nyckelord:
Frihetsberövande
Grundläggande fri- och rättigheter
Sjukvård
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Uttalanden i vissa frågor som rör organisationen av den psykiatriska tvångsvården inom Region Stockholm

sammanfattning: Inom Region Stockholm har Stockholms läns sjukvårdsområde (SLSO) uppdrag att bedriva bl.a. psykiatrisk vård. SLSO tillämpar en ordning där beslut om kvarhållning enligt 6 § lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) fattas vid regionens enda vuxenpsykiatriska akutmottagning, trots att det sällan är där frågan om intagning prövas, och anses giltiga även vid andra vårdinrättningar inom regionen. Kvarhållningsbeslutet anses också kunna ligga till grund för viss tvångsanvändning utanför vårdinrättningen och för att begära handräckning hos Kriminalvården. I beslutet uttalar chefsJO att räckvidden av ett kvarhållningsbeslut är begränsad till den vårdinrättning där beslutet fattats. En patient som endast omfattas av ett sådant beslut och således ännu inte är intagen för vård enligt LPT, kan enligt chefsJO inte anses frihetsberövad när patienten lämnar den aktuella vårdinrättningen. Kvarhållningsbeslutet ger därför inte vårdpersonal rätt att utanför vårdinrättningen vidta tvångsåtgärder med stöd av LPT, och bestämmelsen om laga befogenhet är då inte heller tillämplig. ChefsJO uttalar vidare att en förutsättning för att Kriminalvården ska anlitas för att förflytta en patient är att ett beslut om intagning för vård enligt LPT har fattats. ChefsJO konstaterar att den psykiatriska tvångsvården inom Region Stockholm är organiserad på ett sätt som inte är förenligt med de aktuella bestämmelserna i LPT och som medför en risk för otillåtna inskränkningar av patienternas grundläggande frioch rättigheter. ChefsJO anser att SLSO förtjänar allvarlig kritik för sin hantering av dessa frågor och förutsätter att åtgärder omgående vidtas för att säkerställa att samtliga steg i intagningsprocessen hanteras på ett rättssäkert och korrekt sätt inom regionen. Genom utredningen har chefsJO vidare uppmärksammat att vissa bestämmelser i LPT är utformade på ett otydligt sätt som riskerar att försvåra en enhetlig och rättssäker tillämpning. Ärendet har även visat att det finns behov av att överväga hur den psykiatriska tvångsvården behöver vara organiserad för att säkerställa en rättssäker intagningsprocess samt tillgodose patientens behov av trygghet och säkerhet i vården. Mot bakgrund av de påtalade oklarheterna i de aktuella bestämmelserna i LPT finner chefsJO anledning att, med stöd av 4 § JOinstruktionen, göra en framställning till regeringen om en översyn av lagstiftningen.

text: Initiativet

text: JO:s Opcat-enhet genomförde på mitt uppdrag den 18 och 19 september 2018 en inspektion av Norra Stockholms psykiatri, psykiatriska akutmottagningen (länsakuten) och avdelning 1 vid S:t Görans sjukhus, Stockholms läns sjukvårdsområde (SLSO) inom Region Stockholm.

text: I protokollet från inspektionen (dnr 5990-2018) gjorde jag vissa uttalanden om beslut om kvarhållning enligt

text: 6 § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och organisationen av den psykiatriska slutenvården inom Region Stockholm. Därefter uttalade jag att jag inom ramen för ett särskilt initiativärende avsåg att utreda bl.a. Region Stockholms sätt att organisera den psykiatriska slutenvården, innebörden av begreppet ”vårdinrättning” i

text: 6 §

text: LPT och räckvidden av ett beslut om kvarhållning.

text: Utredning

text: Inledningsvis begärdes vissa riktlinjer och rutiner in och granskades.

text: Därefter upprättades en promemoria med bl.a. de iakttagelser som JO hade gjort under inspektionen. JO begärde att styrelsen för SLSO skulle yttra sig över denna promemoria med ett antal särskilda frågeställningar (vilka framgår av SLSO:s remissvar nedan).

text: I sitt remissvar anförde styrelsen för SLSO bl.a. följande (bilagorna har här utelämnats; JO:s anm.):

text: 1. Hur är den psykiatriska tvångsvården inom Region Stockholm organiserad?

text: Inom Region Stockholm är det Stockholms läns sjukvårdsområde, SLSO, som har uppdraget att bland annat bedriva psykiatri och primärvård. SLSO:s verksamheter är organiserade i fem verksamhetsområden varav ett är psykiatri, VO Psykiatri. Detta verksamhetsområde leds av verksamhetsområdeschef Psykiatri (VO-chef), som genomdriver vårdgivarens direktiv om tvångsvård samt tillsätter och förordnar verksamhetschefer för de olika psykiatriska resultatenheterna. Dessa verksamhetschefer utser i sin tur chefsöverläkare för respektive resultatenhet. SLSO Psykiatri är Sveriges största vårdgivare av specialistpsykiatri och omfattar barn- och ungdomspsykiatri, vuxenpsykiatri, ätstörningsvård, beroendevård och rättspsykiatri. Verksamheten omfattar den psykiatriska heldygnsvården i större delen av länet, den länsövergripande psykiatriska akutmottagningen på S:t Görans sjukhus och den mobila akutenheten med akutbil för omhändertagande av personer med akut psykisk ohälsa. Inom SLSO Psykiatri finns fem vuxenpsykiatriska verksamheter som erbjuder psykiatrisk heldygnsvård, inklusive psykiatrisk tvångsvård, till personer över 18 år: • Norra Stockholms psykiatri (S:t Görans sjukhus) • Psykiatri Nordväst (S:t Görans sjukhus och Danderyds sjukhus) • Psykiatri Sydväst (Huddinge sjukhus) • Psykiatri Södra Stockholm (Gubbängen, Hagsätra, Haninge, Nacka, Södermalm, Farsta) • Psykiatricentrum Södertälje (Södertälje sjukhus)

text: Rättspsykiatrisk vård bedrivs vid Löwenströmska sjukhuset i Upplands Väsby, vid Huddinge sjukhus och vid Helix i Huddinge. BUP Stockholm ger psykiatrisk heldygnsvård för barn och ungdomar, inklusive psykiatrisk tvångsvård, vid Södersjukhuset och S:t Görans sjukhus. Stockholms centrum för ätstörningar, SCÄ, ger heldygnsvård inklusive psykiatrisk tvångsvård på Södermalm. Beroendecentrum ger heldygnsvård inklusive psykiatrisk tvångsvård vid S:t Görans sjukhus.

text: 2. Hur tolkar SLSO begreppet "vårdinrättning" i

text: 6 §

text: LPT?

text: Begreppet vårdinrättning har ingen närmare definition i lagstiftning, förarbeten eller i Socialstyrelsens termbank. I förarbetena till LPT framförde regeringen att det måste ställas särskilda krav på vårdens kvalitet när en patient vårdas med tvång. Regeringen menade att tvångsvård i första hand borde ges på ett sjukhus där den psykiatriska vården är samlokaliserad med somatisk vård. I LPT används både termen "vårdinrättning" samt "sjukvårdsinrättning", utan att det i lag eller förarbeten anges att begreppen har skilda definitioner. SLSO anser att begreppet "vårdinrättning" i

text: 6 §

text: LPT innefattar de psykiatriska slutenvårdsverksamheternas fysiska lokaler och området i omedelbar anslutning till dessa, motsvarande det som räknas som "sjukvårdsinrättningens område" enligt bestämmelsen om permission i

text: 25 §

text: LPT. I lagens förarbeten anges att det inte finns något hinder mot att psykiatrisk tvångsvård ges på en annan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk, när en patient har ett samtidigt behov av såväl somatisk vård som psykiatrisk tvångsvård. Den läkare som ansvarar för den psykiatriska tvångsvården kan då besluta om att patienten tillfälligt kan vårdas på en somatisk enhet. I sådana fall anser SLSO att begreppet "vårdinrättning" i

text: 6 §

text: LPT även motsvarar de fysiska lokaler där patienten tillfälligt vårdas och området i omedelbar anslutning till dessa.

text: 3. Vilken räckvidd anser SLSO att ett beslut om kvarhållning enligt

text: 6 §

text: LPT har när en patient förs över från S:t Görans sjukhus till annan psykiatrisk verksamhet inom SLSO?

text: 6 §

text: LPT första stycket lyder: "En patient får, sedan vårdintyg har utfärdats, efter beslut av läkare hållas kvar på vårdinrättningen tills frågan om intagning har avgjorts. Om andra åtgärder inte är tillräckliga, får det tvång användas som är nödvändigt för att hindra patienten att lämna den del av vårdinrättningen där patienten skall vistas, för att upprätthålla ordningen på inrättningen eller för att tillgodose säkerheten i vården." Bestämmelsens lydelse tar sikte på en situation då patienten, när vårdintyg har utfärdats, befinner sig i hälso- och sjukvårdens lokaler. Syftet med bestämmelsen om kvarhållning är att ge den läkare som ska fatta intagningsbeslutet tillräckligt med tid för att kunna göra en självständig bedömning av patientens psykiska hälsa och inhämta kompletterande uppgifter från den läkare som utfärdat vårdintyget. Enligt

text: 6 b §

text: LPT ska frågan om intagning för tvångsvård avgöras skyndsamt efter undersökning av patienten, senast 24 timmar efter dennes ankomst till vårdinrättningen. I förarbetena anges att kvarhållningsbeslutet gäller "tills intagningsprövning har skett, dvs. inte längre än 24 timmar". En patient med vårdintyg som befinner sig på en av SLSO:s psykiatriska verksamheter kan behöva transporteras till en annan verksamhet för intagning av flera skäl. Det kan vara fördelaktigt för patienten att vårdas så nära hemmet som möjligt. Olika avdelningar och enheter har olika inriktning för att bättre kunna tillgodose patienternas individuella behov av specialistvård, vilket innebär att en

text: patient med viss typ av psykisk ohälsa kan behöva transporteras till en slutenvårdsenhet med rätt inriktning. Beläggningsgraden på slutenvårdsplatser i psykiatrin är hög, och patienten kan behöva transporteras för att kunna få sitt behov av psykiatrisk slutenvård tillgodosett i rätt tid. Arbetet med att hitta en lämplig och ledig vårdplats, ordna transport samt göra rätt bedömning av patientens behov av intagning för psykiatrisk tvångsvård, får dock inte innebära att en patient med vårdintyg kvarhålls längre än 24 timmar. Därför anges följande i SLSO:s riktlinje "Tillämpning av lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) - VO Psykiatri": Kvarhållningsbeslut som fattats på en psykiatrisk verksamhet, varefter patienten överförts till annan psykiatrisk verksamhet, är giltigt även på den mottagande verksamheten. Man får inte fatta fler kvarhållningsbeslut efter varandra. Kontrollera beslutsjournalen från sändande verksamhet. Tidpunkten måste vara införd i journalen. SLSO anser således att ett beslut om kvarhållning enligt

text: 6 §

text: LPT aldrig har längre räckvidd i tid än 24 timmar, och att det inte är rättsligt möjligt att (genom att fatta flera beslut i följd) förlänga den tiden. Ovan citerade formulering i SLSO:s riktlinje har tillkommit för att betona att det inte är möjligt att förlänga tiden för kvarhållning utöver 24 timmar. Kvarhållningsbeslutets geografiska räckvidd är begränsat till den psykiatriska slutenvårdsenheten där patienten befinner sig, i enlighet med vad som angetts ovan. Ett beslut om kvarhållning enligt

text: 6 §

text: LPT är en frihetsberövande åtgärd och får inte ges vidare tolkning än vad som är nödvändigt med hänsyn till syftet med lagregeln. SLSO anser inte att ett sådant beslut ger psykiatripersonalen befogenhet att kvarhålla patienten utanför sjukvårdsinrättningens område, till exempel vid en transport från en av SLSO Psykiatris verksamheter till en annan. I

text: 47 § andra stycket p.

