nyckelord:
Allmänna handlingar
Avgift
Överklagande

title: Anmälan mot Uddevalla Energi AB angående handläggningen av ärenden rörande utlämnande av handlingar m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan den 26 maj 2006 klagade AA på det kommunala bolaget Uddevalla Energi AB för långsam handläggning av ärenden om utlämnande av handlingar och för högt avgiftsuttag i samband med detta. Av anmälan, därtill fogade handlingar och senare kompletteringar framkom bl.a. följande. Den 4 april 2006 begärde AA per e-post att få en kopia av bolagets huvudbok eller bolagets kontoplan med uppgift om årsomsättningen för varje konto under perioden den 1 januari 2003 till den 31 december 2005. Den 10 april 2006 ändrade han sin begäran till att omfatta endast bolagets kontoplan. Den 18 april 2006 påminde han bolaget om begäran. Den 24 april 2006 fick han de begärda handlingarna. Den 25 april 2006 begärde han att få uppgift om omsättningen under perioden 2003 - 2005 på 18 utvalda konton. Den 2 maj 2006 skickade bolaget cirka 50 sidor med de begärda uppgifterna samt en faktura på 571 kronor. Han bestred fakturan men bolaget vidhöll sitt krav. Den 9 maj 2006 begärde han att få boka tid för att på plats få studera vissa handlingar. Han begärde också att han vid besöket skulle få uppgift om ”vilka leverantörer ni har som kostar mer än 200 000 kronor på årsbasis samt titta på tillhörande upphandling”. Han erbjöds att ta del av handlingarna antingen den 12 eller den 15 maj. Om dessa tider inte skulle passa erbjöds han att ta del av handlingarna den 9 juni 2006. En sammanställning med uppgifter om de leverantörer som hade kostat mer än 200 000 kronor erbjöd sig bolaget ta fram mot en avgift om 490 kronor exklusive moms i timmen. Den 11 maj 2006 ändrar han sin begäran att avse samtliga leverantörer. Den 16 maj 2006 begärde han omgående svar från bolaget. Bolaget svarade att berörd personal inte fanns tillgänglig. Den 30 maj 2006 överklagade han bolagets beslut att inte lämna ut vissa handlingar. Överklagandet kom in till bolaget den 1 juni 2006 och överlämnades till överinstansen den 14 juni 2006.

text: Utredning

text: Bolaget anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad som framförts i AA:s anmälan till JO. I yttrandet skulle särskilt kommenteras bolagets avgift för de

text: handlingar som skickades till AA den 2 maj 2006. Bolaget anförde i avgivet yttrande bl.a. följande.

text: Den av bolaget fastställda taxan för att tillhandahålla kopior av allmänna handlingar är åtta kronor exklusive moms per sida. Taxan baseras på självkostnad. Kommunalfullmäktiges taxa har bedömts icke täcka bolagets kostnader och tillämpas således inte i bolaget. Bolaget är en egen juridisk person. Taxe- och prisfrågor behandlas inte av bolagsstämman, som är det bolagsorgan som utfärdar ägardirektiv. AA:s begäran om kopior av kontoplanen expedierades och fakturerades med förfallodag 2006-05-19. Fakturan betalades av AA 2006-05-29. Den följande begäran om omsättningen på ett antal utvalda konton under tre år tillhandahölls (2 maj 2006) genom kopior på de aktuella sidorna i bokföringen. Detta var det rationella sättet att tillmötesgå beställningen. Om en sammanställning av uppgifter ur dessa handlingar skulle göras hade det krävt en arbetsinsats av en omfattning som inte kan anses rutinartad och därför medfört debitering enligt fastställd timtaxa. 54 sidor kopior översändes till AA, som efter mottagandet bestridit att han beställt dem och hittills vägrat att betala för dem. Tillhandahållandet av uppgifter innebär att bolaget ur pappers- och/eller elektroniska dokument skall göra avskrifter, sammandrag, sammanställningar etc. samt efter prövning avlägsna uppgifter som omfattas av sekretess. Sådant tillhandahållande sker, i den omfattning bolaget bedömer det möjligt med hänsyn till verksamhetens art, mot fastställd timtaxa, som är 490 kronor exklusive moms (den lägsta timtaxan för bolagets tjänster). Bolaget har erbjudit AA att tillhandahålla uppgifter om vilka som är bolagets leverantörer genom att ur tillgängliga databaser mot fastställd taxa framställa en sammanställning. Framställningen är inte en rutinbetonad åtgärd. AA:s begäran om uppgifter om inköpsvolymer från var och en av dessa leverantörer under tre år har bolaget avslagit. AA:s överklagan av bolagets beslut har prövats av kammarrätten i Göteborg. I domen 2006-08-02 (mål 3776-06) skriver kammarrätten: ”Beträffande begärda uppgifter om inköpsvolymer från var och en av bolagets leverantörer finner kammarrätten, mot bakgrund av vad bolaget anfört, att sekretess gäller för uppgifterna enligt 8 kap. 10 § första stycket sekretesslagen. Bolaget får därför anses ha haft fog för sitt beslut i denna del.”

text: Kammarrätten bifaller AA:s överklagande på så sätt att Uddevalla Energi AB till AA skall lämna begärda uppgifter om namn på bolagets leverantörer. Bolaget har före domen till AA meddelat att en sådan sammanställning kan tillhandahållas (se ovan) och även i yttrande till kammarrätten meddelat detta. Framställningen är inte en rutinbetonad åtgärd. Bolaget har inte motsatt sig AA:s begäran till denna del och har inte någon annan mening är kammarrätten. Bolaget finner AA:s påstående att bolaget inte utlämnar handlingar och uppgifter inom rimlig tid grundlöst. Framställningar av dessa slag handläggs så snart kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. AA kan inte ha varit omedveten om att tillhandahållande av kopior på allmänna handlingar sker mot betalning. Den första beställningen av kopior betalades av AA. Prissättningen av kopior framgår ovan. Med hänvisning till vad som ovan anförts delar bolaget inte AA:s mening om felaktigt agerande i något av de fyra avseenden AA framfört i sin anmälan.

text: AA yttrade sig över remissvaret och vidhöll sin kritik. Han anförde även ytterligare klagomål mot bolaget rörande rätten att ta del av handlingar.

text: Rättslig reglering

text: JO:s tillsynskompetens beträffande kommunala bolag är begränsad och rör i huvudsak tillämpningen av regelverket om utlämnande av allmänna handlingar och rätten att få ut uppgifter ur allmänna handlingar.

text: Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Kapitlet reglerar också primärt frågan om utlämnande av allmänna handlingar. Enligt

text: 1 kap. 9 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: skall vad som föreskrivs i TF om rätt att ta del av handlingar hos myndigheter i tillämpliga delar också gälla handlingar hos bl.a. aktiebolag där kommuner utövar ett rättsligt bestämmande inflytande. Sådana bolag skall vid tillämpningen av

text: sekretesslagen

text: jämställas med myndigheter.

text: Enligt

text: 2 kap. 3 §

text: TF förstås med en handling en framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniska hjälpmedel. Handlingen är allmän om den förvaras hos en myndighet och enligt 6 eller 7 § är att anse som inkommen till eller upprättad hos en myndighet. En upptagning anses förvarad hos myndigheten om upptagningen är tillgänglig för myndigheten med tekniska hjälpmedel som myndigheten själv utnyttjar för överföring i sådan form att den kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas. En sammanställning av uppgifter ur en upptagning för automatiserad behandling anses dock förvarad hos myndigheten endast om myndigheten kan göra sammanställningen tillgänglig med rutinbetonade åtgärder.

text: Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF skall en allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran ”genast eller så snart som möjligt” på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF framgår vidare att den som önskar ta del av en allmän handling också har rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt. Besked i en utlämnandefråga bör normalt lämnas redan samma dag som en begäran har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten skall kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material.

text: Myndigheten är skyldig att i en inte obetydlig utsträckning bistå sökanden genom att, t.ex. med hjälp av register, leta fram sådana handlingar som han begär. Begäran om uppgifter ur handlingar En begäran om handlingsutlämnande skall inte förväxlas med en begäran om att få uppgifter ur allmänna handlingar. Enligt

text: 15 kap. 4 § sekretesslagen

text: skall en myndighet på begäran av en enskild lämna uppgift ur en allmän handling som förvaras hos myndigheten i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång.

text: Kommunala bolag omfattas av skyldigheten enligt

text: 15 kap. 4 § sekretesslagen

text: att lämna uppgifter ur allmänna handlingar. Bolagen har därutöver inte någon författningsbestämd skyldighet att svara på frågor motsvarande vad som föreskrivs i

text: 4 § förvaltningslagen

text: När någon begär att få ut uppgifter ur allmänna handlingar kan det när det gäller denna begäran inte ställas upp något absolut krav på att vederbörande kan precisera i vilken handling uppgiften finns. I likhet med vad som gäller beträffande framställningar om handlingsutlämnande är en myndighet skyldig att bl.a. efterforska uppgifter i en oklart preciserad handling. En sådan skyldighet anses också gälla hos kommunala bolag. Myndigheter och kommunala bolag har dock rätt att avslå en framställning enligt bestämmelsen om betydande hinder möter på grund av arbetets behöriga gång. Avgift för kopior av allmänna handlingar För statliga myndigheter är avgifterna för kopior av allmänna handlingar fastställda i

text: avgiftsförordningen (1992:191)

text: . Enligt

text: 16 §

text: förordningen skall avgift tas ut om en beställning omfattar tio sidor eller mer. Avgiften för en beställning av tio sidor är 50 kronor och för varje sida däröver 2 kronor. För myndigheter på det kommunala området saknas särskilda regler motsvarande bestämmelserna i

text: avgiftsförordningen

text: . Varje kommun får därför själv fastställa de avgifter som skall tas ut. Inget hinder möter dock mot att

text: avgiftsförordningens

text: regler får tjäna som vägledning. Att det finns en beslutad taxa är en förutsättning för att avgift skall kunna tas ut (se JO 1989/90 s. 392) Om en kommun tar ut avgifter för kopior av allmänna handlingar är den bunden av den inom kommunalrätten gällande självkostnadsprincipen enligt

text: 8 kap. 3 c § kommunallagen (1991:900)

text: . Även kommunala bolag måste beakta allmänna kommunalrättsliga grundsatser t.ex. självkostnadsprincipen.

text: Till grund för bestämmandet av avgifter för kopior av allmänna handlingar får läggas endast vissa typer av kostnader, nämligen maskin- och papperskostnader. Hänsyn får således inte tas till kostnader för handlingens framtagande och återställande (se RÅ85 2:9). JO har i anslutning till det avgörandet uttalat att de överväganden som lett fram till denna praxis har relevans även för de kommunala bolag som har att tillämpa TF:s regler om rätten att ta del av allmänna handlingar (JO1996/97 s. 497).

text: Överklagande Beslut varigenom myndigheter har avslagit enskildas begäran att få ta del av handlingar får överklagas. Kommunala beslut överklagas hos kammarrätten.

text: Av

text: 15 kap. 7 § första stycket sekretesslagen

text: framgår att 23-25 § § och

text: 30 § första meningen förvaltningslagen (1986:223)

text: skall tillämpas i fråga om överklagande av beslut om utlämnande av allmän handling som meddelats av ett kommunalt bolag. De övriga bestämmelserna i

text: förvaltningslagen

text: har dock inte gjorts tillämpliga i detta fall.

text: Av

text: 23 § förvaltningslagen

text: framgår att en överklagandeskrift skall ges in till den myndighet som har meddelat det överklagade beslutet. Enligt

text: 24 § samma lag

text: ankommer det på den myndigheten att pröva om skrivelsen har kommit in i rätt tid. Om skrivelsen inte avvisas på grund av att den har kommit in för sent skall myndigheten, enligt

text: 25 § nämnda lag

text: , överlämna skrivelsen och övriga handlingar till den myndighet som skall pröva överklagandet.

text: Trots att

text: förvaltningslagen

text: endast i begränsade delar är tillämplig i fråga om kommunala bolag är det här av intresse att beröra föreskriften i

text: 7 § förvaltningslagen

text: . Där sägs att varje ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. JO har i anslutning till

text: 7 § förvaltningslagen

text: i flera beslut uttalat att myndigheterna skall överlämna en överklagandeskrift och övriga handlingar i ärendet till överinstansen utan dröjsmål och att handläggningstiden i normalfallet inte bör överstiga en vecka (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 314). När det gäller beslut om allmänna handlingar tillkommer dessutom det allmänna skyndsamhetskravet i förut nämnda

text: 2 kap. 12 §

text: TF. Det är därför i sådana ärenden än mer angeläget att överklagandeskrifter överlämnas utan dröjsmål.

text: Bedömning

text: AA:s begäran om att få en kopia av bolagets huvudbok kom in till bolaget den 4 april 2006 och han fick de begärda handlingarna den 24 april 2006. Jag konstaterar att en handläggningstid på närmare tre veckor inte står i överensstämmelse med

text: tryckfrihetsförordningens

text: krav på skyndsam handläggning.

text: Den 25 april 2006 begärde AA att få uppgift om omsättningen under perioden 2003-2005 på ett antal utvalda konton. Den 2 maj 2006 skickade bolaget cirka 50 sidor med de begärda uppgifterna samt en faktura på 571 kronor. Det hade varit lämpligt om bolaget hade tagit kontakt med AA innan handlingarna skickades – speciellt då bolaget debiterade honom för kopiorna med ett inte obetydligt belopp.

text: Den 9 maj 2006 begärde AA att få boka tid för att hos bolaget få studera vissa handlingar. Han erbjöds att ta del av handlingarna antingen den 12 eller den 15 maj. Om dessa tider inte skulle passa erbjöds han att ta del av handlingarna först den 9 juni 2006. Som jag redogjort för tidigare är huvudregeln enligt TF att en allmän handling skall tillhandahållas ”genast eller så snart som möjligt” d.v.s. i omedelbar anslutning till sökandens begäran. Regeln förutsätter att begäran kan framställas när som helst under tjänstetid (jfr Bohlin, Offentlighetsprincipen, 6 u s. 119 f.). Enligt föreskrifterna i

text: 5 § tredje stycket förvaltningslagen

text: skall en myndighet ha öppet under minst två timmar varje helgfri måndag - fredag bl.a. för att kunna ta emot framställningar om att få ta del av allmänna handlingar som förvaras hos myndigheten. Denna regel är inte direkt tillämplig på kommunala bolag, men enligt min mening måste även dessa ha ett system för öppettider som innebär att allmänheten får tillgång till allmänna handlingar i den omfattning som TF kräver. Bolagets erbjudande om möjliga tider för AA att ta del av allmänna handlingar synes inte nå upp till de krav TF ställer på tillgänglighet.

text: AA önskade även vid besöket få uppgift om vilka leverantörer som kostat bolaget mer än 200 000 kronor per år. Bolaget erbjöd sig att genom en datakörning ta fram en sammanställning med de begärda uppgifterna mot en avgift om 490 kronor i

text: timmen exklusive moms. Bolaget har i remissvaret hit hävdat att ”en sammanställning av de uppgifter som begärts hade krävt en arbetsinsats av en omfattning som inte kan anses rutinartad”. Som jag nämnt tidigare föreskrivs i 2 kap. 3 § andra stycket sista meningen TF att en sammanställning av uppgifter ur en upptagning för automatiserad behandling anses förvarad hos myndigheten endast om myndigheten kan göra sammanställningen tillgänglig med rutinbetonade åtgärder. Detta innebär att om sammanställningen kunde göras med rutinbetonade åtgärder som innefattade en begränsad arbetsinsats och inte förorsakade några nämnvärda kostnader borde bolaget ha tagit fram uppgifterna och avgiftsfritt meddelat honom dessa. Av utredningen framgår inte hur stor arbetsinsats som hade krävts för att ta fram de efterfrågade uppgifterna. Det finns därför inte tillräckligt underlag för mig att göra något uttalande avseende bolagets begäran om betalning för att framställa det begärda materialet.

text: Den 30 maj 2006 överklagade AA bolagets beslut att inte lämna ut vissa handlingar. Överklagandet kom in till bolaget den 1 juni 2006 men överlämnades till överinstansen först den 14 juni 2006. Mot bakgrund av de regler jag redogjort för tidigare kan bolaget inte undgå kritik för att inte tidigare ha överlämnat överklagandet till överinstansen.

text: Det ligger i sakens natur att kommunala bolag, liksom myndigheter, vid bestämmande av avgifter för kopior av allmänna handlingar tar hänsyn till syftet med handlingsoffentligheten – som är en del av offentlighetsprincipen – och till den rättspraxis som finns på området.

text: I

text: 2 kap. 1 §

text: TF anges att handlingsoffentligheten är avsedd att främja ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Det har stor betydelse från bl.a. rättssäkerhetssynpunkt; genom att myndigheternas åtgärder är föremål för allmän insyn får allmänheten möjlighet att kontrollera deras handläggningsrutiner och effektivitet m.m., vilket skapar vissa garantier för att myndigheterna inte missbrukar sin makt. Det är enligt min mening uppenbart att en avgift för kopior av allmänna handlingar inte bör sättas för högt. En för hög avgift medför att enskilda avhåller sig från att beställa kopior av allmänna handlingar vilket direkt motverkar syftet med offentlighetsprincipen.

text: När det gäller bolagets uttag av avgift för kopior av allmänna handlingar kan inledningsvis konstateras att det av utredningen framgår att det för bolaget finns en giltig taxa, som beslutats av bolaget, enligt vilken en avgift skall tas ut med åtta kronor exklusive moms per kopia. Bolaget har anfört att kommunalfullmäktiges taxa har bedömts inte täcka bolagets kostnader och tillämpas därför inte. Jag vill här understryka att det endast är maskin- och papperskostnader som får läggas till grund för bestämmandet av avgifter för kopior av allmänna handlingar. Som nämnts tidigare får hänsyn inte tas till kostnader för handlingens framtagande och återställande. Även om bolaget i remissvaret hit inte närmare gått in på vilka kostnader som ligger till grund för avgiften kan jag konstatera att avgiften synes i högsta laget och riskerar att motverka syftet med offentlighetsprincipen (se JO 2002/03 s. 501).

text: Vad som kommit fram i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Arbetsförmedlingen för att en kommunplacering dröjt två år efter det att uppehållstillstånd beviljats

org: jo

sammanfattning: Arbetsförmedlingen är skyldig att, när det finns behov av det, anvisa vissa nyanlända invandrare bosättning i en kommun. Arbetsförmedlingen har emellertid inte någon möjlighet att kräva att kommunen ska ta emot en viss person eller familj. I det aktuella ärendet dröjde det cirka två år från det att en kvinna och hennes dotter (född 2002) beviljades uppehållstillstånd i Sverige till dess att de anvisades en bosättningskommun av Arbetsförmedlingen. En av anledningarna till att anvisningen drog ut på tiden var dotterns särskilda behov. Arbetsförmedlingen presenterade familjen för 17 olika kommuner innan en kommun slutligen erbjöd familjen bosättning. Fram till dess bodde familjen i ett av Migrationsverkets anläggningsboenden, vilket inte var anpassat efter dotterns särskilda behov. Om Arbetsförmedlingen hade arbetat effektivare med bosättningsärendet och informationsutbytet mellan berörda myndigheter hade fungerat bättre skulle handläggningstiden förmodligen ha förkortats. Den främsta anledningen till den långa handläggningstiden är dock inte Arbetsförmedlingens agerande utan att så många kommuner inte ansett sig ha möjlighet att erbjuda familjen bosättning. Ärendet illustrerar konsekvenserna av en lösning med frivilliga överenskommelser. En kopia av beslutet översänds därför till Arbetsmarknadsdepartementet för kännedom.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 8 maj 2013 framförde socialsekreteraren AA i Kiruna kommun kritik mot Arbetsförmedlingen för att BB och hennes dotter ännu inte hade fått någon kommunplacering, trots att de hade haft permanent uppehållstillstånd i Sverige i nästan två år.

type: stycke

text: Av anmälan framgick bl.a. följande.

text: BB och hennes dotter (född i december 2002) beviljades permanent uppehållstillstånd i Sverige den 29 juni 2011. Dottern hade särskilda behov och fick en personlig assistent. Kiruna kommun kunde dock inte erbjuda någon ytterligare hjälp så länge BB:s boendesituation var som den var. Vid tiden för anmälan till JO bodde de i ett vardagsrum i en av Migrationsverkets lägenheter i Kiruna, utan möjlighet att stänga om sig. Boendet var även i övrigt olämpligt, och dottern kunde inte vistas där efter skolan. Handläggare från socialtjänsten och Arbetsförmed-

text: lingen i Kiruna hade vid ett flertal tillfällen försökt få Arbetsförmedlingens bosättningssektion i Norrköping att skynda på ärendet.

text: Utredning

text: JO kontaktade den 17 maj 2013 teamledaren CC vid Migrationsverkets mottagningsenhet i Kiruna, som lämnade följande upplysningar.

text: Den aktuella familjen är fortfarande inskriven hos Migrationsverket, men Arbetsförmedlingen ansvarar för kommunplaceringen eftersom modern omfattas av etableringsreformen […]. Familjen bor i ett av Migrationsverkets anläggningsboenden. I mars 2012 fick familjen, som då bodde några trappor upp, flytta till ett boende på bottenvåningen efter att Migrationsverket fått information om att [dottern] hade problem med trappor. Det som därefter har förts fram till Migrationsverket har rört familjens kommunplacering, inte det nuvarande boendet. Familjens ärende är enhetens äldsta och naturligtvis vill man att familjen så snart som möjligt ska få en kommunplacering. Det brukar inte ta så här lång tid att hitta en kommun till en barnfamilj. Troligen är det flickans särskilda behov som inverkar. Ärendet har lyfts fram på nätverksmöten med Arbetsförmedlingen. DD, tf. sektionschef på Arbetsförmedlingens bosättningsenhet i Norrköping, lämnade den 3 juni 2013 följande upplysningar.

text: Länsstyrelserna tecknar överenskommelser med kommunerna om länstalen, dvs. kommunernas mottagningskapacitet. Emellertid är det en diskrepans mellan kommunernas vision och vilja och de bostäder som kommunerna de facto kan erbjuda. Oftast är det endast hälften av kommunens anvisningsbara platser som verkligen kan erbjudas under det år länstalen tecknats för. En kommun har vidare alltid vetorätt och kan därmed, av olika skäl, avböja att ta emot t.ex. en familj. Handlingar i ärendet hämtades in från Arbetsförmedlingen. JO begärde därefter att Arbetsförmedlingen skulle yttra sig.

text: Arbetsförmedlingen (chefsjuristen EE) angav i sitt yttrande bl.a. följande.

text: Familjens ärende kom in till Arbetsförmedlingens bosättningssektion i Norrköping den 7 juli 2011 och tilldelades en handläggare följande dag. Under de följande månaderna utreddes barnets behov närmare, och underlaget i bosättningsärendet kompletterades och uppdaterades kontinuerligt. Arbetsförmedlingen i Kiruna hade under hösten kontakt med Kiruna kommun som utredde barnets behov av särskilt stöd inom ramen för lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Barnet bedömdes vara i behov av undervisning i särskola, särskild skolbarnomsorg och tillsyn dygnet runt. De särskilda behov familjen hade försvårade möjligheten att snabbt finna lämpliga lösningar.

text: Den första presentationen för en kommun gjordes i december 2011, cirka fem månader efter att ärendet hade kommit in till bosättningssektionen. Därefter gjordes förfrågningar till sammanlagt ytterligare 16 kommuner. Den 22 maj 2013 erbjöd Härnösands kommun familjen att bosätta sig inom kommunen. Bosättningssektionen skickade en anvisning till Arbetsförmedlingen i Kiruna samma dag. Den 4 juni 2013 träffade handläggare på Arbetsförmedlingen BB, som accepterade anvisningen.

text: Bosättningssektionen kontaktade Arbetsförmedlingen i Kiruna flera gånger om att underlaget i bosättningsärendet behövde kompletteras. Utredningen av barnets behov, som genomfördes av Kiruna kommun, tog dock lång tid och kommunikationen mellan kommunen och Arbetsförmedlingen verkar utifrån vad som kommer fram i daganteckningarna ha varit bristfällig. Först i april 2012 lämnade kommunens LSS-handläggare ett intyg om barnets problematik och kommunens åtgärder till Arbetsförmedlingen.

text: Bosättningssektionen konstaterade i ärendet att ett boende inte bara måste vara utformat på ett tryggt och säkert sätt för att möta familjens särskilda behov. Det måste även, på grund av dotterns behov av undervisning i särskola, skolbarnomsorg och liknande, ligga inom rimligt avstånd från sådana verksamheter. Ett boende måste slutligen kunna erbjuda BB själv rimligt pendlingsavstånd till hennes egna aktiviteter och framtida arbetsplatser.

text: Arbetsförmedlingen anförde därefter följande.

text: Arbetsförmedlingen gjorde efter december 2011 sammanlagt 17 presentationer av familjen. Härnösands kommun erbjöd bosättning i maj 2013. Det får anses vara ovanligt många förfrågningar, men Arbetsförmedlingen kan inte påverka hur kommunerna ställer sig till respektive förfrågan. Presentationer av bosättningsärenden görs normalt inte till samtliga potentiella bosättningskommuner parallellt, i ärenden där det finns särskilda behov. Skälet till det är att om flera kommuner erbjuder samma familj bosättning, riskerar de att få stå för kostnader för tomma bostäder, platser i svenskundervisning, kostnader för särskilt stöd m.m., om den nyanlända familjen inte väljer just den kommunen för bosättning. Det skulle kunna innebära att kommunen i fråga inte erbjuder kommunplacering alls nästa gång det blir aktuellt med en förfrågan. I stället har Arbetsförmedlingen valt att göra presentationerna en i taget, eller i mindre grupper, och avvaktar svar innan man går vidare till nästa kommun. Svarstiderna varierar mellan kommunerna. Vissa kommuner meddelar relativt omgående (ofta inom ett par veckors tid) om man inte är beredd att erbjuda kommunplacering, medan andra kommuner inte meddelar sitt svar förrän efter ca 6 – 8 veckor. Härnösands kommun, som erbjöd familjen kommunplacering, svarade i detta ärende en månad efter förfrågan. Det är kommunerna själva som väljer att erbjuda en viss person eller familj bosättning. Arbetsförmedlingen har ingen möjlighet att kräva att kommunerna [tar] emot en viss person eller familj. Arbetsförmedlingen konstaterar att den genomsnittliga tiden från det att ett ärende inkommer till bosättningsenheten till dess kommunplacering erbjuds för närvarande är cirka 4 månader. För ärenden där det finns särskilda behov är mediantiden från beslut om uppehållstillstånd till anvisning för närvarande 167 dagar. När det aktuella ärendet aktualiserades 2011 var ledtiderna kortare. Arbetsförmedlingen beklagar att det gick dryga 5 månader från det ärendet inkom till Arbetsförmedlingens bosättningssektion tills den första presentationen till kommun gjordes. Ärendet kom totalt att ta närmare 2 år. På grund av familjens särskilda behov anser Arbetsförmedlingen ändå att en längre handläggningstid än normalfallet måste vara acceptabelt. Arbetsförmedlingen kunde dock ha varit mer pådrivande för att få information om de behov familjen bedömdes ha från Kiruna kommuns LSS-handläggare, skola och barnomsorg. Troligen hade den långa tid ärendet tog kunnat kortas med ett par månader om samarbetet mellan Arbetsförmedlingen, Migrationsverket och Kiruna kommun och senare med övriga kommuner fungerat bättre.

text: Det är beklagligt att familjens boendeförhållanden uppfattats som direkt dåliga under så lång tid, men ansvaret för hur anläggningsboendet var utformat är dock inte Arbetsförmedlingens utan Migrationsverkets. Arbetsförmedlingen bedriver ett aktivt utvecklingsarbete av såväl interna rutiner som i samarbetet med övriga berörda parter för att förbättra bosättningsprocessen. Förhoppningsvis ska det arbetet resultera i att en liknande situation som i det nu aktuella ärendet inte upprepas. Anmälaren, AA, anförde bl.a. följande. Kommunen utreder inte familjers behov inför en kommunplacering utan gör utredningar när en enskild ansöker om stöd från kommunen. Sådana utredningar kan Arbetsförmedlingen begära att få ta del av, om den enskilde samtycker. För närvarande finns det inte några rutiner för samarbetet mellan Arbetsförmedlingen och kommunen vid kommunplaceringar där personer med särskilda behov väntar på placering.

text: Rättslig reglering

text: Arbetsförmedlingen har i uppdrag att samordna etableringsinsatser och vara stödjande och pådrivande i förhållande till berörda parter (3 § lagen [2010:197] om etableringsinsatser för vissa nyanlända invandrare). Arbetsförmedlingen ska, efter samråd med länsstyrelserna och Migrationsverket, fastställa en länsvis fördelning av det nationella behovet av mottagande av nyanlända (länstal), se

text: 3 § förordningen (2010:408)

text: När det finns behov ska Arbetsförmedlingen anvisa bosättning i en kommun till en nyanländ som har rätt till en etableringsplan enligt lagen om etableringsinsatser för vissa nyanlända invandrare. Anvisningen ska göras till en kommun som har träffat en överenskommelse med länsstyrelsen om mottagande för bosättning. En anvisning ska göras snarast möjligt. (Se 6 och 8 §§ förordningen om mottagande för bosättning av vissa nyanlända invandrare.)

text: Länsstyrelserna ska främja samverkan mellan berörda kommuner och myndigheter, företag och organisationer som anordnar aktiviteter för nyanlända (4 § lagen om etableringsinsatser för vissa nyanlända invandrare). Länsstyrelserna ska också träffa överenskommelser med kommuner inom länet om mottagande för bosättning av sådana nyanlända som omfattas av lagen om etableringsinsatser. Det ska därvid säkerställas att det finns kapacitet för att ta emot personer med särskilda behov av vård eller rehabilitering. (Se 4 och 5 §§ förordningen om mottagande för bosättning av vissa nyanlända invandrare.)

text: I förarbetena till lagen om etableringsinsatser för vissa nyanlända invandrare anges att etableringsinsatser bör påbörjas och bosättning ske så snabbt som möjligt. Att bosättningen sker snabbt är viktigt för att etableringsinsatserna ska kunna påbörjas utan tidsspillan och den nyanländes etablering i arbets- och samhällslivet därigenom påskyndas. (Se

text: prop. 2009/10:60 s. 50

text: och s. 135.)

text: I lagstiftningsärendet övervägdes frågan om kommunerna skulle vara skyldiga att erbjuda nyanlända bosättning. Svårigheterna med en sådan lagstiftning vad gäller effekter och genomförande bedömdes dock överväga de fördelar en sådan

text: lagstiftning skulle kunna medföra. Ordningen med frivilliga överenskommelser fick därför bestå. (Se

text: a. prop. s. 131

text: f.)

text: Bedömning

text: Lagstiftningen angående nyanlända invandrare som har rätt till en etableringsplan och behov av en anvisning för bosättning i en kommun bygger på frivilliga överenskommelser mellan länsstyrelserna, kommunerna och Arbetsförmedlingen. Arbetsförmedlingen kan därför endast anvisa en nyanländ invandrare bosättning i en kommun som godtar anvisningen.

text: När en person som har rätt till en etableringsplan har fått uppehållstillstånd ska Arbetsförmedlingen snarast möjligt göra en anvisning för bosättning i en kommun, om det finns ett sådant behov. BB och hennes dotter beviljades permanent uppehållstillstånd i Sverige den 29 juni 2011. Först den 22 maj 2013 anvisades de en bosättningskommun, efter att 17 kommuner tillfrågats.

text: Det är naturligtvis högst otillfredsställande att det dröjde nästan två år innan BB och hennes dotter fick en kommunplacering. Ärendet komplicerades av dotterns särskilda behov, vilket säkerligen också är en förklaring till att många kommuner inte hade möjlighet att erbjuda dem ett lämpligt boende. Samtidigt är det just i dessa fall det är som mest angeläget att en placering inte drar ut på tiden.

text: Arbetsförmedlingen har redogjort för myndighetens arbete med att försöka hitta en bosättningskommun. Utifrån denna redogörelse och dokumentationen i ärendet kan jag, i likhet med Arbetsförmedlingen, konstatera att arbetet hade kunnat bedrivas mer intensivt än vad som skedde. Dels tog det fem månader innan den första kommunen tillfrågades, dels gick det under andra och tredje kvartalet 2012 flera månader från det att en kommun meddelade att den inte kunde erbjuda en placering till dess att nästa kommun kontaktades. Arbetsförmedlingen skulle också ha kunnat vara mer aktiv för att få upplysningar från Kiruna kommun om familjens behov.

text: Enligt vad som har kommit fram saknar Arbetsförmedlingen tydliga rutiner för handläggningen av dessa ärenden. Det saknas också upparbetade rutiner för hur informationsutbytet mellan Arbetsförmedlingen, kommunerna och Migrationsverket ska gå till vid placering av personer med särskilda behov. Arbetsförmedlingen har uppgett att det bedrivs ett aktivt utvecklingsarbete såväl när det gäller skapandet av interna rutiner som när det gäller samarbetet med andra parter för att förbättra bosättningsprocessen. Det som har kommit fram i detta ärende bör beaktas inom ramen för myndighetens utvecklingsarbete.

text: En mer effektiv handläggning och ett bättre informationsutbyte hade förmodligen förkortat handläggningstiden i det aktuella ärendet. Den främsta anledningen till ärendets långa handläggningstid är dock, såvitt jag kan bedöma, inte det sätt Arbetsförmedlingen handlagt ärendet på, utan att så många kommuner inte ansett sig ha möjlighet att erbjuda familjen bosättning. Jag anser därför att det inte finns tillräckliga skäl för kritik mot myndigheten.

text: Det allmänna har ett övergripande ansvar för introduktion av nyanlända. För att Arbetsförmedlingen ska kunna anvisa nyanlända invandrare ett boende i en kommun krävs att det finns kommuner som vill och förmår ta emot dem. Arbetsförmedlingen har i dag inte någon möjlighet att kräva att en kommun tar emot en viss person eller familj. BB:s och hennes dotters ärende illustrerar de brister som en lösning med frivilliga överenskommelser har och de konsekvenser det får för den som behöver anvisas ett boende. Det finns därför skäl att skicka en kopia av beslutet till Arbetsmarknadsdepartementet för kännedom. Beslutet översänds även till Migrationsverket och Sveriges Kommuner och Landsting.

type: avgorande


nyckelord:
Bevis
Bild- och ljudupptagning
Delgivning
Förhör
Proportionalitetsprincipen

title: Uttalanden med anledning av en tingsrätts åtgärd att ta upp bevisning med målsägande och vittnen när en huvudförhandling ställdes in

sammanfattning: En tilltalad var inte delgiven kallelse till en huvudförhandling och inställde sig inte heller. Huvudförhandlingen ställdes in. Tingsrätten tog upp förhör med målsägande och vittnen med stöd av 46 kap. 3 § andra stycket rättegångsbalken. I beslutet diskuteras följande frågor: 1. Krävs det att den tilltalade är delgiven kallelse för att bevisupptagning av detta slag ska få äga rum? 2. Var det i övrigt lagligt och lämpligt att ta upp förhören i samband med den inställda huvudförhandlingen?

text: Initiativet

text: I protokollet från en inspektion vid Attunda tingsrätt i mars 2010 antecknades följande.

text: I mål B 477-07 väcktes åtal för misshandel i december 2005. Sedan tingsrätten vid några tillfällen fått ställa in huvudförhandlingar på grund av bristande delgivning kallades till en huvudförhandling att hållas den 28 januari 2010. Den tilltalade inställde sig inte och häktades då i sin utevaro. Därefter är antecknat i protokollet att ordföranden efterhörde med parterna hur de ställde sig till muntlig bevisupptagning utom huvudförhandling. Varken åklagaren, försvararen eller målsägandebiträdet hade några invändningar mot detta varefter förhör med målsäganden och de två vittnena togs upp.

text: Förre chefsjustitieombudsmannen Mats Melin beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: Handlingar i tingsrättens mål B 477-07 tillfördes JO:s akt.

text: Därefter anmodades tingsrätten att lämna upplysningar om vilka rättsliga överväganden som gjordes när rätten beslutade att ta upp bevisning utom huvudförhandling i form av förhör med målsägande och vittnen.

text: Tingsrätten (lagmannen AA) kom in med ett yttrande, till vilket var fogat upplysningar från rådmannen BB som var rättens ordförande då beslutet om bevisupptagning fattades.

text: BB uppgav bl.a. följande.

text: Det aktuella målet

text: I det aktuella målet väcktes åtal vid Sollentuna tingsrätt mot den tilltalade (nedan ofta benämnd CC) den 20 december 2005. Åtalet avsåg misshandel bestående i att CC den 25 september 2005 uppsåtligen skulle ha tillfogat den då 14-åriga målsäganden (nedan ofta benämnd DD) smärta, sårskador m.m. genom att dels ta ett grepp om DD:s hals, dels utdela ett knytnävsslag mot hans ansikte. Som muntlig bevisning åberopade åklagaren, förutom målsägandeförhör med DD, förhör med två vittnen (nedan ofta benämnda EE och FF). I polisförhör under förundersökningen förnekade CC brott, men medgav att han hade varit på platsen och varit inblandad i ett gräl med DD. Sollentuna tingsrätt och sedermera Attunda tingsrätt har genom de år som gått sedan åtalet väcktes kallat parterna och vittnena till ett flertal huvudförhandlingar. Någon huvudförhandling har dock inte kommit till stånd, eftersom tingsrätten inte vid något tillfälle har lyckats delge CC kallelse till förhandling. Parterna och vittnena har i dessa fall innan förhandlingarna underrättats om att förhandlingarna måst ställas in. Den 5 november 2009 kallades parterna och vittnena till ett huvudförhandlingstillfälle den 28 januari 2010. Inte heller inför denna förhandling lyckades tingsrätten delge CC kallelsen. Någon eller några dagar före den 28 januari 2010 fick tingsrätten en förfrågan från DD:s målsägandebiträde om huvudförhandlingen skulle ställas in också denna gång. Trots att CC då inte var delgiven kallelse till förhandlingen beslutade jag att huvudförhandlingen åtminstone skulle ropas på. Detta berodde främst på att jag bedömde att det kunde finnas skäl att överväga en utevarohantering med stöd av

text: 46 kap. 15 a § första stycket 2 rättegångsbalken

text: . Det bör i detta sammanhang anmärkas att CC, i samband med att han var frihetsberövad i annat mål, den 3 juli 2008 hade blivit delgiven stämningsansökan i målet. Då huvudförhandlingen ropades på den 28 januari 2010 inställde sig inte CC, men däremot hans offentlige försvarare, åklagaren, DD, DD:s målsägandebiträde och de båda åklagarvittnena. Åklagaren och DD, som biträdde åtalet, yrkade i första hand att målet skulle avgöras i CC:s utevaro och i andra hand att CC skulle förklaras häktad. Den numera 19-årige DD förklarade genom sitt målsägandebiträde att han var angelägen om att, om möjligt, få målet avgjort och att han ville avge sin utsaga under dagen. CC:s offentlige försvarare motsatte sig, å CC:s vägnar, att målet skulle avgöras i CC:s frånvaro, men avstod från att avge någon inställning i frågan om häktning. Tingsrätten fann vid sin enskilda överläggning att det inte var möjligt att tillfredsställande utreda saken i CC:s frånvaro och att det därför förelåg hinder mot huvudförhandling. Däremot kom tingsrätten fram till att det fanns skäl att häkta CC på grund av att det ansågs föreligga fara för att han undandrog sig lagföring eller straff. I samband med överläggningen gicks utskrifterna från polisförhören med CC, DD, EE och FF igenom. Detta bedömdes nämligen vara nödvändigt för att ta ställning till om det fanns förutsättningar för en utevarohandläggning. Vid denna genomgång noterades bl.a. att meningsskiljaktigheterna i målet gällde vad som hänt; inte vilka som varit på plats. Ingen av förhörspersonerna skulle således identifiera CC. Mot denna bakgrund och med hänsyn till vad DD sagt kom tingsrätten, vid sin överläggning, fram till att det var lämpligt att ex officio ta upp frågan om

text: bevisupptagning utom huvudförhandling, sedan beslutet i anledning av åklagarens och DD:s ovan nämnda yrkanden avkunnats. Då jag tog upp frågan om bevisupptagning utom huvudförhandling var, såvitt jag minns, endast parterna – och alltså inte vittnena – närvarande i rättssalen. Parterna gavs tillfälle att yttra sig och alla närvarande, däribland CC:s offentlige försvarare, samtyckte till förfarandet. Det stod klart att DD alltjämt gärna ville avge sin utsaga under dagen. EE och FF informerades inför förhören med dem om att det var fråga om bevisupptagning utom huvudförhandling och det var tydligt att de var tacksamma över att få vittna nu och inte behöva få några nya kallelser och besked om inställda förhandlingar. Parterna var också införstådda med att tingsrätten inte kunde utesluta att det kunde bli aktuellt med nya eller kompletterande förhör vid en kommande huvudförhandling.

text: Mina överväganden angående beslutet – då det fattades och efteråt

text: Inför beslutet reflekterade jag mest över den proportionalitetsbedömning som ska göras enligt

text: 36 kap. 19 § 2 rättegångsbalken

text: . Som jag såg det gav bestämmelsen ett utrymme för en bevisupptagning i det aktuella fallet. Detta gällde särskilt med hänsyn till att muntliga förhör numera ska dokumenteras genom ljud- och bildinspelning, vilket ger domstolen och parterna betydligt bättre förutsättningar att tillgodogöra sig förhören vid en kommande rättegång. Det ska också sägas att en bevisupptagning utom huvudförhandling enligt

text: 46 kap. 3 § rättegångsbalken

text: inte med automatik innebär att förhörspersonerna vid en kommande huvudförhandling inte kan höras på nytt. Den frågan regleras, som ovan nämnts, i 35 kap. 13 § första stycket samma balk. De nya reglerna innebär också att utrymmet för en kombination av uppspelning av en gjord ljud- och bildupptagning och kompletterande frågor till förhörspersonen har ökat (jfr

text: 36 kap. 16 § andra stycket rättegångsbalken

text: ), vilket för övrigt är helt i överensstämmelse med de tankar om flexibilitet som legat till grund för 2007 års reform i

text: rättegångsbalken

text: (EMR). I sammanhanget kan jag nämna att innan EMR-reglerna trädde ikraft hölls en intern utbildning för domstolens samtliga domare angående reformens mer centrala delar. Det framhölls i samband med denna att den nya bildupptagningstekniken medförde ett ökat utrymme för att uppta bevisning utom huvudförhandling, då hinder mot huvudförhandling förelåg t.ex. på grund av att en tilltalad uteblivit. En avgörande fråga för om en bevisupptagning ska anses vara tillåten i ett fall som det nu aktuella bör, som framgått, vara vilka aspekter som beaktas vid proportionalitetsavvägningen enligt

text: 36 kap. 19 § 2 rättegångsbalken

text: och hur dessa aspekter vägs mot varandra. I det aktuella fallet talade – tyckte och tycker jag – flera faktorer för en bevisupptagning utom huvudförhandling, bl.a. följande. 1) Det hade gått lång tid mellan den med åtalet avsedda händelsen och den nu aktuella inställda huvudförhandlingen. 2) Samtliga förhörspersoner hade under en tidsrymd av ungefär fyra år kallats till flera huvudförhandlingar tidigare och på kort varsel fått besked om att förhandlingarna ställts in; att undvika ytterligare olägenheter för förhörspersonerna måste anses väsentligt. Detta gäller i all synnerhet som DD, som var en ung man vid tidpunkten för den åtalade händelsen, förklarade sig vara angelägen om att inte behöva inställa sig på nytt. 3) CC förklarades, på grund av flyktfara, häktad i sin utevaro. En bevisupptagning utom huvudförhandling kunde därmed ligga också i hans intresse på så vis att den väsentligt skulle öka möjligheterna för att ett kommande frihetsberövande skulle bli kortvarigt, genom att en häktnings- och huvudförhandling skulle kunna genomföras i ett sammanhang eller i vart fall i tidsmässig nära anslutning. 4) Det var omöjligt att veta vid vilken tid på året häktningen av CC skulle kunna komma att effektueras. Om detta skulle ske under semestertid kunde det bli vanskligt att få alla förhörspersoner att inställa sig till en huvudförhandling på kort

text: varsel. Ett upptagande av bevisning utom huvudförhandling kunde därmed förväntas öka möjligheterna för att målet skulle kunna avgöras över huvud taget. Avigsidorna med en bevisupptagning utom huvudförhandling bedömde jag som tämligen små. Härvid beaktade jag bl.a. följande. 1) CC företräddes av en offentlig försvarare, som samtyckte till förfarandet och var väl förtrogen med CC:s inställning och invändningar och därför kunde ställa relevanta frågor till förhörspersonerna även i CC:s frånvaro. 2) Ingen av förhörspersonerna skulle göra något utpekande av CC. 3) Det brott som åtalet avsåg var inte av någon mer allvarlig beskaffenhet. 4) Den nya ljud- och bildinspelningstekniken borgar för att tingsrätten vid en eventuell kommande huvudförhandling får ett betydligt bättre bedömningsunderlag än tidigare. 5) Om det behövs skulle som ovan nämnts, i samband med en eventuell kommande huvudförhandling, nya eller kompletterande förhör kunna hållas. Efter en samlad bedömning av merparten av de nu berörda faktorerna kom jag, som sagt, fram till att

text: 36 kap. 19 § 2 rättegångsbalken

text: möjliggjorde en bevisupptagning utom huvudförhandling. Denna uppfattning är jag benägen att stå fast vid. När det härefter gäller frågan om det faktum att CC inte var delgiven kallelsen till huvudförhandlingen omöjliggjorde en bevisupptagning utom huvudförhandling (jfr

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: och

text: 35 kap. 9 §

text: rättegångsbalken

text: ) får jag tillstå att jag inte närmare reflekterade över denna problematik innan beslutet om bevisupptagning fattades. Jag vill i nuläget inte bestämt ta ställning till om JO:s ovan nämnda uttalande om att något formellt hinder mot genomförande av bevisupptagning utom huvudförhandling inte finns om den tilltalade inte delgivits kallelsen till huvudförhandlingen (JO 1994/95 s. 53) eller Fitgers ifrågasättande av detta uttalande står i bäst överensstämmelse med reglernas utformning. Dock är jag närmast benägen att tro att Fitgers slutsatser är alltför långtgående. Till skillnad från vad Fitger synes vara (se Fitger, a.a., med supplement t.o.m. sept. 2008, s. 35:72) är jag inte ens säker på att det i en bevisupptagningsförhandling enligt

text: 35 kap. 9 § rättegångsbalken

text: med automatik i alla situationer föreligger hinder mot förhandling, om den tilltalade inte blivit delgiven kallelsen, men inställt sig genom sin offentlige försvarare. Någon bestämmelse som uttryckligen slår fast detta finns mig veterligt inte. När det gäller huvudförhandlingsfallet (

text: 46 kap. 3 § rättegångsbalken

text: ) bör beaktas att det finns ett visst utrymme för att genomföra huvudförhandling i den tilltalades frånvaro, även om den tilltalade inte delgivits kallelsen till förhandlingen. Detta förutsätter att den tilltalade avvikit eller håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvudförhandlingen. Att utrymmet skulle vara mindre för att, i den tilltalades frånvaro, ta upp bevisning än för att genomföra huvudförhandlingen har jag svårt att se vare sig att reglerna innebär eller att det finns något bärande skäl för (jfr till det nu anförda främst

text: 35 kap. 9 §

text: 45 kap. 13 §

text: 45 kap. 15 §

text: 46 kap. 15 §

text: och

text: 46 kap. 15 a § första stycket 2

text: rättegångsbalken

text: ). Sammanfattningsvis vill jag säga följande. Fortfarande tycker jag att det, åtminstone materiellt sett, var lämpligt att ta upp bevisningen utom huvudförhandling – och enligt min bedömning gagnades alla aktörer, inklusive CC, av beslutet. I nuläget kan jag inte heller se att beslutet varit formellt felaktigt i något hänseende. Dock kan frågan om vilken betydelse det kan ha att CC inte var delgiven kallelsen till huvudförhandlingen förstås behöva utredas närmare.

text: AA anförde följande.

text: För egen del vill jag som företrädare för tingsrätten tillägga följande. Den av rätten gjorda intresseavvägningen är väl avvägd. Såvitt kan överblickas är risken för rättsförluster eller att den tilltalade vid en senare rättegång inte får en rättvis prövning mycket liten. Förhören är inspelade med den nya tekniken och skulle det finnas behov kan målsäganden och vittnena höras på nytt. Möjligen ska dock

text: gällande lagstiftning tolkas så att en förutsättning för detta förfarande är att den tilltalade är delgiven kallelse till förhandlingen. Om det blir bedömningen borde övervägas om inte lagstiftningen bör ändras så att det i t.ex. fall som detta när den tilltalade håller sig undan och det i övrigt bedöms lämpligt finns möjlighet att ta upp bevis utom huvudförhandling.

text: Rättslig reglering

text: Rättegångsbalken

text: , förkortad RB, bygger på principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Av dessa principer följer bl.a. att målen som huvudregel ska avgöras vid en muntlig, koncentrerad huvudförhandling där bevisningen läggs fram och parternas argumentering äger rum omedelbart inför domstolen. Genom detta system skapas goda förutsättningar för den fria bevisprövningen och därmed för materiellt riktiga avgöranden.

text: Enligt

text: 35 kap. 8 §

text: RB är huvudregeln att bevis ska tas upp vid en huvudförhandling. Under vissa förutsättningar kan rätten emellertid ta upp bevisning även vid andra tillfällen. Av

text: 36 kap. 19 §

text: RB framgår när ett vittnesbevis kan tas upp utom huvudförhandling. Genom en hänvisning i

text: 37 kap. 3 § första stycket

text: RB gäller bestämmelserna även i fråga om förhör med parter och målsägande som inte för talan. Enligt

text: 36 kap. 19 §

text: RB får förhör med ett vittne äga rum utom huvudförhandling om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen (första punkten), om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen (andra punkten), eller om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling (tredje punkten).

text: Vad gäller tillämpningen av andra punkten framgår av förarbetena att rätten ska göra en avvägning mellan å ena sidan kostnaderna (som drabbar part eller staten) och olägenheterna av ett förhör direkt vid huvudförhandlingen och, å andra sidan, vikten av att ett sådant förhör kommer till stånd. I sistnämnda hänseende är av intresse dels målets betydelse, t.ex. om det rör ett bagatellbelopp eller ett större värde, dels vittnesberättelsens betydelse för målets utgång och dels om det är av betydelse för rättens bevisvärdering att olika vittnen förhörs vid samma förhandlingstillfälle (

text: prop. 1986/87:89 s. 180

text: I

text: 35 kap. 9 §

text: RB föreskrivs att om ett bevis ska tas upp utom huvudförhandling gäller i fråga om kallelser av parter och om parters underlåtenhet att följa en kallelse det som föreskrivs för sammanträden under förberedelsen av målet. Enligt kommentaren till RB innebär detta att om en part inte har kunnat delges någon kallelse, får en bevisupptagning inte ske (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , En kommentar på Internet,

text: 35 kap. 9 §

text: RB).

text: Förutom att ta upp bevis utom huvudförhandling vid ett i förväg planerat sammanträde för detta ändamål kan rätten ta upp muntlig bevisning i samband med en inställd huvudförhandling. När det gäller brottmål föreskrivs nämligen i

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: RB att om en huvudförhandling ställs in, får rätten höra vittnen och målsägande som inställt sig om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom

text: huvudförhandling. Motsvarande bestämmelse för tvistemål finns i

text: 43 kap. 3 § andra stycket

text: RB. Hänvisningen till reglerna om förhör utom huvudförhandling syftar enligt uttalanden i förarbeten på vad som föreskrivs i 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB om de materiella förutsättningarna för bevisupptagningen (se

text: a. prop. s. 215

text: Bevis som har tagits upp utom huvudförhandling ska dock tas upp på nytt vid huvudförhandlingen om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset (35 kap. 13 § första stycket, 43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket RB). Detta innebär att även om det t.ex. skulle medföra orimliga kostnader eller olägenheter i den mening som sägs i

text: 36 kap. 19 § andra punkten

text: RB för ett vittne att inställa sig vid en senare huvudförhandling, bör något förhör i samband med den inställda huvudförhandlingen inte äga rum om rätten bedömer det som sannolikt att vittnet måste förhöras på nytt vid en senare förhandling. I sådana fall framstår det som tämligen meningslöst att ta upp beviset vid den inställda huvudförhandlingen. Det sagda har ansetts så självklart att det inte funnits behov att uttryckligen ange detta i lagtexten (se a. prop.).

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att åtal för misshandel väcktes i december 2005. Den tilltalade har sedan under flera års tid inte delgetts kallelse till huvudförhandling. Sommaren 2008 delgavs han emellertid stämning. Han var dock inte delgiven kallelse till den huvudförhandling som var planerad att hållas den 28 januari 2010. När han inte infann sig ställdes huvudförhandlingen in och han häktades i sin utevaro. Därefter väckte tingsrätten frågan om bevisupptagning utom huvudförhandling och tog sedan åklagaren, den offentliga försvararen och målsägandebiträdet yttrat sig upp förhör med målsäganden och två vittnen.

text: Det förhållandet att den tilltalade inte var delgiven kallelse till huvudförhandlingen föranleder följande uttalanden från min sida.

text: Som ovan redovisats innebär bestämmelsen i

text: 35 kap. 9 §

text: RB enligt Fitgers uppfattning i kommentaren till RB att bevisupptagning utom huvudförhandling vid ett särskilt för ändamålet utsatt sammanträde inte får ske om en part inte har kunnat delges någon kallelse till sammanträdet. Dåvarande chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh har i ett tidigare ärende behandlat frågan om denna bestämmelses tillämplighet även beträffande bevisupptagning i samband med en inställd huvudförhandling (JO 1994/95 s. 53). Claes Eklundh anförde bl.a. – med hänvisning till uttalanden i förarbeten – att hänvisningen i

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: RB till reglerna om förhör utom huvudförhandling syftar på vad som föreskrivs i 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB om de materiella förutsättningarna för bevisupptagningen. Han uttalade därefter att det inte finns någon föreskrift i RB som slår fast att vissa formella förutsättningar måste vara uppfyllda för att en bevisupptagning i anslutning till en inställd huvudförhandling ska få äga rum. Han menade att det med andra ord inte finns något formellt hinder mot att genomföra

text: bevisupptagning trots att den tilltalade varken har delgetts stämning i målet eller kallelse till den inställda förhandlingen. Claes Eklundh betonade dock samtidigt att detta inte är liktydigt med att det utan vidare är lämpligt att förfara på detta sätt. I kommentaren till RB har emellertid ifrågasatts om inte även reglerna i

text: 35 kap. 9 §

text: RB är tillämpliga vid bevisupptagning i samband med en inställd huvudförhandling. Det har gjorts gällande att som lagtexten kom att utformas synes på goda grunder kunna hävdas att regeln i

text: 35 kap. 9 §

text: RB om att parterna bevisligen ska ha fått del av kallelsen till bevisupptagningen måste beaktas när man bedömer om en sådan är tillåten i det konkreta fallet (se Fitger, a.a., 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB).

text: Frågan är alltså om hänvisningen i

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: RB till reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling kan anses avse

text: 35 kap. 9 §

text: RB och dess eventuella krav på delgivning av kallelse. Ursprungligen fanns ingen motsvarande hänvisning i

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: RB utan där angavs vilka de materiella förutsättningarna för bevisupptagning var. Hänvisningen till vad som var tillåtet enligt reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling kom till den 1 januari 1988. Lagstiftarens avsikt var då att hänvisa till 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB (se a. prop.) och alltså inte till

text: 35 kap. 9 §

text: RB.

text: För egen del anser jag inte att ordalydelsen av 46 kap. 3 § andra stycket och 35 kap. 9 § RB ger anledning att tolka hänvisningen på annat sätt än vad lagstiftaren avsåg vid 1988 års lagändring. Jag vill tillägga att i de ursprungliga förarbetena till

text: 35 kap. 9 §

text: RB uttryckligen sägs att stadgandet endast avser det fall att bevisupptagning ska ske vid särskild, för detta ändamål utsatt förhandling (NJA II 1943 s. 453).

text: Jag delar alltså Claes Eklundhs uppfattning att det inte finns något formellt hinder i RB mot att bevisupptagningen genomförs trots att den tilltalade varken har delgetts stämning i målet eller kallelse till den inställda förhandlingen. Som Claes Eklundh påpekat innebär det inte att det utan vidare är lämpligt att förfara på det sättet. Det finns dock inte skäl att kritisera tingsrätten för att den tog upp bevisning trots att den tilltalade inte var delgiven kallelse till huvudförhandlingen.

text: Med anledning av de nu redovisade olika uppfattningarna i frågan om kraven på parts delgivning anser jag att det finns anledning att överlämna en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet.

text: När det sedan gäller tingsrättens beslut att tillåta bevisupptagning i övrigt gör jag följande bedömning.

text: Av BB:s yttrande framgår att beslutet om bevisupptagning fattades med stöd av

text: 36 kap. 19 § 2

text: RB. Enligt hans mening gav bestämmelsen utrymme för bevisupptagning i det aktuella fallet, detta särskilt med hänsyn till att muntliga förhör numera ska dokumenteras genom bild- och ljudupptagning vilket ger domstolen och parterna betydligt bättre förutsättningar att tillgodogöra sig förhören vid en kommande huvudförhandling. Därutöver har BB angett vilka överväganden

text: han gjorde beträffande de omständigheter som han beaktade vid beslutsfattandet. Han har också framhållit att det förhållandet att målsägande och vittnen hördes inte hindrade att nya eller kompletterande förhör kunde hållas i samband med den kommande huvudförhandlingen om det behövdes.

text: Sedan den 1 november 2008 gäller enligt

text: 6 kap. 6 § första stycket

text: RB att en berättelse som lämnas i bevissyfte i tingsrätt ska dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Införandet av s.k. videoteknik har inneburit att möjligheterna att göra en tillförlitlig bevisvärdering efter en bevisupptagning utom huvudförhandling i många fall kan anses vara fullt jämförbara med vad som varit fallet om förhöret hållits direkt vid en huvudförhandling. Betydelsen av att ett förhör hålls vid en huvudförhandling kan av det skälet vara mindre än tidigare och därmed också behovet av att ta upp bevisningen på nytt (jfr

text: prop. 2004/05:131 s. 152

text: Huvudregeln är emellertid alltjämt att bevisning ska tas upp omedelbart vid en huvudförhandling. En part, ett vittne eller någon annan som ska höras i bevissyfte ska alltså lämna sin berättelse direkt och omedelbart inför den eller dem som ska döma i målet. Därigenom säkerställs att bevisningen presenteras för domstolen i bästa möjliga form. De regler som finns om att ta upp muntlig bevisning före huvudförhandlingen utgör undantag från huvudregeln. Därför finns begränsningar i möjligheterna att använda dessa regler. Enligt min mening finns det skäl att framhålla att användningen av videoteknik således inte får överbetonas på sådant sätt att den avvägning som enligt RB

text: 36 kap. 19 § 2

text: RB ska ske mellan å en sidan kostnaderna och olägenheterna av ett förhör direkt vid huvudförhandlingen och, å andra sidan, vikten av att ett sådant förhör kommer till stånd, träder helt i bakgrunden. Om alltför stor vikt läggs vid det förhållandet att förhör numera ska dokumenteras genom videoteknik riskerar detta att leda till mycket frekventa avvikelser från huvudregeln om att den muntliga bevisningen bör tas upp vid huvudförhandlingen, vilket inte synes ha varit lagstiftarens avsikt (jfr a. prop.).

text: Av BB:s yttrande framgår att de kostnader och olägenheter som var aktuella dels var de besvär som ytterligare en inställelse skulle förorsaka målsäganden och vittnena, dels de kostnader och olägenheter som var förknippade med risken att någon av dem inte skulle kunna inställa sig till den kommande huvudförhandlingen. Dessa kostnader och olägenheter ska jämföras med betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen. För egen del är jag närmast av den uppfattningen att kostnaderna och olägenheterna inte var så besvärande att de inte stod i rimligt förhållande till betydelsen av att förhören enligt huvudregeln fick anstå till huvudförhandlingen. Det är emellertid en bedömningsfråga och jag finner inte tillräcklig anledning att kritisera BB för den bedömning han gjorde.

text: Emellertid hade BB haft att göra ytterligare en bedömning. Enligt

text: 35 kap. 13 § första stycket

text: RB gäller vid en huvudförhandling att bevis som tagits upp utom huvudförhandlingen ska tas upp på nytt om rätten finner att det är av betydelse i

text: målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. Av förarbetena till de nuvarande bestämmelserna i 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB framgår att den domare som i ett brottmål överväger att ta upp muntliga bevis i samband med en inställd huvudförhandling inte får nöja sig med att läsa reglerna i

text: 46 kap. 3 §

text: RB. Även om det skulle medföra orimliga kostnader eller olägenheter för vittnet att inställa sig vid en senare huvudförhandling bör, sägs det, något förhör i samband med den inställda huvudförhandlingen inte äga rum, om rätten med hänsyn till vad som sägs i

text: 35 kap. 13 §

text: RB bedömer det som sannolikt att vittnet måste förhöras på nytt vid en senare förhandling. I sådana fall framstår det som tämligen meningslöst att genomföra förhöret. Det nu sagda bedömdes som så självklart att det inte behövde komma till uttryck i lagtexten (

text: prop. 1986/87:89 s. 215

text: ). Av BB:s yttrande till JO framgår inte om tingsrätten gjorde de överväganden som bedömdes som självklara i det angivna förarbetsuttalandet. Det finns inte tillräckliga skäl att kritisera tingsrätten för brister i detta hänseende.

text: Ärendet avslutas.


text: Initiativet

text: I protokollet från en inspektion vid Attunda tingsrätt i mars 2010 antecknades följande.

text: I mål B 477-07 väcktes åtal för misshandel i december 2005. Sedan tingsrätten vid några tillfällen fått ställa in huvudförhandlingar på grund av bristande delgivning kallades till en huvudförhandling att hållas den 28 januari 2010. Den tilltalade inställde sig inte och häktades då i sin utevaro. Därefter är antecknat i protokollet att ordföranden efterhörde med parterna hur de ställde sig till muntlig bevisupptagning utom huvudförhandling. Varken åklagaren, försvararen eller målsägandebiträdet hade några invändningar mot detta varefter förhör med målsäganden och de två vittnena togs upp.

text: Förre chefsjustitieombudsmannen Mats Melin beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: Handlingar i tingsrättens mål B 477-07 tillfördes JO:s akt.

text: Därefter anmodades tingsrätten att lämna upplysningar om vilka rättsliga överväganden som gjordes när rätten beslutade att ta upp bevisning utom huvudförhandling i form av förhör med målsägande och vittnen.

text: Tingsrätten (lagmannen Inger Söderholm) kom in med ett yttrande, till vilket var fogat upplysningar från rådmannen Rikard Backelin som var rättens ordförande då beslutet om bevisupptagning fattades.

text: Rikard Backelin uppgav bl.a. följande.

text: Det aktuella målet

text: I det aktuella målet väcktes åtal vid Sollentuna tingsrätt mot den tilltalade (nedan ofta benämnd A.K.) den 20 december 2005. Åtalet avsåg misshandel bestående i att A.K. den 25 september 2005 uppsåtligen skulle ha tillfogat den då 14-åriga målsäganden (nedan ofta benämnd B.P.) smärta, sårskador m.m. genom att dels ta ett grepp om B.P:s hals, dels utdela ett knytnävsslag mot hans ansikte. Som muntlig bevisning åberopade åklagaren, förutom målsägandeförhör med B.P., förhör med två vittnen (nedan ofta benämnda K.A.B. och E.T.). I polisförhör under förundersökningen förnekade A.K. brott, men medgav att han hade varit på platsen och varit inblandad i ett gräl med B.P. Sollentuna tingsrätt och sedermera Attunda tingsrätt har genom de år som gått sedan åtalet väcktes kallat parterna och vittnena till ett flertal huvudförhandlingar. Någon huvudförhandling har dock inte kommit till stånd, eftersom tingsrätten inte vid något tillfälle har lyckats delge A.K. kallelse till förhandling. Parterna och vittnena har i dessa fall innan förhandlingarna underrättats om att förhandlingarna måst ställas in. Den 5 november 2009 kallades parterna och vittnena till ett huvudförhandlingstillfälle den 28 januari 2010. Inte heller inför denna förhandling lyckades tingsrätten delge A.K. kallelsen. Någon eller några dagar före den 28 januari 2010 fick tingsrätten en förfrågan från B.P:s målsägandebiträde om huvudförhandlingen skulle ställas in också denna gång. Trots att A.K. då inte var delgiven kallelse till förhandlingen beslutade jag att huvudförhandlingen åtminstone skulle ropas på. Detta berodde främst på att jag bedömde att det kunde finnas skäl att överväga en utevarohantering med stöd av

text: 46 kap. 15 a § första stycket 2 rättegångsbalken

text: . Det bör i detta sammanhang anmärkas att A.K., i samband med att han var frihetsberövad i annat mål, den 3 juli 2008 hade blivit delgiven stämningsansökan i målet. Då huvudförhandlingen ropades på den 28 januari 2010 inställde sig inte A.K., men däremot hans offentlige försvarare, åklagaren, B.P., B.P:s målsägandebiträde och de båda åklagarvittnena. Åklagaren och B.P., som biträdde åtalet, yrkade i första hand att målet skulle avgöras i A.K:s utevaro och i andra hand att A.K. skulle förklaras häktad. Den numera 19-årige B.P. förklarade genom sitt målsägandebiträde att han var angelägen om att, om möjligt, få målet avgjort och att han ville avge sin utsaga under dagen. A.K:s offentlige försvarare motsatte sig, å A.K:s vägnar, att målet skulle avgöras i A.K:s frånvaro, men avstod från att avge någon inställning i frågan om häktning. Tingsrätten fann vid sin enskilda överläggning att det inte var möjligt att tillfredsställande utreda saken i A.K:s frånvaro och att det därför förelåg hinder mot huvudförhandling. Däremot kom tingsrätten fram till att det fanns skäl att häkta A.K. på grund av att det ansågs föreligga fara för att han undandrog sig lagföring eller straff. I samband med överläggningen gicks utskrifterna från polisförhören med A.K., B.P., K.A.B. och E.T. igenom. Detta bedömdes nämligen vara nödvändigt för att ta ställning till om det fanns förutsättningar för en utevarohandläggning. Vid denna genomgång noterades bl.a. att meningsskiljaktigheterna i målet gällde vad som hänt; inte vilka som varit på plats. Ingen av förhörspersonerna skulle således identifiera A.K. Mot denna bakgrund och med hänsyn till vad B.P. sagt kom tingsrätten, vid sin överläggning, fram till att det var lämpligt att ex officio ta upp

text: frågan om bevisupptagning utom huvudförhandling, sedan beslutet i anledning av åklagarens och B.P:s ovan nämnda yrkanden avkunnats. Då jag tog upp frågan om bevisupptagning utom huvudförhandling var, såvitt jag minns, endast parterna – och alltså inte vittnena – närvarande i rättssalen. Parterna gavs tillfälle att yttra sig och alla närvarande, däribland A.K:s offentlige försvarare, samtyckte till förfarandet. Det stod klart att B.P. alltjämt gärna ville avge sin utsaga under dagen. K.A.B. och E.T. informerades inför förhören med dem om att det var fråga om bevisupptagning utom huvudförhandling och det var tydligt att de var tacksamma över att få vittna nu och inte behöva få några nya kallelser och besked om inställda förhandlingar. Parterna var också införstådda med att tingsrätten inte kunde utesluta att det kunde bli aktuellt med nya eller kompletterande förhör vid en kommande huvudförhandling.

text: Mina överväganden angående beslutet – då det fattades och efteråt

text: Inför beslutet reflekterade jag mest över den proportionalitetsbedömning som ska göras enligt

text: 36 kap. 19 § 2 rättegångsbalken

text: . Som jag såg det gav bestämmelsen ett utrymme för en bevisupptagning i det aktuella fallet. Detta gällde särskilt med hänsyn till att muntliga förhör numera ska dokumenteras genom ljud- och bildinspelning, vilket ger domstolen och parterna betydligt bättre förutsättningar att tillgodogöra sig förhören vid en kommande rättegång. Det ska också sägas att en bevisupptagning utom huvudförhandling enligt

text: 46 kap. 3 § rättegångsbalken

text: inte med automatik innebär att förhörspersonerna vid en kommande huvudförhandling inte kan höras på nytt. Den frågan regleras, som ovan nämnts, i 35 kap. 13 § första stycket samma balk. De nya reglerna innebär också att utrymmet för en kombination av uppspelning av en gjord ljud- och bildupptagning och kompletterande frågor till förhörspersonen har ökat (jfr

text: 36 kap. 16 § andra stycket rättegångsbalken

text: ), vilket för övrigt är helt i överensstämmelse med de tankar om flexibilitet som legat till grund för 2007 års reform i

text: rättegångsbalken

text: (EMR). I sammanhanget kan jag nämna att innan EMR-reglerna trädde ikraft hölls en intern utbildning för domstolens samtliga domare angående reformens mer centrala delar. Det framhölls i samband med denna att den nya bildupptagningstekniken medförde ett ökat utrymme för att uppta bevisning utom huvudförhandling, då hinder mot huvudförhandling förelåg t.ex. på grund av att en tilltalad uteblivit. En avgörande fråga för om en bevisupptagning ska anses vara tillåten i ett fall som det nu aktuella bör, som framgått, vara vilka aspekter som beaktas vid proportionalitetsavvägningen enligt

text: 36 kap. 19 § 2 rättegångsbalken

text: och hur dessa aspekter vägs mot varandra. I det aktuella fallet talade – tyckte och tycker jag – flera faktorer för en bevisupptagning utom huvudförhandling, bl.a. följande. 1) Det hade gått lång tid mellan den med åtalet avsedda händelsen och den nu aktuella inställda huvudförhandlingen. 2) Samtliga förhörspersoner hade under en tidsrymd av ungefär fyra år kallats till flera huvudförhandlingar tidigare och på kort varsel fått besked om att förhandlingarna ställts in; att undvika ytterligare olägenheter för förhörspersonerna måste anses väsentligt. Detta gäller i all synnerhet som B.P., som var en ung man vid tidpunkten för den åtalade händelsen, förklarade sig vara angelägen om att inte behöva inställa sig på nytt. 3) A.K. förklarades, på grund av flyktfara, häktad i sin utevaro. En bevisupptagning utom huvudförhandling kunde därmed ligga också i hans intresse på så vis att den väsentligt skulle öka möjligheterna för att ett kommande frihetsberövande skulle bli kortvarigt, genom att en häktnings- och huvudförhandling skulle kunna genomföras i ett sammanhang eller i vart fall i tidsmässig nära anslutning. 4) Det var omöjligt att veta vid vilken tid på året häktningen av A.K. skulle kunna komma att effektueras. Om detta skulle ske under semestertid kunde det bli vanskligt att få alla förhörspersoner att inställa sig till en huvudförhandling på kort

text: varsel. Ett upptagande av bevisning utom huvudförhandling kunde därmed förväntas öka möjligheterna för att målet skulle kunna avgöras över huvud taget. Avigsidorna med en bevisupptagning utom huvudförhandling bedömde jag som tämligen små. Härvid beaktade jag bl.a. följande. 1) A.K. företräddes av en offentlig försvarare, som samtyckte till förfarandet och var väl förtrogen med A.K:s inställning och invändningar och därför kunde ställa relevanta frågor till förhörspersonerna även i A.K:s frånvaro. 2) Ingen av förhörspersonerna skulle göra något utpekande av A.K. 3) Det brott som åtalet avsåg var inte av någon mer allvarlig beskaffenhet. 4) Den nya ljud- och bildinspelningstekniken borgar för att tingsrätten vid en eventuell kommande huvudförhandling får ett betydligt bättre bedömningsunderlag än tidigare. 5) Om det behövs skulle som ovan nämnts, i samband med en eventuell kommande huvudförhandling, nya eller kompletterande förhör kunna hållas. Efter en samlad bedömning av merparten av de nu berörda faktorerna kom jag, som sagt, fram till att

text: 36 kap. 19 § 2 rättegångsbalken

text: möjliggjorde en bevisupptagning utom huvudförhandling. Denna uppfattning är jag benägen att stå fast vid. När det härefter gäller frågan om det faktum att A.K. inte var delgiven kallelsen till huvudförhandlingen omöjliggjorde en bevisupptagning utom huvudförhandling (jfr

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: och

text: 35 kap. 9 §

text: rättegångsbalken

text: ) får jag tillstå att jag inte närmare reflekterade över denna problematik innan beslutet om bevisupptagning fattades. Jag vill i nuläget inte bestämt ta ställning till om JO:s ovan nämnda uttalande om att något formellt hinder mot genomförande av bevisupptagning utom huvudförhandling inte finns om den tilltalade inte delgivits kallelsen till huvudförhandlingen (JO 1994/95 s. 53) eller Fitgers ifrågasättande av detta uttalande står i bäst överensstämmelse med reglernas utformning. Dock är jag närmast benägen att tro att Fitgers slutsatser är alltför långtgående. Till skillnad från vad Fitger synes vara (se Fitger, a.a., med supplement t.o.m. sept. 2008, s. 35:72) är jag inte ens säker på att det i en bevisupptagningsförhandling enligt

text: 35 kap. 9 § rättegångsbalken

text: med automatik i alla situationer föreligger hinder mot förhandling, om den tilltalade inte blivit delgiven kallelsen, men inställt sig genom sin offentlige försvarare. Någon bestämmelse som uttryckligen slår fast detta finns mig veterligt inte. När det gäller huvudförhandlingsfallet (

text: 46 kap. 3 § rättegångsbalken

text: ) bör beaktas att det finns ett visst utrymme för att genomföra huvudförhandling i den tilltalades frånvaro, även om den tilltalade inte delgivits kallelsen till förhandlingen. Detta förutsätter att den tilltalade avvikit eller håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvudförhandlingen. Att utrymmet skulle vara mindre för att, i den tilltalades frånvaro, ta upp bevisning än för att genomföra huvudförhandlingen har jag svårt att se vare sig att reglerna innebär eller att det finns något bärande skäl för (jfr till det nu anförda främst

text: 35 kap. 9 §

text: 45 kap. 13 §

text: 45 kap. 15 §

text: 46 kap. 15 §

text: och

text: 46 kap. 15 a § första stycket 2

text: rättegångsbalken

text: ). Sammanfattningsvis vill jag säga följande. Fortfarande tycker jag att det, åtminstone materiellt sett, var lämpligt att ta upp bevisningen utom huvudförhandling – och enligt min bedömning gagnades alla aktörer, inklusive A.K., av beslutet. I nuläget kan jag inte heller se att beslutet varit formellt felaktigt i något hänseende. Dock kan frågan om vilken betydelse det kan ha att A.K. inte var delgiven kallelsen till huvudförhandlingen förstås behöva utredas närmare.

text: Inger Söderholm anförde följande.

text: För egen del vill jag som företrädare för tingsrätten tillägga följande. Den av rätten gjorda intresseavvägningen är väl avvägd. Såvitt kan överblickas är risken för rättsförluster eller att den tilltalade vid en senare rättegång inte får en rättvis prövning mycket liten. Förhören är inspelade med den nya tekniken och skulle det finnas behov kan målsäganden och vittnena höras på nytt. Möjligen ska dock

text: gällande lagstiftning tolkas så att en förutsättning för detta förfarande är att den tilltalade är delgiven kallelse till förhandlingen. Om det blir bedömningen borde övervägas om inte lagstiftningen bör ändras så att det i t.ex. fall som detta när den tilltalade håller sig undan och det i övrigt bedöms lämpligt finns möjlighet att ta upp bevis utom huvudförhandling.

text: Rättslig reglering

text: Rättegångsbalken

text: , förkortad RB, bygger på principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Av dessa principer följer bl.a. att målen som huvudregel ska avgöras vid en muntlig, koncentrerad huvudförhandling där bevisningen läggs fram och parternas argumentering äger rum omedelbart inför domstolen. Genom detta system skapas goda förutsättningar för den fria bevisprövningen och därmed för materiellt riktiga avgöranden.

text: Enligt

text: 35 kap. 8 §

text: RB är huvudregeln att bevis ska tas upp vid en huvudförhandling. Under vissa förutsättningar kan rätten emellertid ta upp bevisning även vid andra tillfällen. Av

text: 36 kap. 19 §

text: RB framgår när ett vittnesbevis kan tas upp utom huvudförhandling. Genom en hänvisning i

text: 37 kap. 3 § första stycket

text: RB gäller bestämmelserna även i fråga om förhör med parter och målsägande som inte för talan. Enligt

text: 36 kap. 19 §

text: RB får förhör med ett vittne äga rum utom huvudförhandling om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen (första punkten), om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen (andra punkten), eller om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling (tredje punkten).

text: Vad gäller tillämpningen av andra punkten framgår av förarbetena att rätten ska göra en avvägning mellan å ena sidan kostnaderna (som drabbar part eller staten) och olägenheterna av ett förhör direkt vid huvudförhandlingen och, å andra sidan, vikten av att ett sådant förhör kommer till stånd. I sistnämnda hänseende är av intresse dels målets betydelse, t.ex. om det rör ett bagatellbelopp eller ett större värde, dels vittnesberättelsens betydelse för målets utgång och dels om det är av betydelse för rättens bevisvärdering att olika vittnen förhörs vid samma förhandlingstillfälle (

text: prop. 1986/87:89 s. 180

text: I

text: 35 kap. 9 §

text: RB föreskrivs att om ett bevis ska tas upp utom huvudförhandling gäller i fråga om kallelser av parter och om parters underlåtenhet att följa en kallelse det som föreskrivs för sammanträden under förberedelsen av målet. Enligt kommentaren till RB innebär detta att om en part inte har kunnat delges någon kallelse, får en bevisupptagning inte ske (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , En kommentar på Internet,

text: 35 kap. 9 §

text: RB).

text: Förutom att ta upp bevis utom huvudförhandling vid ett i förväg planerat sammanträde för detta ändamål kan rätten ta upp muntlig bevisning i samband med en inställd huvudförhandling. När det gäller brottmål föreskrivs nämligen i

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: RB att om en huvudförhandling ställs in, får rätten höra vittnen och målsägande som inställt sig om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom

text: huvudförhandling. Motsvarande bestämmelse för tvistemål finns i

text: 43 kap. 3 § andra stycket

text: RB. Hänvisningen till reglerna om förhör utom huvudförhandling syftar enligt uttalanden i förarbeten på vad som föreskrivs i 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB om de materiella förutsättningarna för bevisupptagningen (se

text: a. prop. s. 215

text: Bevis som har tagits upp utom huvudförhandling ska dock tas upp på nytt vid huvudförhandlingen om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset (35 kap. 13 § första stycket, 43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket RB). Detta innebär att även om det t.ex. skulle medföra orimliga kostnader eller olägenheter i den mening som sägs i

text: 36 kap. 19 § andra punkten

text: RB för ett vittne att inställa sig vid en senare huvudförhandling, bör något förhör i samband med den inställda huvudförhandlingen inte äga rum om rätten bedömer det som sannolikt att vittnet måste förhöras på nytt vid en senare förhandling. I sådana fall framstår det som tämligen meningslöst att ta upp beviset vid den inställda huvudförhandlingen. Det sagda har ansetts så självklart att det inte funnits behov att uttryckligen ange detta i lagtexten (se a. prop.).

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att åtal för misshandel väcktes i december 2005. Den tilltalade har sedan under flera års tid inte delgetts kallelse till huvudförhandling. Sommaren 2008 delgavs han emellertid stämning. Han var dock inte delgiven kallelse till den huvudförhandling som var planerad att hållas den 28 januari 2010. När han inte infann sig ställdes huvudförhandlingen in och han häktades i sin utevaro. Därefter väckte tingsrätten frågan om bevisupptagning utom huvudförhandling och tog sedan åklagaren, den offentliga försvararen och målsägandebiträdet yttrat sig upp förhör med målsäganden och två vittnen.

text: Det förhållandet att den tilltalade inte var delgiven kallelse till huvudförhandlingen föranleder följande uttalanden från min sida.

text: Som ovan redovisats innebär bestämmelsen i

text: 35 kap. 9 §

text: RB enligt Fitgers uppfattning i kommentaren till RB att bevisupptagning utom huvudförhandling vid ett särskilt för ändamålet utsatt sammanträde inte får ske om en part inte har kunnat delges någon kallelse till sammanträdet. Dåvarande chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh har i ett tidigare ärende behandlat frågan om denna bestämmelses tillämplighet även beträffande bevisupptagning i samband med en inställd huvudförhandling (JO 1994/95 s. 53). Claes Eklundh anförde bl.a. – med hänvisning till uttalanden i förarbeten – att hänvisningen i

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: RB till reglerna om förhör utom huvudförhandling syftar på vad som föreskrivs i 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB om de materiella förutsättningarna för bevisupptagningen. Han uttalade därefter att det inte finns någon föreskrift i RB som slår fast att vissa formella förutsättningar måste vara uppfyllda för att en bevisupptagning i anslutning till en inställd huvudförhandling ska få äga rum. Han menade att det med andra ord inte finns något formellt hinder mot att genomföra

text: bevisupptagning trots att den tilltalade varken har delgetts stämning i målet eller kallelse till den inställda förhandlingen. Claes Eklundh betonade dock samtidigt att detta inte är liktydigt med att det utan vidare är lämpligt att förfara på detta sätt. I kommentaren till RB har emellertid ifrågasatts om inte även reglerna i

text: 35 kap. 9 §

text: RB är tillämpliga vid bevisupptagning i samband med en inställd huvudförhandling. Det har gjorts gällande att som lagtexten kom att utformas synes på goda grunder kunna hävdas att regeln i

text: 35 kap. 9 §

text: RB om att parterna bevisligen ska ha fått del av kallelsen till bevisupptagningen måste beaktas när man bedömer om en sådan är tillåten i det konkreta fallet (se Fitger, a.a., 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB).

text: Frågan är alltså om hänvisningen i

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: RB till reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling kan anses avse

text: 35 kap. 9 §

text: RB och dess eventuella krav på delgivning av kallelse. Ursprungligen fanns ingen motsvarande hänvisning i

text: 46 kap. 3 § andra stycket

text: RB utan där angavs vilka de materiella förutsättningarna för bevisupptagning var. Hänvisningen till vad som var tillåtet enligt reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling kom till den 1 januari 1988. Lagstiftarens avsikt var då att hänvisa till 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB (se a. prop.) och alltså inte till

text: 35 kap. 9 §

text: RB.

text: För egen del anser jag inte att ordalydelsen av 46 kap. 3 § andra stycket och 35 kap. 9 § RB ger anledning att tolka hänvisningen på annat sätt än vad lagstiftaren avsåg vid 1988 års lagändring. Jag vill tillägga att i de ursprungliga förarbetena till

text: 35 kap. 9 §

text: RB uttryckligen sägs att stadgandet endast avser det fall att bevisupptagning ska ske vid särskild, för detta ändamål utsatt förhandling (NJA II 1943 s. 453).

text: Av Rikard Backelins yttrande framgår att beslutet om bevisupptagning fattades med stöd av

text: 36 kap. 19 § 2

text: RB. Enligt hans mening gav bestämmelsen utrymme för bevisupptagning i det aktuella fallet, detta särskilt med hänsyn till att muntliga förhör numera ska dokumenteras genom bild- och ljudupptagning vilket ger domstolen och parterna betydligt bättre förutsättningar att tillgodogöra sig förhören vid en kommande huvudförhandling. Därutöver har Rikard Backelin angett vilka

text: överväganden han gjorde beträffande de omständigheter som han beaktade vid beslutsfattandet. Han har också framhållit att det förhållandet att målsägande och vittnen hördes inte hindrade att nya eller kompletterande förhör kunde hållas i samband med den kommande huvudförhandlingen om det behövdes.

text: Sedan den 1 november 2008 gäller enligt

text: 6 kap. 6 § första stycket

text: prop. 2004/05:131 s. 152

text: 36 kap. 19 § 2

text: Av Rikard Backelins yttrande framgår att de kostnader och olägenheter som var aktuella dels var de besvär som ytterligare en inställelse skulle förorsaka målsäganden och vittnena, dels de kostnader och olägenheter som var förknippade med risken att någon av dem inte skulle kunna inställa sig till den kommande huvudförhandlingen. Dessa kostnader och olägenheter ska jämföras med betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen. För egen del är jag närmast av den uppfattningen att kostnaderna och olägenheterna inte var så besvärande att de inte stod i rimligt förhållande till betydelsen av att förhören enligt huvudregeln fick anstå till huvudförhandlingen. Det är emellertid en bedömningsfråga och jag finner inte tillräcklig anledning att kritisera Rikard Backelin för den bedömning han gjorde.

text: Emellertid hade Rikard Backelin haft att göra ytterligare en bedömning. Enligt

text: 35 kap. 13 § första stycket

text: RB gäller vid en huvudförhandling att bevis som tagits upp utom huvudförhandlingen ska tas upp på nytt om rätten finner att det är av

text: betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. Av förarbetena till de nuvarande bestämmelserna i 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB framgår att den domare som i ett brottmål överväger att ta upp muntliga bevis i samband med en inställd huvudförhandling inte får nöja sig med att läsa reglerna i

text: 46 kap. 3 §

text: 35 kap. 13 §

text: prop. 1986/87:89 s. 215

text: ). Av Rikard Backelins yttrande till JO framgår inte om tingsrätten gjorde de överväganden som bedömdes som självklara i det angivna förarbetsuttalandet. Det finns inte tillräckliga skäl att kritisera tingsrätten för brister i detta hänseende.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

title: Kritik mot Miljö- och bygglovsnämnden i Härryda kommun för långsam handläggning av en ansökan om förhandsbesked enligt plan- och bygglagen

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Miljö- och bygglovsnämnden i Härryda kommun angående bl.a. handläggningstiden i ett ärende om förhandsbesked enligt plan- och

text: bygglagen (2010:900)

text: , PBL. Han skrev bl.a. att han hade lämnat in en ansökan om förhandsbesked till nämnden i oktober 2013 och att nämnden hade meddelat sitt beslut först i oktober 2014.

text: Utredning

text: Handlingar i miljö- och bygglovsnämndens ärende med dnr 0553/13 begärdes in och granskades.

text: Miljö- och bygglovsnämnden uppmanades därefter att yttra sig över handläggningen av AA:s ansökan om förhandsbesked. Av yttrandet skulle framgå hur handläggningen förhöll sig till bestämmelsen i

text: 9 kap. 27 §

text: PBL.

text: Vid ett sammanträde den 21 april 2015 beslutade nämnden att lämna följande yttrande som svar till JO:

text: Ansökan gäller förhandsbesked för uppförande av enbostadshus inom A 1:9 och inkom till nämnden 2013-10-15. Huset avsågs att placeras på en höjd 12–15 meter ovan väg 528. För området gäller områdesbestämmelser för Storåns dalgång, samt omfattas av riksintresse för naturvård och kulturmiljö. I områdesbestämmelserna anges bland annat att nya byggnader och anläggningar ska placeras med stor omsorg och hänsyn till landskapets karaktär och dess naturoch kulturvärden. Vid granskning av ärendet bedömde kommunen att handlingarna skulle kompletteras med husets placering och tänkt tillfartsväg, samt bredd, lutning och eventuellt rättighet att nyttja mark. Denna begäran skickades till sökanden 2014- 04-30. 2014-05-05 hördes berörda grannar. 2014-05-06 inkom komplettering, genom redovisning av tillfartsväg, från sökanden. Även Härryda kommuns trafikverksamhet gavs tillfälle att yttra sig över tänkt tillfartsväg. Vid telefonsamtal 2014-06-02 meddelade bygglovhandläggaren att ärendet skulle tas upp vid nästkommande nämnd. 2014-06-24 §106 beslutade Miljö- och

text: bygglovsnämnden att kommunicera avslag på ansökan om förhandsbesked. Motiveringen var att den tänkta vägen blev för brant och får ett för dominerande inslag i landskapet, och därmed inte uppfyllde kraven i

text: 2 kap

text: plan- och bygglagen (2010:900)

text: , samt att åtgärden inte går att förena med en från allmän synpunkt lämplig användning av mark- och vattenresurser enligt 3 och

text: 4 kap

text: miljöbalken (1998:808)

text: . Nämnden framförde som information följande: "Miljö- och bygglovsnämnden kan tänka sig att pröva ett enbostadshus på fastigheten på ca 150 kvm med en placering lite längre in från väg 528 och med ett nytt förslag till uppfartsväg som uppfyller kraven i ÖP samt inte blir

text: dominerande i landskapet. "

text: 2014-08-13 inkom svar på kommuniceringen och sökanden lämnade in ett reviderat förslag där ny infartsväg redovisades som en förlängning på befintlig tillfartsväg och placering för bostadshuset hade flyttats öster ut. Grannar hördes 2914-09-16. 2014-10-07 § 162 beslutade Miljö- och bygglovsnämnden om positivt förhandsbesked. Beslutet kungjordes i Post- och Inrikes Tidningar 2014-10-16. Nämndens beslut överklagades 2014-10-21 av en granne. Kommunen skickade samtliga handlingar i ärendet till Länsstyrelsen 2014-12-17. Nämnden beklagar den tråkiga upplevelsen i detta specifika ärende. Enligt de rutiner som gäller på bygglovenheten förgranskas vanligtvis ärenden inom en vecka av en handläggare innan den huvudsakliga utredningen påbörjas. Detta i syfte att säkerställa att ärendet är komplett. Sökande ska därefter få besked om något behöver kompletteras i ärendet samt kontaktuppgifter till ansvarig handläggare. Av utredningen i ärendet framgår att kommunikation med sökanden har skett. Dock har kommuniceringen om begäran om kompletterande handlingar dröjt till 2014-04-30, vilket inte överensstämmer med ovanstående rutiner. Att det blev en olycklig fördröjning i detta ärende beror troligtvis på att bygglovenheten under våren var underbemannad på grund av vakanser och sjukskrivningar, samt den stora mängd ärenden som skulle avgöras i miljö- och bygglovsnämnden. _ _ _ Bygglovenheten har under hela hösten 2014 arbetat målmedvetet med att säkerställa att intentionerna i lagstiftningen följs. Enheten har förstärkts med ytterligare två tjänster, rutiner har setts över och förbättrats och ett nytt ärendehanteringssystem har upphandlats. Enligt en genomgång av samtliga bygglovsärenden 2014 ligger handläggningstiden på cirka 8 veckor där cirka 97 % av alla bygglov avgörs inom 10 veckor, enligt plan- och

text: bygglagens

text: krav.

text: AA fick möjlighet att kommentera nämndens yttrande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 9 kap. 27 § första stycket

text: PBL ska byggnadsnämnden handlägga ärenden om bygglov och förhandsbesked skyndsamt och meddela sitt beslut om bygglov eller förhandsbesked inom tio veckor från det att den fullständiga ansökningen kom in till nämnden. Om det är nödvändigt på grund av utredningen i ärendet, får tiden förlängas en gång med högst tio veckor utöver de ursprungliga tio veckorna. Sökanden ska informeras om förlängningen och skälen för den innan den ursprungliga tidsfristen gått ut.

text: Av kravet på skyndsamhet i

text: 9 kap. 27 §

text: PBL följer att nämnden, när en ansökan kommer in, så snart som möjligt ska granska den för att undersöka om den är

text: fullständig eller om den behöver kompletteras. Om det behövs kompletteringar ska nämnden begära in sådana från sökanden. Även innan den i lagen angivna fristen på tio veckor börjar löpa är nämnden alltså skyldig att handlägga ärendet skyndsamt och driva det framåt till ett avgörande.

text: AA:s ansökan om bygglov kom in till miljö- och bygglovsnämnden den 15 oktober 2013. Av nämndens remissvar framgår att den första egentliga handläggningsåtgärden vidtogs drygt sex månader därefter, den 30 april 2014, då nämnden begärde kompletteringar av AA. En sådan handläggning är inte förenlig med kravet på skyndsamhet, vilket ger anledning till kritik.

text: Såvitt framgår av utredningen var ansökan fullständig när AA:s komplettering kom in till nämnden den 6 maj 2014. Nämnden fattade inte något beslut om förlängning av handläggningstiden enligt

text: 9 kap. 27 §

text: PBL. Nämnden skulle därför ha avgjort ärendet senast tio veckor från det att ansökan var fullständig, alltså den 15 juli 2014. Det gjordes inte och nämndens handläggning i denna del strider således mot de krav som ställs upp i

text: 9 kap. 27 §

text: PBL. Nämnden ska kritiseras även för detta.

text: Den 13 augusti 2014 lämnade AA därefter in en reviderad ansökan till nämnden. Nämnden hade då att ta ställning till den nya ansökan och handlägga ärendet med tillämpning av de tidsfrister som gäller enligt

text: 9 kap. 27 §

text: PBL. Nämnden fattade ett beslut i ärendet den 7 oktober 2014. Handläggningen i den delen samt vad AA i övrigt anfört föranleder inte något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.