott på vilket fängelse kan följa. Regeringen ansåg emellertid att detta skulle föra alltför långt och valde därför att avgränsa dna-registret till att innehålla dna-profiler för personer som döms till annan påföljd än böter (

text: a. prop. s. 29

text: ). Uttalandena i förarbetena om att registertopsning, med tillämpning av proportionalitetsprincipen, inte ska ske vid bagatellartade förseelser där påföljden kan antas komma att stanna vid böter synes ha tillkommit med anledning av denna avgränsning (se även Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , En kommentar på Internet,

text: 28 kap. 12 a §

text: RB och Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, 2:a uppl. s. 624 f.).

text: Dna-registret får således inte innehålla uppgifter om personer som enbart dömts till böter. Det är därför, anser jag, givet att en enskild inte bör tvingas underkasta sig den tvångsmedelsåtgärd som registertopsning innebär annat än i sådana situationer då det kan antas att resultatet av analysen slutligen får registreras i dna-registret om personen döms för det aktuella brottet. Trots den generella avfattning som bestämmelsen i

text: 28 kap. 12 a §

text: RB fått är det således, enligt min uppfattning, inte tillräckligt att endast konstatera att fängelse ingår i straffskalan för brottet för att ett beslut om registertopsning ska kunna fattas. Det krävs också, vilket tydligt framgår av uttalanden i förarbetena, att påföljden kan förväntas bli annan än enbart böter.

text: Att redan när misstanke uppkommer om att ett visst brott har begåtts göra en välgrundad prognos om ett eventuellt senare påföljdsval kan emellertid ibland vara förenat med svårigheter. Enligt min mening kan det därför inte krävas annat än att det görs en summarisk bedömning av vilken påföljd som kan förväntas i det enskilda fallet.

text: Jag kan därför acceptera den utgångspunkt som anges i Åklagarmyndighetens riktlinjer, nämligen att det vid utredning om brott som endast har fängelse i straffskalan sällan finns skäl att avstå från ett beslut om registertopsning. I fråga om den kategori av brott för vilka föreskrivs böter eller fängelse i ett år eller mera kan emellertid ofta en tillämpning av proportionalitetsprincipen ge anledning att avstå från registertopsning. När det sedan gäller brott för vilka stadgas böter eller fängelse i högst sex månader bör utgångspunkten vara att registertopsning inte ska

text: ske. Påföljden för ett brott med den straffskalan bestäms nämligen enligt stadgad påföljdspraxis i normalfallet till böter. Det kan visserligen, som Åklagarmyndigheten också framhåller i sina riktlinjer, förekomma att påföljden under vissa förhållanden kan bli en annan än böter även för brott som normalt föranleder ett bötesstraff. Det bör emellertid i flertalet fall av nu nämnt slag redan inledningsvis kunna stå tämligen klart att påföljden kan förväntas stanna vid böter.

text: Eftersom det, som jag nyss uttalat, måste accepteras att det görs en summarisk bedömning i påföljdsfrågan, måste också ett beslut om registertopsning i viss utsträckning kunna godtas trots att det i efterhand visar sig att den misstänkte inte döms till annan påföljd än böter eller godkänner ett strafföreläggande som avser villkorlig dom. Att den slutliga bedömningen blir en annan får emellertid inga mera långtgående konsekvenser eftersom uppgiften i sådant fall inte får registreras i dnaregistret utan ska gallras.

text: I det nu aktuella fallet var AA och de övriga omhändertagna personerna skäligen misstänkta för ohörsamhet mot ordningsmakten, ett brott för vilket straffet är böter eller fängelse i högst sex månader. Det torde knappast förekomma att påföljden bestäms till annat än böter för den som endast gjort sig skyldig till ohörsamhet mot ordningsmakten. Inte minst när det gäller ett sådant brott, som ju är av det slaget att det riktar sig mot just polisen, kan det förväntas att polisen är bekant med påföljdspraxis. Det har inte framkommit att AA skulle ha varit misstänkt för något annat brott. Hon, liksom de övriga personer som endast var misstänkta för ohörsamhet mot ordningsmakten, borde således inte ha blivit föremål för registertopsning.

text: Sammanfattningsvis förtjänar polismyndigheten kritik för det inträffade.


nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Stockholms län för långsam handläggning av en förundersökning

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 13 juni 2005, framförde SEKO Pendelklubben kritik mot Polismyndighetens i Stockholms län, City polismästardistrikt, handläggning av en förundersökning. Av anmälan framgick bl.a. följande. Den 26 september 2001 gjordes en polisanmälan om förskingring avseende cirka 250 000 kronor. Förundersökningen lades ned av polismyndigheten den 28 februari 2005 med motiveringen ”Brott preskriberat”.

text: Utredning

text: Polismyndighetens handlingar i ärendet K238959-01 fordrades in och granskades.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Polismyndigheten kom in med ett remissvar jämte yttrande från polismästaren AA.

text: AA anförde bl.a. följande. Förundersökning inleddes samma dag som anmälan kom in i september 2001. Någon egentlig utredning kunde trots det inte påbörjas eftersom det bedömdes finnas andra ärenden som var mer prioriterade.

text: Polismyndigheten

text: Bakgrund

text: Organisationen SEKO pendelklubben vid citypendeln i Stockholm har i en polisanmälan den 26 september 2001 anmält den tidigare klubbstyrelsen för förskingring. De brottsliga handlingarna har enligt anmälaren skett under perioden 1997 till februari 2000. Gärningsmännen skall enligt polisanmälan bl.a. ha raderat bokföring, förskingrat kontanta medel och teknikutrustning. Värdet på det förskingrade uppgår enligt brottsanmälan till minst 250.000 kronor. SEKO anser att polisen inte fullgjort sin uppgift att utreda aktuellt ärende.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns grundläggande bestämmelser om förundersökning. Förundersökningen skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger (skyndsamhetsprincipen). Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (4 § andra stycket). Den så kallade skynd-

text: samhetsprincipen har tillkommit både i den enskildes och i det allmännas intresse. För den enskilde är det viktigt att slippa sväva i ovisshet om frågan kommer att prövas av domstol eller ej. En effektiv utredning ligger i det allmännas intresse eftersom möjligheterna att klara upp brottet i normalfallet är större i nära anslutning till brottstillfället. Exempelvis finns risk för att bevisningen försämras ju längre tiden går. Vidare är det av vikt att det straff som eventuellt utdöms följer snarast efter brottet. Se bl.a. kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: (Gullnäs m.fl. s. 23:27). Av

text: förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att förundersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon skall se till att förundersökningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara.

text: Bedömning

text: Förundersökningen inleddes samma dag som anmälan togs upp. I samband med anmälningsupptagningen togs bl.a. två pärmar i beslag men därefter har inte några egentliga utredningsåtgärder företagits. Den uteblivna handläggningen av ärendet har lett till att ärendet preskriberats. Anledningen till varför aktuellt ärende legat obearbetat är enligt City polismästardistrikt att man tvingats prioritera. Ärenden där man haft frihetsberövade personer, unga förstagångsbrottslingar, höga belopp jämfört med målsägandens ekonomiska ställning och ärenden med seriebrottslighet har prioriterats varmed andra lagts åt sidan. Verksamheten vid bedrägerigruppen inom City polismästardistrikt har under den senaste tiden varit föremål för en total översyn. Det har också tidigare skett en viss personalförstärkning till bedrägerigruppen. Detta tillsammans med förändrade handläggningsrutiner har fått till följd att antalet ärenden kunnat minskas från 2753 den 30 juni 2004 till 1230 den 30 juni 2005. Av de ärenden som nu finns på bedrägerigruppen är omkring 550 ärenden utlagda på handläggare och är föremål för olika utredningsåtgärder. På länspolismästarens uppdrag har också en översyn av hela bedrägeriverksamheten påbörjats. Inriktningen är att koncentrera bedrägeriutredningarna till färre enheter i Stockholms län för att få en effektivare och bättre verksamhet. Detta tillsammans med de åtgärder som tidigare vidtagits i City polismästardistrikt bör leda till att distriktet efterhand kan minska antalet öppna ärenden ytterligare. Polismyndigheten beklagar, i likhet med distriktet, att ärendet kommit att bli liggande oprioriterat så länge att det hunnit bli preskriberat. Kriminalchefen för City polismästardistrikt har tillsammans med chefen för utredningsroteln påbörjat åtgärder för att undvika liknande situationer i framtiden.

text: SEKO Pendelklubben bereddes tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: Bedömning

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Utredningen ger vid handen att det aktuella ärendet låg obearbetat i nästan tre och ett halvt år. Detta medförde att brottet kom att preskriberas innan beslut i åtalsfrågan kunde fattas. Polismyndigheten har som förklaring till den långa handläggningstiden hänvisat till att man tvingats prioritera andra ärenden, bl.a. ärenden med frihetsberövade personer.

text: JO har under de senaste åren i ett stort antal ärenden kunnat konstatera att den brottsutredande verksamheten uppvisar allvarliga brister och att handläggningstiderna i åtskilliga fall inte står i överensstämmelse med det skyndsamhetskrav som

text: uttalas i

text: rättegångsbalken

text: . Jag är således väl medveten om att arbetssituationen inom polisväsendet är ansträngd och att man därför måste prioritera vissa ärenden framför andra. Även med beaktande av detta är det emellertid självfallet helt oacceptabelt att ett ärende ligger obearbetat under så lång tid som nu varit fallet.

text: JO har också tidigare kritiserat City polismästardistrikt för långsam handläggning av bedrägeriärenden (se t.ex. dnr 31-2003, beslut den 23 maj 2003 och dnr 505- 2004, beslut den 18 maj 2004).

