title: Disciplinansvar för en rådman för det sätt på vilket han avfattat domskälen i ett familjerättsligt mål

sammanfattning: En rådman har i domskälen i ett avgörande rörande vårdnad m.m. inte redovisat vad han grundat sina slutsatser på. Han har dessutom uttryckt sig högst olämpligt och på ett sätt som varit ägnat att framkalla tvivel på rättens opartiskhet. Jag anser att han åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som bör föranleda disciplinpåföljd och överlämnar därför ärendet till Statens ansvarsnämnd för prövning.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot BB, rådman vid Attunda tingsrätt, och uppgav sammanfattningsvis att denne inte hade agerat opartiskt i ett mål om vårdnad m.m. i vilket hon var part. Huvudförhandling i målet hölls den 30 november 2009 och dom meddelades den 12 januari 2010. BB:s bristande opartiskhet visade sig dels i hur han utformade domskälen, dels i hur han agerade vid huvudförhandlingen i målet. – Till anmälan var den aktuella domen fogad.

text: Utredningen

text: Anteckningar från huvudförhandlingen i tingsrättens mål T 2070-08 begärdes in.

text: Av utredningen framgick att parterna i målet, CC och AA, har tre gemensamma barn, som när domen meddelades var mellan drygt två och fem och ett halvt år gamla. Målet gällde såväl vårdnad som boende och umgänge. Domskälen i målet är utformade på följande sätt (namn på parter och barn här anonymiserade).

text: Domskäl

text: CC är överstelöjtnant inom försvarsmakten. I sin tjänst vid försvaret undervisar han för närvarande vid Försvarshögskolan i konfliktlösning. Han får således anses vara professionell konfliktlösare. Det är många som försöker uppnå de högre officersgraderna och prövningen av lämpligheten pågår i många år. Skulle CC ha uppvisat sådana egenskaper som AA pådyvlar honom hade han inte nått den nivå han har idag. Redan detta borde borga för att uppfatta honom som en lämplig vårdnads- boende- och umgängesförälder. Under huvudförhandlingen har han haft en lugn och saklig framtoning. Han har dessutom visat respekt mot AA och hennes ombud. AA är, såsom tingsrätten uppfattat det, tjänsteman och arbetar med ekonomi. Hon har under huvudförhandlingen uppträtt med dålig impulskontroll. Vid flera tillfällen

text: har hon fallit kärandeombudet i talet samt haft verbala utfall även mot CC. Hennes uppträdande har varit sådant att det föranlett flera reprimander från rätten som verkat för att huvudförhandlingen skulle kunna genomföras under god ordning och atmosfär av ömsesidig respekt. Tingsrätten förordnade i juni 2008 om medling. Den mycket erfarne medlaren DD lämnade den 26 september 2008 ett förslag till överenskommelse om vårdnad, boende och umgänge beträffande EE och FF samt ett särskilt förslag till överenskommelse beträffande GG. Det senare behandlade främst umgängesfrågor men tänktes efter utvärdering leda fram till ett avtal om vårdnad, boende och det fortsatta umgängets omfattning. CC accepterade förslagen till lösning av konfliktfrågorna medan AA förkastade dessa. Detta talar enligt tingsrättens mening för att AA har en klart mera självcentrerad syn på dessa frågor än vad som är godtagbart ur barnens perspektiv. Handgemänget mellan parterna den 28 april 2007, vilken var den utlösande anledningen till separationen, har berörts under huvudförhandlingen. Utan att veta hur våldsamheterna gått till eller vem som gjort vad, kan ändå sägas att det är förståeligt att CC i denna situation haft svårt att besinna sig på samma sätt som han annars synes ha gjort vid konfrontationer mellan dem. Parterna lever nu separerade. Därmed synes risken för upprepning av våld i hemmen eller på annan plats vara undanröjd. De inslag av våld som ostridigt förekommit i parternas relation utesluter enligt tingsrättens mening inte gemensam vårdnad. Av utredningen, bl.a. förhör med AA:s föräldrar har framgått att dessa tar en stor del i tillsynen och omvårdnaden om barnen. AA har således inte själv förmåga att svara upp mot barnens behov därvidlag. Hon väljer att i görligaste mån hålla CC borta från barnen och engagerar istället sina föräldrar i barntillsynen. Barnens morföräldrar är säkert väl lämpade för uppgiften och skänker säkerligen barnen en god och kärleksfull omvårdnad och tillsyn. Barnen har emellertid ett stort behov av kontakt med sin far, som vill ta en ökad del i deras omvårdnad. Genom att AA:s föräldrar utgör en resurs för henne som konkurrerar om barnen med CC betas barnen i betänklig mån från kontakt med sin far. AA synes, enligt vad som framkommit, vara snar att söka konflikt med CC. Hon försöker också dra in omgivningen och barnen i dessa onödiga konflikter. Eftersom hon tidigare visat att hon saknar förmåga att sätta barnens bästa i första rummet genom att inte tillgodose deras behov av fadern får hon anses olämplig såsom ensam vårdnadshavare. Inget har framkommit som talar för att CC skulle vara olämplig som vårdnadshavare och boendeförälder. Tvärt om framstår han som en ansvarstagande och kärleksfull förälder som vill ta hand om sina barn. Han kan tillgodose barnens behov av modern. Han får således anses vara lämplig som vårdnadshavare och boendeförälder. Med den erinran mot AA:s förmåga som framgår av det tidigare sagda uppfattar tingsrätten för närvarande båda föräldrarna som lämpliga som vårdnadshavare och boendeföräldrar. Frågan är då om det föreligger en sådan djupgående konflikt mellan parterna att gemensam vårdnad och växelvis boende är uteslutet. Konflikterna är oftast sökta och skapade av AA och är inte av djupgående karaktär. Den latenta konfliktvilligheten hos AA är emellertid betänklig. Båda föräldrarna har ett gemensamt ansvar för barnens uppfostran och utveckling. Tingsrätten har bibringats den uppfattningen att AA, om hon tar sig samman istället för att skjuta sina egna aggressioner mot CC i förgrunden, ändå är i stånd att dämpa konflikten och verka för barnens bästa. Parterna har tidigare visat en förhållandevis god samarbetsförmåga avseende de två äldsta barnen. Erforderlig samarbetsförmåga bedöms således föreligga. För barnens bästa bör gemensam vårdnad råda. Alternativet – om inte detta lyckas – bör vara att ge CC ensam vårdnad om alla barnen, vilket emellertid för närvarande inte är görligt eftersom detta kräver ett yrkande därom från honom.

text: Med detta sagt finner tingsrätten även att båda föräldrarna är i stånd till att samarbeta på det sätt som krävs för att växelvis boende för barnen ska fungera. Växelvis boende bedöms vara bäst för barnen. De har lika stort behov av båda föräldrarna såväl i sitt vardagsliv som under sin fritid. AA har, under förutsättning att hon alltjämt har ensam vårdnad om GG, krävt att en s.k. kontaktperson ska medverka vid de åtta inledande tillfällena av umgänge med CC. En kontaktperson saknar, såvitt kan bedömas, annan positiv funktion i sammanhanget än att lugna AA själv. Anskaffande av en sådan skulle ytterligare fördröja GG:s rätt att få upprätta en normal kontakt med sin far. Det har således ur tingsrättens perspektiv under inga omständigheter varit aktuellt med kontaktperson. Tingsrätten anser sig inte böra undanhålla denna upplysning även om frågan faller på grund av att tingsrätten förordnar om gemensam vårdnad. Vad parterna kommit överens om beträffande skollov och storhelger för FF och EE får anses vara till barnens bästa. Tingsrätten ställer sig dock frågande till det av AA först under huvudförhandlingen angivna yrkandet som gäller ett ”extra sportlov” under vecka 11 efter det att barnen vartannat år tillbringat det ordinarie sportlovet tillsammans med CC. Föräldrarna disponerar inte över frågan om barnen, efter det att de blivit skolpliktiga, får ta extra ledighet från skolan. Det gör respektive skolchef. CC har, för den ”goda sakens skull” förklarat att han är positiv till detta udda yrkande. Enligt tingsrättens mening bör GG:s umgänge med respektive förälder synkroniseras med syskonens. Det framgår av utredningen att de tre syskonen trivs bra tillsammans. Syskonen kan överbrygga GG:s eventuella tvekan inför CC. Vad tingsrätten förordnat om vårdnad, boende och umgänge ska gälla omedelbart. Det vore förödande för barnen om AA genom att överklagadomen skulle kunna ytterligare förhala för barnen att knyta an till sin far.

text: Rättshjälp Rättshjälpsbiträdet, HH, har under huvudförhandlingen anmält att hon nu förbrukat de 100 timmar som förmånen av rättshjälp högst omfattar för klienten, om inte annat beslutas. Hon har begärt utökat antal timmar rättshjälp med ”t.ex. 20 timmar” för att kunna processa även i hovrätten. I

text: 34 § rättshjälpslagen (1996:1619)

text: stadgas att rättshjälpen normalt ska upphöra när det arbete som biträdet har rätt till ersättning för uppgår till 100timmar. Rätten ska genast pröva om rättshjälpen ska upphöra. Om rättshjälpen ska fortsätta, bestämmer rätten det antal timmar som förmånen av rättshjälpsbiträde därefter får omfatta. CC betalar själv sitt ombud. Han har varken rättshjälp eller rättsskydd. Den omständigheten att AA hittills har haft rättshjälp, som hon disponerat genom att helt förbruka de tillgängliga 100 timmarna på tingsrättsprocessen, har enligt tingsrättens mening inneburit att hon kommit i ett väsentligt bättre processekonomiskt läge än CC, som bedöms ha medelgod ekonomi. Det är inte rimligt att processen får fortsätta i nästa instans under dessa orättvisa ekonomiska förutsättningar och på statens bekostnad. HH har inte rätt till någon ytterligare ersättning för arbete utöver redan förbrukade 100 timmar. AA:s rättshjälp ska omedelbart upphöra.

text: Tingsrätten anmodades att komma in med upplysningar och yttrande över domskälens utformning. Det skulle därvid framgå om skälen hade utformats i överensstämmelse med bestämmelsen i

text: 17 kap. 7 § 5 rättegångsbalken

text: (RB) och om det kunde anses lämpligt eller förenligt med kravet på en domstols opartiskhet att utforma domskälen på det sätt som skett. Frågeställningen avsåg domskälen i sin helhet.

text: Tingsrätten (lagmannen JJ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från BB.

text: BB uppgav följande.

text: När som i förhandenvarande fall barnens föräldrar strider mot varandra i domstol i dessa frågor (frågor om vårdnad, boende och umgänge, JO:s anmärkning) ligger det i sakens natur att värdera föräldrarnas egenskaper, förmåga och lämplighet därvidlag samt bedöma vad som är bäst för barnen. Det är då ofrånkomligt att jämföra den ena föräldern med den andra. Denna svåra uppgift som åligger domstolen är givetvis grannlaga i förhållande till föräldrarna, som kan finna granskningen obekväm.

text: Mitt agerande under huvudförhandlingen Erfarenheten av den muntliga förberedelsen som hållits i målet var, enligt den domare som var ordförande vid förhandlingen, den att AA hade svårt att tygla sitt humör och att någon mera erfaren domare borde sitta som ordförande vid huvudförhandlingen, som skedde med nämnd. Jag hoppades att varningarna skulle visa sig vara obefogade. AA visade sig emellertid vara mycket känslomässigt utagerande och gjorde trots flera tillsägelser från mig upprepade verbala utfall mot såväl CC som hans ombud KK. För att trots allt försöka genomföra huvudförhandlingen under någorlunda god ordning nödgades jag upplysa AA om att hon betedde sig olämpligt samt begära att hon skulle iaktta ett bättre uppträdande i rätten utan verbala utfall samt låta bli att falla CC och framför allt KK i talet när de hade ordet. Eftersom AA i stort sett ignorerade mina uppmaningar att iaktta ett bättre uppträdande nödgades jag på förekommen anledning gång på gång upprepa uppmaningarna. Jag har inte agerat partiskt till förmån för någon i sakfrågorna. Däremot har jag upprätthållit ordningen, som om jag inte ingripit, hade gått helt överstyr. Jag hade fullt stöd av samtliga nämndemän att agera så som jag gjorde.

