title: Remissyttrande över promemorian Tvångsmedel för att förebygga eller förhindra allvarlig brottslighet (Ds 2005:21)

text: Användande av tvångsmedel innebär alltid ingrepp i berörda personers integritet. Sådana ingrepp kan vara nödvändiga för en effektiv brottsbekämpning. Justitiekanslern noterade emellertid redan i sitt remissyttrande över betänkandet ”Om buggning och andra hemliga tvångsmedel” (

text: SOU 1998:46

text: ) att ”det finns en tendens att integritetsintressena får stå tillbaka till förmån för intresset av att förebygga och utreda brott”. Sedan dess har denna tendens förstärkts ytterligare. Som exempel kan följande förslag nämnas.

text: – Kameraövervakningsutredningen har i betänkandet ”Allmän kameraövervakning” (

text: SOU 2002:110

text: ) bl.a. föreslagit att polisen skall ges möjligheter till tillfällig kameraövervakning av särskilt brottsutsatta platser.

text: – Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) har i sitt betänkande ”Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämpningen” (

text: SOU 2003:74

text: ) föreslagit bl.a. utökade möjligheter till husrannsakan och kroppsvisitation. I ett senare betänkande – ”Tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar” (

text: SOU 2005:38

text: ) – har BRU bl.a. föreslagit att det införs ett nytt straffprocessuellt tvångsmedel (hemlig dataavläsning).

text: – Regeringen har den 9 juli 2005 i lagrådsremissen ”Utvidgad användning av DNA-tekniken inom brottsbekämpningen” föreslagit förhållandevis långtgående möjligheter att ta salivprov för DNA-analys samt möjlighet att registrera resultatet av analysen.

text: – Regeringen har uttalat att s.k. buggning skall möjliggöras (se 2005/06 års regeringsförklaring).

text: I varje lagstiftningsärende där integritetsaspekten är berörd skall den beaktas. Om man betraktar enskilda förslag var för sig kan det vara lätt att låta sig övertygas om att behovet av det enskilda förslaget bör anses väga tyngre än integritetsintresset. Jag saknar dock en helhetssyn i lagstiftningsarbetet, en samlad analys av förhållandet mellan den totala verkan av tvångsmedel och annan övervakning och skyddet för den personliga integriteten. Integritetsskyddskommittén har nyligen fått i uppdrag att analysera detta beträffande den nuvarande lagstiftningen (Dir 2004:51). Det kan finnas anledning att avvakta resultatet av kommitténs arbete innan ytterligare förändringar av stor betydelse genomförs.

text: Promemorians förslag

text: Förslaget om användning av tvångsmedel i preventivt syfte innebär ett stort avsteg från den grundläggande principen att tvångsmedel får användas endast under förundersökning av ett brott. Bland annat Säkerhetstjänstkommissionen har dock riktat kritik mot att de straffprocessuella tvångsmedlen i vissa fall i praktiken redan har använts i sådant syfte (se

text: SOU 2002:87 s. 383

text: f.). Det är därför värdefullt att lagregleringen på området ses över och preciseras.

text: Med hänsyn till den förhållandevis korta tid som stått till buds har utredaren enligt mitt tycke gjort ett gott arbete. Eftersom det är fråga om en mycket ingripande lagstiftning måste det emellertid ställas särskilt höga krav på lagstiftningsunderlaget. Det förslag som tänks ligga till grund för en proposition och sedermera ny lagstiftning måste sålunda vara tillräckligt genomarbetat för att ge remissinstanserna en tydlig bild av i vilka konkreta situationer som tvångsmedel kommer att tillåtas. Jag menar att beredningsunderlaget i detta ärende, trots den skickliga analysen, inte uppfyller detta krav. Tvärtom får man som remissinstans själv försöka göra sig en bild av möjliga situationer för att bedöma om behovet av tvångsmedlet i ett visst konkret fall är sådant att det medför att motstående intressen måste vika. Detta är inte tillfredsställande när det rör sig om radikalt ny lagstiftning med påfallande ingripande åtgärder.

text: Utredaren berör frågan om förslagens grundlagsenlighet. Enligt min mening förs emellertid inte analysen i hamn på ett tillfredsställande sätt. Av

text: 2 kap. 6 §

text: och

text: 12 § andra stycket

text: regeringsformen

text: följer att hemlig avlyssning m.m. får användas endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Dessutom krävs bl.a. att åtgärden aldrig går utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Det får anses framgå av promemorian att det finns ett behov av att i vissa fall tillgripa hemliga tvångsmedel för att förebygga eller förhindra särskilt allvarliga brott, liksom att behovet ibland väger tyngre än skadan av ingreppet. Det förefaller dock mycket svårt att hitta en lagteknisk lösning som endast träffar sådana situationer. Enligt min mening går det nuvarande förslaget så långt att tvångsmedlen ibland kommer att kunna användas i strid med den angivna begränsningen i

text: regeringsformen

text: . Det inses när man betraktar vissa tänkta konkreta fall där enskilda riskerar att drabbas av tvångsmedel i mycket stor utsträckning (se nedan). Det kan givetvis inte anses godtagbart att den egentliga spärren för tvångsmedlet ligger i grundlagsbestämmelsen, medan den begränsning som uppställs i den vanliga lagen tillåter mer, eller i varje fall kan se ut att så göra.

