nyckelord:
Delgivning
Dokumentation
Muntlig handläggning/ förhandling

title: Anmälan mot Göteborgs tingsrätt med anledning av att kungörelsedelgivning skett i ett tvistemål

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Göteborgs tingsrätts handläggning av ett tvistemål. Han ifrågasatte bl.a. tingsrättens åtgärd att delge honom handlingar i målet genom kungörelse.

text: Utredning

text: Tingsrättens akter i målen T 8965-01 och T 3409-02 lånades in och granskades.

text: Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: I en ansökan om stämning som kom in till tingsrätten i slutet av augusti 2001 yrkade käranden att AA skulle avflytta från en hyreslägenhet på xx-gatan i Göteborg. I september 2001 inkom en handling, rubricerad ”Kungörelsehinder”, från Delgivningscentralen vid Polismyndigheten i Västra Götaland. Enligt handlingen saknade AA känt hemvist såväl inom som utom riket och det hade inte kunnat klarläggas var han uppehöll sig. Det framgick vidare att han hade flyttat från den adress från vilken käranden hade begärt honom avhyst samt att vissa kontakter bl.a. med försäkringskassan hade tagits för att finna en adress till honom. Tingsrätten beslutade den 1 oktober 2001 att delge AA stämning i målet genom kungörelse. AA inkom därefter med svaromål. Sedan han genom s.k. förenklad delgivning delgivits kallelse till ett sammanträde för muntlig förberedelse uteblev han från detta den 27 februari 2002. Samma dag meddelade tingsrätten tredskodom i vilken käromålet bifölls.

text: AA ansökte om återvinning (mål T 3409-02) och handläggningen fortsatte. Efter skriftväxling kallades parterna till ett sammanträde för muntlig förberedelse att hållas den 4 september 2002. Kallelsen till AA skickades med ett s.k. vitt kort. Enligt ett utdrag ur SPAR-registret den 16 juli 2002 var AA:s folkbokföringsadress c/o G.G., xx-gatan i Marstrand. Tingsrätten skickade hans kallelse såväl till den adressen som till xx-gatan i Göteborg. Kallelsen skickades även till hans ombud för att denne skulle hjälpa till med delgivningen. AA delgavs emellertid inte och förhandlingen ställdes därför in. I januari 2003 kallades parterna på nytt

text: till ett sammanträde för muntlig förberedelse. AA:s kallelse skickades den 23 januari 2003 till folkbokföringsadressen. I ett protokoll den 4 februari 2003 antecknades att tingsrätten hade kallat till muntlig förberedelse att hållas i tingshuset den 19 februari 2003 och att AA tidigare i målet hade delgivits enligt bestämmelserna i

text: 15 § delgivningslagen

text: . I protokollet anförde tingsrätten under rubriken ”Beslut” följande: Kallelsen till den muntliga förberedelsen skall delges med AA genom att detta protokoll enligt

text: 17 § delgivningslagen

text: anslås i domstolens lokaler, i följd varav AA skall anses delgiven på tionde dagen efter detta beslut. AA uteblev från förhandlingen och tingsrätten meddelade tredskodom i enlighet med kärandens yrkanden.

text: Ärendet remitterades därefter till tingsrätten för upplysningar och yttrande enligt följande.

text: a) Vilken utredning vidtogs för att eftersöka AA innan tingsrätten den 4 februari

text: 2003 fattade beslut att delge honom kallelse till sammanträde för muntlig förberedelse genom kungörelse och vilka rättsliga överväganden föregick beslutet?

text: b) På vilket sätt framgick att kallelsen att inställa sig till sammanträdet för muntlig förberedelse den 19 februari 2003 skedde vid tredskodomsäventyr?

text: Tingsrätten inkom med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från rådmannen BB.

text: BB anförde i huvudsak följande.

text: Ansökan om stämning kom in till tingsrätten 27 augusti 2001 (T 8965-01). Sedan delgivning av AA med s k vitt kort misslyckats beslutade tingsrätten om stämningsmannadelgivning. Sedan stämningsmannen meddelat s k kungörelsehinder beslutade tingsrätten den 1 oktober 2001 att delgivning med AA skulle ske genom kungörelse. Efter viss skriftväxling mellan parterna meddelade tingsrätten tredskodom mot AA den 27 februari 2002. Sedan AA ansökt om återvinning och inhibition upptogs målet till förnyad handläggning (T 3409-02) och parterna kallades till sammanträde för muntlig förberedelse. Det uppstod omedelbart svårigheter att delge AA och tingsrätten bad hans dåvarande ombud advokaten CC om hjälp med delgivning med honom. CC lyckas inte få kontakt med sin huvudman och advokaten DD meddelade tingsrätten att han fått handlingarna i målet av CC och att han skulle ge in fullmakt från AA. DD avhördes inte och någon fullmakt kom inte in till tingsrätten. Åtskilliga försök gjordes härefter från tingsrättens sida att delge AA. Tingsrätten kallade sedan till sammanträde för muntlig förberedelse den 19 februari 2003 vid äventyr av tredskodom (aktbil 20). Eftersom det nu bedömdes utsiktslöst att delge återvinningssökanden AA handlingar i målet på vanligt sätt och då han tidigare delgetts enligt bestämmelserna i

text: 15 § delgivningslagen

text: , beslutade tingsrätten att kallelsen till sammanträdet den 19 februari 2003 skulle delges AA enligt bestämmelserna i

text: 17 § första stycket tredje meningen nämnda lag

text: . Så har skett. Det bör anmärkas att Stenungsunds tingsrätt så sent som den 19 november 2003 beslutat att delge AA stämning i målet T 1073-03 genom kungörelse. Slutligen skall nämnas att Göteborgs tingsrätts åttonde avdelning i målet B 11961- 99 och i vilket åtal väcktes den 19 februari 2001 ännu inte lyckats delge AA stämningsansökan.

text: Tingsrätten uppgav bl.a. följande.

text: Av rådmannen BB:s bifogade redogörelse framgår närmare vilka åtgärder tingsrätten har vidtagit för att delge AA den delen kan tilläggas att denne, såvitt framgår av akten, sökts även på en adress i Marstrand, också det utan resultat. Redan efterforskningarna i mål T 8965-01 visade att AA saknade känt hemvist och att uppgift saknades var han befann sig. Vid tiden för det nu aktuella beslutet hade han avflyttat från den tidigare bostaden. Alla försök att delge honom har misslyckats eftersom han inte har kunnat påträffas. Enligt tingsrättens mening har därvid förutsättningar för delgivning enligt

text: 15 § första stycket delgivningslagen

text: förelegat. Sammanfattningsvis kan tingsrätten inte finna att något fel i handläggningen har begåtts.

text: Bedömning

text: Kungörelsedelgivning får enligt

text: 15 § första stycket delgivningslagen (1970:428)

text: (DL) ske om den som söks för delgivning saknar känt hemvist och det inte kan klarläggas var han uppehåller sig. Av andra stycket samma bestämmelse framgår bl.a. att om den sökte har känt hemvist inom riket men varken han eller någon som handlingen kan lämnas till enligt 12 § DL träffas och det inte kan klarläggas var han uppehåller sig, får kungörelsedelgivning användas om det finns anledning antaga att den sökte avvikit eller på annat sätt håller sig undan.

text: Av 12 § DL följer att om en person som söks för delgivning har känt hemvist inom riket och inte träffas där får handlingen lämnas till vuxen medlem av det hushåll som den sökte tillhör.

text: I 17 § DL stadgas att kungörelsedelgivning sker genom att handlingen hålls tillgänglig viss tid hos myndigheten eller på plats, som myndigheten bestämmer. Vidare skall meddelande härom och om handlingens huvudsakliga innehåll införas i Post- och Inrikes Tidningar och ortstidning eller endera av dessa inom viss tid. För det fall att kungörelsedelgivning enligt 15 § DL ägt rum och därefter ny delgivning skall ske i samma mål eller ärende krävs inte införande i tidning, meddelandet får istället anslås i myndighetens lokal.

text: Vilken utredning som krävs innan kungörelsedelgivning kan ske får bedömas efter omständigheterna i varje särskilt fall.

text: Utredningen har visat att AA söktes för delgivning av stämning i tingsrättens mål T 8965-01 och att Polismyndigheten i Västra Götaland upplyste tingsrätten bl.a. att AA saknade hemvist inom riket och att man inte kunnat klarlägga var han uppehöll sig. Därefter beslutade tingsrätten att delge honom genom kungörelse. Mot bakgrund av vad som har framgått av handlingarna i mål T 8965-01 har jag ingen erinran mot detta.

text: När det sedan gäller tingsrättens handläggning av målet efter AA:s ansökan om återvinning konstaterar jag följande.

text: Enligt utdraget ur SPAR-registret den 16 juli 2002 var AA:s folkbokföringsadress c/o G.G., xx-gatan i Marstrand. Den senaste ändringen i registret var noterad den 14 juni 2002. Den 4 februari 2003 beslutade tingsrätten, med hänvisning till att delgivning tidigare skett enligt 15 § DL, att delge AA genom kungörelse. Som tingsrätten noterade i det beslutet hade AA tidigare delgivits enligt 15 § DL. För att

text: använda sig av det förenklade förfarandet enligt 17 § första stycket tredje meningen DL måste emellertid de allmänna förutsättningarna för kungörelse-delgivning som följer av 15 § DL föreligga vid den tidpunkt när ny delgivning skall ske (jfr

text: RH 1999:70

text: Mot bakgrund av vad som kommit fram om de försök som vidtogs för att eftersöka och delge AA under handläggningen av mål T 8965-01 anser jag att kravet på utredning när det gäller inhämtande av underlag för beslutet om kungörelsedelgivning kunde ställas relativt lågt. När tingsrätten i februari 2003 beslutade om kungörelsedelgivning hade det emellertid gått 16 månader sedan tingsrätten, i oktober 2001, funnit att förutsättningar för kungörelsedelgivning förelåg. Som nämnts ovan visade ett inhämtat utdrag ur SPAR-registret att det under den aktuella perioden hade noterats en ändring i registret.