text: 2 LPT anges i stället att man kan begära handräckning från Polisen för att föra patienten till en vårdinrättning sedan vårdintyg har utfärdats, om det inte är möjligt att genomföra transporten utan tvång. När en patient med vårdintyg och fattat kvarhållningsbeslut, efter transport, ankommer till den verksamhet där frågan om intagning ska avgöras, har mottagande läkare följt riktlinjen som anger att kvarhållningsbeslutet gäller även på den sjukvårdsinrättning dit patienten har ankommit. SLSO kommer att se över riktlinjen för att ta reda på om kvarhållningsbeslutet ska vara mer knutet till varje separat sjukvårdsinrättning inom SLSO. En förutsättning för att besluta om behandling enligt LPT

text: 6 a §

text: blir då ett kvarhållningsbeslut på den aktuella vårdinrättningen. Det kan ju ha gått flera timmar sedan kvarhållningsbeslutet fattades på den avlämnande enheten och patientens tillstånd kan ha förändrats, varför det torde vara rimligt med ett aktuellt beslut om kvarhållning enligt LPT

text: 6 §

text: före beslut om den typ av tvångsåtgärder som förutsätter nämnda kvarhållningsbeslut. Möjligheten att fatta ett nytt beslut om kvarhållning när patienten kommit till en annan vårdinrättning innebär dock inte att den sammanlagda tiden då en patient med vårdintyg vistas på vårdinrättning eller transporteras mellan vårdinrättningar får överskrida 24 timmar innan frågan om intagning prövas.

text: 4. Anser SLSO att handräckning kan begäras från Kriminalvården även för en patient som inte är intagen enligt LPT men har ett kvarhållningsbeslut enligt

text: 6 §

text: LPT?

text: Nya bestämmelser som reglerar Kriminalvårdens ansvar för transporter av frihetsberövade personer infördes den 1 april 2017. I 47 § andra stycket p. 6 LPT anges att Kriminalvården ska lämna hjälp på begäran av chefsöverläkaren för att "förflytta en patient som är intagen på en sjukvårdsinrättning med stöd av denna lag". Övriga bestämmelser i

text: 47 §

text: LPT om rätten att begära handräckning berör handräckning från Polisen.

text: I den aktuella situationen har frågan om intagning ännu ej prövats, och patienten är inte att anse som intagen enligt LPT. Enligt paragrafens ordalydelse kan då inte handräckning begäras från Kriminalvården, utan från Polisen. I den omfattande diskussion som förts med Kriminalvården samt Polisen i nationella och regionala samverkansgrupper framkommer att dessa myndigheter inte gör denna tolkning, vilket har lett till oklarheter i tillämpningen av regeln. Det har funnits olika ståndpunkter i frågan. Med anledning av detta har instruktioner från SLSO flera gånger behövt ändras med åtföljande informationsoch tillämpningsproblem. Frågan är för närvarande aktualiserad i en myndighetsgemensam juristgrupp. Kriminalvården och Polisens rådande tolkning av de nya reglernas innebörd är att Polisen ska transportera icke frihetsberövade patienter och att Kriminalvården ska transportera frihetsberövade personer. Inom ramen för en sådan tolkning anser SLSO att handräckningsbegäran i det fall frågan gäller i nuläget kan göras till Kriminalvården, även om ordet "intagen" i 47 § andra stycket p. 6 LPT egentligen utesluter en sådan tolkning.

text: 5. Vilka tvångsåtgärder anser SLSO att sjukvårdspersonal kan vidta under transport utanför sjukhusområdet mot en patient som endast omfattas av ett kvarhållningsbeslut enligt

text: 6 §

text: LPT? Grundas tvångsanvändning på

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: eller någon annan bestämmelse?

text: När en transport utförs utan att hjälp har begärts från Polisen eller Kriminalvården innebär det att man från vårdens sida har bedömt att transporten kan genomföras utan de särskilda befogenheter som nämns i

text: och

text: 10 a §§

text: polislagen (1984:387)

text: eller

text: 4 kap. 4 §

text: och

text: 10 § första stycket

text: häkteslagen (2010:611)

text: . Som anförts ovan anser SLSO inte att ett kvarhållningsbeslut ger psykiatripersonalen befogenhet att kvarhålla patienten utanför sjukvårdsinrättningens område, till exempel vid en transport från en av SLSO Psykiatris verksamheter till en annan. Inte heller tvångsanvändning enligt

text: 6 a §

text: LPT är tillåten. Enligt regeln om nöd i

text: brottsbalkens

text: 24 kap. 4 §

text: får vårdpersonalen ingripa för att t.ex. rädda patientens liv, även med tvång om det är försvarligt med hänsyn till omständigheterna. I

text: brottsbalkens

text: 24 kap. 2 §

text: sägs: "Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad friheten eller sätter han eller hon sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han eller hon på annat sätt motstånd mot någon som han eller hon står under uppsikt av, när denne ska hålla honom eller henne till ordningen, får det våld användas som med hänsyn till omständigheterna är försvarligt för att rymningen ska hindras eller ordningen upprätthållas. Detsamma ska gälla om någon annan än de som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall." Frågan gäller en situation där vårdintyg utfärdats, vilket innebär att en läkare bedömt att det sannolikt finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med patientens samtycke. Kvarhållningsbeslut har utfärdats, vilket innebär att läkare bedömt att patienten inte frivilligt kommer att stanna kvar på vårdinrättningen tillräckligt länge för att frågan om intagning ska kunna avgöras. Läkare har enligt

text: 47 § andra stycket p.

text: 2 LPT haft möjlighet att, om det behövs, begära handräckning från Polisen för den aktuella transporten. Sammantaget innebär dessa omständigheter enligt SLSO att patienten är att anse som frihetsberövad, även om patienten ännu inte är intagen i den mening som avses i LPT. Vårdpersonalen får alltså hindra patienten från att rymma under en sådan transport, även med tvång om det är försvarligt med hänsyn till omständigheterna.

text: Rättslig reglering

text: Regeringsformen

text: Var och en är gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden. Den som är svensk medborgare är även i övrigt tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna det (

text: 2 kap. 8 § regeringsformen

text: ). Skyddet mot frihetsberövande får begränsas i lag för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle, men begränsningen får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den (

text: 2 kap.

text: och

text: 21 §§

text: regeringsformen

text: LPT

text: Ett beslut om intagning på en sjukvårdsinrättning för tvångsvård får inte fattas utan att ett läkarintyg (vårdintyg) har utfärdats, av vilket det framgår att det finns sannolika skäl för att förutsättningarna för sluten psykiatrisk tvångsvård av patienten är uppfyllda (

text: 4 § första stycket

text: LPT). Vårdintyget ska grundas på en särskild läkarundersökning.

text: En undersökning för vårdintyg får företas endast om det finns skälig anledning till det (

text: 4 § andra stycket

text: LPT). Undersökningen utförs av en legitimerad läkare. Om undersökningen inte kan utföras med patientens samtycke, får patienten tas om hand för undersökning. Beslut om sådant omhändertagande får fattas endast av en läkare i allmän tjänst eller av en läkare som enligt avtal med regionen har till uppgift att utföra undersökningar för vårdintyg.

text: Den läkare som har utfärdat vårdintyget ska se till att det snarast kommer till den sjukvårdsinrättning där frågan om intagning för tvångsvård ska prövas (

text: 5 § tredje stycket

text: LPT).

text: Sedan vårdintyg utfärdats får en patient efter beslut av läkare hållas kvar på vårdinrättningen tills frågan om intagning har avgjorts (

text: 6 § första stycket

text: LPT). Om andra åtgärder inte är tillräckliga, får det tvång användas som är nödvändigt för att hindra patienten att lämna den del av vårdinrättningen där patienten ska vistas, för att upprätthålla ordningen på inrättningen eller för att tillgodose säkerheten i vården. Om det är nödvändigt får patienten, sedan beslut om att hålla kvar denne har fattats, kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas för kontroll av att denne inte bär på sig viss otillåten egendom (andra stycket).

text: Under vissa angivna förutsättningar får en patient som hålls kvar enligt

text: 6 §

text: LPT efter beslut av läkare kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning, kortvarigt hållas avskild från de andra patienterna eller ges nödvändig behandling (se

text: 6 a §

text: LPT).

text: Frågan om intagning för sluten psykiatrisk tvångsvård ska avgöras skyndsamt efter undersökning av patienten, senast 24 timmar efter dennes ankomst till vårdinrättningen (

text: 6 b § första stycket

text: LPT). Ett beslut om intagning får inte grundas på ett vårdintyg som är äldre än fyra dagar. Beslut om intagning fattas

text: av en chefsöverläkare vid en enhet för psykiatrisk vård (andra stycket). Beslutet får inte fattas av den läkare som har utfärdat vårdintyget.

text: Polismyndigheten eller, om det gäller en transport av någon i fall som avses i 6, Kriminalvården ska lämna hjälp på begäran av (1) en läkare som avses i 4 § andra stycket sista meningen för att han eller hon ska kunna genomföra en undersökning för vårdintyg, (2) en läkare som avses i 4 § andra stycket sista meningen eller av chefsöverläkaren för att föra patienten till en sjukvårdsinrättning sedan vårdintyg har utfärdats, (3) chefsöverläkaren för att återföra en patient som har lämnat vårdinrättningen utan tillstånd, (4) chefsöverläkaren för att återföra en patient till vårdinrättningen, om denne inte har återvänt dit sedan tiden för ett tillstånd att vistas utanför inrättningens område har gått ut eller tillståndet har återkallats, (5) chefsöverläkaren för att återföra en patient till vårdinrättningen, om denne inte har återvänt dit sedan beslut om sluten psykiatrisk tvångsvård har fattats, (6) chefsöverläkaren för att i annat fall förflytta en patient som är intagen på en sjukvårdsinrättning med stöd av denna lag, eller (7) Socialstyrelsen för att sända hem en patient som är utländsk medborgare och som vårdas enligt denna lag (

text: 47 § andra stycket

text: LPT).

text: En sådan begäran får göras endast om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att de särskilda befogenheter som anges i

text: och

text: 10 a §§

text: polislagen (1984:387)

text: eller, om det gäller en transport som utförs av Kriminalvården,

text: 4 kap. 4 §

text: och

text: 10 § första stycket

text: häkteslagen (2010:611)

text: behöver tillgripas (kroppsvisitation och fängselanvändning; JO:s anm.), eller det annars finns synnerliga skäl (

text: 47 § tredje stycket

text: LPT).

text: Kriminalvården ska vid en transport enligt

text: 47 §

text: LPT tillämpa följande bestämmelser i

text: häkteslagen

text: 4 kap. 4 §

text: om kroppsvisitation,

text: 4 kap. 10 § första stycket

text: om användning av fängsel, och

text: 8 kap. 2 a §

text: om möjligheten att i vissa fall begära hjälp av Polismyndigheten (

text: 47 a §

text: LPT).

text: Brottsbalken

text: En gärning som någon begår i nödvärn utgör brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig (

text: 24 kap. 1 § brottsbalken

text: ). Rätt till nödvärn föreligger mot (1) ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom, (2) den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning, (3) den som olovligen trängt in i eller försöker tränga in i rum, hus, gård eller fartyg, eller (4) den som vägrar att lämna en bostad efter tillsägelse.