text: De möjligheter som ges i promemorian att använda de aktuella tvångsmedlen är enligt min mening alltför långtgående, i varje fall alltför vagt preciserade. Som exempel på när preventiva tvångsmedel bör få användas nämns visserligen situationer som inte väcker några invändningar, t.ex. där det är fråga om en förhållandevis stark misstanke mot en begränsad personkrets. Ett exempel som nämns är att ett visst telefonnummer kan knytas till olovlig underrättelseverksamhet (s. 126). Att samtal till och från ett sådant telefonnummer då får avlyssnas kan man enligt min mening inte gärna invända mot. Förslaget innebär emellertid också att preventiva tvångsmedel kan tillåtas i situationer där det är fråga om en ganska vag misstanke som riktar sig mot en stor krets av personer. Bedömningarna blir då svåra och någon närmare vägledning om hur dessa skall göras ges inte i promemorian.

text: Det sistnämnda kan illustreras med ett tänkt exempel. Antag att en underrättelseorganisation i ett annat land informerar den svenska polisen att det vid avlyssning mot ett internationellt terrornätverk har framkommit en vag uppgift om planer på ett omfattande sprängningsattentat i Stockholm. På goda grunder kan det antas att en grupp i Sverige med 50 medlemmar har vissa kopplingar till nätverket, och polisen bedömer att uppgiften bör föranleda bl.a. teleavlyssning mot samtliga medlemmar i gruppen. Inte bara medlemmarnas egna telefoner bör avlyssnas utan dessutom en del vänners och anhörigas. En tanke är att man på så vis skall kunna kartlägga bl.a. resplaner och mötesverksamhet. En framställning görs till Stockholms tingsrätt. Bestämmelserna i 2 och 3 §§ medger all den önskade avlyssningen, under förutsättning att det finns synnerlig anledning att anta att gruppmedlemmarna har ringt eller kommer att ringa till vännernas och de anhörigas telefoner under tillståndstiden (3 § första stycket 2). Sådan anledning finns nog i regel. Den egentliga prövningen skall då ske enligt den föreslagna 5 §, varvid det avgörande blir, för det första om avlyssningen är av ”synnerlig vikt” för att förhindra den befarade sprängningen (första stycket), för det andra om ”skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär” (andra stycket). Uppenbarligen är detta en svår bedömning som lagtexten i sig ger mycket liten ledning för. Vilken roll spelar misstankens begränsade konkretion, brottets svårhetsgrad, tyngden i misstankarna mot gruppen som sådan, det faktum att ingen i gruppen är mer misstänkt än någon annan och den omständigheten att en mycket stor krets icke misstänkta personer berörs av tvångsmedlet? Rättssäkerheten får nog bedömas som i stort sett obefintlig om det inte i varje fall ges tydliga rekommendationer i förarbetena för de uppkommande tolkningsfrågorna. Och studerar man författningskommentaren till 5 § noterar man att flera av de nämnda frågorna inte alls berörs. Detta är enligt Justitiekanslerns mening oacceptabelt. Och i det lagstiftningsskede vi nu befinner oss är det alldeles omöjligt att avgöra hur långt integritetsintrånget tänks få gå. Risken är att det blir mycket långt.

text: Det kan pekas på en rad liknande exempel, inte minst på den öppna polisens område. Det är i själva verket omöjligt att veta något om hur omfattande integritetsintrånget skall tillåtas bli. Och därför blir det i praktiken mest pannkaka av det i och för sig goda resonemang som förs i avsnitt 9.6, där avvägningen mellan behov och intrång avslutas med det klanderfria konstaterandet att det i regelverket måste säkerställas ”att tvångsmedel för att förebygga eller förhindra brott får tillgripas endast i sådana fall där ett integritetsintrång bör kunna anses rimligt”.

text: Att det rör sig om ett väldigt integritetsintrång i det angivna exemplet står klart. En stor grupp personer som inte själva berörs av misstankarna kommer att vara avlyssnade om tvångsmedlet tillåts. Så pass omfattande avlyssningsmöjligheter riskerar utan tvekan att skapa en sådan misstro, otrygghet och ryktesspridning som nämns på s. 169 i promemorian med hänvisning till Töllborg (SvJT 2003 s. 382 f.), betänkandet

text: SOU 1990:51 s. 131

text: och

text: samt Cameron, National Security and the European Convention on Human Rights s. 84 f. Justitiekanslern vill för sin del ifrågasätta om det över huvud taget kan motiveras att det ges möjlighet till avlyssning i en sådan vid och löst sammansatt krets.

text: Ett annat problem gäller de svåra gränsdragningsproblem som kan förutses när det gäller förhållandet mellan det föreslagna regelverket och straffprocessuella tvångsmedel. Som exempel kan man tänka sig att hemlig avlyssning tillåts mot tio personer med anledning av uppgifter om att den organisation som de tillhör planerar att mörda en åklagare. Avlyssningen ger inte något resultat, men efter en tid sker ett sådant mord. Det saknas dock tillräckliga förutsättningar att tillgripa straffprocessuella tvångsmedel mot någon person. Enligt förslaget (s. 224 f.) skall man i denna situation bedöma om det kan befaras att de avlyssnade personerna även avser att utföra annan brottslighet som omfattas av den föreslagna lagen. Om så är fallet får tvångsmedlet användas även fortsättningsvis. Om det därigenom kommer fram uppgifter om mordet är det tillåtet att använda denna överskottsinformation. Om brottet framstår som en ”engångsföreteelse”, måste däremot användningen av tvångsmedlet omedelbart avbrytas. Det finns enligt min uppfattning en uppenbar risk för att det preventiva tvångsmedlet i en sådan situation i praktiken innebär ett kringgående av de begränsningar som gäller för straffprocessuella tvångsmedel.