text: Tingsrätten har i remissvaret upplyst att åtskilliga försök hade gjorts att delge AA under målets handläggning. En närmare redogörelse för dessa har dock inte presenterats i yttrandet. Någon dokumentation i akten som tyder på att tingsrätten sökt AA för delgivning på annat sätt än genom att skicka kallelser till två olika adresser samt genom kontakt med ombudet och ytterligare en advokat som skulle söka nå AA finns inte. De två adresser som kallelsen skickades till var dels folkbokföringsadressen, dels xx-gatan i Göteborg. Något försök att t.ex. genom stämningsman söka AA på folkbokföringsadressen synes inte ha skett.

text: Mot denna bakgrund anser jag att tingsrätten inte hade tillräckligt underlag för att dra slutsatsen att de allmänna förutsättningarna för kungörelsedelgivning enligt 15 § DL förelåg när beslutet om sådan delgivning fattades den 4 februari 2003.

text: När det sedan gäller frågan om på vilket sätt det framgick att kallelsen att inställa sig till sammanträdet för muntlig förberedelse skedde vid äventyr av tredskodom har följande framkommit.

text: I beslutet den 4 februari 2003 angavs att kallelsen till den muntliga förberedelsen den 19 februari 2003 skulle delges AA genom att protokollet anslogs i domstolens lokaler. Varken av beslutet eller av protokollet i övrigt framgick emellertid att AA skulle inställa sig till sammanträdet vid påföljd att tredskodom annars kunde komma att meddelas mot honom. Sedan AA hade uteblivit från sammanträdet för muntlig förberedelse meddelade tingsrätten tredskodom i målet.

text: Tingsrätten har upplyst att i en situation som den förevarande anslås normalt en kallelse till förhandlingen av vilken framgår att tredskodom kan komma att meddelas vid utevaro. Han har vidare anfört att det inte framgår av akten att så har skett även i detta fall men att det saknas anledning till antagande att den normala rutinen har frångåtts.

text: Mot bakgrund av vad tingsrätten har upplyst har jag ingen annan synpunkt på tingsrättens handläggning i denna del än att det borde ha dokumenterats i akten att kallelsen hade anslagits i domstolens lokaler.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.


nyckelord:
Allmänna val
Anstalt

publisher: Justitieombudsmannen

title: Initiativärende om kriminalvårdens åtgärder för att bereda personer som är intagna i kriminalvårdsanstalter eller häkten möjlighet att rösta vid allmänna val

org: jo

text: Initiativet

type: rubrik

text: Med anledning av uppgifter i anmälningar och vid telefonsamtal beslutade dåvarande JO Jan Pennlöv den 18 oktober 2002 att inleda en utredning om kriminalvårdens åtgärder för att bereda personer som är intagna i kriminalvårdsanstalter eller häkten möjlighet att rösta vid allmänna val.

type: stycke

text: Utredning

text: Kriminalvårdsstyrelsen anmodades att redogöra för vilka åtgärder kriminalvården vidtog för att bereda intagna i häkten och anstalter möjlighet att rösta vid valet i september 2002. I remissvaret anförde överdirektören AA i huvudsak följande.

text: – – – Inför röstningen vid årets val skickade Kriminalvårdsstyrelsen ut bilagd information till samtliga kriminalvårdsmyndigheter. Informationen sattes samman efter kontakt med jurist vid Valmyndigheten och utifrån den information som kunde utläsas från valinformationen, varav framgick att man skulle ha röstkort och kunna legitimera sig.

text: Den information som nämns i remissvaret finns i en skrivelse av den 27 augusti

text: 2002 (Kriminalvårdsstyrelsens dnr 2002-008254). Den har följande lydelse:

text: Poströstning vid kriminalvårdsanstalter och häkten i samband med valet 2002

text: I samband med tidigare val har posten inrättat tillfälliga poströstningskontor vid anstalter och häkten. I år beslutar valnämnden i respektive kommun var det kan anordnas särskild röstmottagning. Valmyndigheten har informerat alla kommuner om vilka anstalter och häkten som finns i respektive kommun och uppmanat kommunerna till kontakt för att bedöma om det är aktuellt att anordna särskild röstmottagning. Om man inte hört av sig från valnämnden i kommunen och det kan anses motiverat att särskild röstmottagning anordnas finns alltjämt möjlighet att från respektive kriminalvårdsmyndighet vända sig till valnämnden och hemställa om särskild röstmottagning.

text: Valnämnden kan även ta fram röstkort för röstberättigade personer, som saknar sådant, oavsett var i landet personen är bosatt. Förutom röstkort krävs en identitetshandling för att få rösta. Om särskild röstmottagning inte är aktuell kan röstning ske via bud. Det ankommer på den lokala kriminalvårdsmyndigheten att informera de intagna om möjligheten att poströsta genom bud och att ordna de praktiska förutsättningarna för detta. Kuvert för budröstning och information om hur man gör finns på posten och i valstugor.

text: Bedömning

text: I

text: 12 kap.

text: vallagen (1997:157)

text: finns föreskrifter om vad som skall iakttas i samband med röstning vid särskilt röstmottagningsställe. I kapitlets 1 § anges att särskild röstmottagning kan anordnas bl.a. vid kriminalvårdsanstalter eller liknande vårdinrättningar eller vårdanstalter. Den centrala valmyndigheten får enligt 2 § bestämma att särskild röstmottagning skall anordnas även på annan plats än som sägs i 1 §. Vidare föreskrivs i 8 § första stycket att väljarna skall visa sitt röstkort för röstmottagaren, som skall ge dem ett valkuvert för varje slag av val de vill delta i och hänvisa dem till ledig valskärm. Väljare som inte är kända för röstmottagaren skall legitimera sig. Om de inte gör det får de enligt 9 § inte rösta.

text: I den information som Kriminalvårdsstyrelsen skickade till samtliga kriminalvårdsmyndigheter angavs att det förutom ett röstkort även krävs en identitetshandling för att få rösta. Att det krävs att väljaren legitimerar sig för att få rösta är dock riktigt enbart om väljaren inte är känd för röstmottagaren. När det gäller intagna i anstalter och häkten kontrolleras deras identitet i samband med att de tas in i anstalten eller häktet. Normalt råder det därför ingen tvekan om en häktads eller intagens identitet. Personalen bör därför alltså oftast ha möjlighet att för röstmottagaren intyga de häktades och intagnas identitet på ett så tillförlitligt sätt att den kan anses känd för röstmottagaren på det sätt som krävs i

text: vallagen

text: (jfr Valmyndighetens rapport, 2003:1, Erfarenheter från valen den 15 september 2002 s. 15 f). Kriminalvårdsstyrelsens information får i den delen anses vara ofullständig. Detta kan ha lett till att intagna i onödan kan ha förvägrats rätten att rösta. För detta kan styrelsen inte undgå kritik. I övrigt har utredningen inte givit stöd för någon kritik från min sida.

text: Vad som framkommit föranleder mig att skicka en kopia av detta beslut till 2003 års vallagskommitté (Ju 2003:03) som har att bl.a. se över bestämmelserna i

text: vallagen

text: dir. 2003:37

text: Med detta avslutar jag ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord: Barn/ungdom Dokumentation Samtycke

title: Kritik mot Skatteverkets handläggning av ett folkbokföringsärende

sammanfattning: Skatteverket får kritik för att ha grundat ett beslut om ändring av barns folkbokföring på en vårdnadshavares muntligt lämnade uppgifter.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO i juli 2011, klagomål mot Skatteverket med anledning av handläggningen av ett folkbokföringsärende avseende hennes två barn. Hon uppgav bl.a. att hon per telefon blivit tillfrågad av en handläggare vid Skatteverket om ändring av barnens folkbokföringsadress till deras fars adress på grund av att fadern hade gjort en anmälan till Skatteverket om flyttning av barnen. Enligt AA förklarade hon för handläggaren att det inte var aktuellt att ändra barnens adresser men Skatteverket ändrade därefter – trots att AA varken skriftligen eller muntligen hade godkänt detta – barnens folkbokföringsadresser till faderns adress.

text: Till anmälan var fogad en tjänsteanteckning upprättad av Skatteverket med anledning av ett telefonsamtal med AA den 12 juli sedan hennes begäran om omprövning av beslutet om ändring av barnens adresser hade avvisats. I handlingen angavs bl.a. att det i ärendet fanns dokumenterat att AA per telefon den 16 maj hade ringt till handläggaren vid Skatteverket och godkänt anmälan om flyttning för barnen.

text: Utredning

text: Handlingar i det aktuella ärendet begärdes in och granskades. Härav framgick bl.a. att det på en av handlingarna hade gjorts en handskriven och undertecknad notering, daterad den 16 maj 2011, med lydelsen ”Mamman ringer och godkänner flyttningen”.

text: Ärendet remitterades till Skatteverket för upplysningar och yttrande om handläggningen av ärendet. Härvid skulle särskilt framgå vilka överväganden som gjorts i fråga om att lägga AA:s per telefon lämnade uppgifter till grund för beslut i ärendet. Skatteverket inkom, genom verksjuristerna BB och CC, med ett remissvar och anförde följande.