text: Domskälens utformning Inom domarkåren råder generellt den uppfattningen att stor frihet måste råda beträffande sättet att utforma domskälen. Beträffande de nu aktuella domskälen har rätten inbördes vid muntligöverläggning dryftat de frågeställningar som tagits upp i domskälen. Vi har varit överens om de värderingar som kommit till uttryck i domskälen, låt vara att det är jag som skriftligen utformat skälen. Enligt

text: 17 kap 7 § 5 p. rättegångsbalken

text: ska domen ange domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Enligt vad som framgår av Processlagberedningens motiv (NJA II 1943s 210 till dåvarande 17 kap 7 § 4 p. som numera motsvarar lagrummets 5 p.

text: rättegångsbalken

text: och s 647 ang.

text: 50 kap 23 § rättegångsbalken

text: ) är en redogörelse om vad som i målet är bevisat av vikt framför allt för att upplysa överrätterna huruvida s.k. tilltrosförhör ägt rum i tingsrätten. I den aktuella domen har inte några förhör av denna karaktär hållits. Detta framgår av domen. Numera kan överrätterna spela upp de ljud- och bildupptagningar som gjorts i tingsrätten och kontrollera bevisningen, vilket borgar för en bättre kontroll än tidigare. Processlagberedningen anför även att en redogörelse för vad som i målet är bevisat även är av betydelse för kontroll av rättens bevisprövning. Hur utförligt motiveringen bör göras, är beroende på omständigheterna (NJA II 1943 s 210-211). Eftersom ingen av parterna klagade på domen och det inte blivit aktuellt med någon överrättskontroll har eventuella brister i det avseendet inte haft någon betydelse. Jag menar att Processlagberedningen i motiven generaliserat i sina krav på redogörelser i domen för vad som är bevisat. Beredningen har förbisett den särställning som de indispositiva familjerättsliga målen har. Generellt sett förhåller det sig vanligtvis så att när en dom vunnit lagakraft, endast de begränsade möjligheter föreligger som stadgas i reglerna om de särskilda

text: rättsmedlen för att kunna ta upp saken till förnyad prövning. Beträffande de indispositiva familjerättsliga målen kan emellertid, oavsett tidigare avgöranden i saken, i obegränsad utsträckning talan väckas på nytt. Jag menar att kravet enligt

text: rättegångsbalken

text: 17 kap 7 § 5 p.

text: att i domskälen redovisa vad som är bevisat i målet därför gör sig gällande med mindre styrka i dessa mål. I den typ av indispositiva mål som här är ifråga gäller det för parterna att inför rätten söka visa vad som är bäst för barnen vad gäller vårdnad, boende och umgänge samt vem av parterna som är bäst skickad att ordna tillvaron för barnen så att det blir bäst för dem. Vårdnaden om ett barn består till dess att barnet fyller arton år eller dessförinnan ingår äktenskap. Den framtida tidsrymd rätten har att bedöma i målet och uppskatta parternas lämplighet och förmåga till att åstadkomma den bästa tillvaron för barnet kan således bli mycket lång. Det säger sig självt att det är ogörligt för parterna att kunna överblicka en så lång tid framåt och på ett nöjaktigt satt omedelbart i målet kunna bevisa förrätten vad som är bäst för barnet under den långa tid som återstår till myndighetsdagen. Parterna brukar sällan beröra denna problematik. Endast när ena parten är drabbad av sjukdom eller något annat handikapp till följd av vilken det kan antas att förmågan att ta hand om barnet avtar brukar frågan beröras. Ställt på sin spets kan emellertid sägas att det idag aldrig kan bevisas att vårdnadshavaren eller den som framställer yrkande därom lever ens i morgon, vilket är en absolut förutsättning för att kunna ombesörja de förpliktelser som följer med vårdnaden, boendet och umgänget. Vid sådana omständigheter står det inte i mänsklig makt för rätten att i mål av denna typ redovisa en så ingående och säker bevisvärdering som är bruklig i dispositiva tvistemål eller i brottmål. Därför blir utförligheten i domskälen med nödvändighet lidande. Rätten har att värdera och bedöma de mer eller mindre osäkra parametrar som parterna åberopat i målet. Den sålunda åberopade bevisningen bedöms inom den fria bevisprövningens ram. Rätten brukar göra en sammantagen bedömning med hänsyn till samtliga relevanta omständigheter och komma fram till ett domslut som synes vara bäst för barnet. Någon absolut säkerbedömning går emellertid inte att åstadkomma eftersom flera viktiga faktorer för bedömningen är osäkra. I det nu aktuella målet gäller tvisten vårdnad, boende och umgänge med tre barn, EE född 2004, FF född 2005 och GG född 2007. Med hänsyn till det minsta barnet GG blev den bortre tidsgränsen för vilken rätten vid domfällandet skulle uppskatta och bedöma parternas lämplighet med barnen den 7 september 2025, d v s drygt femton år. Redan detta förhållande talar för att det är orimligt att ställa krav på rätten att i domen detaljredovisa hur rätten ansett det bevisat vad som är bäst för barnen under denna tid, när det som sagt inte ens kan bevisas att vårdnadshavarna, föräldrarna, lever då eller har den hälsa eller förmåga i övrigt som krävs för uppgifterna. Rätten har i full enighet bestämt domslutet, vilket grundas på en samlad bedömning av den åberopade bevisningen. Slutsatserna talar mycket för sig själva. Någon slutsats bygger på vad som är allmänt känt eller veterligt. Andra uppfattningar bygger på intuitiv bedömning om vad som är bäst för barnen och då kan uppfattningen vara svår att motivera såsom sprungen ur bevisvärderingen. Influenser från den åberopade bevisningen skapar en intuition och övertygelse hos rättens olika ledamöter om vad som är bäst för barnen. Alla bedömningar i domen grundar sig emellertid på det som förevarit i målet såsom vårdnads-, boende och umgängesutredningen, samt övrig bevisning innefattande parternas och vittnenas uppgifter. Det är inte givet att i en kollegial domstol som har att döma i ett mål omvårdnad, boende och umgänge, alla ledamöter varav någon eller några kanske har sina rötter i skilda kulturer och tankesätt, värderar bevisningen exakt på samma sätt. Det är också skillnad i förmågan att bedöma vad som är relevant mellan professionella domare och nämndemän, som är lekmän. Trots detta kan de av bevisningen skapade

text: influenserna ändå vara sådana att rättens ledamöter vid överläggning enar sig om samma mening. Det kan således vara svårt att för varje ståndpunkt rätten intar, såsom rättens uppfattning exaktredovisa vilken bevisning i ett komplext material som väglett ledamöter som inte har exakt samsyn men som samfällt representerar rätten och den gemensamma meningen. Vad beträffar frågan om upphörande av AA:s rättshjälp förtjänar att påpekas att huvudregeln är att förmånen av rättshjälp omfattar högst 100 timmars arbete och att tingsrättsprocessen helt förbrukat de tillgängliga timmarna men att processen i tingsrätten ändå kunnat avslutas precis inom nämnda ram om100 timmar. Begäran om utökat antal timmar gällde uteslutande möjligheten att processa även i hovrätten för det fall att AA skulle finna detta angeläget. Det är synnerligen tveksamt om tingsrätten bör befatta sig med eller bevilja en sådan begäran när tingsrättsprocessen jämt ut klarats av inom den maximala tilldelningen enligt huvudregeln. Målet kunde ju ändå avslutas i tingsrätten inom ramen. Hade AA klagat till hovrätten i sak hade hon även kunnat överklaga beslutet att låta rättshjälpen upphöra. Det är endast i undantagsfall som ett överskridande av de 100 timmarna kommer ifråga och då ska detta vara högst befogat. Med facit i hand visade det sig också att ingen av parterna klagade på domen. Tingsrätten gjorde således rätt som inte beviljade utökat antal timmar. Prövningen av rättshjälpsfrågan har skett i överensstämmelse med gällande bestämmelser och praxis.

text: Slutord I efterhand kan jag inse att det hade varit värdefullt om jag vinnlagt mig om att bättre redogöra för varför tingsrätten kommit fram till de slutsatser som redovisats. För dem som, liksom parterna, tagit del av materialet torde det ändå stå klart vad rätten tagit fasta på. Att rätten kommit fram till det aktuella domslutet har helt och hållet grundats på relevanta sakomständigheter. Ingen av rättens ledamöter har agerat partiskt. En helt annan fråga är att behov förelegat av att aktivt upprätthålla ordningen, vilket för den som är föremål för rättens tillsägelser naturligtvis kan missuppfattas.

text: JJ anförde följande.

text: I målet har förekommit förhör med parterna och flera vittnesförhör samt skriftlig bevisning men av domen framgår inte, med något undantag, om och iså fall vilken betydelse de framlagda bevisen har haft för de slutsatser som domstolen dragit rörande olika frågor. Det gäller t.ex. den slutsats som dras av mannens yrke som professionell konfliktlösare (s. 11) och bedömningen att han är lämplig som vårdnadshavare (s. 13). Andra exempel är att ”konflikterna är oftast sökta och skapade av” kvinnan (s. 13) och att nödvändig samarbetsförmåga bedöms föreligga (s. 14). Såsom domskälen är utformade är det omöjligt att se om det funnits utredning beträffande en viss fråga och i så fall vad den bestått i och hur den värderats av tingsrätten. En följd av denna brist på redovisning av bevisningen och dess betydelse för de slutsatser tingsrätten kommit fram till är att man som läsare kan få intryck av att tingsrätten inte är opartisk utan tagit ställning för mannen eftersom de ställningstaganden och slutsatser tingsrätten gör till övervägande del utfaller till mannens fördel. Till detta intryck bidrar också skrivningar som för en utomstående betraktare kan förefalla överflödiga i sammanhanget. Jag tänker här t.ex. på upplysningen om tingsrättens ställningstagande i en icke ställd fråga (att alternativet till gemensam vårdnad är att ge mannen ensamvårdnad, s. 14) och uppgifterna om att mannen själv betalar sitt ombud i avsnittet om rättshjälp (s. 15). Även tingsrättens skrivning rörande ett handgemäng ger intryck av att tingsrätten tar ställning för mannen. Där anger tingsrätten att den inte vet hur våldsamheterna gått till eller vem som gjort vad och i samma mening uttrycks att det ändå kan sägas att det är förståeligt att mannen haft svårt att besinna sig. Oavsett riktigheten i det slut tingsrätten har kommit till är det väsentligt att parterna kan se hur tingsrätten bedömt olika uppgifter. Även om omfattningen på denna

text: redovisning kan variera är det min uppfattning att domskälen i den angivna domen inte utformats i överensstämmelse med

text: 17 kap. 7 § 5 p. rättegångsbalken

text: . Att en domstol ska var opartisk är självklart och för förtroendet för domstolarna är det viktigt att det även utåt framstår så. Med domskäl som utformats på det sätt som i den ifrågavarande domen finns en uppenbar risk att det förtroendet äventyras. I ett beslut den 15 november 2010 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Inledning Av den inhämtade utredningen har framgått att tingsrätten, genom rådmannen BB, formulerat domskälen i ett avgörande om vårdnad m.m. på ett sätt som medfört att en av parterna upplevt att domstolen brustit i opartiskhet.