text: Exemplet visar också på behovet av en samordning mellan straffprocessuella och preventiva tvångsmedel. En rimlig förmodan torde vara att en reform beträffande preventiva tvångsmedel av konsekvensskäl måste dra med sig en viss uppluckring även när det gäller de straffprocessuella tvångsmedlen.

text: När det gäller överskottsinformation måste också framhållas att det föreslagna systemet sannolikt kommer att producera information i sådana mängder att det kan ifrågasättas om de överväganden som har redovisats i

text: prop. 2004/05:143

text: över huvud taget är giltiga här. Brottsplaner utan koppling till avlyssningen torde komma att avslöjas i inte obetydlig omfattning. Vi har på så sätt ”råkat få” en alldeles ny brottsspaningsmetod mot vissa grupper. Detta är en effekt som utredningen inte synes beröra och som allvarligt förändrar den balans som man tidigare velat upprätthålla mellan behov och integritet i brottsutrednings- och spaningsarbete.

text: Sammanfattningsvis anser jag alltså att beredningsunderlaget inte är tillräckligt för en så pass långtgående förändring av tvångsmedelsinstitutet som föreslås. Lagförslaget synes innebära att preventiva tvångsmedel ges en alltför långtgående räckvidd och osäkerheten blir oacceptabelt stor. Det finns även en risk för svårbemästrade avgränsningsproblem. Jag avstyrker därför att förslaget läggs till grund för lagstiftning. Det fordras i alla händelser ett utförligare beredningsunderlag som möjliggör ordentligt övervägda ställningstaganden från lagstiftarens sida.


publisher: Justitiekanslern

title: Inspektion av Totalförsvarets pliktverk

org: jk

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Totalförsvarets pliktverk (Pliktverket) för dess ärendehantering, som bl.a. inneburit att ett betydande antal ärendeakter förkommit. Vidtagna åtgärder har inneburit förbättringar, som dock enligt Justitiekanslerns bedömning inte är tillräckliga. Justitiekanslern utgår från att planerade arrangemang, tillsammans med de åtgärder som kan följa av en viss ytterligare problemanalys från verkets sida, leder till att bristerna snarast elimineras.

type: stycke

text: Justitiekanslern medger med stöd av

text: 30 § andra stycket verksförordningen (1995:1322)

text: att Pliktverket får begränsa sin redovisning avseende dels ärenden som avser ansökningar från totalförsvarspliktiga om att få bli antagna till befattningar som kräver ytterligare utredning förutom mönstring (050-ärenden),dels ärenden som innehåller kopior av åtalsanmälningar i samband med avbrottsbeslut som fattas av Försvarsmakten och andra myndigheter inom totalförsvaret (090-ärenden). Beträffande dessa ärenden räcker det att verket ( på det sätt som skett ( redovisar antalet ärenden under den berörda tiden. Detta medgivande gäller för innevarande år och tills vidare.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Pliktverket bildades den 1 juli 1995. De ansvarsområden som tidigare hört till bl.a. Värnpliktsverket och Vapenfristyrelsen övertogs av Pliktverket.

text: Pliktverket, som har cirka 400 personer anställda, är beläget i Karlstad. Till Pliktverket hör fem regionkontor, varav ett (Regionkontor Karlstad) är beläget i samma byggnad som verkets centrala enheter.

text: Vid granskningen av Pliktverkets ärendeförteckning för år 1998 konstaterade Justitiekanslern att handlingar i vissa ärenden kastats sedan ärendena hade avslutats. I beslutet avseende 1998 års ärendeförteckning gjorde Justitiekanslern bedömningen att de åtgärder som Pliktverket hade vidtagit för att föra av avslutade ärenden i diariet gjorde att det saknades skäl att vidta någon ytterligare åtgärd. Genomgången av 1999 års ärendeförteckning visade dock att problemet kvarstod. Även år 1999 hade originalhandlingar i ett flertal ärenden förstörts. Justitiekanslern underströk i beslut den 5 maj 2000 betydelsen av att myndigheterna tillgodoser de krav som offentlighetsprincipen ställer på allmänna handlingars tillgänglighet. Han betonade också arkivbestämmelsernas krav på att sådana handlingar bevaras. Pliktverket kritiserades för de brister som förekommit i hanteringen av allmänna handlingar.

text: I den ärendeförteckning som Pliktverket sänt till Justitiekanslern år 2001, enligt

text: 30 § verksförordningen

text: , anges bl.a. att handlingarna i ett antal ärenden inte kunnat återfinnas. Med anledning härav beslutade Justitiekanslern att företa en inspektion på myndigheten.

text: Inspektionen

text: Justitiekanslerns inspektion hos Pliktverket ägde rum den 11 december 2001. Den koncentrerades till ärendehanteringen på myndigheten, särskilt frågan om tillskapande av rutiner för att förhindra att allmänna handlingar kommer bort. Vidare diskuterades ett mindre antal ärenden hos Justitiekanslern från de senaste fyra åren där skadeståndsanspråk väckts mot staten med anledning av Pliktverkets handläggning. Slutligen granskades några akter hos Pliktverket avseende ärenden om

text: ( inskrivning till värnplikt

text: ( ansökningar om vapenfri tjänst

text: ( uppskov med värnplikt

text: ( avbrott av värnplikt

text: ( disciplinansvar för anställda vid verket.