text: Utredning

text: Skatteverkets huvudkontor har hämtat in yttrande från Skatteverkets Västra region. Av yttrandet och utredningen i övrigt framgår bland annat följande. AA:s och DD:s barn EE (personnummer här utelämnat; JO:s anmärkning) och FF (personnummer här utelämnat; JO:s anmärkning) var sedan tidigare folkbokförda hos sin mor, AA. Den 29 april 2011 kom en anmälan om flyttning in till Skatteverket undertecknad endast av barnens far, DD. Anmälan avsåg barnen EE och FF. Skatteverket sände den 4 maj 2011 en förfrågan till barnens moder, AA. Den 16 maj 2011 ringde AA till Skatteverket och meddelade enligt en anteckning att hon godkände flyttanmälan gällande barnen. Handläggaren i ärendet antecknade detta på en utskrift av ärendet. Barnen registrerades på den nya adressen. Den 23 juni 2011 kom AA in med en begäran om omprövning av Skatteverkets beslut rörande de två barnens folkbokföring. Skatteverket beslutade den 6 juli 2011 att avvisa begäran om omprövning, eftersom endast en av de två vårdnadshavarna hade undertecknat begäran. Den 12 juli 2011 ringde AA till Skatteverket och meddelade att hon inte hade samtyckt till ändring av barnens folkbokföring. AA ringde den 2 augusti 2011 till Skatteverket för att tala med en chef om barnens folkbokföring. Chefen kontaktade därefter Skatteverkets rättsliga specialister i folkbokföring. De rättsliga specialisterna i folkbokföring meddelade den 3 augusti 2011 att Skatteverkets beslut gällande barnens folkbokföring skulle omprövas, eftersom de ansåg att anteckningen om AA:s samtycke till barnens flyttning var alltför bristande. Skatteverket annullerade den 17 augusti 2011 sitt beslut att ändra barnens folkbokföring till faderns adress, (adress här utelämnad; JO:s anmärkning). Barnen blev därmed oförändrat folkbokförda tillsammans med sin moder, AA.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Av

text: 15 § förvaltningslagen (1986:223)

text: framgår att uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet ska antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. I Skatteverkets handledning Rätt handlagt 2011 (SKV 119 utgåva 5) s. 86 anges bland annat att det ”kan vara praktiskt att uppgifter som erhålls vid samtal med en enskild antecknas direkt och att anteckningarna gås igenom med den enskilde innan samtalet avslutas”.

text: Av ett svar från expertgruppen folkbokföring den 24 januari 2006 framgår bland annat följande. Om en flyttningsanmälan för barn är underskriven av endast en vårdnadshavare är den normala hanteringen att skicka en förfrågan till den andre vårdnadshavaren. Om den andre vårdnadshavaren ringer upp och vill lämna medgivande per telefon kan detta godtas. Ett sådant muntligt samtycke ska dokumenteras i en tjänsteanteckning. Om det bedöms finnas minsta risk för missförstånd eller missuppfattning ska skriftligt samtycke infordras. Däremot bör inte skattekontoret på eget initiativ ringa upp vårdnadshavaren och fråga efter samtycke. I ett ställningstagande den 11 augusti 2011 rörande tjänsteanteckning i samband med muntligt samtycke till flyttningsanmälan för barn har Skatteverket sammanfattat och förtydligat sin sedan tidigare gällande praxis. Av ställningstagandet framgår bland annat följande. Om en anmälan är underskriven av endast en vårdnadshavare är den normala hanteringen att skicka en förfrågan till den andre vårdnadshavaren. Om den andre vårdnadshavaren ringer upp och vill lämna medgivande per telefon kan detta godtas. Ett sådant muntligt samtycke ska dokumenteras i en tjänsteanteckning. Av tjänsteanteckningen ska bland annat följande framgå: vem som tagit initiativ till

text: samtalet, telefonnummer där den person som lämnat medgivandet kan nås, en notering om handläggaren kontrollerat att den som lämnat medgivande är medveten om att en flyttning kommer att registreras för barnet. Om det bedöms finnas minsta risk för missförstånd eller missuppfattning ska skriftligt samtycke begäras in.

text: Bedömning

text: Skatteverket mottog via inläsningscentralen en flyttanmälan för de två ovan nämnda barnen. Anmälan avsåg flyttning till adress (adress här utelämnad; JO:s anmärkning). Enligt anmälan var barnen sedan 31 januari 2011 redan bosatta på heltid på adressen. Anmälan inklusive följebrevet var undertecknat av barnens fader, DD. Båda föräldrarna har gemensam vårdnad av barnen. Eftersom den inkomna flyttanmälan för de två barnen endast var undertecknad av barnens fader sände Skatteverket enligt gällande arbetsrutin en förfrågan till barnens moder. AA ringde till handläggaren i ärendet som uppfattade samtalet på så sätt att AA samtyckt till att barnens folkbokföring ändrades enligt den inkomna anmälan. Handläggaren gjorde en tjänsteanteckning över samtalet där det framgick att modern samtyckt till barnens flytt och registrerade den nya adressen för barnen. AA begärde därefter omprövning av Skatteverkets beslut att ändra barnens folkbokföring. Skatteverket avvisade begäran om omprövning, eftersom endast en av de två vårdnadshavarna hade undertecknat begäran om omprövning. AA kontaktade därefter Skatteverket på telefon för att påtala att hon inte samtyckt till ändring av barnens folkbokföring. Skatteverket ansåg att den tjänsteanteckning som fanns i ärendet gällande moderns samtycke inte uppfyllde kraven för en tjänsteanteckning. Skatteverkets beslut att ändra barnens folkbokföring omprövades. Barnen är därmed fortsatt folkbokförda tillsammans med sin moder AA. Skatteverket har den 11 augusti 2011 tagit fram ett nytt rättsligt ställningstagande där verket sammanfattar och förtydligar sin sedan tidigare gällande praxis rörande en flyttningsanmälan för barn underskriven av endast en vårdnadshavare. I ställningstagandet anges vilka krav som gäller för en korrekt tjänsteanteckning i samband med ett muntligt samtycke till flyttanmälan för barn. Skatteverket kan konstatera att tjänsteanteckningen i detta ärende inte kan anses vara gjord i enlighet med gällande praxis.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att fadern till AA:s två barn, om vilka föräldrarna hade gemensam vårdnad, i april 2011 gjorde en anmälan om flyttning av barnen från AA:s adress till hans adress. Sedan Skatteverket med anledning av anmälan sänt en förfrågan till AA noterade en handläggare på en handling i ärendet att AA den 16 maj per telefon hade godkänt flyttanmälan. Barnen registrerades därefter på faderns adress. Beslutet grundades på det samtycke som AA enligt handläggarens notering hade lämnat muntligen till Skatteverket.

text: AA har emellertid såväl i anmälan till JO som till Skatteverket gjort gällande att hon vid kontakten med Skatteverket i maj motsatte sig att barnens adress ändrades och att den gjorda noteringen i ärendet således är felaktig.

text: Av Skatteverkets remissvar framgår att praxis vid myndigheten är att per telefon lämnat samtycke från en vårdnadshavare kan godtas, dock att det muntliga samtycket ska dokumenteras i en tjänsteanteckning med visst innehåll. Av myndighetens yttrande framgår vidare att det nu aktuella beslutet om ändring av

text: barnens folkbokföring upphävdes vid förnyad omprövning den 17 augusti på grund av att noteringen i ärendet om AA:s samtycke inte ansågs uppfylla kraven för en tjänsteanteckning.

text: Vad som framkommit föranleder följande uttalanden från min sida.

text: Anmälan om flyttning ska göras skriftligen. För barn under 18 år ska sådan anmälan göras av barnets vårdnadshavare (se

text: 23 § första stycket

text: 25 §

text: och

text: 30 § första stycket

text: folkbokföringslagen

text: [1991:481]). I

text: 14 § första stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, föreskrivs vidare att om en part därefter vill lämna uppgifter muntligt i ärendet ska parten få tillfälle till det, om det kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. Myndigheten är skyldig att dokumentera uppgifter som lämnats muntligt och som kan ha betydelse för utgången i ärendet (

text: 15 §

text: FL). Bestämmelsen i

text: 14 § första stycket

text: FL hindrar dock inte att en myndighet – när det behövs – begär att den som har lämnat en uppgift muntligt ska bekräfta den skriftligt (se Hellners och Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentarer, 3:e uppl., s. 175). Exempel på fall där intresset av säkerhet i handläggningen har ansetts tala för att myndigheten bör begära en skriftlig bekräftelse är att någon per telefon återkallar ett överklagande (se RÅ 1979 2:36 och JO 1993/94 s. 177).

text: Som jag nämnt krävs enligt bestämmelserna i

text: folkbokföringslagen

text: att en anmälan om flyttning för barn ska göras skriftligen av barnets vårdnadshavare. Står barnet under båda föräldrarnas gemensamma vårdnad, ska således anmälan vara undertecknad av båda vårdnadshavarna. En anmälan som bara är undertecknad av en av de båda vårdnadshavarna kan alltså inte ensam ligga till grund för ändrad folkbokföring. Det ligger väl i linje med Skatteverkets skyldighet enligt

text: 7 §

text: FL att underlätta för de enskilda att i en sådan situation i stället för att avvisa anmälan bereda den andra vårdnadshavaren tillfälle att samtycka till den ändrade folkbokföringen. Men till skillnad från Skatteverket anser jag att ett sådant samtycke måste vara skriftligt. Det följer enligt min uppfattning av

text: folkbokföringslagens

text: krav på en skriftlig anmälan. Även bortsett från vad som jag således anser följer av lag talar också rättssäkerhetshänsyn för att det inte är tillräckligt med endast muntligt lämnat samtycke, bl.a. mot bakgrund av att endast en av två gemensamma vårdnadshavare inte har rätt att överklaga ett beslut av nu aktuellt slag (se

text: RÅ 1995 ref. 74

text: Mot bakgrund av det nyss sagda anser jag följaktligen – oavsett utformningen av tjänsteanteckningen – att det var fel av Skatteverket att grunda beslutet om ändring av AA:s barns folkbokföring på de uppgifter som hon enligt anteckningen i ärendet hade lämnat per telefon. Skatteverket förtjänar därför kritik.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

title: En polis har hållit ett förhör med en 18-åring misstänkt för våldtäkt utan att en försvarare varit närvarande

text: Bakgrund

text: I augusti 2019 polisanmäldes AA för våldtäkt. AA var vid tidpunkten 18 år gammal. Efter vissa inledande utredningsåtgärder beslutades att AA skulle hämtas till förhör. Undersökningsledaren, kammaråklagaren BB, lämnade i ett skriftligt direktiv en gärningsbeskrivning som AA skulle delges vid förhöret.