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: ). Detsamma ska gälla om någon annan än de som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall.

text: En gärning som någon, i annat fall än som nämnts tidigare i

text: 24 kap.

text: brottsbalken

text: , begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig (24 kap. 4 §). Nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter LPT innehåller bestämmelser som ger en vårdgivare möjlighet att under särskilda förutsättningar vidta tvångsåtgärder som inskränker en patients grundläggande fri- och rättigheter. Sådana tvångsåtgärder är mycket ingripande för den enskilde. En grundläggande förutsättning är därför givetvis att åtgärderna har ett klart och tydligt lagstöd samt att tillämpningen uppfyller det krav på förutsebarhet som ställs på all lagstiftning som avser ingrepp i enskildas förhållanden. En bestämmelse om tvångsbefogenheter bör därför inte ges ett alltför vidsträckt tillämpningsområde (jfr bl.a.

text: JO 2015/16 s. 498

text: Min granskning inom ramen för det här ärendet har varit inriktad på vissa frågor som aktualiserats med anledning av organisationen av den psykiatriska tvångsvården inom Region Stockholm.

text: SLSO har i uppdrag att bl.a. bedriva psykiatri och primärvård inom Region Stockholm. Psykiatrisk slutenvård bedrivs på flera sjukhus och kliniker inom regionen men länsakuten vid S:t Görans sjukhus är den enda vuxenpsykiatriska akutmottagningen. Genom utredningen har det kommit fram att beslut om kvarhållning av en patient enligt

text: 6 §

text: LPT fattas på länsakuten, medan efterföljande beslut om intagning för vård enligt LPT som regel fattas vid en annan enhet inom SLSO. Kvarhållningsbeslutet anses dock enligt SLSO:s riktlinjer giltigt även vid den mottagande verksamheten. Ett sådant beslut anses enligt SLSO även kunna läggas till grund för en begäran om handräckning hos Kriminalvården enligt

text: 47 § andra stycket

text: LPT.

text: Mot bakgrund av utformningen av de aktuella bestämmelserna i LPT finns det i flera avseenden anledning att ifrågasätta om SLSO:s tillämpning är förenlig med regelverket. Jag kommer här att redogöra för mina synpunkter i dessa delar. Innebörden av begreppen ”sjukvårdsinrättning” och ”vårdinrättning” I LPT används begreppen ”sjukvårdsinrättning” (se bl.a. 3 § första stycket 1, 4 § första stycket, 5 § tredje stycket, 15 § och 25 § första stycket) och ”vårdinrättning” (se bl.a. 6 § första stycket, 6 b § första stycket, 18 §, 21 § första stycket 5 och 25 § andra stycket).

text: SLSO anför i sitt remissvar att begreppet ”vårdinrättning” i bestämmelsen om kvarhållning i

text: 6 §

text: LPT innefattar de psykiatriska slutenvårdsverksamheternas fysiska lokaler och området i omedelbar anslutning till dessa, motsvarande det som räknas som ”sjukvårdsinrättningens område” enligt bestämmelsen om permission i

text: 25 §

text: LPT. Eftersom det inte finns något hinder mot att psykiatrisk tvångsvård även kan ges på en annan sjukvårdsenhet, om patienten har behov av både psykiatrisk och somatisk vård, anser SLSO att även eventuella lokaler för somatisk vård där patienten tillfälligt vårdas och området i omedelbar anslutning till dessa kan omfattas av begreppet. Det finns inte någon närmare definition av begreppen ”sjukvårdsinrättning” och ”vårdinrättning” i LPT eller i lagens förarbeten. Det finns dock inte anledning att tro att lagstiftarens avsikt varit att göra någon åtskillnad mellan dessa begrepp (jfr t.ex.

text: 25 §

text: LPT där båda begreppen används och 33 § första stycket 3 och 4 LPT). Jag delar därför SLSO:s uppfattning om innebörden av dessa begrepp. Möjligheten till tvångsanvändning innan beslut om intagning fattas

text: Tvångsanvändning i samband med vårdintygsprövningen

text: Vid intagning för tvångsvård tillämpas ett s.k. tvåläkarsystem där frågan avgörs efter bedömning av två olika läkare, en som tar ställning till om vårdintyg ska utfärdas och en som beslutar om själva intagningen för tvångsvård (se

text: 4 §

text: LPT). Beroende på när och hur frågan aktualiseras kan vårdintyget utfärdas på den sjukvårdsinrättning där intagningsbeslutet sedan fattas, men intyget kan även utfärdas på annat håll, exempelvis i den öppna vården.

text: Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen får den läkare som ska utfärda vårdintyg under vissa förutsättningar omhänderta patienten för undersökningen (

text: 4 § andra stycket

text: LPT). Ett omhändertagande för vårdintygsundersökning mot patientens vilja är en frihetsberövande åtgärd. Beslutet medför dock inte att vårdpersonalen får vidta några tvångsåtgärder eller utöva våld mot patienten, t.ex. för kvarhållande (se Grönvall m.fl., Psykiatrin, lagen och tvånget, 7:e uppl., kommentaren till 4 §). Om sådana åtgärder behövs får läkaren begära biträde av Polismyndigheten (

text: 47 § andra stycket 1

text: LPT). Läkaren har även möjlighet att begära polishandräckning för att föra patienten till en sjukvårdsinrättning sedan vårdintyget har utfärdats (

text: 47 § andra stycket 2

text: LPT). Polisen har rätt till viss vålds- och tvångsanvändning (se

text: och

text: 10 a §§

text: polislagen

text: Tvångsanvändning med stöd av ett beslut om kvarhållning enligt

text: 6 §

text: LPT Det kan krävas en viss tid för att få ett tillfredsställande underlag för bedömning av förutsättningarna för tvångsvård. En patient får enligt

text: 6 § första stycket

text: LPT efter beslut av läkare hållas kvar på vårdinrättningen tills frågan om intagning har avgjorts (kvarhållningsbeslut). Syftet med bestämmelsen är att ge intagningsläkaren möjlighet att i anslutning till undersökning av patienten göra en självständig bedömning av patientens psykiska tillstånd och

text: förutsättningarna i övrigt för tvångsvård samt att inhämta kompletterande uppgifter av den läkare som har utfärdat vårdintyget (se Grönvall m.fl., a.a., kommentaren till 6 §). Ett kvarhållningsbeslut gäller tills en intagningsprövning har gjorts, dvs. längst 24 timmar efter patientens ankomst till vårdinrättningen (jfr

text: 6 b §

text: LPT).

text: Ett kvarhållningsbeslut ger vårdpersonalen rätt att ingripa med tvång om andra åtgärder inte är tillräckliga för att hindra patienten från att lämna den del av vårdinrättningen där patienten ska vistas, för att upprätthålla ordningen på inrättningen eller för att tillgodose säkerheten i vården (

text: 6 § första stycket

text: LPT). Patienten får även under vissa förutsättningar kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas (

text: 6 § andra stycket

text: LPT), kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning, kortvarigt hållas avskild från de andra patienterna och, om det finns en överhängande fara för patientens liv eller hälsa, ges nödvändig behandling (

text: 6 a §

text: LPT).

text: Bestämmelsen i

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: om laga befogenhet är tillämplig i fråga om den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad friheten (min kursivering). Jag har nyligen uttalat att ett kvarhållningsbeslut enligt

text: 24 § tredje stycket lagen (1988:870)

text: om vård av missbrukare innebär ett sådant frihetsberövande som bl.a. gör bestämmelsen om laga befogenhet tillämplig för sjukhuspersonalen (se

text: JO 2020/21 s. 135

text: ). Jag har samma uppfattning när det gäller ett beslut om kvarhållning enligt

text: 6 §

text: LPT.

text: Kvarhållningsbeslutets geografiska räckvidd

text: Ett kvarhållningsbeslut innebär enligt bestämmelsen att patienten får hållas kvar på vårdinrättningen tills frågan om intagning har prövats. SLSO har i sitt remissvar anfört att kvarhållningsbeslutets geografiska räckvidd mot bakgrund av innebörden av begreppet ”vårdinrättning” är begränsat till den psykiatriska slutenvårdsenhet där patienten befinner sig. Jag delar den uppfattningen.

text: Tvångsanvändning utanför vårdinrättningen mot en patient som omfattas av ett

text: kvarhållningsbeslut

text: Räckvidden av ett kvarhållningsbeslut är alltså begränsad till den vårdinrättning där beslutet fattats. Beslutet ger därför inte vårdpersonal befogenhet att hålla kvar en patient utanför den aktuella vårdinrättningen, t.ex. under transport till en annan vårdinrättning. Tvångsanvändning enligt

text: 6 a §

text: LPT är inte heller tillåten utanför vårdinrättningen.

text: SLSO har argumenterat för att bestämmelsen om laga befogenhet i

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: är tillämplig vid regionens egna transporter av patienter som omfattas av kvarhållningsbeslut och att vårdpersonalen därmed får hindra patienten från att rymma, även med tvång om det är försvarligt. Till stöd för den uppfattningen har SLSO anfört följande:

text: läkare bedömt att patienten inte frivilligt kommer att stanna kvar på vårdinrättningen tillräckligt länge för att frågan om intagning ska kunna avgöras. Läkare har enligt

text: 47 § andra stycket 2

text: LPT haft möjlighet att, om det behövs, begära handräckning från Polisen för den aktuella transporten. Sammantaget innebär dessa omständigheter enligt SLSO att patienten är att anse som frihetsberövad, även om patienten ännu inte är intagen i den mening som avses i LPT. En förutsättning för tillämpning av bestämmelsen om laga befogenhet är dock att den intagne är frihetsberövad (se bl.a. Bäcklund m.fl.,

text: Brottsbalken

text: m.m. [Version 16, JUNO], kommentaren till

text: 24 kap. 2 §

text: ). Ett verkställande av en handräckningsbegäran innebär att personen anses frihetsberövad (se

text: JO 2019/20 s. 141

text: ). Mot bakgrund av kvarhållningsbeslutets geografiska räckvidd är min uppfattning att en patient som endast omfattas av ett sådant beslut och således ännu inte är intagen för vård enligt LPT, inte genom kvarhållningsbeslutet kan anses frihetsberövad när patienten lämnar den vårdinrättning där beslutet fattades. Om polishandräckning inte har begärts i en sådan situation, utan patienten transporteras utanför vårdinrättningen av vårdpersonalen, kan därför bestämmelsen om laga befogenhet enligt min mening inte vara tillämplig. Vårdpersonalen är i en sådan situation i stället hänvisad enbart till bestämmelserna om nöd och nödvärn i

text: 24 kap.

text: och

text: 4 §§

text: brottsbalken

text: . Handräckning med hjälp av Kriminalvården Som redan framgått har läkare möjlighet att med stöd av

text: 47 § andra stycket

text: LPT under vissa förutsättningar begära hjälp från Polismyndigheten eller Kriminalvården för bl.a. transport av patienter. Under en sådan handräckningstransport har polisen och kriminalvårdspersonalen vissa särskilda vålds- och tvångsbefogenheter, t.ex. användning av fängsel (se bl.a.

text: och

text: 47 a §§

text: LPT samt

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: ). För att Kriminalvården ska anlitas fordras enligt bestämmelsen en begäran av chefsläkaren för att förflytta en patient som är intagen på en sjukvårdsinrättning med stöd av LPT (

text: 47 § andra stycket 6

text: LPT).

text: En grundläggande förutsättning för handräckning av Kriminalvården är alltså enligt bestämmelsen att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning med stöd av LPT. Enligt min mening innebär detta att ett beslut om intagning för vård enligt LPT måste ha fattats. Av förarbetena till bestämmelsen i

text: 47 §

text: LPT framgår bl.a. att syftet med regleringen är att Kriminalvården ska hjälpa till vid transporter i handräckningsärenden om redan frihetsberövade personer som vistas i den beställande myndighetens eller annan myndighets lokaler, inte sådana uppdrag som innebär att ett frihetsberövande först måste verkställas innan transporten sker (se

text: prop. 2016/17:57 s. 41

text: I de fall där en läkare bedömer att en transport av en patient som inte är intagen enligt LPT inte kan genomföras utan tvångsansvändning ska läkaren alltså begära handräckning av Polismyndigheten. SLSO:s tillämpning av de aktuella bestämmelserna Jag har ovan konstaterat att ett kvarhållningsbeslut enbart är giltigt vid den psykiatriska slutenvårdsenhet där patienten befinner sig. Syftet med beslutet är

text: att ge intagningsläkaren viss tid för bedömning av patienten i förhållande till förutsättningarna för tvångsvård. Av förarbetena till aktuella bestämmelser i LPT framgår bl.a. följande (se

text: prop. 1999/2000:44 s. 59

text: Med beaktande av de höga rättssäkerhetskrav som måste tillgodoses vid intagning för psykiatrisk tvångsvård anser regeringen att tvångsbehandling och andra tvångsåtgärder i undantagsfall ska få vidtas med stöd av LPT och LRV i akuta situationer som uppstår innan behörig läkare har fattat beslut om intagning. Tvångsåtgärder ska dock få vidtas med stöd av LPT och LRV först sedan patienten med laga rätt hålls kvar på en sjukvårdsinrättning för prövning av frågan om intagning för tvångsvård. Regeringen vill betona att sjukvårdshuvudmännen har ett vittgående ansvar för att organisera hälso- och sjukvården på ett sådant sätt och att ha sådana rutiner att intagningsbeslut kan fattas snarast efter det att patienten har ankommit till sjukvårdsinrättningen. Det framstår som rimligt att lagstiftarens avsikt varit att kvarhållningsbeslutet ska fattas på den vårdinrättning där även frågan om intagning ska prövas. En sådan tolkning är också förenlig med bestämmelsens lydelse. Min bedömning av gällande lagstiftning är således att ett kvarhållningsbeslut över huvud taget inte bör fattas vid en vårdinrättning om inte avsikten är att även intagningsbeslutet ska fattas där.

text: Utredningen har alltså visat att SLSO tillämpar en ordning där kvarhållningsbeslut fattas på länsakuten vid S:t Görans sjukhus, trots att det sällan är där frågan om intagning prövas, och där beslutet anses giltigt även vid en annan vårdinrättning inom regionen. Som framgått är denna ordning enligt min bedömning inte förenlig med de aktuella bestämmelserna i LPT. SLSO:s rutiner medför att patienter tvångsvis kan komma att hållas kvar på en vårdinrättning och där underkastas tvångsåtgärder utan att det finns erforderligt lagstöd. Det finns även anledning att ifrågasätta hur rättssäkerheten påverkas när den mottagande vårdinrättningen tvingas avgöra intagningsfrågan på betydligt kortare tid än den 24-timmarsfrist som anges i lagstiftningen och när patienter i behov av tvångsvård måste transporteras mellan olika sjukhus. Jag är mycket kritisk till de uppmärksammade bristerna i SLSO:s sätt att organisera den psykiatriska tvångsvården.

text: Vidare har SLSO gett uttryck för uppfattningen att ett kvarhållande utgör ett sådant frihetsberövande som kan utgöra en grund för en begäran av handräckning hos Kriminalvården. Jag har ovan konstaterat att en sådan tolkning inte är förenlig med den aktuella bestämmelsen i

text: 47 § andra stycket

text: LPT, utan att chefsöverläkaren i dessa situationer i stället är hänvisad till att begära polishandräckning. SLSO handlar alltså också i denna fråga på ett sätt som står i strid med gällande lagstiftning. Det är givetvis viktigt att en myndighet tillämpar rätt bestämmelser och vänder sig till den aktör som anges i lagstiftningen. Jag är kritisk till SLSO:s hantering även i detta avseende.

text: Avslutande synpunkter Min granskning har visat att den psykiatriska tvångsvården inom Region Stockholm är organiserad på ett sätt som medför risk för otillåtna inskränkningar av patienternas grundläggande fri- och rättigheter. Vidare har jag konstaterat att handräckning begärs av Kriminalvården på felaktiga grunder samt att bestämmelsen om laga befogenhet felaktigt anses tillämplig vid vissa av regionens egna transporter. Detta är givetvis oacceptabelt och SLSO förtjänar sammantaget allvarlig kritik för sin hantering av dessa frågor.

text: Styrelsen för SLSO har i remissvaret uttalat en avsikt att se över sina riktlinjer ”för att ta reda på om kvarhållningsbeslutet ska vara mer knutet till varje separat sjukvårdsinrättning inom SLSO”. Mot bakgrund av vad som har kommit fram i ärendet är detta inte tillräckligt. Jag förutsätter att SLSO omgående vidtar åtgärder för att säkerställa att samtliga steg i intagningsprocessen hanteras på ett rättssäkert och korrekt sätt inom regionen.

text: En annan slutsats som jag drar efter min genomgång av dessa frågor är att bestämmelserna i LPT är utformade utifrån förutsättningen att beslut om kvarhållning och intagning fattas på samma sjukvårdsinrättning. Om en region – som i det här fallet – väljer att organisera den psykiatriska tvångsvården på ett annat sätt kan det uppstå situationer som inte kan hanteras tillfredsställande med nuvarande lagstiftning. Detta riskerar inte bara att utsätta patienter för otillåtna tvångsåtgärder utan kan även innebära att patienter inte får den vård som de faktiskt är i behov av. Frågor om hur rättssäkerheten påverkas av det sätt på vilket den psykiatriska tvångsvården är organiserad har uppkommit även i samband med en Opcat-inspektion av Sahlgrenska Universitetssjukhuset (JO:s ärende dnr O 6-2019).

text: Det är inte JO:s uppgift att avgöra hur landets regioner ska organisera den psykiatriska tvångsvården. JO har dock till uppgift att främja rättssäkerheten och se till att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter respekteras i den offentliga förvaltningen. Ombudsmännen ska även verka för att brister i lagstiftningen avhjälps. I det här fallet kan jag konstatera att de aktuella bestämmelserna i LPT är utformade på ett otydligt sätt som riskerar att försvåra en enhetlig och rättssäker tillämpning. Ärendet har även visat att det finns behov av att överväga hur den psykiatriska tvångsvården behöver vara organiserad för att säkerställa en rättssäker intagningsprocess samt tillgodose patientens behov av trygghet och säkerhet i vården.

text: Mot bakgrund av de påtalade oklarheterna i de aktuella bestämmelserna i LPT väcker jag härmed, enligt

text: 4 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän, frågan om en översyn av den lagstiftning som nu berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till regeringen.

text: Jag finner även anledning att skicka en kopia av detta beslut till Socialstyrelsen, Inspektionen för vård och omsorg samt Sveriges Kommuner och Regioner för kännedom.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Polismyndigheten i Stockholms län och åklagare vid Åklagarmyndigheten för handläggningen av en förundersökning

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO, som kom in den 14 april 2005, framförde AA klagomål mot Polismyndigheten i Stockholms län och åklagare vid Åklagarmyndigheten. Av anmälan framgick bl.a. följande. Den 27 april 2003 blev AA överfallen och misshandlad av tre personer vid Gullmarsplans tunnelbanestation i Stockholm. Gärningsmännen greps av vakter på platsen och överlämnades till polisen. Efter förhör släpptes gärningsmännen av åklagaren trots att två av dessa saknade uppehållstillstånd och bostadsadress samt identitetshandlingar.

type: stycke

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärende K103141-03 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. Den 27 april 2003 upprättades en polisanmälan om grov misshandel. Enligt anmälan hade tre personer tillfogat AA:s kroppsskada genom att skalla, slå och sparka honom. Gärningsmännen greps på platsen kl.00.40 och infördes därefter till polisstationen i Västberga. I arrestantbladen antecknades att gärningsman BB hade identifierats med postens identitetskort och att denne hade en bostadsadress i Stockholm, att gärningsman CC:s identitet kontrollerats med ”Ej id, LMA-kort” och att bostadsadress saknades samt att gärningsman DD:s identitet inte hade styrkts och att bostadsadress saknades. Enligt uppgift i arrestantbladen var i vart fall BB och CC medborgare i Ecuador. Gripandena anmäldes till kammaråklagaren EE kl. 02.15. Efter förhör med BB beslutade EE kl. 05.50 att denne skulle anhållas. Efter förhör med CC och DD kontaktades kammaråklagaren FF som på morgonen beslutade att de tre misstänkta skulle friges. Ett förnyat förhör med BB hölls den 4 september 2003. Den 20 oktober 2004 anhölls CC och DD i sin utevaro av vice chefsåklagaren GG som misstänkta för grov misshandel och de båda efterlystes.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Polismyndigheten kom in med ett yttrande jämte upplysningar från chefen för Söderorts polismästardistrikt, polismästaren HH (här utelämnat).

text: Polismyndigheten

text: Bakgrund

text: Den 27 april 2003 klockan 00.15 utsattes AA för en misshandel (K103141-03) på Gullmarsplans tunnelbanestation i Johanneshov. Tre personer greps (kollusionsfara) på platsen som misstänkta för grov misshandel och fördes till polisstationen i Västberga. På platsen hölls förhör med flera vittnen. Klockan 02.15 anmäldes gripandena till kammaråklagare EE. BB identifierades direkt av avrapporterande polis med postens identitetskort och dataslagningar visade att han var mantalsskriven i Sverige. DD och CC (bror till BB) identifierades med Migrationsverkets LMA-kort av stationsbefälet JJ. Dessa två hade ingen fast bostadsadress i Sverige och var medborgare i Ecuador. Efter det att anhållningsförhör hållits med BB togs återigen kontakt med kammaråklagare N. som klockan 05.50 anhöll BB. Klockan 08.10 ett anhållningsförhör med CC och klockan 08.32 ett anhållningsförhör med DD. Efter förhören togs förnyad åklagarkontakt klockan 09.25 och kammaråklagare FF beslutade då att samtliga misstänkta skulle friges. Kriminalinspektör KK utsågs den 30 april 2003 som handläggare i aktuellt ärende. Ytterligare ett förhör har hållits med BB i september 2003 och han har även slutdelgivits utredningen. DD och CC har sedan frigivandet inte kunnat nås av polisen. De anhölls i sin utevaro av vice chefsåklagare GG den 20 oktober 2004 som misstänkta för grov misshandel. Migrationsverket uppger att beslut om avvisning av DD fattades den 11 oktober 2002. Beslutet om verkställighet överlämnades till Polisen först den 10 februari 2004. Den 4 mars 2003 fattades beslut om avvisning av CC, det beslutet överlämnades till Polisen för verkställighet den 17 april. Detta beslut ska enligt uppgift från tjänsteman på Söderorts polismästardistrikt inte ha blivit synligt i efterlysningssystemet förrän någon dag efter den 27 april 2003. Förundersökningsledaren, vice chefsåklagare LL beslutade den 11 mars 2005 att ett förundersökningsprotokoll skulle upprättas på befintliga handlingar. Slutdelgivning har, som tidigare angetts, skett i ärendet mot BB och ett förundersökningsprotokoll kommer att överlämnas till Åklagarmyndigheten.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns de grundläggande bestämmelserna om förundersökning. Av dessa bestämmelser framgår bl.a. att en förundersökning ska inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (1 §). Ett beslut att inleda förundersökning fattas av polismyndighet eller åklagare. Har förundersökning inletts av polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet, ska ledningen av förundersökningen avseende brottet övertas av åklagare, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet (3 § första stycket). Av

text: 24 kap. 8 § andra stycket

text: RB framgår att om någon gripits enligt 7 § så ska han så snart som möjligt förhöras av en polis eller åklagare. Har åklagaren inte underrättats om frihetsberövandet, ska det skyndsamt anmälas till denne. Åklagaren ska efter förhöret omedelbart besluta om den misstänkte ska anhållas eller om gripandet ska hävas. Av 1 § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948, FuK) framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet.

text: Bedömning

text: När ett frihetsberövande har anmälts till åklagare så övergår ansvaret för beslutsfattandet av om en person ska anhållas eller friges till åklagaren. Såsom Söderorts polismästardistrikt anger i sitt yttrande är det viktigt att åklagaren innan beslut fattas får del av all tillgänglig information i ärendet. Hur ärendet föredrogs för kammaråklagare EE går idag inte att utröna. Det som är klart är att kammaråklagare EE efter

text: föredragningen beslutade att de misstänkta skulle friges. Någon möjlighet för polisen att kvarhålla de misstänkta fanns därmed inte. Söderorts polismästardistrikt noterar att två av de misstänkta frigavs trots att de saknade fast hemvist i Sverige samt att de endast var identifierade med Migrationsverkets LMA-kort. Polismyndigheten är medveten om att LMA-kort inte är att anse som fullgod identitetshandling. Vidare så förnekade samtliga misstänkta brott och av deras förhör kan utläsas att de delvis lämnat olika versioner av händelseförloppet. Även så skiljer sig de misstänktas versioner klart från förhör med vittnen. Av utredningen framgår att förundersökningen från det att gripandet anmälts till åklagare klockan 02.15 den 27 april 2003 letts av åklagaren. Den polisiära handläggaren har fortlöpande försökt att få tag i de två misstänkta som ”försvunnit” och han har hållit kontakt med förundersökningsledaren bl.a. för att få direktiv. Polismyndigheten delar Söderorts polismästardistrikts åsikt att ansvaret för frigivandet av de misstänkta åvilar åklagaren. I och med att förundersökningen varit åklagarledd har åklagaren ansvaret för förundersökningen i dess helhet.

text: Ett diarieblad infordrades från Söderorts åklagarkammare i Stockholm i ärendet dnr 105-1939-03.

text: Ärendet remitterades därefter till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. Åklagarmyndigheten kom in med ett yttrande jämte upplysningar från kammaråklagaren FF och yttrande från chefsåklagaren MM (här utelämnat).

text: FF

text: Inledning

text: Redogörelsen avser ett misshandelsärende som jag under en kortare tid handlade vid en jour söndagen den 27 april 2003. Ärendet är såsom misshandelsfall att bedöma av tämligen vanlig karaktär, i så motto att det ägt rum en sen lördagskväll i anslutning till tunnelbanan, att flera misstänkta förekommer och att målsägandens skador inte blivit alltför allvarliga. Idag har det förflutit väl över två år sedan händelsen vilket, i kombination med att jag haft jourpass vid 37 tillfällen i tiden därefter, torde förklara varför mina minnesbilder av händelsen är något begränsade. Att bedöma huruvida det föreligger tillräckliga anhållnings- och häktningsskäl är något som åklagaren omedelbart skall ta ställning till efter att s.k. 24:8-förhör ägt rum. Därmed torde det snarare vara regel än undantag att åklagaren vid den aktuella tidpunkten inte har tillgång till ett ”fullständigt” underlag innefattande kompletta uppgifter avseende samtliga faktorer vilka i det enskilda fallet kan vara av betydelse vid bedömningen huruvida anhållnings-/häktningsskäl föreligger. Åklagaren måste således vanligen göra sin bedömning på en föredragning av ett mer eller mindre ofullständigt underlag. Därmed torde det ofta i efterhand när det väl är klarlagt både vilken gärning som ägt rum och omständigheterna kring gärningsmannen vara lätt att ifrågasätta tidigare fattade beslut. Frågan huruvida anhållnings-/häktningsskäl föreligger är som framgått en bedömningsfråga och det bör därmed finnas ett tämligen vitt utrymme för olika bedömningar utan att åklagaren skall riskera att bli kritiserad härför. Däremot bör i de fall presumtionsregeln i

text: 24 kap 1 § andra stycket rättegångsbalken

text: skulle vara tillämplig enligt min uppfattning föreligga ett mer begränsat utrymme för olikartade bedömningar från åklagarens sida.

text: Minnesbilder av den aktuella föredragningen

text: Mina minnesbilder är följande. I samband med att jag gick i tjänst kl. 08.00 söndagen den 27 april 2003, såsom varande dagjouråklagare, gick min företrädare, kammaråklagaren EE, och jag tillsammans igenom de ärenden i vilka det fanns frihetsberövade. I förevarande ärende fanns tre frihetsberövade, av vilka en blivit anhållen under natten av EE medan han beträffande de andra två förordnat om 24:8-

text: förhör utan att detta ännu blivit verkställt. Vid 9-tiden på morgonen kontaktar polismannen NN mig per telefon och anmäler att polisen hållit 24:8-förhör med CC och DD. Eftersom jag inte har någon kännedom om ärendet, utöver vad EE kan ha berättat, ber jag NN att föredra ärendet. Därvid framkommer att de tre gärningsmännen vid tunnelbanestation Gullmarsplan sammanstött med målsäganden, att det av oklar anledning uppstått ett bråk eller meningsutbyte, att målsäganden hamnat på marken och att han där fått motta slag och sparkar av de tre gärningsmännen. Iakttagelserna hade gjorts av vittnen på platsen, av vilka en var väktare, som inte hade någon anknytning till målsäganden eller de misstänkta. Det framkom vidare att målsäganden åsamkats lindriga skador och redan under natten fått lämna sjukhuset. De misstänkta gärningsmännen skulle ha gripits på platsen kort efter att händelsen ägt rum och blivit utpekade av vittnen och det framstod därmed som klart att det var rätt personer som blivit frihetsberövade.

text: Förelåg oklar identitet?

text: När det gäller identifieringen av gripna ställer jag regelmässigt frågor till den föredragande polismannen om hur den gått till. Jag kan därför klart utgå ifrån att så skett även beträffande CC och DD. Att gripna personer inte alltid förfogar över någon fullgod identitetshandling är en realitet. Detta gäller i synnerhet personer som vistas i Sverige i egenskap av asylsökande. Ofta har asylsökande ingen annan identitetsliknande handling än LMA-kort att uppvisa. Migrationsministern uppgav så sent som den 4 augusti 2005 i nyhetsprogrammet Aktuellt att 92 procent av de asyl-sökande saknar passhandlingar. I sammanhanget kan nämnas att det enligt lagen (

text: ) om svenskt medborgarskap inte uppställs något absolut krav på att den sökande skall kunna styrka sin identitet för att kunna förvärva svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation). Av

text: 12 § andra stycket

text: framgår att det under vissa förutsättningar är tillräckligt att en sökande gör sannolikt att den uppgivna identiteten är riktig. Frågan om en person kunnat identifieras på ett tillfredsställande sätt måste bedömas med utgångspunkt i det enskilda fallet. Båda personerna hade uppgivit fullständigt namn och födelsedatum samt bostadsadress i Stockholmsområdet. Det sistnämnda har jag noterat på respektive tvångsmedelsblankett. Beträffande CC hade även brodern BB uppgivit att han var tillsammans med sin bror CC vid gripandet. Identiteterna och fotografierna skulle dessutom överensstämma med de LMA-kort som de misstänkta uppvisat. Jag fann vid en helhetsbedömning att det inte fanns anledning att ifrågasätta de uppgivna identiteterna och att de misstänkta sålunda var tillfredsställande identifierade.

text: Förelåg flyktfara?