text: I en dialog med verksledningen diskuterades möjliga anledningar till de brister som konstaterats.

text: Det bör noteras att Pliktverkets generaldirektör, BK, är ny på sin post. Han tillträdde tjänsten under hösten 2001.

text: Brister i ärendehanteringen

text: Konstaterade brister

text: Under år 2000 försvann ett relativt stort antal allmänna handlingar hos Pliktverket. I den ärendeförteckning som verket sänt till Justitiekanslern i februari 2001 har det för 50 olika ärenden antecknats att handlingarna inte har återfunnits.

text: Justitiekanslern har särskilt granskat ett ärende om utlämnande av allmänna handlingar. I diariet hade antecknats att ärendet i fråga avslutats, medan akten noterats som förkommen. Vid Justitiekanslerns granskning visade det sig att akten fanns hos vederbörande handläggare, som formellt hade avslutat ärendet men behållit akten för det fall att ingivaren skulle höra av sig på nytt. Åtgärder som vidtagits i ärendet hade inte diarieförts. Vidare synes handlingar som begärts utlämnade inte ha expedierats med den skyndsamhet som måste krävas.

text: Åtgärder som vidtagits

text: För att förbättra rutinerna vid ärendehanteringen har verket tagit fram en expeditionshandbok, som är daterad januari 2000 och som började användas i verksamheten några månader därefter. Enligt de ansvarigas bedömning har handboken medfört förbättringar, dock utan att den ännu fått fullt genomslag.

text: En annan åtgärd som har vidtagits för cirka ett år sedan är att det en gång varannan månad kontrolleras att de ärenden som är öppna enligt diariet också ligger öppna hos någon handläggare. Från verkets sida bedömer man att denna åtgärd avsevärt har bidragit till att akter och handlingar kommer att kunna återfinnas när de behövs, och att de inte kommer bort. Detta har särskilt betonats av de ansvariga på expeditionen, som annars framfört att det enligt deras mening länge har varit dålig ordning på ärenden och handlingar hos verket. Från expeditionens sida har också framhållits att det finns särskilda svårigheter att hålla ordning på handlingar när de förs över från centralmyndigheten till regionkontoren eller vice versa. För dessa situationer ( i och för sig tydligen ganska ovanliga ( synes det saknas fasta och accepterade rutiner för diarieföring och för hantering av handlingarna.

text: Det har också införts ett tydligare signalsystem för att tala om att en handling utgör ett original. Detta har skett genom att en särskild stämpel sätts på originalhandlingen. Vidare har den säkerhetsrutinen införts att samtliga inkommande handlingar kopieras och sätts in i pärmar. Vid arkivering av originalhandlingarna kastas kopiorna. Även de två sistnämnda rutinerna har tillämpats cirka ett år.

text: Förklaringar till kvarstående brister, planerade åtgärder

text: Generaldirektören har i sin analys av bristerna i ärendehanteringen pekat på fyra moment, som enligt hans bedömning inrymmer svagheter:

text: 1. Det finns en osäkerhet när det gäller hanteringen av handlingar som upprättas hos verket.

text: 2. Vid förflyttning av ärendehandläggning från ett ställe till ett annat inom verket finns det en risk för oordning. Det gäller möjligen särskilt när handlingar sänds mellan centralmyndigheten och regionkontoren.

text: 3. Det finns en osäkerhet hos vissa när det gäller rutiner för att avsluta ärenden.

text: 4. Det signalsystem som finns för att utmärka originalhandlingar behöver göras tydligare.

text: Generaldirektören planerar att vidta åtgärder för att komma till rätta med de nämnda svagheterna. Av hans medarbetare synes dock inte alla ha varit övertygade om att analysen är i alla delar riktig. Särskilt synes det finnas olika uppfattningar i frågan om i vad mån det finns problem när det gäller handlingar som sänds mellan centralmyndigheten och regionkontoren. Det framkom bl.a. att expeditionen registrerar internremisser, trots att detta inte är i överensstämmelse med de anvisningar som gäller.

text: Vid den genomgång som skett under inspektionen har verket anmält att några av de handlingar som antecknats som icke återfunna hos regionkontoren har visat sig finnas hos centralmyndigheten. Det har handlat om kopior som sänts från centralmyndigheten till regionkontoren och som diarieförts på kontoren men därefter kastats där. Originalhandlingarna har hela tiden funnits hos centralmyndigheten.

text: Utformningen av ärendeförteckningarna diskuterades vid inspektionen. Från Justitiekanslerns sida föreslogs att Pliktverket skulle undersöka om ärendeförteckningarna kunde tas fram genom en utskrift direkt från det databaserade diariet. Detta skulle leda till en förenkling för Pliktverket. Vidare skulle Justitiekanslern erhålla en mer fullständig bild av anledningen till att ett ärende är oavslutat. En brist i den nuvarande redovisningen är nämligen att oavslutade ärenden anges vara "pågående" utan att den senast vidtagna åtgärden noterats. Pliktverket har under hand meddelat att ärendeförteckningarna kan tas fram på det sätt som Justitiekanslern har föreslagit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Att handlingar förkommer i sådan mängd som varit fallet hos Pliktverket är naturligtvis allvarligt och oacceptabelt. Visserligen har handlingarna så gott som genomgående rört frågor av mindre betydelse för enskilda. Det hindrar dock inte att de många gånger haft stor betydelse från offentlighetssynpunkt. Det är givet att en så påtaglig oordning i ärendehanteringen inte kan passera utan kritik. Det gäller alldeles särskilt som Justitiekanslern tidigare två gånger påpekat bristerna och förutsatt att de åtgärdas.