text: Domen inleds med en kort bakgrundsbeskrivning, följd av parternas yrkanden och grunder, en redovisning av parternas utveckling av talan och en presentation av utredningen i målet, dvs. vilken muntlig och skriftlig bevisning som åberopats av parterna. Därefter följer domskälen, dvs. den del av domen där rätten redovisar sin bedömning.

text: Jag vill redan inledningsvis framhålla att jag genom mina uttalanden nedan inte tar ställning i de sakfrågor som tingsrätten hade att bedöma, dvs. frågor om vårdnad, boende och umgänge. Jag uppehåller mig i stället uteslutande vid frågan om domskälen är utformade på ett sätt som står i överensstämmelse med de bestämmelser i bl.a.

text: rättegångsbalken

text: som domstolen varit skyldig att följa.

text: Domskälens förenlighet med bestämmelserna i

text: 17 kap. 7 § 5

text: RB I

text: 17 kap. 7 §

text: RB finns bestämmelser om vad en tvistemålsdom ska innehålla. Bestämmelserna gäller, med undantag för bl.a. tredskodomar (se 8 §), alla slags domar.

text: Enligt bestämmelsens femte punkt ska i domen anges domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Med domskälen avses de skäl som bestämt utgången i målet såväl i bevisfrågan som i rättsfrågan. Rätten måste således redovisa hur den värderat den av parterna åberopade bevisningen och upplysa parterna om varför man ansett att ett visst rättsfaktum är styrkt. Att domskälen redovisas noggrant är viktigt av flera olika orsaker. En motiverad dom gör det möjligt för såväl parterna som en bredare allmänhet att kontrollera hur domstolen resonerat, vilket är av betydelse för förtroendet för rättskipningen. Vid författandet av domskälen kan domaren också själv kontrollera riktigheten av sina tankegångar. En utförlig motivering brukar dock anses ha sin största betydelse på grund av möjligheten att överklaga domen eftersom en sådan motivering underlättar för den tappande att bedöma om det lönar sig att överklaga och för den högre instansen att bedöma domens riktighet (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 1, s. 17:24 f. med där gjorda hänvisningar för ett utförligare resonemang i denna fråga).

text: I den aktuella domen redogörs för vilken muntlig och skriftlig bevisning som åberopats i målet. Beträffande den muntliga bevisningen anges att förhören lagrats

text: i domstolens datasystem och att någon särskild redovisning inte görs i domen för vad var och en uppgett.

text: Vad gäller den skriftliga bevisningen framgår bl.a. att CC åberopat delar av, och AA hela, den vårdnads-, boende- och umgängesutredning som gjorts i målet.

text: Tingsrätten redovisar sedan i domskälen ett antal omdömen och slutsatser angående parterna och deras lämplighet som vårdnadshavare. Det anförs bl.a. om AA att hon synes ”vara snar att söka konflikt med” CC, att hon försöker ”dra in omgivningen och barnen i dessa onödiga konflikter” och att hon ”tidigare visat att hon saknar förmåga att sätta barnens bästa i första rummet genom att inte tillgodose deras behov av fadern”. Beträffande CC anges bl.a. att han får ”anses vara en professionell konfliktlösare”, att han framstår ”som en ansvarstagande och kärleksfull förälder som vill ta hand om sina barn” och att han ”kan tillgodose barnens behov av modern”. Rätten uttalar vidare att AA får anses vara olämplig som ensam vårdnadshavare, men dock lämplig som vårdnadshavare och boendeförälder och att CC får anses vara lämplig som vårdnadshavare och boendeförälder. Slutligen anser rätten att konflikterna mellan parterna oftast är ”sökta och skapade av” AA och inte av djupgående karaktär samt att parternas samarbetsförmåga är tillräcklig för att gemensam vårdnad och växelvis boende ska kunna fungera.

text: Tingsrätten redovisar emellertid inte vad den grundat sin uppfattning om parterna på. Det finns således ingen hänvisning till att någon i målet hörd person skulle ha uppgett att parterna hade eller saknade någon av de egenskaper som tillskrivs dem eller till att detta framkommit genom den skriftliga bevisningen. Det saknas i domskälen, som upptar ungefär fyra sidor av domen, över huvud taget någon redogörelse för eller hänvisning till vad som framkommit genom den muntliga eller skriftliga bevisningen i målet. Beträffande den skriftliga bevisningen kan det särskilt anmärkas att tingsrätten inte alls redovisar vad som framgår av vårdnads-, boende- och umgängesutredningen.

text: Det enda undantaget från vad som nyss konstaterats är att det i domskälen redovisas att AA:s föräldrar uppgett att de tar stor del i tillsynen och omvårdnaden av barnen. Av det förhållandet drar tingsrätten slutsatsen att AA själv saknar ”förmåga att svara upp mot barnens behov därvidlag” och anger vidare att genom kontakterna med morföräldrarna ”betas barnen i betänklig mån från kontakt med sin far”. Slutsatserna framstår, utan närmare motivering än vad som anges i domskälen, som anmärkningsvärda.

text: Vad parter och vittnen uppgett behöver naturligtvis i och för sig inte redovisas ordagrant och en alltför utförlig redogörelse för vad som kommit fram under bevisupptagningen riskerar snarare att tynga domen. Inte heller behöver den skriftliga bevisningen redovisas i detalj. Däremot måste domskälen självfallet vara utformade så att det är möjligt att förstå vad tingsrätten grundar sina slutsatser på.

text: De aktuella domskälen är utformade på ett sådant sätt att detta inte är möjligt för vare sig parterna, allmänheten eller en högre instans.

text: Det kan således inte råda något tvivel om att domskälen inte är utformade på ett sätt som är förenligt med bestämmelsen i

text: 17 kap. 7 § 5

text: RB.

text: Domskälens förenlighet med kravet på domstolens opartiskhet Vad som kan utgöra jäv för domare regleras i

text: 4 kap. 13 §

text: RB. Enligt vad som brukar betecknas som bestämmelsens generalklausul, p. 10, ska en domare anses vara jävig om det föreligger någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans eller hennes opartiskhet i målet. Ett exempel på en omständighet som kan utgöra jäv enligt generalklausulen är om domaren vet med sig att han eller hon har en förutbestämd uppfattning i målet. Även en domares uppträdande under rättegången kan under vissa förutsättningar utgöra jäv. Således kan det föreligga jäv om en domare handlägger ett mål mot en viss person på ett sådant sätt att domaren, exempelvis genom sin processledning, åsidosätter sina åligganden i tjänsten och därmed också skapar motsättningar mellan sig själv och parten. Det kan också tänkas förekomma att domskälen ges en uppseendeväckande och utmanande utformning, som inte påkallas av själva målet och som därmed inger parten uppfattningen att domaren varit negativt inställd just mot honom eller henne. I båda dessa situationer kan domaren således bli jävig genom sitt handlingssätt (se bl.a.

text: NJA 1993 s. 571

text: , Per Olof Ekelöf och Henrik Edelstam, Rättegång I, 8:e uppl., s. 148 och Claes Sandgren, Domares jäv och skiljemans obehörighet, SvJT 2010 s. 689).

text: Regeln i

text: 4 kap. 13 § 10

text: RB bör tolkas i ljuset av bestämmelserna i den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och den praxis som utbildats vid Europadomstolen för mänskliga rättigheter. Enligt artikel 6.1 i konventionen innefattar rätten till en rättvis rättegång ett krav på att prövningen ska ske inför en oavhängig och opartisk domstol. När det gäller opartiskhet har Europadomstolen urskiljt två element, nämligen dels kravet på att varje domare faktiskt ska döma opartiskt mellan parterna (subjektiv opartiskhet), dels kravet på att det för en objektiv iakttagare inte får föreligga några legitima tvivel om domstolens opartiskhet (objektiv opartiskhet). Eftersom det i regel är omöjligt att visa att en domare i verkligheten brustit i opartiskhet, har huvudvikten lagts vid det senare elementet – den objektiva opartiskheten – i flertalet av de fall som behandlats av Europadomstolen. Domstolen brukar sägas hylla den brittiska maximen ”justice must not only be done, it must also be seen to be done” (Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl., s. 182 och Carl Henrik Ehrenkrona, Europakonventionens betydelse för den svenska rättegångsordningen, SvJT 1999 s. 486).

text: Som ovan angetts redovisas i domen över huvud taget inte vad som framkommit under den bevisupptagning som förekom vid huvudförhandlingen. De omdömen om parterna som rätten ger uttryck för, vilka i princip alltid är till fördel för CC, saknar således hänvisning till vad någon förhörsperson sagt eller till vad som

text: framkommit genom den skriftliga bevisningen. Redan detta riskerar att ge intryck av att rätten tagit ställning för den ena parten och således inte agerat opartiskt. Till detta intryck bidrar, som också lagmannen ansett i sitt yttrande, att domstolen dessutom redovisar sin uppfattning, även här till CC:s fördel, i frågor som den ansett sig inte behöva eller inte kunna pröva.

text: Tingsrätten inleder sina domskäl med en beskrivning av parternas yrkesbakgrund och uppförande under huvudförhandlingen. Efter att ha redogjort för CC:s yrkesbakgrund tar rätten denna till intäkt för att han inte kan ha de egenskaper som AA ”pådyvlat” honom och att redan hans yrkesbakgrund ”borde borga för att uppfatta honom som en lämplig vårdnads-, boende- och umgängesförälder”.

text: Jag kan inte förstå dessa uttalanden på annat sätt än att rätten tycks anse att en person som nått en viss position i samhället inte kan besitta vissa egenskaper av mera negativt slag. Att en domare med lång erfarenhet av att döma i bl.a. familjerättsliga mål och brottmål ger uttryck för en sådan uppfattning, som ju måste sägas vara direkt felaktig, är djupt bekymmersamt. Det riskerar att ge upphov till misstankar om att domstolen redan härigenom tagit ställning för den ena parten. I det aktuella fallet förstärks detta intryck genom det sätt på vilket AA:s yrkesbakgrund och uppförande därefter redovisas.

text: Beträffande en händelse i april 2007, där CC ostridigt utövat våld mot AA och där CC, såvitt framgår av vad som antecknats under rubriken Parternas talan, uppgett att detta föregåtts av våld mot honom från AA:s sida, skriver tingsrätten att ”utan att veta hur våldsamheterna gått till eller vem som gjort vad, kan ändå sägas att det är förståeligt att CC i denna situation haft svårt att besinna sig på samma sätt som han annars synes ha gjort vid konfrontationer mellan dem”. Eftersom tingsrätten uttryckligen anger att den inte vet vad som försiggick vid det aktuella tillfället är det ytterst förvånande att den ändå uttrycker förståelse för den ena partens agerande, inte minst eftersom detta agerande av den andra parten polisanmälts som misshandel.

text: I domskälen anges vidare att AA, om hon får behålla ensam vårdnad om den yngsta dottern, ”krävt” att dotterns umgänge med CC inledningsvis ska ske i närvaro av en kontaktperson. Tingsrätten anger vidare att, även om frågan fallit på grund av att tingsrätten förordnar om gemensam vårdnad, den anser ”sig inte böra undanhålla” upplysningen att en kontaktperson såvitt kan bedömas saknar ”annan positiv funktion i sammanhanget än att lugna AA själv” och att det ”ur tingsrättens perspektiv under inga omständigheter varit aktuellt med en kontaktperson”. Denna ”upplysning” i en fråga som tingsrätten uttryckligen angett sig inte behöva ta ställning till vid sitt avgörande måste, enligt min mening, anses ägnad att inge AA uppfattningen att rätten varit negativt inställd till henne.