text: Hämtningsbeslutet verkställdes av polis på morgonen den 30 september 2019. BB skickade därefter en framställan om offentlig försvarare till tingsrätten. I framställan angavs att AA uppgett att han inte ansåg sig behöva försvarare men att han enligt åklagarens uppfattning – med hänsyn till brottets allvar och karaktär – var i behov av en försvarare. Det angavs också att förhör med AA planerades att hållas så snart som möjligt.

text: Polisinspektören CC höll ett första förhör med AA. En civil utredare deltog också vid förhöret. Förhöret hölls utan att någon försvarare närvarade och pågick i knappt en kvart. I förhörsprotokollet är antecknat att AA inte önskade ha någon försvarare närvarande. Vidare framgår att AA vid förhöret delgavs brottsmisstanken och att han informerades om sin rätt att inte behöva uttala sig om den. Det framgår också att AA ville berätta om den anmälda händelsen och att förhörsledaren ställde frågor till honom om den. Efter förhöret anhölls AA misstänkt för våldtäkt.

text: Tingsrätten utsåg en offentlig försvarare för AA senare samma dag. Dagen därpå hölls ett nytt förhör med AA. Försvararen närvarade vid det förhöret.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 13 januari 2020 förde AA:s föräldrar – DD och EE – fram klagomål mot Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten. De var kritiska till att det första förhöret med AA hade hållits utan en försvarare närvarande.

text: DD och EE förde också fram synpunkter på hur gripandet av AA hade gått till samt menade att det under förundersökningen inte tagits tillräcklig hänsyn till AA:s personliga förhållanden.

text: Utredning

text: JO begärde att Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten skulle yttra sig över anmälan i den del som avsåg behovet av en försvarares närvaro vid förhöret den

text: 30 september 2019.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren FF) och Polismyndigheten (juristen GG) yttrade sig den 18 augusti respektive 1 oktober 2020, efter att berörda befattningshavare hade beretts tillfälle att lämna upplysningar. Yttrandena finns tillgängliga hos JO.

text: BB uppgav i sina upplysningar inför Åklagarmyndighetens yttrande till JO bl.a. följande. Hennes uppfattning var att AA hade behov av en försvarare. Hon bad utredaren vid polisen att, så snart som möjligt efter att hämtningen hade verkställts, återkomma med besked om AA hade något önskemål om vem som skulle utses som hans försvarare. Hon dokumenterade inte särskilt vilka direktiv hon lämnade inför det första förhöret. Hennes minnesbild är att hon gav muntliga direktiv om att AA vid det första förhöret endast skulle delges brottsmisstanken. Att hålla ett mer omfattande förhör utan närvaro av en försvarare stod inte i överensstämmelse med de direktiv hon lämnat.

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Efter att polisen verkställt beslutet att hämta AA till förhör såsom misstänkt för våldtäkt förhördes AA relativt långt och utförligt om misstanken utan att någon försvarare närvarade. Jag delar åklagarens uppfattning att vid detta första förhör, som hölls innan försvarare hade förordnats, borde AA enbart ha delgetts brottsmisstanken och beretts tillfälle att ange sin inställning till denna. Mot bakgrund av brottets allvarlighet och karaktär samt AA:s personliga förhållanden gäller detta oaktat AA:s egen inställning till att genomföra förhöret utan försvarare. Ett utförligare förhör med AA borde ha anstått till dess att en försvarare förordnats och förhöret borde hållits i närvaro av försvararen. Brottsmisstänktas rätt till försvarare är en central rättssäkerhetsfråga och att förhöret med AA genomfördes utan försvarare närvarande är givetvis olyckligt. När det gäller åklagarens hantering av ärendet kan jag konstatera att i det skriftliga direktiv rörande förhöret som finns i ärendet skrev åklagaren ingenting om formerna för förhöret utan angav endast vilken gärningsbeskrivning AA skulle delges. Åklagaren har dock upplyst att hennes avsikt hela tiden var att AA vid det första förhöret enbart skulle delges misstanke om brott och hennes minnesbild är att hon gav polisen muntliga direktiv om detta. Dessa upplysningar från åklagaren stöds enligt min mening av det faktum att polisen kontaktade åklagaren efter att hämtningsbeslutet verkställts och att åklagaren då direkt skickade in en framställan om offentlig försvarare till tingsrätten i vilken hon skrev bl.a. att hennes uppfattning var att AA var i behov av försvarare och att förhör skulle hållas inom kort. I en situation som den aktuella åligger det åklagaren att inför ett förhör vara tydlig i sina direktiv om att endast ett s.k. delgivningsförhör ska hållas oaktat om

text: den misstänkte vill genomföra förhöret utan försvarare. Åklagaren borde givetvis ha diariefört de muntliga direktiv som lämnats. Polismyndigheten redovisade bl.a. följande uppgifter från CC. I samband med att AA skulle hämtas till förhör skickade åklagaren den gärningsbeskrivning som AA skulle delges och höras mot. Åklagaren bad att hon skulle kontakta åklagaren efter det första förhöret och berätta vilken försvarare som AA önskade. AA tillfrågades om han ville ha försvarare redan då han transporterades in till polishuset och fick frågan igen inför förhöret. Han ville dock absolut inte ha någon försvarare. AA informerades om att han med hänsyn bl.a. till brottets allvar ändå skulle komma att få det. AA informerades även om att han inte behövde uttala sig om brottsmisstanken. Därefter delgavs AA brottsmisstanken och hördes kort om sin inställning till den enligt gängse rutin. AA avbröt henne flera gånger under tiden då hon läste upp gärningsbeskrivningen och ville berätta om händelsen. Hon lät honom kort göra det och avslutade därefter förhöret.

text: Sammanfattningsvis följande uppgifter redovisades från den civila utredaren. Då CC frågade AA om han ville ha en försvarare uttryckte han med emfas att han inte ville ha någon försvarare närvarande vid förhöret. AA upplystes om sin rätt att inte yttra sig. Ett kort förhör hölls sedan med AA, vid vilket han delgavs brottsmisstanken och sedan fick lämna sin inställning till den. AA avbröt dock CC när hon läste upp gärningsbeskrivningen och började själv berätta om händelsen. CC sa att han fick vänta med det tills hon hade läst färdigt vad han var misstänkt för.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Inför förhöret den 30 september 2019 hade AA visserligen förklarat att han inte ville ha en försvarare närvarande och han hade fått information om att han inte behövde yttra sig om misstanken mot honom. Det var fråga om ett första förhör i en brottsutredning som avsåg ett allvarligt brott. Förhöret hölls utan försvarares närvaro och i direkt anslutning till att AA, som var 18 år, hade hämtats av polis från föräldrahemmet. Vid ovan angivna förhållanden ... borde det första förhöret med AA inte ha avsett något annat än att delge AA brottsmisstanken och att bereda AA tillfälle att ange sin inställning till den. Det gäller oavsett AA:s egen inställning i försvararfrågan och att han inte önskade ha en försvarare närvarande vid förhöret. Berörda befattningshavare har beskrivit att AA avbröt förhörsledaren och att han själv ville berätta vad som hänt. Förhörsledaren gjorde då bedömningen att AA skulle få berätta om händelsen, vilket Polismyndigheten kan ha viss förståelse för. Det är vidare genom utredningen inte klarlagt vilka närmare direktiv som åklagaren givit inför förhöret. Det är dock ändå inte godtagbart att AA, vid det första förhöret, förhördes mer utförligt än vad som nyss sagts. DD och EE kommenterade remissvaren och vidhöll vad de angett i anmälan.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Rätten till tillgång till försvarare En person som misstänks för ett brott har enligt

text: 21 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) en generell rätt att biträdas av en försvarare för att förbereda och utföra sin talan. Av

text: 21 kap. 3 a §

text: RB följer att den misstänkte i vissa fall har rätt till en offentlig försvarare.

text: Rätten till tillgång till försvarare är en del av rätten till en rättvis rättegång enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . Även av EU:s försvarardirektiv följer en rätt att få tillgång till försvarare.

text: Den misstänkte har rätt att ha tillgång till en försvarare redan från det första förhöret. Om rätten till försvarare inte kan tillgodoses bör endast ett s.k. delgivningsförhör hållas. Ett sådant förhör ska vara kortfattat och inriktat på att delge brottsmisstanken och få besked om den misstänktes inställning till den. Det är undersökningsledaren som ansvarar för att en misstänkts försvararrättigheter respekteras.

text: Enligt riksåklagarens riktlinjer från 2017 (Rätten till försvarare vid förhör med misstänkt över 18 år – särskilt vid ett frihetsberövande, RåR 2017:3) ska en åklagare, när han eller hon är undersökningsledare, inför ett förhör med en misstänkt ta ställning till om försvarare ska närvara vid förhöret.

