nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)
Bemötande
Proportionalitetsprincipen
Sjukvård

title: Kriminalvården, anstalten Saltvik, har inte delat på intagna placerade i samma cell trots att en av dem bekräftats smittad av covid-19

sammanfattning: I beslutet får anstalten Saltvik allvarlig kritik för att inte ha delat på intagna som varit placerade i samma cell trots att en av dem bekräftats smittad av covid-19. Enligt JO är det inhumant att låsa in en intagen som har testat negativt tillsammans med en intagen som är bekräftat smittad med sjukdomen. Och det kan inte heller anses vara förenligt med bestämmelserna i vare sig fängelselagen, smittskyddslagen eller de europeiska fängelsereglerna. Utgångspunkten i fängelselagen är att en avskild intagen ska placeras i enrum. Vid den aktuella händelsen beslutade anstalten att avskilja intagna som var bekräftat eller befarat smittade av covid-19. Därefter fick, som Kriminalvården får uppfattas, två intagna som omfattades av avskildhetsbeslut fortsatt dela cell. De tillfrågades inte ens om sin inställning och intagna som bad att få bli placerad i enrum nekades detta. Det är enligt JO uppenbart att det får anses mer ingripande att låta två avskilda intagna dela cell under sådana förhållanden än om de skulle ha placerats i enrum. I förarbetena till fängelselagen är det inte uttryckligen behandlat om det varit lagstiftarens avsikt att dubbelbeläggning ska kunna komma i fråga för avskildhetsplacerade. JO konstaterar sålunda att den situation som var aktuell i anstalten Saltvik inte varit föremål för lagstiftarens bedömning. JO översänder en kopia av beslutet för kännedom till regeringen och till Utredningen om författningsberedskap inför framtida pandemier.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 7 januari 2021 framförde ett flertal intagna klagomål mot Kriminalvården, anstalten Saltvik, och anförde bl.a. följande.

text: Under december 2020 kom det in smitta av covid-19 i anstalten. Alla intagna på en viss avdelning fick då testa sig. Det förekom att personer som hade testat negativt för smitta blev isolerade i sina celler tillsammans med en medintagen som testat positivt. Några intagna som hade testat negativt begärde att i stället få bli placerade i avskildhet men nekades det av anstalten. Vidare slarvade personalen med hygienen och använde samma skyddsutrustning vid kontakt med smittade och icke-smittade intagna.

text: Utredning

text: Inledningsvis hämtade JO in muntliga upplysningar från anstalten varvid bl.a. följande framkom. Det kom in smitta på den aktuella avdelningen under nyårsveckan. Samtliga intagna testades för covid-19 och i de dubbelbelagda celler där en intagen testade positivt avskildes båda intagna tillsammans i cellen. Intagna som delade cell med en annan intagen som testat positivt för covid-19 ansågs vara potentiella smittbärare. För att begränsa smittspridningen ville anstalten undvika att flytta intagna mellan olika avdelningar. Det fanns inte heller några andra lediga platser i anstalten och antalet avskildhetsplatser var begränsat.

text: Därefter begärde JO in och granskade ett antal beslut om avskildhet.

text: Kriminalvården uppmanandes att yttra sig över anmälan och de uppgifter som framkommit vid kontakten med anstalten. Yttrandet skulle också ge svar på de frågor som framgår av myndighetens remissvar.

text: Kriminalvården hämtade in uppgifter om sakförhållandena från anstalts- och häktesavdelningens enhet för verksamhetsutveckling, operativa smittskyddsgruppen och samtliga regioner. I sitt remissvar i juni 2021 anförde Kriminalvården, genom direktören för frivård, häkte och anstalt samt chefsjuristen, bl.a. följande:

text: Utredning

text: – – – När intagna uppvisar sjukdomssymtom avskiljs de omgående och kontakt tas direkt med anstaltens sjukvårdspersonal. Vid den aktuella situationen ombesörjde den egna sjukvårdspersonalen testningen av de intagna. Det har inte gått att få fram någon uppgift om huruvida regionens smittskyddsläkare kontaktades. För intagna i dubbelbeläggningsrum där båda intagna testades negativt fick bägge kvarbli i gemensamhet. För intagna i dubbelbeläggningsrum där en eller båda testades positivt fick båda kvarstanna i avskildhet i inledningsvis sju dagar. Därefter togs ett nytt test på den som tidigare lämnade negativt test. Om denne då var positiv avskildes båda i ytterligare sju dagar. Anstalten har inte efterfrågat vad var och en av de intagna tyckte i samband med att de blev avskilda i dubbelbeläggning. Avgörande för beslutet att avskilja smittade och befarat smittade intagna, som redan delade rum, i samma bostadsrum var de centrala anvisningar som fanns för att förhindra smittspridning. Med centrala anvisningar avses Kriminalvårdens strategi för differentiering av klienter med anledning av risken för smittspridning av covid-19, 2020-04-29, dnr 2020-4313, version 2. Utöver kontakt med sjukvårdspersonal hade kriminalvårdschefen kontakt med bland annat huvudkontoret, i enlighet med gällande samrådsförfarande. På grund av den rådande beläggningssituationen fanns det inte enskilda avskildhetsplatser för alla intagna som behövde avskiljas på grund av symptom eller bekräftad smitta av covid-19. Anstalten hade således inte någon möjlighet att placera bekräftat och misstänkt smittade i enrum. Det valda alternativets enda syfte var att förhindra ytterligare smittspridning på anstalten. – – – Anstalten och dess personal har följt de anvisningar som myndigheten har tagit fram gällande användande av skyddsutrustning. – – –

text: 1. Hur anser Kriminalvården att befarad respektive bekräftad smitta av covid-19 bör hanteras vid dubbelbeläggning?

text: Det hanteringssätt som Kriminalvården anser ska gälla i dessa situationer framgår av Kriminalvårdens interna styrande dokument. Av den senaste versionen av Kriminalvårdens instruktion för provtagning, smittskydd och smittspårning – covid-19, version 3, 2021-03-23, framgår bl.a. följande. En klient med konstaterad smitta ska inte ha nära kontakt med klienter som inte är smittade under minst sju dagar efter det att smittan konstaterats och ska ha varit symtom-/feberfri i minst två dygn innan hen kan vistas tillsammans med övriga klienter. När det gäller samvaro med klienter i riskgrupper ska det ha gått 14 dagar sedan symtomdebut och därtill minst två dygns symtom-/feberfrihet innan hen återigen kan vistas tillsammans med dessa. Klienter med konstaterad smitta kan ha kontakt med varandra, om det går att lösa praktiskt. Klienten ska informeras om skyddsplikten, dvs. att denne måste göra det som krävs för att skydda andra personer mot smitta av covid-19. En klient, där det finns misstanke om covid-19, som väljer att avstå provtagning, ska bedömas som möjligt smittsam och därmed inte ha nära kontakt med andra klienter i minst sju dagar. När en klient konstateras smittad påbörjas omgående en smittspårning utifrån vilka personer klienten träffat de senaste 48 timmarna. Dessa personer anses vara exponerade för smitta och informeras om att de är exponerade och kan vara smittsamma samt om vikten att hålla avstånd och undvika kontakt med andra än övriga som blivit exponerade. Vid en konstaterad smitta på ett verksamhetsställe är det av stor vikt att så fort som möjligt få en överblick över situationen och göra en bedömning av vilka åtgärder som behöver vidtas för att minska risken för smittspridning. De åtgärder som vidtas ska syfta till att smittan inte förs vidare av den som är sjuk eller av den som exponerats för smitta, om personen senare insjuknar. Vilka åtgärder som kan behövas avgörs t.ex. av sannolikheten för att flera klienter är sjuka eller exponerade för smitta, förutsättningarna för att kunna differentiera de olika grupperna, de lokalmässiga förutsättningarna för att klienter ska kunna hålla avstånd och klienternas förmåga att följa de rekommendationer som gäller för att förhindra smittspridning. Om en smittspridning skett till flera klienter kan nedanstående indelning, om det fungerar på verksamhetsstället, användas för att minska ytterligare smittspridning men ändå möjliggöra viss gemensamhet. − Klienter som konstaterats smittade med antigentest/PCR-test kan ha kontakt med andra som är konstaterat smittade. − Klienter med symptom på covid-19 ska inte ha kontakt med andra klienter innan de fått sitt provsvar. − Klienter som efter en smittspårning identifierats som exponerade har en risk att insjukna inom 2–14 dagar från exponeringen (de flesta insjuknar inom 5–7 dagar) och bör därför snarast erbjudas provtagning och begränsa sin vardag. Klienterna behöver informeras om att de är exponerade och kan vara smittsamma samt om vikten av att hålla avstånd och undvika att möta andra än övriga som blivit exponerade. − Klienter/avdelningar som efter en smittspårning bedöms ha ringa risk att ha blivit exponerade för smitta bör så långt som verksamheten medger ha en så normal vardag som möjligt Enligt Kriminalvårdens strategi för differentiering av klienter med anledning av risken för smittspridning av covid-19, 2020-04-29, version 2, ska som förebyggande åtgärd klienter i riskgrupp placeras i eget bostadsrum och vid begränsad tillgång till bostadsrum med toalett ska denna grupp prioriteras. Om smittspridning eskalerar och flera klienter insjuknar ska klienter i riskgrupp separeras från övriga. I första hand ska klienter i riskgrupp A och B eller annan klient som

text: hälso- och sjukvården bedömer prioriteras och inte komma i kontakt med andra klienter.

text: a. Vilka åtgärder bör vidtas i syfte att skydda en intagen som själv har testat negativt för covid-19 men som delar rum med en smittad person?

text: Av Kriminalvårdens handbok om gemensamhet och avskildhet i anstalt (

text: ) framgår på s. 21, om tillämpningen av 6 kap. 7 § första stycket 2 fängelselagen, att som underlag för att hålla en intagen avskild bör anstaltens hälso- och sjukvårdspersonal ha bedömt om den intagnes hälsotillstånd är eller kan misstänkas vara sådant att det finns en risk för spridning av en allmänfarlig sjukdom om den intagne skulle vistas i gemensamhet. Vid dubbelbeläggning bör en bedömning göras avseende den intagne som den smittade eller misstänkt smittade delat rum med. Folkhälsomyndigheten har bedömt att perioden från smittotillfället till dess att en person uppvisar symtom vanligtvis är 2–14 dagar. Klienter som efter en smittspårning identifierats som exponerade löper således en risk att insjukna inom 2–14 dagar från exponeringen. Klienterna behöver informeras om att de är exponerade och kan vara smittsamma samt vikten av att hålla avstånd och undvika att möta andra än övriga som blivit exponerade. Arbetet med en fortsatt provtagningsstrategi och vilka smittskyddsåtgärder som behöver vidtas på ett visst verksamhetsställe planeras tillsammans med det regionala stödet i covid-frågor och den nationella operativa smittskyddsgruppen. Arbetet bedrivs i samverkan mellan verksamhetsställets incidentledning, lokal sjukvård, regionalt stöd och operativ smittskyddsgrupp samt verksamhetsställets läkare. Förutsättningarna för det fortsatta arbetet skiljer sig åt mellan verksamhetsställena och beroende på vilken sjukvårdsregion verksamhetsstället tillhör. Vilka åtgärder som kan behövas i den enskilda situationen avgörs t.ex. av sannolikheten för att flera klienter är sjuka eller exponerade för smitta, förutsättningarna för att kunna differentiera de olika grupperna, de lokalmässiga förutsättningarna för att klienter ska kunna hålla avstånd och klienternas förmåga att följa de rekommendationer som gäller för att förhindra smittspridning. Kriminalvården befinner sig i ett ansträngt beläggningsläge där beläggningsgraden per den 18 maj 2021 för de fasta platserna i anstalt uppgår till 108 %. Vid medräknande av beredskapsplatser och andra tillfälliga platser uppgår beläggningsgraden till 93 %. Uppdelat på respektive anstaltsklass uppgår beläggningsgraden till 108 % respektive 94 % för säkerhetsklass 1, 111 % respektive 95 % för säkerhetsklass 2 och 103 % respektive 88 % för säkerhetsklass 3. Beläggningsgraden medför i vissa fall begränsade förutsättningar för att kunna differentiera de olika grupperna ur smittskyddssynpunkt. Utgångspunkten bör vara att den som testats positivt ska separeras från en rumskamrat som testats negativt, även när den senare exponerats för smitta. Den samlade erfarenheten är också att så sker ute i verksamheten. Huruvida en inre differentiering kan genomföras är dock avhängigt platskapaciteten inom det aktuella verksamhetsstället. Att omplacera exponerade klienter till andra verksamhetsställen bör som huvudregel, enligt Kriminalvårdens mening, dock undvikas på grund av den förhöjda risken för smittspridning som en transport innebär.

text: b. Hur förhåller sig dessa åtgärder till Folkhälsomyndighetens riktlinjer och rekommendationer?

text: JO har tidigare påtalat vikten av att Kriminalvården i en krissituation gör självständiga bedömningar av om beslutade kontroll- och tvångsåtgärder är proportionerliga (JO:s beslut den 30 juni 2020, dnr O 12-2020). Kriminalvården håller sig ständigt uppdaterad om och beaktar de riktlinjer och rekommendationer som Folkhälsomyndigheten lämnar kring viruset, smitt-

text: spridningen och hanteringen av utbrottet. Kriminalvårdens verksamhet kräver dock att den planering som görs och de åtgärder som vidtas kan behöva anpassas efter myndighetens särskilda förutsättningar och uppdrag. De angivna åtgärderna bygger på den självständiga bedömning som Kriminalvården har gjort utifrån myndighetens särskilda förutsättningar och uppdrag, varvid Folkhälsomyndighetens riktlinjer och rekommendationer har vägts in.

text: c. Hur ser Kriminalvårdens kontakt med regionens smittskyddsläkare ut i en situation som den här aktuella?

text: När det finns en konstaterad smitta ska verksamhetsställets läkare omgående informeras. Läkaren, eller sjuksköterskan på läkarens uppdrag, ska göra en smittskyddsanmälan. I några fall är det kriminalvårdsinspektören som har hanterat kontakten. Om det föreligger en större smittspridning eller om det på annat sätt finns behov att ge information om det samlade läget ska sjukvårdens regionala smittskyddsenhet informeras. I många fall tas en kontakt med sjukvårdsregionernas smittskydd redan vid befarad smitta. Kriminalvården följer sedan de råd och anvisningar som sjukvårdens regionala smittskyddsenhet lämnar, och som kan avse bl.a. smittspårning och placering av befarat och bekräftat smittade. I en del sjukvårdsregioner lägger sjukvårdsregionens smittskyddsenhet ansvaret för smittspårning på den enskilde smittade. För klienter gäller emellertid att smittspårningen genomförs av Kriminalvårdens sjukvårdspersonal. Efter genomförd smittspårning kan sjukvårdsregionens smittskyddsenhet informeras om resultatet av denna och eventuellt ompröva sin inställning till smittspårningen.

text: 2. Av inhämtade beslut framgår att intagna som varit befarat eller bekräftat smittade med covid-19 har avskilts från andra intagna med stöd av 6 kap. 7 § första stycket

text: 2 fängelselagen. Samtidigt har det kommit fram uppgifter om att sådana intagna placerats tillsammans i ett rum. Anser Kriminalvården att det finns rättsligt stöd för att placera två intagna som omfattas av särskilda avskildhetsbeslut tillsammans i ett rum? Vilket är det i så fall?

text: Intagna i kriminalvårdsanstalt har enligt 6 kap. 1 och 2 §§ fängelselagen rätt att under sysselsättningstid och fritid vistas med andra intagna i gemensamhet. Kriminalvården kan i vissa situationer, bl.a. med stöd av 6 kap. 7 § första stycket 2 samma lag, begränsa denna rätt. Lagstiftningen saknar som JO tidigare konstaterat en definition av begreppet gemensamhet. JO har vid flera tillfällen uttalat att gemensamhet får anses förutsätta att en intagen vistas tillsammans med flera andra intagna och att exempelvis samsittning där två intagna vistas tillsammans inte går att jämställa med en vistelse i gemensamhet. JO har samtidigt konstaterat att en intagen som inte ges möjlighet till vistelse i gemensamhet är avskild (se JO 2020/21 s. 164). Kriminalvårdens tolkning av JO:s uttalande är att uttrycket i den kontexten användes för intagna som har en laglig rätt till gemensamhet och inte är formellt avskilda. Enligt Kriminalvården skulle begreppsanvändningen kunna tas till intäkt för att gemensamhet avser tre intagna eller fler som vistas tillsammans medan en intagen som inte vistas i gemensamhet är avskild, oaktat om denne är det på formell eller faktisk grund. Även om bestämmelsen i bl.a. 6 kap. 7 § första stycket 2 fängelselagen till sin ordalydelse inte ger uttryckligt stöd för att två intagna som omfattas av särskilda avskildhetsbeslut kan placeras i samma rum, så har Kriminalvården utifrån den vägledning som JO tidigare gett i frågan inte bedömt möjligheten som utesluten. En sådan ordning förutsätter naturligtvis att skälen för avskildhet inte är sådana att två intagna som delar bostadsrum behöver hållas åtskilda från varandra.

text: a. Hur resonerar Kriminalvården i fråga om lämpligheten av en sådan placering? Vilka konsekvenser kan den få för de intagna?

text: Av Kriminalvårdens anvisningar för dubbelbeläggning i anstalt och i häkte (

text: ) framgår bl.a. följande på s. 8 f.

text: Utgångspunkten är att intagna i anstalt ska ha möjlighet att vistas i eget bostadsrum i anslutning till dygnsvilan. Intagna har emellertid inte någon uttrycklig rätt till sådan placering och det finns inte några generella begränsningar för när dubbelbeläggning kan ske i anstalt. Det finns skäl som talar för att det är mer lämpligt att dubbelbelägga bostadsrum i anstalt än i häkte, särskilt eftersom intagna i anstalt i normala fall har större möjlighet till vistelse utanför bostadsrummet, sysselsättning, andra fritidsaktiviteter samt gemensamhet. Dubbelbeläggning av intagna i anstalt, särskilt i säkerhetsklass 1 och 2, bör som utgångspunkt och i likhet med vad som gäller i häkte enbart ske om det är nödvändigt av utrymmesskäl eller om det är påkallat av någon annan särskild anledning. Följande omständigheter och förhållanden ska beaktas inför beslut om dubbelbeläggning.

text: − Att den intagne är lämplig för placering genom dubbelbeläggning och får möjlighet att lämna synpunkter vad avser en sådan placering. Något krav på samtycke från den intagne till dubbelbeläggning finns dock inte. − Att hänsyn tas till den intagnes individuella förutsättningar att placeras genom dubbelbeläggning, särskilt när det gäller den intagnes psykiska och fysiska hälsotillstånd. Det kan vara lämpligt att vid behov låta sjukvårdspersonal bedöma den intagnes lämplighet för sådan placering. − Att bostadsrummet är ändamålsenligt och lämpligt utrustat. − Att den intagne i så stor utsträckning som möjligt ges möjlighet till vistelse utanför bostadsrummet, sysselsättning, utevistelse och frisk luft. − Att den intagne har möjlighet att använda toalett avskilt och i enlighet med grundläggande hygienkrav. − Att bostadsrummets utformning och beskaffenhet inte medför några generella olägenheter för den intagne samt att rummet uppfyller grundläggande krav på luftvolym, belysning, uppvärmning och ventilation. Om placeringen med hänsyn till ovan angivna omständigheter och förhållanden medför påtagliga negativa konsekvenser eller risk för skada för den intagne ska dubbelbeläggning inte ske. Den intagnes placering genom dubbelbeläggning ska löpande följas upp, och vid behov ska uppföljningen dokumenteras.

text: b. I vilken utsträckning inhämtar och beaktar Kriminalvården de intagnas inställning till en sådan placering?

text: Den intagne får möjlighet att lämna synpunkter om en sådan placering. Något krav på samtycke från den intagne finns dock inte och möjligheten att beakta de intagnas inställning till en sådan placering påverkas av hur beläggningssituationen på det aktuella verksamhetsstället ser ut. Inför placering i rum med dubbelbeläggning görs sedvanlig säkerhetsbedömning enligt ordinarie placeringsstrategi.

text: c. Påverkas myndighetens resonemang i punkten 2 a. och b. av om en eller båda intagna är befarat eller bekräftat smittade med covid-19?

text: För att förhindra smittspridning kan det vara nödvändigt att besluta om avskildhet, vilket får avgöras efter en individuell bedömning i varje enskilt fall. Av Kriminalvårdens handbok om gemensamhet och avskildhet i anstalt (

text: ) framgår på s. 20 f. bl.a. följande om tillämpningen av 6 kap. 7 § första stycket 2 fängelselagen. Bestämmelsen kan användas för att hålla en intagen avskild i syfte att förhindra spridning av allmänfarliga sjukdomar i anstalt. Spridning av en allmänfarlig sjukdom i anstalt skulle utgöra en allvarlig hälsorisk för intagna och personal. Därutöver skulle spridningen innebära kraftigt försämrade möjligheter för verksamhetsstället att upprätthålla ordning och säkerhet. För att förhindra spridning av en allmänfarlig sjukdom kan det därför vara nödvändigt att avskilja en intagen såväl med konstaterad smitta som med misstänkt smitta. Som underlag för att hålla en intagen avskild bör anstaltens hälso- och sjukvårds-

text: personal ha bedömt om den intagnes hälsotillstånd är eller kan misstänkas vara sådant att det finns en risk för spridning av en allmänfarlig sjukdom om den intagne skulle vistas i gemensamhet. Då dubbelbeläggning ägt rum bör en bedömning göras avseende den intagne som den smittade eller misstänkt smittade delat rum med. En intagen med misstänkt smitta får inte hållas avskild under längre tid än vad som krävs för att säkerställa att den intagne inte bär på någon smitta. Om det är möjligt att utesluta smitta genom provtagning ska verksamhetsstället se till att en sådan provtagning genomförs så snart som möjligt. I de fall det konstateras att den intagne är smittad finns det normalt skäl att hålla den intagne avskild fram till dess att det inte längre finns en risk för smittspridning vid placering i gemensamhet. Underlag kring denna bedömning bör inhämtas från anstaltens hälso- och sjukvård. Hur en indelning av klienter för att minska risken för fortsatt smittspridning kan ske framgår av Kriminalvårdens instruktion för provtagning, smittskydd och smittspårning – covid-19, vilken redogjorts för ovan under fråga 1. I huvudsak innebär den att bekräftat smittade intagna kan vistas tillsammans, att befarat eller misstänkt smittade intagna ska vistas åtskilda från andra och att intagna som exponerats för smitta kan vistas i gemensamhet med andra intagna men iaktta särskild försiktighet och hålla avstånd. På grund av den rådande beläggningssituationen har verksamheten rapporterat att det ibland varit nödvändigt att avskildhetsplacera två intagna i samma bostadsrum när bekräftad eller befarad smitta uppstått på en anstalt eller avdelning. Det har då huvudsakligen rört sig om intagna som varit placerade i rum med dubbelbeläggning redan innan smittan eller den befarade smittan uppdagades. Utgångspunkten är att en intagen med befarad smitta inte ska placeras i rum med annan intagen. Vid de flesta anstalter har det varit möjligt att sära intagna i dubbelbeläggningsrum från varandra om en av dem befarats vara smittad. Vid några anstalter har det dock inte alltid varit möjligt på grund av att det inte funnits några lediga enkelbelagda bostadsrum. Det har då ansetts vara mer riskabelt ur smitthänseende att flytta någon av de intagna till ett annat dubbelbelagt bostadsrum än att låta de vara kvar tillsammans. Två intagna som båda varit bekräftat smittade har i vissa fall placerats i avskildhet tillsammans, men de allra flesta har placerats i egna rum och som isoleringsbrytande åtgärd tillåtits ha kontakt med varandra. Erfarenheten från de fall där placering i avskildhet tillsammans har tillämpats är att det så gott som uteslutande har skett efter samtycke från de intagna. Motsvarande har rapporterats vad gäller möjligheten till samsittning. Ett verksamhetsställe har rapporterat att det vid ett tillfälle inträffat att en intagen som testat negativt för covid-19 valde att kvarstanna i dubbelbeläggning tillsammans med sin rumskamrat som var bekräftat smittad, detta då denne hade börjat känna sig sjuk. Ett annat verksamhetsställe har rapporterat att det vid ett tillfälle inträffat att två intagna, varav den ena bekräftats smittad, varit avskilda i samma bostadsrum och att beslutet därom togs efter samråd med regionens smittskyddsläkare och p.g.a. att beläggningssituationen var ansträngd samt att den intagne som testat negativt redan var höggradigt exponerad för smitta. Det kan i sammanhanget tilläggas att om intagna bedöms ha förmåga att frivilligt följa direktiv om smittskyddsäkert avstånd till andra kan det bedömas tillräckligt med instruktioner därom. Något beslut om avskildhet fattas då inte, men intagna som är föremål för dubbelbeläggning kan hänvisas att vistas på samma bostadsrum.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, ska varje intagen bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet.

text: Enligt 1 kap. 5 § första stycket FäL ska verkställigheten utformas så att den intagnes anpassning i samhället underlättas och så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas. Enligt 1 kap. 6 § FäL får verkställigheten inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt 6 kap. 1 och 2 §§ FäL har en intagen rätt att vistas tillsammans med andra under den tid få han eller hon är skyldig att utföra eller delta i sysselsättning samt på sin fritid, om inte annat anges i lag eller följer av sysselsättningens särskilda beskaffenhet. Av 6 kap. 3 § FäL framgår att intagna får hållas avskilda från varandra i anslutning till dygnsvilan. Av 6 kap. 7 § första stycket 2 FäL framgår att en intagen får hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt med hänsyn till att det finns en risk för den intagnes eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa. Enligt

text: 2 § första stycket 1 förordningen (2007:1172)

text: med instruktion för Kriminalvården ska myndigheten verka bl.a. för att påföljder verkställs på ett säkert, humant och effektivt sätt. Av

text: 3 § tredje stycket samma förordning

text: framgår att antalet platser inom häktes- och anstaltsorganisationen fortlöpande ska anpassas till behovet. Enligt Europarådets ministerkommittés rekommendation Rec(2006)2 om europeiska fängelseregler, de s.k. europeiska fängelsereglerna, avsnitten 18.5- 18.7, ska intagna normalt placeras i egen cell under natten, om inte gemensamma sovutrymmen är att föredra. Intagna får emellertid dela cell endast om utrymmet är lämpligt för ändamålet och det ska vara intagna som kan placeras tillsammans. Så långt det är möjligt ska de intagna ges en valmöjlighet innan de måste dela sovutrymme med andra. Enligt avsnitt 18.1 ska vidare placeringen, i synnerhet för dygnsvilan, vara människovärdig och i möjligaste mån respektera behovet av avskildhet och uppfylla kraven på sundhet och hygien. I det sammanhanget ska vederbörlig hänsyn tas till klimatförhållandena och särskilt till golvutrymme, luftvolym, belysning, uppvärmning och ventilation.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Kriminalvården arbetar aktivt sedan pandemins utbrott med att så långt det är möjligt förhindra att smitta kommer in och sprids inom verksamheten samt med att motverka och lindra pandemins negativa effekter för de intagna. Kriminalvården håller sig ständigt uppdaterad om och beaktar de riktlinjer och rekommendationer som Folkhälsomyndigheten lämnar kring viruset, smittspridningen och hanteringen av utbrottet. Kriminalvårdens verksamhet kräver dock att den planering som görs och de åtgärder som vidtas kan behöva anpassas efter myndighetens särskilda förutsättningar och uppdrag. Intagna inom Kriminalvården löper, som JO tidigare konstaterat, en särskild risk att drabbas av pandemins effekter. En intagen med konstaterad smitta ska som utgångspunkt inte vistas tillsammans med andra intagna på ett sådant sätt som kan innebära risk för smittspridning. Dubbelbeläggning i anstalt vid händelse av utbrott av smitta medför typiskt sett en sådan risk. Av myndighetens statistik framgår att beläggningsgraden i anstalt för fasta platser överstiger 100 % i samtliga anstaltsklasser. Avseende Kriminalvårdens syn på och arbete med att komma tillrätta med beläggningssituationen hänvisas till myndighetens yttranden till JO i ärende O 19-2019. En beläggningsgrad om 100 % eller mer har varit konstant sedan pandemins utbrott. Endast med hjälp av beredskapsplatser och tillfälliga platser, i vilka bl.a. dubbelbeläggningsplatser ingår, understiger beläggningsgraden 100 %. Detta kan försvåra möjligheterna att kunna placera de

text: intagna i egna bostadsrum, men även för de intagna att hålla avstånd i övriga utrymmen inom anstalten. Den ansträngda beläggningssituationen försvårar vidare möjligheten att fullt ut kunna beakta de intagnas inställning till att placeras i dubbelbeläggning. Detta är självklart allt annat än eftersträvansvärt. Pandemin i sig har därtill skapat en viss låsningseffekt eftersom intagna med särskilda villkor, p.g.a. den begränsade möjligheten att kunna genomföra smittskyddssäkra permissioner på egen hand, inte har kunnat erhålla nedklassning eller särskilda utslussningsåtgärder. Arbete med att prioritera möjligheten till permission för denna grupp pågår. Även arbete med framtagande av nya fasta platser för att möta det ökade behovet är ständigt pågående inom myndigheten och sedan hösten 2020 har arbetet med att tillskapa och frigöra fler platser bedrivits i krisledningsstaben för hantering av platsbristen vid Kriminalvårdens anstalter och häkten. Platsbristen inom anstalten Saltvik vid tidpunkten för utbrottet av smitta i december 2020 var orsaken till att intagna med konstaterad smitta kvarblev i dubbelbeläggning tillsammans med intagna som inte var konstaterat smittade. Ett sådant förfarande saknar stöd i Kriminalvårdens styrande dokument. Samtidigt framkommer att anstaltens handlingsutrymme varit så kraftigt begränsat till följd av platsbristen att något annat rimligt handlingsalternativ inte funnits. Anmälarna fick tillfälle att kommentera remissvaret. En anmälare kom in med ett yttrande.

text: Rättslig reglering

text: Kriminalvården har redogjort för en del av den relevanta rättsliga regleringen och jag hänvisar till den. Det finns också skäl att nämna följande som rör

text: smittskyddslagen (2004:168)

text: och sjukdomen covid-19.

text: Smittskyddslagen

text: reglerar samhällets smittskydd och omfattar föreskrifter om smittskyddsåtgärder. Av lagen framgår att var och en genom uppmärksamhet och rimliga försiktighetsåtgärder ska medverka till att förhindra spridning av smittsamma sjukdomar. Den som vet eller har anledning att misstänka att han eller hon bär på en smittsam sjukdom är skyldig att vidta de åtgärder som krävs för att skydda andra mot smittrisk. Den som vet att han eller hon bär på en allmänfarlig sjukdom är skyldig att lämna information om smittan till andra människor som han eller hon kommer i sådan kontakt med att beaktansvärd risk för smittoöverföring kan uppkomma.

text: En allmänfarlig sjukdom är en smittsam sjukdom som kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga konsekvenser och där det finns möjlighet att förebygga smittspridning genom åtgärder som riktas till den smittade. En samhällsfarlig sjukdom är en allmänfarlig sjukdom som kan få en spridning i samhället som innebär en allvarlig störning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och som kräver extraordinära smittskyddsåtgärder.

text: 2 kap.

text: och

text: 2 §§

text: smittskyddslagen

text: 1 kap.

text: 3 § andra

text: och

text: tredje styckena

text: smittskyddslagen

text: Covid-19 var under perioden den 2 februari 2020 till den 1 april 2022 definierad som en allmänfarlig och samhällsfarlig sjukdom.

text: När det gäller allmän- och samhällsfarliga sjukdomar medger

text: smittskyddslagen

text: användandet av vissa tvångsåtgärder mot enskilda, bl.a. genom tvångsundersökning och isolering. Det senare innebär att en enskild omhändertas på en vårdinrättning som drivs av en region och där ges den vård eller det stöd som behövs för att minska risken för smittspridning.

text: I april 2020 lämnade Folkhälsomyndigheten rekommendationer och allmänna råd som var och en hade att följa för att minska smittspridningen av covid-19. Enligt dessa skulle bl.a. alla statliga myndigheter möblera om eller på annat sätt skapa utrymme för att undvika trängsel och erbjuda möjlighet att tvätta händerna med tvål och vatten och erbjuda handsprit samt undvika att flera personer samlades, särskilt i trånga lokaler.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter Det svenska samhället befann sig under 2020 och 2021 i en extraordinär situation och utsattes för stora påfrestningar med anledning av spridningen av sjukdomen covid-19. Omständigheterna krävde betydande insatser av myndigheter för att deras verksamheter trots detta skulle fungera. Utvecklingen gick fort och pandemin ställde krav på snabba åtgärder både i ansträngningarna att begränsa smittspridningen och för att anpassa verksamheterna till de nya förutsättningarna.

text: Intagna i häkten och anstalter löper i allmänhet en särskilt hög risk att drabbas av smittspridning av sjukdomar eftersom de bara i begränsad utsträckning själva kan påverka sin livssituation och ofta lever tätt inpå varandra med begränsade möjligheter till fysisk distansering. Under hela pandemin var dessutom beläggningssituationen inom kriminalvården mycket ansträngd, vilket medförde att många intagna delade celler avsedda för endast en intagen.

text: Redan under första halvåret 2020 granskade jag Kriminalvårdens åtgärder med anledning av covid-19 och konsekvenserna för intagna (se JO 2020/21 s. 219). Jag uttalade då bl.a. att myndigheten genom att dubbelbelägga celler utsatte intagna för onödiga risker och att agerandet inte var förenligt med de krav som

text: Se den upphävda förordningen (

text: ) om att bestämmelserna i

text: smittskyddslagen (2004:168)

text: om allmänfarliga och samhällsfarliga sjukdomar ska tillämpas på infektion med 2019-nCoV samt

text: smittskyddslagens

text: bilagor 1 och 2 i dess lydelse SFS 2020:430. Se

text: 3 kap. 2 §

text: och

text: 5 kap. 1 §

text: smittskyddslagen

text: Se

text: 5 kap.

text: och

text: 9 §§

text: smittskyddslagen

text: 1 §

text: Folkhälsomyndighetens föreskrifter och allmänna råd (

text: HSLF-FS 2020:12

text: ) om allas ansvar att förhindra smitta av covid-19 m.m.

text: ställs i övriga samhället på fysisk distansering. Av det skälet ansåg jag att Kriminalvården omedelbart behövde vidta åtgärder för att se till att det inte förekom dubbelbeläggning av celler där det inte är möjligt att hålla nödvändig fysisk distans.

text: Jag har i dag även meddelat ett beslut i vilket jag uttalat mig i frågan om placering av intagna i avskildhet på grund av bekräftad eller befarad smitta av covid-19 (se mitt beslut i ärende dnr 4268-2020 och 4846-2020). Som framgår där delar jag Kriminalvårdens bedömning att bestämmelsen i

text: 6 kap. 7 § första stycket 2 fängelselagen

text: i och för sig innebär en möjlighet att i vissa situationer placera intagna i anstalt i avskildhet för att minska risken för smittspridning.

text: Vidare har jag inom ramen för ett initiativärende utrett beläggningssituationen inom kriminalvården (se JO 2021/22 s. 261). I beslutet konstaterade jag att situationen har varit mycket ansträngd under en längre tid och att den har medfört påtagliga negativa konsekvenser för intagna. Kriminalvården har ett ansvar inte bara för att frihetsberövanden verkställs under trygga och säkra förhållanden, utan också för att upprätthålla de intagnas rättigheter och det är inte acceptabelt att bristande resurser medför inskränkningar i dessa avseenden.

text: Det är givetvis angeläget att myndigheter har möjlighet att vidta adekvata och nödvändiga åtgärder för att skydda människors liv och hälsa i händelse av t.ex. en pandemi. Det gäller inte minst hos Kriminalvården, som bedriver en samhällsviktig verksamhet som är särskilt sårbar. Det är emellertid viktigt att åtgärderna har laglig grund samt är rättssäkra, ändamålsenliga och proportionerliga.

text: Kriminalvården har tillbakavisat anmälarnas påståenden om att anstaltspersonalen skulle ha slarvat med skyddsutrustningen. I denna del står ord mot ord och jag gör bedömningen att ytterligare utredningsåtgärder inte kommer att ändra på detta förhållande. Jag vill dock erinra om att jag i mitt tidigare beslut framhöll vikten av att Kriminalvårdens personal följer t.ex. Folkhälsomyndighetens råd. Det är också viktigt att Kriminalvårdens ledning hittar vägar som säkerställer att personal tillämpar antagna rutiner även om pandemin blir långdragen. (Se JO 2020/21 s. 219.) Det är oklart om anstalten avskilt intagna som inte var smittade I ett försök att hindra smittspridning av covid-19 beslutade anstalten Saltvik att i slutet av december 2020 avskilja ett antal intagna på bl.a. avdelning E som var befarat smittade. Jag har tagit del av avskildhetsbeslut avseende totalt åtta intagna och kan konstatera att de var avskilda i olika långa perioder. För vissa intagna hävdes besluten redan efter några dagar, medan för andra förlängdes avskiljandet efter att de testat positivt för sjukdomen. Det framgår inte av vilket skäl anstalten hävde vissa av avskiljandena redan efter ett par dagar, men det ligger nära till hands att anta att det skedde efter att de intagna testat negativt för covid-19.

text: De som har klagat till JO var missnöjda med att anstalten i flera fall avskilt intagna med konstaterad smitta i en cell tillsammans med en intagen som inte var smittad. Detta förhållande har bekräftats av Kriminalvården, som i remisssvaret har angett att för intagna som delade cell där en eller båda testades positivt tillämpades en ordning där båda fick ”kvarstanna i avskildhet i inledningsvis sju dagar”. Inte något av de beslut som jag har granskat avser emellertid en intagen som testat negativt för covid-19. Jag har i och för sig inte begärt att få ta del av samtliga avskildhetsbeslut avseende de intagna som var placerade på den drabbade avdelningen. Det skulle därmed kunna finnas beslut som jag inte känner till, i vilka anstalten avskilt intagna som testat negativt. Jag kan dock konstatera att Kriminalvården senare i yttrandet, under rubriken Kriminalvårdens bedömning, har beskrivit situationen som att platsbristen i anstalten Saltvik var orsaken till att intagna med konstaterad smitta ”kvarblev i dubbelbeläggning” tillsammans med intagna som inte var smittade. I detta sammanhang sägs inte något om att intagna med negativa covid-19-test har avskilts.

text: Kriminalvårdens remissvar ger således inte någon tydlig bild av hur anstalten har hanterat situationen, vilket är otillfredsställande. Det går inte att utesluta att intagna som testat negativt för covid-19 nekats möjligheten att under dagtid vistas i gemensamhet tillsammans med andra intagna, utan att det har dokumenterats av anstalten i ett avskildhetsbeslut. Eftersom det inte är möjligt att dra någon säker slutsats i denna del finns det inte grund för mig att kritisera anstalten. Jag vill emellertid framhålla vikten av att Kriminalvården alltid säkerställer att det finns en rättslig grund för att neka en intagen rätten att vistas i gemensamhet och att detta dokumenteras i ett beslut. Om det inte sker kan den intagne inte begära omprövning av åtgärden och därefter överklaga beslutet till en förvaltningsdomstol. En sådan bristande rättssäkerhet för enskilda intagna är oacceptabel. Intagna med covid-19 delade cell med intagna som inte var smittade I sitt yttrande har Kriminalvården redogjort för den ordning som myndigheten anser ska gälla vid befarad eller bekräftad smitta av covid-19. Av den framgår bl.a. att en intagen med konstaterad smitta inte ska ha nära kontakt med intagna som inte är smittade under minst sju dagar efter det att smittan har konstaterats och att det så fort som möjligt ska ske en bedömning av vilka åtgärder som behöver vidtas för att minska risken för smittspridning. Vidare ska det vid konstaterad smitta göras en smittskyddsanmälan och sjukvårdens regionala smittskyddsenhet ska informeras vid en större smittspridning eller om det på annat sätt finns behov av att ge information om det samlade läget. I yttrandet anges också att den regionala smittskyddsenheten ofta kontaktas redan vid befarad smitta och att Kriminalvården sedan följer de råd och anvisningar som enheten lämnar, vilka kan avse bl.a. smittspårning och placering av befarat och bekräftat smittade.

text: Utan att gå in på några detaljer kan jag konstatera att de rutiner som Kriminalvården har utarbetat överlag framstår som ändamålsenliga. Jag vill dock tillägga att enligt min uppfattning bör myndigheten, utöver den obligatoriska smittskyddsanmälan, alltid kontakta regionens smittskyddsläkare vid smittspridning av en allmänfarlig sjukdom bland intagna.

text: Som jag konstaterat i mitt andra beslut i dag, om Kriminalvårdens avskildhetsplaceringar av intagna vid befarad eller bekräftad smitta av covid-19, kan intagna i häkten eller anstalter inte välja med vem eller vilka de ska umgås, och inte heller vilka de ska leva nära. De intagna är därmed beroende av att Kriminalvården vidtar åtgärder för att skydda dem mot smittspridning. Myndigheten ska verka för att påföljder verkställs på ett säkert, humant och effektivt sätt och till detta kommer en skyldighet att utforma verkställigheten för de intagna så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas. Redan i detta ligger enligt min mening att Kriminalvården är skyldig att skydda intagna, och därmed måste myndigheten vidta åtgärder om en intagen med befarad eller konstaterad sjukdom agerar på ett sätt som riskerar att medintagna blir smittade (se mitt beslut i ärende dnr 4268-2020 och 4846-2020).

text: Om de intagna, som i det här ärendet, delar cell har de ännu mer begränsade möjligheter att på egen hand agera på ett sätt som minskar risken för att själv drabbas av eller att sprida smitta. Kriminalvården har uppgett att utgångspunkten vid dubbelbeläggning bör vara att den som har testat positivt för covid-19 ska separeras från en cellkamrat som testats negativt, även när den senare har exponerats för smitta. Enligt min mening framstår detta som en självklarhet. Att låsa in en intagen som har testat negativt för covid-19 tillsammans med en intagen som är bekräftat smittad med sjukdomen är inhumant och det kan inte heller anses vara förenligt med bestämmelserna i vare sig

text: fängelselagen

text: smittskyddslagen

text: eller de europeiska fängelsereglerna (se vidare JO 2020/21 s. 219). Jag återkommer nedan till den principiella frågan om de rättsliga förutsättningarna för att placera två intagna som omfattas av avskildhetsbeslut tillsammans.

text: Jag är fullt medveten om att beläggningssituationen inom kriminalvården är besvärlig och har varit det under en längre tid samt att detta medför stora svårigheter. Som jag nyss framhållit är det emellertid inte acceptabelt att bristande resurser hos myndigheten eller verksamhetens tillkortakommanden medför inskränkningar i de intagnas rättigheter eller på annat sätt går ut över de intagna. Att bli smittad av covid-19 kan leda till svår sjukdom och död. Under de rådande omständigheterna i anstalten Saltvik har flera intagna utsatts för fara på grund av hanteringen, utan att de själva har haft möjlighet att påverka

text: med instruktion för Kriminalvården samt 1 kap. 5 § häkteslagen och

text: 1 kap. 5 § fängelselagen

text: situationen eller fått komma till tals. Åtgärderna har inte heller haft stöd i Kriminalvårdens styrande dokument och anstalten har inte rådfrågat regionens smittskydd. Det är mycket allvarligt.

text: Placering av två intagna med avskildhetsbeslut i samma cell En grundläggande utgångspunkt för verksamheten i anstalt är som Kriminalvården också anfört att de intagna ska vistas i gemensamhet med andra intagna, under både sysselsättning och fritid (

text: 6 kap.

text: och

text: 2 §§

text: fängelselagen

text: ). JO har tidigare konstaterat att lagstiftningen saknar en definition av begreppet gemensamhet men att det får antas förutsätta att en intagen vistas tillsammans med flera andra intagna (se bl.a. JO 2020/21 s. 164).

text: Kriminalvården kan under vissa omständigheter begränsa intagnas rätt att vistas tillsammans med andra intagna. Intagna får t.ex. hållas avskilda från varandra i anslutning till dygnsvilan (

text: 6 kap. 3 § fängelselagen

text: ). Bestämmelsen om dygnsvila innebär dock inte någon ovillkorlig rätt för den intagne att då få vara ensam, utan Kriminalvården har möjlighet att placera fler än en intagen i en cell (se

text: prop. 2009/10:135 s. 137

text: och Bäcklund m.fl.,

text: Brottsbalken

text: En kommentar [JUNO, Version 18], kommentaren till

text: 6 kap. 3 § fängelselagen

text: ). Övriga avskildhetsgrunder regleras i

text: 6 kap.

text: 9 §§

text: fängelselagen

text: Vid beslut om avskildhet ska Kriminalvården beakta proportionalitetsprincipen (se

text: 1 kap. 6 § fängelselagen

text: ). Det innebär att beslutet ska föregås av en intresseavvägning i syfte att pröva om olägenheterna med åtgärden för den intagne står i rimlig proportion till vad som finns att vinna med åtgärden. Av förarbetena framgår att bedömningen ska göras i varje enskilt fall och kan leda till att en intagen som hålls avskild medges lättnader, t.ex. på så sätt att han eller hon inte placeras i enrum utan ges möjlighet att vistas tillsammans med en annan intagen, s.k. samsittning. En sådan intresseavvägning kan också leda till att en åtgärd inte alls ska vidtas, om den bedöms få skadeverkningar som inte är rimliga i förhållande till vad som eftersträvas. (Se

text: prop. 2009/10:135 s. 121

text: .) Jag kan konstatera att samsittning är en tillfällig insats som en intagen kan ges dagtid för att minska risken för att han eller hon blir isolerad. I den beskrivning som lämnas i förarbetena får jag inte intrycket att lagstiftaren har tagit ställning till att sådana lättnader även ska kunna genomföras mer permanent, på så sätt att två avskilda intagna placeras i samma cell (s.k. dubbelbeläggning) och därmed tillbringar stora delar av dygnet tillsammans.

text: Kriminalvården har gjort gällande att JO:s tidigare uttalanden om begreppet gemensamhet (se bl.a. JO 2020/21 s. 164) kan tas till intäkt för att möjliggöra en placering av två intagna med avskildhetsbeslut tillsammans. Jag delar inte den uppfattningen. JO uttalade att gemensamhet får anses förutsätta att en intagen vistas tillsammans med flera andra intagna och att exempelvis samsittning inte går att jämställa med en vistelse i gemensamhet (se även JO 2018/19 s. 146 och s. 218). Det gjordes emellertid inte några specifika uttalanden om vilka förhållanden som ska gälla för en intagen som placerats i avskildhet.

text: Vid den aktuella händelsen beslutade anstalten att avskilja intagna som var befarat eller bekräftat smittade av covid-19 med stöd av bestämmelsen i

text: . Där anges att en intagen får hållas avskild bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till att det finns en risk för den intagnes eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa. Därefter fick, som Kriminalvården får uppfattas, två intagna som omfattades av avskildhetsbeslut fortsatt dela cell. De tillfrågades inte ens om sin inställning och intagna som bad att få bli placerad i enrum nekades detta. Det är uppenbart att det får anses mer ingripande att under sådana förhållanden låta två avskilda intagna dela cell än om de skulle ha placerats var för sig.

text: Utgångspunkten i

text: fängelselagen

text: är att en avskild intagen ska placeras i enrum. Som nämnts framgår dock av förarbetena att vissa undantag kan medges, t.ex. samsittning, om det bedöms minska olägenheterna för de intagna. Huruvida lagstiftaren har haft för avsikt att sådana lättnader enbart ska kunna medges under dagtid eller om avsikten varit att dubbelbeläggning kan komma i fråga för intagna som är avskilda är inte uttryckligen behandlat i förarbetena. Sålunda har den situation som är aktuell i det här ärendet inte varit föremål för lagstiftarens bedömning.

text: Den problematiska beläggningssituationen inom kriminalvården har gjort att allt fler intagna delar cell och det råder platsbrist även när det gäller t.ex. särskilda avskildhetsceller i anstalterna. En konsekvens av detta är att det finns en uppenbar risk att det framöver kommer att bli vanligare att intagna som delar cell får fortsätta att vistas tillsammans även efter att de har avskilts, t.ex. vid incidenter på avdelningarna (jfr

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: Beslut om avskildhet är mycket ingripande för den intagne och innebär en ytterligare inskränkning av hans eller hennes friheter. Som jag ser på saken kräver därför Kriminalvårdens åtgärder ett tydligt lagstöd för att placera två avskilda intagna i samma utrymme i en situation som var aktuell i anstalten Saltvik. Ett sådant lagstöd saknas.

text: Anstalten Saltvik får allvarlig kritik Utredningen har visat att anstalten Saltvik inte har brutit dubbelbeläggningen av de intagna i fråga trots att en av dem bekräftats smittad av covid-19. Det ledde till att den andre intagne utsattes för fara för att smittas av en allmänfarlig sjukdom. Förfarandet saknade stöd i Kriminalvårdens egna styrande dokument. Vidare lät anstalten avskilda intagna dela cell utan att det fanns lagstöd för det. Anstalten förtjänar sammantaget allvarlig kritik för sin hantering av den uppkomna situationen.

text: Jag har i dag i beslutet i ärendena med dnr 4268-2020 och 4846-2020 gjort en framställan enligt

text: 4 § lagen (1986:765)

text: med instruktion för Riksdagens ombudsmän och påtalat behovet av en översyn av såväl häkteslagen som

text: fängelselagens

text: regler om intagnas rätt till gemensamhet och möjligheten att placera dem i avskildhet. Med beaktande av de överväganden jag har gjort i det

text: här beslutet översänder jag det för kännedom till regeringen. Vidare översänder jag även en kopia av beslutet för kännedom till Utredningen om författningsberedskap inför framtida pandemier. Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte anledning till några uttalanden från min sida. Ärendet avslutas.

text: Se regeringens direktiv 2021:68.


nyckelord: Kommunicering Omprövning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Småföretagarnas arbetslöshetskassa angående handläggningen i samband med omprövningen av ett beslut och motiveringen av det senare beslutet

org: jo

text: AA framförde i en skrivelse till JO klagomål mot Småföretagarnas arbetslöshetskassa. Han var kritisk till att kassan hade ändrat ett gynnande förvaltningsbeslut till det sämre för honom. Han var vidare kritisk till att det senare beslutet var otydligt motiverat, både vad avsåg beslutet i sig och angående på vilken grund kassan ansåg sig ha rätt att ändra det första beslutet.

type: stycke

text: Av anmälan och till den fogade handlingar framgick följande.

text: AA ansökte den 3 februari 2004 om arbetslöshetsersättning för våren 2004. Under den aktuella perioden skulle han studera på deltid. Arbetslöshetskassan beslutade den 10 februari att med stöd av

text: 16 § förordningen (1997:835)

text: om arbetslöshetsförsäkring bevilja honom arbetslöshetsersättning under tiden han studerade på deltid. Den 13 februari fattade kassan utan att någon kontakt hade tagits med AA ett ändringsbeslut i anledning av hans ansökan om ersättning. Av beslutet framgick att kassan avslog ansökan om ersättning enligt

text: 10 § lagen (1997:238)

text: om arbetslöshetsförsäkring och att kassan ändrade beslutet från den 10 februari enligt

text: 64 §§

text: samma lag.

text: Under rubriken motivering angavs följande. Kassan konstaterar att du från och med 2004-01-18 bedriver studier som omfattar 75 % av heltidsstudier. För att bli berättigad till ersättning och kunna hoppa över studietiden måste studierna vara avslutade. Detta är för att hitta ett arbetsvillkor enligt 12-17 §§ ALF. Du omfattas därmed inte av reglerna att få ersättning samtidigt som du deltidsstuderar på 75 %. Kassan anser därför att du i första hand är att betrakta som studerande och inte som arbetslös, följaktligen är du inte berättigad till arbetslöshetsersättning. Under rubriken omprövning angavs följande. Om du anser att beslutet är felaktigt kan du enligt 61-65 §§ ALF begära omprövning. En sådan begäran skall vara skriftlig och av begäran skall framgå skälen till eventuell ändring samt i vilket avseende du anser att beslutet skall ändras. – – –

text: Utredning

type: rubrik

text: Arbetslöshetskassans akt i ärendet lånades in. Därefter remitterades anmälan till kassans styrelse som anmodades att göra en utredning och yttra sig angående handläggningen i samband med omprövningen av kassans beslut den 10 februari

text: 2004 samt angående vad som anfördes i anmälan om motiveringen av beslutet den

text: 13 februari.

text: Av remissvaret framgick i huvudsak följande.

text: AA sökte arbetslöshetsersättning med anledning av att han deltidsstuderar. Han har sedan 2001 studerat på heltid med studielån, men med anledning av hans ålder har han inte rätt till studiemedel längre. AA hade fått information om att man kan deltidsstudera högst 75 % av heltid samtidigt som man erhöll arbetslöshetsersättning. Han avregistrerade sig därmed från vissa kurser så att hans studier endast omfattade 75 % och anmälde sig som arbetssökande hos arbetsförmedlingen den 26 januari 2004 samt sökte arbetslöshetsersättning. Enligt 10 § lag (l997:238) om arbetslöshetsförsäkring (ALF) lämnas inte ersättning till personer som deltar i utbildning. Det finns dock en undantagsregel i

text: 16 § förordningen (1997:835)

text: om arbetslöshetsförsäkring (ALFFo) där ersättning enligt punkt 2 lämnas till personer som bedriver studier på deltid, under förutsättning att studierna inte hindrar dem från att söka och ta heltidsarbete samt att de intygar att de är beredda att avbryta studierna om dessa kan hindra dem från att ta arbete. AA:s handläggare, BB mottog hans handlingar den 9 och 10 februari 2004 och beslutade den 10 februari 2004 att han uppfyllde kraven för att kunna deltidsstudera samtidigt som han erhöll arbetslöshetsersättning. Kassan hade därmed handlagt ärendet skyndsamt. Med anledning av inkomna kassakort den 13 februari 2004, upptäckte dock en annan handläggare BB:s misstag. AA uppfyller mycket riktigt kraven för deltidsstudier enligt

text: 16 §

text: ALFFo, men med anledning av att han inte arbetat i sitt företag sedan 1999, uppfyller han inte ett arbetsvillkor enligt 12-17 §§ ALF, vilket är ett grundvillkor för att kunna få ersättning. Då studierna inte var avslutade är de heller inte överhoppningsbara enligt

text: 16 §

text: ALF. AA hade en tidigare ersättningsperiod från den 10 januari 2000 där han hade 2,5 dagar kvar samt ett beslut om en förlängning av ersättningsperioden med 300 nya dagar. Senast han erhöll ersättning var dock den 24 augusti 2001. Detta innebär att det förflutit mer än 12 månader sedan han senast fick ersättning varför han inte har rätt till återstående dagar av ersättningsperioden vid ny arbetslöshet enligt

text: 23 §

text: ALF. Då kassans handläggare hade gjort en uppenbar felaktig rättstillämpning och kassan därmed ville rätta sitt misstag fortast möjligt med anledning av att det felaktiga beslutet precis hade nått medlemmen samt att någon utbetalning ej hade skett, rättade kassan beslutet enligt 63 § punkt 2 ALF. En felaktig utbetalning skulle ha skett samma dag om misstaget inte hade upptäckts. Vad gäller ändringsbeslutet den 13 februari 2004, medger kassan att det kunde ha formulerats på ett mer utförligt och tydligt sätt. Dock framgår det varför beslutet ändrats och vilket lagstöd kassan har haft för att ändra det. AA har också, då han har ringt kassan nästan varje dag under en tid, fått beslutet förklarat för sig upprepade gånger. CC har inte varit tillgänglig per telefon vid alla dessa tillfällen, men AA har fått talat med handläggare och andra jurister som har försökt förklara rättsläget för honom. CC ringde också upp honom då han krävde att få en förklaring av henne. Han var dock inte intresserad av en förklaring vid detta tillfälle. Han ville endast veta när han kunde få pengar. Med anledning av att ärendet låg för omprövning svarade CC att kassan handlägger ärendet men att kassan hanterar alla omprövningar i tur och ordning då handläggningstiden på dessa är längre än de som ligger för förstabeslut. CC förklarade även för honom att det inte hjälper att ringa kassan varje dag, då kassan tar omprövningarna i tur och ordning och att handläggningstiden för tillfället var 4-6 veckor, samt att då han hade gjort klart att han inte var intresserad

text: av en förklaring utan endast ville ha pengar fanns det inte mycket mer för kassan att tillägga. Trots detta ringde han kassan nästan varje dag och frågade om något beslut hade fattats. Kassan vidhöll beslutet från den 13 februari 2004 i ett omprövningsbeslut den 6 april 2004. I sin anmälan till JO den 18 februari 2004 anser AA att för att kassan ska kunna ändra sitt beslut på grund av en uppenbart felaktig rättstillämpning, förutsätts det att det inte överhuvudtaget finns något utrymme för kassan att medge ersättning i kombination med studier. Kassan vill här än en gång peka på det faktum att problemet inte är ersättning i kombination med studier, utan det faktum att han inte hade en levande ersättningsperiod vilket är ett grundvillkor för att överhuvudtaget kunna få ersättning. Kassan anser därmed att handläggning av AA:s ärende har skett på ett korrekt sätt. I normalfallet ska, om kassan upptäcker att man gjort ett misstag som kan leda till att man ändrar ett positivt förvaltningsbeslut till ett negativt, kassan kommunicera med den andra parten och ge den tillfälle att yttra sig över vad kassan har upptäckt, även om inte någon ny uppgift har tillförts ärendet. ALF ger dock kassorna mycket lite utrymme att spärra ersättning under utredning. Då kassans misstag upptäcktes mycket fort samt att pengar ännu inte hade utbetalats, ansåg kassan att ändringen inte kunde uppskjutas, se 17 § punkt 4

text: Förvaltningslagen (1986:223)

text: . Detta då felaktig utbetalning i så fall hade skett som senare skulle kunna resultera i ett återkrav. En arbetslöshetskassa är inte skyldig att följa

text: förvaltningslagens

text: regler, men dess regler används som vägledning för kassans beslut liksom Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringens kommentarer i ”Regelbok för arbetslöshetskassor”.

text: SmåA anser att man bör kommunicera med motparten innan man fattar ett beslut som kan påverka en redan beviljad ersättning. I det aktuella fallet ansåg dock SmåA att det var bättre att ändra det felaktiga beslutet så fort som möjligt då inget nytt hade tillförts ärendet utan att det rörde sig om ett uppenbart misstag från kassans sida och då någon grund för att utbetala ersättning inte förelåg. Sammanfattningsvis anser kassan att ärendet har handlagts på ett korrekt sätt. Ersättning samtidigt med deltidsstudier är möjligt men det förutsätter att man uppfyller ett arbetsvillkor eller att man har en levande ersättningsperiod. Även om beslutet den 13 februari 2004 kunde ha varit tydligare, så framgår det varför ärendet ändrats och med vilket lagstöd. AA har också vid upprepade tillfällen fått detta förklarat för sig per telefon. Trots att SmåA själv anser att kommunicering bör ske innan ett beslut ändras, ansåg man i detta fall att det var viktigare att rätt beslut gick ut innan felaktig utbetalning hade skett.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Arbetslöshetskassorna utgör inte myndigheter och är därför inte, som kassan också påpekat, skyldiga att följa

text: förvaltningslagens (1986:223)

text: bestämmelser i sin ärendehandläggning. Kassan konstaterar i sitt remissvar att

text: förvaltningslagens

text: handläggningsregler används som vägledning för kassans beslut. Detta framgår även av kommentarerna i ”Regelbok för arbetslöshetskassor”, en handbok upprättad av Arbetsmarknadsstyrelsens försäkringsenhet. Handbokens kommentarer är inte bindande men skall ses som råd och stöd för kassorna. JO Nils-Olof Berggren har i tidigare beslut (bl.a. den 20 december 2002, ärende 4448-2000 och den

text: 25 februari 2004, ärende 3820-2003) uttalat att kassorna som genom lagstiftning ålagts myndighetsutövning skall motivera sina beslut samt kommunicera de uppgifter som tillförts ett ärende innan det avgörs. Jag instämmer i dessa uttalanden.

text: När det gäller rättelser av beslut i ärenden om arbetslöshetsersättning framgår av

text: 63 § andra punkten lagen (1997:238)

text: om arbetslöshetsförsäkring att en

text: arbetslöshetskassa utan begäran kan ändra sitt beslut om det har blivit oriktigt på grund av uppenbart felaktig rättstillämpning eller någon annan liknande orsak. Rättelse av beslut enligt bestämmelsen kan ske både till den enskildes fördel och nackdel.

text: Av regelboken för arbetslöshetskassor framgår att innan en kassa rättar ett oriktigt beslut till den sökandes nackdel skall denne få tillfälle att yttra sig. Detta gäller även om inte något nytt har tillförts i ärendet. Av kassans remissvar framgår att det är på detta sätt kassan vanligen agerar och anser att man bör agera i normalfallet. Nu valde man emellertid att snabbt ändra det felaktiga beslutet utan kommunicering för att förhindra en felaktig utbetalning av arbetslöshetsersättning. Till skillnad från kassan anser jag inte att detta är något fullgott skäl att frångå kravet på kommunicering, framförallt inte när det gäller något så ingripande som att helt och hållet ändra ett gynnande beslut till den sökandes nackdel.

text: I remissvaret medger kassan att ändringsbeslutet den 13 februari 2004 kunde ha formulerats på ett mer utförligt och tydligt sätt. Kassan anser dock att det framgår varför beslutet har ändrats och vilket lagstöd kassan har haft för att ändra det. I beslutet finns en motivering men den är ytterst knapphändig. Det anges till exempel att beslutet har ändrats med stöd av 63-34 (skall rätteligen var 64) §§ (

text: ) om arbetslöshetsförsäkring. Paragraf 63 består av tre punkter som anger olika grunder för att ett beslut kan ändras. Att endast ange paragrafen i sig kan inte anses utgöra en motivering till varför beslutet har rättats. Även i övrigt är beslutet svårläst och borde särskilt då det rör sig om en ändring av ett gynnande beslut till sökandes nackdel ha innehållit en tydlig och klar motivering.

text: Vidare kan konstateras att kassan under rubriken omprövning i ändringsbeslutet anger att den sökande om han anser beslutet felaktigt kan begära omprövning enligt 61-65 §§ lagen om arbetslöshetsförsäkring. Av 61 § andra stycket framgår dock att bestämmelsen om omprövning inte gäller om arbetslöshetskassan redan har ändrat beslutet med stöd av 63 §. Detta innebär att kassans fullföljdshänvisning i beslutet den 13 februari 2004 är felaktig samt att kassan rätteligen inte borde ha omprövat detta beslut, vilket skedde den 6 april 2004, utan istället ha överlämnat klagomålen till länsrätten för överprövning.

text: Med den kritik som ligger i det sagda avslutas ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Barn/ungdom
Tolk/ översättning
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Tillämpning av barnkonventionen när polisen lät ett barn teckentolka åt en anhörig vid en husrannsakan

sammanfattning: Polisen genomförde en husrannsakan i en bostad. I bostaden befann sig en kvinna och hennes fyra barn. Kvinnan var döv men barnen var hörande. En av poliserna bad det äldsta barnet, en tolvårig pojke, att teckentolka viss information om husrannsakan åt mamman. JO anser att det inte var förenligt med barnkonventionens bestämmelse om barnets bästa att låta pojken tolka på det sätt som gjordes. JO anser dock att det i det här fallet inte finns tillräckliga skäl att kritisera polisens agerande. JO har då vägt in att det inte finns något regelverk om att använda barn som tolk samt att den information som lämnades var allmänt hållen och syftade till att snabbt och enkelt förklara varför poliserna var i bostaden.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 26 januari 2021 förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten med anledning av hur en polispatrull hade agerat i förhållande till hennes barn under en husrannsakan. Av anmälan framgick i huvudsak följande.

text: På kvällen den 19 januari 2021 genomfördes en husrannsakan i AA:s lägenhet, där hon bor tillsammans med sin sambo och deras fyra barn. Hennes sambo var inte hemma vid tillfället. Hon själv är döv, men barnen är hörande. Hon förväntade sig att poliserna skulle tala direkt till henne men en av dem bad i stället hennes äldste son, som då var tolv år gammal, att tolka. Polisen berättade inför barnen att hennes sambo hade blivit gripen. I samband med att en hund sökte igenom lägenheten frågade polisen hennes son om han visste varför hunden var med. Då avbröt hon samtalet och sa att barnen inte behövde veta något. Hon reagerade starkt på att polisen använde hennes barn som tolk och att barnen fick information om sin pappa som de inte borde ha fått. Efter att poliserna hade lämnat bostaden blev barnen ledsna och trodde att deras pappa var borta. Hon hade själv velat förklara situationen för barnen på ett lämpligt sätt.

text: Utredning

text: JO uppmanade Polismyndigheten att yttra sig över anmälan. Myndigheten skulle särskilt yttra sig över hur polisernas agerande hade förhållit sig till bestämmelserna i barnkonventionen.

text: Polismyndigheten (juristen BB) yttrade sig den 31 augusti 2021 efter att berörda befattningshavare hade beretts tillfälle att lämna upplysningar.

text: Av yttrandet och handlingarna framgår bl.a. följande.

text: På eftermiddagen den 19 januari 2021 frihetsberövades AA:s sambo misstänkt för narkotikabrott. Beslut fattades om att husrannsakan skulle genomföras i hans bostad för att söka efter narkotika. Husrannsakan verkställdes samma kväll av en patrull med fyra poliser. Även en hundförare deltog, som genomförde narkotikasök med tjänstehund.

text: När patrullen ringde på dörren till lägenheten öppnade AA, som de snart förstod var döv. De övergick då till att kommunicera främst skriftligen med henne. I bostaden fanns även hennes fyra barn och ytterligare en kvinna som var döv. Med undantag för ett barn som sov samlades samtliga i vardagsrummet. Det var främst polisassistenterna CC och DD som befann sig i vardagsrummet tillsammans med kvinnorna och barnen. DD skötte den huvudsakliga kommunikationen och samordnade husrannsakan.

text: DD frågade om det äldsta barnet kunde tolka åt dem. Hans syfte med det var att snabbt förklara vilka de var, varför de var där och hur husrannsakan skulle genomföras. DD bad, som han minns det, barnet att tolka generell information om husrannsakan. Därefter tog han AA åt sidan och beskrev husrannsakan mer i detalj genom att skriva på sin mobiltelefon och visa upp den för henne.

text: Under tiden husrannsakan pågick talade polisassistenten CC med barnen. Samtalen rörde olika informella ämnen, t.ex. deras favoritämne i skolan. Hans samtal syftade till att lindra barnens oro och avdramatisera händelsen. CC upplevde att de fick god kontakt med barnen och att samtalen påverkade barnens sinnesstämning positivt.

text: Även polisassistenten EE talade med barnen om vardagliga ämnen. Han upplevde barnen som pratglada och att de var på gott humör. I samband med samtalen tolkade barnen ibland åt sin mamma. Information som gällde t.ex. vad polisen sökte efter i lägenheten förmedlades däremot direkt till AA med hjälp av en mobiltelefon. EE skrev ned text i sin mobiltelefon som sedan visades upp för henne. AA svarade på samma sätt med hjälp av sin egen mobiltelefon. Denna konversation delades inte med barnen.

text: Polisområde Södra Skåne och beredningsenheten vid Polismyndighetens nationella operativa avdelning (Noa) lämnade i huvudsak följande synpunkter.

text: När behov finns ska tolk tillkallas och användas i de situationer som är möjliga. I det här konkreta fallet var det inte nödvändigt, eller kanske inte ens möjligt, att tillkalla tolk. Den information som lämnades till barnet begränsades till det som var nödvändigt för att förklara den uppkomna situationen för samtliga närvarande i lägenheten. Det fanns behov av att snabbt förklara polisernas närvaro för att övergripande informera om tvångsåtgärden och så att inte onödig oro skulle uppstå inför husrannsakans genomförande. Om poliserna lämnat lägenheten för att återkomma senare tillsammans med en tolk, hade syftet med husrannsakan gått förlorat i och med möjligheten att undanröja bevis eller liknande. Om det varit möjligt att tillkalla tolk samma kväll, och poliserna i stället väntat i lägenheten i avvaktan på tolken, hade detta inneburit att barnen utsatts för större olägenhet i och med att hela förfarandet utsträckts i tiden till sent på kvällen.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: I nu aktuellt fall fanns det fyra minderåriga barn i den lägenhet där poliserna genomförde en husrannsakan. Det äldsta barnet var 12 år. Barnen var tillsammans med sin mamma och en annan vuxen person. De vuxna hade behov av tolk för att möjliggöra en god kommunikation med poliserna. Dessa förhållanden blev kända för poliserna först när de gick in i lägenheten. Av tjänstgörande polisers yttranden framgår att en polis tog hjälp av det äldsta barnet i lägenheten för att förklara vilka poliserna var, varför de var där och hur husrannsakan skulle genomföras. Även om tolkning genom barn bör undvikas anser Polismyndigheten, i likhet med aktuellt polisområde och Noa, att det i den uppkomna situationen fanns behov av att förklara polisernas närvaro och att det även var i barnens intresse. Uppgifterna går isär om vilken information som barnen fick del av. Utredningen stödjer inte AA:s påståenden om vad poliserna skulle ha berättat för barnen. Enligt den berörda polismannen begränsades informationen som det äldsta barnet tolkade till mer allmän information. Det har inte framkommit att barnen fick del av någon känslig information. Mer detaljerad information lämnades till AA enskilt genom att poliserna skrev på sina mobiltelefoner och visade texterna för AA. Sammantaget ger utredningen bilden att poliserna genomförde husrannsakan under ordnade former samt med minsta möjliga olägenhet med hänsyn till rådande omständigheter. Med detta sagt hade biträde från en tolk efter det att förhållandena blev kända för poliserna sannolikt medfört en bättre och mer tillförlitlig kommunikation mellan poliserna och de vuxna i lägenheten, vilket hade varit i barnens intresse. Det är dock oklart om det var möjligt att inom rimlig tid få tillgång till tolk utan att syftet med husrannsakan hade gått förlorat. Avslutningsvis kan nämnas att det vid Polismyndigheten bedrivs ett strukturerat arbete i syfte att säkerställa att barns bästa konsekvent beaktas i verksamheten. Det arbetet har utvecklats sedan den inträffade händelsen, bl.a. har utbildningar och stödmaterial tagits fram.

text: I en bilaga till yttrandet har Polismyndigheten beskrivit sitt barnrättsarbete. Av bilagan framgår bl.a. följande.

text: Polismyndigheten har inte tagit fram något formellt styrdokument om tillämpningen av barnkonventionen. Avsikten är att barnrättsperspektivet ska integreras vid revidering av relevanta styrdokument som reglerar specifika verksamheter och sakområden. Myndigheten har arbetat fram diverse stödmaterial internt, bl.a. för beslutsfattande yrkeskategorier. Flera beslutsstöd har också tagits fram för prövningen av barnets bästa vid olika typsituationer,

text: som t.ex. när tvångsmedel riktas mot barn. Det finns dock inget vägledande material för den specifika situation som detta tillsynsärende gäller.

text: Det framgår också att polisregion Syd i mars 2021 på regional nivå har beslutat om bl.a. rutiner för dokumentation vid prövning av barnets bästa. Av beslutet framgår att de prövningar som görs i utredningar där barn är inblandade ska dokumenteras genom att en promemoria upprättas i polisens utredningssystem Durtvå.

text: Slutligen framgår att det nationella barnrättsarbetet bedrivs även genom utbildning och att myndigheten kommer att ta fram ett utbildningskoncept riktat till yttre personal.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Allmänna utgångspunkter för tvångsmedelsanvändning För all tvångsmedelsanvändning gäller ett antal grundläggande principer, bl.a. proportionalitetsprincipen. Proportionalitetsprincipen, som för husrannsakan kommer till uttryck i

text: 28 kap. 3 a § rättegångsbalken

text: , innebär att ett tvångsmedel får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Proportionalitetsprincipen är avsedd att beaktas inte endast vid beslutsfattande utan även vid verkställighet av ett beslut om tvångsmedel (se t.ex. Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, femte uppl. 2022, s. 74 och s. 691).

text: För husrannsakan anges särskilt att en sådan inte får orsaka olägenhet eller skada utöver vad som är oundgängligen nödvändigt (se

text: 28 kap. 6 § första stycket rättegångsbalken

text: ). Bestämmelsen kan sägas ge uttryck åt det nyss sagda, dvs. att ett proportionalitetstänkande ska tillämpas också vid verkställighet av beslut om husrannsakan (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , 3 juni 2022, JUNO, kommentaren till

text: 28 kap. 6 §

text: Även den s.k. hänsynsprincipen ska beaktas vid genomförandet av ett tvångsmedel. Den kommer till uttryck i

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: där det anges att en förundersökning ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet. Principen är tillämplig på såväl misstänkta som andra personer som berörs av en förundersökning (se Lindberg, a.a., s. 75). Barnkonventionen Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen) gäller, enligt vad som nu är av intresse, som lag i Sverige. Konventionens bestämmelser ska beaktas vid avvägningar och bedömningar som rör barn, även i fråga om befintlig lagstiftning (se

text: prop. 2017/18:186 s. 74

text: ). Med barn avses i konventionen varje människa under 18 år (se artikel 1).

text: Principen om barnets bästa finns i artikel 3.1. Den anger att vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa. Principen om barnets bästa är en grundprincip som ska vara vägledande vid uttolkningen av övriga bestämmelser i konventionen. Artikeln gäller alla åtgärder som direkt eller indirekt rör barn. Det finns dock inget krav på att barnets bästa ska vara utslagsgivande. Däremot ska det vara ett tungt vägande intresse. (Se t.ex. ”Patronen och bilen”

text: NJA 2020 s. 761

text: p. 22, Barnkonventionsutredningens betänkande,

text: SOU 2020:63 s. 187

text: f. och s. 242 f., samt Grahn-Farley, Barnkonventionen: en kommentar, 2019, s. 48 f.) Barn som tolkar vid kontakter med myndigheter Frågan om barn som tolkar vid kontakter med myndigheter har behandlats av Tolkutredningen i betänkandet Att förstå och bli förstådd – ett reformerat regelverk för tolkar i talade språk (

text: SOU 2018:83

text: , se särskilt avsnitt 9). Med utgångspunkt i barnkonventionen och med stöd i forskning och erfarenheter från olika myndigheter och andra aktörer pekar Tolkutredningen på de negativa effekterna av att använda barn som tolk och att barntolkning inte kan anses förenligt med principen om barnets bästa. Även om det inte finns något uttryckligt förbud mot att ett barn ersätter en professionell tolk och tolkar åt anhöriga vid kontakter med myndigheter och samhällsorgan konstateras att den gällande uppfattningen är att tolkning med stöd av barn normalt inte ska ske. Barnets rätt och ett barnrättsperspektiv måste tillgodoses i samhällets möten med enskilda som har svårigheter att kommunicera på svenska språket. Motsvarande gäller även vid tolkning i teckenspråk. Som negativa effekter av att barn används som tolkar lyfter utredningen bl.a. att det finns risk att barnet får information om sin vårdnadshavare eller annan anhörig som inte är anpassad till barnets ålder och mognad, eller annars får information om vuxnas situation. Informationen kan gälla sådant som barn inte bör involveras i eller riskera att uppleva ansvar för.

text: Tolkutredningen konstaterar att interna riktlinjer endast undantagsvis har utarbetats inom offentlig verksamhet. Ansvaret för att tillvarata barnperspektivet vilar därför på enskilda tjänstemän och handläggare. Utredningens slutsats är att det finns behov av en mer övergripande reglering. Tolkutredningen föreslår därför att ett förbud mot att använda barn som tolkar ska införas i svensk rätt. Undantag ska medges i vissa fall, t.ex. vid enkel informationsgivning som inte kan anstå, om informationen och situationen är förenlig med barnets bästa.

text: Tolkutredningens förslag bereds för närvarande i Regeringskansliet.

text: Bedömning

text: Granskningens inriktning Jag har riktat in min granskning på det förhållandet att polisen lät AA:s tolvårige son tolka viss information. Jag kommer alltså inte att uttala mig om frihetsberövandet av AA:s sambo eller om det fanns rättsliga förutsättningar att genomföra en husrannsakan i bostaden.

text: Det var inte förenligt med barnkonventionens bestämmelse om barnets bästa att låta tolvåringen tolka åt sin mamma AA och berörda befattningshavare har lämnat olika uppgifter när det gäller frågan om i vilken utsträckning AA:s tolvårige son användes som tolk och vilken information som pojken fick från polispatrullen. Ord står mot ord i den här delen och jag bedömer inte att ytterligare utredning kommer att leda till ökad klarhet. Det framgår dock av polisassistenten DD:s uppgifter att han bad AA:s son att tolka den generella information som han lämnade om vilka de var, varför de var där och hur husrannsakan skulle genomföras. Jag lägger dessa uppgifter till grund för min fortsatta bedömning.

text: Som huvudregel kan det inte anses förenligt med principen om barnets bästa att ett barn tolkar åt en anhörig vid kontakter med myndigheter. Detta måste gälla särskilt när användning av tvångsmedel aktualiseras i förhållande till den anhörige. Som Tolkutredningen har pekat på finns det t.ex. en risk för att barnet får information om sina anhöriga som det inte bör få eller riskerar att känna ansvar för. Därutöver finns det en risk för att betydelsefull information tolkas felaktigt, eftersom barnet inte har de kunskaper som en professionell tolk har.

text: Av utredningen framgår att polispatrullen inte på förhand hade någon kännedom om att det kunde finnas ett behov av tolk vid genomförandet av husrannsakan. Utredningen ger inget svar på om det fanns utrymme att tillkalla tolk när poliserna väl var på plats för att verkställa åtgärden. Jag anser dock att det inte var förenligt med barnkonventionens bestämmelse om barnets bästa att låta den tolvårige pojken tolka på det sätt som gjordes. Enligt min mening borde informationen i stället ha lämnats direkt till AA. Detta hade exempelvis kunnat göras genom att använda mobiltelefon på det sätt som skedde i andra delar. AA hade därefter fått avgöra om informationen skulle föras vidare till barnen och på vilket sätt det i så fall skulle göras.

text: Vid bedömningen av polisens agerande i detta fall väger jag in att det varken i författning eller i Polismyndighetens interna regelverk finns någon reglering av frågan om användande av barn som tolk. Jag beaktar också att den information som polisen lämnade till pojken var allmänt hållen, och syftade till att snabbt och enkelt förklara varför poliserna var där. Vid en samlad bedömning anser jag att det i detta fall inte finns tillräckliga skäl att uttala någon kritik mot polisens agerande.

text: Avslutande kommentarer Jag ser positivt på att Polismyndigheten bedriver ett arbete i syfte att säkerställa att barns bästa konsekvent beaktas i verksamheten.

text: En husrannsakan i en bostad är en ingripande åtgärd som kan innebära stort obehag för den som berörs. Det gäller särskilt för barn som finns i bostaden. Jag ser det därför som särskilt viktigt att Polismyndigheten i sitt arbete säkerställer att barnkonventionens bestämmelser beaktas vid planering och verkställighet av en husrannsakan. Jag kan komma att återkomma till frågan i min tillsyn över Polismyndigheten.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Avlyssning
Avsaknad av lagstöd

title: Kritik mot Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall för att patienter inte har möjlighet att tala ostört i telefon

sammanfattning: Vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall har patienter på en avdelning tillgång till en fast telefon, som är placerad så att personalen kan ha uppsikt över att patienter som har inskränkningar i sin rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster inte ska nyttja den. Telefonens placering medför en risk för att andra patienter eller personal kan höra vad den som pratar i telefonen säger. Patienterna har också möjlighet att använda en telefon i ett konferensrum. Vid sådana samtal är någon ur avdelningspersonalen närvarande av säkerhetsskäl. ChefsJO har inte någon invändning mot placeringen av den fasta telefonen, så länge de patienter som får använda telefon även har möjlighet att ringa ostört. Någon sådan möjlighet finns emellertid inte. Även om syftet med personalnärvaron i konferensrummet inte är att lyssna på patienternas telefonsamtal blir detta enligt chefsJO en konsekvens av närvaron. Han konstaterar att det inte finns något lagstöd för en sådan åtgärd och kritiserar kliniken för rutinerna. ChefsJO förutsätter att kliniken har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med bristerna och att det har lett till att de patienter som har rätt att tala ostört i telefon också kan göra det.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 2 oktober 2021 framförde AA klagomål mot Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall. Han anförde i huvudsak följande:

text: Telefonen som patienterna på avdelning 99 får använda finns mitt ute på avdelningen bakom en smal vägg, i närheten av ett personalrum. Det är nästan omöjligt att använda telefonen utan att personal eller andra patienter kan höra vad den som pratar i telefonen säger. En patient kan alltså inte ha ett förtroligt samtal med sin advokat eller med myndigheter.

text: Utredning

text: Muntliga uppgifter inhämtades från avdelningschefen för avdelning 99. Hon bekräftade att telefonen finns på en plats där även andra patienter kan uppehålla sig. Vidare förklarade hon att patienter som vill ringa telefonsamtal utan att

text: andra patienter kan höra har möjlighet att ringa från ett enskilt rum i närvaro av personal.

text: Regionstyrelsen i Region Västernorrland uppmanades att yttra sig över klagomålen. Regionstyrelsen skulle också yttra sig över om patienterna har möjlighet att ringa enskilt, utan närvaro av personal.

text: I sitt remissvar anförde regionstyrelsen i huvudsak följande:

text: AA ges rättspsykiatrisk vård med beslut om särskild utskrivningsprövning och vårdas på avdelning 99 på Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall, som har förhöjd säkerhetsklassificering.

text: Patienterna på den avdelningen har under dagtid fri tillgång till en fast telefon som är placerad i korridoren bakom en halvvägg. Telefonens placering syftar till att ge personalen möjlighet att ha uppsikt över att patienter som har inskränkningar i sin rätt att använda elektroniska kommunikationsmedel inte ska nyttja telefonen.

text: Om en patient vill ringa ett samtal utan att stå i korridoren finns möjlighet att nyttja personaltelefonen i ett konferensrum på avdelningen. På grund av att det finns föremål i det rummet som kan utgöra en säkerhetsrisk ska någon ur avdelningens personal sitta med i rummet under samtalet. Att personal sitter med av säkerhetsskäl måste ses som en proportionerlig avvägning som gjorts utifrån de förutsättningar som råder på vårdinrättningen. Enligt regionstyrelsens uppfattning har kliniken agerat i enlighet med gällande lagstiftning.

text: Chefsöverläkaren vid den aktuella kliniken anförde bl.a. att det är av vikt att patienterna ges möjligheter att stå i kontakt med omvärlden på ett sätt som gör att de inte känner sig avlyssnade och att kliniken kommer att göra en översyn av såväl tekniska möjligheter som lokalernas utformning för att öka patienternas möjligheter att ringa ostört.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av

text: 8 a § första stycket lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk tvångsvård, LRV, framgår att patienter som är föremål för rättspsykiatrisk vård med beslut om särskild utskrivningsprövning, och som vårdas på en sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, endast får använda sådan teknisk utrustning för elektroniska kommunikationstjänster som tillhandahålls av vårdgivaren. Vidare framgår att vårdgivaren ska tillhandahålla sådan utrustning för att säkerställa patientens rätt att stå i förbindelse med annan person.

text: Chefsöverläkaren får besluta att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster, om det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan

text: lider skada. Den tekniska utrustning som möjliggör användningen får omhändertas under den tid beslutet gäller. Omhändertagen utrustning ska återlämnas till patienten senast när beslutet om inskränkning upphör att gälla (se

text: 8 § första stycket

text: LRV och

text: 20 b § lagen (1991:1128)

text: om psykiatrisk tvångsvård, LPT).

text: Vilken teknisk utrustning för elektroniska kommunikationstjänster som ska tillhandahållas regleras inte, utan det är upp till varje vårdgivare att organisera verksamheten efter olika behov och förutsättningar så att regelverket följs (se

text: prop. 2013/14:119 s. 22

text: ). Det har inte ansetts möjligt eller lämpligt att ange det antal telefoner och datorer eller annan utrustning som ska finnas tillgängliga för patienterna på en sjukvårdsinrättning eller avdelning. Vårdgivarens skyldighet får dock inte tolkas så snävt att det medför en faktisk inskränkning av patienternas möjligheter att kunna kommunicera med annan person. Avsikten är att patienterna ska kunna kommunicera utan begränsning med den utrustning vårdgivaren tillhandahåller, såvida inte ett individuellt beslut i enlighet med

text: 8 §

text: LRV och

text: 20 b §

text: LPT har fattats. Patienterna har en i princip oinskränkt rätt att använda den utrustning som tillhandahålls av vårdgivaren (se

text: a. prop. s. 28

text: Av förarbetena till LRV och LPT framgår att telefonavlyssning inte är tillåtet. I samband med införandet av

text: 8 a §

text: LRV anfördes följande (se

text: a. prop. s. 20

text: och

text: Det framgår vidare av förarbetena att bestämmelsen inte ger chefsöverläkaren eller annan personal rätt att avlyssna telefonsamtal eller på annat sätt ta del av innehåll i samband med att patienten använder elektronisk kommunikation. Om det däremot genom t.ex. anmälningar eller på annat sätt framkommer att en patient missbrukar sin rätt till elektronisk kommunikation finns förutsättningar att inskränka hans eller hennes rätt till sådan kommunikation. – – – Liksom i fråga om individuella beslut om inskränkningar enligt

text: 20 a §

text: LPT [numera

text: 20 b §

text: LPT, JO:s anm.] ges chefsöverläkaren eller annan personal inte rätt att avlyssna telefonsamtal eller på annat sätt ta del av innehåll i samband med att patienten använder elektronisk kommunikation, t.ex. en dator. Både vid generella inskränkningar enligt förslaget och vid individuella beslut om inskränkningar i enlighet med

text: 20 a §

text: LPT är det dessutom av yttersta vikt att patienten ges möjlighet att komma i kontakt med t.ex. sitt offentliga biträde eller annan myndighetsperson, t.ex. polis eller tillsynsmyndighet, utan att någon hälso- och sjukvårdspersonal hör eller ser vad som sägs eller skrivs.

text: Slutligen kan nämnas att all hälso- och sjukvård, inklusive den rättspsykiatriska vården, ska bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls (

text: 5 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen

text: [2017:30]). Det innebär bl.a. att vården ska vara av god kvalitet och att den ska vara säker, trygg och bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att patienter som vårdas på avdelning 99 under dagtid har fri tillgång till en fast telefon på avdelningen. Enligt AA är det nästan

text: omöjligt att använda den utan att andra patienter eller personal kan höra vad den som pratar i telefonen säger. Eftersom vårdgivaren inte har tillbakavisat uppgifterna utgår jag från att patienterna inte kan använda telefonen utan att det finns en sådan risk. Patienterna har också möjlighet att använda en personaltelefon i ett konferensrum. Vid sådana samtal är någon ur avdelningspersonalen närvarande eftersom det finns föremål i rummet som kan utgöra en säkerhetsrisk.

text: Jag har förståelse för syftet med placeringen av den fasta telefonen på avdelningen och har inte någon invändning mot den, så länge de patienter som får använda telefon även har möjlighet att ringa ostört. Ett sådant behov kan finnas t.ex. om en patient behöver samtala med en advokat eller med en företrädare för en annan myndighet. Jag har förstått att patienterna på avdelning 99 inte har någon sådan möjlighet.

text: Även om syftet med personalnärvaron i konferensrummet inte är att lyssna på patienternas telefonsamtal blir detta en konsekvens av närvaron. Som jag har redogjort för under rubriken Rättsliga utgångspunkter finns det inte något lagstöd som ger personalen rätt att avlyssna telefonsamtal eller på annat sätt ta del av innehåll i samband med att patienten använder elektronisk kommunikation. Mot den bakgrunden bedömer jag att klinikens rutiner inte är förenliga med lagstiftningen. För detta förtjänar kliniken kritik. Jag förutsätter att kliniken nu har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med bristerna och att detta har lett till att de patienter som har rätt att tala ostört i telefon också kan göra det.

text: Ärendet avslutas.