text: Tingsrätten avslutar sina domskäl i sakfrågan med att ange att ”det vore förödande för barnen om AA genom att överklaga domen skulle kunna ytterligare förhala för barnen att knyta an till sin far”. I fråga om AA:s rättshjälp konstaterar tingsrätten

text: därefter att den omständigheten att AA har rättshjälp har medfört att hon ”kommit i ett väsentligt bättre processekonomiskt läge än CC, som bedöms ha medelgod ekonomi” och att det inte är ”rimligt att processen får fortsätta i nästa instans under dessa orättvisa ekonomiska förutsättningar och på statens bekostnad”.

text: Huvudregeln beträffande rättshjälp är att den inte omfattar ersättning för mer arbete än 100 timmar,

text: 15 § rättshjälpslagen (1996:1619)

text: . Taket kan överskridas endast i undantagsfall,

text: 34 § andra stycket samma lag

text: (se

text: prop. 1996/97:9 s. 145

text: f. och

text: NJA 2000 s. 390

text: angående förutsättningarna). I stället för att hänvisa till att sådana förutsättningar saknas har tingsrätten motiverat sitt beslut med att det vore ekonomiskt orättvist gentemot CC, ”som bedöms ha medelgod ekonomi”. Även i denna fråga förklarar tingsrätten således sitt ställningstagande på ett sätt som, särskilt i förening med vad rätten tidigare anfört angående vilka konsekvenser ett överklagande från AA:s sida skulle få för barnen, ger intryck av att rätten haft en negativ inställning till AA.

text: Sammanfattningsvis i denna del anser jag alltså att särskilt nyss redovisade uttalanden är såväl högst olämpliga i sig som ägnade att framkalla tvivel på rättens opartiskhet. Domskälen präglas emellertid även i övrigt tämligen genomgående av en ton som måste uppfattas som nedvärderande gentemot AA.

text: Fråga om disciplinpåföljd Domares opartiskhet vid handläggning och avgörande av mål och ärenden är i en rättsstat av avgörande betydelse såväl för den enskildes rättssäkerhet som för allmänhetens förtroende för rättskipningen. Det finns därför anledning att se mycket allvarligt på BB:s handlande. Enligt min uppfattning har han, genom att avfatta domskäl med de brister såvitt avser fullständighet och uttryckssätt som jag ovan redovisat, åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som utgör sådan tjänsteförseelse som enligt

text: 14 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning bör föranleda disciplinpåföljd.

text: Jag beslutar därför att överlämna ärendet till Statens ansvarsnämnd för prövning av denna fråga.

text: Statens ansvarsnämnds prövning

text: I ett beslut den 3 maj 2011 ålade Statens ansvarsnämnd BB disciplinpåföljd i form av varning. Som motivering anförde ansvarsnämnden följande.

text: Rättslig reglering m.m. RB:s krav på domskälen och vägledning ifråga om utformningen

text: RB:s krav på innehållet i en tvistemålsdom finns, såvitt nu är i fråga, i 17 kap.7 §. Enligt punkt 5 ska i domen anges ”domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet”.

text: Redan av lagrummets ordalydelse följer, enligt ansvarsnämndens mening, att det som är bevisat i målet endast är en del av domskälen. Med domskälen avses de skäl som bestämt utgången i målet såväl i bevisfrågan som i rättsfrågan.

text: Att domskälen redovisas noggrant är, som JO har påpekat i sin anmälan, viktigt av flera olika orsaker. En motiverad dom gör det sålunda möjligt för såväl parterna som en bredare allmänhet att kontrollera hur domstolen har resonerat, vilket är av betydelse för förtroendet för rättskipningen. Vid författandet av domskälen kan domaren också själv kontrollera riktigheten av sinatankegångar. En utförlig motivering brukar dock anses ha sin största betydelse på grund av möjligheten att överklaga domen eftersom en sådan motivering underlättar för den som har förlorat målet att bedöma om det lönar sig att överklaga och för den högre instansen att bedöma domens riktighet. Domskälen kan ha betydelse inte endast för överrättens bedömning av om en dom ska ändras när den frågan prövas utan också för frågan om överrätten överhuvudtaget ska ta upp underrättens dom för prövning enligt reglerna om prövningstillstånd. En högre rätt måste också kunna bedöma vilken bevisning som utgör s.k. tilltrosbevisning och därför måste läggas fram på visst sätt efter ett överklagande.

text: I betänkandet En modernare rättegång (

text: SOU 2001:103

text: ) redogörs för de motiveringskrav som följer av Europakonventionen och den svenska lagstiftningen. Utredningen konstaterar att rätten, utöver att ange vad som är bevisat, också bör upplysa varför den har funnit något bevisat. Europadomstolen har också i några fall uttalat att de nationella domstolarna måste tillräckligt klart upplysa om grunderna för sina avgöranden.

text: Rätten bör alltså redovisa hur den bearbetat bevismaterialet. Man ska av domen kunna få upplysning om hur rätten sammanställt materialet och vilka bevis som enskilt eller tillsammans styrkt en viss ifrågasatt händelse. Rätten ska i princip förklara om den grundar en viss slutsats på ett vittnesuttalande, eller motsatsvis varför det åberopade vittnets utsaga inte kan ligga till grund för en viss slutsats.

text: En annan fråga är i vilken mån bevismaterialet måste refereras i domen. Det har sagts att det i och för sig inte är fel att låta referat flyta in i domen, men en fara är att arbetet med detta tar så mycket tid och kraft i anspråk att de s.k. egentliga domskälen blir lidande av detta.

text: Utförligheten i domskälen får dock bero på omständigheterna, dvs. vad saken i det enskilda fallet kräver. Reglerna i 17 kap. 7 § (liksom för brottmålens del i 30 kap. 5 §) RB drar endast upp en yttre ram och anger minimikraven. Inom ramen för de nu redovisade reglerna har den enskilde domaren stor frihet att utforma och skriva en dom.

text: Hur domstolarna lämpligen bör skriva sina domskäl har debatterats under långtid, inte minst av domarna själva. Det finns utrymme för olika uppfattningar. I Förtroendeutredningens betänkande Ökat förtroende för domstolarna – strategier och förslag (

text: SOU 2008:106

text: ) sägs att utbildning i domskrivningsfrågor framöver,

text: också på de enskilda domstolarna, bör ges i betydligt större utsträckning än i dag och att uppföljningar och kvalitetssäkring bör ske.

text: I andra upplagan av Domstolsverkets skrift Språk och struktur i domar och beslut diskuteras bl.a. olika domskrivningsmetoder. Där anges att det förr förekom att man i domskälen först noggrant redovisade vad alla förhörspersoner sagt och därefter kort angav att ”på grund av vad sålunda och i övrigt förekommit är åtalet/talan styrkt”. Sådana domskäl säger, som också framhålls i skriften, inget om hur domstolen tänkt, och de förekommer numera mycket sällan. Vidare sägs: Det finns inget sätt att utforma domskäl som är bra i alla situationer. Inte heller har alla domare samma uppfattning om hur domskäl bör utformas. Här som annars måste man laga efter läge och följa sitt eget omdöme. Vissa riktlinjer kan ändå ges. Den viktigaste utgångspunkten för domskälen är naturligtvis att läsaren ska förstå hur domstolen resonerat. Den som skriver domen vill dessutom sannolikt inte lägga ned mer tid på den än nödvändigt. Domskälen bör – det framgår redan av ordet som sådant – redovisa skälen till att domstolen dragit vissa slutsatser. Redovisningen bör vara tydlig. Förutom i de fåtaliga mål där det är en ren rättsfråga som ska besvaras bör det i domskälen, före eller i samband med den rättsliga bedömningen, anges vilken bevisning som finns i målet samt hur domstolen värderat bevisningen. – När det gäller redovisningen av muntlig bevisning är det vanligt att förhörspersonernas utsagor redovisas i detalj i domen, utsaga för utsaga. Särskilt uppställda, detaljerade redovisningar av förhörsutsagor är emellertid långt ifrån alltid nödvändiga. Ofta kan man begränsa sig till att väva in relevanta delar av förhörspersonernas utsagor i själva resonemangen, s.k. vävda domskäl. Ett sådant sätt att skriva dom tar en viss tid att tillägna sig men är mycket tidsbesparande när man väl lärt sig det. – Ett sätt att skriva vävda domskäl är att väva samman redovisningen av vad domstolen funnit utrett om t.ex. ett skeende med domstolens bedömning av detta skeende. Detta sätt att skriva kräver mycket av skribenten; det måste även med vävda domskäl bli tydligt vad som är redovisning av fakta eller berättelser och vad som är domstolens bedömning. Ett annat, enklare sätt att skriva vävda domskäl är att begränsa de vävda domskälen till redovisningen av vad domstolen ansett utrett om skeendet, varefter domstolens bedömning av skeendet redovisas separat.

text: Domarjäv m.m. Bestämmelser om domarjäv finns i

text: 4 kap. 13 §

text: RB. Paragrafen innehåller dels en uppräkning av särskilt angivna förhållanden – t.ex. släktskap till part eller domarens eventuella privata ekonomiska intresse i ett mål – som medför att en domare är jävig att handlägga ett mål (punkterna 1–9), dels en allmänt hållen bestämmelse – en generalklausul – om att en domare är jävig om det annars föreligger någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans eller hennes opartiskhet i målet (punkten 10).

text: Av betydelse för tolkningen av generalklausulen är artikel 6.l i Europakonventionen (se t.ex.

text: NJA 1998 s. 228

text: ). Europadomstolen har i sin rättspraxis urskiljt två element – krav på subjektiv opartiskhet, nämligen att varje

text: domare faktiskt ska döma opartiskt, samt krav på objektiv opartiskhet, som innebär att det för en objektiv iakttagare inte får föreligga några legitima tvivel om domstolens opartiskhet. Domstolen ska med andra ord inte bara vara utan också upplevas som opartisk.

text: Med partiskhet förstås att domaren låter partsställningen påverka utgången av målet. Fastän generalklausulen handlar om partiskhet, måste punkten tolkas så att den även omfattar annan särskild omständighet som inverkar på domarens oberoende eller oavhängighet i målet. Denna tolkning stöds av

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: . Enligt nämnd artikel ska var och en vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott vara berättigad till en förhandling inför en oavhängig och opartisk domstol. Med oberoende eller oavhängighet förstås att domaren inte får ha sådana bindningar, eller sådan nytta eller sådant obehag av en viss utgång i målet, att det påverkar domarens ställningstagande. Det får inte föreligga någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet för domarens opartiskhet och oberoende. Det är dock inte är tillräckligt att en part saknar förtroende för domaren; det måste finnas en rimlig grund för partens åsikt (

text: NJA 2010 s. 274

text: ). Något om rättshjälp Huvudregeln beträffande rättshjälp är, enligt

text: 15 § rättshjälpslagen (1996:1619)

text: , att den inte omfattar ersättning för mer arbete än 100 timmar. Detta tak kan dock, enligt den s.k. ventil som framgår av 34 § andra stycket, överskridas i undantagsfall. Exempelvis kan ventilen tillämpas om en ekonomiskt stark motpart i förhalningssyfte har lyckats fördröja en process.

text: Av

text: rättshjälpslagens

text: 8 §

text: framgår att en förutsättning för att över huvud taget bevilja rättshjälp är att det – med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse, tvisteföremålets värde och omständigheterna i övrigt – är rimligt att staten bidrar till kostnaderna. En prövning av om det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna ska alltså göras redan när rättshjälp ursprungligen begärs. I kommentarerna till bestämmelsen anges att den rättssökandes eget agerande kan påverka möjligheten att få rättshjälp i negativ riktning. Bestämmelsen synes i detta avseende ta sikte på en rättssökande som avsiktligt obstruerar handläggningen av ett mål eller hanteringen i övrigt av den rättsliga angelägenheten.