text: När det gäller mina överväganden ifråga om huruvida flyktfara förelåg är följande att beakta. Flyktfara är den särskilda häktningsgrund där sambandet mellan brottets svårhet och riskbedömningen är tydligast. Vad jag senare kommer att beröra beträffande kvalificeringen av brottets svårhet har därmed betydelse. En annan faktor som måste tillmätas betydelse är hur lång tid det kan förväntas ta innan förundersökningen är slutförd. Att den misstänkte under utrednings- eller rättegångstiden kommer att vara svår att anträffa om han inte häktas är inte i sig något häktningsskäl (se JO 1983/84, s. 56). CC och DD var som framgått båda asylsökande. De torde därmed ha haft starka önskemål om att få kvarstanna i Sverige. Som asylsökande hade de sin försörjning tryggad av staten genom rätt att få ersättning enligt lagen (

text: ) om mottagande av asylsökande och de hade båda ordnat eget boende i Stockholmsområdet. Det framkom ingenting särskilt som gjorde att det fanns anledning att ifrågasätta de lämnade adressuppgifterna. Att Migrationsverket redan långt tidigare fattat beslut om avvisning av CC och DD var ingenting som polismyndigheten hade någon kännedom om eftersom Migrationsverket inte överlämnat besluten om verkställighet till polismyndigheten. Jag utgick ifrån att polismyndigheten hade haft kännedom om avvisningsbesluten om sådana funnits. Idag kan jag inte erinra mig om jag uttryckligen efterfrågat huruvida sådana avvisningsbeslut funnits men håller det för mest troligt. Om jag hade fått kännedom om dessa beslut hade detta varit en faktor som enligt min bedömning förstärkt

text: graden av flyktfara. Beträffande förundersökningen gjorde jag bedömningen att denna borde kunna slutföras inom några få veckor efter att bl.a. rättsintyg hämtats in. Sammanfattningsvis ansåg jag inte att det förelåg någon beaktansvärd risk för att de misstänkta inom de förväntade tidsramarna skulle avvika eller på annat sätt undandra sig lagföring eller straff.

text: Förelåg kollusionsfara?

text: Beträffande kollusionsgrunden gäller att skäl för häktning föreligger om den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning. Härmed menas framför allt att den misstänkte avlägsnar spår efter brottet eller förstör eller gömmer föremål, som åtkommits genom brottet eller annars har betydelse för utredningen, eller att han till skada för utredningen påverkar någon som kan lämna upplysning i saken, t ex en medgärningsman eller ett vittne (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: 24 kap 1 §

text: , Elektroniska versionen, utskrift s. 4). Vad som i viss mån talade för att kollusionsfara förelåg var att det fanns flera misstänkta och att dessa förnekade gärningen. Mot detta kom, såsom jag minns ärendet, att två av de misstänkta på grund av berusning hade begränsat minne av händelsen på perrongen och att den tredje – BB – vidgick att han utdelat slag mot målsäganden dock under åberopande av nödvärn eftersom han påstod sig först ha blivit angripen av denne. Av avgörande betydelse var emellertid att det funnits flera till synes trovärdiga vittnen till händelseförloppet vilka klart utpekade samtliga tre misstänkta såsom gärningsmän genom att ha slagit och sparkat på den liggande målsägande. Jag bedömde därför att vittnesuppgifterna skulle bli avgörande för att kunna styrka ett åtal mot de misstänkta. Därmed blev detaljeringsgraden på de uppgifter de misstänkta lämnat av mindre betydelse, särskilt med beaktande av att två av dem varit alkoholpåverkade och hade vaga minnesbilder av händelsen. Sammanfattningsvis ansåg jag inte att det förelåg någon särskilt uttalad kollusionsfara eftersom jag inte bedömde att de misstänkta heller skulle ha möjlighet att påverka målsäganden eller vittnen.

text: Betydelsen av bedömningen av misshandelsbrottets svårhetsgrad

text: Vad gäller frågan om kvalificeringen av brottet är följande att säga. Lagbestämmelsen om grov misshandel fick sin nuvarande lydelse från och med den 1 februari 1988. Däri anges att vid bedömningen om ett brott är grovt särskilt skall beaktas om gärningen var livsfarlig eller om gärningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller eljest visat särskild hänsynslöshet eller råhet. I den proposition som föregick lagändringen enligt vilken uttrycket ”visat särskild hänsynslöshet eller råhet” ersatte den tidigare skrivningen ”visat synnerlig hänsynslöshet eller råhet”, angavs vissa typsituationer i vilka misshandeln framstår som ett utslag av hänsynslöshet som går vida utöver den hänsynslöshet och aggressivitet som är kännetecknande för våldshandlingar i allmänhet. Så är t.ex. inte sällan fallet när flera misshandlar en annan person eller när det är fråga om sparkar mot den som redan ligger, d.v.s. saknar förmåga att värja sig (se

text: prop. 1987/88:14, s. 31

text: f.). Likväl framgår av praxis att misshandelsfall där flera personer angripit en person vid en samlad bedömning bedömts vara av normalgraden i de fall skadorna blivit förhållandevis lindriga (se exempelvis

text: RH 1992:69

text: ). Utrymmet för att göra en sådan bedömning torde dock ha begränsats genom ett avgörande av Högsta domstolen i juni 2003 (se

text: NJA 2003 s. 229

text: ). Sistnämnda avgörande förelåg således inte vid den tidpunkt som här är aktuell. Den åklagare som tidigare handlade ärendet, EE, anhöll BB såsom på sannolika skäl misstänkt för grov misshandel. Det är för mig okänt huruvida han innan han fattade sitt beslut fick kännedom om omfattningen av målsägandens skador och att denne redan skrivits ut från sjukhuset. Vid den tidpunkt när jag fattade beslut om att frige de tre misstänkta var det enligt min bedömning oklart hur brottet slutligen skulle komma att rubriceras. Jag insåg dock, framförallt med hänsyn till då gällande praxis, att det förelåg ett inte oväsentligt utrymme för att gärningen skulle komma att bedömas såsom misshandel av normalgraden. Denna omständighet vägdes in vid en helhetsbedömning av de särskilda häktningsskälen. I efterhand kan jag nu konstatera

text: att vice chefsåklagaren LL den 7 juni 2005 valt att åtala BB för misshandel av normalgraden.

text: Åklagarmyndigheten

text: Kort om omständigheterna

text: Natten till söndagen den 27 april 2003 greps tre personer på Gullmarsplans tunnelbanestation i Stockholm misstänkta för grov misshandel. Gripandet anmäldes till jourhavande åklagare varvid denne beordrade att förhör enligt

text: 24 kap 8 § rättegångsbalken

text: (RB) skulle hållas med de gripna. Förhör hölls med en av de gripna BB kl. 04.45. Åklagaren beslutade därefter kl. 05.50 att enligt

text: 24 kap 6 § första stycket

text: RB anhålla på sannolika skäl misstänkt för grov misshandel och angav som särskilt skäl till beslutet att kollusionsfara förelåg. Vad beträffar de två övriga gripna DD och CC kunde inte förhör hållas med dem förrän kl. 08.32 respektive kl. 08.10. Samtliga förhör föredrogs därefter för den jouråklagare, kammaråklagaren FF, som påbörjat jourtjänstgöringen kl. 08.00. FF beslutade att samtliga tre misstänkta skulle friges. Av arrestantbladen och tvångsmedelsblanketterna framgår att DD och CC var medborgare i Ecuador, att deras identiteter inte var helt styrkta och att de inte hade fasta adresser i Sverige. Det har sedermera kunnat konstateras att Migrationsverket fattat beslut om avvisning beträffande DD den 4 mars 2003 och beträffande CC redan den 11 oktober 2002. Besluten överlämnades dock inte till polisen för verkställighet förrän den 17 april 2003 respektive den 10 februari 2004. Enligt uppgift var inte beslutet om avvisningen av DD ”synligt i efterlysningsregistret” förrän någon dag efter den 27 april 2003. FF:s beslut att frige den anhållne och de två gripna har nu ifrågasatts.

text: Yttrande

text: Den rättsliga regleringen av skäl för anhållande och häktning återfinns bl.a. i 24 kap 1 och 6 § § RB. För anhållande av en misstänkt krävs att det finns skäl för häktning. Ett beslut om anhållande föregås av en bedömning av såväl brottets svårhetsgrad som de särskilda skäl som krävs för anhållande/häktning. I förevarande fall gör jag den bedömningen att det med hänsyn till innehållet i anmälan och vittnenas uppgifter fanns sannolika skäl för misstanke om grov misshandel. Med hänsyn till att de misstänktas uppgifter skilde sig från varandra och inte heller överensstämde med de uppgifter som de tre vittnena lämnat, förelåg också enligt min mening kollusionsfara. Enligt min mening fanns även vissa oklarheter i identitetshänseende. Jag anser således att man med fog kunnat göra en annan bedömning av de omständigheter som förelåg vid tidpunkten för åklagarens beslut att försätta de misstänkta på fri fot. FF gjorde en annan bedömning och han har lämnat en mycket utförlig redogörelse för grunderna för sitt beslut. Vid bedömningsfrågor finns det utrymme för olika ställningstagande utan att man kan påstå att någon av dem är direkt felaktig. Jag finner därför inte skäl att klandra FF:s beslut. FF har dock framhållit att om han hade fått kännedom om avvisningsbesluten hade det varit en faktor som enligt hans bedömning förstärkt graden av flyktfara. Det ter sig anmärkningsvärt att besluten om avvisning inte fanns tillgängliga hos polisen den 27 april 2003. Från ett brottsofferperspektiv måste det förefalla besynnerligt att en svensk myndighet beslutat att avvisa personer från landet, medan en annan myndighet saknar kännedom om detta och inte anser att det finns skäl för fortsatt frihetsberövande efter ett våldsbrott. Beslut om avvisning kan överklagas. Det kan därför inte vara på det sättet att häktningsskälen beträffande varje misstänkt alltid påverkas av att det finns ett beslut om avvisning och tolkas så att fortsatt frihetsberövande alltid skall ske. Emellertid är en uppgift om avvisning en sådan viktigt omständighet att det borde finnas rutiner för att polisen alltid är informerad om detta och att handläggande åklagare i förekommande fall också alltid delges den informationen. I förevarande fall ligger det mycket nära till hands att anta att ett

text: fortsatt frihetsberövande hade skett om åklagaren hade haft alla relevanta uppgifter om de misstänktas personliga förhållanden, däribland omständigheten att två av de tre misstänka skulle avvisas från landet. Sammantaget synes ett frihetsberövande i det aktuella ärendet ha kunnat tillgodose syftet att säkra utredningen och ett rättegångsförfarande. Efter att de gripna släpptes har utredningen inte kunnat komma vidare. Avsevärd tid har förflutit medan man eftersökt de två frisläppta. Åklagare beslutade sedermera att anhålla dem i deras utevaro. Åtal är numera väckt mot BB för misshandel. Att åtal inte väckts tidigare synes bero på att man i det längsta avvaktat verkställighet av beslutet om anhållande i utevaro.

text: Bedömning

text: Det kan inledningsvis konstateras att även om både polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har anmodats att yttra sig över handläggningen av det aktuella ärendet har myndigheterna i sina remissvar i princip endast behandlat kammaråklagaren FF:s beslut den 27 april 2003 att frige de tre misstänkta personerna.

text: Jag kommer därför först att beröra denna fråga något. Enligt

text: 24 kap. 8 § rättegångsbalken

text: (RB) skall en person som gripits så snart som möjligt efter gripandet förhöras av en polisman eller en åklagare och frihetsberövandet skall skyndsamt anmälas till åklagaren om denne inte redan har underrättats om åtgärden. Efter förhöret skall åklagaren omedelbart besluta om den misstänkte skall anhållas eller friges. En sådan fråga är av den arten att den ger visst utrymme för olika, var för sig godtagbara bedömningar. Även om jag delar Åklagarmyndighetens uppfattning att man med fog hade kunnat göra en annan bedömning av de omständigheter som förelåg vid tidpunkten för FF:s beslut att försätta de misstänkta på fri fot, kan jag inte påstå att hans beslut låg utanför ramen för vad som får betraktas som godtagbart.

text: Utredningen ger sedan vid handen att efter FF:s beslut att frige de tre misstänkte personerna dröjde det drygt fyra månader innan BB hördes igen den 4 september 2003, och de två andra försvann utan att polisen lyckades få tag på dem. Först den 20 oktober 2004 anhölls de båda i sin utevaro som misstänkta för grov misshandel, varefter de efterlystes. Den 7 juni 2005 väcktes åtal mot BB för misshandel, och den 14 februari 2006 dömdes han av Stockholms tingsrätt för detta brott till två månaders fängelse. Enligt uppgift har BB överklagat domen till Svea hovrätt, och de båda andra misstänkta har fortfarande inte påträffats.

text: Det har i ärendet inte helt klarlagts varför det dröjde ca ett och ett halvt år innan de försvunna personerna anhölls i sin utevaro och efterlystes samt varför det tog ytterligare drygt sju månader innan åtal väcktes mot BB. Enligt min mening är det inte meningsfullt att utreda den frågan ytterligare. Polismyndigheten har dock anfört att handläggaren ”fortlöpande försökt att få tag i de två misstänkta som 'försvunnit'”. Det har emellertid inte närmare specificerats vilka åtgärder som vidtogs för att påträffa de försvunna innan anhållningsbeslutet fattades. Av en utredningsanteckning i polisens akt framgår dock att handläggaren i vart fall i maj 2004 kontaktade Migrationsverket m.fl. för att på så sätt försöka få reda på var de båda misstänkta uppehöll sig men utan resultat, att handläggaren samma månad

text: skickade en promemoria till åklagaren för vidare direktiv samt att han sedan talade med åklagaren i slutet av augusti och i slutet av september men att denne då ännu inte hade hunnit titta igenom ärendet. Åklagarmyndigheten har anfört att det faktum att åtal inte väcktes tidigare synes bero på att man i det längsta avvaktade verkställighet av beslutet om anhållande i utevaro.

text: Enligt min mening borde åklagaren tidigare ha kunnat fatta beslut om anhållande i de misstänktas utevaro. Åtalet mot BB förefaller också kunna ha väckts tidigare än vad som nu kom att bli fallet. Jag anser därför att utredningen inte har bedrivits i överensstämmelse med det skyndsamhetskrav som fastlagts i

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Vad som kommit fram i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord:
Barn/ungdom
Besök
Objektivitet, opartiskhet, saklighet
Umgänge
Vårdnad

title: Kritik mot en tidigare rektor vid Kullens lågstadieskola i Piteå kommun, för att skolan upprättat en överenskommelse om bl.a. en pappas umgänge med sitt barn i skolan

sammanfattning: Skolans främsta uppdrag är att främja lärande. Skolpersonal ska så långt det är möjligt hålla sig utanför en tvist mellan föräldrar. Det är inte en uppgift för skolan att agera i frågor som rör ett barns umgänge med en förälder eller någon annan närstående, och utgångspunkten måste vara att ett sådant umgänge ska äga rum utanför skolan. Vid ett möte mellan en mamma som var ensam vårdnadshavare om ett barn och skolan, då bl.a. rektorn var närvarande, upprättade skolan en skriftlig överenskommelse om hur bl.a. pappans besök i skolan skulle gå till. Mamman undertecknade överenskommelsen och pappan samtyckte senare muntligt till den. Syftet med pappans besök var att träffa barnet, och överenskommelsen var inriktad på frågan om hur umgänget skulle gå till. Överenskommelsen innehöll flera formuleringar som gav intryck av att skolan tog på sig att agera på ett visst sätt i samband med umgängestillfällena. Överenskommelsen medförde att skolan drogs in i föräldrarnas konflikt om umgänge. Den dåvarande rektorn kritiseras därför för att överenskommelsen upprättades.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO i mars 2013, klagomål mot Kullens lågstadieskola i Piteå kommun och uppgav bl.a. följande. Sedan november 2011 har hon ensam vårdnad om sin son BB, född 2005. BB:s pappa hade inte begärt något umgänge med sonen. Under våren 2012 började pappan att hälsa på sonen i skolan. AA kontaktade skolledningen och meddelade att det inte kändes rätt att sonen och pappan skulle ha umgänge i skolan. Hon fick då besked om att skolledningen ansåg att det var bäst för BB att få träffa sin pappa i skolan. Hon informerades även om att skolan var en offentlig plats och att skolan inte kunde neka pappan att komma dit och träffa BB. Rektorn kallade henne till ett möte. Vid mötet kände hon sig tvingad att skriva på ett avtal om umgänge mellan BB:s pappa och BB i skolan.

text: Utredning

text: JO begärde att Barn- och utbildningsnämnden i Piteå kommun skulle yttra sig över vad som hade framförts i AA:s anmälan.

text: Barn- och utbildningsnämnden anförde bl.a. följande:

text: Rektor och skolan har en skyldighet enligt läroplanen att samarbeta med föräldrarna och lämna viss information till elevens föräldrar gällande elevens skolsituation och kunskapsutveckling, även om denne inte är vårdnadshavare.

text: _ _ _

text: Barn- och utbildningsnämnden bedömer att dåvarande rektor vid Kullenskolan, CC, har haft ambitionen att se till barnets bästa och ge förälder, som ej är vårdnadshavare, möjlighet att ta del av sonens vardag i skolan. Nämnden bedömer dock att rektor överskridit sina befogenheter och skyldigheter. Överenskommelsen är mer inriktad på umgänge mellan barnet och barnets far, samt barnets umgänge med farföräldrarna än en överenskommelse om förälders rätt till information och delaktighet till barnets skolgång. Rektor har inte säkerställt att modern, som har annat modersmål än svenska, har förstått vilken överenskommelse hon undertecknat. När förvaltningsledningen fick kännedom om ärendet har man genomfört information till samtliga rektorer och förskolechefer om vikten av att särskilja tydligt på förälders rätt till umgänge och förälders rätt till deltagande i barns lärande, samt att man bör säkerställa att motpart förstår innebörden av eventuella överenskommelser oavsett språk.

text: Till nämndens yttrande hade fogats yttranden från DD, chef för för- och grundskola vid barn- och utbildningsförvaltningen, CC, före detta rektor vid Kullens lågstadieskola samt EE, nuvarande rektor vid Kullens lågstadieskola.

text: DD anförde bl.a. följande:

text: Förvaltningens agerande

text: För- och grundskolechef fick i mitten av juni 2012 information från socialtjänsten att skolan gjort en överenskommelse med en vårdnadshavare gällande en förälders besök vid skolan och att vårdnadshavaren i efterhand ändrat sig och inte längre vill att detta samtycke ska gälla. Vårdnadshavaren och socialtjänsten hade även uppfattat överenskommelsen som ett umgängesavtal. För- och grundskolechef kallade berörda rektorer, specialpedagog, kurator, chef för elevhälsan och Socialtjänstens verksamhetschef till ett möte i mitten av augusti för att få information gällande det inträffade. För att undvika feltolkningar och missförstånd gällande socialtjänstens verksamhet och befogenheter beslutades att socialtjänstens verksamhetschef skulle informera kommunens rektorer om gällande socialtjänstlagstiftning. Denna information delgavs kommunens rektorer och förskolechefer vid en konferens med rektorer 2013-01-17.

text: CC anförde bl.a. följande:

text: Under våren 2012 hade FF (pappa) vid tre tillfällen besökt förskoleklassen. Vid ett möte med specialpedagog och förskollärare (20120404) berättade AA om sin oro över att pappan besökt skolan. Personalen berättade att BB, vid pappans besök i skolan blivit mycket glad och på olika sätt velat visa pappa FF sitt skolarbete och lekar ute på skolgården. Vid besökstillfällena fanns alltid personal med. AA uttryckte vid mötet en önskan om att föräldrarna skulle kunna göra upp om umgänget. Hon visste att umgängesrätt gällde men att den inte var reglerad, eftersom pappan inte velat ha kontakt med socialtjänsten. Med AA medgivande tog specialpedagogen kontakt med utredningsenheten (GG), för att få veta vad som beslutats vad gällde kontakten mellan pojken och pappan. Utredningsenheten sökte uppgifter om detta men kunde inte ge något besked i frågan. Pedagogerna kontaktade mig för att få klarhet i vad som gällde angående besök av pappan i skolan, eftersom det från mamman framkommit att föräldrarna befann sig i tvist.