text: Avstående från rätten till tillgång till försvarare En misstänkt kan under vissa förhållanden avstå från rätten till försvarare. Av bl.a. Europadomstolens praxis följer att ett avstående måste ske under rättssäkra former, och det ska vara klart, entydigt och frivilligt. (Se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl. s. 345.)

text: Även om den misstänkte anger att han eller hon avstår från en försvarare kan det med hänsyn till bl.a. brottsmisstankarna, utredningsläget eller den misstänktes ålder finnas anledning att förordna en offentlig försvarare för att hans eller hennes försvararrättigheter inte ska äventyras. Det är undersökningsledarens ansvar att göra en självständig bedömning av behovet av försvarare, oavsett vilken inställning den misstänkte har.

text: JO har i några fall där den misstänkte var under 18 år eller strax över framhållit att förhörsledaren bör rådgöra med undersökningsledaren i försvararfrågan innan ett mer ingående förhör inleds (se JO 2011/12 s. 77 och JO 2013/14 s. 133).

text: Förundersökningsdirektiv om försvararfrågan Undersökningsledaren ska ge dem som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet (se 1 a § förundersökningskungörelsen). Denna skyldighet omfattar även de direktiv som krävs med hänsyn till behovet av försvarare. Det är angeläget att undersökningsledaren är tydlig när direktiv ges inför ett förestående förhör. Av direktiven bör framgå att om det inte går att tillgodose

text: behovet av försvarare ska endast ett delgivningsförhör hållas. Direktiven ska dokumenteras. (Se t.ex.

text: JO 2016/17 s. 400

text: samt ovan nämnda RåR 2017:3.)

text: Bedömning

text: Jag har begränsat min granskning till det förhållandet att det inte var någon försvarare närvarande vid det förhör som hölls med AA den 30 september 2019. Jag går därför inte in på de klagomål som förts fram i övrigt.

text: AA var misstänkt för ett allvarligt brott och var vid förhörstillfället 18 år gammal. Det fanns därför inte förutsättningar att utan en försvarare närvarande låta förhöret omfatta mer än att delge AA brottsmisstanken och ge honom tillfälle att ange sin inställning till den. Det gäller oavsett AA:s inställning i försvararfrågan.

text: Av förhörsprotokollet framgår att AA avbröt polisinspektören CC då hon läste upp gärningsbeskrivningen för att själv berätta om händelsen. Detta är naturligtvis inte något som CC kan lastas för. Däremot borde hon ha avslutat förhöret efter att AA hade delgetts brottsmisstanken och fått tillfälle att ange sin inställning. Av protokollet framgår dock att hon i stället fortsatte att ställa frågor till AA om brottsmisstanken. Förhöret blev förhållandevis långt och utförligt och var klart mer ingående än ett delgivningsförhör. AA:s rätt till tillgång till en försvarare respekterades inte vid förhöret. CC kritiseras för det.

text: Kammaråklagaren BB har i utredningen hos JO uppgett att hennes avsikt var att AA vid det första förhöret endast skulle delges brottsmisstanken. I de skriftliga direktiv som hon lämnade angavs vilken gärningsbeskrivning som AA skulle delges men ingenting om formerna för förhöret. Hennes minnesbild är dock att hon gav muntliga direktiv om att det endast var fråga om att delge AA brottsmisstanken.

text: Utredningen ger inte anledning att ifrågasätta att det förhöll sig på det sätt som BB angett. Som Åklagarmyndigheten har konstaterat skulle hon dock ha dokumenterat även de muntliga direktiv hon lämnade inför förhöret. BB kan inte undgå kritik för att hon inte gjorde det.

text: Ärendet avslutas.

text: Per Lennerbrant

text: Ärendet har föredragits av Lovisa Svenaeus. Byråchefen Stefan Nyman har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Anmälan Anonymitet Sekretess

title: En socialförvaltning hade lämnat ut uppgift om en anmälares yrke till den som anmälan avsåg. - Fråga om åtgärden stått i strid med bestämmelsen i 7 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100) om sekretesskydd i vissa fall för en anmälare

text: En socialförvaltning hade lämnat ut uppgift om en anmälares yrke till den som anmälan avsåg. – Fråga om åtgärden stått i strid med bestämmelsen i

text: 7 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100)

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO riktade AA klagomål mot proAros i Västerås kommun, enheten för Bäckby och Skälby, för brott mot tystnadsplikt. Av anmälan framgick i huvudsak följande. Han hade gjort en anmälan till enheten om att en kvinna misskötte sin 8-årige son. Genom sitt arbete som ordningsvakt hade han kunskap om att kvinnan på kvällen ”nattade” sonen och därefter gick ut på ”krogen”. Vid sin kontakt med handläggaren på proAros angav han uttryckligen att han inte ville få sin identitet avslöjad i rapporten. Han hade också förklarat att det inte fick framgå att han arbetade som ordningsvakt på den kvarterskrog som kvinnan uppehöll sig på. Hans identitet hade därefter avslöjats genom att kvinnan hade fått reda på hans yrke och därigenom hade kunnat utesluta andra personer som anmälare. – På grund av rädsla hade AA valt att sluta som ordningsvakt på kvarterskrogen.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades för utredning och yttrande. Individ- och familjenämnden i Västerås kommun åberopade som remissvar en av enhetschefen BB upprättad skrivelse med följande innehåll.

text: Begäran om utredning och yttrande till JO med anledning av anmälan från AA. Enligt anmälan har AA anmält oro för ett barn vars mamma han uppmärksammat i sin tjänsteutövning som ordningsvakt vid en kvarterskrog. AA uppger att han uttryckte önskan om att få vara anonym i samtalet med socialsekreterare vid Individ och Familj, Bäckby-Skälby. Enligt AA har han inte varit anonym i förhållandet till den kvinna vars son han anmälde oro för. Kvinnan har fått kännedom om att en ordningsvakt anmält oro för barnet vilket i sin tur fått till följd att AA sett sig tvingad att säga upp sig från sitt arbete som ordningsvakt. Den 12 augusti 2003 kontaktade AA socialsekreterare CC. AA uppgav att han ville anmäla oro för ett barn vars mamma ofta vistades på en kvarterskrog. Anmälan noterades enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SoL. I anmälan, som senare delgavs den anmälda, framkommer att en anonym anmälare uttrycker oro för barnet. Vid samtalet med det anmälda barnets mamma framkommer muntligen att

text: anmälan är gjord av en ordningsvakt vid en restaurang, ospecificerat vilken. Enligt senare samtal med AA menar han att han i samtalet med CC betonade vikten av att han dels ville vara anonym till namnet för barnets mor, dels inte ville att hans yrke skulle röjas för denna. CC har dock endast uppfattat att AA önskade vara anonym till namnet. Anmälarens identitet får, enligt

text: sekretesslagen

text: , hemlighållas för den anmälde om omständigheterna är följande ”... om det kan antas att fara uppkommer för att den som gjort anmälan eller angivit utsagan eller någon honom närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men, om uppgiften röjs.” (

text: 7 kap. 6 §

text: SekrL). I detta fall har inte anmälarens namn röjts till den anmälda, dock har anmälarens yrke röjts med bedömningen att det inte kunde antas att fara förelåg för en ordningsvakt som i sin tjänsteutövning uppmärksammar ett barn som far illa. Det har ej heller i samtalet med den anmälda modern framkommit något ifrågasättande av anmälaren. AA uppger i sin anmälan att röjandet av hans yrke har fått förödande konsekvenser för honom. Han menar att detta har lett till att han sett sig tvingad att säga upp sig från sitt arbete p.g.a. rädsla. Dessa konsekvenser var för oss inte möjliga att förutse då anmälan delgavs den anmälda. Vi har inte förstått att konsekvenserna kunde bli så stora av att vi röjde anmälarens yrke till den anmälda. Om detta är att betrakta som ett brott mot sekretesskyddet för anmälaren ska Individ och Familj, Bäckby- Skälby kritiseras för detta. Sammanfattningsvis kan konstateras att AA:s namn skyddats för den anmälda pojkens mamma då han önskat vara anonym i sin anmälan men att det framkommit för densamma att en ordningsvakt gjort anmälan. Detta har lett till att AA sagt upp sig från sitt jobb p.g.a. rädsla. Individ och familj, Bäckby- Skälby, ser fram emot JO:s prövning av AA:s anmälan. Om vi agerat felaktigt i samband med att anmälarens yrke har framkommit för den anmälda, trots menprövning enligt SekrL, ska vi självklart kritiseras för detta.

text: AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret.

text: I beslut den 27 maj 2005 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: I

text: 14 kap. 1 § första stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: föreskrivs att var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd bör anmäla detta till nämnden.

text: I

text: 7 kap. 6 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: föreskrivs att sekretess gäller inom bl.a. socialtjänsten för anmälan eller annan utsaga av enskild om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att fara uppkommer för att den som har gjort anmälan eller avgivit utsagan eller någon honom närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

text: En myndighet kan således inte generellt utlova anonymitet för en person som har gjort en anmälan till myndigheten. Det är först efter en sekretessprövning med tillämpning av bestämmelsen i

text: sekretesslagen

text: som myndigheten kan ta ställning till om uppgiften om anmälarens identitet skall lämnas ut eller ej. Det skall här understrykas att den omständigheten att en anmälare rent allmänt känner obehag för att få sin identitet utlämnad inte omfattas av sekretesskyddet.

text: Av anmälan och förvaltningens remissvar framgår att AA önskade vara anonym i förhållande till kvinnan. Förvaltningen lämnade därför inte ut hans namn. Enligt remissvaret hade förvaltningen däremot inte uppfattat att AA även skulle ha

text: framställt önskemål om att uppgift om hans yrke inte skulle avslöjas. Denna uppgift lämnade förvaltningen ut till kvinnan som därigenom kunde dra slutsatser om anmälarens identitet.

text: Sekretesskyddet i

text: 7 kap. 6 § sekretesslagen

text: för anmälare avser inte bara själva namnet utan även andra uppgifter varigenom anmälarens identitet kan röjas. Genom de särskilda omständigheterna i detta ärende får uppgiften om att anmälaren var ordningsvakt på en restaurang anses vara en sådan uppgift som i och för sig skulle kunna omfattas av 7 kap. 6 §.

text: Det har i utredningen inte framkommit något som visar att AA till förvaltningen skulle ha framfört att ett avslöjande av hans identitet skulle medföra sådana konsekvenser som förutsätts för sekretesskydd enligt

text: 7 kap. 6 § sekretesslagen

text: . Jag finner emellertid inte tillräckliga skäl att för egen del närmare utreda om bestämmelsen över huvud taget kunde tillämpas i förevarande fall. Jag väljer i stället att godta förvaltningens bedömning att det fanns lagliga förutsättningar att skydda anmälarens identitet. Förvaltningen fann vid en s.k. menprövning att yrkesuppgiften kunde lämnas ut utan att identiteten härigenom röjdes. Det får närmast ses som ett förbiseende att förvaltningen inte tog i beräkning att ett utlämnande av den uppgiften skulle leda till att slutsatser kunde dras om vem som hade gjort anmälan. Någon sådan oaktsamhet som skulle motivera vidare åtgärder från min sida har det emellertid under alla förhållanden inte varit fråga om. Jag finner inte skäl att göra något ytterligare uttalande i saken.

text: Ärendet avslutas.


title: Kritik mot en åklagare, som i anslutning till en rättegång sökt påverka ett vittne

sammanfattning: En åklagare har strax före en huvudförhandling i ett brottmål inlett ett samtal med ett vittne. Utredningen visar att åklagarens syfte med samtalet var att utöva inflytande på vittnets vilja att vittna. Det finns i och för sig inte skäl att tro annat än att åklagaren agerade utifrån vad som enligt hennes mening var ett gott syfte. En åklagare får dock inte på det sätt som skett bruka sin auktoritet till att på tu man hand söka påverka ett av motparten åberopat och av domstolen kallat vittne. Eftersom ett vittne normalt inte ska ta del av det som framkommer i en rättegång innan han eller hon hörs, var det inte heller korrekt att, som åklagaren gjorde i detta fall, med vittnet ta upp sådant som dittills hänt i målet. Som Åklagarmyndigheten anfört i ärendet bör en åklagare i sin vardagsroll i domstolen vara tillgänglig för att kunna ge information och svara på frågor. Åklagaren är i princip också oförhindrad att lämna exempelvis ett vittne upplysningar om hur förhöret kommer att gå till. Upplysningarna måste dock förmedlas på ett korrekt och neutralt sätt, helst även i enlighet med etablerade rutiner. Allmänt gäller att en självpåtagen informationsplikt inte får utnyttjas som förevändning för att utöva mer eller mindre subtila påtryckningar mot den som står i begrepp att vittna inför domstol.

text: Bakgrund och utredning

text: Sommaren 2011 hölls vid Halmstads tingsrätt en 14 dagar lång huvudförhandling där ett gift par stod åtalat för brott riktade mot sina yngsta barn. Två av barnen hördes personligen i domstolen och deras utsagor utgjorde grunden i åklagarens bevisning. Makarnas äldsta dotter, fortsättningsvis kallad AA, åberopades som vittne av makarna, till styrkande av att varken misshandel, tvång, hot eller ofredande förekommit i hemmet. Även åklagaren åberopade AA som vittne, varvid AA skulle höras dels om att hon sökt påverka utredningen, bl.a. genom att gömma undan bevismaterial, dels om sin kännedom om de händelser åtalet avsåg.

text: AA anmälde kammaråklagaren BB. Anmälan, som var daterad den 14 juli 2011 och inkom till JO dagen därpå, gällde en händelse två dagar tidigare. I anmälan anförs:

text: Den 12 juli ca kl. 08.40 satt jag utanför Sal 2 vid Halmstad Tingsrätt eftersom jag skulle vittna kl. 09.00 i Mål nr. 699-11. Målet gäller anklagelser från två av mina syskon om misshandel av mina föräldrar. Jag satt och gjorde anteckningar då kom kammaråklagare BB och satte sig framför mig och följande konversation ägde rum. (K.Å. = Kammaråklagare BB […]) K.Å: [AA]? Jag heter BB, åklagare. Jag måste prata med dig. Du ska vittna, jag vill bara att du vet att om du vittnar mot dina syskon så kommer de aldrig att prata med dig. Din mamma har sagt att så fort hon är på fri fot så ska hon ta de två yngsta och lämna landet, det verkar inte som om hon bryr sig om dig. AA: Hur vet du detta? K.Å: Jag vet inte jag tror så. AA: Du vet inte vad som har hänt. K.Å: Jag vet vad som har hänt, och även om du vittnar till fördel för dina föräldrar så kommer de få ett långt straff för det de har gjort. AA: Du kan inte veta det, du vet inte vad som har hänt. K.Å: Jo. AA: Du kan inte veta vad som har hänt, det är omöjligt. K.Å: Jag vet vad som har hänt och jag vill att du ska veta att du har rätt att inte vittna. AA: Jag tänker vittna för det är därför jag har kommit hit. Kammaråklagaren reser sig när hon hör att försvarsadvokaterna kom ingående.

text: Enligt AA visade det inträffade att åklagaren försökt påverka hennes vittnesmål och vilja att vittna. Åklagaren hade därmed inte förhållit sig opartisk och objektiv; om åklagaren försökt påverka henne, kunde man inte utesluta att detta skett även beträffande andra vittnen.

text: BB, som genom uppgifter i massmedia fått kännedom om att hon anmälts till JO, begärde att få tillgång till anmälan. Kort därefter inkom hon med en skrivelse där hon kommenterade det inträffade. Hon uppgav bl.a. att man fram till den elfte rättegångsdagen i tingsrätten hade hunnit höra ett trettiotal vittnen och gå igenom annan omfattande bevisning samt att det som framkommit talade för att föräldrarna begått brott även mot AA. Vidare anförde hon att AA inte velat medverka i utredningen, utan i stället hade gjort allt för att bevisa att hennes yngre syskon falskeligen anklagade föräldrarna för brott.

text: BB bekräftade i sin skrivelse att hon samtalat med AA inför vittnesförhöret men att detta skett i syfte att informera AA om att man som närstående inte är skyldig att vittna. Enligt BB samtalade hon med AA även ur ett medmänskligt perspektiv med anledning av att AA troligtvis också blivit utsatt för brott från föräldrarnas sida och att det var beklämmande att AA tagit till alltmer drastiska åtgärder för att få sina föräldrar frikända.

text: Beträffande innehållet i det anmälda samtalet lämnade BB följande uppgifter.

text: När jag kom till tingsrätten satt AA mitt i väntsalen och jag hälsade på henne och satte mig mittemot henne och pratade med henne. Jag minns inte den exakta

text: ordalydelsen av detta samtal men innebörden var följande. Jag sade till henne att hon stod inför ett viktigt vägval och att det inte var för sent att vika av från den väg hon hittills valt. Jag sade att hon som närstående till de tilltalade och målsägandena inte var tvungen att vittna men att hon självklart fick vittna om hon ville. Jag sade till henne att jag vet vad som hänt och att hon troligtvis också blivit utsatt för omfattande brottslighet av föräldrarna. AA protesterade och sade att ingen kan veta vad som hänt i hemmet. Jag sade att jag kunde veta det mot bakgrund av de tio rättegångsdagar vi dittills varit på och de ca 30 vittnen som vi hört tillsammans med målsägandenas och de tilltalades berättelser. Jag talade också om att jag var orolig för henne mot bakgrund av att föräldrarna häktats och hennes syskon placerats i familjehem. Jag satt därefter kvar en liten stund mittemot AA utan att vi sade något till varandra. Därefter kom försvarsadvokaterna i målet in i väntsalen och jag reste mig upp och delade ut handlingar i målet som jag hade med mig till dem.

text: BB uppgav att AA vid huvudförhandlingen hade omnämnt samtalet dem emellan och då riktat kritik mot henne liknande den som finns i anmälan hit och att hon hade protesterat mot att hon skulle ha uttalat sig på det sätt AA påstått att hon gjort.

text: Åklagarmyndigheten anmodades att yttra sig. Myndigheten (vice riksåklagaren CC) anförde beträffande det samtal som åklagaren fört med AA bl.a. att det inte var möjligt att bringa klarhet i vad som i detalj sagts och att det därför var svårt att ha någon bestämd uppfattning om det som inträffat. Myndigheten noterade dock att samtalet hade avhandlats under rättegången, varvid såväl rätten som försvaret hade kunnat ta ställning till betydelsen av samtalet och åklagarens eventuellt bristande objektivitet.

text: Därefter lämnade Åklagarmyndigheten vissa allmänna synpunkter på hur en åklagare bör bemöta personer inför en huvudförhandling.

text: När en åklagare rör sig i domstolens lokaler möter han eller hon domstolspersonal, målsägande, tilltalade, vittnen, försvararen m.fl. Inte sällan befinner sig den som kommer till domstolen i en ovanlig och pressad situation. De kan också ha personliga svårigheter av olika slag. Av serviceskyldigheten följer att åklagaren bör vara tillgänglig för att kunna ge information och svara på frågor. Inför en huvudförhandling bör en åklagare därför ofta – om inte exempelvis säkerhetsskäl talar emot det – försöka ta kontakt med främst målsäganden och den tilltalade men även vittnen som befinner sig i domstolens väntrum. Detta behov är naturligtvis mindre om målsägandebiträde respektive försvarare förordnats. I denna högst vardagliga åklagarroll kan åklagaren utan förvarning komma ställas inför mer eller mindre svåra etiska överväganden. Kravet på objektivitet och kravet på att stödja målsäganden kan t.ex. leda till intressekonflikter. Även i åklagarens relation till t.ex. vittnen och försvarare kan svårhanterade etiska frågor uppkomma. Inte sällan är det således en svår balansgång för åklagaren att förhålla sig till de nämnda kraven. I åklagarnas dagliga verksamhet och inte minst vid kontakterna med misstänkta, målsägande m.fl. har alltså åklagaretiken en central betydelse. De etiska frågorna är därför en viktig del av de unga åklagarnas grundutbildning. Det är också angeläget att de åklagaretiska frågorna är en naturlig del av den dagliga dialogen vid åklagarkamrarna.

text: Åklagarmyndigheten hänvisade till en rapport där åklagarens förhållande till vittnen och målsägande behandlades, och där det bl.a. framhölls att dessa kan vara utsatta för hot och trakasserier, varvid åklagaren bör medverka till att de får

text: det stöd och det skydd de behöver. I rapporten tillades att åklagaren bör avstå från att samtala om vad tilltalade och förhörspersoner sagt under huvudförhandlingen eller förundersökningen.

text: Enligt Åklagarmyndigheten ska ett vittne i AA:s situation normalt informeras om vad som ska hända under huvudförhandlingen. Myndigheten anförde vidare:

text: Vid samtal med vittnen och andra bevispersoner är det viktigt att åklagaren uttrycker sig tydligt så att missuppfattningar inte kan uppstå. Exempelvis bör åklagarens yttranden inte kunna tolkas som en uppmaning att inte vittna eller att vittna på ett visst sätt. I det aktuella fallet tycks AA ha uppfattat åklagaren på ett sådant sätt, vilket naturligtvis är olyckligt. Generellt är det med andra ord viktigt att åklagaren inte uppträder på ett sätt som ger anledning att ifrågasätta hans eller hennes objektivitet. I sammanhanget kan det nämnas att det finns situationer där det kan vara lämpligt att även försvaret och/eller målsägandebiträdet är med vid åklagarens samtal med målsäganden, tilltalade eller vittnen. Åklagarmyndigheten konstaterade avslutningsvis att det inte fanns något att erinra mot att åklagaren hade börjat tala med AA, bl.a. för att informera om vittnesskyldighet och edsplikt. Myndigheten, som inte redovisade någon uttrycklig bedömning beträffande lämpligheten i samtalet som helhet, anförde slutligen att en åklagare inte bör tveka att ta de kontakter som behövs med personer i en domstols väntsal.

text: Åklagarmyndigheten bifogade ett yttrande från BB. I yttrandet beskrev hon tingsrättens dom och upplyste att denna hade överklagats. I övrigt hänvisade hon till sin ovan berörda skrivelse till JO. Åklagarmyndigheten bifogade även ett yttrande från BB:s chef, chefsåklagaren DD. Han anförde bl.a. att BB enligt hans mening handlat föredömligt.

text: I anledning av vad som framkommit och det som framförts från åklagarsidan bereddes Sveriges advokatsamfund tillfälle att lämna synpunkter på lämpligheten i att en åklagare under här aktuella förhållanden uttrycker sig på ett sådant sätt som åklagaren beskrivit att hon gjort. Samfundet informerades även om att det var av intresse att få belyst hur en motsvarande situation skulle ha bedömts om det varit en försvarare som agerat i förhållande till ett vittne som åberopats av åklagaren.

text: Advokatsamfundet hänvisade i det senare hänseendet till de vägledande reglerna om god advokatsed, enligt vilka en advokat i och för sig är oförhindrad att kontakta förhörspersoner för att informera sig om vad de kan komma att berätta. Enligt reglerna får en advokat däremot inte i något fall otillbörligen påverka en förhörsperson. En advokat får inte heller gå förbi målsägandebiträden eller andra ombud. Beträffande åklagarens roll anförde Advokatsamfundet:

text: Åklagarens roll innebär enligt Advokatsamfundets mening att alldeles särskilda krav måste uppställas på åklagarens ageranden mot vittnen. Den omständigheten att det ofta är fråga om människor som befinner sig i en pressad situation, innebär att risken för missuppfattningar är påtaglig. Särskild försiktighet måste

text: därför anses påkallad vid åklagarens kontakt med vittnen, då åklagarens objektivitet aldrig får ifrågasättas. En sådan försiktighetsåtgärd kan vara att även försvararen medverkar vid kontakten med vittnet. Det finns ingen invändning mot att en åklagare lämnar information till ett vittne om vad som kommer att hända under huvudförhandlingen vad gäller vittnesplikt, edsplikt m.m. Däremot är det inte lämpligt att en åklagare yttrar sig på sådant sätt att detta riskerar att uppfattas som någon form av påtryckning. Som huvudregel kan det inte heller anses lämpligt att åklagaren redogör för vad som förevarit i sak under förundersökningen eller vid huvudförhandlingen innan förhöret med vittnet har ägt rum. Även om de uppgifter som åklagaren vidgått att hon lämnat ska beaktas anser Advokatsamfundet, med hänvisning till det ovan anförda, att lämpligheten av åklagarens uttalanden till vittnet kan ifrågasättas. I ett beslut den 15 augusti 2012 anförde JO Axberger följande.

text: Rättslig reglering

text: Att en åklagare ska förhålla sig objektiv följer av

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: , där det stadgas att den som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet ska iaktta opartiskhet och saklighet.

text: I

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: , RB, finns en regel om den objektivitetsprincip som gäller under förundersökningen. Enligt bestämmelsen ska inte endast de omständigheter som talar emot den misstänkte utan även de som är gynnsamma för honom eller henne beaktas och bevis som är till hans eller hennes förmån tas till vara. Samma objektivitetskrav ska enligt vedertagen uppfattning iakttas under brottmålsrättegången.

text: Bestämmelser om vittnen finns i

text: 36 kap.

text: RB.

text: I princip är var och en skyldig att på begäran vittna inför domstol (1 §). Undantag gäller för den som är närstående till part (3 §). Det innebär exempelvis att barn inte har skyldighet att vittna i rättegång där en förälder är åtalad.

text: Den som har åberopats som vittne kallas av domstolen till förhandlingen. I kallelsen ska domstolen lämna information om vad förhöret gäller samt om vittnets rättigheter och skyldigheter i olika avseenden (7 §). Rätten ska inför förhöret söka klargöra om det finns omständigheter av betydelse för bedömandet av tilltron till vittnets berättelse och erinra vittnet om omständigheter som medför att han eller hon inte är skyldig att avlägga vittnesmål (10 §). Rätten ska vidare upplysa ett vittne om rätten att vägra yttra sig om sådant som röjer att vittnet självt eller en närstående begått brott (14 § jämförd med 6 §).

text: Den som ska vittna får normalt inte vara närvarande vid förhandlingen innan vittnesförhöret äger rum (9 §).

text: Bedömning

text: AA har anmält BB för att hon som åklagare sökt påverka AA:s kommande vittnesmål och vilja att vittna. Prövningen av AA:s anmälan ska ske med utgångspunkt från vittnesutsagors betydelse för rättssäkerheten i brottmål, något som kommer till uttryck i den formella reglering som omger avläggandet av vittnesmål, inklusive

text: brottsbalkens

text: bestämmelser om mened, övergrepp i rättssak m.m.

text: Även om anmälaren och åklagaren gett olika bilder av det samtal som ägde rum dem emellan är de uppgifter de lämnat i vissa centrala delar samstämmiga.

text: Det är således klarlagt att åklagaren i domstolens lokaler kort innan AA skulle vittna i rättegången mot AA:s föräldrar gått fram till AA och inlett ett samtal. Det är ostridigt att åklagaren vid detta samtal tog upp det kommande vittnesmålet. Det framgår av vad BB uppgett hit att hon därvid ville framhålla att AA fortfarande hade möjlighet att ändra sig. Det står med andra ord klart att det inte enbart var fråga om neutrala upplysningar om vittnespliktens innebörd utan att BB:s syfte var att söka påverka AA:s beslut att vittna. Att det förhöll sig så framgår även av det likaledes ostridiga förhållandet att BB med hänvisning till vad som dittills framkommit inför rätten förklarade för AA att hon visste vad som hänt, vilket i sammanhanget var liktydigt med att hon för AA ville framhålla att hon ansåg sig veta att AA for med osanning. Enligt min mening har AA mot denna bakgrund haft fog för sin uppfattning att BB sökte påverka henne inför vittnesmålet.

text: Det finns inte skäl att tro annat än att BB agerade med rättvisans intresse för ögonen och utifrån vad som enligt hennes mening var bäst för AA. Ändamål av det slaget ger dock inte en åklagare rätt att sätta sig över sådant som får anses utgöra självklara delar av det straffprocessuella regelverket. Till detta hör att en åklagare inte i omedelbar anslutning till en huvudförhandling får bruka sin auktoritet till att på tu man hand söka förmå ett av motparten åberopat och av domstolen kallat vittne att avstå från att vittna, och självfallet inte heller försöka påverka innehållet i det vittnet kan komma att säga.

text: I sitt samtal med AA hänförde BB sig till vad som dittills hade framkommit i huvudförhandlingen. Ett vittne får enligt huvudregeln inte innan vittnesmålet avlagts vara närvarande vid den förhandling där vittnesmålet ska äga rum. Skälet till det är att vittnesmålet inte ska påverkas av det som framkommer under förhandlingen. Det är inte förenligt med detta att, på det sätt som BB vidgått att hon gjort, informera ett vittne om de slutsatser hon som åklagare dragit av dittills avlagda vittnes- och målsägandeutsagor m.m.

text: Om en åklagare anser sig ha skäl att framföra budskap av det slag som BB i detta fall framfört till AA bör det ske i eller i anslutning till förhöret i rättssalen eller i vart fall i motpartsombudets närvaro. Den form BB valde för sina åtgärder var däremot direkt olämplig. Hon måste därför, oavsett sina avsikter

text: och trots att saken sedermera avhandlades inför rätten, kritiseras för sitt agerande.

text: Det bör tilläggas att jag instämmer i vad Åklagarmyndigheten anfört om de krav som kan ställas på åklagaren i hans eller hennes vardagsroll i domstolen, såsom att åklagaren ska vara tillgänglig för att kunna ge information och svara på frågor. Det synes mer tveksamt i vilken utsträckning åklagaren bör ta på sig sådant som domstolen ansvarar för. Enligt Åklagarmyndigheten ska ett vittne i AA:s situation normalt informeras om vad som ska komma att hända under huvudförhandlingen bl.a. vad gäller vittnesskyldighet. Information av det slaget ingår i den kallelse vittnet erhållit från domstolen, liksom i de instruktioner som ska meddelas av rättens ordförande vid själva vittnesmålet. Det hindrar i och för sig inte att även åklagaren lämnar upplysningar om detta. Det som inträffat här visar dock vikten av att informationen i så fall förmedlas på ett korrekt och neutralt sätt, helst även i enlighet med etablerade rutiner. Om det bara sker när åklagaren finner särskilda skäl att närma sig ett vittne finns en uppenbar risk för att åtgärden med fog kan uppfattas på just det sätt som skett i det här fallet. Allmänt sett gäller också att en självpåtagen informationsplikt naturligtvis inte får utnyttjas som förevändning för att utöva mer eller mindre subtila påtryckningar mot den som står i begrepp att vittna inför domstol.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Anstånd Beslut Information Ombud/biträde/försvarare

title: En försäkringskassa har avslagit ett ombuds begäran om anstånd med att inkomma med ett yttrande under semestertid

text: I en anmälan som kom in till JO den 9 september 2004 klagade advokaten AA på dåvarande Stockholms läns allmänna försäkringskassas handläggning av ett ärende om livränta, i vilket AA varit ombud för BB. AA anförde bl.a. följande. Mitt i semestertider skickade försäkringskassan ut ett förslag till beslut om livränta. Förslaget inkom till advokatkontoret den 12 juli. I följebrev meddelades att de var välkomna att inkomma med synpunkter på förslaget till den 19 juli och att socialförsäkringsnämnden skulle sammanträda den 22 juli och då fatta beslut i ärendet. Hennes sekreterare skickade den 13 juli in en hemställan om anstånd med yttrande med anledning av semester. Denna lämnades dock helt utan avseende. Hon fick inte ens information om att försäkringskassan inte hade för avsikt att bevilja det begärda anståndet.

text: Utredningen

text: Försäkringskassan anmodades att yttra sig över anmälan. I remissvar den 22 oktober 2004 anförde försäkringskassan, genom direktören CC, följande.

text: Bakgrund m.m.

text: Av lokalkontorets redogörelse framgår att ombudet AA den 11 maj 2004 kommunicerats förslag till beslut. Avsikten var att ärendet skulle tas upp till prövning i socialförsäkringsnämnden den 1 juni 2004. Med anledning av till försäkringskassan inkommet kommuniceringssvar utgick ärendet emellertid från dagordningen den 1 juni 2004. Ärendet lämnades därefter till försäkringsläkaren för ny bedömning. Det nytillkomna materialet och det kompletterande yttrandet från försäkringsläkaren bedömdes inte föranleda att förslaget till beslut, dvs. att BB inte har rätt till livränta, skulle ändras. Eftersom stora delar av underlaget tidigare kommunicerats skedde en ny kommunicering där kommuniceringstiden var något kortare än de gängse 14 dagarna. I skrivelse den 13 juli 2004 till försäkringskassan begär AA via sin sekreterare DD anstånd till den 17 augusti 2004 med att inkomma med eventuella invändningar mot förslaget till beslut. Med anledning av begäran om anstånd försöker en handläggare på försäkringskassan den 14 juli 2004 att kontakta ombudet AA. Av journalanteckningar i ärendet framgår

text: att samtal förs med AA:s sekreterare DD. Vid samtalet framkommer bl.a. följande. Ombudet AA har semester. Sekreteraren DD informeras om att anstånd med anledning av semester inte brukar beviljas. DD uppger att hon skall försöka kontakta AA för att få besked om hur de skall gå vidare. Såvitt framgår av journalanteckningarna har varken DD eller AA återkommit till försäkringskassan. Socialförsäkringsnämnden hos försäkringskassan beslutade den 22 juli 2004 att inte bevilja livränta. Överklagande inkom till försäkringskassan den 17 augusti 2004. Ärendet vidarebefordrades till länsrätten den 14 september 2004.

text: Yttrande

text: I Riksförsäkringsverkets vägledning (

text: 2004:7 s. 31

text: ) försäkringskassan och

text: förvaltningslagen

text: uppges följande vad avser kommuniceringstid. ”Det är från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att den försäkrade får tillräckligt lång tid på sig att lämna synpunkter. Den försäkrade bör normalt få 14 dagar på sig att yttra sig efter det att hon eller han har fått del av handlingarna. För att den försäkrade klart ska veta inom vilken tid hennes eller hans eventuella invändningar ska ha kommit till Försäkringskassan är det lämpligt att ange det datum då dessa senast ska ha kommit in (JO:s inspektionsprotokoll, dnr 1836-1999). Ibland händer det att det under kommuniceringstiden, i till exempel ett ärende om sjukpenning, kommer in nytt medicinskt underlag och detta gör att Försäkringskassan måste höra försäkringsläkaren igen. Det tidigare underlaget har redan kommunicerats med den försäkrade och hon eller han har haft den ’normala tiden’, 14 dagar, på sig att svara. Det finns i dessa fall inget som hindrar att Försäkringskassan har en kortare kommuniceringstid av det nya medicinska underlaget. Det ligger i linje med det allmänna kravet på en så enkel, snabb och billig handläggning som möjligt. (Jfr

text: 7 §

text: FL)”

text: Vad gäller begäran om anstånd har JO i inspektionsprotokoll, dnr 719-2002, uppgett följande. ”JO anförde att om parten eller i förekommande fall partens ombud begär anstånd med att utveckla sin talan bör självfallet anståndsbegäran vara motiverad. Enligt JO:s uppfattning bör försäkringskassan i annat fall vara restriktiv med att bevilja anstånd och generellt sett också vara restriktiv med att bevilja alltför långa anstånd. JO erinrade om att försäkringskassan har ett ansvar för att driva ärendet framåt.” (…)

text: Försäkringskassans inställning

text: AA har framfört klagomål på försäkringskassans handläggning vad avser kommuniceringstid och underlåtenhet att bemöta ansökan om anstånd (…). Av utredningen framgår bl.a. följande. Ombudet AA har kommunicerats det tidigare underlaget för beslut om livränta och har då haft normal tid, dvs. 14 dagar, på sig att svara. Lokalkontoret har med beaktande härav bedömt att en kortare kommuniceringstid av det nya underlaget och förslaget till beslut ligger i linje med kravet på en enkel snabb och billig hantering. Med hänsyn till att hela utredningen inte kommunicerades får denna tid anses tillräcklig. Med anledning av AA:s begäran om anstånd har försäkringskassan den 14 juli 2004 varit i kontakt med ombudets sekreterare och meddelat att anstånd på grund av semester inte beviljas. Det skulle möjligen kunna ifrågasättas om anstånd skulle beviljats med hänsyn till att det var fråga bl.a. om ett längre yttrande från försäkringsläkaren. Enligt försäkringskassans uppfattning kan dock kassan inte anses ha agerat felaktigt i denna del. (…)

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I sitt beslut den 10 oktober 2005 anförde JO Nordenfelt i bedömningsdelen följande, såvitt avser anståndsfrågan.

text: Jag ser givetvis positivt på ambitionen hos försäkringskassan att driva ärenden framåt. Det är emellertid inte något självändamål att snabbt avgöra ett ärende. En enskild måste alltid få tillfälle att yttra sig över material som tillförs ärendet av någon annan. I detta ligger också att försäkringskassan, i de fall den försäkrade begär anstånd med att yttra sig, bör tillmötesgå en sådan begäran så länge denna ligger inom det rimligas gräns. JO har visserligen – som anges i försäkringskassans yttrande – uttalat att försäkringskassorna bör vara restriktiva med att bevilja anstånd i fall där det inte angetts något skäl till begäran och generellt sett också vara restriktiv med att bevilja alltför långa anstånd. I detta fall har det dock varit fråga om en motiverad begäran och en anståndstid om ca en månad under ombudets semester. Enligt

text: 9 § förvaltningslagen (1986:223)

text: får den som för talan i ett ärende anlita ombud eller biträde. Genom att vägra AA anstånd har kassan gjort det omöjligt för BB att få det bistånd av ombudet som hon ansett sig ha behov av. Lokalkontoret förtjänar kritik för sin hantering av ärendet i denna del.