text: Ansvarsnämndens bedömning

text: Allmänna utgångspunkter för prövningen

text: Av

text: 34 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning följer att Statens ansvarsnämnd prövar bl.a. frågor om disciplinansvar beträffande den som, i likhet med BB, har en anställning som rådman.

text: Det kan noteras att inte bara parterna i ärendet utan också modern skrivit till ansvarsnämnden. Skrivelser från andra än behöriga anmälare (JO, Justitiekanslern eller anställningsmyndigheten) eller de anmälda beaktas dock inte av nämnden.

text: Parterna har fått del av moderns skrivelse hit, men de har inte berört innehållet i den.

text: Disciplinpåföljd kan, enligt

text: 14 § nämnda lag

text: , åläggas en arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen när felet inte är ringa.

text: Vid bedömningen av om en förseelse i tjänsten är ringa och därför inte bör föranleda disciplinansvar måste hänsyn tas till vilka krav på noggrannhet och omsorg som uppgiften innefattade. På domare ställs höga krav på noggrannhet och omsorg. Det åligger domstolarna och följaktligen domare att på ett rättssäkert och effektivt sätt avgöra de mål och ärenden de har att handlägga. Av betydelse är också om försummelsen har orsakat skada eller påtaglig risk för skada. Detta får vägas mot omständigheter som rör arbetstagaren personligen, t.ex. kunnighet, utbildning och erfarenhet, eller att han eller hon handlade under tidspress.

text: Disciplinansvar ska inte komma i fråga för varje avvikelse från vad som kan anses vara normen.

text: Det förhållandet att den aktuella anmälan avser utformningen av rättens domskäl manar till försiktighet vid prövningen i ansvarsnämnden. Huruvida domstolen lagt relevanta omständigheter till grund för sina bedömningar eller värderat omständigheterna korrekt eller gjort riktiga bedömningar, som de kommer till uttryck i domen, är något som i första hand ska prövas av överrätt efter ett överklagande eller ett extraordinärt rättsmedel. Också frågan om någon av rättens ledamöter varit jävig är något som det i första hand ankommer på domstol att avgöra. Det som ansvarsnämnden kan pröva inom ramen för ett arbetsrättsligt disciplinansvar är i stället främst om några formella fel begåtts vid domens avfattning.

text: Som ovan angivits finns vidare en betydande frihet och variation vid avfattning av domskäl. Vid prövningen måste därför en vid marginal för det tillåtna medges.

text: Med utgångspunkt från anmälan gör nämnden följande bedömning.

text: 17 kap. 7 § 5

text: RB

text: Enligt den angivna bestämmelsen ska i domen anges domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Syftet med bestämmelsen är framför allt att möjliggöra för parterna att förstå rättens resonemang, vilket är av betydelse inte minst för bedömningen av om en dom ska överklagas. BB uppehåller sig i sitt yttrande utförligt vid innehållet i bevisningen och vad i denna som gett anledning till tingsrättens bedömningar och slutsatser. Denna redogörelse är av begränsad betydelse vid nämndens prövning, eftersom anmälan avser att just en sådan redovisning saknas i domskälen.

text: Domskäl kan, som ovan angivits, utformas på olika sätt. Det måste också finnas ett betydande utrymme för att en domstols domskäl, t.ex. vid ett överklagande eller en

text: senare analys, kan kritiseras, bl.a. med avseende på redovisningen av domstolens slutsatser och vad som legat till grund för dessa, utan att det kan hävdas att något formellt fel begåtts av det slag som hävdas i anmälan.

text: De aktuella domskälen är dock även med denna utgångspunkt för prövningen i flera avseenden anmärkningsvärda. Det är många gånger svårt att vid en läsning förstå vad tingsrätten grundat sina slutsatser på. Detta är olyckligt, inte minst eftersom rätten drar långtgående och i vissa fall kontroversiella slutsatser av omständigheter som inte redovisas i domen. Det öppnar för misstankar – rätt eller orätt – att rätten inte grundat sina överväganden på vad som förekommit i målet, utan på subjektiva värderingar eller förutfattade meningar och det försvårar för parterna att bedöma om målet ska överklagas.

text: Det nu sagda gäller inte minst vad som sägs i domen om parternas olika konfliktbenägenhet, något som förefaller ha varit centralt vid bedömningen i målet. Det är mycket svårt för en läsare att förstå vad dessa bedömningar grundas på. Än mer uppenbart gäller detta skrivningen i domen om handgemänget i april 2007. Där drar rätten slutsatser avseende förutsättningarna för mannen att besinna sig, trots att rätten, enligt vad som anges i domen, inte känner till hur våldsamheterna gått till eller vem som gjort vad.

text: Ansvarsnämnden gör bedömningen att domen i dessa avseenden inte är förenlig med den angivna bestämmelsen i

text: 17 kap. 7 § 5

text: RB. Genom att avfatta en dom som inte ens uppfyller de formella minikraven i

text: 17 kap. 7 §

text: RB har BB i vart fall av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter i anställningen.

text: Domskälens förenlighet med kravet på domstolens opartiskhet

text: Enligt anmälan har BB genom sitt sätt att uttrycka sig i domen framkallat tvivel om rättens opartiskhet. Frågan om jäv formellt förelegat är, som ovan angivits, något som ska prövas av domstol inom ramen för handläggning av det enskilda målet i den ordning som RB föreskriver. Om en domare agerar på ett sådant sätt att det riskerar att komma i konflikt med det grundläggande kravet på opartiskhet torde det dock kunna utgöra ett sådant formellt fel som kan ligga till grund för ett arbetsrättsligt disciplinansvar.

text: Domarens opartiskhet och oberoende är fundamental för förtroendet för domstolarna. En domare ska vid utövningen av domargärningen agera på ett sådant sätt att detta förtroende upprätthålls. I det ligger att parterna ska behandlas lika och med respekt. Denna skyldighet omfattar självfallet också domarens utformning av domar och beslut. Såsom påpekas i anmälan kan ett annat förhållningssätt ytterst leda till att domaren betraktas som jävig.

text: Samtidigt är det givetvis så att en part många gånger kan vara mycket kritisk mot en domares ställningstagande, utan att fördenskull domaren objektivt sett varit partisk. Det gäller inte minst i familjemål av det slag som är aktuellt i detta ärende, där en värdering av parternas förutsättningar att svara mot barnets bästa måste redovisas. Även kontroversiella bedömningar ska således redovisas om de har

text: betydelse för målets utgång, trots att det kan leda till att en part känner sig illa behandlad eller missbedömd. Det är dock av yttersta vikt för förtroendet för domstolens opartiskhet att rättens bedömningar redovisas på ett sätt som inte onödigtvis kan uppfattas som nedlåtande eller nedvärderande för endera parten.

text: I detta avseende har den aktuella domen uppenbara brister. Domen präglas generellt av en ton som är nedvärderande mot modern och samtidigt positiv mot fadern. De olika värderande uttalanden som görs går i många fall betydligt längre än vad som varit nödvändigt för att ta ställning till olika sakfrågor i målet.

text: Det sägs exempelvis att modern ”pådyvlar” fadern vissa egenskaper, att hon har en ”klart mer självcentrerad” syn på vissa frågor än vad som är godtagbart ur barnens perspektiv, att hon är ”snar att söka konflikt” med fadern, att hon försöker dra in omgivningen och barnen i dessa ”onödiga” konflikter, att konflikterna ofta är ”sökta och skapade” av modern, att hennes latenta konfliktvillighet är ”betänklig” samt att konflikten kan dämpas ”om hon tar sig samman i stället för att skjuta sina egna aggressioner mot fadern i förgrunden”.

text: I domen avfärdas i det närmaste i bryska ordalag moderns yrkande om kontaktperson, trots att något sådant förordnande aldrig blev aktuellt genom att makarna tilldömdes gemensam vårdnad. Vad som i domen anges i anslutning till motiveringen av det interimistiska förordnandet sammantaget med hur rätten motiverar att moderns rättshjälp omedelbart ska upphöra kan inte uppfattas på annat sätt än som ett uttryck för ogillande av ett överklagande från modern, något som det knappast ankommer på rätten att ha synpunkter på.

text: Om fadern sägs exempelvis å andra sidan att redan hans yrkesmeriter borde borga för att uppfatta honom som en lämplig vårdnads-, boende- och umgängesförälder. Beträffande det ovan angivna handgemänget i april 2007anges, trots att rätten uttryckligen säger sig inte ha närmare kännedom om händelsen, att det är förståeligt att fadern i denna situation haft svårt att besinna sig.

text: Vid värdering av domskälen är det viktigt att poängtera att rätten kunnat komma till motsvarande slutsatser utan att, på det sätt som skett, visa bristande respekt för den ena parten. Även om vissa av de angivna uttrycken skulle kunna förklaras av obetänksamhet eller dylikt kan det sätt som domskälen utformats på sammantaget inte leda till någon annan slutsats än att rätten tagit ställning för fadern och mot modem även på det känslomässiga planet. BB har, genom sitt ansvar för domskälens utformning, föranlett att rättens opartiskhet på goda grunder kunnat sättas i fråga. Härigenom har han åsidosatt en grundläggande regel för domares utövning av sitt ämbete och till följd härav också på detta sätt i vart fall av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter i anställningen.

text: Kan felen bedömas som ringa?

text: BB:s uppgifter om den tidigare lagmannens besked i domskrivningsfrågan är oemotsagda och får godtas. BB har anfört att han förlitade sig på lagmannens tolkning av lagstiftningens krav och gjort gällande att lagmannens agerande och

text: uppfordran till domarna att hålla sig till lagstiftningens minimikrav – att bara ange vad som är bevisat och inte hur – måste tillmätas avgörande betydelse vid bedömningen. Nämnden vill dock betona att ansvaret för utformningen av domen givetvis alltid vilar på den enskilde domaren som deltagit i avgörandet.

text: BB har i övrigt om sin arbetssituation och sina förhållanden anfört: Han tjänstgjorde vid aktuell tid som rådman och enhetschef vid tingsrättens enhet l. Totalt hade han ett övergripande ansvar för ca 950 mål och ärenden. Den på familjerätt specialiserade rådman som var tänkt att hålla huvudförhandlingen i aktuellt mål ville inte ta huvudförhandlingen. Samtidigt var enheten hårt belastad av många häktade brottmål. I detta läge bestämde han sig för att själv ta huvudförhandlingen i nu aktuellt mål. – Han har oförvitligt tjänstgjort som ordinarie domare i över 20 år. Han har nu fyllt 65 år och har tänkt arbeta till 67 år. Han har aldrig tidigare ådragit sig kritik. Aktuell anmälan är mycket besvärande för honom. Han har inte tidigare och kommer inte framgent att utforma domskäl på det sätt som skett. I stället kommer han att, liksom tidigare, tydligare hänvisa till utredningen i målet.

text: Även med beaktande av den marginal som, enligt vad som ovan angivits, måste medges för olika utformning av domskäl och den pressade arbetssituation som BB beskrivit är de brister som nu angivits så flagranta att felen inte kan bedömas som ringa. BB ska därför åläggas en disciplinpåföljd för tjänsteförseelse i form av en varning.


nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Sekretess
Sjukvård
Underrättelse

publisher: Justitieombudsmannen

title: Allvarlig kritik mot en chefsöverläkare för att sekretessbelagda uppgifter om en patient har lämnats till Polismyndigheten och Kronofogdemyndigheten

org: jo

sammanfattning: Vid en kroppsbesiktning av en patient på en rättspsykiatrisk klinik påträffades en större mängd kontanter. Chefsöverläkaren gjorde en polisanmälan om försök till främjande av flykt och lät även underrätta Kronofogdemyndigheten om fyndet av pengarna samt lämnade i båda fallen ut vissa uppgifter om patientens personliga förhållanden. ChefsJO konstaterar att de uppgifter om patienten som lämnades till Polismyndigheten och Kronofogdemyndigheten omfattades av sekretess samt att patienten inte hade lämnat sitt samtycke till att uppgifterna lämnades ut. ChefsJO redogör i beslutet för ett antal sekretessbrytande bestämmelser som innebär att hälso- och sjukvårdspersonal under vissa förutsättningar får lämna sekretessbelagda uppgifter till andra myndigheter, bl.a. om uppgiften angår misstanke om brott av en viss allvarlighetsgrad eller om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. ChefsJO konstaterar att försök till främjande av flykt inte är ett brott av det slag att uppgifterna kunde lämnas till polisen med stöd av de sekretessbrytande bestämmelserna och att det inte heller varit nödvändigt att lämna ut de aktuella uppgifterna för att kliniken skulle kunna fullgöra sin verksamhet. Det har således inte funnits någon sekretessbrytande bestämmelse som var tillämplig när uppgifterna lämnades ut. Vidare uttalar chefsJO att hon har förståelse för att sekretesslagstiftningen ibland kan vålla bekymmer hos vårdpersonal. I det här fallet hade chefsöverläkaren gjort vissa ansträngningar för att ta reda på vilka lagliga möjligheter som fanns att lämna ut de aktuella uppgifterna. Hans efterforskningar ledde dock inte till något klart besked i sekretessfrågan. ChefsJO framhåller hälso- och sjukvårdssekretessens betydelse för förtroendet för vården och anser att chefsöverläkaren förtjänar allvarlig kritik för att han beslutade att uppgifterna skulle lämnas trots att han var fullt medveten om att det kunde innebära en överträdelse av sekretessbestämmelserna.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: En patient, AA, var under 2018–2019 intagen för rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning på Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall inom Region Västernorrland. Den 20 december 2018 påträffade personalen vid kliniken en större mängd kontanter på patienten. Pengarna omhändertogs med

type: stycke

text: stöd av

text: 8 § lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård, LRV, och

text: 21 § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård, LPT.

text: Den 15 januari 2019 gjorde klinikens chefsöverläkare BB en polisanmälan riktad mot en annan patient på kliniken, om försök till främjande av flykt. Den 16 januari 2019 informerades Kronofogden om fyndet av pengarna. Kronofogden fattade samma dag beslut om utmätning och beslagtog kontanterna. Den 21 januari 2019 informerade chefsöverläkaren AA om kontakterna med de andra myndigheterna och uppgav att uppgiftslämnandet kunde ha inneburit en överträdelse av sekretessen. Detta antecknades även i patientens journal. Den 27 januari 2019 polisanmälde AA chefsöverläkaren för tjänstefel och sekretessbrott.

text: Polisen beslutade den 15 januari 2019 att inte inleda någon förundersökning om den polisanmälan som chefsöverläkaren gjort om försök till främjande av flykt. Beslutet motiverades med att uppgifterna i ärendet inte gav anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 14 mars 2019 framförde AA klagomål mot chefsöverläkaren för hans agerande. I anmälan uppgav han bl.a. att saken även hade polisanmälts.

text: Till anmälan fogades ett utdrag ur patientens journal av vilket det bl.a. framgick att det var chefsöverläkaren själv som hade gjort polisanmälan och kontaktat Kronofogdemyndigheten, att chefsöverläkaren noterat att han i båda fallen kunde ha överträtt offentlighets- och

text: sekretesslagen (2009:400)

text: samt att kliniken beslutat att genomföra en händelseanalys av det inträffade.

text: Utredning

text: Inledande utredningsåtgärder Den aktuella händelseanalysen begärdes in från kliniken och granskades.

text: Handlingar begärdes även in från Polismyndigheten och Inspektionen för vård och omsorg (IVO). Av dessa handlingar framgick bl.a. att förundersökningen med anledning av patientens polisanmälan hade lagts ned den 1 april 2019 efter att vissa utredningsåtgärder vidtagits. Nedläggningsbeslutet motiverades med följande: ”Det saknas numera anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats.” Vidare framgick det att patienten hade anmält händelserna till IVO men att IVO beslutat att inte utreda saken eftersom ”IVO inte har skyldighet att utreda denna typ av klagomål enligt

text: patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: Muntliga upplysningar begärdes in från Åklagarmyndigheten, och då framkom det att det inte hade begärts någon överprövning av nedläggningsbeslutet.

text: Förundersökning Eftersom det som kommit fram genom utredningen gav mig anledning att anta att chefsöverläkaren hade gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: beslutade jag den 13 juni 2019 att inleda en förundersökning om sådant brott och gav en åklagare i uppdrag att verkställa utredningen.

text: Inom ramen för förundersökningen hördes chefsöverläkaren och en annan person som skäligen misstänkta för brott mot tystnadsplikt. Därutöver begärdes vissa handlingar in från Kronofogdemyndigheten.

text: Den 10 december 2019 ansåg jag att det inte längre fanns anledning att fullfölja förundersökningen och beslutade därför att lägga ned den. Jag upplyste samtidigt om att jag skulle fortsätta att granska handläggningen inom ramen för detta ärende.

text: Begäran om yttrande från regionen JO begärde därefter att Regionstyrelsen i Region Västernorrland skulle yttra sig över det som hade kommit fram i ärendet.

text: I sitt yttrande till JO framförde regionstyrelsen följande:

text: Yttrande över remiss från Riksdagens ombudsmän (JO), dnr 1936-2019

text: Rättspsykiatriska regionkliniken samt berörd befattningshavare har beretts tillfälle att lämna synpunkter på den aktuella handläggningen. Rättspsykiatriska regionklinikens synpunkter bifogas till detta yttrande. Vad gäller de synpunkter som angår ett eventuellt utlämnande av sekretessbelagd information till Kronofogdemyndigheten får följande anföras. Regionen delar Rättspsykiatriska regionklinikens bedömning av att vissa omständigheter talar för att

text: 10 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: skulle kunna vara tillämplig i det aktuella ärendet. Bestämmelsen anvisar en möjlighet för myndigheterna att under särskilda förutsättningar lämna uppgifter till andra myndigheter utan hinder av sekretess. Den kan således vara tillämplig i fall där någon av de övriga undantagsreglerna inte gäller. I det aktuella ärendet kan det inte uteslutas att ett utlämnande av de omhändertagna kontanterna till patientens mamma skulle ha kunnat medföra ett framtida brott, nämligen främjande av flykt (

text: 17 kap. 12 § brottsbalken

text: ). Ett utlämnande till en annan myndighet var därför nödvändigt för att Rättspsykiatriska regionkliniken skulle kunna fullgöra sin verksamhet. Regionen har inget ytterligare att tillföra till vad Rättspsykiatriska regionkliniken anför beträffande de synpunkter som framförs i AA:s anmälan till JO. Utifrån vad som ovan angivits är det Regionens uppfattning att verksamheten som bedrivs vid Rättspsykiatriska regionkliniken inte brustit i de avseenden som anmälaren gör gällande.

text: Till yttrandet bifogades ett yttrande från kliniken, genom förvaltningschefen, av vilket bl.a. följande framkom:

text: Bakgrundsuppgifter som kan vara relevanta för ärendets handläggning Patienten dömdes 2004 […].

text: De första tio åren av den aktuella vårdtiden tillbringade patienten vid andra kliniker. Under denna tid avvek han vid fyra tillfällen, och han lagfördes två gånger för brott av liknande slag som dem han tidigare dömts för. År 2014 överfördes patienten till härvarande klinik. Sedan dess har han avvikit en gång, och en gång har han dömts för brott av liknande slag som de han tidigare dömts för. Vad gäller avvikningen noteras att patienten erhöll ett pass – vilket enligt

text: passlagens

text: bestämmelser inte skulle ha varit möjligt – och sedan avvek från ett personalledsagat besök hos modern; detta säger något om hans förmåga att planera och genomföra en avvikning. Han tog sig till Turkiet där han så småningom greps och placerades i häkte innan han några månader senare återfördes till härvarande klinik. Vad patienten haft för sig i Turkiet är inte närmare känt för mig, men kliniken har fått ett protokoll från Antalyas tredje domstol för grova brottmål där han beskrivs som ”den misstänkte”. Sammanfattningsvis kan således konstateras att patienten under den hittillsvarande vårdtiden avvikit fem gånger och lagförts för brott tre gånger, jag bedömer att dessa bakgrundsuppgifter är väsentliga i sammanhanget.

text: Ärendet och dess handläggning Den 20 december 2018 mottog patienten ett besök av sin mor. Med anledning av misstanke om att patienten bar på sig otillåten egendom fattade hans överläkare beslut om ytlig kroppsbesiktning enligt

text: 8 § lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård (LRV) jämförd med

text: 23 § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Därvid uppdagades att patienten i sina kalsonger förvarade kuvert som innehöll fyra sedelbuntar som enligt märkningen innehöll tio tusen kronor vardera, samt en femte omärkt sedelbunt som också föreföll innehålla ungefär tio tusen kronor. Enligt en journalanteckning avböjde patienten erbjudande om att förvara sedelbuntarna i avdelningens kassaskåp, han uppgav också att han brukat ha dem i sin ficka samt att han tänkt ge dem till modern vid besöket men att han glömde bort det på grund av att det blev för stressigt. Den 21 december 2018 beslutade patientens överläkare att de fyra märkta sedelbuntarna skulle omhändertas enligt

text: 8 §

text: LRV jämförd med

text: 21 §

text: LPT. Därvid dokumenterades att buntarna innehöll femhundrakronorssedlar som såg ut att vara i nyskick. Den 7 januari 2019 genomfördes en strukturerad riskskattning med det evidensbaserade bedömningsinstrumentet HCR-20. Liksom vid tidigare skattningar med detta instrument bedömdes det föreligga en hög risk för återfall av liknande allvarligt slag som den patienten är dömd för. Den 10 januari 2019 genomfördes en bedömning av patientens rymningsbenägenhet enligt 6 kap. 1 § Socialstyrelsens föreskrifter (

text: SOSFS 2006:9

text: ) om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar som ger psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård samt vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning. Avvikningsrisken bedömdes vara mycket hög, även vid de fem föregående bedömningarna uppskattades den som hög. Värt att notera är också att patienten vid flera tillfällen under denna tid varit mån om att få besöka en viss optiker. Den sammanvägda bedömningen, vilken jag delar, var att patientens innehav av en stor mängd kontanter utgjorde en del i en avvikningsplanering, och att den mycket höga avvikningsrisken således var konkret och beaktansvärd. Vidare förelåg en hög risk för återfall i brottslighet av allvarligt slag i form av […] Att kontanterna omhändertagits utgjorde dock en väsentlig riskhanteringsåtgärd. I mitten på januari 2019 framkom att patientens mor skulle komma på besök och därvid ta med sig de omhändertagna kontanterna. Den riskhanteringsåtgärd som omhändertagandet utgjorde skulle därvid gå om intet; modern framstår som aningslös och välvillig i sin inställning till patienten, och kontanterna påträffades

text: ju i anslutning till ett av hennes tidigare besök. Ärendet bedömdes nu som så komplicerat att klinikens chefsöverläkare BB bistod vid handläggningen. Den 15 januari 2019 gjorde chefsöverläkare BB en polisanmälan gällande främjande av flykt. Eftersom patienten under åtskillig tid saknat egna friförmåner framstod det som sannolikt att någon annan person förmedlat de kontanter han bar på sig. Polisanmälan riktade sig mot denna person snarare än mot patienten, men polisen efterfrågade och fick patientens namn och personnummer. Den 16 januari 2019 lät chefsöverläkare BB kontakta Kronofogden och informera om att man vid en ytlig kroppsbesiktning påträffat en större mängd kontanter, och att fyrtiotusen kronor omhändertagits med stöd av

text: 8 §

text: LRV jämställd med

text: 21 §

text: LPT. Samma dag fattade Kronofogden beslut om utmätning och kom och hämtade de omhändertagna kontanterna. Den 21 januari samtalade chefsöverläkare BB med patienten och informerade om uppgifterna som lämnats till Polisen och Kronofogden, om att uppgiftslämnandet kan ha inneburit en sekretessöverträdelse, och om möjligheten att anmäla denna eventuella överträdelse.

