title: Kritik mot Kriminalvården, frivården Södertörn, för handläggningen av en personutredning

sammanfattning: På begäran av hovrätten genomfördes en personutredning gällande en person som hade dömts till fängelse i tingsrätten. Under målets handläggning i tingsrätten hade frivården lämnat två yttranden. Syftet med att hovrätten beslutade att inhämta ett tredje yttrande från frivården var att utreda förutsättningarna för kontraktsvård. Trots detta beslutade frivården att avsluta kontraktsvårdsutredningen utan att lämna något förslag till särskild behandlingsplan. JO är kritisk till att frivården avslutade utredningen med hänvisning till det straffvärde som tingsrätten hade funnit att brottsligheten hade. Enligt JO kan det förhållandet att hovrätten begärde ytterligare en kontraktsvårdsutredning inte tolkas på annat sätt än att hovrätten inte uteslöt möjligheten att döma till en sådan påföljd. Eftersom kontraktsvårdsutredningen avbröts bedömde personutredaren att det saknades anledning att redogöra för kontakten med socialtjänsten i yttrandets utredningsdel. Anteckningarna avseende kontakten med socialtjänsten sparades inte heller. Eftersom gallringen av underlaget till yttrandet verkar ha gjorts i enlighet med Kriminalvårdens dokumenthanteringsplan avseende personutredning och frivård finner JO inte anledning att kritisera frivården för avsaknaden av dokumentation. JO uttalar dock att utredningsåtgärder kan behöva dokumenteras på ett tydligt sätt även när en kontraktsvårdsutredning avslutas utan att frivården lämnar ett förslag till särskild behandlingsplan. JO har därför för avsikt att följa upp Kriminalvårdens överväganden rörande behovet av ändrade föreskrifter avseende dokumentation.

text: Bakgrund

text: I en anmälan som kom in till JO den 1 oktober 2013 klagade AA på hur en frivårdsinspektör vid Kriminalvården, frivården Södertörn, agerat när hon gjorde en personutredning och lämnade två yttranden till Solna tingsrätt enligt lagen (

text: ) om särskild personutredning i brottmål, m.m., LPu. Bakgrunden till klagomålen var att frivården Södertörn på begäran av Solna tingsrätt hade genomfört en personutredning gällande AA – som stod åtalad för brott – i syfte att utreda förutsättningarna för s.k. kontraktsvård. I frivårdens första yttrande anfördes bl.a. att AA inte hade behov av en så ingripande behandling som placering på behandlingshem. AA:s försvarare uppmärksammade tingsrätten på att det fanns en rad allvarliga fel i yttrandet. Tingsrätten begärde då att frivården skulle göra en ny bedömning i påföljdsfrågan efter nya

text: kontakter med AA:s hemkommun. Det andra yttrandet skrevs av samma handläggare som det första och utmynnade i samma slutsats.

text: I ett beslut den 3 september 2014 (JO:s dnr 5436-2013) konstaterade dåvarande chefsJO Elisabet Fura att det fanns motstridiga uppgifter i det första yttrandet och att yttrandet i viss utsträckning var missvisande. ChefsJO uttalade också att det, mot bakgrund av förhållandena i det aktuella fallet, hade varit lämpligare att låta någon annan tjänsteman göra den kompletterande utredningen och skriva det nya yttrandet. ChefsJO uttalade även att det var anmärkningsvärt att möjligheten att få den misstänktes hemkommun att bekosta en behandling för spelmissbruk inte hade utretts uttömmande. Frivården kritiserades även för brister i dokumentationen av utredningsåtgärder som hade vidtagits under personutredningen.

text: I en dom den 18 oktober 2013 dömde Solna tingsrätt AA till fängelse i två år och tre månader. I påföljdsdelen redogjorde tingsrätten bl.a. för innehållet i frivårdens båda yttranden. Tingsrätten fann att straffvärdet för de gärningar AA skulle dömas för uppgick till tre års fängelse. Efter att ha tagit hänsyn till omständigheter som enligt

text: 29 kap.

text: brottsbalken

text: påverkar straffvärdet i förmildrande riktning fann dock tingsrätten att fängelsestraffet skulle begränsas till två år och tre månader. Påföljden bestämdes till fängelse med hänvisning till presumtionen att ett fängelsestraff ska dömas ut om brottsligheten har ett straffvärde som motsvarar eller överstiger ett års fängelse.

text: Sedan AA överklagat tingsrättens dom beslutade Svea hovrätt att inhämta ytterligare ett yttrande från frivården avseende förutsättningarna för kontraktsvård.

text: Den 28 augusti 2014 lämnade frivården sitt tredje yttrande gällande AA. Av yttrandet till hovrätten framgår bl.a. följande:

text: Frivården har utrett förutsättningarna för ett förslag på skyddstillsyn med särskild behandlingsplan, så kallad kontraktsvård. [AA:s] vårdbehov bedöms i dagsläget kunna tillgodoses genom öppenvårdsinsatser avseende psykisk ohälsa och spelmissbruk. [– – – ] Sammantaget bedöms den relevanta insatsen som jämförelsevis mindre ingripande. De nu aktuella brotten har ett straffvärde, bedömt utifrån tingsrättens dom, som överskrider vad som normalt anses vara den övre gränsen för när kontraktsvård kan komma ifråga som påföljdsalternativ. Mot bakgrund av detta har frivården beslutat att avsluta kontraktsvårdsutredningen utan förslag på behandlingsplan. Av frivårdens utredning framgår bl.a. att det behandlingshem med särskild inriktning mot spelmissbruk som AA tidigare hade besökt hade lagt ned sin verksamhet. De mest kvalificerade insatserna mot spelmissbruk erbjöds vid tidpunkten för yttrandet istället inom ramen för öppenvård.

text: Vidare framgår att frivården varit i kontakt med socialtjänsten i AA:s hemkommun för att utröna förutsättningarna för samverkan kring kontraktsvård. Mot bakgrund av frivårdens inställning i påföljdsfrågan redogjordes dock inte närmare för vad som framkommit.

text: I en dom den 15 september 2014 bestämde Svea hovrätt påföljden till skyddstillsyn förenad med fängelse i tre månader. I påföljdsdelen redogjorde hovrätten för innehållet i frivårdens yttrande. Hovrätten ansåg att straffvärdet motsvarade fängelse ett år och sex månader, efter beaktande av vissa förmildrande omständigheter. Hovrätten konstaterade vidare att AA hade ett påtagligt vårdbehov men att en skyddstillsyn med en särskild föreskrift om vård inte kunde anses vara en tillräckligt ingripande påföljd med hänsyn till gärningens straffvärde. Enligt hovrätten gjorde inte straffvärdet i sig att det var uteslutet att döma till skyddstillsyn förenad med en särskild behandlingsplan. Hovrätten konstaterade dock att det saknades möjlighet att döma AA till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan eftersom frivården inte hade föreslagit någon sådan.

text: Nu aktuell anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 8 april 2015 klagade AA på nytt på Kriminalvårdens, frivården Södertörn, handläggning av personutredningen gällande honom. Han anförde i huvudsak följande:

text: Fram till dess att JO uttalade kritik mot Kriminalvården vidhöll myndigheten att inga fel hade begåtts och att myndighetens bedömning – att han inte var i behov av en så ingripande behandling som placering på behandlingshem – stod fast. Den tredje personutredningen, som begärdes av Svea hovrätt, skiljer sig från de två tidigare bl.a. på det sättet att frivården i det tredje yttrandet ansåg att han hade ett påtagligt vårdbehov.

text: Han ifrågasätter Kriminalvårdens hantering av honom och hans ärende som helhet. Avsaknaden av en ekonomisk ansvarsförbindelse beror på att Kriminalvården valt att avbryta utredningen. Han ifrågasätter också att frivården, som skäl för att avbryta den utredning hovrätten begärt, hänvisar till tingsrättens bedömning av gärningens straffvärde. Detta särskilt eftersom Kriminalvården gjort en ”kovändning” avseende hans vårdbehov.

text: Utredning

text: Svea hovrätts dom i mål B 10336-13 samt den personutredning och det yttrande avseende AA som frivården lämnat till hovrätten i målet begärdes in och granskades.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från frivården Södertörn. Vid telefonsamtal med frivårdsinspektören BB framkom följande: Utöver det som framgår av den utredning och det yttrande som lämnats till Svea hovrätt den 28 augusti 2014 finns det inte någon dokumentation kvar i ärendet. Han förde noggranna anteckningar när han hade kontakt med socialtjänsten men dessa anteckningar har gallrats. Därefter begärde JO att Kriminalvården skulle yttra sig över orsakerna till att den s.k. kontraktsvårdsutredning som Svea hovrätt hade begärt avseende AA avbröts utan att frivården föreslog någon behandlingsplan. Vidare begärde JO att Kriminalvården skulle redogöra för hur muntliga kontakter som frivården tar

text: under en personutredning med exempelvis socialtjänsten dokumenteras och hur rutinerna för gallring av sådana uppgifter ser ut.

text: Kriminalvårdens remissvar I sitt remissvar anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom enhetschefen CC, följande:

text: Utredningen i ärendet

text: Uppgifter har inhämtats från frivården Södertörn samt från huvudkontoret, avdelningen för frivård. Information har vidare inhämtats från Kriminalvårdens klientadministrativa system KLAS och KVR. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram:

text: Frivården Södertörn Frivården Södertörn har utrett möjligheterna till behandling utifrån vad som bedömts som ett allvarligt spelmissbruk. Sett till det vårdbehov som framkommit vid den aktuella personutredningen, övervägde frivården institutionsvård. Då den enda vårdgivare som erbjudit kvalificerad behandling för spelmissbruk hade lagt ner sin verksamhet återstod att söka öppenvårdsalternativ. Av personutredningen framgår att personens allmänna situation då bedömdes vara så pass stabil att hans vårdbehov sammantaget bedömdes kunna tillgodoses genom öppenvårdsinsatser. Efter en uttömmande utredning av tillgängliga insatser kvarstod Kriminalvårdens egna spelprogram om 24 timmar i kombination med kontrollerad behandling av hans bipolära sjukdom, inklusive medicinering, därtill fullständig nykterhet under övervakningsåret som det enda tillgängliga och relevanta alternativet. Sammantaget bedömdes den relevanta insatsen som jämförelsevis mindre ingripande. De insatser som enligt personutredningen skulle krävas är kontrollerad behandling av AA:s bipolära sjukdom, inklusive medicinering, i samverkan med den psykiatriska vården, därtill fullständig nykterhet under övervakningsåret samt medverkan i Kriminalvårdens grupprogram med inriktning mot spelmissbruk. Det senare består av åtta möten om vardera tre timmar, alltså sammanlagt 24 timmar. Insatsen bedömdes inte som tillräckligt ingripande med tanke på längden på det straff som AA dömts till av tingsrätten. Dessutom bedömdes att de aktuella brotten har ett straffvärde som, utifrån tingsrättens dom, överskrider vad som normalt anses vara den övre gränsen för när kontraktsvård kan komma i fråga som påföljdsalternativ (se Högsta domstolens avgörande i

text: NJA 2006 s. 212

text: ). Frivården beslutade därför att avsluta kontraktvårdsutredningen utan förslag på behandlingsåtgärd. Uppgifter som inhämtas under utredningen dokumenteras och gallras på följande sätt. De uppgifter som bedöms behöva framgå till domstolen dokumenteras i yttrandet. I kontraktsvårdsutredningar som inte utmynnat i ett förslag om kontraktsvård loggas inte hur och när samtliga kontakter tagits. När dom/domsbevis inkommer till frivården gallras personutredningsmappen och med det gallras de eventuella noteringar som frivårdens utredare gjort som stöd för minnet. Om en person döms till en kriminalvårdspåföljd bifogas personutredningen i befintlig eller nyskapad journal.

text: Avdelning frivård

text: Dokumentation av muntliga kontakter

text: Vid personutredning ska registeruppgifter från socialnämnden alltid inhämtas. Av registeruppgifter framgår om aktuell klient är, eller under senare tid har varit, aktuell för utredningar och/eller insatser vid socialtjänsten. När utredningen visar att det finns behov av vård eller behandling mot missbruk/beroende ska samråd med socialnämnden ske så snart som möjligt. Det gäller särskilt vid bedömningen av förutsättningarna för kontraktsvård. Syftet med att inhämta register-

text: uppgifter och referensuppgifter är att få ett så komplett underlag för utredningen som möjligt för att därigenom kunna vitsorda eller vederlägga den misstänktes egen berättelse. Uppgifterna från socialtjänsten såväl som från andra referenser ska dokumenteras i yttrandet till domstolen. I fråga om uppgifter som inte utgör registeruppgifter ska socialsekreterare eller annan uppgiftslämnare dokumenteras med namn och övriga kontaktuppgifter. Socialtjänstens generella vård- och kostnadsansvar för missbrukare m.fl. gör det angeläget att vårdbehov, behandlingsinsatser och kostnader bedöms i samråd mellan Kriminalvården och socialtjänsten. Socialtjänsten ska därför i normalfallet vara delaktig i utredningen och i val av vårdgivare. Undantag kan göras om klienten inte tidigare varit aktuell inom socialtjänsten och det inte är aktuellt att socialtjänsten ska betala vare sig sluten eller eventuellt efterföljande öppenvård efter alternativstraffets slut. Frivården ska inhämta ansvarsförbindelse från socialtjänsten om att överta kostnadsansvaret vid tänkt villkorlig frigivning och bifoga den till yttrandet till domstolen. Ansvarsförbindelsen ska vara skriftlig och ange att socialtjänsten är beredd att ta hela kostnadsansvaret utöver det som faller på Kriminalvården. Det räcker inte med en ansvarsförbindelse som täcker en del av tiden med möjlighet till förlängning. Även i de fall ansvarsförbindelsen enbart avser eftervården ska ansvarsförbindelse inhämtas. Om ansvarsförbindelse saknas bör skälen till det redovisas i utredningen. Frivården bör i sådana fall avstå från att föreslå kontraktsvård, såvida det inte framstår som uppenbart att Kriminalvården kan bära hela kostnadsansvaret.

text: Rutiner för gallring av dokumentationen Innan ett ärende avslutas ska akten rensas. Rensning innebär att ur akten ta bort sådant som inte är allmänna handlingar och som inte ska arkiveras. Rensningen ska omfatta handlingar som inte är allmänna och som inte har betydelse för förståelsen av motiven till beslut eller på något annat sätt tillför ärendet sakuppgift. Handlingar som tillför ärendet sakuppgifter, t.ex. en tjänsteanteckning, får inte rensas. Rutiner för hur en akt rensas finns i Kriminalvårdens handbok om diarieföring för registratorsfunktion och handläggare 2010:4, s. 53 och 54. Av Kriminalvårdens dokumenthanteringsplan avseende personutredning och frivård (2013-04-26, dnr 2013-6287) framgår följande om gallring. Underlag för en personutredning, så som utdrag från Kronofogdemyndigheten, Försäkringskassan och socialtjänsten, gallras när domen kommer. Personutredningen bevaras dock i klientens journal, vilken upprättas i samband med dom till kriminalvårdspåföljd om den inte redan har upprättats vid tidigare dom. Gallring av personutredning sker först tio år efter verkställd påföljd, inklusive prövotid, i enlighet med Riksarkivets föreskrifter om bevarande och gallring hos Kriminalvården RA-MS (

text: Författningsbestämmelser

text: I

text: 30 kap.

text: brottsbalken

text: , BrB, finns bestämmelser om val av påföljd. Enligt

text: 30 kap. 9 §

text: BrB ska rätten vid val av påföljd som skäl för skyddstillsyn beakta om det finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet. Av 2 st. 3 p. i samma bestämmelse framgår att som särskilda skäl för skyddstillsyn i stället för fängelse kan rätten beakta om missbruk av beroendeframkallande medel eller något annat särskilt förhållande som kräver vård eller annan behandling i väsentlig grad har bidragit till att brottet har begåtts och den tilltalade förklarar sig villig att gå igenom lämplig behandling som enligt en för honom uppgjord plan kan anordnas i samband med verkställigheten. Enligt

text: 28 kap. 6 a §

text: BrB ska i fall som avses i 30 kap. 9 § andra stycket 3 rätten, om den planerade behandlingen är av avgörande betydelse för att döma till

text: skyddstillsyn, i domslutet ange hur långt fängelsestraff som skulle ha dömts ut, om fängelse i stället hade valts som påföljd. Bestämmelser om personutredning finns i lagen (

text: ) om särskild personutredning i brottmål, m.m., LPu. Enligt

text: 1 §

text: LPu ska ett yttrande hämtas in från Kriminalvården när det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han eller hon avhåller sig från fortsatt brottslighet. Den utredning som behövs för yttrandet ska enligt

text: 3 §

text: LPu ombesörjas av Kriminalvården. Av

text: 6 § första st.

text: LPu framgår att en socialnämnd på begäran av rätten, åklagaren eller Kriminalvården ska lämna upplysningar om den misstänkte och föreslå de åtgärder som nämnden anser behövs för att främja hans anpassning i samhället. Närmare bestämmelser om personutredning i brottmål finns i förordningen (

text: ) om särskild personutredning i brottmål m.m., FPu. Enligt

text: 2 §

text: FPu ska Kriminalvårdens yttrande och den utredning som behövs för yttrandet anpassas efter rättens behov av beslutsunderlag i varje enskilt fall. Av

text: 6 § andra stycket

text: FPu framgår gällande kontraktsvårdsutredning bl.a. följande. Förslag till en sådan behandlingsplan som avses i

text: 28 kap. 6 a § brottsbalken

text: ska utredas och upprättas av Kriminalvården genom det frivårdskontor inom vars verksamhetsområde den misstänkte är bosatt eller annars uppehåller sig. Förslaget ska alltid utformas i samverkan med socialtjänsten och den som ska svara för behandlingen samt innehålla en utredning om den misstänktes missbruk och andra förhållanden av betydelse för behovet av vård eller annan behandling. Förslaget ska fogas till yttrandet som bilaga. Det ska framgå om den misstänkte har godkänt planen.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Kriminalvårdens åtgärd att avbryta kontraktsvårdsutredningen I aktuellt fall har Svea hovrätt begärt en kontraktsvårdsutredning. Kriminalvården konstaterade under sin utredning att det inte fanns skäl att fortsätta och avbröt därför kontraktsvårdsutredningen, bl.a. med hänvisning till det höga straffvärde som tingsrätten funnit att gärningen hade. Kontraktsvård är en ingripande påföljd som ska svara mot den reaktion på brottet som annars hade blivit aktuell. Som lagstiftningen är uppbyggd innebär det att Kriminalvården med nödvändighet måste beakta brottslighetens svårighet vid planerandet av behandlingen (se t.ex. Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2:a upplagan, 2012, s. 384). I förevarande fall framgår av utredningen att endast s.k. öppen vård återstod som ett möjligt alternativ. I regel accepteras inte öppen vård som kontraktsvård. Således skriver Borgeke (a.a. s. 385) att öppen vård av domstolarna tillämpas återhållsamt och i vart fall endast då det alternativa fängelsestraffet motsvarar en eller annan månads fängelse. Vid längre fängelsestraff krävs normalt institutionsvistelse för att behandlingen ska kunna godas som kontraktsvård. Hovrätten har dömt AA till skyddstillsyn i förening med fängelse tre månader. Det svarar mot ett högt straffvärde (jfr Borgeke, a.a. s. 401). Att i en sådan situation döma till en kontraktsvård som endast innefattar öppen vård framstår inte som realistiskt. Att avbryta kontraktsutredningen i förevarande fall tycks därför i sig ha varit en motiverad åtgärd. När Kriminalvården i ett enskilt fall konstaterar att det inte finns skäl att fortsätta en kontraktsvårdsutredning genomförs normalt enbart en fördjupad personutredning. En motiverad redogörelse för varför det saknas förutsättningar för kontraktsvård ska då lämnas i yttrandet till domstol, jfr Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:4

text: ) om personutredning och yttrande i brottmål,

text: FARK PU, respektive Handbok om personutredning och yttrande till domstol i brottmål (

text: ). I enlighet härmed har Kriminalvården i aktuellt fall gett in ett yttrande till Hovrätten och där motiverat sitt ställningstagande att avbryta kontraktsvårdsutredningen, även om det inte uttryckligen framgår av yttrandet att det inte fanns något alternativ till öppen vård. Hovrätten har inte invänt eller efterfrågat något förtydligande från Kriminalvårdens sida. I sammanhanget kan nämnas att AA under sin verkställighet av utdömd skyddstillsyn genomgått Kriminalvårdens spelprogram på frivården Södertörn. Han har även haft kontakt med psykiatrin och där genomfört viss programverksamhet och erhållit adekvat medicinering. Det finns även en plan för ytterligare insatser. Dokumentation och gallring Kriminalvården har ovan redogjort för vad som gäller ifråga om dokumentation och gallring. Utgångspunkten är att uppgifter som hämtas in från socialförvaltningen, och andra referenter, ska dokumenteras i utredningsdelen av yttrandet som expedieras till domstolen. I fråga om uppgifter som inte utgör registeruppgifter ska socialsekreterare eller annan uppgiftslämnare dokumenteras med namn och övriga kontaktuppgifter. I aktuellt ärende har personutredaren bedömt att det saknas anledning att redogöra för kontakten med socialtjänsten eftersom kontraktsvårdsutredningen avbrutits. Det har inte heller sparats några anteckningar avseende kontakten. Kriminalvården är väl medveten om att JO i sitt beslut den 3 september 2014, dnr 5436-2013, redogjort för vikten av dokumentation i samband med personutredning. Kriminalvården delar JO:s bedömning och anser att det finns ett behov av att utredningsåtgärder dokumenteras på ett tydligt sätt, även när en kontraktsvårdsutredning avslutas utan förslag till behandlingsåtgärd. Kriminalvården kommer därför att överväga om nuvarande föreskrifter om dokumentation och gallring i tillräcklig grad svarar upp mot detta behov.

text: AA:s kommentarer AA kommenterade remissvaret och framförde att han vill att hela frivårdens hantering av honom och hans ärende granskas. Hans rättsprocess har försenats ett och ett halvt år på grund av frivårdens agerande.

text: Rättslig reglering

text: Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för de bestämmelser som har betydelse i ärendet.

text: Bedömning

text: Inledning AA har uttryckt missnöje med frivårdens hantering av hela hans ärende. Han ifrågasätter bl.a. hur frivårdens bedömning av hans vårdbehov kunde bli så annorlunda vid den sista utredningen jämfört med de två tidigare. Han är vidare missnöjd med att hans rättsprocess försenats på grund av hur frivården hanterat personutredningarna gällande honom. JO granskar främst om myndigheterna har handlagt ärenden på ett korrekt sätt i formellt avseende. JO kan inte ändra myndigheters beslut och brukar inte ta ställning till om myndigheters beslut och bedömningar är riktiga i sak. Jag finner inte skäl att frångå den principen i detta fall. Det gör att jag inte kommer att uttala mig om frivårdens bedömning av AA:s vårdbehov i de olika yttrandena var riktig. Jag kommer inte heller att

text: uttala mig om huruvida det var riktigt av frivården av avbryta den kontraktsvårdsutredning som hovrätten hade begärt.

text: Min granskning i det aktuella ärendet har inskränkt sig till två frågor. Den första frågan rör orsakerna till att den kontraktsvårdsutredning som hovrätten hade begärt avseende AA avbröts utan att frivården föreslog någon behandlingsplan. Den andra frågan är hur muntliga kontakter som frivården tar under en personutredning dokumenteras och hur rutinerna för gallring av sådana uppgifter ser ut. Jag kommer nedan att behandla dessa båda frågor.

text: Frivårdens motivering till att kontraktsvårdsutredningen avslutades När Svea hovrätt påbörjade handläggningen av AA:s mål fanns det en tingsrättsdom där AA hade dömts till fängelse två år och tre månader. Det fanns vidare två yttranden som frivården lämnat efter det att tingsrätten uttryckligen hade angett att utredningen skulle inriktas på att utreda förutsättningarna för kontraktsvård. Trots det innehöll inget av frivårdens yttranden någon särskild behandlingsplan.

text: Under målets beredning beslutade Svea hovrätt att inhämta ett tredje yttrande från frivården avseende förutsättningarna för kontraktsvård. Trots detta beslutade frivården att avsluta kontraktsvårdsutredningen utan att lämna något förslag på en särskild behandlingsplan. Frivården motiverade sitt beslut med att brottens straffvärde, bedömt utifrån tingsrättens dom, överskred vad som normalt anses vara den övre gränsen för när kontraktsvård kan komma ifråga. Av frivårdens utredning inför det tredje yttrandet framgår bl.a. att det behandlingshem med särskild inriktning mot spelmissbruk som AA tidigare hade besökt hade lagt ned sin verksamhet. Vidare framgår att vid tidpunkten för yttrandet erbjöds de mest kvalificerade insatserna mot spelmissbruk i stället inom ramen för öppenvård.

text: Av

text: 2 § förordningen (1992:289)

text: om särskild personutredning i brottmål m.m. framgår att frivårdens yttrande och den utredning som behövs för yttrandet ska anpassas efter rättens behov av beslutsunderlag i varje enskilt fall. Jag har förståelse för att det kan finnas situationer där det inte går att föreslå en särskild behandlingsplan trots domstolens uttryckliga önskemål. Att det inte finns någon vårdgivare som kan erbjuda den vård och behandling som krävs för den enskilde kan förstås vara ett godtagbart skäl för att avstå från att lämna en sådan plan. Som jag framhållit ovan tar jag inte ställning till om det var riktigt av frivården att avbryta kontraktsvårdsutredningen. Det jag är kritisk till i frivårdens hantering av AA:s ärende är emellertid att frivården avslutade kontraktsvårdsutredningen med hänvisning till det straffvärde som tingsrätten hade funnit att brottsligheten hade. Det förhållandet att hovrätten begärde ytterligare en kontraktsvårdsutredning kan inte tolkas på annat sätt än att hovrätten inte uteslöt möjligheten att döma till en sådan påföljd. Jag vill understryka att det inte är upp till frivården att göra en bedömning av straffvärdet och avsluta en kontraktsvårdsutredning som domstolen har begärt på grund av att straffvärdet,

text: enligt frivården, anses vara för högt. Ett sådant agerande från frivården fråntar domstolen möjligheten att döma till kontraktsvård. Om orsaken till att kontraktsvårdsutredningen avbröts var att det inte längre fanns någon vårdgivare som kunde erbjuda den vård som AA var i behov av borde det ha framgått av frivårdens yttrande. Sammanfattningsvis förtjänar frivården kritik för hur yttrandet till hovrätten utformades.

text: Behovet av dokumentation Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för vad som gäller ifråga om dokumentation och gallring i ärenden om personutredning. Utgångspunkten är att uppgifter som hämtas in från socialförvaltningen, och andra referenter, ska dokumenteras i utredningsdelen av det yttrande som expedieras till domstolen. I fråga om uppgifter som inte utgör registeruppgifter ska socialsekreterare eller annan uppgiftslämnare dokumenteras med namn och övriga kontaktuppgifter. I det nu aktuella ärendet bedömde personutredaren att det saknades anledning att redogöra för kontakten med socialtjänsten i utredningsdelen eftersom kontraktsvårdsutredningen avbröts. Anteckningarna avseende kontakten med socialtjänsten sparades inte heller.

text: Eftersom gallringen av underlaget till yttrandet verkar ha gjorts i enlighet med Kriminalvårdens dokumenthanteringsplan avseende personutredning och frivård finns det inte anledning för mig att kritisera frivården för att anteckningarna från kontakten med socialtjänsten inte sparats.

text: Som Kriminalvården nämnt har det från JO:s sida tidigare framhållits att det finns ett behov av att utredningsåtgärder dokumenteras på ett tydligt sätt (se dnr 5436-2013). Det gäller enligt min mening även när en kontraktsvårdsutredning avslutas utan att frivården lämnar ett förslag till särskild behandlingsplan. En tydlig dokumentation underlättar om någon annan tjänsteman ska ta över ansvaret för utredningen. Dokumentation kan också vara av betydelse om det, som i AA:s fall, ska lämnas ett förnyat yttrande i högre instans. Den är också av stor betydelse vid JO:s granskning av hur Kriminalvården fullgör sina uppgifter och möjliggör över huvud taget en kontroll i efterhand av vad som hänt i en utredning. Jag ser därför positivt på att Kriminalvården har för avsikt att överväga om nuvarande föreskrifter om dokumentation och gallring i tillräcklig grad tillgodoser behovet av att dokumentation av utredningsåtgärder sparas. Jag har för avsikt att följa upp vilka överväganden Kriminalvården gör i detta avseende och vilka eventuella åtgärder de leder till från Kriminalvårdens sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Umeå, och Polismyndigheten i Västerbottens län rörande handläggningen av ett ungdomsärende

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Umeå, och Polismyndigheten i Västerbottens län för långsam handläggning av ett ärende, där hennes femtonårige son, BB, och två jämnåriga kamrater, CC och DD, var misstänkta. Hon uppgav att en polisanmälan rörande egenmäktigt förfarande hade gjorts i december 2005 och beslut i åtalsfrågan hade, i maj 2007, fortfarande inte fattats.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar i åklagarkammarens ärende 701A-4192-05 och polismyndighetens ärende K25236-05 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. Den 19 december 2005 gjordes en polisanmälan med anledning av att personal på en skola hittat tillgripna böcker och ett bankomatkort i ett elevskåp. Förundersökning inleddes några dagar senare. I januari 2006 övertog åklagare förundersökningsledarskapet. Utredningsåtgärder vidtogs och i mars 2006 delgavs tre pojkar under 18 år misstanke om stöld alternativt egenmäktigt förfarande alternativt häleri. Sedan ytterligare utredningsåtgärder vidtagits beslutade kammaråklagaren EE den 16 november att förundersökningen såvitt avsåg misstankar mot CC och DD skulle läggas ned då det inte gick att bevisa att de gjort sig skyldiga till brott. Ärendet slutredovisades i december 2006 till åklagare.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten och polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av förundersökningen.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren FF) kom in med ett remissvar av vilket det framgick att upplysningar inhämtats från kammaråklagaren GG (se bilaga) och chefsåklagaren HH (här utlämnade). Vidare framgick att EE, som först handlagt ärendet, var tjänstledig och därför inte kunde lämna upplysningar. Åklagarmyndigheten gjorde följande bedömning.

text: BB delgavs misstanke om stöld alternativt häleri alternativt egenmäktigt förfarande den 17 mars 2006 och därigenom utlöstes den aktuella tidsfristen.

text: Förundersökningsprotokoll avseende egenmäktigt förfarande inkom till åklagarkammaren den 27 december 2006. Åtal väcktes för bl.a. egenmäktigt förfarande den 7 juni 2007, således drygt ett år och två månader efter att fristen började löpa. Förundersökningen har under de första månaderna fördröjts genom att polisen på ett anmärkningsvärt sätt inte redovisat handlingarna till åklagaren förrän i maj 2006, således efter att tidsfristen löpt ut. När åklagaren EE blivit varse detta borde det ha föranlett särskild aktivitet. Ärendet har sedan fördröjts på grund av dels tillkommande brottsmisstankar under sommaren och hösten 2006, dels att polisen på ett helt oacceptabelt sätt inte redovisat de kompletterande förhören förrän i november 2006, omkring fem månader efter att dessa hållits. I november 2006 synes EE ha rubricerat aktuell gärning som egenmäktigt förfarande. Åklagarens ställningstagande härvidlag innebär, enligt min bedömning, att åklagaren ansåg att det inte längre var fråga om brott av sådant slag för vilket tidsfristen gällde. Med hänsyn till att tiden sedan länge var försutten har det dock ingen egentlig betydelse för bedömningen av detta ärende. Kammarchefen och kammaråklagaren GG har anfört att det främsta skälet till att handläggningen av ärendet dragit ut på tiden har varit att aktuellt ärende skulle samordnas med tillkommande, mer allvarliga, brottsmisstankar än det ifrågasatta ärendet. Enligt min mening är det i vissa fall ett helt godtagbart skäl att avvakta med åtalsbeslut för att kunna göra en rimlig bedömning av samtliga ärenden. Detta gäller särskilt i ungdomsmål. Med hänsyn till hur påföljdssystemet ser ut för ungdomar är det mer angeläget för ungdomar än vuxna att man har en samlad bild av brottsligheten när reaktionen härför avgörs. I ungdomsmålen är det därför i många situationer motiverat att avvakta andra brottsutredningar även om därmed tidsfristen överskrids. I sådana fall måste dock åklagaren vidtaga åtgärder för att påskynda handläggningen av ärendet i dess helhet så att åklagaren kan ta ställning till den sammantagna brottsligheten. Att som i detta fall avvakta beslut i åtalsfrågan under nästintill ett halvår är dock inte rimligt. Kammarchefen har pekat på att arbetssituationen vid kammaren varit mycket ansträngd, en bild jag kan bekräfta. Trots betydande ansträngningar från kammarens sida och med myndighetens understöd är kammaren en av de tyngst belastade i landet. Aktuellt ärende vittnar om vikten av kontroll över ärenden i allmänhet och fristärenden i synnerhet. Kontrollen har i detta fall brustit och ansvaret härför har åvilat de handläggande åklagarna och kammarchefen. Jag vill i detta sammanhang särskilt peka på att Riksåklagaren numera har meddelat föreskrifter om rotelvård (

text: ÅFS 2007:5

text: ), vilka skall ge stöd åt åklagarna om hur bevakning och uppföljning av ärenden skall ske samt bidra till bättre kontroll. Det under våren 2007 införda ärendesystemet, Cåbra, ger handläggande åklagare och kammarchefer en bättre överblick och kontroll av ärendena.

text: Polismyndigheten (tillförordnade länspolismästaren JJ) kom in med ett remissvar i vilket upplystes bl.a. att pojkarna varit misstänkta i andra ärenden under år 2006. Två av dem hade varit misstänkta i ett ärende gällande skadegörelse som redovisades genom ett förundersökningsprotokoll till åklagarkammaren den 4 december 2006. I ett ärende gällande övergrepp i rättssak var två av pojkarna misstänkta. Den förundersökningen lades ned genom beslut den 29 april 2007. En av pojkarna hade också varit misstänkt för brott mot

text: knivlagen

text: och för stöld. Dessa förundersökningar redovisades till åklagarkammaren genom förundersökningsprotokoll den 13 december 2006 respektive den 13 juni 2007. Vidare angavs följande under rubriken bedömning.

text: Utredningen i ärendet har handlagts vid ett närpolisområde inom polismyndigheten. Polismyndighetens bedömning är att närpolisområdet har kompetens och resurser för att bedriva denna typ av utredningsverksamhet. Utredningsverksamhet med unga lagöverträdare är en prioriterad uppgift vid närpolisområdena inom polismyndigheten.

text: Polismyndigheten kan konstatera att handläggningen av ärendet K25236-05 har bedrivits på ett sådant sätt att det har uppstått ett flertal långa tidsintervaller där utredningsåtgärder inte genomförts. Handläggningen har således inte bedrivits i enlighet med det särskilda skyndsamhetskrav som föreskrivs i 4 § LUL och den s.k. sexveckorsfristen har överskridits. Det kan konstateras att det utöver utredningen i K25236-05 även pågått andra utredningar där CC, DD och BB varit misstänkta. I enlighet med de nämnda förarbetsuttalandena kan denna omständighet i vissa undantagsfall motivera att den uppställda tidsfristen överskrids. Polismyndigheten anser dock inte att detta motiverat att den uppställda tidsfristen överskridits på det sätt som gjorts i K25236-05. Polismyndigheten anser inte heller att utredningen i ärendet varit av sådan art eller att det funnits andra särskilda omständigheter som motiverat att utredningen pågått så länge som den gjort. Polismyndigheten anser att det är beklagligt och mycket allvarligt att handläggningen i ärendet tagit så lång tid. Med anledning av detta avser polismyndigheten att informera berörd personal inom myndigheten om innebörden av aktuell bestämmelse i LUL och vikten av att uppställda tidsfrister hålls i dessa ärenden. Det kan vidare nämnas att polismyndigheten under maj månad 2007 tillsatt en arbetsgrupp som skall ta fram ett underlag för en vidareutveckling av Polisens Nationella Utredningskoncept, PNU. Utredningen skall beakta hur utredningsprocessen fungerar, hur utredningssystemet är organiserat och hur de olika utredningsfunktionerna fungerar. Kartläggningen skall redovisas den 5 september 2007 till länspolismästaren. Utöver de nämnda åtgärderna kommer polismyndigheten under år 2007 att tillföra ytterligare resurser till utredningar avseende unga lagöverträdare.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: framgår att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger.

text: Enligt

text: 4 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL), i dess lydelse före den 1 januari 2007, ska en förundersökning mot den som inte fyllt 18 år och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader bedrivas med särskild skyndsamhet. Förundersökningen ska avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast inom sex veckor från dagen för delgivning av brottsmisstanke enligt

text: 23 kap. 18 § första stycket rättegångsbalken

text: . Tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: I 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK) föreskrivs att det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att sedan förundersökning inletts av polisen i december

text: 2006 och ärendet därefter lottats över till åklagarkammaren, gav förundersökningsledaren EE den 19 januari 2006 direktiv. Förhör hölls sedan med ett par vittnen innan BB och CC, som båda var 15 år, den 17 mars 2006 delgavs misstanke om stöld alternativt häleri alternativt egenmäktigt förfarande. Den 28 mars delgavs DD, som också var 15 år, misstanke om samma brott. I och med dessa åtgärder började sexveckorsfristen i ärendet att löpa. Beslut i åtalsfrågan skulle således ha

text: fattats, om man i det aktuella fallet räknar från dagen när DD delgavs misstanke, den 9 maj 2006. Under mars och april hördes ytterligare två vittnen. Först dagen efter det att sexveckorsfristen löpt ut fick åklagaren del av förhörsutskrifterna.

text: Den korta tidsfrist som gäller i denna typ av ärenden innebär att det är av särskild vikt att samarbetet mellan polis och åklagare fungerar väl. Det är därför självfallet angeläget att polisen utan dröjsmål informerar åklagaren om de åtgärder som vidtagits. Anledningen till att det kom att dröja lång tid innan förhörsutskrifterna skickades över till åklagaren har inte framkommit och det är inte meningsfullt att utreda saken ytterligare. Jag kan konstatera att en handläggning som den aktuella givetvis omöjliggör för åklagaren att fatta beslut inom den givna tidsfristen.

text: Det särskilda ansvar som en åklagare har i egenskap av förundersökningsledare, innebär också att denne måste följa upp givna direktiv. Såvitt framkommit har inte EE påmint i saken under perioden från januari till maj 2006. Även om arbetssituationen under den tiden varit ansträngd hade hon naturligtvis behövt göra detta. Numera gäller, som Åklagarmyndigheten angett, föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: Cirka en vecka efter det att förhören inkom i maj 2006 gav EE nya direktiv. De misstänkta kom sedan att under juni och juli höras på nytt. Först efter en påminnelse i november har förhörsutskrifterna från dessa förhör skickats till åklagaren för ställningstagande. Inte heller i denna del har anledningen till dröjsmålet med att översända utskrifterna framkommit. Jag konstaterar också att EE borde ha påmint om sina direktiv tidigare.

text: I november beslutade EE att lägga ned förundersökningen beträffande CC och DD. Åklagarmyndigheten har angett att EE i november rubricerade gärningen som egenmäktigt förfarande vilket i och för sig medfört att 4 § LUL inte längre var tillämplig. Jag delar dock myndighetens uppfattning att det med hänsyn till att tiden sedan länge var försutten dock inte har någon egentlig betydelse för bedömningen av ärendet.

text: Kort efter att EE lagt ned förundersökningen i vissa delar övertog GG förundersökningsledarskapet. Som förklaring till att han inte fattade beslut i åtalsfrågan beträffande BB förrän i juni 2007, trots att förundersökningen slutredovisades till honom i december 2006, har han uppgett att det pågick andra förundersökningar med mer allvarliga brottsmisstankar som det aktuella ärendet skulle samordnas med. Han har också uppgett att ärendet under våren felaktigt var registrerat som ”öppet” i åklagarkammarens diarium.

text: Som Åklagarmyndigheten angett kan det i ungdomsmål vara motiverat att avvakta andra pågående brottsutredningar även om tidsfristen därmed överskrids. Eftersom tidsfristen i 4 § LUL måste ha gällt även beträffande övriga förundersökningar är det, som myndigheten påpekat, emellertid nödvändigt att åklagaren i en sådan situation vidtar åtgärder för att påskynda handläggningen av ärendet i dess helhet så att ett ställningstagande till den sammantagna brottsligheten kan göras. Åklagar-

text: myndigheten har anfört att det i det aktuella fallet inte var rimligt att avvakta beslut i åtalsfrågan under nästintill ett halvår. Huruvida den felaktiga registreringen av ärendet under våren 2007 också bidragit till att handläggningen fördröjts har inte framkommit men det är givetvis viktigt att ärenden registreras på ett korrekt sätt.

text: Sammanfattningsvis kan jag konstatera att det inte är acceptabelt att det dröjde över ett år från det att BB delgavs misstanke om brott innan beslut i åtalsfrågan förelåg. Såväl åklagarna som polismyndigheten förtjänar kritik för den långsamma handläggningen.

text: Vad som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas. – – –

text: BILAGA

text: Upplysningar från kammaråklagaren GG 1. Ärendet (K 25236-05) inkommer till åklagarkammaren i Umeå den 28 december 2005 och lottas på kå EE. Det finns fler misstänkta och fler brottsmisstankar i ärendet.

text: 2. Direktiv i K 25236-05 expedieras den 19 januari 2006.

text: 3. Förhör enligt direktiv inkommer till kammaren den 10 maj 2006. Av förhören framgår att BB av polis delgetts misstanke om brott den 17 mars 2006.

text: 4. Nya direktiv expedieras till polisen den 19 maj 2006.

text: 5. Påminnelse skickas den 7 november 2006.

text: 6. Nya förhör inkommer till kammaren den 13 november 2006.

text: 7. Kå EE lägger ned förundersökningen i K 25236-05 beträffande två medmisstänkta och lämnar slutdirektiv beträffande BB den 16 november 2006. Det finns dock andra öppna brottsmisstankar i ärendet.

text: 8. Den 1 december 2006 går kå EE på barnledighet och hennes ärenden lottas över på annan åklagare (kå KK).

text: 9. Den 4 december 2006 lottas dock ärendet 701A-4192-05 över på undertecknad då jag har ett öppet ärende, 701A-3086-06, på en medmisstänkt som förekommit i aktuellt K-ärende och som alltjämt förekommer under andra K-ärenden i 4192-05.

text: 10. Förundersökningen i K 25236-05 redovisas till åklagaren den 27 december 2006. Vid konverteringen till Cåbra har dock ärendet av någon anledning registrerats som öppet varför undertecknad den 29 april 2007, i samband

text: med att jag får andra K-ärenden med samhörighet redovisade, registrerar ärendet som slutredovisat.

text: 11. Den 8 maj 2007 begärs yttranden jml 11 § LuL in från socialnämnden. Gärningen i K 25236-05 hade enligt undertecknads bedömning inte ensam ett tillräckligt straffvärde för att kräva inhämtande av ett yttrande utan det är kombinationen med den tillkommande gärningen i annat K-ärende som föranleder att yttrandet begärs.

text: 12. Yttrandena inkommer den 1 juni 2006.

text: 13. Åtal väcks beträffande dels gärningen i K 25236-05 och dels andra gärningar och ansökan om stämning inges till tingsrätten den 7 juni 2007.

text: Beträffande handläggningen av det specifika ärendet K 25236-05 kan sammanfattningsvis noteras att fram till slutredovisningen ligger den huvudsakliga tidsåtgången när ärendet finns hos polisen. Handläggande åklagare har vid varje tillfälle i huvudsak agerat inom en vecka från det att ärendet kommit åter från polisen. Åklagarkammaren förfogar som bekant inte över polisens resurser.

text: Vad gäller tiden mellan slutredovisning till åtal så kan konstateras att det funnits och, under resans gång, tillkommit flera brottsmisstankar beträffande såväl aktuella BB som andra i samordnade ärenden misstänkta. Det kan av dagboksblad konstateras att den sista förundersökningen redovisades den 18 maj 2007 (rör medmisstänkt). Vidare har ärendet legat en månad hos socialnämnden för yttrande.

text: Ärendet visar på en vanlig komplikation vid hantering av ungdomsmål. Man får in ett mer eller mindre komplicerat ärende med flera misstankar och flera misstänkta. Den eller de misstänkta begår sedan nya brott i en eller flera nya konstellationer och snabbt har ärendet svällt ut. Här blir det hela tiden en avvägning och i viss mån också en konflikt mellan att klara sexveckorsfristen och att klara det samordningskrav som även gäller för ungdomar, d v s att i möjligaste mån lagföra dem för all brottslighet vid ett och samma tillfälle. I förevarande fall har de tillkommande gärningarna i stora delar varit att betrakta som allvarligare än den i K 25236-05, vilket spelat in i beslutet att avvakta med att väcka åtal i de slutredovisade delarna till dess alla ärenden var redovisade och socialnämnden lämnat sina yttranden. Undertecknad har således, efter att jag övertog handläggningen från en kollega, gjort bedömningen att kravet på samordning och en samlad lagföring vägt tyngst i detta fall.

text: Angående åtgärder från kammarens sida för att iaktta sexveckorsfristen. När det gäller att iaktta bevakningsfrister och ligga på polisen med påminnelser är det nya ärendehanteringssystemet Cåbra till stor hjälp och används numera regelmässigt. Det har därigenom blivit lättare att förnya påminnelser även i en mycket pressad arbetssituation eftersom man inte längre behöver gå igenom ärende för ärende utan får allt s a s serverat på skärmen.

text: Den från årsskiftet nya lagregleringen angående när yttranden enligt 11 § LuL skall inhämtas innebär att yttrandena numera alltid inhämtas i samband med delgivning

text: av brottsmisstanken, även om det innebär att socialnämnden ibland får yttra sig i ”onödan” då det senare visar sig att man inte kan styrka brott. Tidigare fanns en tendens till att vänta med att kräva in yttranden till dess man visste att brott kunde styrkas, vilket inte sällan var i samband med att man lämnade direktiv om att ärendet skulle slutdelges till polisen eller, vid polisledda förundersökningar, efter att ärendet slutredovisats.

type: avgorande


nyckelord: Bemötande Underrättelse

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Jönköpings län med anledning av polisens handlande i samband med ett dödsfall

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Jön-köpings län. Av anmälan framgick i huvudsak följande. Den 8 november 2005 påträffades hennes son död i sin lägenhet. Först den 25 november 2005 under-rättades hon om dödsfallet genom ett telefonsamtal från kriminalinspektören BB vid Eksjöpolisen. AA ansåg att det dröjde alltför länge innan hon fick veta att sonen var död och att det inte heller var godtagbart att lämna ett sådant besked per telefon.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K31045-05 granskades. Av dessa framgick bl.a. att polisen hade anträffat en död person i en lägenhet den 8 november 2005 och att dödsbevis utfärdades samma dag samt att AA underrättades om döds-fallet först den 25 november 2005.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB. Av dessa framgick bl.a. följande. Den polispatrull som avrapporterade dödsfallet hade inte underrättat de anhöriga om det inträffade. När BB fick ärendet observerade han först inte att de anhöriga inte hade underrättats. När han senare upptäckte detta tog han genast telefonkontakt med modern till den avlidne. Han underrättade henne per telefon eftersom han ansåg att det var angeläget att hon fick beskedet snarast eftersom dödsfallet hade inträffat för ett antal dagar sedan.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framförts i AA:s anmälan till JO.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren CC) kom in med ett remissvar samt yttranden från polismästaren DD och från kommissarien EE (här utelämnat) DD Underrättelse om dödsfall till anhörig är en vanlig arbetsuppgift. Alla inblandade vid myndigheten torde ha kännedom om att polisen har ansvar för att underrättelse sker så snart som möjligt. Trots detta avslutades den aktuella händelserapporten kl. 15.20 och primärrapport dödsfall skrevs kl. 15.59, utan att någon befattningshavare fick

text: ansvar för att under kvällen underrätta anhörig. Sådan underrättelse hade med största sannolikhet kunnat genomföras med hjälp av Polismyndigheten i Västra Götaland. Underrättelse om dödsfall bör ske vid besök hos den anhörige. Jag har en viss förståelse för BB:s agerande med anledning av den uppkomna situationen. Jag anser emellertid att det varit mer korrekt att begära hjälp med underrättelsen genom Polismyndigheten i Västra Götaland, eftersom jag utgår från att sådan hjälp kunnats lämnas inom några timmar. Därefter borde BB tagit kontakt per telefon och berättat varför underrättelsen dröjt. Det inträffade är oacceptabelt och sätter fokus på att myndigheten bör göra något för att förhindra en upprepning. Den aktuella arbetsuppgiften är vanligt före-kommande och jag har ingen kännedom om att det gått fel tidigare. Jag anser att myndigheten – för att markera ärendets vikt – bör utfärda en tjänsteföreskrift som reglerar frågan.

text: CC

text: Inom myndigheten finns ingen föreskrift eller annat dokument som specifikt avser tillvägagångssätt eller ansvarsförhållanden vad gäller underrättelse om dödsfall till anhörig. Det lämpliga tillvägagångssättet för en underrättelse innebär i varje enskilt fall en avvägning där olika hänsynstaganden av etisk och medmänsklig natur måste ske, men där också en korrekt hantering av utredningen kring ett dödsfall ska säkerställas. Det vanliga är att en underrättelse sker genom att polisen så snart ske kan besöker den anhörige, antingen polispersonal ensam eller tillsammans med utomstående stödperson. Ansvaret för hur och när underrättelse ska ske åligger den arbetsledare eller chef som för befälet i samband med de första åtgärderna till följd av dödsfallet. Överflyttas ledningsansvaret för dödsfallsutredningen till annan befattningshavare övertar denne – i de fall underrättelse då inte har skett – även ansvaret för att anhörig på vederbörligt sätt kontaktas. Min tidigare erfarenhet är att kontakter med anhöriga har ombesörjts på ett bra sätt från polismyndighetens sida. Vad som framkommit i nu aktuellt ärende visar att en reglering ändå kan vara behövlig. Det är naturligtvis djupt otillfredsställande att nära anhörig underrättas först 17 dagar efter det att polisen har konstaterat dödsfallet. Det finns också anledning att ifrågasätta valet att meddela dödsfallet vid en telefonkontakt, även med beaktande av de skäl till detta som har anförts. Med anledning av vad som förevarit kommer jag att utfärda en föreskrift som tydliggör ansvarsförhållanden och, i möjlig mån, också hur polisen ska fullgöra uppgiften att underrätta en anhörig om dödsfall.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av.

text: Bedömning

text: Det finns inte några generella regler i författning om när och hur polisen skall lämna underrättelse om ett dödsfall till de anhöriga. I Rikspolisstyrelsens allmänna råd om åtgärder vid dödsfall som kan ha orsakats av yttre påverkan m.m. (FAP 414-1) finns emellertid ett uttalande enligt vilket polisen, när den har ansvar för utredningen av ett dödsfall, så snart det kan ske bör underrätta någon av den avlidnes närstående om dödsfallet (avsnitt 4).

text: Det är naturligtvis djupt olyckligt att det dröjde 17 dagar innan AA under-rättades om dödsfallet. Förklaringen till dröjsmålet synes vara att familjen bodde på annan ort, varför polispatrullen inte genast kunde underrätta dem, och att BB sedan, när han övertog ärendet, förbisåg att familjen inte hade under-rättats. Jag vill här framhålla att det är viktigt att vid polismyndigheten finns rutiner som syftar till att

text: säkerställa att någon av en avlidens närstående underrättas om ett dödsfall så snart det kan ske och att frågan om underrättelse bevakas när ett ärende överlämnas till en annan befattningshavare. Enligt min mening bör sedan en underrättelse om ett dödsfall så långt möjligt ske genom ett personligt besök av polisen eventuellt tillsammans med någon stödperson, t.ex. en präst eller vård-personal. Jag instämmer således i DD:s bedömning av den aktuella händelsen.

text: Avslutningsvis noterar jag att polismyndigheten med anledning av det inträffade har för avsikt att utfärda föreskrifter för uppgiften att underrätta anhöriga om ett dödsfall.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda.


nyckelord:
Allmänna handlingar
Diarieföring
Fullmakt

title: Rutiner för hantering av postförsändelser till en kommun som adresserats till en anställd personligen

text: Anmälan

text: I en anmälan mot Västerås kommun anförde AA bl.a. följande. Hon är anställd av kommunen och är fackligt ombud på sin arbetsplats. På arbetsplatsen öppnar arbetsgivaren all post, även om hennes namn står först i adressen. Det har stört henne eftersom post av facklig och även av helt privat art sänds till henne. Kommunen har utfärdat regler för posthanteringen på arbetsplatserna. Där kan man läsa att registrator eller chef har rätt att öppna all post. Hon undrar om kommunens handlande överensstämmer med de lagar och regler som gäller på området.

text: Till anmälan har fogats en kopia av ett informationsblad med rubriken Information om offentlighetsprincipens tillämpning inom proAros. I första stycket på andra sidan står följande antecknat.

text: Handlingar som kommit in eller upprättats skall omedelbart registreras. Styrelsen för proAros har beslutat att post till proAros ska hanteras på områdeskontoren. Det är alltså där man då måste avgöra vad som är allmän handling. För att kunna avgöra om det rör sig om en allmän handling har registrator eller områdeschef rätt att öppna brev – ingen annan.

text: Utredning

text: Efter remiss till Kommunstyrelsen i Västerås kommun anförde styrelsen bl.a. följande.

text: AA är anställd vid en gymnasieskola inom Västerås stads utförarorganisation, proAros, som är en egen myndighet. ProAros är den största enskilda förvaltningen inom Västerås stad, med cirka 9 000 medarbetare verksamma inom bl.a. omsorg, skola och individ och familj. Organisatoriskt består proAros av 11 områden, som antingen betjänar vissa stadsdelar eller hela staden, beroende på typ av verksamhet. Områdena är i sin tur indelade i cirka 135 enheter. En enhet kan bestå av flera olika verksamheter, t.ex. skola, förskola och fritidshem. Registreringen av handlingar och posthanteringen finns på 17 olika platser; proAros ledningskontor, områdeskontoren samt på vissa av de större enheterna (gymnasieskolorna).

text: Denna organisation har proAros ansett som lämplig av flera skäl, bl.a. beroende på att det både är ekonomiskt försvarbart och kompetensmässigt möjligt att ha speciell registratorspersonal på respektive plats. Registratorerna samarbetar i ett nätverk som leds av registratorn på ledningskontoret. På nätverksträffarna diskuteras bl.a. tillämpningen av offentlighetsprincipen. De senaste två åren har framför allt e-postfrågorna varit särskilt aktuella. Kommunstyrelsen har tagit fram regler och riktlinjer för e-posthanteringen. ProAros har därefter spridit information om offentlighetsprincipens tillämpning inom proAros och tagit fram särskilda e-post riktlinjer för proAros. Med tanke på proAros starkt decentraliserade organisation, där medarbetarna finns på cirka 300 adresser, och på posthanteringens och registraturens uppbyggnad, har proAros beslutat att inkomna handlingar öppnas av registrator. ProAros betonar starkt öppenhetens och offentlighetsprincipens vikt, bland annat i sin interna information till medarbetarna. På grund av ledigheter och att postgång till vissa enheter endast sker ett fåtal gånger i veckan skulle det annars finnas en uppenbar risk att registrering av allmänna handlingar inte gjordes med den skyndsamhet som är önskvärd. Inom t.ex. individ- och familjeverksamheten har anmälningar tidigare blivit liggande oöppnade p.g.a. att man uppfattat adresseringen såsom innehållande privat post. De rekommendationer som givits för privatadresserad post är att registrator helst bör få ett skriftligt samtycke i form av fullmakt från medarbetarna. Detta är emellertid inget absolut krav. I fullmakten betonas att grundtanken är att post som kommer till en arbetsplats inte är privat men att det å andra sidan inte är tillåtet att uppsåtligen öppna post som innehåller rent privata meddelanden. På den nu aktuella gymnasieskolan har registratorn inte krävt fullmakter från personalen utan istället gett muntlig information. Finns ingen fullmakt försöker registrator i görligaste mån hantera det så praktiskt som möjligt och med gott omdöme. I en del fall kan det innebära att registrator öppnar privatadresserad post tillsammans med vederbörande medarbetare och låter denne omedelbart göra bedömningen om det är en allmän handling eller ej. Naturligtvis inträffar det enstaka gånger att privat post som av registrator uppfattas som tjänstepost av misstag öppnas. För att undvika detta uppmanar man sina medarbetare att se till att de får privat post skickad till sina bostadsadresser. Det är självfallet önskvärt med ett klargörande från JO med rekommendationer om vilka administrativa rutiner som är nödvändiga för att undvika att misstag begås.

text: AA kommenterade remissvaret och kompletterade anmälan med ett brev den 7 mars 2001 från registratorn på hennes arbetsplats. Brevet har följande lydelse.

text: Angående fullmakt för öppning av post som är adresserad till dig

text: Då du inte har lämnat fullmakt till mig för öppning av post förutsätter jag att du varje dag kommer till mig för att själv öppna ev. post. – – –

text: I beslut den 16 november 2001 anförde JO Berggren följande.

text: Mot bakgrund av bestämmelserna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och sekretesslagen om allmänna handlingars offentlighet och om registrering av sådana handlingar är det angeläget att handlingar som kommer in till en myndighet så snart som möjligt blir omhändertagna. En försändelse som är adresserad till en tjänsteman får således inte

text: bli liggande oöppnad om tjänstemannen av någon anledning inte är närvarande. Jag noterar att kommunen eftersträvar en snabb registrering av allmänna handlingar. Å andra sidan får man inte bortse från möjligheten att försändelsen inte rör tjänsten utan en mottagares rent privata angelägenheter. Brytandet av försändelsen kan därför komma i konflikt med intresset att slå vakt om privatlivets helgd, jfr också bestämmelsen i

text: 4 kap. 9 § brottsbalken

text: om intrång i förvar.

text: För att en myndighet skall kunna komma till rätta med de problem som kan uppstå beträffande personadresserad post är det lämpligt att de anställda ger fullmakt till någon annan vid myndigheten att öppna post med personlig adress. Myndigheten kan dock inte kräva att samtliga anställda skall ge fullmakt till registrator eller någon annan.

text: Om en anställd väljer att inte lämna fullmakt får posten inte öppnas av myndigheten utan skall vidarebefordras till den anställde. I en stor organisation där detta kan ta flera dagar får det anses lämpligare att registratorn kontaktar den anställde, som då får hämta posten på poststället. Om det skulle visa sig att försändelsen innehåller allmänna handlingar är det den anställdes ansvar att se till att handlingarna utan dröjsmål diarieförs. Särskilda åtgärder måste vidtas under perioder då någon anställd p.g.a. semester eller annars är borta en längre tid. I första hand får fullmakt utfärdas för denna tid. Andra åtgärder som ligger nära till hands är att i det enskilda fallet inhämta medgivande att öppna posten eller att som en sista åtgärd återinkalla tjänstemannen i tjänst. (Se även beslut i JO:s ämbetsberättelse 1982/83 s. 248.)

text: Jag förutsätter att rutinerna ses över med beaktande av det nu sagda.


title: Anmälan mot Migrationsverket angående långsam handläggning av ett ärende rörande uppehållstillstånd på grund av anknytning

text: Anmälan

text: I en anmälan den 11 maj 2004 framförde AA klagomål mot Migrationsverket. Klagomålen avsåg handläggningstiden i ett ärende om uppehållstillstånd på grund av anknytning. I anmälan anfördes bl.a. följande. Den 8 februari 2004 ansökte hennes make hos Sveriges ambassad i Abu Dhabi om uppehållstillstånd grundad på anknytning till henne. Han kallades till intervju på ambassaden den 15 februari 2004. Den 11 mars 2004 upplystes hon om att hennes mans ansökan kommit in till Migrationsverket och att handläggningstiden beräknades till ett år. Ärendet hade vid tiden för anmälan till JO ingen handläggare utsedd.

text: Utredning

text: Migrationsverket anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad som framförts i anmälan. Migrationsverket (genom generaldirektören BB) yttrade följande.

text: AA har anmält Migrationsverket till Justitieombudsmannen med anledning av handläggningen av hennes makes ansökan om uppehållstillstånd. Anmälan har lämnats till Migrationsverkets Region Stockholm för utredning och yttrande. Av region Stockholms utredning har framkommit att ansökan om uppehållstillstånd för bosättning i Sverige gjordes i Abu Dhabi av sökande CC den 9 februari 2004. Intervju på ambassaden utfördes den 15 februari 2004. Ärendet inkom till Migrationsverket i Solna den 23 februari 2004 och ett bekräftelsebrev skickades ut den 11 mars 2004 med information att man uppskattar handläggningstiden till ca ett [år] från det att ansökan lämnats in på ambassaden. AA som är referenspersonen i Sverige lämnade in en ansökan om förtur med läkarintyg i ärendet den 31 mars 2004, vilket besvarades den 15 april 2004. De skäl som anfördes ansågs inte starka nog för att en förtur skulle beviljas. AA inkom med en ny ansökan om förtur per mail den 19 april 2004, vilken avslogs den 6 maj 2004, då inga nya skäl framfördes. Vidare framgår av region Stockholms utredning att när ett ärende inkommer till den lokala enheten i Solna gör man en bedömning av ärendets beskaffenhet och därmed vilken slags utredning som krävs i det enskilda ärendet. I CC:s ärende har verket gjort bedömningen att det krävs en grundlig muntlig utredning. Regionen anför att det för närvarande är långa väntetider för muntliga utredningar, och att en handläggare kommer att kunna utses först under hösten 2004.

text: Region Stockholm har vidare anfört vad gäller registrering av handläggare att ärenden inkomna efter den 15 mars i år åsätts en ansvarig för förvaltningen och bevakningen av ärendet innan det tilldelas handläggare. Före den 15 mars har enhetschefen haft ansvaret för förvaltning och bevakning av ärendebalansen. Verket beklagar att väntetiden i vissa typer av tillståndsärenden är för lång för att vara acceptabel, något som AA och hennes make nu drabbas av. Vi arbetar dock kontinuerligt med att effektivisera verksamheten och våra handläggningsrutiner för att förkorta väntetiden för sökande och deras anhöriga. Verket kan vidare konstatera att det normalt inte är acceptabelt att handläggare inte åsätts ett ärende så snart de inkommit till verket men att den lösning som region Stockholm valt, under rådande omständigheter, får anses acceptabel under en övergångsperiod. AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret, men hon hörde inte av sig.

text: Bedömning

text: Frågan om vid vilket stadium i handläggningen ett ärende bör tilldelas en handläggare har tidigare varit aktuell beträffande Migrationsverket. Jag uttalade i ett beslut den 26 september 2000 (dnr 4789-1999), efter ett liknande klagomål som i detta ärende, att jag ansåg det vara av vikt att samtliga ärenden fördelas på en handläggare omedelbart när de kommer in för att denna skall kunna säkerställa bevakning och andra erforderliga åtgärder. Av remissvaret framgår att enhetschefen vid Migrationsverket region Stockholm före den 15 mars 2004 haft ansvaret för förvaltning och bevakning av ärendebalansen och att ärenden inkomna efter detta datum tilldelas en tjänsteman för motsvarande ansvar. Jag har ingen erinran mot ett sådant system förutsatt att den ansvarige exempelvis tar ställning till brådskande yrkanden och har möjlighet att besvara frågor från allmänheten.

text: Se även Migrationsverkets Verksamhetsplan (GDS 01/2003) som fastställdes den 25 september 2003 punkten 2.3.8 som rör handläggare för inkommet ärende:

text: När en ansökan/ett ärende kommer in till oss, ska den omedelbart registreras på en handläggare. Detta gäller oavsett om det är den personen, som ska handlägga ansökan /ärendet, eller om en annan handläggare ansvarar för handläggningen. Det betyder att det alltid ska finnas en tjänsteman som är ansvarig för ansökan/ärendet och som den sökande eller annan person kan kontakta vid behov.– – – CC:s ansökan om uppehållstillstånd kom in till Migrationsverket den 23 februari 2004. Vid tiden för anmälan, den 11 maj 2004, hade ärendet ännu inte tilldelats någon handläggare och den beräknade handläggningstiden angavs till ett år från det att ansökan lämnats in. Jag instämmer i det resonemang och den bedömning angående handläggningstiden som Migrationsverket gett uttryck för i remissvaret. Migrationsverket kan således inte undgå kritik för den förväntade oacceptabelt långa handläggningstiden.

text: Jag vill i sammanhanget nämna att regeringen den 19 augusti 2004 har beslutat att utse en särskild utredare för att effektivisera utredningarna om uppehållstillstånd för gifta eller sammanboende. Utredaren skall ge förslag till åtgärder för att korta handläggningstiderna.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Förhör Förundersökning Underrättelse

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Västra Götaland för underlåtenhet att i förväg informera om vad ett förhör i en pågående utredning skulle handla om

sammanfattning: En person kallades till förhör och underrättades samtidigt om att han var misstänkt för brott samt tillfrågades om han önskade en försvarare. Han fick dock inte förrän när förhöret inleddes reda på vilket brott misstanken avsåg. Jag anser inte att den förklaring som lämnats till att mannen inte i förväg underrättades om brottet är godtagbar och riktar därför viss kritik mot polisen.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Västra Götaland för det sätt som han kallats till förhör och anförde i huvudsak följande. Han blev uppringd av en person som informerade honom om att han var misstänkt för brott men han fick inte veta vilket brott som avsågs. Däremot frågade personen om han ville ha en försvarsadvokat. Han fick sedan en kallelse till polisförhör. Han undrade därför ”Hur ska man veta om man behöver försvarsadvokat när man inte vet vilket eventuellt brott man har begått”.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K148371-08 och Åklagarmyndighetens, åklagarkammaren i Skövde, ärende AM-136389-08 begärdes in och granskades.

text: Av utredningen framgick bl.a. följande. På grund av en polisanmälan från socialtjänsten kom AA att misstänkas för sexuellt utnyttjande av underårig. Han kallades därför till polisförhör. I kallelsen angavs att ”Du skall höras som misstänkt och delges misstanke om brott”. Vidare angavs att ”Om du önskar en försvarare som sitter med vid förhörstillfället underlättar det om jag får veta det innan. Jag har ringt och sökt dig på telefon men ej fått svar.” I det förhör som senare hölls med AA antecknades att han underrättades om sin rätt till försvarare men att han ansåg att förhöret kunde hållas utan närvaro av sådan. AA delgavs vid förhöret misstanke om sexuellt utnyttjande av barn.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrade över det som anförts i anmälan. Myndigheten anmodades särskilt redovisa på vilket sätt AA kallades till det aktuella förhöret.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästare BB) kom in med ett remissvar och gjorde följande bedömning.

text: Var och en som hörs av polisen har rätt att få besked om anledningen till förhöret. Däremot föreligger inte någon skyldighet att upplysa om detta innan förhöret. Utgångspunkten är dock att man bör lämna ut uppgifter om vad förhöret avser. Det är emellertid alltid en avvägning i det enskilda fallet som avgör vilken information som kan lämnas ut utan att skada en pågående utredning. I det aktuella fallet meddelade utredaren AA per telefon att han skulle kallas till förhör. Han ombads även i samband därmed att fundera på om han önskade en offentlig försvarare. Tid för förhöret skulle bestämmas vid en förnyad telefonkontakt då AA skulle lämna besked i frågan om offentlig försvarare. Utredaren lyckades dock inte nå AA på nytt via telefon varför han kallades skriftligen. Av kallelsen framgår dels att han ska höras som misstänkt, dels att han vid förhöret ska delges misstanke om brott. I kallelsen uppmanades AA även att ta kontakt med utredaren om han önskade att en offentlig förvarare skulle närvara vid förhöret. AA är kritisk till att han inte har fått någon information om anledningen till förhöret innan förhörstillfället. Utredaren bedömde i detta fallet att det inte var lämpligt att upplysa om aktuellt brott per telefon eller ange det i kallelsen. Skälet var att hon ville förvissa sig om att det var AA som fick del av uppgifterna och ingen annan med beaktande av brottets känsliga karaktär. Det var således bl.a. med hänsyn till den misstänkte som utredaren inte lämnade ut några uppgifter om brottet i förväg. I början av förhöret delgavs AA misstanke om brott och upplystes åter om sin rätt till offentlig försvarare. Enligt polismyndigheten har det i ärendet inte framkommit något som ger anledning att ifrågasätta utredarens bedömning att i förväg inte lämna några upplysningar om aktuellt brott. Det finns inte heller något i övrigt att anmärka på det sätt som AA kallades till förhör. Vidare har han både muntligen och skriftligen innan förhöret uppmanats att överväga sitt behov av offentlig försvarare. Även efter det att han delgavs misstanke om brott har han fått tillfälle att överväga detta behov. Polismyndigheten anser således att AA har haft goda möjligheter att ta ställning i frågan om offentlig försvarare.

text: AA kommenterade remissvaret och vidhöll att han berövats rätten att bedöma om han behövde en advokat närvarande vid förhöret.

text: Bedömning

text: Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som kan antas lämna upplysningar av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 6 § rättegångsbalken

text: , förkortad RB). Den som ska höras bör, där så kan ske och det ej finnes olämpligt med hänsyn till utredningen, i god tid kallas till förhöret (5 § andra stycket förundersökningskungörelsen [1947:948]). Då en förundersökning kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet, ska han, då han hörs, underrättas om misstanken (

text: 23 kap. 18 §

text: RB).

text: JO har tidigare slagit fast att var och en som hörs av polisen har rätt att – allra senast när förhöret inleds – få besked om anledningen till förhöret (JO 1982/83 s. 56, se också Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , kommentaren till

text: 23 kap. 6 §

text: RB, Internetupplagan).

text: I förevarande fall upplystes AA av utredaren, kriminalinspektören CC, innan kallelsen skickades att han skulle kallas till förhör med anledning av att han var misstänkt för brott men hon sade inte vilket brott misstanken avsåg. Han uppmanades också att fundera över sitt behov av försvarare. I den efterföljande kallelsen nämndes, som framgått, inte heller vilket brott som avsågs men angavs att AA kunde uttrycka önskemål om försvarare.

text: Utredningen ger vid handen att CC valde att inte uppge vilket brott misstanken avsåg eftersom hon, med hänsyn till brottets känsliga karaktär, ville förvissa sig om att det var AA och ingen annan som fick del av uppgifterna. Enligt polismyndigheten var det således bl.a. av hänsyn till den misstänkte som hon inte i förväg lämnade ut några uppgifter om brottet.

text: Brottet sexuellt utnyttjande av barn är självfallet av mycket känslig karaktär. Polismyndighetens förklaring att det var av hänsyn till AA som uppgiften om brottet inte lämnades ut kan jag emellertid inte godta. För det första, om CC ansåg att det fanns en risk för att någon annan fick del av uppgifterna, kunde hon på olika sätt vid telefonsamtalet ha förvissat sig om att det var rätt person hon talade med. Och, för det andra, om polisen nu såg till AA:s bästa borde han ha fått information om vilket brott det handlade om så att han i god tid inför förhöret kunde ha ordnat med en försvarare – privat eller offentlig – och på så sätt ha förberett förhöret, t.ex. genom en kontakt i förväg med försvararen. Polismyndigheten kan därför inte undgå viss kritik för att AA inte i förväg upplystes om vad förhöret skulle handla om.

text: Det kan vidare nämnas att lämpligheten av att hålla ett förhör med en misstänkt om ett så pass allvarligt brott som sexuellt utnyttjande av barn utan en försvarare närvarande kan diskuteras, men jag väljer att här inte vidare beröra den frågan.

text: Jag vill avslutningsvis klargöra att polisen givetvis kan avstå från att i förväg underrätta en misstänkt om vad misstanken gäller om det finns risk för att denne kan komma att undanröja bevis eller på annat sätt försvåra utredningen, t.ex. genom att försöka påverka målsägande (s.k. kollusionsfara). Den naturliga åtgärden i ett sådant fall torde dock oftast vara är att besluta om hämtning till förhör (

text: 23 kap. 7 § andra stycket

text: RB).

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord:
Anmälan
Anmälningsskyldighet
Anstalt
Långsam handläggning

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Salberga, för handläggningen av ett ärende om statligt personskadeskydd enligt 7 kap. 2 § socialförsäkringsbalken

sammanfattning: I ärendet aktualiseras frågor om den i en kriminalvårdsanstalt ansvariges skyldighet att omedelbart anmäla en intagens skada till Försäkringskassan genom att lämna in en skadeanmälan. I beslutet konstaterar JO att den redogörelse för händelseförloppet som efterfrågas i en skadeanmälan är den enskildes egen och att den anmälningsansvariges underskrift av en sådan anmälan inte intygar annat än att den har lämnats in av honom eller henne. Vidare konstateras att det inte är anstaltens sak att ta ställning till om en skada uppstått på så sätt att den omfattas av bestämmelserna om personskadeskydd, utan att det i stället är upp till Försäkringskassan att göra den försäkringsmässiga bedömningen av ärendet. Mot den bakgrunden uttalar JO att det inte är den vid anstalten ansvariges sak att avgöra lämpligheten av en skadeanmälans närmare innehåll. I beslutet kritiseras anstalten för att den ansvariga tjänstemannen inte omgående vidarebefordrat en intagens anmälan till Försäkringskassan och för att den intagne i stället ombetts att fylla i en ny skadeanmälan med ett mindre detaljerat innehåll än den inlämnade i syfte att ”renodla händelseförloppet”. Anstalten kritiseras även för att en ansvarig tjänsteman inte har försäkrat sig om att anmälningsskyldigheten hade fullgjorts efter det att den intagne påtalat för henne att Försäkringskassan inte mottagit någon skadeanmälan.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 9 april 2015 klagade AA på att ansvariga tjänstemän i anstalten Salberga hade vägrat att underteckna och vidarebefordra hans skadeanmälan om ett olycksfall den 17 mars 2015 till Försäkringskassan. Han uppgav i huvudsak följande:

text: Den 18 mars 2015 fyllde han i en blankett om skadeanmälan till Försäkringskassan med anledning av att han hade brännskadat sig när han lagade mat i ett av anstaltens avdelningars kök. Den 20 mars 2015 lämnade han den ifyllda blanketten till personal för vidare befordran till kriminalvårdsinspektör BB så att han skulle få del av blanketten och underteckna den. I anmälan hade AA lämnat en utförlig redogörelse för händelseförloppet och skadans bakomliggande orsaker, vilken bl.a. innefattade uppgifter om att anstaltens köksutrust-

text: ning är undermålig och därigenom äventyrar säkerheten i köksarbetet. Den 31 mars 2015 blev han kontaktad av klienthandläggaren CC som upplyste honom om att kriminalvårdsinspektör BB ville att han skulle fylla i en ny skadeanmälan som skulle ersätta den först inskickade och att han denna gång skulle uttrycka sig mer kortfattat och utelämna beskrivande detaljer. AA upplyste då CC om att det var hans skadeanmälan och att han hade rätt att framföra det han ville i den. CC insisterade ändå och lämnade över ett icke ifyllt formulär samt rådde honom att fylla i det för en snabbare hantering. Han upplevde att han befann sig i en beroendeställning och valde därför att göra som han blev tillsagd.

text: I ärendet har det senare inkommit ytterligare skrivelser från AA där han, utöver vad som framgår av det ovanstående, anfört bl.a. följande:

text: Den senare upprättade skadeanmälan skickades inte till den postadress som anges på blanketten utan hamnade i stället felaktigt hos Kammarkollegiet. Det medförde att den anmälan heller aldrig registrerades hos Försäkringskassan. Efter det att han fått kännedom om saken lämnade han in sin först ifyllda skadeanmälan till kriminalvårdsinspektör DD och bad henne att underteckna och skicka in den till Försäkringskassan. Den 9 juni 2015 fick han ett skriftligt svar från DD om att en anmälan om den aktuella händelsen redan hade skickats iväg till Försäkringskassan den 1 april 2015 och att hon, utifrån att en anmälan redan initierats, inte fann skäl att hantera den anmälan som nu lämnats till henne. Anmälan återlämnades därför till honom utan påskrift. Efter det att han ytterligare en gång framfört att Försäkringskassan ännu inte hade mottagit någon skadeanmälan och att han därför önskade att hans ursprungliga skadeanmälan skulle undertecknas och skickas in till myndigheten lämnade DD den 2 juli 2015 skriftligen besked om att hans första anmälan nu hade undertecknats och skickats in till Försäkringskassan.

text: Till de kompletterande skrifterna har diverse handlingar bifogats, däribland de båda skadeanmälningarna, som upprättades den 20 respektive den 31 mars 2015, om olycksfallet den 17 mars 2015.

text: Utredning

text: Med anledning av vad som framförts i anmälan hämtades vissa handlingar in från Kriminalvården. Därefter begärde JO att Kriminalvården skulle yttra sig över det som AA anfört i sin anmälan och i de kompletterande skrifter som därefter kommit in till JO. I sitt remissvar anförde myndigheten, region Mitt, genom ställföreträdande regionchef EE, följande:

text: Sakuppgifter

text: Av uppgifter som inhämtats från anstalten Salberga framgår följande: Efter att AA bränt sig i samband med matlagning upprättades en skadeanmälan och han skulle i den beskriva händelseförloppet. När kriminalvårdsinspektör BB läste vad AA nedtecknat upptäckte han att AA:s berättelse var väldigt omfattande. Den handlade bland annat om att laxen var fryst och inte färsk, nedskärningar inom Kriminalvården och dåliga stekpannor. BB bad därför klienthand-

text: läggare CC att samtala med AA om skadeanmälan. Syftet var att renskriva händelseförloppet så att det handlade om hur det gick till när skadan inträffade, eftersom det var detta som efterfrågades i skadeanmälan. När CC träffade AA och bad honom att renskriva skadeanmälan så framförde AA att det var hans skadeanmälan och att han ville ha med allt innehåll. CC upplyste då AA om att klagomål på eventuella nedskärningar inom Kriminalvården inte riktas till Försäkringskassan i en beskrivning av ett skadeförlopp. CC upplyste dock AA om att han var fri att skriva det han ville. AA skrev därefter en ny skadeanmälan med en ny beskrivning av skadeförloppet. BB skickade skadeanmälan till Försäkringskassan. Därefter lämnade AA sin utförliga skadeanmälan ytterligare en gång till kriminalvårdsinspektören DD, som då beslutade att skicka den till Försäkringskassan, som komplement till den redan inskickade anmälan.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: ska varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda ska besvaras så snart som möjligt. Av

text: 7 § förvaltningslagen

text: framgår att ett ärende skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Vid handläggningen skall myndigheten beakta möjligheten att själv inhämta upplysningar och yttranden från andra myndigheter, om sådana behövs. Myndigheten ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt. Även på andra sätt skall myndigheten underlätta för den enskilde att ha med den att göra.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: AA framför i sin anmälan till JO att han till anstalten lämnat in en ifylld blankett gällande skadeanmälan till Försäkringskassan. Den ansvarige tjänstemannen ville inte skriva under blanketten, då denna ansågs vara alltför detaljerad. AA utsattes därefter för påtryckningar av personal att fylla i en ny blankett och att då uttrycka sig kortfattat och utelämna detaljer. Anstalten har i sitt svar bekräftat att man ansett att AA:s redogörelse av händelseförloppet i skadeanmälan var mycket omfattande och med visst innehåll som inte bedömdes vara relevant i sammanhanget. AA ombads därför att fylla i en ny skadeanmälan. I samband med detta påpekade AA att det var hans skadeanmälan och att han ville ha med allt innehåll. Han upplystes då av klienthandläggaren att han var fri att skriva det han ville. Av anstaltens uppgifter framgår att blanketten sändes, efter att den skrivits under, till den adress som framgår där. Efter att AA ånyo inlämnat sin första utförliga skadeanmälan till anstalten, sände anstalten även denna till Försäkringskassan. Det är givetvis beklagligt om AA uppfattat det klienthandläggaren sagt till honom om att upprätta en ny redogörelse, skulle ha varit tvingande, vilket säkerligen inte varit klienthandläggarens avsikt.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 7 kap. 2 § första stycket 3 socialförsäkringsbalken

text: (SFB) framgår att personer som är intagna för vård i en kriminalvårdsanstalt är försäkrade för statligt personskadeskydd enligt

text: 43 kap.

text: SFB. Enligt

text: 43 kap. 22 §

text: SFB ska en chef eller någon annan omedelbart underrättas om den försäkrade drabbas av en skada.

text: Av 43 kap. 23 § och 42 kap. 10 § SFB framgår att en chef eller någon annan som har fått kännedom om en inträffad skada omedelbart ska anmäla skadan till Försäkringskassan.

text: Av 17 § jämförd med

text: 16 § förordningen (1997:284)

text: om arbetsskadeförsäkring och personskadeskydd följer att skyldigheten att anmäla en skada till Försäkringskassan när det gäller intagna i anstalt gäller chefen eller föreståndaren för en kriminalvårdsanstalt. Av

text: 18 § samma förordning

text: framgår att skadeanmälan ska göras på en blankett enligt formulär som Försäkringskassan fastställer efter samråd med berörda centrala förvaltningsmyndigheter.

text: Bedömning

text: Som framgår av de bestämmelser som är tillämpliga i ärendet är en chef eller föreståndare för en kriminalvårdsanstalt som får kännedom om att en intagen drabbats av en skada skyldig att omedelbart anmäla detta genom att skicka in en skadeanmälan till Försäkringskassan. Den redogörelse för händelseförloppet som efterfrågas i en sådan anmälan är den enskildes egen. Den ansvariges underskrift av en skadeanmälan är inte kopplad till något godkännande av skadan och innebär inte heller någon bekräftelse av att man i alla delar har samma uppfattning om den eller om de uppgifter som i övrigt lämnats i beskrivningen. Undertecknandet bekräftar endast att den ifrågavarande anmälan har lämnats av den ansvarige.

text: Anstalten har i förevarande fall vidgått att man ansett att AA:s redogörelse för händelseförloppet i den ursprungliga skadeanmälan var mycket omfattande och att den hade visst innehåll som inte bedömdes vara relevant i sammanhanget. Enligt anstalten har AA därför ombetts att fylla i en ny, mindre detaljerad skadeanmälan i syfte att ”renskriva händelseförloppet”. AA:s uppgift om att uppmaningen skulle ha varit tvingande har däremot tillbakavisats av anstalten.

text: JO har i ett tidigare beslut uttalat att det inte är anstaltens sak att ta ställning till om en skada uppstått på så sätt att den omfattas av bestämmelserna om statligt personskadeskydd, utan att det i stället är upp till Försäkringskassan att göra den försäkringsmässiga bedömningen av ärendet och avgöra om skadan ska ersättas eller inte (se JO 1997/98 s. 193, dnr

text: Eftersom de uppgifter som lämnas i en skadeanmälan är den enskildes egna, och den ansvariges underskrift, som nämnts ovan, endast fyller funktionen att bekräfta att anmälan lämnats av den ansvarige är det inte den ansvariges sak att avgöra lämpligheten av en anmälans närmare innehåll. Jag är därför kritisk till att AA ombetts att upprätta en ny skadeanmälan med ett mindre detaljerat innehåll än den först inlämnade. När AA första gången den 20 mars 2015 lämnade in en skadeanmälan borde den då ansvarige vid anstalten i stället ha bekräftat mottagandet av anmälan – genom att underteckna denna – och omgående ha vidarebefordrat den till Försäkringskassan.

text: Enligt anstaltens uppgifter ska den senare upprättade blanketten ha sänts till Försäkringskassan den 1 april 2015. AA har å sin sida uppgett att den senare upprättade skadeanmälan sändes till fel adress och att hans skada därför anmäldes till Försäkringskassan först i samband med att anstalten i juli 2015 sände in hans ursprungliga skadeanmälan till myndigheten som en komplettering till den som enligt anstaltens uppgift redan var inskickad. Ord står därmed mot ord i fråga om vid vilken tidpunkt en anmälan ursprungligen ska ha sänts iväg. Ytterligare utredningsåtgärder från min sida framstår inte som meningsfulla. Oavsett om den senare upprättade skadeanmälan sänts iväg till Försäkringskassan i april 2015 eller inte anser jag att den ansvarige vid anstalten borde ha kontaktat Försäkringskassan för att försäkra sig om att en anmälan om det aktuella skadetillfället hade mottagits när AA under efterföljande månader påtalade att Försäkringskassan ännu inte hade mottagit någon anmälan. En sådan kontrollåtgärd hade dessutom varit påkallad eftersom ansvaret för att skadan anmälts har legat på anstalten, och jag anser därför att anstalten inte kan undgå kritik för sin underlåtenhet i detta avseende.

text: Anstaltens hantering av AA:s ursprungliga skadeanmälan, såväl inledningsvis som avslutningsvis, har medfört att en anmälan av olycksfallet den 17 mars 2015 synes ha skett först den 2 juli 2015 trots att en anmälan borde ha kunnat göras redan den 20 mars 2015. Hanteringen har inte varit förenlig med kravet på att en skada ska anmälas omedelbart.

text: Ärendet avslutas med den kritik som framgår av det som anförts ovan.


nyckelord:
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Dokumentation
Omhändertagande

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Uppsala län för ett omhändertagande med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Uppsala län med anledning av ett omhändertagande med stöd av lagen (

text: ) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB). Han anförde sammanfattningsvis att omhändertagandet saknat grund då han inte anträffats så berusad av alkoholdrycker att han inte kunnat ta hand om sig själv eller annars utgjort en fara för sig själv eller någon annan. Inte heller hade han varit inblandad i något bråk.

text: Utredning

text: Från Polismyndigheten infordrades aktuellt omhändertagandeblad i vilket antecknats att AA utgjort en fara för annan och händelsen beskrevs enligt följande.

text: AA var inblandad i ett bråk på Stora torget och avvisades ett flertal gånger ifrån platsen. AA lydde ej polismans anvisningar och avlägsnades ifrån platsen. Då risk förelåg att AA istället skulle ställa till mer strul omhändertogs han enligt LOB istället. AA luktade alkohol vid tillfället. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över omhändertagandet, varvid de inblandade polismännen anmodades att höras.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar jämte yttranden från poliskommissarien CC och polisinspektören DD (här utelämnade). Polismyndigheten yttrade sig enligt följande.

text: Bakgrund

text: Vid 03.30-tiden den 21 april 2007 kallades flera patruller till Stora torget i Uppsala med anledning av att det förekommit bråk vid Max hamburgerrestaurang. Polisinspektören DD arbetade i patrull med polisassistenten EE och de anlände sist av patrullerna. På platsen ser DD att en poliskollega avvisar AA från Stora torget. AA hade vid ett bråk inne på Max varit störande och provocerande mot de vakter som arbetade där och av den anledningen blev AA avvisad från platsen. AA avvisades cirka tio gånger från torget men gick endast iväg omkring fem meter varefter han stannade och vägrade gå längre. AA har själv uppgivit att han gick i riktning mot nattbussarna, dock fanns ingen möjlighet att lämna torget med nattbuss eftersom dessa slutar gå vid 02:30-tiden.

text: Efter upprepade försök att avvisa AA tog DD beslut om avlägsnande enligt

text: 13 § polislagen (1984:387)

text: . DD och EE tog då med sig AA till polisbilen och påbörjade avlägsnandet i riktning mot S:t Johannesgatan. I bilen försökte DD upprepade gånger resonera med AA angående åtgärden, vilket inte var möjligt då AA endast hånflinade åt åtgärden samt pratade om annat. DD kände att AA luktade alkohol och hade ett sluddrande tal varpå DD, med hänsyn till AA:s beteende på Stora torget och i bilen, fick uppfattningen om att denne efter avlägsnandet skulle återvända till Stora torget eller bete sig provocerande mot omgivningen vid avlägsnandet. Med stöd därav omhändertog DD AA enligt

text: 1 § lagen (1976:511)

text: om omhändertagande av berusade personer m.m. då AA ansågs utgöra en fara för annan. AA fördes till arresten och lades in i arrest.

text: Polismyndighetens bedömning

text: I enlighet med

text: 13 § första stycket polislagen

text: får en polisman avvisa eller avlägsna en person från visst område eller utrymme, som genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, när det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten skall kunna upprätthållas. AA har genom sitt uppträdande på Stora torget ansetts störa den allmänna ordningen genom att vara inblandad i ett bråk inne på Max hamburgerrestaurang där han uppträtt störande och provocerande mot de vakter som arbetade där. Då upprepade avvisningsförsök varit resultatlösa avlägsnades AA i enlighet med ovanstående bestämmelse och fördes bort från platsen. Under avlägsnandet gjordes bedömningen att det inte i det aktuella fallet skulle vara tillräckligt att avlägsna AA varför ett omhändertagande gjordes. Om ett avvisande eller avlägsnande är otillräckligt får en person enligt

text: 13 § andra stycket polislagen

text: tillfälligt omhändertas. Vidare föreskrivs i

text: 18 § andra stycket polislagen

text: att omhändertaganden av berusade personer regleras i lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. I

text: 9 § andra stycket samma lag

text: föreskrivs att lagen har företräde framför

text: 13 § andra stycket polislagen

text: gällande omhändertaganden. Då AA vid det aktuella tillfället varit berusad gjordes omhändertagandet därmed i enlighet med bestämmelserna i LOB. I

text: 1 §

text: LOB föreskrivs att den som anträffas så berusad av alkoholdrycker eller annat berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller annan får omhändertas av en polisman. I förarbetena till den nämnda bestämmelsen framgår att berusningen måste framgå på ett påtagligt sätt för att personen skall kunna anses utgöra fara för annan (

text: prop. 1975/76:113 s 123

text: ). Polismyndigheten finner inte anledning att ifrågasätta DD:s bedömning av de faktiska omständigheterna när denne i enlighet med

text: 1 §

text: LOB omhändertog AA Vid den aktuella händelsen har AA luktat alkohol och haft ett sluddrande tal. Han har i ett berusat tillstånd uppträtt störande på Stora torget genom att vara inblandad i ett bråk inne på Max hamburgerrestaurang där han provocerat de vakter som arbetade där. Med anledning därav blev AA avvisad utan resultat då denna vägrade att rätta sig efter polismannens uppmaning att lämna Stora torget. Vidare har AA, under DD:s försök i polisbilen att resonera om avlägsnandet, varit oförmögen att ta till sig polisinspektörens tillsägelser. Därmed befarades att AA efter avlägsnandet inte skulle upphöra med sitt störande och provocerande beteende gentemot omgivningen och att det förelåg fara för att han skulle kunna starta bråk. Med hänsyn härtill anses AA berusning, på ett påtagligt sätt, ha inverkat på dennes uppträdande gentemot sin omgivning och kan i anledning därav anses utgöra en fara för annan i enlighet med

text: 1 §

text: LOB. Därmed fanns grund för omhändertagande i enlighet med nyss nämnda bestämmelse. I

text: 5 §

text: LOB stadgas att omhändertagande enligt lagen så skyndsamt som möjligt skall anmälas till förmannen. Förmannen skall då omedelbart pröva om åtgärden skall bestå.

text: Poliskommissarien CC var vid det aktuella tillfället vakthavande befäl och förman. Han hade därmed enligt ovannämnd bestämmelse att pröva om omhändertagandet av AA skulle bestå när patrullen inkom till arresten. CC har lämnat upplysningar om att han endast har svaga minnesbilder av det aktuella omhändertagandet då han gör mängder av förmansprövningar och att den aktuella händelsen inte på något vis kunde anses vara särpräglad. Då han i efterhand har läst igenom den upprättade LOB-blanketten kan han konstatera att rekvisiten för ett omhändertagande varit uppfyllda och CC delar därmed DD:s uppfattning om att ett omhändertagande varit motiverat. Polismyndigheten anser med ledning av ovanstående att polisinspektören DD och poliskommissarien CC gjort ett korrekt omhändertagande i aktuellt fall. Det finns således enligt polismyndighetens bedömning inte anledning att rikta kritik mot omhändertagandet av AA. AA kommenterade inte remissvaret.

text: Bedömning

text: Som framgår av anmälan har AA ifrågasatt ett omhändertagande enligt LOB. Av omhändertagandebladet framgår bl.a. att AA hade varit inblandad i ett bråk och ”luktat alkohol vid tillfället”. Jag ansåg inte att grunderna för omhändertagandet klart framgick av dokumentationen varför ärendet remitterades till polismyndigheten. I remissvaret har myndigheten något mer utförligt redogjort för de omständigheter som låg till grund för omhändertagandet. Huvudsakligen berodde detta på att polisinspektören DD – under verkställigheten av ett beslut om avlägsnande enligt

text: 13 § polislagen

text: – fick uppfattningen att AA kunde komma att återvända till den plats han avlägsnats ifrån eller annars ”bete sig provocerande mot omgivningen” samt att AA luktade alkohol och hade ett sluddrande tal.

text: Jag vill först framhålla att jag inte har någon invändning mot beslutet att avlägsna AA från platsen. Frågan är emellertid om det efter detta beslut tillkom sådana omständigheter att det var godtagbart att, i stället för att fullfölja avlägsnandet, omhänderta AA enligt LOB. Såvitt utredningen visar är den enda omständighet som tillkom efter avlägsnandebeslutet den att AA, när DD under avlägsnandet försökte att resonera med honom, ”endast hånflinade åt åtgärden samt pratade om annat”. Enligt min mening är en sådan omständighet inte ensamt tillräcklig för att anse att en person på grund av berusning kan utgöra en fara för annan. Det kan därför diskuteras om inte DD borde ha fullföljt avlägsnandet i stället för att omhänderta AA enligt LOB. Det är emellertid utom-ordentligt vanskligt att vid en granskning i efterhand avgöra om ett omhändertagande enligt LOB var korrekt eller inte. Jag kan givetvis inte utesluta att det redan vid beslutet om avlägsnande i och för sig fanns förutsättningar för ett omhändertagande enligt LOB men att DD av något skäl valde att vidta en mindre ingripande åtgärd. Det får också förutsättas att, om ett omhändertagande enligt LOB inte hade varit befogat, i vart fall CC vid den s.k. förmansprövningen hade omprövat beslutet. Jag finner bl.a. därför inte tillräckliga skäl att kommentera händelsen ytterligare.

text: Jag vill dock erinra om vikten ur kontroll- och rättsäkerhetssynpunkt av att de omständigheter som föranlett ett ingripande dokumenteras på ett fullständigt och korrekt sätt.

text: Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.