avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Bevis
Hämtning
Muntlig handläggning/ förhandling
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Uttalanden med anledning av att en rådman vid Stockholms tingsrätt beslutade att inte ställa in en huvudförhandling i ett vårdnadsmål och i stället bl.a. förordnade om hämtning av en part

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot rådmannen BB vid Stockholms tingsrätt för hennes handläggning av ett tvistemål.

text: Av anmälan framgick bl.a. följande. AA är part i ett mål som gäller vårdnad om, och umgänge med, hennes dotter. Hon bodde på grund av sitt arbete i Skåne och hennes lägenhet i Stockholm var uthyrd. Den 12-13 oktober 2006 skulle huvudförhandling i målet äga rum i Stockholm. Samma vecka insjuknade hon dock i bihåleinflammation och meddelade därför den 11 oktober att hon inte kunde komma till förhandlingen. Hon skickade även in ett läkarintyg. Trots detta ställdes inte förhandlingen in. I stället beslutade BB att polis den 13 oktober skulle söka efter AA i hennes lägenhet i Stockholm.

text: Utredning

text: Handlingar i Stockholms tingsrätts mål T 9040-04 infordrades och granskades. Följande framkom.

text: AA meddelade den 11 oktober 2006, genom sitt ombud, att hon inte kunde inställa sig till förhandlingen den 12 oktober p.g.a. sjukdom och bifogade även ett läkarintyg, i vilket det angavs att hon hade ”bihåleinflammation med svängande feber och mycket värk. Detta omöjliggör flygresor och andra transporter. Har fått antibiotica-behl och bör kunna vara återställd om ngr veckor”. Intyget var utfärdat av en läkare i Båstad. Tingsrätten beslutade att inte ställa in förhandlingen och angav i sitt beslut att ”problemet kan lösas genom att AA hörs senare och att förhandlingen således fortsätter någon dag i slutet av oktober”. I en skrivelse till tingsrätten begärde AA:s ombud på nytt att förhandlingen skulle ställas in. Hon uppgav att AA hade laga förfall för sin utevaro och motsatte sig bl.a. att rätten skulle frångå

text: rättegångsbalkens

text: processordning att part ska höras före vittnena samt uppgav att det var nödvändigt att AA närvarade personligen under hela huvudförhandlingen. Tingsrätten underrättade då parterna att det tidigare beslutet

text: stod fast. AA:s ombud meddelade därefter att hennes fullmakt hade återkallats och att hon därför inte skulle inställa sig till förhandlingen.

text: När AA inte inställde sig den 12 oktober ställdes den dagens förhandling in samtidigt som tingsrätten beslutade att förhandlingen skulle återupptas kl. 09.00 dagen därpå. Tingsrätten konstaterade att AA inte visat laga förfall för sin utevaro och beslutade även att hon, jämlikt

text: 44 kap. 5 § rättegångsbalken

text: (RB), den 13 oktober kl. 06.30 skulle hämtas av polis till förhandlingen. Hämtningsförsök gjordes vid såväl AA:s lägenhet som hennes mors lägenhet, båda i Stockholm. Det konstaterades sedan vid telefonkontakt mellan polisen och AA:s mor att både AA och modern befann sig i Skåne.

text: Ärendet remitterades till Stockholms tingsrätt för upplysningar och yttrande om handläggningen av målet i tiden efter det att läkarintyget kommit in till tingsrätten och därvid särskilt vilka överväganden som gjordes i frågan om käranden hade laga förfall, vilka överväganden som föranledde tingsrätten att planera att inleda huvudförhandlingen utan kärandens personliga närvaro samt vilka överväganden som föranledde beslutet att hämta käranden till huvudförhandlingen och att ange att hämtningen skulle ske ett visst klockslag.

text: Stockholms tingsrätt (lagmannen CC) inkom med ett remissvar till vilket var fogat yttranden från t.f. chefsrådmannen DD (här utelämnat) och BB.

text: BB upplyste i huvudsak följande.

text: – Målet påbörjades i juni 2004. Vårdnadsutredning fanns klar under 2005. Flera enskilda beslut har fattats i målet och det har även hållits muntliga förberedelser. Onsdagen den 11 oktober nåddes tingsrätten av ett fax från advokat EE – – – i vilket hon hemställde att tingsrätten skulle ställa in den utsatta huvudförhandlingen på grund av AA:s sjukdom. Hon hänvisade till bilagt sjukintyg utfärdat den 10 oktober – – –. Tingsrätten fattade beslut i anledning av begäran och nedtecknade det på aktbilaga 106, faxet, och tillställde det till advokat EE jämte motpartsombudet advokat FF. När jag fattade beslutet hade jag följande överväganden i mitt huvud: 1. Sjukintyget utgjorde inte bevis om att AA hade laga förfall. Det avsåg en bihåleinflammation och något tydligt uttalande om förhinder annat än för flygresor framgick inte av intyget. – Det talas inte i sjukintyget om kräkningar eller hög feber eller reaktion på penicillin utan detta är något som AA senare i skrivelser till tingsrätten själv har lämnat uppgifter om. 2. Om målet inte kunde bli av vid detta tillfälle skulle det inte gå att överblicka när en nästa huvudförhandling skulle kunna ske, eftersom tingsrätten i nuvarande skepnad upphör per den sista mars 2007 och all förhandlingstid för så omfattande mål som två dagar fram till dess var upptagen. – Det är tyvärr inte så enkelt att huvudförhandlingen skulle ha kunnat hållas när som helst efter att AA tillfrisknat. 3. AA var kärande, hon hade barnet hos sig och hon var i en sådan position att jag uppfattade henne angelägen och positivt inställd till att få målet avgjort. 4. I ett vårdnadsmål är det inte på samma sätt viktigt i vilken ordning parter och vittnen hörs som t.ex. i ett brottmål. Min tanke var således att skapa en smidig lösning på ett akut problem och jag lämnade därför ett förslag. I detta uttalade jag inte uttryckligen att jag inte hade

text: funnit sjukintyget tillräckligt för att styrka laga förfall, antagligen för att beslutet att inte ställa in borde göra detta självklart för en advokat. Tingsrätten mottog härefter under eftermiddagen ytterligare ett fax från advokat EE i vilket hon förnyade sin propå om inställd förhandling, varvid tingsrätten svarade på samma handling att beslutet om att inte ställa in förhandlingen stod fast – – –. Det AA tycks påstå att jag skulle ha sagt till advokat EE kan emanera från innehållet i det beslutet. Jag har inte innan det beslutet talat med advokat EE i telefon men hon ringde mig däremot vid kl. 14.30 tiden och hon upprepade åter igen en begäran om att förhandlingen skulle ställas in och förklarade samtidigt nu att hennes klient funderade på att återkalla hennes fullmakt om inte förhandlingen ställdes in. Jag förklarade att detta inte kunde förändra beslutet. Samtalet var kort. Jag har enbart minnesbild att det handlade om fullmakten. Advokat EE lovade att hålla tingsrätten underrättad om hur hennes klient skulle ställa sig, per telefon som jag uppfattade advokaten. Strax efter samtalet upptäckte jag att jag inte uttryckligen hade noterat att tingsrätten inte funnit sjukintyget tillräckligt för att styrka laga förfall. Jag ringde därför till advokat EE:s kontor för att meddela henne detta för tydlighets skull, dvs. att tingsrättens beslut innebar ett ställningstagande till att AA inte hade visat laga förfall för att inställa sig till huvudförhandlingen. Jag fick inte tala med advokat EE som sades sitta upptagen i sammanträde. Jag förklarade att ärendet var brådskande då det gällde morgondagens förhandling och bad sekreteraren be henne ringa upp. När jag inte hade fått något samtal klockan 16.00 ringde jag strax därefter åter upp advokatbyrån. Jag fick då åter höra att advokat EE satt i sammanträde och jag framförde åter att det var viktigt att advokat EE ringde upp mig och det innan arbetsdagens slut. Något samtal kom inte. Inte heller hade något fax inkommit till tingsrätten innan arbetstidens slut som jag fick del av. Jag har således inte vid något tillfälle under den 11 oktober 2006 meddelat advokat EE att jag ansåg att AA hade laga förfall för att utebli från förhandlingen och jag har upprepat att förhandlingen inte skulle ställas in. – Jag hade noterat att intyget var utfärdat den 10 oktober 2006 och kontakt därför rimligen borde ha tagits med rätten redan samma dag, särskilt mot bakgrund av att AA befann sig på annan ort. Detta borde advokat EE ha varit införstådd med. Istället syns åtminstone AA, trots upplysningarna i kallelsen, själv ha tagit sjukintyget till intäkt för att avstyra sin resa till Stockholm. Att AA fortfarande vistades, i realiteten bodde i Skåne, var ingenting som tingsrätten då hade vetskap om. På morgonen den 12 oktober 2006 tog tingsrätten del av en fax från advokat EE i vilket hon förklarade att AA hade återkallat hennes fullmakt – – – . Advokat EE:s sekreterare ringde tingsrätten strax innan pårop för att fråga om tingsrätten tagit del av handlingen. Samtalet mottogs av domstolssekreterare GG men övertogs på hennes begäran av mig. Jag påtalade för sekreteraren att jag trots två försök inte fått tala med advokat EE dagen dessförinnan och vad skälet till mina samtal hade varit – att tydliggöra att beslutet att inte inställa förhandlingen innebar att rätten inte hade funnit att AA hade laga förfall för sin utevaro – och jag förklarade även att jag ansåg åtgärden att i detta läge återkalla fullmakten var upprörande, en reaktion i linje med regleringen i

text: RB 35:4

text: . Någon ytterligare reaktion eller något yttrande i stil med vad AA påstår att jag fällt har inte förekommit. Jag har inte haft någon ytterligare kontakt med advokatbyrån personligen denna dag. Jag vill tillägga att jag aldrig har uttryckt att förhandlingen skulle hållas utan att AA överhuvudtaget skulle närvara. Tingsrätten sökte därefter nå AA på hemtelefonnumret och ett mobilnummer angivet i akten, dvs. Stockholmsadressen. Något svar fick inte tingsrätten och något meddelande var inte lämpligt att lämna på mobilnumret eftersom numret inte säkert kunde kopplas till AA. Tingsrätten påropade senare målet. Något beslut om att ställa in huvudförhandlingen hade inte fattats. AA hade inte befriats från sin skyldighet att närvara. Tingsrätten redovisade läget för svaranden, HH och dennes ombud advokat FF. På grund av ett olyckligt manfall på nämndemannasidan var tingsrätten inte beslutsför. Tingsrätten tog därför paus i förhandlingen för att överväga situationen och invänta

text: nämndemannen. Tingsrätten sökte under den tiden genom notarien JJ få kontakt med advokat EE. Hennes sekreterare förklarade dock att hon var upptagen i sammanträde hela dagen. Tingsrätten fortsatte sina ansträngningar att försöka nå kontakt med AA. Hon hade inför frågan om medling uppgivit att hon befann sig i Skåne men hon hade varken angivit adress eller telefonnummer dit. På förfrågan hos advokatbyrån förklarade sekreteraren för notarien att hon skulle begå tjänstefel om hon lämnade ut AA:s telefonnummer som hon inte heller påstod sig ha. Tingsrätten ringde då den läkare som utfärdat intyget för att efterhöra om hon hade någon adress eller telefonnummer till AA i Skåne. Hon gav tingsrätten ett mobilnummer. Tingsrätten frågade samtidigt läkaren om hon visste att intyget var avsett att förevisas inför rätten inför en kommande huvudförhandling. Läkaren svarade att hon hade fått uppgiften att det gällde en tjänsteresa. Tingsrätten ringde sedan det av läkaren angivna mobiltelefonnumret och möttes då av möjligheten att lämna meddelande till AA, varpå tingsrätten meddelade att tingsrätten inte ansåg att hon hade styrkt att hon hade laga förfall för sin utevaro, att tingsrätten avsåg att påbörja förhandlingen den 13 oktober kl. 9.00 och att hon därmed gavs en ny möjlighet att inställa sig. Tingsrätten har samtidigt meddelat vilka risker som är förenade med att utebli från förhandlingen, nämligen att hon i sådant fall riskerade såväl vite som kostnadsansvar enligt 18:6 RB. Tingsrätten har även meddelat AA:s bror detsamma i syfte att AA möjligen den vägen skulle få klart för sig de eventuella konsekvenser av att hon inte inställde sig. Jag och nämndemännen har således inte funnit att sjukintyget utgjorde hinder för AA på annat sätt än med flyg ta sig till Stockholm till den 12 oktober 2006. Tingsrätten beslutade därefter att fortsätta förhandlingen den 13 oktober kl. 9.00 samt att AA skulle hämtas till förhandlingen enligt

text: 44 kap 5 §

text: RB. Hon hade uteblivit från förhandlingen. Hon har en dotter i skolåldern och tingsrätten hade inte då fått någon annan uppgift än att hon hade sitt fasta boende i Stockholm. Tingsrätten fann därför anledning att besluta om hämtning på den adressen. Tingsrätten kunde inte utesluta att hon befann sig där. Tingsrätten satte tidpunkten till kl. 06.30 eftersom tingsrätten ville vara säker på att hon skulle vara hemma, för det fall hon fanns i Stockholm, och att hon inte vid en senare hämtningstidpunkt redan skulle ha gått från bostaden – på grund av att hon skulle kunna behöva lämna dottern tidigare till skola eller omsorg. Polisen har den 13 oktober 2006 meddelat tingsrätten att hämtning inte hade kunnat genomföras, att AA inte längre bodde på angiven adress utan att lägenheten är uthyrd i andra hand, att hon istället hade en adress i Bålsta (vilket hon inte har meddelat till rätten, trots att hon har fått information om förenklad delgivning) samt att hon inte heller fanns hemma hos sin mamma utan att hon istället fanns i Skåne, enligt mamman som polisen hade fått kontakt med per telefon. Hur polisen skulle genomföra hämtningen var naturligtvis deras ansvar. Jag har självfallet inte beordrat någon att bryta upp någon dörr. AA har morgonen den 13 oktober 2006 faxat in en skrivelse till tingsrätten, – – –, vari hon bl.a. anförde jäv mot mig som ordförande i målet. Tingsrätten har efter att målet påropats meddelat beslut om att inställa huvudförhandlingen i anledning av kärandens utevaro och målets karaktär. Jag har därefter inte handlagt målet i anledning av det anförda jävet.

text: CC gjorde följande bedömning.

text: För egen del vill jag anföra följande. Såvitt kan utläsas av BB:s beslut har hon inte underkänt det ingivna läkarintyget utan ansett att förhandlingen kunde påbörjas utan att AA var personligen närvarande. När sedan fullmakten för ombudet återkallades blev situationen en annan och beslut om hämtning fattades. Med hänsyn till vad som kan utläsas av läkarintyget om AA:s hälsotillstånd samt att det av läkarintyget och tidigare ingivna skrifter från ombudet framgått att AA befann sig i Skåne förefaller beslutet att AA skulle hämtas till huvudförhandlingen den andra dagen tveksamt.

text: AA yttrade sig över remissvaret och vidhöll då att hon haft laga förfall för sin utevaro. Därefter inhämtades tingsrättens dom i målet.

text: Bedömning

text: Frågan om AA hade laga förfall Om det är sannolikt att den som underlåtit att enligt rättens beslut infinna sig vid rätten eller i övrigt fullgöra något i rättegången har laga förfall för sin underlåtenhet, ska denna, enligt

text: 32 kap. 6 § första stycket

text: RB, inte leda till någon påföljd för honom eller på annat sätt läggas honom till last i rättegången. För det fall att sannolikhetsrekvisitet enligt första stycket inte är uppfyllt men det på grund av någon särskild omständighet ändå kan antas att det föreligger laga förfall, ska enligt andra stycket, den som gjort sig skyldig till underlåtenheten beredas tillfälle att komma in med utredning om detta. Rätten ska därvid skjuta upp frågan om utdömande av påföljd eller om annan åtgärd på grund av underlåtenheten.

text: Laga förfall definieras enligt

text: 32 kap. 8 §

text: RB som att någon genom avbrott i allmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet som han inte bort förutse eller rätten annars finner utgöra giltig ursäkt, hindrats att fullgöra vad honom ålegat. Av lagtexten torde framgå att som laga förfall kan godtas inte endast absoluta hinder utan varje omständighet av den beskaffenheten att det inte skäligen kan krävas att parten ska infinna sig till en förhandling eller på annat sätt vara verksam i rättegången. Bevisning rörande en sjukdom utgörs naturligtvis i de flesta fall av läkarintyg (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , Del 2, s. 32:22 ff.). Om det i intyget anges en diagnos varav framgår att en inställelse inte kan ske, eller åtminstone inte skäligen kan begäras, bör detta i regel godtas som tillräcklig bevisning (

text: NJA 1999 s. 715

text: ). Förekommer anledning att misstänka att en part som gör gällande laga förfall söker att förhala rättegången kan det vara skäl att ställa större krav på vad som ska godtas som tillräcklig bevisning (

text: NJA 2001 s. 667

text: I det aktuella målet gav AA in ett läkarintyg dagen innan förhandlingen skulle påbörjas till styrkande av att hon hade laga förfall. I intyget angavs att hon hade en bihåleinflammation med svängande feber och mycket värk, vilken omöjliggjorde flygresor och andra transporter. Det var första gången målet var utsatt till huvudförhandling och, såvitt framkommit, fanns det inte något som tydde på att AA försökte att förhala rättegången. Mot bakgrund av de ovan redovisade uttalandena framstår BB:s bedömning, att AA inte visat att det var sannolikt att hon hade laga förfall, som långt ifrån självklar. Jag kan för min del inte finna annat än att uppgifterna i det ingivna läkarintyget var tillräckliga för att anse att det inte skäligen kunde begäras att AA skulle inställa sig till förhandlingen och att förhandlingen således borde ha ställts in (jfr JO 1973 s. 105). Det är emellertid ytterst rätten som har att avgöra om angivna omständigheter kan anses utgöra laga förfall eller inte. Vid en sådan prövning kan det finnas utrymme för olika bedömningar. Möjligheten att påbörja huvudförhandlingen utan AA närvarande BB har förklarat att hon, även om hon bedömde att AA inte visat laga förfall, ändå försökte åstadkomma vad hon betecknat som en smidig lösning. Hon föreslog därför att förhandlingen skulle inledas utan att AA var närvarande och att AA i stället kunde höras senare vid en fortsatt huvudförhandling. AA:s ombud anförde då i en svarsskrivelse till rätten att det förelåg hinder mot att påbörja

text: huvudförhandlingen i AA:s utevaro, att det var nödvändigt att AA närvarade personligen under hela rättegången samt att hon motsatte sig att rätten skulle frångå ordningen att part ska höras före vittnena.

text: En part har en i princip ovillkorlig rätt att vara personligen närvarande vid huvudförhandlingen (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , Del 3, s. 43:7, min kurs.). En delvis annan sak är att det i vissa fall kan vara möjligt att med stöd av

text: 44 kap. 6 §

text: RB genomföra en huvudförhandling och avgöra målet även om en part uteblivit. Av betydelse för om så kan ske är bl.a. om partens närvaro är önskvärd i hans eget eller motpartens intresse och antalet genom partens agerande förhindrade förhandlingar (a.a. s. 44:14). Även för det fall att rätten överväger att, utan att ena parten är närvarande, genomföra betydande delar av en huvudförhandling utan att avgöra målet bör, enligt min mening, samma omständigheter beaktas. I det aktuella fallet gällde målet bl.a. vårdnaden om parternas dotter. Inte minst i sådana mål är det givetvis vanligen av stor vikt för parterna att de får möjlighet att ta del av och eventuellt bemöta de uppgifter som lämnas av motpart och vittnen. BB hade fått ett klart besked från AA att hon önskade närvara vid hela detta första huvudförhandlingstillfälle. Redan mot denna bakgrund var det, som jag ser det, inte möjligt att förfara på det sätt som BB föreslog.

text: När det gäller domstolens möjlighet att påbörja en huvudförhandling och höra en part och vittnen utan att den andra parten är närvarande vill jag även nämna följande.

text: När ett tvistemål ropas på till huvudförhandling ska rätten undersöka om det föreligger något hinder för en sådan förhandling (

text: 43 kap. 1 §

text: RB). Av

text: 43 kap. 2 §

text: RB framgår att huvudregeln är att förhandlingen ska ställas in om det föreligger hinder av visst angivet slag. Ett sådant hinder är, såvitt nu är av intresse, att en part som bör närvara personligen endast inställt sig genom ombud (1 p.) eller att hinder annars möter för målets företagande till slutlig handläggning (4 p.). I andra stycket sägs att förhandlingen får hållas om det kan antas att hindret kommer att undanröjas före handläggningens slut.

text: Kan det antas att hindret kommer att upphöra före förhandlingens slut, t.ex. därför att en part som uteblivit hämtas till rätten eller ett uteblivit vittne efter påminnelse infinner sig, får förhandlingen hållas trots hindret. Bestämmelsen ger också befogenhet att kalla t.ex. vittnen och sakkunniga till ett senare klockslag eller till en senare dag. Detta förutsätter att rätten med full säkerhet kan påräkna att de då kallade ska inställa sig (se Gärde m.fl., Nya

text: rättegångsbalken

text: s. 612 och Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 3, 43:7 f).

text: Även

text: 43 kap. 3 §

text: RB ger en möjlighet att påbörja en förhandling trots att det föreligger ett sådant hinder mot huvudförhandlingen som avses i 2 §. Förhandlingen får enligt den bestämmelsen påbörjas om det kan antas att hindret kommer att undanröjas utan att ny huvudförhandling behöver hållas enligt 11 § tredje stycket och en uppdelning av förhandlingen inte är olämplig med hänsyn till målets beskaffenhet.

text: Det är givetvis i många fall svårt att avgöra när ett hinder som består i att part på grund av sjukdom är förhindrad att närvara kan komma att upphöra och en påbörjad förhandling kan fortsätta. I det aktuella fallet har inte annat framkommit än att AA skulle höras under huvudförhandlingen. Om förhandlingen skulle ha påbörjats i hennes frånvaro hade den inte kunnat avslutas innan förhör med henne ägt rum. De möjligheter som erbjuds i 43 kap. 2 § andra stycket och 3 § första stycket att göra undantag från huvudregeln att förhandlingen ska ställas in, kan inte, som jag ser det, vara avsedda att tillämpas så att rätten tvingas bestämma, antingen att förhandlingen ska fortsätta utan det kan bestämmas tidpunkt för den fortsatta huvudförhandlingen – vilket synes ha varit det alternativ som närmast föresvävat BB – eller att förhandlingen visserligen ska återupptas en viss angiven dag men det framstår som osäkert om förhandlingen då kan genomföras. I sammanhanget bör även beaktas att onödiga uppehåll inte får göras i en huvudförhandling, om inte särskilda skäl föreligger (

text: 43 kap. 11 §

text: RB).

text: Mot den nu angivna bakgrunden kan det också vara svårt att göra antagligt att hindret kommer att undanröjas utan att ny huvudförhandling behöver hållas. För att

text: 43 kap. 3 §

text: RB ska tillämpas krävs också att en uppdelning av förhandlingen inte är olämplig med hänsyn till målets beskaffenhet. Jag noterar i denna del följande.

text: Som huvudregel ska partsförhör som hålls i bevissyfte äga rum innan vittnesbevisning tas upp rörande den omständighet förhöret gäller (

text: 43 kap. 8 § andra stycket

text: RB). I

text: 43 kap. 4 § första stycket

text: RB ges dock en möjlighet för rätten att avvika från den denna ordning. Föredragande departementschefen uttalade i samband med att bestämmelsen fick sin nuvarande utformning år 1987 (

text: prop. 1986/87:89 s. 216

text: ) att man kan tänka sig att rätten – t.ex. för att tillgodose ett vittnes önskemål om att kunna lämna förhandlingen vid viss tidpunkt – tillåter att vittnet hörs på ett tidigare stadium än som annars skulle ha varit fallet. I detta hänseende bör dock enligt departementschefen försiktighet iakttas. För att rätten ska kunna helt tillgodogöra sig ett vittnesförhör krävs normalt att man lyssnat till åtminstone sakframställningen i den aktuella delen. Vidare bör man beakta risken för att vittnet behöver höras på nytt, sedan annan bevisning upptagits.

text: Rättegångsbalkens

text: bestämmelser ger alltså visst utrymme för att gå ifrån den normala ordningen att partsförhör ska äga rum innan vittnesbevisning tas upp. Som framgått ska emellertid denna möjlighet användas med försiktighet. Den bör, enligt min uppfattning, inte utnyttjas så att en huvudförhandling i ett mål gällande vårdnad m.m. till stora delar genomförs utan ena partens personliga närvaro, trots att partsförhör ska ske.

text: Vad som nu sagts avser främst frågan om i vilken utsträckning det kan vara möjligt att påbörja en huvudförhandling i ett indispositivt tvistemål utan att en part är personligen närvarande. Jag vill emellertid erinra om min inledande utgångspunkt, nämligen att en part som önskar närvara vid en förhandling då hans eller hennes sak ska avgöras, också i princip äger rätt därtill.

text: Jag konstaterar således sammanfattningsvis att eftersom AA begärt att personligen få delta i förhandlingen hade tingsrätten inte kunnat påbörja denna i hennes frånvaro.

text: Beslutet att förordna om hämtning Vid förhandlingen den 12 oktober inställde sig AA varken personligen eller genom ombud. Om en kärande uteblir från en huvudförhandling i ett indispositivt mål, ska målet skrivas av om käranden meddelats föreläggande att komma vid påföljd att hans talan i målet annars förfaller (44 kap. 4 § första stycket jämförd med

text: 44 kap. 3 § första stycket

text: RB). Eftersom AA endast kallats till huvudförhandlingen vid äventyr av vite fanns emellertid inte denna möjlighet i det aktuella målet.

text: Tingsrätten ställde trots detta inte in huvudförhandlingen utan beslutade med stöd av

text: 44 kap. 5 §

text: RB att AA skulle hämtas till förhandlingen dagen därpå. Enligt denna bestämmelse kan rätten besluta att hämta en part i ett indispositivt mål om denne endast inställer sig genom ombud trots att parten vid vite förelagts att inställa sig personligen. I det nu aktuella målet inställde sig dock inte AA ens genom ombud. Bestämmelsen i

text: 44 kap. 5 §

text: RB var således inte tillämplig och någon möjlighet att förordna om hämtning enligt den bestämmelsen förelåg inte.

text: AA hade emellertid ställning av såväl kärande som svarande i målet. Verkan av utevaro får, då i ett och samma mål parterna är ömsom kärande och svarande, bedömas med hänsyn till varje talan för sig (Gärde m.fl., Nya

text: rättegångsbalken

text: s. 631). Uteblir en svarande från en huvudförhandling i ett indispositivt mål ges i

text: 44 kap. 3 § andra stycket

text: RB en möjlighet att hämta denna till rätten. Den rättsliga grunden för hämtningsbeslutet borde därmed rätteligen ha varit

text: 44 kap. 3 § andra stycket

text: RB.

text: Det var således, med utgångspunkt i domstolens bedömning att AA inte visat att hon hade laga förfall för sin utevaro, formellt möjligt att besluta om att hon skulle hämtas till förhandlingen. I förarbetena uttalas att institutet hämtning har en inte oväsentlig betydelse när det gäller möjligheterna att få motsträviga parter och vittnen att inställa sig inför domstolarna. Särskilt gäller detta sådana personer som – på grund av att de inte har någon ordnad ekonomi eller av andra skäl – inte låter sig påverkas av ett vitesföreläggande (

text: prop. 1983/84:78 s. 30

text: ). Hämtning är emellertid en för den enskilde ingripande åtgärd som bör användas med urskillning. Jag anser för min del att en sådan åtgärd främst bör komma i fråga om omständigheterna ger stöd för ett antagande att svaranden tredskas. I den aktuella situationen fanns, såvitt jag kunnat finna, inte stöd för ett sådant antagande. AA hade anfört förhinder på grund av sjukdom, låt vara att tingsrätten ansett att hon inte visat laga förfall. Inte heller kan AA:s åtgärd att – ställd inför utsikten att huvudförhandlingen skulle komma att genomföras i hennes utevaro – återkalla ombudets fullmakt ses som ett utslag av tredska. Min uppfattning är därför att tingsrätten i den uppkomna situationen inte bort förordna om hämtning. Det framstår dessutom som obegripligt att tingsrätten beslutade om hämtning av AA på två adresser i Stockholm, eftersom dels läkarintyget var utfärdat av en läkare i Båstad, dels AA:s ombud i en av skrivelserna till tingsrätten uppgett att AA

text: vistades i Skåne. Någon grund för antagandet att AA skulle befinna sig i Stockholm har inte framkommit.

text: I beslutet om hämtning angavs vidare att AA skulle hämtas för att inställa sig till huvudförhandling den 13 oktober kl. 09.00 och att hämtningen skulle verkställas kl. 06.30.

text: I

text: 9 kap. 10 § första stycket

text: RB anges att om någon ska hämtas till ett sammanträde inför rätten får han, om inte annat följer av andra stycket, inte omhändertas tidigare än vad som är nödvändigt för att han ska kunna inställas omedelbart till sammanträdet. Av andra stycket framgår att om ett hämtningsförsök tidigare misslyckats eller det annars på grund av vad som är känt om den som ska hämtas finns särskild anledning till det får rätten eller polismyndighet besluta att han får omhändertas tidigare än vad som följer av första stycket. Omhändertagande får i sådant fall ske högst sex timmar eller, om rätten beslutat, högst arton timmar tidigare än vad som följer av första stycket. Vid rättens prövning ska särskilt beaktas vilka olägenheter det kan antas medföra att den som ska hämtas inte är närvarande vid sammanträdet inför rätten.

text: Huvudregeln, som framgår av första stycket, är således att den som hämtas inte får omhändertas tidigare än vad som är nödvändigt för att han eller hon omedelbart, dvs. utan mellankommande vistelse på t.ex. en polisstation, ska kunna inställas till sammanträdet (

text: prop. 1983/84:78 s. 70

text: ). Det är normalt polismyndigheten som i egenskap av verkställande myndighet har att uppskatta den tid som behövs för att transportera den hämtade personen till domstolen.

text: Jag konstaterar att hämtningen skulle verkställas på två adresser belägna på Gärdet respektive i Hjorthagen i Stockholm varför transporten till tingsrätten inte kunde beräknas ta speciellt lång tid. Huvudförhandlingen skulle påbörjas kl. 09.00. Tingsrättens åtgärd att ange att hämtningen skulle verkställas kl. 06.30 kan därför inte förstås på annat sätt än som ett beslut enligt

text: 9 kap. 10 § andra stycket

text: RB om förtida hämtning. Som skäl för sitt handlande har BB angett att AA uteblivit från en förhandling och att tingsrätten ville vara säker på att hon skulle vara på plats i bostaden och inte ha hunnit ge sig iväg för att t.ex. lämna dottern till skola eller barnomsorg.

text: Högsta domstolen har i rättsfallet

text: NJA 1992 s. 555

text: påpekat att befogenheten att förordna om omhändertagande i förtid måste användas med stor restriktivitet. Ett förtida omhändertagande innebär ett frihetsberövande utöver vad som följer av själva hämtningsförfarandet. Ett sådant omhändertagande blir särskilt ingripande om det vid verkställigheten förenas med inlåsning eller annan liknande åtgärd. Beaktas bör också att beslut i frågan fattas utan föregående kommunicering med berörda parter, i följd varav det lätt kan inträffa att underlaget är bristfälligt, samt att beslutet omedelbart går i verkställighet. I rättsfallet uttalas vidare att det även framgår av förarbetena till bestämmelsen att förtida omhändertagande endast bör ske i mera kvalificerade fall. För förordnande om omhändertagande i förtid krävs alltså något speciellt skäl utöver vad som gäller för meddelande av beslut om hämtning. Bestämmelsen om förtida omhändertagande måste antas närmast vara

text: avsedd att tillämpas beträffande personer som saknar fast bostad eller som kan förmodas hålla sig undan vid tiden för förhandlingen.

text: Eftersom något tidigare hämtningsförsök inte misslyckats kunde tingsrätten endast förordna om förtida hämtning om det på grund av vad som var känt om AA fanns särskild anledning till det. De omständigheter som tingsrätten anfört är inte sådana att de utgjorde skäl för ett beslut om förtida omhändertagande. Inte heller förelåg, såvitt framkommit, något annat skäl att besluta om förtida hämtning. Jag är således kritisk även i detta avseende. Avslutande synpunkter I det aktuella målet hade AA gett in ett läkarintyg av vilket framgick att hon drabbats av en bihåleinflammation med feber och värk och därför inte kunde resa till Stockholm för att närvara vid en huvudförhandling. Jag har i och för sig förståelse för att inställda förhandlingar förorsakar problem vid de allmänna domstolarna, såväl för domstolen som för de övriga personer som kallats till en förhandling. En strävan att undvika inställda förhandlingar får emellertid inte medföra att domstolen åsidosätter de bestämmelser som gäller för en huvudförhandlings genomförande. Ett sådant handlande från domstolens sida kan dessutom ge intryck av att domaren brister i opartiskhet.

text: Tingsrätten hade i förevarande fall, enligt min uppfattning, haft att ställa in förhandlingen. Jag är således sammantaget starkt kritisk till hur BB handlagt målet i aktuellt avseende.

text: Vad AA i övrigt anfört och vad som i övrigt framkommit föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Hans Ragnemalm

publisher: Justitieombudsmannen

title: En undersökning av några socialnämnders handläggning av överklaganden och verkställighet av domar i ärenden om försörjningsstöd enligt socialtjänstlagen (2001:453)

org: jo

sammanfattning: I tillsynen över socialtjänsten har JO gjort vissa iakttagelser som rörde handläggningen av ärenden om försörjningsstöd. Det fanns frågetecken när det gällde både socialnämndernas handläggning av överklaganden och nämndernas verkställighet av domar när en förvaltningsdomstol har ändrat nämnden beslut. JO Wiklund beslutade att under hösten 2015 genomföra ett antal inspektioner med fokus på dessa frågor. Det har under undersökningen kunnat konstateras att det i några fall har dröjt väl lång tid innan ett överklagande efter rättidsprövning har vidarebefordrats till förvaltningsrätten och att det i några fall dröjt för lång tid innan en dom om försörjningsstöd har verkställts. I det stora flertalet fall kan dock konstateras att socialnämnden snabbt överlämnar ett överklagande. Undersökningen har också visat att domar om försörjningsstöd i huvudsak verkställs utan dröjsmål. I beslutet behandlas vissa förvaltningsrättsliga frågor som kan uppstå vid handläggningen av försörjningsstöd.

text: 2016-03-31 4975-2015

type: stycke

text: Stf justitieombudsmannen 4976-2015 Hans Ragnemalm

text: En undersökning av några socialnämnders handläggning av överklaganden och verkställighet av domar i ärenden om försörjningsstöd enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: Innehållsförteckning

text: 1. Initiativet

text: 2. Genomförandet

text: 3. Allmänt om handläggningen av ett ärende om

text: försörjningsstöd

text: 4. Handläggning av överklaganden

text: 4.1 Allmänna iakttagelser 4.2 Dokumentation och ordning 4.3 Överklagandeärende 4.4 Rättidsprövning 4.5 Omprövning 4.6 Överlämnande av överklagande 4.7 Nytt beslut när ärendet är föremål för domstolens prövning

text: 5. Verkställighet av domar

text: 5.1 Beslut om bistånd gäller omedelbart 5.2 Domstolen bifaller den enskildes överklagande 5.3 Domstolen upphäver socialnämndens beslut och återförvisar ärendet för ny prövning 5.4 Begäran om inhibition

text: 6. Sammanfattning

text: 1. Initiativet

text: I tillsynen över socialtjänsten gjorde JO vissa iakttagelser som rörde handläggningen av ärenden om ekonomiskt bistånd (försörjningsstöd). Det fanns frågetecken när det gällde både socialnämndernas handläggning av överklaganden och nämndernas verkställighet av domar när en förvaltningsdomstol har ändrat nämnden beslut.

text: Eftersom det är svårt att utifrån enskilda klagomålsärenden avgöra om problemen som noterades är mer allmänt förekommande ansåg JO att det fanns skäl att göra en fördjupad undersökning. JO Wiklund beslutade att under hösten 2015 genomföra ett antal inspektioner med fokus på dessa frågor. De samlade iakttagelserna skulle behandlas inom ramen för två separata ärenden. Det ena ärendet (dnr 4975-2015) inriktas på socialnämndernas handläggning av överklaganden. Det andra ärendet (dnr 4976-2015) inriktas på socialnämndernas verkställighet av domar när en domstol har ändrat nämndens beslut.

text: 2. Genomförandet

text: Under hösten 2015 inspekterade JO fem socialförvaltningar:

text: - Enheten för ekonomiskt bistånd vid Skärholmens Stadsdelsnämnd i Stockholms kommun, den 16-17 september 2015 (dnr 4977-2015).

text: - Vuxenenheten, Kommunstyrelsen i Tierps kommun, den 30 september 2015 (5432-2015).

text: - Avdelningen stöd till vuxna vid Socialnämnden i Håbo kommun, den 1 oktober 2015 (5364-2015).

text: - Socialkontor ekonomi vid Individ- och familjenämnden i Västerås kommun, den 21 oktober 2015 (5736-2015).

text: - Vuxenenheten, Social omsorg, vid Socialnämnden i Nyköpings kommun, den 26 oktober 2015 (5601-2015).

text: Vid granskningen undersöktes sammanlagt ca 190 akter i ärenden där den sökande hade överklagat ett beslut om ekonomiskt bistånd och förvaltningsrätten hade prövat överklagandet mellan den 25 augusti 2013 och den 25 augusti 2015. I första hand valdes de ärenden ut där förvaltningsrätten helt eller delvis hade ändrat nämndens beslut.

text: 3. Allmänt om handläggningen av ett ärende om försörjningsstöd

text: Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt har enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:452)

text: , SoL, rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning och sin livsföring i övrigt. Insatser enligt SoL bygger på frivillighet från den enskildes sida. Bistånd kan därför i princip bara utgå om den enskilde har ansökt om hjälpen eller samtyckt till ett erbjudande om bistånd.

text: En enskild som är i behov av bistånd till sin försörjning (försörjningsstöd) kan ansöka om försörjningsstöd hos socialnämnden.

text: Socialtjänstlagen

text: ställer inte upp något krav på att en ansökan måste vara skriftlig, utan det går även att göra en muntlig ansökan. När den enskilde har gjort en ansökan ska nämnden inleda en utredning i saken utan dröjsmål (

text: 11 kap. 1 §

text: SoL). En utgångspunkt för nämndens utredning är att den ska bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet. Syftet med utredningen är att få fram underlag för bedömningen av den sökandens behov av bistånd. Utredningen får inte bli mer omfattande än vad som är nödvändigt för prövningen i det enskilda fallet.

text: Vid prövningen av en ansökan om försörjningsstöd ska socialnämnden ta ställning till om den enskilde är i behov av stöd och hjälp och om behovet kan tillgodoses på något annat sätt än genom bistånd. För att kunna göra en sådan prövning måste socialnämnden i sin utredning skaffa sig en helhetsbild av den enskildes förhållanden. Vilka utredningsåtgärder som behöver vidtas och hur de uppgifter som behövs ska tas in bör bestämmas i samråd mellan handläggaren och den sökande. Uppgifterna ska i första hand komma från den enskilde själv (se bl.a. Socialstyrelsens handbok – Ekonomiskt bistånd, JO 2013/14 s. 420, dnr

text: , och JO:s beslut den 5 oktober 2015, dnr

text: Enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, ska ett ärende där någon enskild är part handläggas så snabbt, enkelt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Varken i

text: förvaltningslagen

text: eller

text: socialtjänstlagen

text: finns några närmare regler inom vilken tid ett beslut i ett ärende ska fattas. Det ligger i sakens natur att en ansökan om bistånd ska handläggas skyndsamt, särskilt om det är frågan om försörjningsstöd (bistånd till mat, hyra, kläder m.m.). Det går dock inte att slå fast någon specifik tidsgräns inom vilken ett ärende bör avgöras.

text: Varje ny ansökan om ekonomiskt bistånd initierar ett ärende som socialnämnden måste behandla och ta ställning till. Det spelar t.ex. ingen roll om den enskilde har ansökt om samma sak tidigare (se bl.a. JO 2009/10 s. 324, dnr

text: ). Myndigheten har alltid en skyldighet att pröva en

text: framställning från den enskilde. Den enskildes ansökan ska avgöras genom ett beslut. Det framgår av

text: 11 kap. 5 §

text: SoL att alla beslut ska dokumenteras.

text: Det finns inga särskilda bestämmelser i

text: socialtjänstlagen

text: om hur ett beslut ska vara utformat.

text: Förvaltningslagen

text: innehåller få regler om utformningen av förvaltningsmyndigheters beslut. Myndigheter ska enligt lagen sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt (

text: 7 §

text: FL) och de ska i många fall motivera sina beslut (

text: 20 §

text: FL). Det är viktigt att ett beslut är tydligt. Av beslutet bör det framgå vad den enskilde har ansökt om, vad han eller hon har beviljats och om beslutet helt eller delvis har gått den sökande emot. Den enskilde ska också få information om hur han eller hon ska göra för att överklaga beslutet om beslutet har gått den enskilde emot (

text: 21 § andra stycket

text: FL).

text: 4. Handläggning av överklaganden

text: 4.1 Allmänna iakttagelser

type: rubrik

text: Det samlade intryck som jag har fått av de genomförda undersökningarna är att handläggningen överlag har skett på ett omsorgsfullt sätt och att det inte har förekommit några påtagliga generella brister.

text: Som förklaring till vissa av bristerna, främst olika typer av dröjsmål i handläggningen, har angetts att handläggarna har en ansträngd arbetssituation. Jag är väl medveten om att handläggarna ofta arbetar under stor press. Även om många brister beror på den ansträngda arbetssituationen kan en sådan förklaring inte godtas som ursäkt för att den enskildes ärende inte handläggs ”så enkelt och snabbt som möjligt utan att säkerheten eftersätts” (

text: 7 §

text: FL). Den enskilde individen som vänder sig till socialtjänsten med t.ex. en ansökan om bistånd befinner sig i en utsatt situation och myndighetens uppgift är att handlägga varje ärende på ett sätt som är förenligt med bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen

text: och

text: förvaltningslagen

text: . Ansvaret för att det finns förutsättningar för förvaltningen att handlägga ärenden på ett korrekt sätt ligger i första hand hos respektive socialnämnd. Det är viktigt att det finns en god struktur och tydliga rutiner vid förvaltningarna och att handläggarna får det stöd och den kompetensutveckling som de behöver för att kunna utföra sina arbetsuppgifter.

text: 4.2 Dokumentation och ordning

text: Det finns ett allmänt krav på en god dokumentation när det gäller myndigheters handläggning av ärenden som rör enskilda. Dokumentationskravet tillgodoser olika syften. Ett allmänt syfte är naturligtvis att tillgodose den enskildes rättssäkerhet och den enskildes intresse av att få en insats av god kvalitet. Dokumentationsskyldigheten och den omständigheten att den enskilde har rätt till insyn i ärenden som rör

text: myndighetsutövning stärker den enskildes skydd mot en felaktig eller bristfällig myndighetsutövning. Varje tjänsteman har ett ansvar för att de anteckningar som förs i ett ärende är riktiga. Dokumentationen ska vidare säkerställa ärendets handläggning om den ordinarie handläggaren är frånvarande av någon anledning. Dokumentationen påverkar även möjligheten till granskning av ärendets handläggning i efterhand. (Se t.ex.

text: prop. 2004/05:39 s. 19

text: När det gäller möjligheten att på ett bra sätt kunna genomföra en granskning är en viktig del akternas struktur och ordning. Samtliga förvaltningar hade ”blandade akter”, dvs. delar av akten fanns i elektronisk form och andra delar i pappersform. Strukturen i akterna varierade och det var inte alltid enkelt att följa ett ärendes gång. Ibland var det svårt att hitta förvaltningsrättens domar i akten, och i journalanteckningarna var det ibland svårt att läsa ut när domen hade kommit in till förvaltningen. I Håbo t.ex. registrerades domarna under rubriken ”Beslut om bistånd”, vilket är direkt missvisande. Det hade varit lämpligare att som rubrik ange t.ex. ”dom från förvaltningsrätten”.

text: 4.3 Överklagandeärende

text: Ett sätt att dokumentera överklaganden som kommer in till en förvaltning och de handläggningsåtgärder som vidtas i samband med överklagandet är att, som två av förvaltningarna gjorde, öppna ett nytt ”överklagandeärende” när den enskilde överklagar ett beslut från nämnden. I det ärendet dokumenteras de åtgärder som vidtas av förvaltningen till dess att domstolens dom med anledning av överklagandet kommer in till förvaltningen. Därefter avslutas ärendet. Om domstolen förordnar om t.ex. vidare utredning eller upphäver förvaltningens beslut dokumenteras dessa handläggningsåtgärder i det ursprungliga ärendet om försörjningsstöd.

text: Genom en sådan hantering var det mycket enkelt att följa förvaltningens handläggning i samband med den enskildes överklagande. Det framgick tydligt i journalen vilka beslut som hade överklagats och det var enkelt att se vilka åtgärder som förvaltningen hade vidtagit med anledning av överklagandet.

text: 4.4 Rättidsprövning

text: Om den enskilde är missnöjd med nämndens beslut om ekonomiskt bistånd kan han eller hon överklaga beslutet. Ett överklagande ska ges in till nämnden inom tre veckor från den dag då den klagande fick del av beslutet. (

text: 23 §

text: FL) Nämnden ska pröva om överklagandet har kommit in i rätt tid (s.k. rättidsprövning). Om skrivelsen har kommit in för sent ska nämnden enligt huvudregeln i

text: 24 § första stycket

text: FL avvisa den. Beslutet kan tecknas på skrivelsen eller sättas upp som ett beslut i en särskild handling. Oavsett på vilket sätt det görs ska den klagande underrättas om beslutet och få en överklagandehänvisning.

text: I alla ärenden som granskades har myndigheterna prövat och dokumenterat om överklagandet har kommit in i rätt tid. Det momentet i handläggningen förefaller rent generellt fungera mycket väl. Endast i ett fåtal ärenden noterades att nämnden bedömde att överklagandet hade kommit in för sent. I nästan alla de fallen fattade myndigheten ett formellt avvisningsbeslut. I ett ärende gjordes det endast en notering om att överklagandet inte hade kommit in i rätt tid. Nämnden skulle i det fallet ha fattat ett beslut i saken.

text: Den prövning som den beslutande nämnden ska göra i samband med ett överklagande är alltså enbart om överklagandet har kommit in i rätt tid eller inte. Det finns dock andra förutsättningar som måste vara uppfyllda för att ett överklagande ska kunna tas upp till prövning, t.ex. den som klagar är part i ärendet. Vidare kan det finnas brister i ett överklagande som måste avhjälpas innan domstolen kan avgöra sakfrågan. Dessa frågor är dock inte något som nämnden ska ta ställning till utan det är frågor som domstolen ska bedöma (se t.ex. JO 1998/99 s. 436, dnr

text: Ibland är det inte helt enkelt att avgöra om en skrivelse som kommer in till en förvaltning är ett överklagande eller inte. JO har tidigare uttalat att det brukar vara tillräckligt att en part får anses begära en annan utgång än den som beslutet innehåller för att skriften ska uppfattas som en klagoskrift. Om det finns någon tveksamhet om skriftens egentliga syfte bör beslutsmyndigheten, innan skriften överlämnas till domstolen, dock underrätta klaganden om åtgärden (se JO 1999/00 s. 188, dnr

text: ). För att den enskilde inte ska fråntas sin rätt att få sin sak prövad av domstol bör den beslutande myndigheten vara generös i sin tolkning av om en skrivelse är ett överklagande eller inte. Det ankommer sedan på domstolen att avgöra om det finns några brister i skrivelsen.

text: Vid granskningen uppmärksammades ett ärende där handläggaren ansåg att den enskildes överklagande var ofullständigt. Handläggaren skrev då ett brev till den enskilde och informerade om hur överklagandet behövde förtydligas. Handläggaren uppmanade därefter den enskilde att skriva ett nytt överklagande och skicka det till förvaltningen så snart som möjligt. I det här fallet framgick det dock av akten att förvaltningen inte väntade in någon komplettering från den enskilde utan lämnade över överklagandet till förvaltningsrätten. Den enskilde drabbades alltså inte negativt av handläggarens brev. Jag vill återigen framhålla att socialförvaltningen inte ska ta ställning till om överklagandet behöver kompletteras utan det ankommer på domstolen att avgöra om överklagandet innehåller några brister. Handläggarens hantering, även om den skedde av välvilja gentemot den enskilde, var alltså inte korrekt.

text: 4.5 Omprövning

text: En myndighet ska ändra ett beslut som den har meddelat som första instans, om beslutet är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, och om beslutet kan ändras snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Skyldigheten gäller även om beslutet överklagas, om inte klaganden begär att beslutet tills vidare inte ska gälla (

text: 27 §

text: FL).

text: Genom att ompröva och ändra uppenbart felaktiga beslut undgår man den fördröjning av handläggningen som en prövning i högre instans alltid medför och förfarandet är också mindre kostsamt. Bestämmelsen om omprövning tar sikte på helt klara fall och ska endast tillämpas om omprövningen kan ske direkt utan någon tidskrävande utredning och prövningen inte drabbar någon enskild part. Det är alltså snarast fråga om en undantagsregel.

text: Syftet med bestämmelsen om omprövning är således inte att beslutsmyndigheten på nytt ska göra en ingående granskning av ärendet. Vid ett överklagande räcker det som regel att myndigheten läser igenom klagandens skrivelse och det överklagade beslutet. I allmänhet är det bara om genomläsningen visar att utgången med största sannolikhet bör vara en annan som myndigheten behöver granska ärendet närmare. Det finns alltså inte någon skyldighet att göra en ny grundlig prövning av varje ärende där beslutet överklagats (

text: prop. 1985/86:80 s. 78

text: f). Skälet till det är bl.a. att ett överklagande inte ska riskera att bli liggande hos myndigheten i avvaktan på en ny fullständig omprövning.

text: En vanlig situation som kan leda till att ett beslut omprövas har JO behandlat i ett tidigare ärende (

text: JO 2004/05 s. 282

text: , dnr. 1475-2003 ). En socialnämnd hade avslagit en ansökan om försörjningsstöd på grund av att den enskilde inte hade kommit in med begärda handlingar. När handlingarna kort därefter kom in borde nämnden enligt JO ha tagit ställning till om beslutet skulle omprövas. JO kritiserade nämnden för att den dröjde med att göra detta.

text: I de ärendeslag som nu granskades noterades inte några beslut där förvaltningen efter omprövning hade ändrat sitt beslut helt till den enskildes fördel. Jag vill framhålla att om en sådan ändring görs faller den enskildes överklagande (

text: 28 §

text: FL). Vid granskningen noterades däremot flera ärenden där förvaltningen efter omprövning ändrade en del av beslutet till den enskildes fördel. I dessa ärenden överlämnades sedan resterande del av överklagandet till förvaltningsrätten.

text: Nämndens ställningstagande till omprövningen ska ske direkt efter det att överklagandet har kommit in till myndigheten. En myndighet bör ta ställning till om beslutet ska omprövas innan rättidsprövningen görs. Anledningen till det är just att ett överklagande förfaller om myndigheten kommer fram till att ett beslut ska omprövas till den klagandes fördel. Myndighetens

text: ställningstagande till om beslutet ska omprövas får inte fördröja handläggningen av överklagandet.

text: Överlag hanterades omprövningarna i de granskade ärendena skyndsamt och det noterades endast ett fåtal fall där omprövningen drog ut på tiden.

text: Vid en förvaltning använde sig myndigheten av en standardformulering som skäl för att inte ompröva ett beslut, nämligen att ”inget nytt har tillkommit i ärendet som föranleder ändring av tidigare beslut”. Av den tillämpliga bestämmelsen,

text: 27 §

text: FL, framgår att en myndighet ska ändra ett beslut som är uppenbart oriktigt ”på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning”. Den formulering som användes i det här fallet var alltså inte korrekt och ger ett intryck av att förvaltningen kontrollerat endast om det åberopats någon ny omständighet i sak men inte har tagit ställning till om det har funnits något annat skäl som kan leda till att beslutet framstår som uppenbart oriktigt och därför borde ändras.

text: 4.6 Överlämnande av överklagande

text: Tiden Om överklagandet inte avvisas ska beslutsmyndigheten lämna över överklagandet och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som ska pröva överklagandet (

text: 25 §

text: FL). Det anges inte i FL inom vilken tid beslutsmyndigheten ska överlämna överklagandet. Det ligger i sakens natur att överlämnandet måste ske utan dröjsmål. Det allmänna kravet i

text: 7 §

text: FL på skyndsamhet gäller även här. JO har vid flera tillfällen uttalat att överlämnandet i normalfallet bör ske inom en vecka och har kritiserat myndigheter som har dröjt för länge med att lämna över överklagandet (se t.ex. JO 2014/15 s. 435, dnr

text: , och JO:s beslut den 26 oktober 2011, dnr

text: Förvaltningarna var väl medvetna om att ett överlämnande till förvaltningsrätten ska ske utan dröjsmål och överlag gjordes detta med skyndsamhet. Vid granskningen noterades dock att det i några fall dröjde så länge som drygt fyra veckor innan myndigheten överlämnade överklagandet till förvaltningsrätten. Det är givetvis inte acceptabelt. De arbetsmoment som en myndighet ska vidta när ett överklagande kommer in är inte särskilt komplicerade eller tidskrävande och varje myndighet måste ha välfungerade rutiner så att ett överklagande alltid hanteras med den skyndsamhet som krävs. Överlämnandeskrivelse De förvaltningar som inspekterades använde sig av en särskild skrivelse som skickades till förvaltningsrätten tillsammans med överklagandet och övriga handlingar i akten. Förvaltningarnas skrivelser var utformade på olika sätt men innehöll i stort sett samma information. De flesta skrivelse var tydliga

text: och innehöll relevant information om ärendet. Viktiga uppgifter som alltid bör finnas med i skrivelsen till förvaltningsrätten är information om:  det överklagade beslutet (datum för beslutet)

text:  vem som är klagande

text:  överklagandet har kommit in i rätt tid

text:  ställningstagande till eventuell omprövning

text:  vilka bilagor som bifogas

text: Utöver att ange dessa uppgifter förekom det att någon förvaltning i korthet redogjorde för sakfrågan och någon som yttrade sig över överklagandet. Jag vill här peka på att det inte finns någon skyldighet för den beslutande myndigheten att upprätta ett eget yttrande i samband med att ett överklagande lämnas till domstolen. Det kan ibland vara en fördel om myndigheten bifogar ett eget yttrande, men arbetet med att upprätta ett sådant får inte fördröja överlämnandet av överklagandet till domstolen. Om den beslutande myndigheten vill avge ett yttrande till domstolen, men inte har möjlighet att göra det med sådan skyndsamhet som krävs, kan myndigheten t.ex. i samband med överlämnandet meddela domstolen sin avsikt att komma in med ett eget yttrande. Det blir sedan en fråga för domstolen att, om domstolen anser det nödvändigt, fastställa en tid då beslutsmyndighetens yttrande ska ha kommit in till domstolen (se t.ex. JO 2003/04 s. 179, dnr

text: ). Handlingar som ska bifogas Myndigheten ska överlämna alla handlingar i ärendet till förvaltningsrätten. Vid granskningen noterades att detta ibland förbisågs och förvaltningsrätten var då tvungen att begära in handlingarna från förvaltningen. Det är naturligtvis viktigt att allt material i ärendet överlämnas så att handläggningen i domstol inte drar ut på tiden av den anledningen.

text: 4.7 Nytt beslut när ärendet är föremål för domstolens prövning

text: En fråga som aktualiseras i samband med ett överklagande är om beslutsmyndigheten kan återkalla eller ändra sitt beslut efter det att överklagandet har vidarebefordrats till domstolen. Samma fråga skulle då kunna bli föremål för behandling i två olika instanser samtidigt, s.k. litispendens. Problemet kan bara uppstå om det aktuella beslutet saknar negativ rättskraft (beslutet är orubbligt). En myndighets avslagsbeslut saknar negativ rättskraft vilket innebär att en sökande kan återkomma med en ny framställning i samma sak som bifalls av myndigheten utan hänsyn till det tidigare avslagsbeslutet.

text: När det gäller frågan om myndigheten kan ändra sitt ursprungliga beslut trots att saken är föremål för domstolens prövning är huvudregeln att

text: myndigheten inte får ompröva sitt beslut. Den beslutande myndigheten skiljs från vidare befattning med ärendet och prövningen övertas i stället av domstolen. Det måste i princip anses olämpligt om samma fråga skulle kunna handläggas parallellt i bägge instanserna med risk för olika utgångar. Om beslutsmyndigheten skulle kunna ompröva sitt beslut även efter att det har överklagats finns också en risk för att myndigheten först i samband med ett överklagande underkastar saken en seriös behandling (se JO 1972 s. 293). Det kan dock inte bortses från att det kan finnas beaktansvärda skäl som talar för en omprövningsmöjlighet även i en litispendenssituation. Om ett beslut från början uppenbarligen var oriktigt är det en fördel för den enskilde om beslutsmyndigheten kan korrigera det omedelbart när felet upptäcks. Det kan också vara angeläget med en snabb ändring till den enskildes förmån om det har kommit fram nya omständigheter.

text: I ett beslut som rörde försäkringskassan behandlade JO frågan om litispendens (JO 2010/11 s. 458, dnr

text: ). Försäkringskassan hade fattat ett nytt beslut om sjukersättning trots att frågan om ersättningen var föremål för prövning i länsrätten. JO uttalade att det är angeläget att den som ansöker om förmånen och uppfyller kraven för en sådan ersättning så snabbt och enkelt som möjligt kan få sin ansökan prövad och godkänd. Försäkringskassan måste därför göra en ny bedömning av en ny ansökan oavsett om ett tidigare avslagsbeslut har överklagats till domstol. Om försäkringskassan då anser att den sökande uppfyller kraven för sjukersättning bör kassan vara oförhindrad att bifalla den nya ansökan. JO uttalade alltså ingen kritik mot myndigheten för att den prövade och biföll en ansökan om sjukersättning. Däremot borde myndigheten ha meddelat länsrätten vilka åtgärder den hade vidtagit. Samma resonemang som ovan bör kunna tillämpas när det gäller ansökningar om ekonomiskt bistånd.

text: Vid inspektionerna noterades ett fåtal exempel på att myndigheten omprövat sitt avslagsbeslut sedan den enskilde överklagat beslutet till förvaltningsrätten:

text: I Håbo kommun noterades två ärenden där nämnden, sedan den enskilde hade överklagat nämndes beslut, meddelade nya beslut. I det ena fallet hade den enskilde kommit in med ett nytt läkarintyg till nämnden. Nämnden bedömde att intyget styrkte den enskildes arbetsoförmåga och att han därför var berättigad till försörjningsstöd. Nämnden dröjde sedan med att underrätta förvaltningsrätten om det nya beslutet, vilket borde ha skett omgående.

text: I det andra fallet kom nämnden först fram till att det inte fanns skäl att ompröva sitt beslut efter det att den enskilde hade överklagat det. Drygt en och en halv månad senare fattade nämnden dock ett omprövningsbeslut till fördel för den enskilde och beviljade honom viss ersättning. Det framgick inte av dokumentationen att nämnden informerade förvaltningsrätten om det nya beslutet. Förvaltningsrätten biföll senare den enskildes överklagande på

text: så sätt att den enskilde förklarades ha rätt till ekonomiskt bistånd med ett visst belopp. Detta belopp var lägre än det som nämnden tidigare hade beslutat om. Nämnden kom slutligen fram till att förvaltningsrättens dom skulle verkställas. Detta tycks ha inneburit att den enskilde fick ersättning för samma sak två gånger. Det är svårbegripligt hur nämnden kunnat komma fram till den bedömningen. Exemplet visar hur viktigt det är att socialförvaltningen omedelbart meddelar förvaltningsrätten om det nya beslutet så att det inte fattas två parallella beslut i samma sak.

text: I ett ärende som prövades av Västerås kommun, som rörde bistånd till hyreskostnad, överklagade den enskilde nämndens beslut. I yttrandet till förvaltningsrätten uppgav nämnden att det inte fanns skäl att ompröva beslutet men att en viss del av hyreskostnaden kunde godtas som skälig. Sedan överklagandet hade överlämnats till domstolen beslutade nämnden att ompröva sitt beslut och beviljade bistånd till en del av hyreskostnaden. Det framgick inte av dokumentationen att förvaltningen underrättat förvaltningsrätten om detta. Förvaltningsrätten avgjorde målet efter ca sex månader och biföll överklagandet på så sätt att rätten beviljade bistånd med det belopp som nämnden hade ansett vara skälig hyreskostnad. Eftersom nämnden redan hade betalat ut det belopp som förvaltningsrätten hade förordnat ”verkställdes” inte domstolens dom. Även detta exempel visar vikten av att socialnämnden informerar förvaltningsrätten. Det är givetvis inte tillfredsställande att en process pågår i onödan vid domstolen.

text: 5. Verkställighet av domar

text: 5.1 Beslut om bistånd gäller omedelbart

text: Det framgår av

text: 16 kap. 3 § andra stycket

text: SoL att ett beslut om bistånd enligt

text: 4 kap. 1 § samma lag

text: gäller omedelbart. Med detta menas inte endast att beslutet är verkställbart utan också att det ska verkställas omedelbart. Om socialnämnden avslår den enskildes ansökan och beslutet överklagas till förvaltningsrätten kan dock domstolen vid bifall förordna om att domen ska verkställas först sedan den har vunnit laga kraft.

text: Det finns inte någon tidsgräns inom vilken en förvaltning måste fatta ett nytt beslut eller vidta åtgärder efter det att en förvaltningsrätt har upphävt ett beslut och återförvisat ett ärende till nämnden för ny handläggning. Det ligger dock i sakens natur att åtgärder ska vidtas i nära anslutning till att domen har meddelats.

text: 5.2 Domstolen bifaller den enskildes överklagande

text: Om domstolen bifaller den enskildes överklagande ska nämnden omedelbart verkställa det som domstolen har beslutat om inte nämnden överklagar

text: domen och samtidigt begär inhibition. Vid verkställigheten ska nämnden inte göra någon ny prövning i sak och verkställigheten ska ske i enlighet med domslutets ordalydelse.

text: I de granskade ärendena hade förvaltningen verkställt domstolarnas domar skyndsamt utom i ett fall då det uppmärksammades att en dom från augusti 2015 inte hade blivit verkställd överhuvudtaget. Förvaltningsrätten hade i domen bifallit en ansökan om försörjningsstöd för en viss månad. Den enskilde hade flyttat till en annan stadsdel efter det att domen hade meddelats och i samband med att ärendet flyttades till den nya stadsdelen blev domen inte verkställd. Förvaltningen förklarade att man skyndsamt skulle att vidta åtgärder för att verkställa domen.

text: JO har många gånger kritiserat myndigheter som har dröjt med att verkställa en domstols dom. I t.ex. ett beslut från den 13 januari 2016, dnr 2150-2015, fick en stadsdelsnämnd i Stockholms kommun kritik för dröjsmål med att verkställa en förvaltningsrätts dom om bistånd till bostad. I det ärendet dröjde det mer än fem månader från förvaltningsrättens dom till dess att nämnden lämnade ett erbjudande om bostad till den enskilde. I det ärende som uppmärksammades vid inspektionen hade domen meddelats cirka en månad före inspektionstillfället. Även om orsaken i det fallet var ett rent förbiseende är det ändå allvarligt att en enskild som har rätt till ett visst ekonomiskt bistånd inte hade fått det utbetalt under så lång tid. När det är fråga om en ren utbetalning bör det kunna ske omgående.

text: 5.3 Domstolen upphäver socialnämndens beslut och återförvisar ärendet för ny prövning

text: Om förvaltningsrätten helt eller delvis upphäver ett beslut om ekonomiskt bistånd och återförvisar ärendet till nämnden för ny prövning innebär det att den enskildes ansökan kvarstår obesvarad i den upphävda delen. Nämnden ska i ett sådant fall utan dröjsmål fatta ett nytt beslut enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL utifrån domstolens anvisningar. Om det nya beslutet innebär att den enskildes ansökan inte bifalls fullt ut har han eller hon rätt att överklaga detta.

text: Vid granskningen noterades att förvaltningarna som regel skyndsamt vidtog åtgärder i de fall där domstolen hade upphävt nämndes beslut och återförvisat ärendet till nämnden för ny prövning. I några fall dröjde dock väl lång tid innan åtgärder vidtogs. I ett ärende hade nämnden avslagit en ansökan om bistånd på grund att den sökande bedömdes vara gift och makar är försörjningsskyldiga gentemot varandra. Förvaltningsrätten upphävde beslutet och återförvisade ärendet till nämnden för ny prövning. I det ärendet dröjde det mer än tre månader från domstolens beslut till dess förvaltningen vidtog den första utredningsåtgärden.

text: I ett annat ärende som handlade om bistånd till hyra och uppehälle dröjde det sex månader från att det att förvaltningsrätten hade meddelat dom till dess att förvaltningen agerade.

text: I ännu ett ärende hade en man fått avslag på ansökan om försörjningsstöd på grund av att han hade fått en insättning på sitt bankkonto. Domstolen beslutade den 13 februari 2015 att upphäva nämndens beslut och återförvisa målet till nämnden för ny handläggning och beslut. I domskälen antecknades att förvaltningen skulle vidta vissa utredningsåtgärder. Det dröjde ända till maj 2015 innan förvaltningen aktualiserade ett nytt ärende och vidtog den första åtgärden. Nästa notering gjordes den 20 augusti 2015 då förvaltningen beslutade att ”avsluta utredningen med bifall”. Efter inspektionen kunde förvaltningen konstatera att ärendet inte hade hanterats korrekt och att det av misstag hade avslutats med ett bifallsbeslut. Underlåtenhet att meddela ett nytt beslut I ett fall noterades att nämnden inte meddelade något nytt beslut efter domstolens återförvisning.

text: En socialnämnd hade avslagit ansökan om bistånd till möbler. Förvaltningsrätten upphävde beslutet och återförvisade målet för fortsatt utredning och nytt beslut. Förvaltningen begärde att den sökande skulle komma in med ytterligare uppgifter. När den sökande inte kommit in med de handlingar som begärts, avslutades ärendet utan åtgärd. Något nytt beslut om att avslå ansökan fattades inte.

text: Det är naturligtvis inte godtagbart att en myndighet som behandlar framställningar från enskilda underlåter att meddela ett beslut när en domstol har upphävt myndighetens beslut och återförvisat ärendet till nämnden. På grund av att nämnden inte meddelade något nytt beslut fick den enskilde inte sin sak prövad.

text: Fördröjd handläggning på grund av utebliven svarstid I ett annat ärende fördröjdes handläggningen på grund av nämndens åtgärder.

text: Ärendet gällde bistånd till tandvårdskostnad. Förvaltningsrätten upphävde nämndens beslut och återförvisade ärendet för ny prövning i maj 2014. Förvaltningsrätten ansåg att frågan skulle utredas och prövas av nämnden på nytt. Förvaltningen skickade ett brev till den sökande den 21 maj 2014 och bad henne att komma in med ytterligare underlag till sin ansökan. I brevet angavs inte inom vilken tid hon skulle komma in med handlingarna. Den 24 juni 2014 hade några handlingar inte skickats in och nämnden avslog ansökan med motiveringen att den sökande inte hade medverkat till utredningen. Den sökande kom sedan in med kompletterande handlingar och begärde omprövning av beslutet. Nämnden avslog hennes begäran den 15 juli 2014 och hon överklagade beslutet en dryg vecka senare. Det finns ingen

text: notering om att förvaltningen överlämnade överklagandet till förvaltningsrätten. Förvaltningen tog istället kontakt med henne och diskuterade hennes ansökan. Efter viss diskussion beslutade nämnden den 27 augusti 2014 att ompröva beslutet och bevilja det sökta biståndet.

text: Eftersom nämnden inte hade angett någon svarstid när den begärde kompletterande uppgifter från den enskilde var det inte korrekt att avslå hennes ansökan. Det är en grundläggande princip att en myndighet ska ange inom vilken tid en viss åtgärd ska vara vidtagen och även ange vad som annars kan förväntas bli konsekvensen. Först när svarstiden har passerat kan myndigheten vidta åtgärder.

text: Endast en del av den enskildes ansökan bifalls När förvaltningsrätten hade upphävt nämndens beslut och återförvisat saken till nämnden för förnyad prövning förekom det att nämnden vid sin nya prövning kom fram till att en del av den enskildes ansökan om bistånd skulle bifallas men avslås i en annan del. I ett sådant fall hade nämnden fattat två separata beslut, dels ett beslut om att avslå ansökan om bistånd till hyra och dels ett beslut om att bifalla ansökan om bistånd till uppehälle. Det framgick inte av besluten att de hade samband med varandra. I ett annat fall hade nämnden återförvisat ett ärende som gällde bistånd till hyra. Nämnden kom fram till att ansökan om bistånd för första hälften av månaden skulle avslås men bifallas för den senare delen av månaden. Även i det fallet fattades två separata beslut, ett beslut om avslag och ett beslut om bifall.

text: Såvitt kom fram vid diskussionen med förvaltningens företrädare fattades två beslut därför att det var problematiskt att i förvaltningens datasystem fatta ett beslut om att delvis avslå en ansökan. Med den utgångspunkten behöver således två beslut fattas. Det kan dock vara svårt för den enskilde att förstå handläggningen i ett sådant fall men även för en tillsynsmyndighet eller en domstol kan uppdelningen av beslutet leda till osäkerhet om vilket beslut nämnden har fattat. Om beslutet dels upp i två eller fler beslut är det därför angeläget att handläggaren vinnlägger sig om att utforma besluten på ett tydligt sätt. Ett minimikrav är därvid av att det av beslutet framgår att det har samband med ett annat beslut. För egen del anser jag dock att det är att föredra att nämnden fattar ett beslut om att delvis avslå och delvis bifalla en ansökan.

text: Beslut med stöd av

text: 27 §

text: FL En nämnd meddelade regelmässigt nya beslut med stöd av

text: 27 §

text: FL när ett ärende återkom till nämnden efter domstolsprövning. Bestämmelsen i

text: förvaltningslagen

text: reglerar myndigheters skyldighet att ändra sina egna beslut om de är uppenbart oriktiga av någon anledning. Bestämmelsen är alltså inte tillämplig när en myndighet ska fatta ett helt nytt beslut eller när en domstols dom ska verkställas. Om ett nytt beslut om bistånd ska meddelas ska det göras utifrån tillämpliga bestämmelser i

text: socialtjänstlagen

text: . Är det fråga om en

text: ren verkställighet behöver myndigheten inte meddela något nytt beslut utan endast dokumentera att domstolens dom verkställts.

text: 5.4 Begäran om inhibition

text: Om socialnämnden överklagar en förvaltningsrätts dom hos kammarrätten kan nämnden begära att förvaltningsrättens dom inte ska gälla omedelbart (inhibition).

text: Som regel kan socialnämnden då avvakta med verkställigheten av förvaltningsrättens dom till dess att kammarrätten har prövat frågan om inhibition. JO har dock tidigare betonat att enbart den omständigheten att en nämnd har ansökt om inhibition inte automatiskt befriar nämnden från att vidta de åtgärder som föreskrivs i domslutet (JO 1997/98 s. 321, dnr 3327- 1994). En socialnämnd måste, även om den är part i ett biståndsmål, iaktta sina skyldigheter enligt

text: socialtjänstlagen

text: och förhålla sig till dessa också i rättegången. Det innebär att en socialnämnd inte kan skjuta upp verkställigheten av en dom genom att slentrianmässigt begära inhibition av alla domar som går nämnden emot. Om det t.ex. framgår av domen att den biståndssökande befinner sig i en akut nödsituation kan en socialnämnd vara skyldig att följa domen även om inhibition har begärts. Nämnden måste utifrån omständigheterna i det enskilda fallet bedöma vad som åligger nämnden att göra enligt

text: socialtjänstlagen

text: och den meddelade domen.

text: Om nämnden överklagar förvaltningsrättens dom men inte begär inhibition får nämnden inte vänta med att verkställa domen i avvaktan på kammarrättens ställningstagande. Nämnden måste alltså vidta de åtgärder som följer av domen oavsett om nämnden anser att domen är felaktig i något avseende. Det har inte någon betydelse för nämndens skyldighet att verkställa domen om det är frågan om en akut nödsituation eller inte. (Se t.ex. JO:s beslut den 28 september 2009, dnr

text: Vid granskningen noterades endast ett ärende där socialnämnden överklagade en dom från förvaltningsrätten. Saken rörde bistånd till kostnad för medlemskap i ett författarförbund och socialnämnden bedömde att förbundet snarare var att betrakta som en intresseorganisation varför kostnaden inte skulle ingå inom ramen för en skälig levnadsnivå. Förvaltningsrätten delade inte nämndens bedömning och biföll överklagandet samt beviljade det sökta biståndet. Nämnden överklagade sedan domen till kammarrätten. Samtidigt framställde nämnden ett yrkande om inhibition. Sedan kammarrätten beslutat att inte meddela prövningstillstånd verkställde myndigheten förvaltningsrättens beslut omedelbart.

text: Jag vill i detta sammanhang påpeka att när en socialnämnd har för avsikt att begära inhibition ska ett sådant yrkande framställas i direkt anslutning till att den aktuella domen meddelades. JO har uttalat kritik mot socialnämnder som

text: har dröjt med att överklaga en förvaltningsrätts dom och samtidigt begärt inhibition (se t.ex. JO 1997/98 s. 324, dnr

text: ). Om nämnden dröjer med att överklaga domen kan det ifrågasättas om nämnden kan avvakta med att verkställa domen. I ovanstående ärende meddelade förvaltningsrätten sin dom den 20 december 2014 och nämnden överklagade domen den 2 januari 2015. Det dröjde alltså nästan två veckor innan domen överklagades och nämnden begärde inhibition. Det är inte tillfredsställande.

text: 6. Sammanfattning

text: Den genomförda undersökningen föranleddes av att JO under en tid i ett antal ärenden fann skäl anledning att befara att socialnämnderna hade bristande rutiner när det gällde handläggningen av överklaganden och verkställighet av domar. Undersökningen har avsett dessa frågor men har begränsats till ärenden som rör försörjningsstöd.

text: Det har under undersökningen kunnat konstateras att det i några fall har dröjt väl lång tid innan ett överklagande efter rättidsprövning har vidarebefordrats till förvaltningsrätten och att det i några fall dröjt för lång tid innan en dom om försörjningsstöd har verkställts. I det stora flertalet fall kan dock konstateras att socialnämnden snabbt överlämnar ett överklagande. Jag kan också se att domar om försörjningsstöd i huvudsak verkställs utan dröjsmål.

text: JO:s granskning har varit begränsad till några socialnämnder i eller i närheten av Stockholm. I och för sig kan man inte dra för långtgående slutsatser av undersökningen. Resultatet visar dock inte att det finns något behov av att nu fortsätta granskningen till att omfatta ytterligare socialnämnder.

text: Med de uttalanden som framgår av ovanstående avslutar jag ärendena.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Dom/domskäl
Frihetsberövande
Häkte

title: En häktad person borde ha frigetts villkorligt dagen innan en tingsrättsdom meddelades. Efter att JO gjort en anmälan till Statens ansvarsnämnd har den ansvariga domaren tilldelats en varning

sammanfattning: En tilltalad dömdes i tingsrätten till ett kort fängelsestraff. Domslutet saknade förordnande i häktningsfrågan, men det framgick av domskälen att den dömde skulle kvarbli i häktet till dess domen fick verkställas eller han skulle ha frigetts villkorligt. Med tillämpning av reglerna om villkorlig frigivning och tillgodoräknande av tid för frihetsberövande skulle han dock ha frigetts villkorligt dagen innan tingsrättens dom meddelades. Det uppmärksammades av Kriminalvården först två dagar efter att häktet hade mottagit domen. Den dömde var följaktligen frihetsberövad utan laglig grund i tre dagar. JO anmälde den ansvariga domaren till Statens ansvarsnämnd för prövning av frågan om disciplinpåföljd. Ansvarsnämnden tilldelade domaren en varning enligt 14 och 15 §§ lagen om offentlig anställning. Sedan det beslutet vunnit laga kraft avslutar nu JO tillsynsärendet.

text: Bakgrund

text: Av ett beslut i Kriminalvårdens personalansvarsnämnd den 24 maj 2023 framgick att en intagen person i häktet Sollentuna den 2 januari 2023 hade dömts till ett fängelsestraff om en månad och femton dagar. Häktet hade enligt beslutet tagit emot domen samma dag, men först två dagar senare uppmärksammat att den dömde borde ha frigetts redan den 1 januari 2023. Med anledning av detta togs uppgifter in om domen, varvid det framkom att den hade meddelats av Södertörns tingsrätt i mål nr B 18689-22.

text: Den aktuella domen begärdes in till JO. Enligt domskälen skulle den tilltalade kvarbli i häktet till dess domen fick verkställas eller han skulle ha frigivits villkorligt, men domslutet saknade helt förordnande om häktning. Det angavs inte heller på förstasidan att han var frihetsberövad. Domen saknade hänvisning till avräkningsunderlag.

text: Den 16 juni 2023 beslutade jag att inom ramen för ett initiativärende granska tingsrättens handläggning och frihetsberövandet i det aktuella målet.

text: Kompletterande utredning hos JO

text: Av ytterligare inhämtade handlingar från tingsrätten framgick bl.a. att den dömde personen hade varit frihetsberövad sedan den 3 december 2022. Det framkom vidare att tingsrätten vid huvudförhandlingen den 29 december 2022 hade beslutat att den tilltalade skulle vara fortsatt häktad till dess dom meddelas eller annat beslutas. Domen meddelades den 2 januari 2023 kl. 11.00 och enligt dagboksbladet expedierades ett avräkningsunderlag tillsammans med domen till häktet den dagen.

text: Beslut om villkorlig frigivning och andra handlingar hämtades in från Kriminalvården. Det fanns ingen uppgift om att den tilltalade under tiden för häktning hade avtjänat frihetsberövande påföljd i annat mål.

text: Därefter uppmanades Södertörns tingsrätt att yttra sig. Tingsrätten lämnade den 31 oktober 2023 genom lagmannen AA sitt remissvar. Inför det hade upplysningar från dåvarande tingsfiskalen BB, som varit ordförande vid huvudförhandlingen och ansvarig domare i målet, hämtats in. Yttrandet bifogades remissvaret och där anförde BB sammanfattningsvis följande.

text: Avsaknaden av häktningsförordnande i domslutet måste ha berott på ett förbiseende från hennes sida när det gäller kontroll av att domslutet blivit korrekt utformat, men av domskälen framgår att rättens intention var att besluta att den dömde skulle kvarbli i häkte efter domens meddelande. Av misstag noterades inte att tidpunkten för villkorlig frigivning hade passerat när domen meddelades. Den enda rimliga förklaringen till det är att det inte beaktades att villkorlig frigivning skulle komma att ske från det straff som utdömdes, även om häktningsbeslutet enligt domskälen hade en lydelse som tog det i beaktande. Det har rört sig om ytterst beklagliga misstag. BB lyfte dessutom fram bl.a. sin arbetssituation vid tiden för domen.

text: Tingsrätten redovisade i nu relevanta delar följande rättslig reglering och bedömning:

text: Frågan om avsaknad av häktningsförordnande i domslutet Av

text: 30 kap. 5 § rättegångsbalken

text: framgår bland annat att en dom ska vara skriftlig och ange domslutet. I detta fall kan konstateras att det finns ett häktningsförordnande i domskälen men att detta saknas i domslutet. Domen borde självfallet ha haft ett häktningsförordnande i domslutet. Att detta inte finns framstår utifrån omständigheterna som ett rent förbiseende från tingsrättens sida. – – – Frågan om häktning Av

text: 24 kap. 1 § rättegångsbalken

text: framgår att den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse i ett år eller mer får häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller fortsätter sin brottsliga verksamhet.

text: Häktning får, enligt tredje stycket samma lag, ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Bestämmelsen uttrycker den s.k. proportionalitetsprincipen. Av

text: 24 kap. 20 § rättegångsbalken

text: framgår att rätten omedelbart ska häva ett häktningsbeslut om det inte längre finns skäl för beslutet. Rätten ska häva ett häktningsbeslut om detta behövs för att den misstänkte inte ska vara berövad sin frihet under en oproportionerligt lång tid. Det anses följa av proportionalitetsprincipen att en person inte bör vara frihetsberövad längre än, med beaktande av regleringen om villkorlig frigivning, verkställighetstiden för det fängelsestraff som kan komma att dömas ut. Detta gäller i synnerhet vid s.k. recidivfara och flyktfara för tiden efter domens meddelande. Rätten har i beräkningen att utgå från reglerna om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande. Av

text: 24 kap. 21 § rättegångsbalken

text: framgår att om den misstänkte döms för brottet och är häktad ska rätten, enligt de grunder som anges i 24 kapitlet samma lag, pröva om den misstänkte ska stanna kvar i häkte till dess domen vinner laga kraft. Frågan om rätten bör upphäva ett häktningsbeslut för att den tilltalade inte ska vara berövad sin frihet under oproportionerligt lång tid är i huvudsak att bedöma på samma sätt när frågan uppkommer i samband med en dom som när den uppkommer under den pågående processen. Häktningstiden bör alltså inte överskrida tiden för verkställighet av ett tänkt fängelsestraff och i bedömningen ska rätten ta hänsyn till reglerna om villkorlig frigivning. Av

text: 26 kap. 6 § brottsbalken

text: framgår att när två tredjedelar av ett tidsbestämt fängelsestraff, dock minst trettio dagar, har avtjänats ska den dömde friges villkorligt. Enligt bestämmelsen gäller en presumtion för villkorlig frigivning när två tredjedelar av strafftiden avtjänats. Presumtionen kan dock brytas om det föreligger särskilda skäl, se 26 kap. 6a §

text: brottsbalken

text: . I förevarande fall kan följande konstateras. Den tilltalade som nu är i fråga hade såsom gripen, anhållen och häktad varit frihetsberövad i målet sedan den 3 december 2022. Med hänsyn till det utdömda fängelsestraffets längd och det frihetsberövande som skulle tillgodoräknas som verkställighet av påföljd, inträdde tidpunkten för villkorlig frigivning den 1 januari 2023. När tingsrättens dom meddelades den 2 januari 2023 hade frihetsberövandet i målet redan överstigit denna tidpunkt. Han borde ha försatts på fri fot den 1 januari 2023. Det innebär att han var felaktigt frihetsberövad i tingsrättens mål mellan den 1 januari och den 2 januari 2023. Tingsrätten noterar att det av handlingarna från JO också framgår att Kriminalvården, efter att ha mottagit domen den 2 januari, inte gjorde en preliminär beräkning av när den tilltalade skulle försättas på fri fot och att detta enligt Personalansvarsnämndens bedömning fick till följd att han var felaktigt frihetsberövad fram till den 4 januari kl. 11.25. För den enskildes rättssäkerhet är det grundläggande att användningen av tvångsåtgärder mot honom eller henne sker på ett korrekt sätt. Det kräver att samtliga aktörer inom rättsväsendet tar sitt ansvar för handläggningen och fullgör sina uppgifter med stor noggrannhet. Det som har inträffat framstår som ett ytterst beklagligt misstag begånget av en domare under utbildning. Någon omständighet som tyder på att domaren var nonchalant eller likgiltig inför uppgiften i målet har inte framkommit. Det inträffade framstår i stället som ett oavsiktligt tankefel vid tillämpningen av regleringen om tidpunkt för villkorlig frigivning. Det kan slutligen noteras att tingsrätten handlägger ett mycket stort antal brottmål med frihetsberövade personer och att det under vissa perioder råder ett

text: högt arbetstempo. Huvudförhandling i målet ägde rum under en storhelg, vilket är en period då bemanningen på tingsrätten är lägre och arbetssituationen för de som är på plats kan vara ansträngd. Av domarens eget yttrande framgår vidare att hon under perioden befann sig i en mycket ansträngd situation privat. Dessa förhållanden kan ha bidragit till den bristfälliga hanteringen av häktningsfrågan i målet. Såvitt känt för tingsrätten har Svea hovrätt inte anmält händelsen till Statens ansvarsnämnd.

text: Min anmälan till Statens ansvarsnämnd

text: I ett delbeslut den 15 december 2023 gjorde jag en anmälan till Statens ansvarsnämnd för prövning av disciplinpåföljd för BB. Vid den tidpunkten tjänstgjorde hon som tf. hovrättsassessor.

text: I anmälan kompletterade jag tingsrättens redogörelse för den rättsliga regleringen enligt följande.

text: När två tredjedelar av ett tidsbestämt fängelsestraff, dock minst trettio dagar, har avtjänats ska den dömde friges villkorligt. Det framgår uttryckligen av

text: 26 kap. 6 § första stycket brottsbalken

text: Av

text: 2 § lagen (2018:1250)

text: om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande följer att om någon har dömts till fängelse på viss tid och har varit frihetsberövad med anledning av det brott som prövats i målet, ska tiden för frihetsberövandet tillgodoräknas som verkställighet av påföljden. I

text: 18 § strafftidsförordningen (2019:95)

text: föreskrivs att vid tillämpning av

text: 2 § i nämnda lag

text: ska tiden för frihetsberövandet räknas från och med dagen för frihetsberövandet till och med den dag frihetsberövandet upphör.

text: Jag anförde därefter i huvudsak följande.

text: Den tilltalade i det aktuella målet dömdes den 2 januari 2023 till ett fängelsestraff om en månad och femton dagar, vilket omräknat till dagar blev 45 dagar (se 18 § strafftidslagen [2018:1251]). Han frihetsberövades den 3 december 2022. Med tillämpning av reglerna om villkorlig frigivning och tillgodoräknande av tid för frihetsberövande skulle han ha frigetts villkorligt den 1 januari 2023, dvs. dagen innan tingsrättens dom meddelades. Under denna tid var han således frihetsberövad utan laglig grund. Till följd av hanteringen hos Kriminalvården kom den tiden att utsträckas ytterligare två dagar, dvs. till totalt tre dagar.

text: Efter att huvudförhandlingen avslutades den 29 december 2022 hade tingsrätten beslutat att den berörde tilltalade skulle kvarbli i häkte till dess dom meddelas eller att annat beslutas. Vid den tidpunkten återstod således endast några få dagar av den påföljd som då bestämdes. Enligt min mening borde detta i sig ha gett upphov till särskild uppmärksamhet i häktningsfrågan vid rättens överläggning, under förutsättning att reglerna kring villkorlig frigivning beaktades. I sammanhanget pekade jag även på den prövning som alltid ska

text: göras av om skälen för fortsatt häktning uppväger det intrång och men som det innebär för den enskilde (se

text: 24 kap. 1 § tredje stycket

text: och

text: 21 § första stycket

text: rättegångsbalken

text: ) och tillade att den bedömningen naturligtvis påverkas av längden på det fängelsestraff som den dömde förväntas avtjäna. Jag konstaterade att tingsrätten i detta fall hade ansett att den tilltalade skulle kvarbli i häkte.

text: Mot denna bakgrund och utifrån BB:s förklaring till varför tidpunkten för villkorlig frigivning inte hade uppmärksammats drog jag slutsatsen att regleringen om sådan frigivning helt förbisetts. Jag underströk att det för domare genomgående ställs höga krav på noggrannhet och omsorg i arbetsuppgifterna och att en korrekt användning av tvångsåtgärder är av grundläggande betydelse för den enskildes rättssäkerhet. När det är fråga om en frihetsberövad person är det av synnerlig vikt att regelverket tillämpas korrekt. Det måste därför enligt min mening kunna förutsättas att en lagfaren domare, också en tingsfiskal som är under utbildning, besitter nödvändiga kunskaper om de regler som gäller för frihetsberövanden.

text: När det gällde hanteringen hos Kriminalvården framgick det av redogörelsen i protokollet från myndighetens personalansvarsnämnd att domen hade lagts åt sidan när den togs emot eftersom det inte skulle ha funnits ett avräkningsunderlag. Utredningen i mitt ärende visade dock att avräkningsunderlag hade expedierats tillsammans med domen till det aktuella häktet men jag framhöll i min bedömning att det tillkommande felaktiga frihetsberövandet inte skulle ha uppstått utan det grundläggande felet hos tingsrätten.

text: Jag noterade avslutningsvis att domslutet saknade ett häktningsförordnande, vilket det naturligtvis skulle ha haft, och uttalade att det är den ansvariga domarens uppgift att kontrollera att domslutet korrekt återger de beslut som rätten fattat samt överensstämmer med domskälen.

text: I mina närmare skäl för att göra en anmälan till ansvarsnämnden anförde jag:

text: Det inträffade är enligt min mening allvarligt. Med hänsyn till omständigheterna har jag emellertid inte funnit skäl att inleda förundersökning (jfr 21 § lagen [2023:499] med instruktion för Riksdagens ombudsmän). Jag anser dock att det rör sig om sådana fel i tjänsten att BB bör åläggas en disciplinpåföljd. Det finns därför anledning för mig att, med stöd av 22 § första stycket i nämnda instruktion, göra en anmälan till Statens ansvarsnämnd för prövning av den frågan. Jag vill redan i detta sammanhang framföra att jag inte anser att varning är tillräcklig som disciplinpåföljd.

text: Statens ansvarsnämnds prövning

text: BB yttrade sig till Statens ansvarsnämnd. Efter att ha tagit del av hennes skrift meddelade jag att jag stod fast vid min begäran.

text: Den 19 mars 2024 beslutade Statens ansvarsnämnd att tilldela BB en varning enligt

text: och

text: 15 §§

text: lagen (

text: ) om offentlig anställning. I sin bedömning anförde nämnden följande:

text: Av den nu aktuella domen framgår att den tilltalade dömdes till ett fängelsestraff om en månad och femton dagar. Med tillämpning av ovan redovisade regler i

text: 26 kap.

text: brottsbalken

text: skulle han ha frigivits villkorligt den dag då han – genom avräkning av den tid som han hade varit frihetsberövad såsom anhållen eller häktad – hade avtjänat 30 dagar av straffet. Vid den tidpunkt då domen meddelades hade den dagen passerat, vilket innebar att det inte längre fanns skäl för häktning. Domslutet innehöll inte något förordnande om fortsatt häktning, men av domskälen framgick att tingsrätten avsett att den dömde skulle fortsätta att vara häktad till dess domen fick verkställas eller han skulle ha frigivits villkorligt. Sedan domen och ett avräkningsunderlag hade expedierats till Kriminalvården kom frågan om den dömdes verkställighet och fortsatta frihetsberövande att förbli oprövad hos Kriminalvården i ytterligare två dagar. Den felaktiga hanteringen hos Kriminalvården har prövats av Kriminalvårdens personalansvarsnämnd. Det är BB som i egenskap av tingsrättens ordförande har haft ansvar för att domens innehåll och utformning blev riktig. I fråga om frihetsberövanden gäller i allmänhet ett förhöjt krav på uppmärksamhet och noggrannhet hos den enskilde domaren. Det är inte alltid möjligt att undvika att ett frihetsberövande i form av häktning pågår längre än tidpunkten för villkorlig frigivning från det straff som sedermera kommit att dömas ut. En sådan situation kan uppstå exempelvis om rätten på ett sent stadium av målets handläggning kommer fram till att ett lindrigare straff ska dömas ut än vad som tidigare förutsetts. I detta fall får det dock av BB:s egna uppgifter anses stå klart att hon vid överläggningen efter genomförd huvudförhandling förbisåg regleringen om villkorlig frigivning. Om frågan hade uppmärksammats får det antas att rätten skulle ha fattat ett särskilt beslut om att häktningen skulle upphöra senast den 1 januari. Därvid skulle den nu uppkomna situationen ha undvikits. Under alla förhållanden har det utgjort ett fel att i domskälen komma till slutsatsen att den dömde skulle vara fortsatt häktad även efter att domen meddelats. Således borde tingsrätten, med beaktande av reglerna om villkorlig frigivning, i stället ha fattat ett uttryckligt beslut i domen om att den dömde inte längre skulle vara häktad. En allvarlig och tydlig brist är också att det i domslutet saknades ett förordnande om den häktning som tingsrätten utifrån vad som framgår av domskälen avsett att besluta om. Bristen i domslutet måste utan tvekan anses ha bidragit till Kriminalvårdens fortsatta och felaktiga hantering av frihetsberövandet. Bristerna i utformningen av och innehållet i domen har skett av oaktsamhet och utgör sådana åsidosättanden i anställningen att de är att bedöma som tjänsteförseelse. Med hänsyn till de följder felen har kommit att få för den dömde kan de inte anses ringa, och BB ska därför åläggas en disciplinpåföljd. Ingenting i ärendet talar för att BB skulle ha uppvisat nonchalans eller likgiltighet. I stället har hon uppriktigt beklagat det inträffade och tagit på sig ansvaret. Hon har inte tidigare varit föremål för disciplinansvar. Med anledning av den felaktiga handläggningen har hon fått allvarlig kritik av JO och står nu under prövning hos Statens ansvarsnämnd i ett offentligt förfarande. För en person som genomgår domarutbildningen, och i den egenskapen redan är underkastad kontinuerlig utvärdering, måste vad som nu förekommit anses vara en i sig ingripande reaktion på felhandlandet. Mot denna bakgrund får det, även med beaktande av allvaret i det inträffade, anses tillräckligt att bestämma disciplinpåföljden till en varning.

text: Avslutande av JO:s ärende

text: Som har framgått fann jag efter utredning av ärendet att det förelåg skäl att i stället för att uttala kritik mot BB göra en anmälan till ansvarsnämnden för prövning av frågan om disciplinpåföljd. I anmälan förde jag fram som min mening att varning inte var tillräcklig som disciplinpåföljd.

text: Statens ansvarsnämnd har prövat disciplinfrågan och jag har godtagit nämndens bedömning. Nämndens beslut har vunnit laga kraft. Jag finner inte anledning att göra några ytterligare uttalanden och avslutar därmed ärendet.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Maria Östling har föredragit ärendet och byråchefen Johan Thorblad har deltagit i beredningen.

type: avgorande