text: Relevant lagstiftning

text: Patienten är alltså föremål för sluten rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Som nämnts fattade patientens överläkare den 20 december 2018 beslut om ytlig kroppsbesiktning enligt

text: 8 §

text: LRV jämställd med

text: 23 §

text: LPT, varvid en stor mängd kontanter påträffades. Kontanterna bedömdes utgöra en otillåten egendom enligt

text: 8 §

text: LRV jämförd med

text: 21 § 1 st. 5 p.

text: LPT, samt JO 1996/97 s. 301. Den 21 december 2018 beslutade samma överläkare att omhänderta fyrtiotusen kronor av dessa kontanter med stöd av

text: 8 §

text: LRV jämställd med

text: 21 § 2 st.

text: LPT. Lagen beskriver inte närmare hur omhändertagen egendom av detta slag sedan ska hanteras. När det gäller frågan om huruvida uppgiftslämnandet till Polisen och Kronofogden medförde en sekretessöverträdelse torde 10 kap. 2 § offentlighetsoch

text: sekretesslagen (2009:400)

text: (OSL) kunna beaktas. Enligt denna bestämmelse utgör sekretess inget hinder för att uppgift lämnas till myndighet om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. När det gäller sluten rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning syftar denna verksamhet dels till att tillgodose patientens vårdbehov och dels till att värna det skydd för samhället som är ändamålet med vården. Även om bestämmelsen förvisso ska tillämpas restriktivt och inte av effektivitetsskäl, så menar jag att en underlåtenhet att lämna ut uppgifterna inneburit en så hög och omedelbar risk för avvikning och återfall i […] att klinikens verksamhet inte kunnat fullgöras. Enligt

text: 25 kap. 10 § 1 p.

text: OSL gäller inte sekretess vid beslut som avser frihetsberövande åtgärd enligt lagstiftningen om rättspsykiatrisk vård. Chefsöverläkare BB har i sin journalanteckning från den 16 januari 2019 beskrivit att uppgifter lämnats ut om att kontanter som påträffats vid ytlig kroppsbesiktning sedan omhändertagits. Att ytlig kroppsbesiktning förutsätter ett beslut framgår av

text: 8 § 1 st.

text: LRV jämförd med

text: 23 § 2 st.

text: LPT. Enligt

text: 8 § 1 st.

text: LRV jämförd med

text: 21 § 2 st.

text: LPT ska otillåten egendom omhändertas; och även om det inte uttryckligen nämns i lagen torde omhändertagandet också förutsätta ett beslut (

text: JO 2015/16 s. 501

text: ). Jag menar att beslut om ytlig kroppsbesiktning och omhändertagande av egendom utgör beslut som avser frihetsberövande åtgärd. Enligt förarbetena avses förvisso i allmänhet överklagbara beslut om till exempel intagning, permissioner och utskrivning (

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 175 och

text: prop. 1991/92:59 s. 29

text: f.), i prejudikat nämns även begäran om polishandräckning (

text: RÅ 2000:6

text: ). Å andra sidan syftar frihet enligt

text: regeringsformen (1974:152)

text: inte

text: bara på rörelsefrihet, och dessutom bör intresset av insyn särskilt tillgodoses när vården innefattar myndighetsutövning (

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 161 och 163). Vidare menar jag att uppgiften om vari den omhändertagna egendomen bestod inte omfattas av sekretess. Visserligen gäller sekretess för uppgifter på vilka ett beslut som avser frihetsberövande åtgärder grundar sig, men däremot inte för uppgifterna i själva beslutet (

text: prop. 1991/92:59 s. 30

text: Bedömning av handläggning

text: Jag anser att chefsöverläkare BB:s handläggning av ärendet varit korrekt, och jag instämmer i hans beslut att i detta fall lämna ut uppgifter till andra myndigheter. Enligt mitt förmenande har chefsöverläkaren inte överträtt sekretessen. Innan uppgifterna lämnades ut samrådde chefsöverläkaren med mig just vad gäller sekretessfrågan, som en förberedelse hade han dessförinnan konsulterat rättskällorna och även överlagt med regionens jurister och med Kronofogden. Därvid konstaterades visserligen att denna typ av ärende såvitt känt inte varit föremål för rättslig prövning, och denna omständighet föranledde chefsöverläkaren att sedan upplysa patienten om att sekretessen kan ha överträtts. Att tidigare rättslig prövning saknas innebär emellertid inte per automatik att lagstöd saknas. Chefsöverläkarens förberedelse utmynnade i det ovan beskrivna juridiska resonemanget, vilket ledde fram till hans bedömning av att uppgifterna kunde lämnas ut utan hinder av sekretess. Om det skulle visa sig att sekretessen trots allt överskridits då uppgifterna lämnades ut menar jag att chefsöverläkarens förberedelser tydliggör att han därvid inte handlat uppsåtligt eller av oaktsamhet.

text: Synpunkter från berörd befattningshavare

text: Den berörda befattningshavaren, det vill säga chefsöverläkare BB, har getts tillfälle att lämna synpunkter. Han har också fått ta del av detta underlag. – – –

text: Riktlinjer och rutindokument

text: Regionen och kliniken har förvisso riktlinjer eller rutindokument vad gäller sekretess, men inga som bedöms vara relevanta för just detta ärende.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering m.m.

text: En myndighet ska inom sitt verksamhetsområde samverka med andra myndigheter (

text: 8 § förvaltningslagen

text: Inom hälso- och sjukvården gäller sekretess för uppgifter om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgifterna kan lämnas ut utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider men (

text: 25 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL). Sekretess gäller dock inte för bl.a. beslut i ärende enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård, om beslutet avser frihetsberövande åtgärd (

text: 25 kap. 10 § 1

text: OSL).

text: Som huvudregel råder sekretess även mellan myndigheter, om inte annat anges i OSL eller i lag eller förordning som OSL hänvisar till (

text: 8 kap. 1 §

text: OSL). Det är förbjudet för såväl myndigheter som vissa personer (som har tystnadsplikt) att röja uppgifter som är sekretessbelagda (

text: 2 kap. 1 §

text: OSL).

text: I

text: 10 kap.

text: OSL finns vissa sekretessbrytande bestämmelser om undantag från sekretess. Sekretess till skydd för en enskild hindrar inte att en uppgift lämnas ut till en annan enskild eller till en myndighet om den enskilde samtycker till det (10 kap. 1 § och 12 kap. OSL). Sekretess hindrar inte heller att en uppgift lämnas ut till en enskild eller till en annan myndighet om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet (

text: 10 kap. 2 §

text: OSL).

text: Hälso- och sjukvården kan vidare med stöd av bestämmelsen i

text: 10 kap. 21 §

text: OSL till bl.a. Polismyndigheten lämna ut uppgifter som normalt omfattas av sekretess vid misstanke om vissa brott mot barn. Hälso- och sjukvårdspersonal får även lämna ut en uppgift till polisen bl.a. enligt

text: 10 kap. 23 §

text: OSL om misstanken angår

text: 1. brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i ett år 2. försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år eller 3. försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i ett år, om gärningen innefattat försök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i

text: 1 kap. 3 § smittskyddslagen (2004:168)

text: En sekretessbelagd uppgift får vidare lämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda (

text: 10 kap. 27 §

text: OSL). Det gäller dock inte i fråga om sekretess enligt bl.a. 25 kap. 1–8 §§ OSL. Sekretessen hindrar inte heller att en uppgift lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning (

text: 10 kap. 28 §

text: OSL).

text: Vid sluten psykiatrisk tvångsvård får en patient inte inneha narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel, vissa hälsofarliga varor eller dopningsmedel (21 § lagen [1991:1128] om psykiatrisk tvångsvård, LPT). Av bestämmelsen framgår även att en patient inte får inneha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Om sådan egendom påträffas ska den omhändertas. Om det är nödvändigt får en patient kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas bl.a. för kontroll av att han eller hon inte bär på sig sådan egendom som avses i 21 § (

text: 23 §

text: LPT). Dessa bestämmelser gäller även vid sluten rättspsykiatrisk vård (8 § lagen [1991:1129] om rättspsykiatrisk vård, LRV).

text: Ett omhändertagande av egendom enligt

text: 21 §

text: LPT ska föregås av en bedömning i det enskilda fallet. I förarbetena till lagstiftningen uttalas att ”annan egendom” som kan vara till skada för patienten eller till men för vården kan vara t.ex. gamla läkemedel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal (se

text: prop. 1990/91:58 s. 262

text: ). JO har i tidigare ärenden gjort bedömningen att begreppet ”annan egendom” även

text: kan anses innefatta pengar eller bankkort (se JO 1996/97 s. 301 och JO 2000/01 s. 343).

text: Den som bl.a. hjälper en person som är frihetsberövad att komma lös eller främjar flykten genom att dölja honom eller henne eller genom annan sådan åtgärd döms för främjande av flykt till böter eller fängelse i högst ett år (se

text: 17 kap. 12 § brottsbalken

text: ). Om brottet är grovt, döms man till fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. För försök eller förberedelse till bl.a. främjande av flykt döms det till ansvar enligt 23 kap. (

text: 17 kap. 16 § brottsbalken

text: Om någon röjer en uppgift som han eller hon är skyldig att hemlighålla enligt bl.a. lag eller annan författning kan han eller hon dömas för brott mot tystnadsplikt (

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: ). Den som av oaktsamhet begår en sådan gärning döms till böter. I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar.

text: Bedömning

text: Inledning Genom utredningen i ärendet har det kommit fram att chefsöverläkaren den 15 januari 2019 lämnade uppgifter till Polismyndigheten om att en namngiven medpatient tagit ut ca 50 000 kronor i kontanter till AA för att underlätta en eventuell flykt från kliniken. Av polisanmälan framgår att en kroppsbesiktning gjorts på AA efter ett besök och att vårdare hittat kontanterna i AA:s kalsonger. I anmälan lämnas även vissa andra uppgifter om patienterna, bl.a. om permissioner och avvikningar. Vidare har utredningen visat att Kronofogdemyndigheten den 16 januari 2019 underrättades om att personal vid kliniken vid en kroppsvisitation av den aktuella patienten hade hittat 50 000 kronor som omhändertagits.

text: Uppgifter om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden inom hälso- och sjukvården är typiskt sett information som är mycket känslig ur integritetssynpunkt. Utgångspunkten är att sekretess råder för sådana uppgifter och att det krävs lagstöd för att lämna ut dessa, t.ex. till en annan myndighet. Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen finns det vissa sekretessbrytande bestämmelser som innebär att hälso- och sjukvårdspersonal under vissa förutsättningar får lämna uppgifter ur patientjournaler till Polismyndigheten, bl.a. om uppgiften angår misstanke om brott av en viss allvarlighetsgrad eller om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. Sekretessen är av grundläggande betydelse för att patienter ska kunna känna förtroende för hälsooch sjukvårdspersonalen.