text: Jag tog kontakt med kommunens sakkunnige, (HH) för att rådgöra om hur skolan i det här fallet skulle förhålla sig om och när pappan kom på besök i skolan. I detta samtal framkom att skolbyggnaden inte är någon allmän plats och att rektor har rätten att avvisa besökare. Jag fick rekommendationen att göra en överenskommelse med mamman om hur pappans besök på skolan skulle se ut. Vi samtalade också om att skolan har skyldigheten att informera och hålla pappan delaktig i pojkens skolgång så länge ingen dom säger något annat. Skolan bjöd in mamma AA till ett nytt möte (20120423). I mötet deltog specialpedagog, kurator, förskollärare och rektor. Syftet med mötet var att i samförstånd med AA hitta former för hur hon ville att pappans förmodade besök i skolan skulle ordnas. Vi ville att BB, AA och personalen skulle känna en trygghet och veta vad som gällde vid eventuella besök av pappan i skolan. Vi skrev ner det vi pratat om med anledning av att vi ville att AA skulle veta hur vi i skolan skulle möta pappan, samt farmor och farfar, som också vid några tillfällen träffat BB på skolan. Vi ville också på detta sätt ge pedagogerna klara riktlinjer och en handlingsplan för hur eventuella besök skulle ordnas. AA samtyckte och skrev under handlingsplanen. (Se bil.) Pedagogerna i förskoleklassen, samt fritidspersonalen på Kullenskolan fick ta del av den nedskrivna handlingsplanen för pappans och farföräldrarnas eventuella besök i skolan. Jag ringde pappan och meddelade honom vad vi kommit överens med mamman om vad som skulle gälla vid hans och hans föräldrars besök i skolan. Han samtyckte. Pappan hälsade på i skolan en gång innan terminsslutet. Han följde de anvisningar vi kommit överens om. I mitten av juni 2012, efter skolavslutningen, blev jag uppringd av socialtjänsten (JJ). Jag fick då, av henne, kännedom om att mamman återkallat samtycket. I detta telefonsamtal ifrågasatte socialtjänsten (JJ) med tydlighet vår handlingsplan för pappans besök i skolan samt att jag hade förstört för familjerätten deras möjlighet att få till ett umgängesbeslut för pappans räkning. Jag har svårt att förstå hur vår handlingsplan kan ha förstört socialtjänstens intentioner och arbete med föräldrarna eftersom vi i skolan inte på något sätt har haft för avsikt att blanda oss in i tvisten mellan föräldrarna. Skolans uppdrag är att skapa trygghet i skolsituationen vilket i förlängningen ger möjlighet till utveckling och lärande för eleverna, i detta fall för BB. Efter samtalet med socialtjänsten (JJ), ringde jag FF (pappa) och uppmanade honom att ta kontakt med familjerätten och på så vis ordna umgänge med sin pojke BB. För att han skulle kunna besöka skolan, måste umgänget ordnas genom socialtjänsten. Mamma AA samtycker inte längre till det vi kommit överens om tidigare. (Se bil.) FF (pappa) får nu inte längre besöka BB i skolan. _ _ _ Innan skolstart i början av augusti överförde jag information till tillträdande rektor (EE) att pappan inte längre fick besöka BB i skolan. Vid skolstart ht12 blev jag kallad upp till Barn- och utbildning. I detta möte deltog även min chef (DD), Elevhälsans verksamhetschef (KK) Socialtjänstens verksamhetschef (JJ), specialpedagog (LL), kurator (MM) och tillträdande rektor (EE). Jag redogjorde i detta möte för hur jag hade agerat i ärendet. Mina intentioner har hela tiden varit BB:s perspektiv, att han i skolan ska känna trygghet och att på detta sätt skapa förutsättningar för BB:s utveckling och lärande. Min strävan har också varit att samverka och hålla en god kontakt med föräldrarna.

text: Till nämndens yttrande hade också fogats en handling med rubriken Träff – förälder skola måndag den 23 april 2012. Av skrivelsen framgår att AA, CC och tre andra i skolans personal var närvarande vid mötet. Skrivelsen är undertecknad av AA och har i huvudsak följande lydelse:

text: Mamma (AA) har egen vårdnad. Pappa (FF) får träffa BB på mammans (AA) villkor. Mamman (AA) godkänner att pappan (FF) träffar BB under förutsättning att:  Bråket mellan föräldrarna har inte skolan något att göra med. Tvisten mellan föräldrarna ska inte beröras under pappans (FF) eller farmor och farfars besök i skolan.  Pappan (FF), farmor och farfar ringer skolan […] innan besök i skolan.  Pappan (FF), farmor eller farfar ska inte vara ensam med pojken under skolbesöket.  Viktigt är att pappan (FF) kan få ta del av BB:s kunskapsutveckling, hur det går i skolan för BB.  Skolan tar kontakt med pappa (FF) för att tydliggöra vad som gäller vid besök i skolan. AA har, via den e-postadress som hon har uppgett, fått tillfälle att yttra sig över nämndens remissvar.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av bestämmelserna i

text: föräldrabalken

text: (FB) framgår att ett barns vårdnadshavare har det huvudsakliga ansvaret för barnet. Det är vårdnadshavaren som ansvarar för barnets personliga förhållanden och som ska se till att barnets behov blir tillgodosedda. Vidare ansvarar vårdnadshavaren för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga omständigheter samt att barnet får tillfredsställande försörjning och utbildning (

text: 6 kap. 2 §

text: FB).

text: Vårdnadshavaren har både en rättighet och en skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter (

text: 6 kap. 11 §

text: FB). Har barnet två vårdnadshavare ska de utöva bestämmanderätten tillsammans (

text: 6 kap. 13 §

text: FB).

text: I

text: 6 kap.

text: FB finns även bestämmelser om föräldrars rätt att väcka talan i domstol i frågor som rör vårdnad, boende och umgänge.

text: Av läroplanen för grundskolan, förskoleklassen och fritidshemmet 2011 (Lgr 11) framgår att skolans huvudsakliga uppdrag är att främja lärande. I detta uppdrag ligger att verka för ett gott samarbete med hemmen.

text: Skolan har, på samma sätt som andra myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdomar, en lagstadgad skyldighet enligt

text: 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, att genast anmäla till socialnämnden om skolan får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa.

text: En kommun, genom socialtjänsten, ska enligt

text: 5 kap. 3 §

text: SoL sörja för att föräldrar kan erbjudas s.k. samarbetssamtal i syfte att nå enighet i frågor som gäller bl.a. umgänge. Av

text: 5 kap. 1 §

text: SoL följer även att socialnämnden i sin omsorg om barn och ungdom ska tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om bl.a. vårdnad, boende eller umgänge har avgjorts.

text: Bedömning

text: Jag begränsar mina uttalanden till att avse skolans agerande under vårterminen 2012.

text: AA var ensam vårdnadshavare för BB. Såvitt framkommit hade BB:s pappa inte något reglerat umgänge med BB. Av utredningen framgår att det pågick någon form av tvist mellan föräldrarna och att de var oeniga i frågan om umgänge. Under vårterminen 2012 besökte BB:s pappa BB i skolan vid några tillfällen. AA ansåg att pappans besök i skolan var ett problem och meddelade skolledningen detta. Rektorn bjöd in AA till ett möte för att i samförstånd med henne ”hitta former för hur hon ville att pappans förmodade besök i skolan skulle ordnas”. Vid mötet skrev AA under det dokument som har redovisats ovan. Pappan samtyckte senare muntligt till det som stod i dokumentet om hans och farföräldrarnas besök i skolan.

text: JO har i tidigare beslut uttalat att personalen vid förskolor och skolor ska förhålla sig neutral vid tvister om vårdnad och umgänge m.m. Det är viktigt att en förälder inte upplever att myndigheten tar ställning för den ena parten i en pågående tvist. För berörda barn är det självfallet också av stor betydelse att personalen inte dras in i föräldrarnas konflikt utan att skolan, i så stor utsträckning som möjligt, får vara en fredad plats (se bl.a. JO 2007/08 s. 473, dnr

text: ). Jag vill i sammanhanget framhålla att skolan inte är en allmän plats.

text: Som har framgått är utgångspunkten att det är vårdnadshavaren som har mandat att fatta alla beslut som rör barnet. Det är alltså vårdnadshavaren som – om inte en domstol har beslutat något annat – bestämmer i vilken utsträckning den förälder som är utan del i vårdnaden ska få träffa barnet (se bl.a. JO:s beslut den 9 februari 1983, dnr

text: , och den 12 februari 1998, dnr 20-1997). Vårdnadshavaren bestämmer även t.ex. vem som får lämna och hämta ett barn i skolan (se JO 2013/14 s. 550, dnr

text: ). Skolan har inte befogenhet att sätta sig över vårdnadshavarens beslut.

text: AA, som var ensam vårdnadshavare, informerade skolan om att hon ansåg att det var ett problem att pappan besökte pojken i skolan. Det var naturligt att skolan i det läget förde en diskussion med AA om hur man skulle hantera situationen. Skolan nöjde sig dock inte med detta. Vid ett möte upprättade skolans personal en skriftlig överenskommelse om hur pappans och även farföräldrarnas besök i skolan skulle gå till.

text: Som jag har konstaterat är skolans främsta uppdrag att främja lärande. I detta uppdrag ligger att verka för ett gott samarbete med föräldrar. Att en förälder närvarar i skolan eller fritidshemmet ibland, för att få insyn i skolarbetet och barnets vardag, eller deltar i en aktivitet där föräldrar är inbjudna är således ett naturligt inslag och ett led i den samverkan mellan skola och föräldrar som följer av läroplanen. Detta gäller även en förälder som inte har vårdnaden om barnet så länge vårdnadshavaren inte har något emot det (jfr JO:s beslut den 12 februari 1998, dnr

text: Det är däremot inte en uppgift för skolan att agera i frågor som rör ett barns umgänge med en förälder eller en annan närstående. Föräldrar kan få stöd och hjälp av socialtjänsten för att nå samförstånd i bl.a. umgängesfrågor. Om föräldrarna inte är eniga kan frågan prövas av domstol. Mot denna bakgrund och med beaktande av vad som har anförts om att skolan ska vara en fredad plats och att skolpersonal så långt som möjligt ska hålla sig utanför en tvist mellan föräldrar, måste utgångspunkten vara att ett barns umgänge med en förälder eller en annan närstående person ska äga rum utanför skolan.

text: Såvitt framkommit var syftet med pappans och farföräldrarnas besök i skolan att träffa BB. Jag delar nämndens uppfattning att den skriftliga överenskommelsen har varit inriktad på frågan om hur ett umgänge mellan BB och hans pappa och farföräldrar i skolan skulle gå till. Överenskommelsen innehåller flera formuleringar som ger intryck av att skolan tog på sig att agera på ett visst sätt vid pappans och farföräldrarnas besök i skolan. Det verkar t.ex. som om skolan garanterade att det skulle finnas någon tjänsteman från skolan närvarande vid besöken och att skolan åtog sig att kontrollera att pappan och farföräldrarna hade ringt och föranmält sina besök. Enligt min bedömning medförde överenskommelsen att skolan drogs in i föräldrarnas konflikt om umgänge.

text: Även om jag inte ifrågasätter att avsikten var att värna BB:s bästa är jag alltså kritisk mot den dåvarande rektorn för att överenskommelsen upprättades. Det kan i sammanhanget noteras att om skolan hade ansett att situationen var så allvarlig att skolan misstänkte att barnet for illa skulle skolan genast ha gjort en anmälan till socialnämnden. Några uppgifter om att förhållandena var av sådan karaktär har dock inte kommit fram.

text: Jag vill också uppehålla mig vid följande. Nämnden har anfört att rektorn inte hade säkerställt att AA, som har ett annat modersmål än svenska, hade förstått vad det var för överenskommelse som hon undertecknade.

text: När det gäller kontakter mellan skolan och hemmet är det givetvis viktigt att man från skolans sida i största möjliga mån försäkrar sig om att vårdnadshavaren/ föräldern förstår vad som sägs och förstår innehållet i olika handlingar. Även när det inte är fråga om ärendehandläggning (jfr

text: 8 § förvaltningslagen

text: [1986:223]) kan det uppkomma situationer där det finns anledning för en myndighet att anlita en tolk.

text: Vad AA i övrigt har anfört ger inte anledning till något uttalande från min sida.

text: Med de kritiska uttalanden som jag har gjort avslutas ärendet.