text: Polismyndigheten har i sitt remissvar förklarat att under den senaste tiden har verksamheten vid bedrägerigruppen inom City polismästardistrikt varit föremål för en total översyn. Vidare pågår, på länspolismästarens uppdrag, även en översyn av hela utredningsverksamheten rörande bedrägeriärenden inom myndigheten. Av remissvaret framgår att situationen vid bedrägerigruppen har förbättrats och att antalet öppna ärenden bör kunna minskas ytterligare.

text: Jag utgår från att de vidtagna och de planerade åtgärderna kommer att medföra att utredningsverksamheten kan bedrivas på ett effektivt och rättssäkert sätt och att polismyndigheten i annat fall vidtar ytterligare kraftfulla åtgärder för att förhindra en upprepning av det nu inträffade.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att det finns anledning att rikta allvarlig kritik mot polismyndigheten för den uteblivna handläggningen av den aktuella förundersökningen.


nyckelord: Anstalt Drogtest Integritet Proportionalitetsprincipen

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Hinseberg, för behandlingen av en intagen i samband med urinprovtagning

sammanfattning: En kvinnlig intagen har i samband med en urinprovtagning i anstalten blivit ombedd att avlägsna ett mensskydd i form av tampong inför personalen. I beslutet uttalar JO att det visserligen kan finnas godtagbara skäl att uppmana en intagen att avlägsna en tampong inför en urinprovtagning. Enligt JO kan det dock inte anses proportionerligt att själva avlägsnandet måste ske inför personal. Anstalten kritiseras därför för behandlingen av den intagna i samband med provtagningen. I beslutet uppmanar JO även Kriminalvården att ta upp frågan om riktlinjer för hur urinprovtagning på kvinnliga intagna bör genomföras, för att säkerställa att liknande situationer hanteras på ett enhetligt och rättssäkert sätt.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 29 april 2016 framförde AA klagomål över att hon ansåg sig ha blivit utsatt för kränkande behandling i anstalten Hinseberg i samband med en urinprovtagning. Hon anförde i huvudsak följande:

text: Vid en urinprovtagning den 9 mars 2016 blev hon tillfrågad av personalen om hon använde tampong. När hon medgav det blev hon ombedd att avlägsna tampongen innan hon lämnade provet. Hon ville inte göra det eftersom hon ansåg att det var kränkande, förnedrande och ohygieniskt att stå naken och dra ut en tampong inför två kriminalvårdare. Hon blev då tillsagd att en vägran skulle resultera i avskildhetsplacering. Hon fick även veta att det var nya rutiner vid urinprovtagning som skulle gälla framöver. Hon har mått dåligt över det inträffade och oroar sig ständigt för att behöva lämna urinprov vid mens.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom sektionschefen BB, följande:

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från region Mitt, som i sin tur hämtat in uppgifter från anstalten Hinseberg och från Kriminalvårdsregistret (KVR). Av uppgifterna framgår sammanfattningsvis följande.

text: Det är riktigt att AA angivet datum blivit ombedd att avlägsna en tampong i samband med lämnade av urinprov. Anstalten tillbakavisar dock uppgifterna om att kriminalvårdare sagt att vägran skulle medföra placering i avskildhet samt uppgett att det var fråga om nya rutiner. När det gäller mensskydd avlägsnas dessa för att minimera risken för manipulation av urinprov, en tampong kan prepareras med exempelvis citronsyra. Det är dock inte fråga om någon generell åtgärd, utan det görs en individuell bedömning. Vidare är det den intagne själv, inte personal, som avlägsnar mensskyddet. Eftersom AA tidigare vägrat lämna urinprov visade hon på en hög risk vid säkerhets- och riskbedömningen och det ansågs därför särskilt viktigt att säkerställa att urinprovet inte kunde manipuleras. Det finns också uppgifter i KVR om att AA har en missbruksproblematik avseende narkotika. Enligt anstalten har AA inte framfört några medicinska skäl för att lämna urinprov enskilt och hon har tidigare lämnat flertalet urinprov såväl under pågående som under tidigare verkställighet.

text: Författningsbestämmelser

text: I

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: anges att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Av

text: 1 kap. 6 § fängelselagen

text: följer att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt

text: 8 kap. 6 § fängelselagen

text: ska en intagen, om inte annat motiveras av medicinska eller liknande skäl, på begäran lämna bl.a. urinprov för kontroll av att hen inte är påverkad av exempelvis narkotika. Av

text: 23 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: framgår bl.a. följande. Vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning ska den som kontrolleras visas all den hänsyn som omständigheterna medger. Vid kroppsbesiktning i form av lämnade av urinprov ska denna utföras med beaktande av så stor enskildhet som omständigheterna medger och, om möjligt, i enskilt utrymme. Av 8 kap. 5 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse (FARK Fängelse) framgår att urinprov ska lämnas i närvaro av personal, men att den intagne kan tillåtas lämna urinprov enskilt när det finns synnerliga skäl och det kan ske utan risk för att provet manipuleras. I de allmänna råden till bestämmelsen anges att synnerliga skäl kan vara att den intagne har dokumenterade medicinska svårigheter att lämna urinprov i närvaro av personal. Vidare anges att det ifråga om intagna med missbruksproblem i regel finns risk för manipulation. I 8 kap. 1 a § FARK Fängelse anges bl.a. att vaginal undersökning ska genomföras på sjukhus.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Ett urinprov ska normalt lämnas i närvaro av personal. I förevarande fall har dessutom AA en dokumenterad missbruksproblematik, vilket i sig utgör en risk för att provet kan manipuleras. Det förelåg därför inte förutsättningar att låta AA lämna urinprovet enskilt.

text: Denna rutin var ingen nyhet för AA. Hon har lämnat urinprov tidigare och har inte några dokumenterade medicinska svårigheter som motiverar att hon ska få lämna provet enskilt. Frågan är därmed om det var en motiverad åtgärd att be AA avlägsna sitt mensskydd i form av tampong i samband med provtagningen. Av den utredning som Kriminalvården företagit framgår att ett sådant mensskydd kan prepareras på ett sådant sätt att ett urinprov kan manipuleras. Med tanke på dokumenterad missbruksproblematik har det alltså funnits skäl att be AA att avlägsna tampongen vid lämnande av provet. Åtgärden har varit både nödvändig och proportionerlig. Till saken hör att en vaginal undersökning endast får genomföras på sjukhus. Den enda möjligheten att säkerställa att en tampong verkligen avlägsnas, och därigenom minimera risken för manipulation av urinprovet, blir därför att låta den intagne avlägsna tampongen i närvaro av personal. AA:s uppgift om att hon av kriminalvårdspersonal skulle ha blivit tillsagd att det rörde sig om en ny rutin och att hon skulle placeras i avskildhet om hon vägrade lämna provet tillbakavisas av anstalten. AA kommenterade yttrandet och uppgav bl.a. följande: Den aktuella åtgärden kan inte säkerställa att en intagen inte har en preparerad tampong. Om hon hade svarat nej på frågan hade personalen aldrig vetat om hon hade tampong eller inte. Hon fick frågan även vid nästa urinprov.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för relevant rättslig reglering. JO fann i ett beslut den 17 februari 2000 inte någon anledning att kritisera Kriminalvården för att ha uppmanat en intagen att avlägsna mensskydd (tampong och binda) inför en urinprovtagning. JO uttalade då att frågan om hur avlägsnandet ska gå till måste lösas från fall till fall med målsättningen att det ska ske under sådana former att det inte leder till onödigt obehag för den intagna (se JO 2000/01 s. 218, dnr

text: Utifrån vad som har kommit fram i utredningen har jag ingen invändning mot att det i vissa fall kan finnas godtagbara skäl att uppmana en intagen att avlägsna en tampong inför en urinprovtagning för att minimera risken för manipulation av provet. Kriminalvården har anfört att den enda möjligheten att fastställa att en tampong verkligen avlägsnas är att låta den intagna göra detta i närvaro av personal. För egen del har jag dock svårt att se att detta skulle vara nödvändigt för att det ska kunna fastställas att en intagen som uppgett sig bära tampong verkligen har avlägsnat den. Som framhållits av anmälaren kan en sådan rutin inte heller säkerställa att intagna inte bär tampong när urinprov lämnas. Mot bakgrund av det obehag det kan antas medföra för den intagna att avlägsna en tampong inför personalen framstår den beskrivna rutinen sammantaget inte som proportionerlig. Det finns därför anledning att kritisera anstalten för behandlingen av den intagna i samband med urinprovtagningen.

text: Anstalten har tillbakavisat AA:s uppgifter om att hon blivit tillsagd att det rörde sig om en ny rutin och att hon skulle placeras i avskildhet om hon vägrade att avlägsna mensskyddet. Ord står således mot ord i detta avseende, och ytterligare

text: utredningsåtgärder framstår inte som meningsfulla. Det saknas därmed skäl att uttala kritik med anledning av vad som kommit fram i denna del.

text: Av det ovan nämnda JO-beslutet framgår att Kriminalvården då övervägde att i allmänna råd närmare redogöra för hur urinprovtagning på kvinnliga intagna bör genomföras. JO ställde sig positiv till detta. Några sådana riktlinjer har såvitt jag känner till inte tagits fram. Jag vill därför uppmana Kriminalvården att på nytt ta upp frågan för att säkerställa att situationer som den nu aktuella hanteras på ett enhetligt och rättssäkert sätt.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Hall, angående behandlingen av en intagen

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 28 mars 2023 förde AA fram klagomål mot Kriminalvården, anstalten Hall, enligt bl.a. följande.

text: Den 9 mars 2023 greps han av polis och införpassades till anstalten för att avtjäna två kortare fängelsestraff. Han placerades i en s.k. hårdisoleringscell utan att det fanns någon anledning till det. Vid tidpunkten för anmälan till JO hade han befunnit sig i den aktuella cellen i över två veckor. Inledningsvis fick han förklarat för sig att han skulle förflyttas till anstalten Västervik Norra den 20 mars. Transporten sköts dock fram till den 24 mars, men på kvällen den dagen hade någon förflyttning ännu inte ägt rum. Under den period som han befann sig i anstalten Hall blev han dessutom nekad att beställa varor från kiosken med hänvisning till den kommande transporten. Andra intagna fick kiosklistan den 20 mars och sina kioskvaror levererade den 23 mars.

text: Utredning

text: Till en början hämtade JO in daganteckningar från Kriminalvården. JO uppmanade därefter myndigheten att yttra sig över det som AA fört fram i redovisade delar.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region Stockholm, genom regionchefen, huvudsakligen följande:

text: Uppgifter har inhämtats från ledningen vid anstalten Hall. Anmälaren införpassades till anstalten Hall av polis den 9 mars 2023. Vid ankomst till anstalten Hall placerades anmälaren i avskildhet enligt 6 kap. 7 § 1 st. 2 p [

text: fängelselagen (2010:610)

text: , JO:s anmärkning]. Av anteckningar i Kriminalvårdsregistret (KVR) framgår att anmälaren var placerad i bostadsrum med begränsad utrustning under perioden 9 mars – 16 mars 2023. Detta eftersom det saknades ordinarie bostadsrum på grund av platsbrist. Därefter placerades han i ett normalutrustat bostadsrum. Anmälaren var transportanmäld till anstalten Västervik måndagen den 20 mars. Kioskartiklar som ska följa med en intagen till annan anstalt hanteras av förrådet.

text: Packning av tillhörigheter måste då ske senast fredagen den 17, eftersom förrådet inte arbetar helgdagar. En gång i veckan, på tisdagar, genomförs kioskbeställning av intagna från den avdelning där anmälaren var placerad. Kansliet skickar dagen innan ut beställningslistor till de intagna. Den första tisdagen anmälaren kunde beställa var den 14 mars. Anstalten bedömde att anmälaren skulle kunna hinna förflyttas till anstalten Västervik innan eventuella kioskvaror skulle kunna hinna levereras till honom varför någon kioskbeställning inte togs upp. I vart fall hade inte eventuella varor kunnat hanterats av förrådet innan en förflyttning till anstalten. Kriminalvårdens transporttjänst genomförde därefter transporten till anstalten Västervik först på morgonen den 26 mars 2023. Den sköts upp i olika omgångar, en dag i taget.

text: Rättslig reglering

text: Av 1 kap. 17 §, Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse, FARK fängelse, följer bl.a. att det i intagens bostadsrum ska det finnas stol, bord, skåp eller hylla, säng, bäddutrustning, spegel, anslagstavla, mugg, väckarklocka, radio samt anordning som gör att den intagne själv kan reglera inflödet av dagsljus. I en anstalt där de intagna låses in i bostadsrummen i anslutning till dygnsvilan ska det också finnas TV i bostadsrummen. Första stycket gäller inte om det finns risk för att den intagne allvarligt skadar sig själv eller annan eller gör sig skyldig till skadegörelse, är avskild för kroppsbesiktning eller om det saknas ordinarie bostadsrum på grund av platsbrist. Så långt det är möjligt utifrån ordnings- och säkerhetsskäl ska bostadsrummet i dessa fall förses med sådant som enligt första stycket ska finnas i en intagens bostadsrum. Av 4 kap. 2 § FARK fängelse följer bl.a. att en intagen ska genom Kriminalvårdens försorg ges möjlighet att köpa vissa förbrukningsvaror.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Anmälaren placerades i s.k. hårdisoleringscell av platsbrist. Detta dokumenterades i KVR. Hade anstalten haft kunskap om att transporten av anmälaren till anstalten Västervik skulle skjutas upp så hade anmälaren getts möjlighet att köpa kioskvaror. Det bör i sammanhanget beaktas att om anmälaren getts möjlighet att köpa varorna och de inte hade hunnit hanterats vid förflyttningen så hade detta också medfört att anmälaren varit utan varor en period.

text: AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har redogjort för relevant rättslig reglering.

text: Av remissvaret framgår att AA placerades i avskildhet i en s.k. hårdisoleringscell i samband med ankomst till anstalten Hall och att han befann sig i den cellen under i vart fall en veckas tid. En sådan cell är normalt utrustad endast med en madrass på golvet.

text: JO:s uppgift är att granska om en myndighet har handlagt ett ärende på ett korrekt sätt. Däremot kan JO inte ändra en myndighets beslut och brukar inte heller ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Jag finner inte anledning att frångå den principen i detta fall och uttalar mig därför inte i frågorna om det var korrekt av anstalten att placera AA i avskildhet och i en cell av nu aktuellt slag.

text: Som Kriminalvården har redogjort för följer dock av 1 kap. 17 § andra stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse, FARK Fängelse, att den intagnes bostadsrum, i en situation som den ifrågavarande, så långt det är möjligt utifrån ordnings- och säkerhetsskäl ska förses med sådan utrustning som i normalfallet ska finnas i en intagens bostadsrum.

text: JO har tidigare kritiserat Kriminalvården för oacceptabelt långa placeringar i s.k. hårdisoleringsceller, utan att rummet har tillförts utrustning (se bl.a. JO:s beslut den 10 november 2011, dnr

text: m.fl.).

text: Det framgår inte uttryckligen av Kriminalvårdens yttrande om anstalten tillförde någon utrustning till den cell som AA var placerad i eller om anstalten gjorde några särskilda överväganden i frågan. Jag uppfattar dock remissvaret som att så inte var fallet. Tiden som AA befann sig i den aktuella cellen var förvisso begränsad, men anstalten Hall kan trots det inte undgå kritik för dessa brister.

text: Slutligen har jag förståelse för den frustration som det måste ha inneburit för AA att inte kunna beställa och få varor från kiosken när han var placerad i anstalten. Jag får emellertid konstatera att det som har kommit fram i denna del inte ger tillräcklig anledning till någon kritik.

text: Vad AA i övrigt har fört fram motiverar inte några uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Sanna Ekman har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: Uttalanden om Riksarkivets handläggningstider vid utlämnande av allmänna handlingar

sammanfattning: JO:s granskning har avsett handläggningstiderna hos Riksarkivet vid handlingsutlämnanden. I sitt yttrande till JO har Riksarkivet fört fram att myndigheten ställs inför en orimlig situation om skyndsamhetskravet i tryckfrihetsförordningen (TF) ska tolkas på samma sätt för de arkivhandlingar som Riksarkivet förvarar åt hela statsförvaltningen som de handlingar som finns i en myndighets egen verksamhet. JO konstaterar dock att det inte finns stöd i TF eller dess förarbeten för att särbehandla Riksarkivet vid en begäran om att få ta del av en allmän handling ur de arkiv som förvaras åt statsförvaltningen. Mot bakgrund av omfattningen av dessa arkiv kan det enligt JO i vissa fall vara ofrånkomligt att handläggningen av en begäran om handlingsutlämnande tar en viss tid. Ett grundkrav är dock att handläggningen påbörjas skyndsamt efter att framställningen gjorts. JO uttalar att Riksarkivets målsättning för handlingsutlämnanden inte är förenlig med TF och är kritisk till att handläggningstiderna vid Landsarkivet i Härnösand inte verkar ha förbättrats nämnvärt sedan JO:s förra granskning i maj 2020. JO kritiserar Riksarkivet för att det tog nästan sex veckor att lämna ut en kopia av en dom som begärts ut. Enligt JO kan det förväntas att Riksarkivet – i egenskap av statlig arkivmyndighet med särskilt ansvar för arkivverksamheten och arkivvården i landet – agerar som förebild när det gäller att hantera arkivhandlingar och att lämna ut dessa. Myndigheten behöver intensifiera arbetet med att förkorta de långa handläggningstiderna för handlingsutlämnanden.

text: Bakgrund

text: I ett beslut den 7 maj 2020 kritiserade jag Riksarkivet för att det tog drygt nio veckor att lämna ut en kopia av en handling från Landsarkivet i Härnösand (JO:s ärende med dnr 7896-2019). Jag uttalade att myndighetens målsättning med en generell handläggningstid om tre veckor inte var acceptabel och att jag förutsatte att myndigheten vidtog åtgärder för att säkerställa att framställningar om att ta del av allmänna handlingar i fortsättningen hanteras i enlighet med bestämmelserna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF).

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 28 mars 2022 klagade AA på Riksarkivet och anförde följande. Den 18 mars 2022 begärde han via Riksarkivets e-tjänst att få en kopia av en viss tingsrättsdom från 1997. Riksarkivet uppgav att handläggningstiden för en beställning från Landsarkivet i Härnösand var fyra till fem veckor, vilket strider mot skyndsamhetskravet i TF.

text: Utredning

text: JO begärde inledningsvis in handlingar och muntliga upplysningar från Landsarkivet i Härnösand, som är en enhet inom Riksarkivet. JO uppmanade därefter Riksarkivet att yttra sig över anmälan och besvara ett antal frågor.

text: Riksarkivet yttrade sig till JO den 10 maj 2022.

text: Riksarkivet uppgav inledningsvis att en kopia av domen skickats till AA den 28 april 2022 och att myndighetens bedömning är att handläggningen varit korrekt och i enlighet med myndighetens rutiner, även om målsättningen naturligtvis är att handläggningstiderna ska vara kortare än de är.

text: Riksarkivet uppgav vidare följande. Handläggningstiden i Härnösand är för närvarande 7 veckor för utlämnande av domar och 4,7 veckor för samtliga handlingstyper. För myndigheten i stort avslutas 45 procent av utlämnandeärendena inom 7 dagar, 13 procent av ärendena inom 8–14 dagar och 41 procent av ärendena efter mer än 14 dagar. De automatiskt handlagda ärendena besvaras vanligtvis inom 24 timmar. Målsättningen är att 80 procent av samtliga ärenden ska vara påbörjade inom 15 dagar och att 65 procent av de manuellt handlagda ärendena ska besvaras inom 15 dagar. Målet förväntas kunna uppnås under verksamhetsåret 2022.

text: På en fråga från JO om vilka åtgärder Riksarkivet vidtagit för att komma till rätta med handläggningstiderna för framställningar om att få del av allmänna handlingar uppgav myndigheten följande. Resurser har styrts om inom verksamheten, bl.a. i Härnösand, och handläggningen av ärenden har prioriterats. Samtliga handläggare, oavsett ordinarie tjänst, har under en längre period fått besvara förfrågningar med målsättningen att förkorta handläggningstiderna. Det är dock ingen långsiktig lösning. Situationen måste lösas lagstiftningsvägen och genom ökade resurser till myndigheten.

text: Riksarkivet redovisade följande bedömning. Givetvis gäller TF och dess krav även i Riksarkivets verksamhet. När det gäller Riksarkivets egen verksamhetsinformation besvaras förfrågningar om utlämnande skyndsamt, i normalfallet samma dag. När det däremot gäller de stora mängder arkivhandlingar som arkivmyndigheten förvarar för statsförvaltningens räkning, så är det ogörligt för Riksarkivet att uppfylla exakt samma krav på skyndsamhet som går att tillämpa för vår egen verksamhetsinformation. Som Riksarkivet tidigare har anfört, bland annat i ärendet (se JO:s beslut 7 maj 2020, dnr 7896-2019) så förvarar Riksarkivet som statlig arkivmyndighet ett

text: mycket stort antal allmänna handlingar överlämnade från andra myndigheter. Det handlar om ca 75 hyllmil handlingar som härrör från olika tidsepoker och olika arkivbildare. Arkiven är organiserade och strukturerade på vitt skilda sätt. En begäran om utlämnande innebär därför helt andra utmaningar hos Riksarkivet än hos andra myndigheter. Riksarkivet har i tidigare yttranden till JO och även i en skrivelse till kulturdepartementet (RA 00-2020/9219) redogjort för de svårigheter och den orimliga situation som Riksarkivet ställs inför om TF och skyndsamhetskravet ska tolkas och tillämpas på exakt samma sätt avseende de arkiv som Riksarkivet förvarar åt hela statsförvaltningen som i en myndighets egen verksamhet där endast nyare handlingar från den egna verksamheten finns. Riksarkivet har förståelse för JO:s ståndpunkt, som har uttryckts i tidigare ärenden, men som ovan framhålls är det ogörligt för Riksarkivet att tillmötesgå de krav som ställs på skyndsamhet på det sätt som gäller våra egna allmänna handlingar. Vi arbetar för att förbättra situationen, men har i dagsläget, tyvärr inte tillräckliga resurser. Riksarkivet uppgav avslutningsvis följande om vilka ytterligare åtgärder som planeras för att handläggningen av framställningar om handlingsutlämnanden ska vara författningsenlig. Inom Riksarkivet pågår teknisk och resursmässig utveckling för att förkorta handläggningstiderna. Bland annat utvecklas ett system för utökad indexering och förbättrad återsökning av handlingar som används vid handläggningen av en av myndighetens mest omfattande ärendetyper. Systemet förväntas effektivisera handläggningen av dessa ärenden och möjliggöra en omfördelning av personal till handläggning av andra typer av ärenden. Genom digitisering av handlingar blir en platsoberoende handläggning möjlig, vilket gör att ärenden kan spridas på olika orter inom Riksarkivet. Syftet är att kunna fördela arbetet och resurserna inom Riksarkivets arkivförvarande enheter på ett bättre sätt.

text: Rättslig reglering

text: Skyndsamhetskrav vid utlämnande av allmänna handlingar Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet och utlämnande av sådana handlingar finns i

text: 2 kap.

text: TF. En allmän handling som får lämnas ut, dvs. som inte omfattas av sekretess, ska genast eller så snart det är möjligt tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Det ska ske på stället och utan avgift. (Se

text: 2 kap. 15 §

text: TF.) Den som önskar ta del av en allmän handling har även rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av handlingen. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt. (Se

text: 2 kap. 16 §

text: TF.)

text: Generella krav på myndigheters hantering av allmänna handlingar I

text: 4 kap.

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: finns bestämmelser om generella åtgärder för att underlätta sökandet efter allmänna handlingar. Av 1 § framgår att en myndighet ska ta hänsyn till rätten att ta del av allmänna handlingar när den organiserar hanteringen av sådana handlingar och vid övrig hantering av allmänna handlingar. Myndigheten ska särskilt se till bl.a. att allmänna handlingar kan lämnas ut med den skyndsamhet som krävs enligt TF.

text: Bedömning

text: Riksarkivets handläggningstider vid utlämnande av allmänna handlingar Riksarkivet har även i det här ärendet redogjort för vilka utmaningar myndigheten ställs inför när det gäller handlingsutlämnande från de arkiv som överlämnats från andra myndigheter. Myndigheten har bl.a. fört fram att det rör sig om ca 75 hyllmil handlingar från olika tidsepoker och olika arkivbildare samt att arkiven är organiserade och strukturerade på olika vis.

text: Enligt Riksarkivet ställs myndigheten inför en orimlig situation om skyndsamhetskravet i TF ska tolkas på samma sätt i fråga om de arkivhandlingar som myndigheten förvarar åt hela statsförvaltningen som de handlingar som finns i en myndighets egen verksamhet.

text: Jag har förståelse för att det i vissa fall kan vara förenat med praktiska svårigheter för Riksarkivet att ta fram en handling ur de överlämnade arkiven. Det finns dock inget stöd i TF eller dess förarbeten för att särbehandla Riksarkivet vid en begäran om att få ta del av en allmän handling ur dessa arkiv. Skyndsamhetskravet i TF gäller således för handlingsutlämnanden även ur de överlämnande arkiven, vilket jag betonade redan i mitt förra beslut. Där pekade jag också på att handlingsutlämnanden är en del av Riksarkivets kärnverksamhet.

text: Enligt fast praxis ska besked normalt lämnas samma dag som en framställning om handlingsutlämnande har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om en handling får lämnas ut. Ett visst ytterligare dröjsmål kan vara ofrånkomligt om framställningen avser eller kräver genomgång av ett omfattande material.

text: Det kan naturligtvis vara tidskrävande att ta fram handlingar ur ett så omfattande material som Riksarkivet förvarar, särskilt som arkiven inte är enhetligt strukturerade och om den efterfrågade handlingen kräver manuell sökning. Det kan då i vissa fall vara ofrånkomligt att handläggningen av begäran tar en viss tid.

text: Ett grundkrav är dock att handläggningen påbörjas skyndsamt efter att framställningen gjorts. Riksarkivets målsättning om att 80 procent av samtliga ärenden ska vara påbörjade inom 15 dagar är därför inte förenlig med TF. Detsamma gäller målsättningen att 65 procent av de manuellt handlagda ärendena ska besvaras inom 15 dagar. De handläggningstider som redovisats för Landsarkivet i Härnösand är helt oacceptabla och verkar inte ha förbättrats nämnvärt sedan min granskning i maj 2020. Jag är kritisk till det.

text: Det är naturligtvis positivt att Riksarkivet vidtar åtgärder för att försöka komma till rätta med handläggningstiderna. Myndigheten har en skyldighet att se till att bemanningen och organisationen är sådan att den klarar av att uppfylla kravet på skyndsamhet.

text: Handläggningen av anmälarens begäran AA begärde via Riksarkivets e-tjänst att få en kopia av en tingsrättsdom från 1997. Det var fråga om en enstaka handling som var lätt att identifiera. Begäran gjordes den 18 mars 2022 och domen skickades till AA den 28 april 2022, dvs. nästan sex veckor efter det att framställningen gjordes. En sådan handläggningstid är inte acceptabel.

text: Riksarkivet kritiseras för att AA:s begäran om handlingsutlämnande inte handlagts i enlighet med TF:s krav på skyndsamhet. Avslutande synpunkter Den grundlagsfästa rätten att ta del av allmänna handlingar och kravet på en skyndsam handläggning är en central del av offentlighetsprincipen. Riksarkivet är statlig arkivmyndighet och har ett särskilt ansvar för arkivverksamheten och arkivvården i landet. Det är vidare en del av myndighetens kärnverksamhet att tillgodose allmänhetens rätt att ta del av allmänna handlingar. Det kan därför förväntas att Riksarkivet agerar som förebild för andra myndigheter när det gäller att hantera arkivhandlingar och att lämna ut dessa.

text: Granskningen visar att Riksarkivet behöver vidta ytterligare åtgärder för att komma till rätta med handläggningstiderna så att framställningar om att ta del av allmänna handlingar kan hanteras i enlighet med bestämmelserna i TF. Jag förutsätter att Riksarkivet intensifierar arbetet med detta.

text: Med anledning av vad som kommit fram i ärendet överlämnar jag en kopia av beslutet till Regeringskansliet för kännedom.

text: Ärendet avslutas.