text: I de journalanteckningar som chefsöverläkaren upprättat efter de aktuella händelserna anges att det var han som kontaktade Kronofogdemyndigheten. Under den förundersökning som jag inledde med anledning av händelserna framkom dock uppgifter om att det kunde vara en annan person vid kliniken som lämnat uppgifterna till Kronofogdemyndigheten. I remissvaret har kliniken

text: svarat svävande i den delen och uppgett att chefsöverläkaren ”lät kontakta” Kronofogdemyndigheten. I min fortsatta bedömning kommer jag mot den bakgrunden att utgå från att chefsöverläkaren lämnade uppgifterna till Kronofogdemyndigheten eller att de åtminstone lämnades på uppdrag av honom. Omfattades de utlämnade uppgifterna av sekretess? Föremålet för sekretessen i

text: 25 kap. 1 §

text: OSL är uppgifter om enskildas hälsotillstånd och andra personliga förhållanden. Bestämmelsen omfattar inte bara uppgifter som avser vårdbehövande utan också uppgifter som en vårdbehövande lämnar om andra personer, exempelvis närstående, grannar eller arbetskamrater (Lenberg m.fl., Offentlighets- och

text: sekretesslagen

text: [1 januari 2020, version 21, JUNO], kommentaren till

text: 25 kap. 1 §

text: ). Därutöver faller även uppgifter om ekonomiska förhållanden in under begreppet personliga förhållanden.

text: Chefsöverläkaren beslutade att lämna ut uppgifter till Polismyndigheten och Kronofogdemyndigheten som gäller patientens personliga förhållanden, bl.a. att han undergått en kroppsvisitation och att kontanter till ett visst värde påträffats på honom. Till polisen lämnades även vissa uppgifter om en medpatient och om patientens bakgrund. Detta är alltså uppgifter som omfattas av bestämmelsen i

text: 25 kap. 1 §

text: OSL.

text: I klinikens yttrande anförs att sekretess inte gällde för vissa av uppgifterna med hänvisning till bestämmelsen i

text: 25 kap. 10 § 1

text: OSL om undantag från sekretess för beslut i ärende enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård, om beslutet avser frihetsberövande åtgärd. I förarbetena till den aktuella bestämmelsen uttalas att med frihetsberövande åtgärd avses inte bara beslut om intagning för tvångsvård utan även t.ex. beslut om utskrivning, tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område och återkallande av sådant tillstånd (

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 175 och

text: prop. 1991/92:59 s. 29

text: f.). I den förstnämnda propositionen uttalas även att beslut som blir offentliga i allmänhet är sådana som kan överklagas till förvaltningsdomstol (s. 175). Beslut som angår den löpande vården vid ett sjukhus eller någon annan anstalt faller vid sidan om den särskilda regeln om offentlighet; för att denna ska vara tillämplig ska beslutet hänföra sig till ett ärende.

text: I praxis har bestämmelsen i

text: 25 kap. 10 § 1

text: OSL ansetts omfatta beslut om att omhänderta en patient för undersökning enligt

text: 4 §

text: LPT och beslut om att begära polishandräckning enligt

text: 47 § andra stycket 1 samma lag

text: för att undersökningen skulle kunna genomföras (se

text: RÅ 2000 ref. 6

text: ). Däremot har bestämmelsen inte ansetts tillämplig på utfärdande av ett vårdintyg (se RÅ82 Ab247).

text: Beslut om ytlig kroppsbesiktning och omhändertagande av egendom kan inte överklagas (se 32 och 33 §§ LPT) och är enligt min mening inte sådana beslut enligt LPT som avser frihetsberövande åtgärder. Jag anser således att sekretess som utgångspunkt råder för uppgifter i sådana beslut. Det har inte kommit fram

text: någon annan omständighet som talar för att de uppgifter som chefsöverläkaren lämnade till Polismyndigheten och Kronofogdemyndigheten skulle ha varit undantagna från sekretess. Min bedömning är därför att uppgifterna som lämnades ut omfattades av sekretess.

text: Fanns det någon tillämplig sekretessbrytande bestämmelse? I det här fallet hade patienten inte lämnat samtycke till att uppgifterna lämnades ut. Frågan är om det fanns någon annan sekretessbrytande bestämmelse som var tillämplig vid utlämnandet.

text: Utlämnande vid misstanke om begånget brott

text: Som framgått av den rättsliga regleringen får uppgifter som angår misstanke om brott och som är sekretessbelagda under vissa förutsättningar lämnas till bl.a. Polismyndigheten (se

text: 10 kap. 23 § första stycket

text: OSL). Det gäller dock enbart om misstanken avser ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i ett år eller försök till ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. Exempel på sådana brott är allvarligare vålds- och sexualbrott såsom mord, dråp, grov misshandel och våldtäkt. Bestämmelsen medför dock inte någon anmälningsskyldighet för hälso- och sjukvården utan innebär att det är möjligt för myndigheten att lämna uppgifter i sådana fall, om det med hänsyn till samtliga omständigheter framstår som lämpligt (se

text: prop. 2005/06:161 s. 79

text: I förarbetena till bestämmelsen understryks vikten av att den enskildes förtroende för hälso- och sjukvården kan upprätthållas och att den enskilde vågar lämna uppgifter om sina personliga förhållanden till sådana myndigheter (se

text: prop. 2005/06:161 s. 77

text: f.). Lagstiftaren ansåg dock att vissa brott är av så allvarlig art att samhället inte bör vara utestängt från möjligheten att ingripa och att ett s.k. sekretessgenombrott, även i fråga om den starka sekretess som finns inom hälso- och sjukvården, därför var motiverat av principiella skäl.

text: I det här fallet avsåg chefsöverläkarens polisanmälan försök till främjande av flykt. Straffskalan för det brottet är böter eller fängelse i högst ett år, eller om brottet är grovt fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Chefsöverläkaren har därför inte med hänvisning till bestämmelsen i

text: 10 kap. 23 § första stycket 2

text: OSL kunnat lämna uppgifter om de inblandade patienterna utan att beakta hälso- och sjukvårdssekretessen.

text: Nödvändigt utlämnande

text: I klinikens yttrande anförs att det varit nödvändigt att lämna ut uppgifterna för att kliniken skulle kunna fullgöra sin verksamhet, dvs. att bestämmelsen i

text: 10 kap. 2 §

text: OSL om nödvändigt utlämnande varit tillämplig.

text: Bestämmelsen i

text: 10 kap. 2 §

text: OSL syftar till att förhindra att sekretessregleringen omöjliggör för en myndighet att sköta de uppgifter som åvilar den. Det är alltså det intresse som den utlämnande myndigheten har av att lämna uppgiften som är avgörande, inte vilket intresse den mottagande myndigheten har av uppgiften

text: (se Lenberg m.fl., Offentlighets- och

text: sekretesslagen

text: 10 kap. 2 §

text: Enligt förarbetena till bestämmelsen ska den tillämpas restriktivt (se

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 465 och 494). Sekretessen får efterges bara i sådana fall där ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra ett visst åliggande. Enbart en bedömning att effektiviteten i myndighetens handlande sätts ned genom en föreskriven sekretess får alltså inte leda till att sekretessen åsidosätts (se Lenberg m.fl., a.a.). Som exempel på situationer när bestämmelsen kan komma att aktualiseras anges i förarbetena att en myndighet kan vara tvungen att ge en annan myndighet hemlig information till grund för ett remissyttrande (se

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 121 f.). Många gånger måste det ligga inom en myndighets verksamhet att se till att misstanke om brott blir utredd (se

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 123). Så är exempelvis fallet när misstanke om skattebedrägerier uppkommer hos Skatteverket. Ett annat exempel är att fall av misstänkt barnmisshandel kommer till en socialnämnds kännedom. Det ligger i denna myndighets intresse att få utrett huruvida misshandel verkligen har förekommit, och i vissa fall måste nämnden se till att brottet beivras. Inom en myndighets verksamhet ligger också att se till misstanke om förmögenhetsbrott som riktar sig mot den del av den offentliga verksamheten som företräds av myndigheten blir utredd. När det gäller hälso- och sjukvården kan det röra sig om en sådan situation om en patient åberopar förfalskade recept, eftersom gärningen riktar sig mot hälso- och sjukvården (se JO 1986/87 s. 159).

text: Utgångspunkten är alltså att bestämmelsen i

text: 10 kap. 2 §

text: OSL ska tillämpas restriktivt. I praktiken handlar det om situationer av undantagskaraktär (se

text: JO 2015/16 s. 606

text: En vårdgivare som bedriver sluten rättspsykiatrisk vård har bl.a. till uppgift att tillgodose patientens behov av god vård och i förekommande fall även samhällsskyddet. För att vårdgivaren ska kunna lyckas med sitt uppdrag måste det finnas förtroende och respekt mellan vårdpersonalen och patienterna. Vårdgivaren har vidare möjlighet att vidta långtgående tvångsåtgärder med stöd av LRV och LPT för att t.ex. förhindra att en patient lämnar kliniken.

text: Försök till främjande av flykt är visserligen ett brott som riktar sig mot det allmännas verksamhet. Det rör sig dock om ett i detta sammanhang mindre allvarligt brott. I det här fallet framstår kopplingen mellan det påstådda brottet och innehavet av kontanterna inte som särskilt stark. Det har inte heller kommit fram något som tyder på att vårdgivaren varit förhindrad att lösa frågan på ett sätt som inte hade riskerat att komma i konflikt med sekretessbestämmelserna, t.ex. genom att vidta säkerhetsåtgärder vid besök och permissioner. Jag bedömer därför inte att ett utlämnande av de aktuella uppgifterna till polisen kunde vara nödvändigt för att kliniken skulle kunna fullgöra sina åligganden.

text: Grunden för utlämnandet av uppgifter till Kronofogdemyndigheten kommenteras inte särskilt i remissvaret. Jag har mycket svårt att förstå varför uppgiftslämnandet i det fallet skulle ha varit nödvändigt för fullgörandet av klinikens verksamhet. Chefsöverläkaren har möjlighet att omhänderta bl.a. egendom som kan vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen (se

text: 21 §

text: LPT jämförd med

text: 8 §

text: LRV). Sådan egendom kan t.ex. vara kontanter. Även om jag kan ha förståelse för svårigheterna att förvara en större summa kontanter vid vårdinrättningen måste det problemet kunna lösas på annat sätt än genom underrättelse till Kronofogdemyndigheten för beslut om utmätning. Avslutande synpunkter Mina slutsatser är således att de uppgifter som lämnades till Polismyndigheten och Kronofogdemyndigheten omfattades av sekretess samt att det inte fanns någon sekretessbrytande bestämmelse som var tillämplig när uppgifterna lämnades ut. Jag har förståelse för att sekretesslagstiftningen ibland kan vålla bekymmer hos vårdpersonal. I det här fallet har chefsöverläkaren gjort vissa ansträngningar för att ta reda på vilka lagliga möjligheter som fanns att lämna ut de aktuella uppgifterna. Utredningen har dock visat att hans efterforskningar inte ledde till någon klarhet i sekretessfrågan. Chefsöverläkaren beslutade trots detta att uppgifterna skulle lämnas ut och var då – vilket framgår av patientens journal – fullt medveten om att det kunde innebära en överträdelse av sekretessbestämmelserna. Jag vill i sammanhanget framhålla den särskilda betydelse hälso- och sjukvårdssekretessen har för patienternas förtroende för vården. Chefsöverläkaren förtjänar allvarlig kritik för sitt agerande.

text: Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte anledning till några uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande