title: Fråga om skyldighet för en svensk ambassad att ta emot asylansökningar och sända dem vidare till behörig beslutsfattare

text: Bakgrund

text: Makarna AA och BB uppgav i en skrivelse den 12 juli 1999 till Sveriges ambassad i Bonn att de och deras tre barn sökte asyl/uppehållstillstånd i konungariket Sverige (Asyl/Bleiberecht im Königreich Schweden). Följande svar (i översättning från tyska) avgavs den 28 juli 1999 av en ambassadsekreterare.

text: Bästa herr AA Bästa fru BB Med anledning av er skrivelse där ni underrättar er om möjligheterna till asyl i Sverige måste ambassaden meddela er att varken den svenska ambassaden eller ett svenskt konsulat i Förbundsrepubliken kan behandla en begäran om asyl. Asylfråga blir det endast när en flykting till följd av omständigheterna har sett sig tvungen att söka sin tillflykt till Sverige. I det här sammanhanget skall nämnas att en av grundprinciperna i de svenska flyktingbestämmelserna är regeln om första asylland. Denna regel säger att en flykting måste söka asyl i det första land som han efter sin flykt kommer till om han kan uppehålla sig där utan fara för ytterligare förföljelse. Det vill säga att personer, som redan befinner sig i ett tredje land och är utom fara där, inte kan räkna med att få asyl i Sverige. Här kan också nämnas att Sverige varje år reserverar ett antal platser för flyktingar enligt den s.k. flyktingkvoten. Dessa flyktingar överförs genom Förenta Nationernas flyktingorgan UNHCR. Visserligen kan man få uppehållstillstånd i Sverige när det är fråga om familjeanknytning. Men detta gäller bara kärnfamiljer eller anhöriga som står i ett sådant förhållande till varandra att de inte kan leva åtskilda. Denna relation måste dock ha förevarit redan i hemlandet. Därmed skulle det vara uteslutet att ni kunde få uppehållstillstånd i Sverige på grund av återförening med er syster.

text: Anmälan

text: CC, som är ledamot av den tyska förbundsdagen, överlämnade de båda skrivelserna den 12 juli respektive den 28 juli 1999 till JO och begärde att JO skulle utreda handläggningen av familjen AA:s ansökningar om asyl och uppehållstillstånd.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Regeringskansliet, Utrikesdepartementet, för utredning och yttrande. Utrikesdepartementet, genom expeditionschefen DD, uttalade följande.

text: Utrikesdepartementet har inget att anmärka på ambassadens i Bonn/Berlin handläggning av asylärendet. Tvärtom synes enligt departementets bedömning svarsbrevet som ambassaden skickat mycket väl uppfylla alla tänkbara krav på handläggning och service. Ambassadens redogörelse bifogas. Beträffande handläggning av asyl- och uppehållstillståndsärenden [gäller] följande. Två olika asylbegrepp används ofta, nämligen territoriell asyl och diplomatisk asyl. Diplomatisk asyl innebär att en person som är förföljd ges fysiskt skydd på en beskickning i sitt hemland eller i ett tredje land. Enligt svensk folkrättsuppfattning har beskickningar inte någon rätt att ge diplomatisk asyl. Möjligen kan undantag göras i trängande humanitära situationer som t.ex. när någon svävar i akut livsfara. Med territoriell asyl avses en stats rätt att på sitt territorium ge politiskt förföljda rätt att vistas där. Detta är således den form av asyl som Sverige främst kan ha möjlighet att ge. Skyddsprövning enligt den svenska

text: utlänningslagen

text: (UtlL) omfattar emellertid endast asylsökande som redan befinner sig i Sverige. Detta innebär att bestämmelserna om asyl i

text: 3 kap

text: UtlL inte avser personer som sökt asyl utanför Sverige och som befinner sig utanför Sveriges gränser. I sammanhanget kan det s.k. kvotflyktingsystemet som handhas av Statens Invandrarverk nämnas. En sådan framställning om skydd skall sökanden göra via UNHCR. Det förtjänar också att nämnas att Sverige i enlighet med den s.k. Dublinkonventionen tillämpar den s.k. första asyllandsprincipen. Denna innebär i korthet att asylfrågan skall prövas i det första säkra land som personen kommer till efter flykten. En utlänning som utanför Sverige, i ett annat land än hemlandet, söker upp en utlandsmyndighet bör således hänvisas till myndigheterna i vistelselandet eller till UNHCR:s kontor i det landet. En utlänning som kan åberopa anknytning till Sverige genom anhöriga som är bosatta här kan ha möjlighet att få uppehållstillstånd. Av

text: 2 kap 4 § tredje stycket

text: UtlL framgår dock att rätten för personer utanför kärnfamiljen att förena sig med anhöriga i Sverige är mycket begränsad. En ansökan om uppehållstillstånd skall lämnas in vid ambassaden på ett särskilt ansökningsformulär och en intervju med sökanden skall företas. Beslutet fattas av Statens Invandrarverk. Enligt departementets uppfattning kunde ambassaden ha informerat om möjligheten att ansöka om uppehållstillstånd på det särskilda formuläret. I övrigt anser departementet inte att CC:s klagomål mot ambassaden i Bonn/Berlin är befogat.

text: I ambassadens redogörelse anförde ambassadören EE bl.a. följande.

text: Ambassaden får då och då förfrågningar från enskilda och olika organisationer om vad som gäller för att asyl skall kunna beviljas i Sverige. Utgångspunkten från ambassadens sida är givetvis att snabbt och korrekt besvara dessa förfrågningar, och ur ett allmänt perspektiv redogöra för möjligheterna till asyl i Sverige. Ambassaden söker samtidigt klargöra att den inte har att pröva enskilda asylansökningar. Ett svarsbrev skickades från ambassaden den 28 juli 1999 direkt till familjen AA med kopia till CC. Utgångspunkten var att lämna information ur ett allmänt perspektiv, utan att göra någon prövning av familjen AA:s specifika fall, eftersom det ju inte är ambassadens uppgift att pröva asylansökningar.

text: I beslut den 15 februari 2000 anförde stf. JO Ekberg följande.

text: Bedömning

text: Den fråga som tagits upp till utredning är huruvida familjen AA:s skrivelse till ambassaden handlagts på ett korrekt sätt. Av innehållet i svarsskrivelsen den 28 juli

text: 1999 framgår att ambassaden uppfattat och behandlat skrivelsen som endast en begäran om upplysningar, och då främst i fråga om asylförfarandet. Ambassadören EE har också i sin redogörelse för ärendet bekräftat att ”utgångspunkten var att lämna information ur ett allmänt perspektiv, utan att göra någon prövning av familjen AA:s specifika fall, eftersom det ju inte är ambassadens uppgift att pröva asylansökningar”.

text: Jag konstaterar, för min del, att familjen AA:s skrivelse, förutom en beskrivning av levnadsförhållanden m.m., omfattar en klar begäran om asyl/uppehållstillstånd och att familjen åberopar humanitära skäl för sin begäran. Vid sådant förhållande har de haft en ovillkorlig rätt att få sina ansökningar prövade i normal ordning. En utlandsmyndighet är alltid skyldig att ta emot en ansökan om uppehålls- och/eller arbetstillstånd och, i de fall myndigheten inte själv är behörig att göra prövningen, sända in den till behörig beslutsfattare, i detta fall Statens invandrarverk (jfr 3 kap. 7 § utlänningsförordningen, 1989:547). Det bör däremot inte förekomma att myndigheten gör någon slags förhandsbedömning och utifrån den avgör om en ansökan skall sändas vidare eller inte.

text: Ambassaden har givetvis varit i sin fulla rätt att informera familjen AA om tillämpliga regler för asyl m.m. på sätt som skett. Därutöver har det emellertid ålegat ambassaden att formellt behandla den ingivna skrivelsen som en ansökan om asyl/uppehållstillstånd. Ett första steg kunde då ha varit att – tillsammans med informationsskrivelsen – tillställa familjen AA de särskilda ansökningsformulären för uppehållstillstånd.

text: Genom att ambassaden handlagt familjen AA:s skrivelse på ett ofullständigt sätt har familjen betagits rätten att få ett formligt beslut som den, vid avslag, kunnat överklaga. Ambassaden kan inte undgå kritik för det inträffade. –––––––––––––––

text: Utrikesdepartementet har i ett cirkulär den 9 mars 2000 tillställt samtliga ambassader och karriärkonsulat samt handelskontoret i Taipei JO:s beslut och särskilt påpekat att en utlandsmyndighet alltid är skyldig att ta emot en klar begäran om asyl/uppehållstillstånd för prövning av Statens invandrarverk. Utlandsmyndigheterna har samtidigt underrättats om att texten i utrikesförvaltningens Rättshandbok är ofullständig beträffande personer som söker asyl/uppehållstillstånd vid en utlandsmyndighet.


avgjordAv: Mats Melin

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot en domare för att en huvudförhandling i ett vårdnadsmål tilläts pågå intill midnatt m.m.

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot rådmannen BB vid Helsingborgs tingsrätt för hans handläggning av och dom i ett tvistemål gällande vårdnad och umgänge m.m. AA, som var svarande i målet, anförde därvid bl.a. att BB inte hade sett till att vårdnadsutredning färdigställdes inom rimlig tid och ifråga-satte även planeringen och genomförandet av huvudförhandlingen. De vittnen som hade kallats till huvudförhandlingen fick vänta flera timmar utan att få besked om när förhör skulle hållas och förhandlingen den andra dagen avslutades först vid midnatt. AA var även missnöjd med tingsrättens dom och anförde bl.a. att tingsrätten inte hade redogjort för och inte heller beaktat de uppgifter som lämnats av hennes vittnen. Hon riktade vidare kritik mot beslut som tingsrätten fattat i målet gällande bl.a. rättshjälp och vittnesersättningar. Till anmälan hade hon fogat en kopia av sitt överklagande av tingsrättens dom.

type: stycke

text: I anmälan framförde AA också kritik mot socialförvaltningens i Helsingborg handläggning av bl.a. vårdnads- och umgängesutredningen. Justitieombudsmannen Kerstin André, som har tillsyn över socialtjänsten, beslutade med anledning av andra anmälningar (JO:s ärende dnr 3104-2003 m.fl.) avseende socialtjänstens handläggning att inte utreda dessa ytterligare, sedan hon inhämtat att handläggningen var föremål för utredning i ett tillsynsärende vid Länsstyrelsen i Skåne län (dnr 701-36532-03).

text: Till JO inkom även ytterligare anmälningar angående tingsrättens handläggning av det aktuella målet. Då utredning redan pågick i detta ärende fanns det inte skäl att vidta några utredningsåtgärder med anledning av dessa anmälningar. Anmälarna tillställs emellertid en kopia av detta beslut.

text: Utredning

text: Dagboksbladet, tingsrättens dom den 30 juni 2003, protokoll från huvudförhandling samt vissa andra handlingar i mål T 1418-01 infordrades och granskades.

text: Av dessa framgick bl.a. följande. Målet inleddes vid tingsrätten den 30 april 2001 då CC väckte talan mot AA. Målet kom att i huvudsak gälla vårdnaden om och umgänget med parternas två barn, en flicka född år 1999 och en pojke född år 2001. Den 9 juli 2001 beslutade tingsrätten att uppdra åt Socialnämnden i Helsingborgs kommun att utse någon att verkställa en vårdnads- och umgängesutredning. I beslutet angavs inte någon tid inom vilken utredningen skulle vara färdigställd. Utredningen kom in till tingsrätten den 4 november 2002.

text: Huvudförhandling i målet hölls under två dagar, den 13 och den 18 juni 2003. Rådmannen BB var ordförande vid förhandlingen. Den första dagens förhandling pågick mellan klockan 09.10 och 18.50 med paus för lunch klockan 13.50 till 14.25 och den andra dagens förhandling inleddes klockan 10.35 och avslutades klockan 23.50. Paus för lunch gjordes mellan klockan 12.15 och 13.15. Av protokollet framgick att av de tolv vittnen som hördes i målet var elva kallade till den 13 juni, men att rätten under eftermiddagen konstaterade att det fanns behov av ytterligare en förhandlingsdag. Tio av vittnena kallades då att i stället inställa sig den 18 juni mellan klockan 13.00 och 16.00. Vittnesförhören kom sedan att äga rum under eftermiddagen och fram till klockan 22.00 den 18 juni. Efter en halvtimmes paus togs viss ytterligare bevisning upp och därefter hölls slutpläderingar i målet fram till dess att förhandlingen avslutades klockan 23.50.

text: Anmälan remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande om dels huvudförhandlingens genomförande och särskilt vad som föranledde att denna pågick till klockan 23.50 den andra huvudförhandlingsdagen och vilka överväganden som gjordes i anslutning till detta, dels vilka åtgärder som vidtogs för att se till att vårdnadsutredningen bedrevs skyndsamt.

text: Tingsrätten kom in med ett remissvar till vilket fogats ett yttrande av rådmannen BB.

text: BB

text: Riksdagens Ombudsmän har i remiss till tingsrätten begärt upplysningar och yttrande angående tingsrättens handläggning av mål T 1418-01. Undertecknad rådman har handlagt målet. Nedan ger jag först några allmänna upplysningar och därefter svar på de frågor som remissen aktualiserat. I två år och två månader pågick handläggningen av tvisten ang. vårdnad och umgänge om parternas två barn. Konflikten mellan parterna, som snarare successivt tilltog i styrka än avtog försvårade avsevärt både handläggningen vid tingsrätten och familjerättens arbete med vårdnadsutredningen. En omständighet som förklarar att huvudförhandlingen inte ägde rum som hade varit önskvärt i nära anslutning till den i början av november 2002 färdigställda vårdnadsutredning är att AA agerade utan professionellt biträde efter det att hennes ombud och rättshjälpsbiträde på egen begäran hade entledigats i februari 2003 och hennes rättshjälp därvid upphört. En annan viktig orsak till tidsutdräkten var att CC:s ombud och rättshjälpsbiträde i samma månad entledigades på grund av nära förestående nedkomst med åtföljande föräldraledighet och att hans nya ombud och biträde behövde tid för att läsa in i målet. Som redan nämnts erhöll tingsrätten familjerättens utredning med yttrande i vårdnads- och umgängesfrågorna i november 2002. Uppdraget att verkställa utredningen lämnades i juli 2001. Undertecknad fick under senvåren 2002 meddelande om att den familjerättssekreterare som hållit i utredningen blivit

text: långtidssjukskriven och att en annan familjerättssekreterare därför skulle slutföra den. I september samma år underrättades tingsrätten om att utredningen skulle bli färdig i oktober. Jag vidtog inga särskilda åtgärder för att påskynda familjerättens arbete, eftersom förseningen inte var anmärkningsvärd med hänsyn till omständigheterna. En fråga som AA själv tar upp i sin anmälan är att vårdnadsutredaren ännu i mars 2002 inte gjort något hembesök hos CC. Denna angelägenhet var uppe till diskussion vid en muntlig förberedelse och vad jag minns uttalade jag det som nödvändigt att utredaren gav sig tillfälle att besöka CC i hans hem för att bilda sig en uppfattning om hur barnens umgänge med honom fungerade. Till huvudförhandlingen den 13 juni 2003 hade tingsrätten kallat parterna personligen och 12 vittnen. Det stod efter några timmars förhandling klart att målet omöjligen skulle kunna slutföras på en dag varför rätten i samråd med parterna och vittnena beslutade att förhandlingen skulle fortsätta den 18 juni 2003. Ett genomgående bekymmer under huvudförhandlingen var att AA inte tog intryck av och rättade sig efter vänliga men bestämda uppmaningar från rättens sida att begränsa sina utläggningar, särskilt när hon i samband med vittnesförhören höll långa anföranden innan hon i bästa fall fick formulerat sina frågor. Tidsplanen blev härigenom ordentligt förryckt. På grund av dessa förhållanden visade jag nog någon gång under förhandlingen en viss irritation men förföll aldrig som AA påstår till oförskämdheter. Framemot 18-tiden den andra rättegångsdagen hade de för frågorna i målet tyngsta och viktigaste personerna hörts men det återstod flera vittnen, åberopade av AA. Det visade sig inte finnas något större intresse hos parterna och hos de vittnen som återstod att höras för att avbryta huvudförhandlingen och fortsätta en tredje dag. Härvid är att märka att midsommarhelgen var nära förestående och för flera av de inblandade, dock inte för undertecknad, närmade sig semestertiden. Jag beslutade då i samråd med nämndens ledamöter att förhandlingen skulle fortsätta. Min optimistiska föreställning var alltjämt att förhandlingen skulle kunna slutföras inom rimlig tid. AA:s förmåga och vilja att koncentrera frågeställningarna var emellertid fortsatt ringa. I efterhand måste jag villigt erkänna att det generellt sett naturligtvis är mindre lämpligt med förhandlingar i så många timmar, visserligen med pauser, som det blev i detta fallet. AA beklagar sig i sin anmälan över den press som hon fått utstå utan att ställa frågan om hon själv i någon mån medverkat till sakernas tillstånd. Anmälningen innehåller flera överdrifter och förvrängningar. Jag har funnit för gott att i det följande endast bemöta en del av det som AA framför. Till vårdnadsutredningen fanns bilagt kommentarer från parterna. Under den fortsatta handläggningen påpekade AA åtskilliga gånger att utredningen var så undermålig att den borde återremitteras till Familjerätten. Min egen uppfattning var att eventuella felaktigheter och brister i utredningen skulle kunna redas ut vid huvudförhandlingen. Det var klart att båda utredarna, DD och EE, skulle höras som vittnen. DD var sjukskriven vid tidpunkten för huvudförhandlingen men var ändock villig att höras per telefon. Detta underrättades parterna om. Uppgiften att CC:s vittnen genom rättens åtgärd på något sätt skulle ha erhållit avsevärt längre tid på sig att vittna än AA:s vittnen är märklig och förtjänar inte någon vidare kommentar. Att CC:s vittnen erhöll ersättning av allmänna medel medan AA ålades att i den mån hennes vittnen krävde det att ersätta dem hängde samman med att CC till skillnad från AA fortfarande hade rättshjälp. Påståendet att det skulle ha förekommit kontakter mellan rätten och CC och hans ombud av sådant slag som görs gällande i slutraderna i anmälningen skall sättas samman med det uttalande som AA gjort om att CC i förväg skulle ha fått kännedom om hur rätten skulle döma. Jag avvisar naturligtvis detta. AA lanserar alltså en konspirationsteori som endast kan förstås och förklaras av hennes förtvivlan över att domstolen inte har bejakat henne och helt och hållet ställt sig på hennes sida.

text: Tingsrätten

text: Som svar på JO:s remiss får jag anföra följande. Det aktuella målet var lottat på rådmannen BB:s rotel. Det är också han som har handlagt målet, slutligen som

text: ordförande då målet avgjordes efter huvudförhandling. När det gäller de begärda upplysningarna om huvudförhandlingens genomförande etc. får jag hänvisa till bilagda yttrande av BB. Att huvudförhandlingen pågick ända till kl. 23.50 andra förhandlingsdagen berodde uppenbarligen delvis på den omständigheten att AA inte biträddes av något ombud vid förhandlingen i förening med hennes oförmåga och ovilja att koncentrera sina frågeställningar vid vittnesförhören. Även med hänsyn härtill anser jag att det från bl.a. rättssäkerhetssynpunkt var olämpligt att låta förhandlingen pågå så länge, även om pauser har hållits med rimliga mellanrum. Ledamöter, parter och vittnen får givetvis inte vara för uttröttade. Risken för detta är naturligtvis mycket stor, om förhandlingen slutar först framemot midnatt. Det är också orimligt att tvinga vittnen till så långa väntetider som det blev fråga om. En domstol ansvarar för att en vårdnadsutredning bedrivs skyndsamt. Handläggningstiden hos Socialnämnden i det aktuella målet blev ovanligt lång. Detta sammanhänger så vitt jag kan förstå bl.a. med den mycket infekterade relationen mellan parterna i målet och svårigheterna att på grund härav åstadkomma en tillfredsställande utredning. Även med mer aktiva insatser för att påskynda utredningen från BB:s sida visavi den eller de som verkställde utredningen, är det därför enligt min mening tveksamt om handläggningstiden hade kunnat bli så mycket kortare. Med hänsyn härtill anser jag att tingsrätten (BB) inte kan klandras för den långa utredningstiden hos socialnämnden. AA kommenterade remissvaret.

text: Därefter inhämtades att Hovrätten över Skåne och Blekinge avgjorde målet på handlingarna genom en dom den 22 december 2003.

text: Bedömning

text: Inledning JO:s tillsyn innebär i första hand en kontroll av att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Granskningen är av rättslig art och avser främst tillämpningen av gällande förfaranderegler. Detta innebär bl.a. att JO inte brukar uttala sig i frågor som gäller bedömningar eller andra ställningstaganden i sak så länge dessa faller inom ramen för en möjlig tillämpning av aktuella författningsbestämmelser. Detta gäller i synnerhet sådana frågor som genom överklagande kan bli föremål för prövning i högre instans.

text: I ärendet har AA:s klagomål prövats såvitt gäller huvudförhandlingens genomförande och rättens ansvar för vårdnadsutredningens bedrivande.

text: Tingsrättens planering och genomförande av huvudförhandlingen När det gäller genomförandet av huvudförhandlingen kan nämnas att det tidigare enligt

text: 1 kap. 9 § rättegångsbalken

text: (RB) gällde att flera mål än som kunde beräknas bli slutförda under en tid av sex timmar inte utan synnerliga skäl fick sättas ut till huvudförhandling samma dag. Denna bestämmelse upphävdes genom en lagändring den 1 juli 2000.

text: I lagstiftningsärendet anfördes bl.a. följande. Det måste – oavsett arbetsbörda och tidspress – förutsättas att domstolen inte sätter ut fler mål än samtliga ledamöter och parter kan antas klara av utan att bli uttröttade. Det är från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att sessionstidens längd är begränsad. Sextimmarsgränsen är

text: därvid ett bra riktmärke. Det är inte bara förhandlingstidens sammantagna längd som är viktig från rättssäkerhetssynpunkt. Lika viktigt är att pauser hålls med rimliga mellanrum och att tid planeras in för överläggning så att dom i görligaste mån kan meddelas omedelbart efter överläggning. Bedömningen av denna typ av frågor kan anförtros domstolarna och några lagregler om detta behövs alltså inte (se

text: prop. 1999/00:26 s. 53

text: Av utredningen framgår att huvudförhandlingen den första dagen påbörjades klockan 09.10 och avslutades klockan 18.50. Paus för lunch hölls mellan klockan 13.50 och 14.25. Lämpligheten av en förhandlingsdag redan av den längden kan ifrågasättas. Jag finner emellertid inte skäl att uttala någon kritik i detta avseende utan vill endast framhålla att om en domstol konstaterar att en huvudförhandling inte kan slutföras som planerat saknas oftast skäl att tänja på gränserna för hur länge förhandlingen kan få fortgå en viss dag.

text: Den andra förhandlingsdagen påbörjades huvudförhandlingen klockan 10.35 och avslutades först klockan 23.50. BB har förklarat att förhandlingen kom att dra ut på tiden på grund av AA:s processföring. Han har även uppgett att det inte fanns något större intresse hos parterna och hos de vittnen som återstod att höra att avbryta huvudförhandlingen och fortsätta en tredje dag.

text: Även om inte längden på en förhandlingsdag längre är reglerad i lag är det – vilket också framgår av uttalandena i förarbetena – inte acceptabelt att en förhandling tillåts pågå under drygt tolv timmar i följd och inte avslutas förrän strax före midnatt. Det förhållandet att parterna, enligt vad BB anfört, inte visade något större intresse av att avbryta förhandlingen har inte någon egentlig betydelse, eftersom ansvaret för att en förhandling går till på ett rättssäkert sätt ligger på rätten. Att låta en förhandling pågå så länge är inte förenligt med de rättssäkerhets-krav som måste ställas på en domstols handläggning av ett mål. Det är uppenbart att det finns en stor risk för att rättens förmåga att tillgodogöra sig process-materialet blir nedsatt samt att parters, ombuds och vittnens möjligheter att på bästa sätt framföra sin sak eller utsaga kan påverkas negativt av en så långdragen förhandling med långa väntetider. Det är vidare enligt min uppfattning inte rimligt att vittnen, som vid vite är kallade att inställa sig inför rätten, tvingas till flera timmars väntan och till att stanna i domstolen till långt in på kvällen i avvaktan på att höras.

text: Härtill kommer att överläggning skall, när huvudförhandling ägt rum, hållas samma eller sist nästa helgfria dag (

text: 17 kap. 9 § andra stycket

text: RB). För att en överläggning skall anses ha påbörjats bör krävas att en seriös diskussion angående huvudfrågorna i målet har inletts (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 1, s. 17:30). Det är givet att, om en huvudförhandling blir allt för långdragen eller tillåts pågå till sent på kvällen, det knappast är möjligt att ens påbörja en meningsfull överläggning i omedelbar anslutning till huvudförhandlingen. Om överläggning inte heller, som i förevarande fall, hålls följande vardag, riskerar domstolen att handla i strid med omedelbarhetsprincipen, sådan den kommer till uttryck i det angivna lagrummet.

text: BB har anfört att tidsplanen blev ordentligt förryckt på grund av AA processföring. Jag kan emellertid konstatera att målet vid tiden för huvud-förhandlingen hade

text: pågått under drygt två års tid, att konflikten mellan parterna enligt BB snarare tilltagit i styrka än avtagit, att mer än tio vittnen skulle höras, att det hade hållits i vart fall fyra sammanträden för muntlig förberedelse, att det förekom påståenden om brott samt att AA:s rättshjälp hade upphört och att hon agerade utan rättshjälpsbiträde. Det är därför något förvånande att tingsrätten planerade för att huvudförhandlingen skulle kunna slutföras på en dag. Det finns mot denna bakgrund anledning att framhålla att domstolen – i de fall då många förhörspersoner är kallade till en förhandling – bör göra en noggrann tidsplanering för att i möjligaste mån undvika långa väntetider. En sådan planering är viktig såväl av processekonomiska skäl som av hänsyn till förhörspersonernas andra åtaganden.

text: Sammanfattningsvis förtjänar BB kritik för att han låtit huvudförhandlingen under en dag pågå under allt för lång tid och till en allt för sen tidpunkt på dygnet.

text: Rättens ansvar för att vårdnadsutredningen bedrivs skyndsamt Av

text: 6 kap. 19 § tredje stycket föräldrabalken

text: (FB) framgår att rätten om det behövs får uppdra åt socialnämnden eller något annat organ att utse någon att verkställa en vårdnads- och/eller umgängesutredning. Rätten får fastställa riktlinjer för utredningen och bestämma en viss tid inom vilken utredningen skall vara slutförd. Om det behövs, får rätten förlänga denna tid. Rätten skall se till att utredningen bedrivs skyndsamt.

text: Behovet av sådana tidsfrister får bedömas från fall till fall. Också tidsfristens längd får bestämmas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. En handläggningstid på tre till fyra månader torde ofta kunna vara ett riktmärke för vad som kan anses rimligt (Walin m.fl.,

text: Föräldrabalken

text: En kommentar, Del 1, 1-

text: 13 kap.

text: , s. 6:90).

text: JO har i ett tidigare beslut (JO 1995/96 s. 79) uttalat att en domstol då den beslutar om vårdnadsutredning normalt skall utnyttja sin rätt att bestämma en viss tid inom vilken denna skall vara slutförd. Om utredningen inte är klar inom den utsatta tiden bör tingsrätten inhämta upplysningar om skälen till detta samt, om det behövs, förlänga fristen.

text: Tingsrätten hade inte satt någon tidsfrist inom vilken utredningen skulle vara slutförd. Av remissvaret framgår inte vilka överväganden som låg till grund för att så inte kom att ske. BB har i sitt yttrande uppgett att han inte vidtog några särskilda åtgärder för att påskynda utredningen eftersom förseningen inte var anmärkningsvärd med hänsyn till omständigheterna.

text: I målet dröjde det nästan 16 månader innan vårdnadsutredningen gavs in till tingsrätten. En så lång utredningstid kan naturligtvis ifrågasättas. I ett beslut den 5 december 2003 fann dock Länsstyrelsen i Skåne län inte skäl att kritisera Socialnämnden i Helsingborg för utredningstiden. Länsstyrelsen påtalade emellertid att utredningstiden normalt inte är så lång men fann att vissa faktorer utanför socialförvaltningens kontroll bidragit till tidsutdräkten, bl.a. att tingsrätten beslutade att utredningen skulle vara vilande under sommaren 2002 för att pappans och sonens

text: umgänge skulle belysas. Det är givetvis svårt att i efterhand avgöra om någon åtgärd från tingsrättens sida hade kunnat påskynda färdigställandet av vårdnadsoch umgängesutredningen. Tingsrätten borde emellertid enligt min mening ha utnyttjat sin rätt att bestämma en tid inom vilken utredningen skulle vara slutförd och då utredningen drog ut på tiden ha begärt besked om skälet till detta. Härigenom hade tingsrätten klart markerat att den avsåg att, i enlighet med föreskriften i 6 kap. 19 § tredje stycket sista meningen FB, se till att utredningen bedrevs skyndsamt. – – –

text: Vad som i övrigt anförts från AA:s sida föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Barn/ungdom Vårdnad

title: Kritik mot en barn- och utbildningsnämnd för placering av barn i en skola mot vårdnadshavares vilja. - Fråga om skolmyndighets skyldighet att kontrollera vem som är elevs vårdnadshavare och dennes inställning till inskrivning i viss skola

text: Justitieombudsmannen Kerstin André

text: Kritik mot en barn- och utbildningsnämnd för placering av barn i en skola mot vårdnadshavares vilja. – Fråga om skolmyndighets skyldighet att kontrollera vem som är elevs vårdnadshavare och dennes inställning till inskrivning i viss skola

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO anförde AA klagomål mot Långskataskolan i Piteå kommun. I sin anmälan anförde hon i huvudsak följande.

text: Hon och dotterns far har gemensam vårdnad om dottern BB. Dottern, som skulle börja årskurs 1 vid Norrmalmskolan i Piteå kommun hösten 2000, bor växelvis hos dem båda. Mot AA:s vilja flyttade fadern i augusti 2000 BB till Långskataskolan i Piteå kommun. AA kontaktade rektor CC vid Långskataskolan och meddelade henne att dotterns placering i Långskataskolan var mot hennes vilja. Hon fick då beskedet att skolan inte kunde göra något åt placeringen eftersom BB är mantalsskriven hos den andra vårdnadshavaren och hon har rätt att gå i den skola som ligger närmast hennes mantalsskrivningsadress.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades för utredning och yttrande till Barn- och utbildningsnämnden i Piteå kommun som i ett remissvar anförde bl.a. följande.

text: Torsdag den 17 augusti 2000 kontaktade flickans pappa rektor CC per telefon. Han ville att hans dotter, 7 år, skulle börja åk 1 vid Långskataskolan. Pappan bor på det skolområdet och flickan är mantalsskriven hos pappan, vilket innebär att det uppfyller kraven om närhetsprincipen som gäller i vår skolkommun. Se bilaga skolstyrelsens beslut 1994-01-25. (Bilagan här utelämnad, JO:s anm.) Flickan och pappan besökte skolan och träffade flickans mentor. Måndag den 21 augusti ringer flickans mamma och meddelar att pappan flyttat flickan mot hennes vilja och att de hade gemensam vårdnad. Rektor förklarar vilka regler som gäller vid skolorna i Piteå, d v s barnen placeras i den skola som ligger närmast mantalsskrivningsadressen. Rektorn lovade att prata med fadern för att trycka på om vikten att de var överens för flickans skull. Samtalet genomfördes och fadern lovade, med viss tvekan, att försöka reda ut situationen. Rektorn har sedan flera långa samtal med mamman och uppmanar henne att ta kontakt med de sociala myndigheterna för att få stöd och hjälp i denna ”vårdnadstvist”.

text: Om flickans föräldrar varit överens om och ansökt om skolgång i annan skola än den anvisade, enligt beslut om närhetsprincipen och föräldrars rätt att välja skola, och om plats funnits i den av föräldrarna önskade skolan hade detta val tillgodosetts av kommunen. Den 11 september ringde mamman till rektorn och talade om att den sociala utredningsenheten hade uppmanat henne att ta kontakt med familjerådgivningen som i sin tur rekommenderat att ta kontakt med en advokat som i sin tur tyckte att mamman skulle JO-anmäla detta ärende. Vi anser att rektor CC har handlat helt efter de beslut om placering av barn i skolan som gäller i vår kommun. Hon har dessutom agerat på ett föredömligt sätt i sina kontakter med båda föräldrarna, varit lyhörd för olika åsikter och inte tagit parti för någon utan följt de beslut om placering som gäller. AA yttrade sig över remissvaret.

text: I beslut den 15 februari 2001 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Grundläggande bestämmelser om vårdnadshavares ansvar finns i

text: 6 kap. 2 § andra stycket föräldrabalken

text: (FB). Närmare regler om vårdnadens utövande finns i 6 kap. 11–13 §§ FB. Barnets vårdnadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Om barnet har två vårdnadshavare skall de enligt

text: 6 kap. 13 §

text: FB tillsammans utöva bestämmanderätten. Det krävs alltså normalt gemensamma beslut i frågor som rör vårdnaden. Bestämmanderätten utövas dock av den ena vårdnadshavaren ensam när den andra till följd av frånvaro, sjukdom eller annan orsak är förhindrad att ta del i beslut rörande vårdnaden och beslutet inte kan skjutas upp utan olägenhet. Beslut som är av ingripande betydelse för barnets framtid får dock inte fattas av den ena vårdnadshavaren ensam, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det.

text: Bestämmelsen i 6 kap. 13 § skall inte tolkas så att båda föräldrarna, även om ingen direkt är förhindrad, skall behöva delta i alla vardagliga avgöranden. Om föräldrarna inte sammanbor måste med nödvändighet den förälder som har barnet hos sig fatta de flesta beslut som rör den dagliga omsorgen. I förarbetena till den nu gällande lagstiftningen om vårdnad uttalades att till den dagliga omsorgen hör frågor om bl.a. barnets mat, kläder, sovtider och hur barnet skall tillbringa sin fritid. Däremot undantogs beslut av mer ingripande betydelse för barnets framtid, t.ex. frågor som rör barnets skolgång och bosättning (

text: prop. 1975/76:170 s. 178

text: ). Vårdnadstvistutredningen, som lade sitt betänkande i augusti 1995, kom till i huvudsak samma resultat beträffande vilka beslut som är att hänföra till den dagliga omsorgen (

text: SOU 1995:79 s. 85

text: f.). Inför de ändringar i

text: 6 kap.

text: FB som trädde i kraft den 1 oktober 1998 berörde regeringen frågan om vad som hör till daglig omsorg men ansåg inte att det fanns skäl att föreslå någon lagreglering i detta hänseende (

text: prop. 1997/98:7 s. 53

text: f.). I propositionen angavs att det kommande arbetet angående gemensam vårdnad för ogifta föräldrar kunde komma att ge regeringen anledning att på nytt ta upp de frågor som nu har behandlats och att det i det sammanhanget också kan finnas anledning att överväga om beslutanderätten för den förälder som barnet bor hos bör vidgas. I departementspromemorian Gemensam vårdnad för ogifta föräldrar,

text: Ds 1999:57

text: , presenteras dock, såvitt här är av intresse, den slutsatsen att nuvarande

text: bestämmelser om vårdnadshavares beslutanderätt i frågor om utövande av vårdnaden inte bör ändras. Huvudregeln bör, enligt promemorian, även fortsättningsvis vara att också särlevande vårdnadshavare skall utöva sina rättigheter och skyldigheter avseende vårdnaden gemensamt. Promemorian har remissbehandlats men den har vid tidpunkten för dessa beslut ännu inte blivit föremål för något förslag från regeringen.

text: BB var mantalsskriven hos fadern men föräldrarna hade gemensam vårdnad om henne. BB skulle hösten 2000 börja i första klass. AA har i sin anmälan anfört att BB var inskriven i Norrmalmskolan i Piteå kommun. Denna omständighet har inte bemötts i remissvaret. Ingenting har framkommit som ger mig anledning att anta att uppgiften är felaktig och jag utgår därför i min bedömning från att BB hade en plats i nämnda skola. Den 17 augusti 2000 fick rektorn vid Långskataskolan i Piteå kommun en förfrågan från fadern om skolplacering av BB. Faderns bostad låg inom skolans upptagningsområde. BB skolplacerades i Långskataskolan. Den 21 augusti 2000 ringde BB:s moder till Långskataskolan och meddelade att hon tillsammans med fadern hade gemensam vårdnad om BB och att skolplaceringen var mot hennes vilja. Hon upplystes då om att barnen i Piteå kommun skolplaceras i den skola som ligger närmast mantalsskrivningsadressen.

text: Enligt

text: 4 kap. 5 § skollagen (1985:1100)

text: skall hemkommunen sörja för att utbildning kommer till stånd för var och en som enligt lagen har rätt att gå i grundskolan. Varje kommun är vidare, enligt

text: 4 kap. 6 § skollagen

text: , skyldig att vid utformningen av sin grundskoleverksamhet beakta vad som för eleverna är ändamålsenligt ur kommunikationssynpunkt. Vid fördelningen av elever på olika skolor skall kommunen beakta vårdnadshavares önskemål om att deras barn skall tas emot i en viss skola så långt det är möjligt utan att andra elevers berättigade krav på placering i en skola nära hemmet åsidosätts eller att betydande organisatoriska eller ekonomiska svårigheter uppstår för kommunen.

text: Det finns möjlighet för en skola att enligt

text: 4 kap. 8 § skollagen

text: under vissa speciella förhållanden ta emot en elev även om det skulle strida mot vårdnadshavarens önskemål. Denna bestämmelse är dock endast tillämplig när fråga uppkommer om en kommun är skyldig att ta emot en elev för vars grundskoleutbildning kommunen inte är skyldig att sörja. Bestämmelsen saknar således intresse i detta ärende.

text: En skola är emellertid alltid skyldig att kontrollera vem som har vårdnaden om ett barn. Skolan måste också känna till och kunna belägga de förhållanden som motiverar att barnet skall tas emot i skolan. Detta innebär bl.a. att skolan måste kontrollera uppgifterna i folkbokföringen om vem som är vårdnadshavare för barnet. Någon sådan kontroll synes inte ha gjorts från Långskataskolans sida beträffande BB:s förhållanden. Detta är i sig anmärkningsvärt. Jag utgår från att Barn- och utbildningsnämnden tillser att skolans rutiner i detta avseende förbättras.

text: I remissvaret anför nämnden som sin mening att rektorn vid Långskataskolan har agerat enligt de beslut om placering av barn i skolan som gäller i kommunen. Som ovan anförts kan emellertid ett beslut om ett barns skolgång, oavsett mantalsskrivningsadressen, som regel inte fattas enbart av den ena av två

text: vårdnadshavare. Såvitt framgår av utredningen hade BB redan en plats i en av kommunens skolor och det stod mycket snart klart för Långskataskolans ledning att den nya skolplaceringen av BB var mot den ena vårdnadshavarens vilja. Jag är därför kritisk till placeringen av BB i Långskataskolan.

text: Med denna kritik avslutas ärendet.


nyckelord: Delgivning Dokumentation Underrättelse

title: Anmälan mot Kammarrätten i Stockholm angående handläggningen av ett mål om återkallelse av körkort

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Kammarrätten i Stockholm angående handläggningen av ett mål om återkallelse av körkort. Till anmälan hade vissa handlingar fogats. AA anförde bl.a. följande.

text: Genom dom den 7 mars 2008 återkallade kammarrätten hans körkort och bestämde spärrtiden till två månader räknat från den dag då han hade fått del av kammarrättens dom. Från spärrtiden skulle viss avräkning ske. Han undertecknade delgivningskvittot avseende domen den 11 mars 2008. I ett besked från Vägverket (numera Transportstyrelsen) angavs att han ”får börja köra igen dagen efter spärrdagen som i meddelandet anges till 13 maj 2008”. Han ansåg att detta ”spärrdatum” var felaktigt och kontaktade därför länsstyrelsen. Länsstyrelsen uppgav att kammarrätten av misstag hade meddelat att han hade delgetts kammarrättens dom den 20 mars i stället för den 11 mars 2008.

text: AA ifrågasatte kammarrättens rutiner vad gällde underrättelse till länsstyrelsen om delgivning av beslut om körkortsåterkallelse.

text: I sin anmälan klagade AA även på Länsstyrelsen i Stockholms län. Anmälan i den delen har handlagts som ett särskilt ärende (JO:s dnr 2935-2008).

text: Utredning

text: Inledningsvis infordrade JO:s kansli vissa handlingar rörande det aktuella körkortsärendet, bl.a. Kammarrättens i Stockholm dom den 7 mars 2008 i mål nr 8822-07 och ett delgivningskvitto avseende denna dom.

text: Föredraganden inhämtade per telefon upplysningar från BB, Trafik-enheten, Länsstyrelsen i Stockholms län. Hon uppgav bl.a. följande. En assistent hos länsstyrelsen kontaktade en assistent på kammarrätten för att få information om när AA hade delgetts kammarrättens dom. Länsstyrelsen fick därvid besked om att delgivning hade skett den 20 mars 2008. Efter vissa påpekanden från AA kontaktade länsstyrelsen återigen kammarrätten och fick besked om att kammar-

text: rätten tidigare hade meddelat länsstyrelsen ett felaktigt delgivningsdatum och att detta rätteligen skulle vara den 11 mars 2008.

text: JO anmodade därefter Kammarrätten i Stockholm att göra en utredning och yttra sig över följande.

text: 1. På vilket sätt har kammarrätten i mål nr 8822-07 underrättat länsstyrelsen om delgivning av beslutet om att återkalla AA:s körkort och hur har denna åtgärd dokumenterats?

text: 2. Vilka är kammarrättens rutiner när det gäller underrättelse till länsstyrelsen om delgivning av beslut om återkallelse av körkort?

text: Kammarrättspresidenten CC hänvisade som remissvar till yttranden från den beredningsenhet som hade handlagt målet. Yttrandena hade undertecknats av kammarrättslagmannen DD och av EE, tidigare enhetschef för den enhet inom beredningsorganisationen där det aktuella målet hade hanterats.

text: DD anförde följande.

text: /– – –/ Av akten i målet går det inte att utläsa om kammarrätten har underrättat länsstyrelsen om delgivning av beslutet att återkalla AA:s körkort. Ingen dokumentation finns i akten om en sådan åtgärd. /– – –/ Domstolssekreterarnas instruktion är att följa de expedieringstablåer som finns i Domstolsverkets kanslihandbok för förvaltningsdomstol. Av kanslihandboken framgår att domstolen, när den genom ett avgörande återkallar körkort, bl.a. ska underrätta länsstyrelsen om delgivning av beslut om återkallelse (expedieringstablå avseende körkortsmål). Det framgår inte närmare av kanslihandboken hur denna underrättelse ska gå till. De instruktioner som domstolssekreterarna har är att alla åtgärder som vidtas i ett mål ska dokumenteras skriftligen i akten. I detta fall skulle underrättelsen kunna ske genom t.ex. ett telefonsamtal från kammarrätten till länsstyrelsen som sedan dokumenteras i en tjänsteanteckning. Ett annat sätt är att kammarrätten genom ett skriftligt meddelande till länsstyrelsen anger delgivningsdatum samt bifogar kopia på delgivningskvittot. Jag har talat med de domstolssekreterare som vid den aktuella tidpunkten tjänstgjorde på den beredningsenhet dit målet hörde och som fortfarande är anställda i kammarrätten. Ingen av dem kan komma ihåg ärendet och vilka åtgärder som vidtagits.

text: EE anförde följande.

text: /– – –/ Rutinen på den beredningsenhet där det aktuella målet hanterades skulle, såsom redogjorts för av DD, vara att följa de expedieringstablåer som framgår av kanslihandboken och att anteckna i akten, antingen som en s.k. händelse i verksamhetsstödet Vera, som en tjänsteanteckning eller på annat sätt vilka åtgärder som vidtagits. Instruktionerna i övrigt till domstolssekreterarna vid enheten var att följa de rutiner som används på kanslierna knutna till kammarrättens avdelningar. Jag var inte direkt inblandad i hanteringen av det aktuella målet och kan därför inte svara på varför rutinen inte följdes i förevarande fall.

text: CC gjorde för egen del följande tillägg. Kammarrätten har vidtagit en stor organisationsförändring den 19 maj i år (2008; JO:s anm.). Förändringen bestod bl.a. i att den tidigare fristående beredningsorganisationen – bestående av föredragande, domstolssekreterare, enhetschefer och beredningschef – avskaffades. Den beredningsenhet som handlagt mål nr 8822-07 finns således inte kvar. Domstolssekreterare och föredragande är numera direkt kopplade till en avdelning. Beredningschef och enhetschefer har avskaffats. I stället är lagmannen på respektive avdelning domstolssekreterarnas närmaste chef. I och med det har kontrollen över flödet på avdelningarna blivit stärkt. AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Kammarrätten i Stockholm fastställde, genom dom den 7 mars 2008, Länsstyrelsens i Stockholms län beslut om att återkalla AA:s körkort och bestämde spärrtiden till två månader räknat från den dag AA hade fått del av kammarrättens dom. Från spärrtiden skulle viss avräkning ske. AA undertecknade delgivningskvittot avseende domen den 11 mars 2008 och delgivningskvittot stämplades som inkommet till kammarrätten den 17 mars 2008.

text: I

text: 7 kap. 3 § körkortsförordningen (1998:980)

text: stadgas bl.a. att en allmän förvaltningsdomstol ska underrätta länsstyrelsen om delgivning av beslut om återkallelse.

text: Kammarrätten har inte kunnat lämna några upplysningar vad gäller frågan om, och i så fall hur, domstolen underrättade länsstyrelsen om delgivning av den aktuella domen. Länsstyrelsen har, genom BB, uppgett att länsstyrelsen vid två tillfällen kontaktade kammarrätten per telefon och att kammarrätten inledningsvis uppgav att AA hade delgetts domen den 20 mars 2008, men att kammarrätten senare meddelade att delgivningsdag rätteligen skulle vara den 11 mars 2008.

text: Det finns inte anledning att utgå från annat än att kammarrätten muntligen har upplyst länsstyrelsen om delgivning av den ifrågavarande domen. Såvitt framkommit var det dock länsstyrelsen som kontaktade kammarrätten för att få denna uppgift. Kammarrätten synes således inte på eget initiativ ha lämnat någon underrättelse i delgivningsfrågan.

text: Omständigheterna kring de kontakter som förevarit mellan länsstyrelsen och kammarrätten är oklara. Av utredningen framgår inte närmare vid vilka tidpunkter som kontakterna ägde rum eller vad som sades vid samtalen. Det har emellertid, som redovisats ovan, framkommit att delgivningskvittot avseende den aktuella domen kom in till kammarrätten den 17 mars 2008. Eftersom länsstyrelsen först fick uppfattningen att AA hade delgetts domen den 20 mars 2008, torde den slutsatsen kunna dras att länsstyrelsens kontakt med kammarrätten har ägt rum tidigast den dagen. Jag finner skäl att ifrågasätta om inte kammarrätten redan dessförinnan borde ha underrättat länsstyrelsen om delgivningen.

text: Vidare är det sannolikt att kammarrätten, som länsstyrelsen har anfört, vid den första kontakten uppgav ett felaktigt delgivningsdatum. Det kan dock finnas alternativa förklaringar till att länsstyrelsen inledningsvis antecknade att AA hade

text: delgetts domen den 20 mars 2008. Till exempel kan det inte uteslutas att länsstyrelsen missuppfattade det besked som kammarrätten lämnade, utan att kammarrätten kan lastas för detta. Jag anser mig därför inte ha underlag för att kritisera kammarrätten för att ha lämnat ett felaktigt besked i delgivningsfrågan till länsstyrelsen. Rent allmänt vill jag dock framhålla vikten av att både den som lämnar och den som mottar uppgifter av nu aktuellt slag iakttar stor noggrannhet. Detta särskilt eftersom delgivningsdatumet är utgångspunkten för beräkningen av den spärrtid som har bestämts vid en körkortsåterkallelse.

text: Kammarrätten synes i vart fall vid den tidpunkt som här är i fråga inte ha haft några närmare rutiner för hur en underrättelse enligt

text: 7 kap. 3 § körkortsförordningen

text: skulle ske. Det kan ifrågasättas om det inte vore lämpligt att domstolen, om så inte redan har skett, införde sådana rutiner.

text: Av utredningen i ärendet framgår att det inte i kammarrättens akt har dokumenterats att domstolen muntligen har upplyst länsstyrelsen om när AA delgavs ifrågavarande dom.

text: Av

text: 23 § förordningen (1979:575)

text: om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarna framgår att det under handläggningen av ett mål fortlöpande ska registreras vilka handlingar som kommer in till domstolen, vilka åtgärder som domstolen utför i målet och vad som i övrigt förekommer i detta eller i samband med överklagande av ett avgörande.

text: Att domstolen dokumenterar de åtgärder som vidtas i ett mål är av stor vikt för att handläggningen av målet ska kunna följas både internt vid domstolen, av parterna och vid en utomstående granskning av verksamheten.

text: Det har enligt min mening ålegat kammarrätten att dokumentera de samtal som förevarit med länsstyrelsen i delgivningsfrågan. Att så inte har skett är en brist i handläggningen för vilken kammarrätten förtjänar kritik.

text: Vad AA i övrigt har anfört föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Med de ovan gjorda uttalandena avslutas ärendet.


title: Kritik mot Polismyndigheten i Västra Götaland, som utrett en brottsmisstanke så långsamt att brottet hann preskriberas innan utredningen slutförts

sammanfattning: Sedan en förundersökning angående skadegörelsebrott återupptagits, gav förundersökningsledaren polismyndigheten direktiv för den fortsatta utredningen. I stället för att skyndsamt slutföra arbetet bedrevs detta – trots upprepade påminnelser från förundersökningsledaren – på ett så bristfälligt sätt att preskription inträtt när förundersökningen slutligen redovisades till åklagaren. Huvudansvaret faller på Polismyndigheten i Västra Götaland, som därför kritiseras för att målsägandens anmälan inte blev utredd på det sätt denne haft rätt att kräva.

text: AA har anmält Polismyndigheten i Västra Götaland och Åklagarmyndigheten, Göteborgs åklagarkammare, till JO. Av anmälan framgick bl.a. följande.

text: AA och hans sambo utsattes under 2008-2009 för skadegörelse genom att däcken på deras bilar punkterades vid ett tjugotal tillfällen. Skadegörelserna hade orsakat dem stora kostnader. Det stod snart klart att det var sambons före detta fästman som ville hämnas. De gjorde ett flertal polisanmälningar men någon förundersökning inleddes inte förrän de lyckades filma en skadegörelse. Förundersökningen lades ned men återupptogs sedan de överklagat beslutet. Därefter hände emellertid ingenting i ärendet. Åklagaren hänvisade hela tiden till att polisen inte lämnade de uppgifter som krävdes, under det att polisen hävdade att utredningen var färdigställd. Till slut lade åklagaren åter ned förundersökningen, nu på grund av att preskription inträtt. Åklagaren borde ha bevakat preskriptionstiden.

text: Han och hans sambo ville ha upprättelse och någon form av skadestånd.

text: Utredning

text: Av handlingarna i ärendet framgick bl.a. följande. Med anledning av anmälningar från AA och dennes sambo, BB, inleddes förundersökning avseende misstanke om ofredande och skadegörelse i ett flertal fall. Utredningen avsåg bl.a. en skadegörelse den 18 april 2009, vilken hade filmats av AA och BB. Genom ett beslut av åklagare den 2 november 2009 lades förundersökningen avseende

text: samtliga dessa brottsmisstankar ned. I ett beslut den 24 mars 2010 förordnade vice överåklagaren CC, Åklagarmyndigheten, Utvecklingscentrum Malmö, att förundersökningen angående misstanke om skadegörelse den 18 april 2009 skulle återupptas. Det skedde under ledning av kammaråklagaren DD. I ett beslut den 15 juni 2011 lades förundersökningen åter ned, nu på den grunden att brottet hade preskriberats.

text: Polismyndigheten i Västra Götaland anmodades att yttra sig. Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren EE) lämnade följande redogörelse för sin handläggning.

text: AA och BB gjorde vid ett besök på polisstationen vid polisenheten Göteborgs City den 18 april 2009 en polisanmälan om ett brott begånget samma datum (ärende K59179-09). Anmälan avsåg en händelse där däcken på deras bilar blivit sönderskurna. Brottet rubricerades som skadegörelse och förundersökning inleddes samma dag efter beslut av polisinspektören FF. Den 19 april 2009 upprättades en tilläggsanmälan i ärendet. En av målsägandena lämnade bl.a. in ett USB-minne som innehöll en film. Enligt målsäganden visade filmen hur den för brottet utpekade personen skar sönder däcken på målsägandens bil. Den 28 april 2009 lades ärendet i balans. Ärendet återupptogs den 7 juli samma år varefter handläggaren, polisinspektören GG, bl.a. höll förhör med målsägande och misstänkt. Den 18 september 2009 delgavs den misstänkte utredningen och den 22 september 2009 redovisades förundersökningen till åklagare. Förundersökningsprotokollet innehöll förutom ärende K59179-09 även ytterligare 12 anmälningar angående ofredande och skadegörelse. Den 2 november 2009 beslutade assistentåklagaren HH att inte väcka åtal. Beslutet överklagades. Den 24 mars 2010 beslutade vice överåklagaren CC vid Utvecklingscentrum i Malmö att förundersökningen avseende skadegörelse, K59179-09, skulle återupptas. Den 9 april 2010 skickade kammaråklagaren DD ett e-postmeddelande till utredaren GG. I meddelandet upplyste DD att han hade övertagit förundersökningsledningen och att det i beslutet från Utvecklingscentrum i Malmö angetts vilka förundersökningsåtgärder som skulle vidtas. DD skrev vidare att han skickade beslutet med internpost till GG och att de båda skulle ha kontakt efter det att GG tagit del av vad som angetts i beslutet. GG var registrerad som handläggare i ärendet mellan den 30 april och den 14 juni 2010. Den 30 juni 2010 skickade DD en påminnelse, rubricerad Påminnelse 1, ställd till den utredare som då var handläggare i ärendet. Av påminnelsen framgår att det då hade gått tre månader sedan direktiv lämnades eller någon utredningsåtgärd senast vidtogs i ärendet. I påminnelsen önskade DD samtidigt besked om när utredningsåtgärder kunde väntas vidtas i ärendet. Den 16 september 2010 skickade DD en ny påminnelse i ärendet, Påminnelse 2, denna gång ställd ”till utredaren och utredningsbefäl Göteborg City”.

text: Såvitt framkommit besvarades varken den första eller andra påminnelsen. Det vidtogs inga utredningsåtgärder i den återupptagna förundersökningen förrän i november 2010. Den 23 november 2010 ajourfördes JJ som ny handläggare och av anteckningar som hon förde i ärendet framgår att hon mellan den 23 november och den 30 november 2010 försökte få kontakt med målsägandena och lämnade meddelade på en av målsägandenas telefonsvarare. Den 3 december 2010 höll biträdande handläggaren KK ett målsägandeförhör med den kvinnliga målsäganden.

text: KK upprättade samma dag en promemoria i ärendet. I januari 2011 hade JJ förevisat den ovan nämnda filmen för den kvinnliga målsäganden och ett vittne. I samband med detta hölls förhör med målsäganden och vittnet. I ärendet finns vidare antecknat att JJ under en tid sökte målsäganden AA på telefon utan att få kontakt. Den 2 mars 2011 ajourfördes LL som ny handläggare i ärendet. Den 3 april 2011 mottog chefen för polisområde Storgöteborg en påminnelse från avdelningschefen MM vid Göteborgs åklagarkammare. I påminnelsen, som rubricerades Påminnelse 4, önskade avdelningschefen besked om vilka åtgärder som Polismyndigheten avsåg att vidta för att förundersökningen skulle kunna slutföras i ärendet. Påminnelsen hänvisade till fel diarienummer i Polismyndigheten och det krävdes viss efterforskning av polisområdet innan den kunde hänföras till rätt ärende. I Påminnelse 4 fanns inget antecknat om förestående preskription. Till Påminnelse 4 bifogades bl.a. en påminnelse från kammaråklagaren DD rubricerad Påminnelse 3. Påminnelse 3 hade samma Åklagarmyndighetens diarienummer som den första och andra påminnelsen i nu aktuellt ärende, men var ställd till utredningsbefälet vid en annan polisenhet i polisområdet och hänvisade till ett annat diarienummer i Polismyndigheten än K59179-09. Varken vid tidpunkten för polisområdets mottagande av Påminnelse 4 eller senare har det kunnat utredas om Påminnelse 3 över huvud taget hade nått ansvarig handläggare eller ansvarigt utredningsbefäl för det aktuella ärendet, K59179-09. Den 26 april 2011, dvs. efter det att preskription hade inträtt, lämnade chefen för polisområde Storgöteborg skriftligt svar till avdelningschefen MM ang. påminnelsen i ärendet. I svaret angavs att det aktuella ärendet då handlades av LL vid utredningsenheten, att det återstod att höra ett vittne samt att det hade varit vissa svårigheter att få tag i vittnet. I svaret angavs också att ledningen för utredningsenheten var underrättade om att se till att ärendet handlades omgående. [---] Den 10 juni 2011 överlämnade LL utredningen till kammaråklagaren DD för beslut. Efter en redogörelse för den rättsliga regleringen på området redovisade polismyndigheten följande bedömning. Såvitt avser tiden efter vice överåklagaren CC:s beslut att återuppta förundersökningen vidtogs inte några utredningsåtgärder i ärendet förrän i november 2010. Det kan också konstateras att brottet som utredningen avsåg preskriberades den 18 april 2011. Vid den tidpunkten hade polisområdet mottagit i vart fall tre skriftliga påminnelser i ärendet. Det var emellertid först sedan påminnelsen från avdelningschefen vid Göteborgs åklagarkammare inkom i april 2011 som det med visshet kan sägas att en påminnelse diariefördes och besvarades. Det kan i det sammanhanget noteras att den sista påminnelsen skickades från Åklagarmyndigheten mindre än tre veckor innan brottet preskriberades, dock utan att det påpekades någonting om preskription i påminnelsen. Naturligtvis borde åtgärder ha vidtagits i polisområdet senast efter den andra påminnelsen i ärendet. Det har inte framkommit någon godtagbar förklaring till varför så inte har skett. Polisområdet genomgår sedan år 2009 en omfattande omorganisation av utredningsverksamheten. Som ett led i omorganisationen har ledningsstrukturen förändrats och ett flertal befattningar har tillsatts i polisområdet för att förbättra ledning och uppföljning av verksamheten. Därutöver har det ovan nämnda beslutet i myndighetens utredningsråd gällande bevakning av påminnelser från åklagare varit en särskild åtgärd i syfte att åstadkomma kortare handläggningstider och förhindra att det skyndsamhetskrav som gäller enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket

text: RB inte följs. Trots dessa åtgärder måste myndigheten nu konstatera att den aktuella brottsutredningen inte har slutförts innan preskription inträtt. Skyndsamhetskravet enligt RB har åsidosatts i polisområdets handläggning av ärendet och det inträffade är naturligtvis inte acceptabelt. Polisområde Storgöteborg kommer nu att särskilt se över hur befattningshavare på polisområdets stab ska involveras för bevakning och uppföljning i pågående

text: förundersökningar i polisområdet redan efter andra påminnelsen från åklagare. Polismyndigheten tillsätter också en särskild utredare i myndigheten för att se över rutinerna för hur påminnelser från åklagare hanteras i Polismyndigheten i stort. Översynen kommer att genomföras i samråd med Åklagarmyndigheten och innefatta förslag till åtgärder som erfordras för att undvika liknande situationer i framtiden. AA yttrade sig över remissvaret. Han ifrågasatte bl.a. att han skulle ha varit svår att få tag på. Han hade ett publikt arbete där det ingick att vara anträffbar. Polisens påstående att han inte gått att nå verkade därför väldigt konstigt.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Om det inte längre finns skäl att fullfölja den ska den läggas ned. (Se

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: .) Förundersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet, och ska bl.a. se till att utredningen bedrivs effektivt samt ge den som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen).

text: När förundersökningen leds av en åklagare är polismyndigheten, under förutsättning att den har erforderliga resurser, skyldig att biträda vid utredningen. Åklagaren styr därvid arbetet genom direktiv till polismyndigheten, jfr

text: 23 kap. 3 § andra stycket rättegångsbalken

text: . Polismyndigheten ska se till att de utredningsdirektiv som åklagaren ger leder till adekvata åtgärder. Ansvaret för att polismyndigheten fullgör dessa skyldigheter åvilar myndigheten som sådan, ytterst dess ledning. (Jfr JO:s beslut 2011-08-24, dnr 4217-2010.)

text: Sedan förundersökningen angående skadegörelse den 18 april 2009 återupptagits, gav förundersökningsledaren den 9 april 2010 polismyndigheten direktiv för den fortsatta utredningen. Trots upprepade påminnelser från förundersökningsledaren tog det över ett halvår innan polismyndigheten i november 2010 vidtog någon åtgärd. I stället för att därefter skyndsamt slutföra utredningen bedrevs arbetet på ett så bristfälligt sätt att brottet var preskriberat när förundersökningen slutligen redovisades till åklagaren.

text: Även om det hade varit på sin plats att från åklagarens sida påminna om preskriptionstiden faller huvudansvaret för att brottet inte utreddes i enlighet med

text: rättegångsbalkens

text: skyndsamhetskrav på polismyndigheten, särskilt med beaktande av de upprepade påminnelser som utfärdades från förundersökningsledningen. Det är därför Polismyndigheten i Västra Götaland som ska kritiseras för att AA:s anmälan inte blev utredd på det sätt som denne haft rätt att kräva.

text: Anspråk på skadestånd i anledning av försummelser av brottsutredande myndigheter kan prövas av Justitiekanslern.


avgjordAv: Jan Pennlöv

title: Kritik mot en försäkringskassa för fel som uppstått med anledning av att en akt i ett arbetsskadeärende inte kunnat återfinnas och heller inte efterforskats

text: I en anmälan mot Stockholms läns allmänna försäkringskassa klagade AA, som ombud för BB, på försäkringskassans handläggning av hennes arbetsskadeärende. Han anförde bl.a. följande. Han skrev till försäkringskassan i februari 1997 och påminde kassan om ett yrkande om livränta för förlorad arbetsförtjänst. Han påminde ånyo försäkringskassan om ärendet i juni 1997, i december 1997 och i januari 1998 utan att få något besked. I slutet av januari 1998 fick han svar från försäkringskassan att ärendet var under utredning och att kommunicering skulle ske de närmaste månaderna. Eftersom han inget hörde påminde han försäkringskassan på nytt i april och i maj 1998.

text: I ett inhämtat yttrande över anmälan anförde försäkringskassan genom direktören CC bl.a. följande.

text: Yttrande

text: Enligt

text: 4 § förvaltningslagen

text: skall frågor av enskilda besvaras så snart som möjligt. Försäkringskassan är skyldig att lämna någon form av svar. Svaret får inte heller dröja längre än nödvändigt. Enligt

text: 7 § förvaltningslagen

text: skall varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Enligt lokalkontorets redogörelse har handläggaren lagt ombudet AA:s skrivelser åt sidan då hon inte kunde hitta arbetsskadeakten. Handläggaren säger vidare att hon inte visste att akten var hos länsrätten. Akten skall dock enligt handlingarna [ha] återkommit till försäkringskassan den 15 maj 1998. Någon åtgärd för att besvara skrivelserna eller hitta akten har inte vidtagits förrän i oktober 1998. Lokalkontoret har emellertid inte funnit akten. Det föreligger allvarliga brister i försäkringskassans handläggning av BB:s arbetsskadeärenden. – – –

text: AA tog del av remissvaret.

text: I sitt beslut den 4 november 1999 anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande.

text: Av försäkringskassans remissvar framgår att det förevarit flera allvarliga fel i kassans handläggning av BB:s arbetsskadeärende. Försäkringskassan har underlåtit att fatta beslut med anledning av BB:s begäran om livränta för förlorad arbetsförtjänst. Försäkringskassan har också underlåtit att besvara ett flertal förfrågningar om ärendet från hennes ombud AA. Enligt försäkringskassan finns det flera orsaker till detta, såsom att kassan inte kunnat hitta arbetsskadeakten och tidsbrist hos handläggaren. Jag finner det utomordentligt anmärkningsvärt att handläggaren bara lagt AA:s förfrågningar åt sidan utan att uppenbarligen ens göra allvarliga försök att leta efter akten. Om inte annat borde AA:s många påminnelser ha fått försäkringskassan att reagera så att kassan, om akten inte kunde återfinnas, kunde ha börjat rekonstruera den.

text: Försäkringskassan har inte heller verkställt länsrättens dom på grund av att handläggaren inte visste att domen och akten återkommit från länsrätten. Även detta är ytterst anmärkningsvärt. Sammantaget tyder kassans förklaringar på att det förelegat stora brister i försäkringskassans bevakningsrutiner. Försäkringskassan förtjänar således mycket allvarlig kritik för sin handläggning av ärendet.


title: Fråga om en socialnämnd var skyldig att kommunicera ett läkarutlåtande som kom in till nämnden i ett LVU-ärende efter att länsrätten hade hållit förhandling i målet angående vård enligt LVU

text: Ordföranden i Vårby kommundelsnämnd i Huddinge kommun beslutade den 13 januari 2000 med stöd av

text: 6 §

text: LVU att AA, som är född 1999, omedelbart skulle omhändertas. Beslutet fastställdes av länsrätten.

text: Vårby kommundelsnämnd ansökte den 9 februari 2000 hos Länsrätten i Stockholms län om att AA skulle beredas vård enligt LVU. Som grund för ansökan anförde nämnden att det förelåg en påtaglig risk för att hans hälsa och utveckling skulle skadas på grund av brister i omsorgen och att det inte heller förelåg något samtycke till behövlig vård. De påstådda bristerna i omsorgen hade sin grund i moderns, BB, psykiska sjukdom.

text: Länsrätten höll muntlig förhandling i målet den 18 februari 2000.

text: I en dom den 7 mars 2000 förordnade länsrätten bl.a. att AA skulle beredas vård med stöd av 1 och 2 §§ LVU. Beslutet om vård skulle gälla omedelbart. BB överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i Stockholm. I en dom den 5 maj 2000 upphävde kammarrätten länsrättens dom.

text: Advokaten CC, som företrätt AA:s mor i LVU-målet, klagade i en anmälan till JO på Vårby kommundelsnämnd. Hon anförde därvid bl.a. följande.

text: Socialsekreterare DD, Vårby kommundelsförvaltning, Huddinge kommun, har 000207 begärt att t.f. biträdande överläkare EE, Huddinge psykiatriska öppenvårdsmottagning skulle yttra sig över ”vilka effekter det kan få för ett barn att vara tillsammans med en psykiskt sjuk mamma”. Intyget, som är dagtecknat 2000-02-12, har varken kommunicerats med BB eller ingivits till länsrätten. BB har ej heller beretts tillfälle att framföra synpunkter på intyget. CC hemställde att JO skulle utreda om underlåtenheten att kommunicera läkarintyget stred mot lag eller annan författning eller annars var felaktigt eller olämpligt.

text: Till sin anmälan fogade CC en kopia av det aktuella läkarintyget.

text: Vårby kommundelsnämnd anförde i ett yttrande över anmälan i huvudsak följande.

text: Saken

text: I en utredning om barnet AA har kommundelsförvaltningen begärt in journalanteckningar från Huddinge psykiatriska öppenvårdsmottagning. Förutom detta begärde utredaren DD att den ansvariga läkaren EE skulle utfärda en skriftlig bedömning av moderns psykiska tillstånd. Begäran hade utformningen att ansvarig läkare skulle göra en bedömning av ”vilka effekter det kan få för ett barn att vara tillsammans med en psykisk sjuk mamma”. Intyget hade begärts vid flera tillfällen efter den 31 januari 2000. Läkaren lovade att inkomma med intyget senast den 14 februari. Modern hade den 7 februari varit på sitt första besök hos den ansvarige läkaren. Efter att nämnden gjort en ansökan om vård för AA, hade länsrätten muntlig förhandling den 18 februari 2000. Intyget inkom till nämnden den 25 februari 2000. Länsrätten beslöt i dom den 7 mars 2000 att AA skulle beredas vård, medan kammarrätten den 5 maj 2000 ansåg att modern inte brustit i omsorg om AA och därför upphävde länsrättens dom om vård.

text: Yttrande

text: Vid den muntliga förhandlingen i länsrätten påtalade kommundelsnämnden att det önskade intyget inte hade inkommit i tid. Länsrätten uttalade inte, att man önskade intyget om det kom in vid ett senare tillfälle. Eftersom intyget inte låg till grund för nämndens ansökan, kommunicerades det inte med modern. I kommundelsnämndens yttrande till kammarrätten ingick intyget som en bilaga. I kammarrätten ingick det i beslutsunderlaget. Nämndens ansökan grundades på moderns psykiska sjukdom och på grund därav bristande omsorgsförmåga. Läkarintyget anger att modern fungerar på en acceptabel nivå så länge hon respekterar behandlingsplaneringen i form av psykofarmaka och regelbundna stödsamtal. Det framgår också att rehabiliteringsförsök har misslyckats och att modern sedan 1997 saknar arbete. Läkaren hänvisar till att ”pat:s förutsättningar till psykisk tillfrisknad och därmed att klara vårdnaden om barnen är mycket större om hon får möjlighet att visa att hon är kapabel att ta hand om sina barn. Att placera barnet/barnen utanför hemmet ökar markant risken för institutionaliserad psykisk vård och social utslagning för pat:s del”. Någon bedömning av risken för barnet har inte gjorts. Kommundelsnämnden har för sin del funnit, att länsrätten har informerats om att intyget begärts, men att länsrätten funnit att det material som presenterats har varit tillräckligt för att kunna döma i frågan. Kommundelsnämnden hemställer att anmälan lämnas utan åtgärd.

text: CC bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 7 maj 2002 anförde JO André följande.

text: Enligt

text: 17 § förvaltningslagen (1986:223)

text: får ett ärende som regel inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Denna bestämmelse tar sikte på beredningen av ett ärende inför att myndigheten skall fatta ett beslut. Bestämmelsen har således inte betydelse i förevarande fall eftersom det aktuella läkarutlåtandet kom in till nämnden efter det att nämnden hade beslutat om att hos länsrätten ansöka om vård enligt LVU.

text: Att kommunikationsskyldighet inte föreligger enligt

text: 17 §

text: FL innebär inte att socialnämnden kan förhålla sig passiv när det till nämnden under en pågående process angående vård enligt LVU kommer in ett läkarintyg eller andra uppgifter. Uppgifterna kan nämligen ha betydelse för bedömningen av frågan om vård. I första hand har nämnden att ta ställning till om de nya uppgifterna kan t.ex. föranleda nämnden att återkalla sin ansökan om vård. Även om nämnden med beaktande av de nya uppgifterna finner att ansökan om vård skall vidhållas, kan uppgifterna vara sådana att det likväl finns skäl att upplysa domstolen om dem. Det kan i många fall vara lämpligt att nämnden samråder med vårdnadshavaren eller dennes ombud i frågan. Det går dock inte att ange några preciserade riktlinjer för hur en socialnämnd skall agera i detta hänseende. Det måste bli en bedömning av förhållandena i det enskilda fallet.

text: I det aktuella intyget fanns uppgifter om bl.a. vårdnadshavarens psykiska sjukdom och kontakt med den psykiatriska kliniken vid Huddinge sjukhus. Enligt intyget hade patienten ” … fungerat utifrån diagnosen på ett acceptabelt nivå inklusive relation till sina barn så länge hon har respekterat behandlingsplanering i form av psykofarmaka och regelbundna stödsamtal”. I intyget anfördes vidare bl.a. följande.

text: För att svara på socialsekreterare DD:s fråga om vilka effekter det kan få för ett barn att leva tillsammans med psykiskt sjuk mor riskerar man att hamna i allmänna spekulativa resonemang vilket bör man undvika vid enskilda ärenden. Jag vill påpeka att varken jag eller någon annan av nuvarande personal på mottagning har personlig kännedom om denna pat. För att kunna få en uppfattning baserad på så objektiva fakta som möjligt om hur barnen, som är föremål för utredning, mår fysiskt och psykiskt, som ett indirekt mått på mammans förmåga att ta hand om dessa, rekommenderar undertecknad att utlåtande begärs från Barnavårdscentral resp PBU. Dessa vårdinstanser, om jag förstår rätt, har haft möjligheten att träffa barnen och också mamman. Som framgår av det anförda grundades läkarintyget på journalanteckningar som förts vid den psykiatriska kliniken vid Huddinge sjukhus. Uppgifterna får antas ha varit kända för nämnden eftersom nämnden i LVU-målet hade tagit del av sjukhusets journal beträffande vårdnadshavaren. Härutöver innehöll intyget inte annat än vissa mer allmänna överväganden rörande moderns omsorgsförmåga. Kommundelsnämnden, som var den part som hade begärt intyget, har uppenbarligen inte för egen del ansett det vara erforderligt att åberopa det i länsrätten. Däremot fogades intyget till nämndens yttrande till kammarrätten där intyget, som åberopades av motparten, ingick i domstolens beslutsunderlag. I vad mån intyget, som citerades i kammarrättens dom, hade betydelse för utgången där är dock oklart. Enligt min mening var innehållet i intyget sådant att kommundelsnämnden i vart fall inte kan klandras för att intyget inte gavs in till länsrätten. Däremot anser jag att nämnden borde ha informerat vårdnadshavarens ombud om att intyget hade kommit in till nämnden. För den underlåtenheten kan nämnden inte undgå kritik.


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord: Anstalt Jäv

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Kumla, för att en tjänsteman trots ett jävsförhållande har utfört administrativa uppgifter i förhållande till en intagen

sammanfattning: En tjänsteman har på grund av jäv inte deltagit i beslutsfattande avseende en intagen. Tjänstemannen har emellertid registrerat besluten i Kriminalvårdens klientadministrativa system, med den följden att hennes namn har angetts i anslutning till besluten. I beslutet uttalas att det kan vara svårt för en enskild att skilja mellan beslutsfattande och administrativa åtgärder. Det finns således en betydande risk för att den som har registrerat beslutet även förknippas med beslutsfattandet. Även om en myndighet inte har agerat på ett partiskt sätt, är det nog så bekymmersamt att det i den enskildes ögon finns förhållanden som gör att opartiskheten går att ifrågasätta. Kriminalvården kritiseras för att tjänstemannen, trots jävsförhållandet, har utfört arbetsuppgifter som berört den intagne.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 28 maj 2013, anförde AA bl.a. följande. Han har varit placerad på säkerhetsavdelningen i anstalten Kumla. Under samma tid som han var placerad på avdelningen arbetade en tidigare anställd till honom, BB, där. BB har gjort sig skyldig till brottslig handling mot honom under åren 1984- 1985. I ett yttrande den 18 juni 2012 till Förvaltningsrätten i Karlstad uppgav kriminalvårdsinspektören CC att samtlig personal på avdelningen informerats om hans tidigare relation med BB. Däremot valde CC att, efter att ha uppmanats av BB till detta, hemlighålla BB:s närvaro för honom. I sitt yttrande uppgav vidare CC att BB inte har utfört några arbetsuppgifter i förhållande till honom. Vid en kontroll av ett utdrag från Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) har det emellertid visat sig att denna uppgift var felaktig och i april 2012 har BB upprättat ett antal dagboksanteckningar avseende honom. CC har således gjort sig skyldig till osant intygande när hon påstår att BB inte har utfört arbetsuppgifter som har koppling till honom. Därtill har CC i en konsekvensanalys felaktigt angett att BB var en nära vän till hans familj och utelämnat att denna missbrukat hans förtroende. Därtill är yttrandet felaktigt daterat. Kriminalvårdens säkerhetschef DD har i ett yttrande till Förvaltningsrätten i Karlstad uppgett att det är information från den personal som finns närmast de intagna, som ligger till grund för de månatliga omprövningsbesluten avseende placeringen på säkerhetsavdelningen. Med beaktande härav

text: och BB:s närvaro på avdelningen ifrågasätter han att han har bedömts på ett korrekt sätt i samband med de omprövningar som har skett.

text: Till anmälan var bifogat CC:s yttrande och konsekvensanalys, utdrag från KLAS avseende AA och ett yttrande från säkerhetschefen DD.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region Mitt, genom regionchefen EE, följande.

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter om sakförhållandena har inhämtats från anstalten Kumla. Information har även inhämtats från Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS). Genom utredningen har sammanfattningsvis följande framkommit. AA ankom till anstalten Kumlas säkerhetsenhet den 30 november 2010. I samband med att anstalten fick kännedom om AA skulle placeras där informerade BB sin närmaste chef, kriminalvårdinspektören CC, om sin tidigare bekantskap med AA. Anstalten gjorde då en konsekvensanalys för att utesluta att denna omständighet skulle leda till en jävssituation eller andra brister i säkerhetshänseende vilket skulle kunna medföra behov av tillfällig omplacering av BB. I analysen drogs slutsatsen att det inte förelåg några sådana risker och att åtgärder kunde vidtas så att BB inte kom i kontakt med AA. Konsekvensanalysens datering på första sidan, 2010-11-18, är korrekt. CC kan inte se någon förklaring till att ett felaktigt datum angivits på sidan 2 i dokumentet. Möjligtvis kan den härröra från en äldre dokumentmall och att datumet på grund av ett förbiseende endast har ändrats på första sidan i dokumentet. Under AA:s placering på avdelningen, vilken varade fram till den 21 maj 2012 då AA omplacerades till anstalten Hall, deltog BB inte i några åtgärder som vidtogs avseende AA. Hon tjänstgjorde enbart på övriga tre avdelningar på säkerhetsenheten. Hon bidrog därmed inte heller med uppgifter om AA inför omprövningar av beslut om placering i säkerhetsenhet, eller var på annat sätt delaktig i handläggningen av dessa ärenden. I mars 2012 fick BB uppdrag att hjälpa till som administratör på säkerhetsenheten. I det uppdraget ingår att journalföra uppgifter i det klientadministrativa systemet (KLAS). Hon kom då att journalföra uppgifter även avseende AA. Hon deltog dock aldrig i handläggningen av de ärenden som hon journalförde. Frågan om AA:s placering i säkerhetsavdelning prövades bland annat i Förvaltningsrätten i Karlstad, som i dom den 26 september 2012 avslog AA:s överklagande. AA framförde i målet invändningar om jäv avseende BB. AA har till JO gett in Kriminalvårdens yttrande i målet. I domen konstaterade förvaltningsrätten att den av AA såsom jävig utpekade personen inte hade varit involverad i handläggningen av omprövningsbeslutet.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, ska varje intagen bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Av 2 kap. 4 § FäL framgår att en intagen får placeras på en avdelning med särskild hög grad av övervakning och kontroll (säkerhetsavdelning) om 1. det finns en varaktig risk för att den intagne rymmer eller fritas och det kan antas att han eller hon är särskilt benägen att fortsätta allvarlig brottslig verksamhet, eller 2. det finns särskild anledning att anta att det behövs för att hindra den intagne från allvarlig brottslig verksamhet under vistelsen i anstalt.

text: Ett beslut om placering på en säkerhetsavdelning ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst en gång i månaden.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: AA har anfört att hans tidigare bekantskap med en personal vid säkerhetsenheten i anstalten Kumla har inverkat negativt på prövningen av hans placering i säkerhetsenhet. Det är givetvis av yttersta vikt att Kriminalvården i sin myndighetsutövning tillser att det inte uppstår misstanke om att beslutsfattare eller andra som deltar i handläggningen av ett ärende brister i objektivitet. När den tidigare bekantskapen mellan AA och BB blev känd för anstalten vidtogs omedelbart åtgärder för att tillse att BB inte var delaktig i ärendehandläggning avseende AA eller i övrigt hade någon kontakt med AA. Hon har under en kortare tid haft funktion som administratör för enheten, och har då enbart registrerat beslut som har fattats av annan personal. Hon har inte haft någon möjlighet att påverka utgången i de ärenden som har rört AA. Anstalten får därmed anses ha vidtagit nödvändiga åtgärder för att säkerställa att den tidigare bekantskapen inte på något sätt har haft inverkan på AA:s verkställighet. Att AA:s och BB:s uppgifter om omständigheterna kring deras bekantskap går isär ändrar inte denna bedömning. I den konsekvensanalys som gjordes inför AA:s placering i anstalten Kumla har genom ett misstag ett felaktigt datum angivits på dokumentets andra sida. Den felaktiga dateringen är olycklig, dock har inte annat framkommit än att det beror på ett enskilt misstag. Det har vidare inte framkommit något i utredningen av ärendet som talar för att dokumentet har upprättats vid en annan tidpunkt än den som anges på första sidan, det vill säga den 18 november 2010. AA:s påstående om att dokumentet upprättats långt tidigare tillbakavisas.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Utredningen visar att AA:s och BB:s tidigare relation medfört att den senare gjort bedömningen att hon var jävig i förhållande till AA. Vidare framgår att anstalten Kumla vidtog åtgärder med anledning av detta och att BB inte deltog i ärendehandläggningen avseende AA samt inte heller i övrigt hade kontakt med honom.

text: Kriminalvården har gjort bedömningen att dessa åtgärder har varit tillräckliga för att säkerställa att den tidigare relationen inte skulle ha någon inverkan på AA:s verkställighet. Jag saknar skäl att ifrågasätta detta. Trots de åtgärder som vidtagits, visar utredningen att BB fört in uppgifter i KLAS avseende AA vid fyra tillfällen. Det har rört sig om en rent administrativ åtgärd och BB har inte haft del i eventuellt beslutsfattande. Emellertid har hennes namn angetts i direkt anslutning till anteckningarna.

text: Trots att BB inte har haft någon del i besluten, kan det vara svårt för en person som inte är insatt i förhållandena att skilja mellan beslutsfattande och administrativa åtgärder. Det finns således en betydande risk för att den som har registrerat beslutet även förknippas med beslutsfattandet. Det kan i sin tur leda till att en myndighet ur den enskildes perspektiv inte framstår som opartisk. Även om en myndighet inte har agerat på ett partiskt sätt, är det nog så bekymmersamt att det i den enskildes ögon finns förhållanden som gör att opartiskheten går att ifrågasätta.

text: Mot denna bakgrund framstår det som både olyckligt och onödigt att BB har utfört administrativa uppgifter i förhållande till AA. Enligt min mening har det ålegat såväl CC som BB att säkerställa att den senare inte har utfört arbetsuppgifter som berört AA. Så har inte skett och denna brist i hanteringen, gör att Kriminalvården inte kan undgå kritik.

text: Med beaktande av vad som har framkommit i Kriminalvårdens remissvar saknar jag skäl att kommentera AA:s övriga klagomål mot anstalten. Jag konstaterar endast att utredningen inte ger anledning till kritik eller någon annan åtgärd.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Handläggningen av ett ärende rörande särskild förvaltning

text: Bakgrund

text: AA:s före detta hustru BB avled i november 2000. Enligt hennes testamente ärvde AA och BB:s två gemensamma barn, födda 1988 och 1990, hennes kvarlåtenskap, vilken skulle förvaltas av en särskild förvaltare. I första hand önskade BB enligt testamentet att CC skulle vara särskild förvaltare och om denna var förhindrad skulle överförmyndarnämnden i den kommun där barnen bor utse en annan särskild förvaltare. I testamentet angavs vidare att AA eller honom närstående inte på något sätt fick vara delaktig i förvaltningen eller utöva insyn i förvaltningen. CC åtog sig på vissa villkor uppdraget som särskild förvaltare och kom att fungera som sådan fram till våren 2004. Den 2 juni 2004 utsåg Överförmyndaren i Täby kommun advokaten DD till ny särskild förvaltare. AA är barnens förmyndare.

text: Anmälan m.m.

text: I en anmälan, som kom in till JO den 12 juli 2005, framförde AA ett flertal klagomål mot Överförmyndaren i Täby kommuns handläggning av hans barns ärende. Hans klagomål avsåg sammanfattningsvis följande.

text: 1. Den tidigare överförmyndaren gick med på CC:s önskan att få redovisa sin förvaltning även till honom på samma sätt som gäller för annan förvaltning av omyndigs medel. När EE övertog uppdraget som överförmyndare har han, enligt vad han uttalat till polisen i förhör, enbart haft uppgiften att mottaga den årliga redovisningen från den särskilda förvaltaren och vidarebefordra den till förmyndaren. Överenskommelsen med den tidigare överförmyndaren borde fortfarande gälla och om en förändring skett borde denna meddelats till förmyndaren, dvs. AA.

text: 2. Överförmyndaren har tagit ställning för CC i motsättningen mellan henne som särskild förvaltare och AA som förmyndare. Överförmyndaren har underlåtit att besvara hans skrivelser.

text: 3. Överförmyndaren misskrediterar och förtalar honom som person.

text: 4. Överförmyndaren agerade felaktigt då denne sommaren 2004 tillsatte en ny särskild förvaltare. Han kan inte fatta ett sådant beslut i sin egenskap

text: av överförmyndare och beslutet är därför inte juridiskt bindande. Överförmyndaren har dessutom agerat felaktigt vid tillsättningen av förvaltaren.

text: AA framförde även klagomål mot kommunstyrelsen. Dessa handlades i JO:s ärende dnr 4777-2005 och avgjordes den 21 december 2005.

text: AA skickade med ett stort antal bilagor till sin anmälan.

text: Utredning

text: I ärendet framkom att AA tidigare även vänt sig till Länsstyrelsen i Stockholms län med till viss del liknande klagomål. Länsstyrelsen fattade beslut i saken den 15 februari 2005. Av beslutet framgår bl.a. att länsstyrelsen inte fann att Överförmyndaren i Täby kommun gjort sig skyldig till några felaktigheter vid sin handläggning av den särskilda förvaltningen.

text: Genom utredningen framkom vidare att CC dömdes den 13 mars 2006 av Svea hovrätt för grov förskingring avseende de medel hon hade hand om i sin egenskap av särskild förvaltare och att domen har vunnit laga kraft.

text: Överförmyndaren i Täby kommun anmodades att yttra sig över anmälan. Överförmyndaren inkom med ett yttrande den 22 mars 2006 och besvarade AA:s klagomål enligt följande (vissa delar av yttrandet samt dess bilagor uteslutna här).

text: Bemötande av AA:s påståenden om felaktigheter

text: 1. Föregående överförmyndares brev den 13 februari 2002 till ”intressenterna” i dödsboet. När detta brev blev uppenbarat för mig frågade jag min företrädare om brevets innebörd och fick då klart för mig att det var en beskrivning av sakernas tillstånd, i akt och mening att komma vidare och få ett arvskifte till stånd, varefter förmyndare och särskild förvaltare skulle ha sina respektive lotter att förvalta. På särskild fråga om detta innebar att överförmyndaren, utan lagstöd, skulle granska en särskild förvaltning fick jag till svar att vid ankomst av redovisning från den särskilda förvaltaren så skulle den endast och omgående vidarebefordras till förmyndaren. Jag uppfattade det inte som att detta brev från överförmyndaren var en skrivelse som kunde ändra på vad som föreskrivits i testamentet, det vill säga att AA skulle tillföras rollen av en part som, i strid med testamentet, kunde göra överenskommelser om arvslotterna. Överförmyndaren har inte någon ”funktion” i detta ärende. Jag har hela tiden förhållit mig strikt till vad

text: föräldrabalken

text: stadgar om särskild förvaltning och eftersom jag inte uppfattat detta brev som en överenskommelse så har jag inte heller haft någon förändring att meddela till förmyndaren. Nu, några år senare och med facit i hand, kan jag tycka att testamentets uppdrag till överförmyndaren att utse en ny särskild förvaltare skulle ha genomförts när CC sade upp sig den första gången. 2. Överförmyndarens ställningstagande mellan AA och CC. AA påstår här i tre satser att jag skulle ha tagit ställning mellan honom och CC. Detta är förstås helt fel. Jag har endast

text: föräldrabalken

text: och i detta speciella fall ett uppdrag i testamente att rätta mig efter.

text: AA försöker via ett resonemang, enligt principen att den som inte är med honom måste vara emot honom, få överförmyndaren delaktig i ansvaret för en olycklig förskingring av en stor del av hans barns pengar. Vi vet dessutom nu att denna förskingring ägde rum strax efter det att CC, efter intressenternas, inklusive AA själv, begäran, hade återinträtt i sitt uppdrag som särskild förvaltare. Jag har inte givit CC något stöd för att lämna en undermålig redovisning och jag har, som ovan beskrivits, undvikit att ta ställning till redovisningens kvalitet. Överförmyndaren ska enligt lagen inte vara inblandad men har, genom AA:s idoga omsorger, blivit indragen i närheten av den särskilda förvaltningen i detta ärende. Avslutningen av den tredje satsen är speciell. Överförmyndarens skyldighet att under lagen utöva tillsyn över vissa förmyndares förvaltning av omyndigas medel, förvandlas ogenerat av AA till ett nytt ansvar över samma, kanske alla, omyndigas eventuella medel under särskild förvaltning. I ett fjärde stycke berör AA ytterligare yttranden som länsstyrelsen begärt in från överförmyndaren i sin tillsyn över detta ärende. Yttrandena bifogas som överförmyndarens bilagor 1 och 2. 3. Överförmyndaren svarar inte på AA:s skrivelser AA skriver av rätt från mitt yttrande till länsstyrelsen där jag vidgår att andra arbetsuppgifter förbrukade min tid, vilket länsstyrelsen i sitt beslut inte finner anledning att klandra mig för. Vad avser AA:s andra stycke vill jag framföra att min reaktion på polisens samtal var den, att eftersom jag själv inte hade funnit lagrum för överförmyndaren att entlediga en särskild förvaltare så kunde kanske dessa misstankar vara skäl för en avsättning. Jag känner inte till

text: brottsbalken

text: men jag var övertygad om att AA skulle ta brottsmisstanke till intäkt för att omgående stämma CC till avsättning från hennes uppdrag. 4. Överförmyndaren misskrediterar AA. Dessa citat finns alla, helt korrekt, i mitt yttrande till länsstyrelsen, AA:s bilaga 10, även om de här är återgivna litet lösryckta från sitt sammanhang. Det är inte fråga om misskreditering eller förtal från min sida. De första fyra citaten redovisar vad jag själv upplevt. AA uppträder myndigt och går till direkt angrepp. Han hänvisar gärna till lag men har inte alltid rätt. (Vår första kontakt bestod i att AA inledde med att förklara att jag hade som överförmyndare misskött mitt uppdrag genom att inte från CC redan ha krävt redovisning.) Vad avser det femte citatet så har jag inför mitt yttrande naturligtvis sökt information bakåt i den omfattande akt överförmyndaren förvarar över detta ärende. Därvid har jag funnit att AA genomgående har agerat kring dödsbo och kvarlåtenskap på ett sätt som står i tydlig motsats till de skrivningar testamentsgivaren har gjort. 5. Tillsättandet av ny särskild förvaltare Turerna kring tillsättandet finns beskrivna i mitt svar på länsstyrelsens tredje remiss i klagomålsärendet hos dem, överförmyndarens bilaga 1 med tillägg av underbilagorna överförmyndaren 1 a) och 1 b). Jag har tvärtemot AA den uppfattningen att vad en avliden har föreskrivit i ett testamente har mycket stark kraft och att lagstiftningen på allt sätt strävar efter att hänsyn ska tas till den sålunda avgivna sista viljan (

text: ÄB 11:1

text: ). Vad avser nullitetsfrågan och mitt svar den 30 september 2004 har jag ovan (sid. 5, p. 9–10) redan bemött detta. När det gäller vad den nya särskilda förvaltaren har att förvalta eller till vilket arvode detta ska ske så finns det inte någon föreskrift om detta i testamentet och det

text: är ju samma förhållande som har gällt för den nu ersatta CC. Överförmyndarens enda uppdrag var att vid vissa förhållanden utse en ny särskild förvaltare. AA:s avslutande fråga om ett, enligt hans mening, ofullständigt skrivet testamente ska drabba hans barn måste, tyvärr, besvaras med att så kan bli fallet. Testamentsgivarens val, och rättighet, att föreskriva särskild förvaltning innebär att hon därvid tar en risk, som alltså står henne fritt, genom att sådant förordnande undandrar de angivna tillgångarna från den kontroll som i övriga fall utövas under lagen av överförmyndarna. – – – AA, som gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret, kom in med flera kompletterande skrifter. Han framförde klagomål mot överförmyndarens fortsatta handläggning av ärendet och anförde bl.a. att DD under hösten 2006 avsagt sig uppdraget som särskild förvaltare men att någon ny förvaltare ännu i mars 2007 inte utsetts av överförmyndaren.

text: Muntliga upplysningar har inhämtats från Överförmyndaren i Täby kommun.

text: I beslut den 12 oktober 2007 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Som nämnts ovan framgår av utredningen att AA också har vänt sig till Länsstyrelsen i Stockholms län med klagomål och att länsstyrelsen den 15 februari 2005 fattade beslut i ärendet. JO:s uppgift är att granska att myndigheter följer lagar och andra författningar. Denna verksamhet är emellertid inte avsedd att ersätta den tillsyn och rättstillämpning som ankommer på andra. Det finns därför inte anledning för mig att vidta någon åtgärd vad gäller AA:s anmälan i de delar som är prövade av länsstyrelsen, dvs. främst vad som framförts under punkterna 1 och 3 i sammanfattningen av klagomålen ovan.

text: Vad avser AA:s klagomål under punkterna 2 och 4, dvs. att överförmyndaren skall ha tagit ställning för CC och emot AA i motsättningen dem emellan och att överförmyndaren misskrediterat och förtalat honom som person, har överförmyndaren bemött och tillbakavisat dessa påståenden. Jag finner det inte meningsfullt att utreda saken ytterligare. Vad gäller AA:s klagomål under punkten 5 och i de senare skrifterna, dvs. överförmyndarens agerande vid tillsättandet av en ny särskild förvaltare under sommaren 2004 och handläggningen av ärendet därefter, vill jag anföra följande. Enligt

text: 12 kap. 1 § föräldrabalken

text: kan i ett testamente föreskrivas att viss egendom skall stå under förvaltning av någon annan än förmyndaren, utan bestämmanderätt för förmyndaren och med angivande av vem som skall utöva förvaltningen (särskild förvaltning). Är särskild förvaltning anordnad, skall den som utövar förvaltningen årligen lämna redovisning över förvaltningen till förmyndaren. I

text: 16 kap. 1 § föräldrabalken

text: regleras överförmyndarens tillsynsansvar. Där framgår att överförmyndaren skall utöva tillsyn över förmyndares, gode mäns och förvaltares verksamhet. Det ankommer således inte på överförmyndaren att utöva tillsyn över den särskilde förvaltarens verksamhet (

text: prop. 1993/94:251 s. 139

text: f.).

text: Av ovanstående följer att det inte ingår i överförmyndarens uppgifter att utse en särskild förvaltare för att förvalta viss egendom. Överförmyndarens åtgärd i detta ärende att, då den i testamentet anvisade särskilda förvaltaren inte längre kunde fullgöra sitt uppdrag, utse en ny särskild förvaltare var emellertid i enlighet med testators vilja enligt testamentet och har inte heller ifrågasatts av de domstolar där ärendet varit aktuellt (se Södra Roslags tingsrätts beslut den 28 juni 2004 i Ä 2112- 04, fastställt av Svea Hovrätt den 16 juli 2004 i ÖÄ 5588-04). Åtgärden får närmast ses som ett utslag av serviceskyldigheten enligt

text: förvaltningslagen

text: . Det kan i sammanhanget noteras att överförmyndarens beslut felaktigt tillfogats en överklagandehänvisning. Av AA:s anmälan framgår att det finns andra uppfattningar om riktigheten av överförmyndarens beslut. Jag finner dock inte anledning att rikta någon kritik mot överförmyndaren eller göra något ytterligare uttalande i anledning av beslutet. Inte heller överförmyndarens fortsatta handläggning av ärendet föranleder någon kritik från min sida.

text: Vad AA i övrigt har anfört föranleder ingen åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Jag vill tillägga följande. Upphovet till de allvarliga händelser som förekommit i detta ärende är BB:s testamentariska förordnande om särskild förvaltning av viss egendom som skulle tillfalla hennes och AA:s två gemensamma barn. Genom detta förordnande kom BB – måhända oavsiktligt – att såvitt avsåg den egendomen avstå från tillämpningen av det regelsystem i

text: föräldrabalken

text: som syftar till att ta till vara omyndiga barns rätt och skydda deras tillgångar. Detta är emellertid inget som överförmyndaren kan lastas för. Jag har dock förståelse för den frustration AA ger uttryck för i sin anmälan till JO.