text: Att rutinerna brister har framkommit inte minst genom det ovannämnda ärendet angående utlämnande av allmänna handlingar. Ett ärende som i praktiken hålls öppet skall inte vara registrerat som avslutat i diariet. I samband med att ärendet avslutas i diariet skall handlingarna i ärendet arkiveras. Det måste finnas säkra rutiner för detta.

text: Enligt min bedömning torde generaldirektören i allt väsentligt ha rätt i sin bedömning av orsakerna till bristerna. Jag vill för egen del tillägga det som jag nyss nämnt, att det synes nödvändigt att dessutom skapa säkra rutiner för att ärenden arkiveras i samband med att de avslutas i diariet.

text: Den expeditionshandbok som utarbetats förefaller vara ett bra hjälpmedel för att komma till rätta med ärendehanteringsrutinerna. Självfallet krävs det också en fortlöpande information till berörd personal om vikten av att dessa rutiner verkligen följs. En annan sak som måste följas upp är hur hanteringen av handlingar som utväxlas mellan centralkontoret och regionkontoren lämpligen skall ske. I dag tycks en stor osäkerhet råda beträffande bl.a. registreringsåtgärder.

text: Pliktverkets sakprövningar

text: Justitiekanslerns genomgång vid inspektionen av ärendeakter var begränsad och avsåg allt som allt ca 50 ärenden. Vid granskningen noterades inte några brister av betydelse när det gäller sakprövningen. Såvitt kan bedömas på grundval av den begränsade genomgången hanteras sakfrågorna på ett effektivt och rättssäkert sätt, med tillgodoseende av bl.a.

text: förvaltningslagens

text: krav.

text: Inte heller den utvidgade genomgången av de skadeståndsärenden hos Justitiekanslern där anspråk väckts mot Pliktverket ger anledning till någon kritik mot verket. De försummelser som förekommit från verkets sida tyder inte på några systemfel eller allvarligare brister. Tre av de ärenden som granskades rörde att besked inte lämnats om ändrad eller upphävd inskrivning. Pliktverket har informerat om att dessa fel berott på ett datatekniskt fel respektive att ärenden kunde handläggas hos två regionkontor samtidigt. Från Pliktverkets sida har upplysts att dessa brister nu har rättats till.

text: Justitiekanslern noterar att myndigheten inlett ett projekt för att förbättra den språkliga kvalitén i besluten och i dialogen med de enskilda. Projektet syftar framför allt till att göra texterna begripligare. Projektet förtjänar allt stöd. Det finns i dag en viss tendens till att skrivelser till enskilda avfattas på ett sätt som kan göra dem svåra att förstå för en genomsnittlig ung person.

text: Vid inspektionen fick Justitiekanslern del av den personärendehandbok som Pliktverket utarbetat. Handboken ter sig väl genomarbetad i de avsnitt som nu är färdigställda. Den ger allmänt intrycket att kunna vara till stor nytta för den enskilde handläggaren. Naturligtvis är det viktigt att en kontinuerlig uppdatering sker samt att personalen uppmärksammas på handbokens existens och eventuella ändringar.

text: Sammanfattning och slutord

text: Jag har konstaterat att Pliktverket inte kan undgå kritik för sin bristande ärendehantering. Därvid har jag särskilt påpekat bristerna i ett enskilt ärende och noterat att dessa brister synes visa på behovet av en ordentlig uppstramning.

text: Men jag har också konstaterat att verket vidtagit flera åtgärder för att komma till rätta med bristerna. Dessa arrangemang, tillsammans med det åtgärdspaket som generaldirektören skisserat, bör kunna leda till en avsevärt förbättrad status när det gäller ärendehanteringen. Enligt min uppfattning bör dock verksledningen analysera problemen något ytterligare och vidta de åtgärder som en sådan analys kan leda till.

text: Min begränsade genomgång av ärenden som avser olika sakfrågor har inte gett anledning till någon kritik.

text: Den kritik jag framfört träffar inte någon enskild befattningshavare. Avslutningsvis vill jag dock tillägga att det för verklig framgång i ett förändringsarbete är avgörande, enligt min mening, att de ansvariga har en öppen självkritisk attityd och en vilja att ompröva invanda ståndpunkter. Jag har inte kunnat undgå att lägga märke till att det på sina håll ibland har funnits en benägenhet att inta försvarspositioner och att tona ned problemen.

text: Ärendet avslutas härmed.

type: avgorande


title: Initiativärende med anledning av Försvarsmaktens personalansvarsnämnds handläggning av disciplinärende

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden i anledning av Försvarsmaktens personalansvarsnämnds handläggning av disciplinärende.

text: Ärendet

text: Justitiekanslern erhöll den 30 november 1998 för kännedom ett protokoll från sammanträde den 18 november 1998 med Försvarsmaktens personalansvarsnämnd. Enligt protokollet upptog nämnden till behandling ett ärende gällande löneavdrag för 1. driftingenjör AA med anledning av att denne på sin arbetsplats monterat komponenter i en privat persondator. AA ålades av personalansvarsnämnden disciplinpåföljd i form av löneavdrag med 25 procent av dagslönen i fem dagar. I motiveringen till beslutet angavs bl.a. att enligt personalansvarsnämndens mening skulle AA:s agerande vid en rättslig prövning bedömas som stöld. Vidare angavs att nämnden, mot bakgrund av bristande rutiner inom förbandet, stannat för att betrakta AA:s agerande som en tjänsteförseelse. Slutligen uttalade nämnden att den i detta fall inte hade någon ovillkorlig skyldighet att anmäla AA till åtal.

text: I en remiss till Försvarsmaktens personalansvarsnämnd redogjorde Justitiekanslern för vad som nyss sagts och anförde i övrigt följande. Försvarsmaktens personalansvarsnämnd synes ha bedömt AA:s agerande som stöld åtminstone i objektivt hänseende. Enligt

text: 22 § andra punkten lagen (1976:580)

text: om offentlig anställning skall den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått annat brott än tjänstefel och brott mot tystnadsplikten anmälas till åtal om brottet kan föranleda annan påföljd än böter. Mot bakgrund härav önskar Justitiekanslern erhålla besked om de närmare överväganden som föranlett att nämnden inte anmälde AA till åtal.

text: I yttrande till Justitiekanslern har nämnden anfört bl.a. att den omständigheten att det angivits "stöld" i motiveringen till beslutet den 18 november 1998 utgör ett förbiseende. Vidare har nämnden anfört följande.

text: Föredragandens förslag till beslut var inledningsvis att AA:s agerande utgjorde stöld och att en åtalsanmälan därför skulle ske. Under de diskussioner som fördes inom nämnden framkom emellertid att det bland de anställda vid den enhet där AA arbetade förekom att man "lånade" olika datakomponenter och program som tillhörde Försvarsmakten. Detta skedde ibland genom att man monterade in komponenter i den egna datorn och att dessa efter en tid återlämnades för att ersättas med andra komponenter. Det förekom också att man utan tillstånd lånade hem annan datorutrustning för att testa eller komplettera den egna utrustningen vid ett visst arbete. Syftet hos de anställda uppgavs ibland vara att kunna arbeta hemma för Försvarsmaktens räkning men ibland var syftet enbart nyfikenhet, dvs. att pröva nya komponenter eller att försöka höja prestandan hos den egna datorn. Detta hade emellertid skett utan att förbandsledningen kände till saken och något tillstånd att använda Försvarsmaktens egendom på detta sätt hade följaktligen aldrig givits. Det framkom emellertid under sammanträdet att detta förfaringssätt inte förekom vid andra enheter inom förbandet men att det inte kunde uteslutas att åtminstone någon i den närmaste arbetsledningen kunde ha varit medveten om att detta förfaringssätt förekom och underlåtit att reagera.

text: Personalansvarsnämnden fann mot denna bakgrund att AA:s agerande med stor sannolikhet inte skulle ha bedömts som stöld eftersom det inte kunnat visas något tillägnelseuppsåt från hans sida. AA:s agerande skulle därför vid en eventuell rättslig prövning snarare ha bedömts utgöra egenmäktigt förfarande, förskingring, bedrägligt beteende eller olovligt brukande. I dessa fall hade personalansvarsnämnden möjlighet att välja att inte anmäla AA till åtal. Personalansvarsnämnden beslutade också att AA inte skulle anmälas till åtal men att den tjänsteförseelse han gjort var av sådan karaktär att den inte kunde anses som ringa. Det var därför mycket angeläget att Försvarsmakten på annat sätt reagerade kraftfullt mot hans agerande.

text: Det var följaktligen ett förbiseende som gjorde att de delar av den ursprungliga beslutsmotiveringen kom att stå kvar vilka angav att AA:s agerande betraktades som stöld. Beslutsmotiveringen skulle rätteligen ha utformats som att "Enligt personalansvarsnämndens mening skulle AA:s agerande vid en rättslig prövning kunna komma att ses som ett tillgrepps- eller trolöshetsbrott riktat mot Försvarsmakten. Sådana brott begångna av en arbetstagare och riktade mot Försvarsmakten som arbetsgivare innebär normalt att förutsättningar för ett fortsatt förtroende inte längre föreligger."

text: Personalansvarsnämnden har även redogjort för bakgrunden till att beslut togs om att inte åtalsanmäla AA. Nämnden har anfört:

text: En åtalsanmälan innebär att ett disciplinärt förfarande inte får inledas eller fortsätta. Försvarsmakten kan följaktligen inte underrätta den anställde om en tilltänkt disciplinpåföljd. Mot bakgrund av den arbetsbelastning som polis- och åklagarmyndigheterna har för närvarande kan personalansvarsnämnden konstatera att i de fall en anmälan till åtal skett så har detta i många fall medfört att frågan om disciplinansvar inte kunnat prövas. I de fall åklagaren beslutar att inte väcka åtal har besluten många gånger kommit personalansvarsnämnden till handa så sent att fristen i

text: 17 §

text: LOA inte kunnat iakttas. Detta har medfört att personalansvarsnämnden har tvingats avskriva ett flertal ärenden. Reaktionen hos den anmälde samt hos förbandsledning och arbetskamrater har i dessa fall helt naturligt blivit den motsatta mot vad som avsågs med åtalsanmälan. Personalansvarsnämndens åtgärd att skriva av ärendet har upplevts som att Försvarsmakten har underlåtit att över huvud taget reagera mot det handlingssätt som föranlett anmälan.

text: Personalansvarsnämnden har därför, i de fall utrymme förelegat att underlåta att väcka åtal, valt att i första hand behandla ärenden disciplinärt. Detta förfarande medför att personalansvarsnämnden har större möjlighet att snabbt reagera och därigenom fatta mer verksamhetsanpassade beslut. Enligt personalansvarsnämnden är detta också i enlighet med vad LOA-utredningen föreslog (jfr

text: SOU 1992:60 s. 270

text: ) och som också blev departementschefens uppfattning (jfr

text: prop. 1993/94:65 s. 88

text: f.).

text: Den rättsliga regleringen

text: Enligt

text: 14 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning (LOA) får en arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter att anse som ringa, får någon påföljd inte meddelas. Disciplinpåföljder är enligt

text: 15 §

text: LOA varning och löneavdrag. Disciplinpåföljd får meddelas bara om arbetstagaren inom två år från förseelsen skriftligen har underrättats om vad som anförs mot honom (17§ LOA). Av

text: 22 §

text: LOA följer att den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått brott skall anmälas till åtal om misstanken avser brott enligt

text: 20 kap.

text: och

text: 2 §§

text: samt

text: 3 § första stycket

text: brottsbalken

text: (tjänstefel, mutbrott och brott mot tystnadsplikt) eller annat brott om det kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. När en åtgärd har vidtagits för att åtal skall väckas mot en arbetstagare får arbetsgivaren inte inleda eller fortsätta ett disciplinärt förfarande med anledning av vad som har föranlett åtgärden (

text: 18 §

text: LOA). Av sistnämnda bestämmelse följer även att om en gärning har prövats i straffrättslig ordning får ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen av någon annan orsak än bristande bevisning inte har ansetts vara något brott.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Det är naturligtvis självklart att en personalansvarsnämnd vid sin prövning av ett disciplinärende måste göra en bedömning av huruvida det som den anställde läggs till last är brottsligt eller inte. Vidare måste en personalansvarsnämnd också bedöma vilken påföljd som kan bli aktuell att ådöma den anställde om nämnden kommer fram till att det är fråga om ett brottsligt förfarande som kan föranleda en åtalsanmälan. Emellertid är det också självklart att misstankar om brottslig verksamhet i anställningar inom det statliga området skall utredas och eventuella brott beivras av de organ som är satta att sköta de uppgifterna, dvs. åklagare och domstol.

text: Det är således viktigt att hålla i minnet att en personalansvarsnämnds granskning i ett disciplinärende inte är avsedd att ersätta den prövning som är förbehållen de rättsliga instanserna. En personalansvarsnämnd skall alltså inte, när det gäller frågan om åtalsanmälan skall ske eller inte, pröva huruvida tjänstemannens agerande är brottsligt lika grundligt som en åklagare när denne skall fatta beslut i åtalsfrågan. Vad en personalansvarsnämnd skall ta ställning till är endast om någon är skäligen misstänkt för antingen vissa brott enligt

text: 20 kap.

text: brottsbalken

text: eller något annat brott som kan antas föranleda annan påföljd än böter. Detta är en förhållandevis låg grad av misstanke som överensstämmer med vad som föreskrivs i

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: rörande en misstänkts rätt att underrättas om den misstanke en förundersökning avser. I vad jag nu har sagt ligger också att en personalansvarsnämnd naturligtvis inte får ta sådana ovidkommande hänsyn som att arbetsbelastningen hos polis- och åklagarmyndigheterna i många fall leder till att brottsliga gärningar inte alltid beivras. Är förutsättningarna för åtalsanmälan uppfyllda är personalansvarsnämnden skyldig att göra en sådan anmälan. Jag vill också tillägga att det förhållandet att förutom fängelse även böter finns i straffskalan för ett brott inte innebär att personalansvarsnämnden har rätt att enbart på grund därav välja att inte anmäla den anställde till åtal. Det kan nämligen förhålla sig så att praxis beträffande påföljden för brottet innebär att en annan påföljd än böter skall ådömas. Är det oklart vilken påföljd som kan tänkas bli aktuell är det enligt min mening självklart att åtalsanmälan alltid skall ske.

text: I sammanhanget vill jag också erinra om att bestämmelsen om åtalsanmälan i vart fall tidigare motiverats av hänsyn bl.a. till den enskilde tjänstemannens rättssäkerhet. Enligt min mening gör sig detta intresse fortfarande gällande. Särskilt när det gäller frågor om bevisningen är tillräckligt stark för att ett visst brottsligt förfarande kan läggas en person till last bör sådana bedömningar förbehållas de rättsvårdande instanserna, dvs. åklagare och domstolar. Om en åklagare eller domstol finner att bevisningen inte är tillräckligt stark för en fällande dom innebär detta nämligen ett hinder för att förfarandet senare beivras disciplinärt (se

text: prop. 1993/94:65 s. 86

text: I kravet på åtalsanmälan när någon är skäligen misstänkt för brott ligger att brottsmisstanken skall vara objektivt grundad men det behöver inte vara fastslaget att det begåtts ett brott eller vilket brott det i så fall kan vara fråga om. Om man på sakliga grunder kan misstänka att ett visst förfarande förekommit som uppfyller de objektiva kriterierna för ett brott uppkommer frågan om en åtalsanmälan kan underlåtas därför att det brister på den subjektiva sidan, dvs. att den misstänkte inte haft det uppsåt eller varit vårdslös på det sätt som krävs för ansvar. Förarbetena till LOA ger inte något svar på den frågan. Möjligen kan en viss ledning fås av vad som gäller vid tillämpningen av

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: . Enligt den bestämmelsen torde skyldigheten att underrätta en misstänkt om brottsmisstanken inträda så snart som de faktiska omständigheterna med viss sannolikhet tyder på att denne begått en brottslig gärning. Att underrättelsen om misstanken kan anstå till dess det kan bedömas om även de subjektiva kriterierna för brottet är uppfyllda torde däremot sakna stöd. Mot denna bakgrund ställer jag mig tveksam till om några närmare överväganden rörande den misstänktes eventuella uppsåt och andra subjektiva moment bör göras vid prövningen av frågan om åtalsanmälan. För denna ståndpunkt talar enligt min mening även att frågor huruvida krav på uppsåt eller oaktsamt handlande är uppfyllda oftast måste bedömas med utgångspunkt i bevisningen och att bevisvärderingsfrågor som sagts ovan främst är en uppgift för åklagare och domstolar. Om åtalsanmälan underlåts på grund av bristande bevisning om den subjektiva sidan och ett disciplinärt förfarande i stället inleds eller fullföljs innebär det för övrigt en nackdel för tjänstemannen i fråga. Om åklagare eller domstol hade gjort motsvarande bedömning av bevisläget skulle det inneburit att en fällande dom för förfarandet inte kunnat meddelas, något som hindrat att disciplinpåföljd kunnat åläggas.

text: Sammantaget finner jag alltså att kravet på åtalsanmälan i princip inträder redan när det på sakliga grunder kan misstänkas att en tjänsteman gjort sig skyldig till ett förfarande som objektivt sett utgör ett brott under förutsättning att påföljden för förfarandet vid en fällande dom inte kan antas stanna vid böter. En annan sak är att åtalsanmälan kan underlåtas när omständigheterna är sådana att brottet är ringa och därför i vissa fall straffritt som t.ex. tjänstefel.

text: I förevarande fall har det framgått av omständigheterna att tjänstemannen i fråga kunde misstänkas för att ha förfogat över visst material på ett sätt som fyllt de objektiva kriterierna för stöld. Som personalansvarsnämnden numera motiverat sitt ställningstagande till frågan om åtalsanmälan synes man emellertid ha ansett att det brast på den subjektiva sidan eftersom det inte kunde anses klart att han haft uppsåt att tillägna sig materialet. För min egen del är jag tveksam till om det verkligen funnits utrymme för att underlåta åtalsanmälan. Det är emellertid inte en uppgift för mig att överpröva beslut som har fattats av andra myndigheter. Inte heller skall jag från mera allmänna lämplighetssynpunkter uttala mig om bedömningar som ligger till grund för en myndighets ställningstaganden. Tillsynen är i stället främst inriktad på att den offentliga verksamheten utövas på ett formellt korrekt sätt. Endast om ett beslut direkt strider mot en författning eller när det annars framstår som uppenbart felaktigt kan jag göra avsteg från denna princip. Så kan inte anses vara fallet med det beslut som fattats av personalansvarsnämnden i det aktuella ärendet. Jag avslutar därför detta ärende med de uttalanden jag gjort.

text: Ärendet är härmed avslutat.


title: Remissyttrande EU-förordningen på konsumenträttens område

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta.

text: Kommissionen har efter remissförfarande lagt fram förslag om hur konsumentskyddssamarbetet inom EU kan förbättras. Förslaget ska nu förhandlas inom rådet och i Europaparlamentet och sedan mynna ut i en gemensam EU-förordning som ska tillämpas direkt i medlemsstaterna. I Sverige är det Konsumentverket som är den myndighet som är kontaktmyndighet enligt den nuvarande EU-förordningen.

text: Justitiekanslern framhåller att det ytterst är en politisk fråga om Sverige vill ha ett förhandlingsresultat som ligger nära kommissionens förslag. Förslaget är långtgående i de delar det handlar om att tillföra myndigheterna inom EU:s medlemsstater ytterligare kraftfulla befogenheter i fråga om utredning. I detta avseende kan en parallell dras med Konkurrensverkets omfattande utredningsbefogenheter enligt

text: 5 kap.

text: konkurrenslagen (2008:579)

text: . Vid en jämförelse framstår de föreslagna befogenheterna som betydligt mer långtgående.

text: Artikel 8 innehåller bl.a. förslag om total insyn, beslag, husrannsakan och nedstängning av websidor. I artikel 9 klargörs att medlemstaterna kan välja om myndigheten/erna ensamt eller efter ansökan hos domstol ska få utöva tillsynsuppgifterna.

text: På grund av den korta remisstiden har Justitiekanslern valt att begränsa sitt yttrande på så sätt att det i nuläget endast bör lyftas fram vissa frågeställningar.

text: Det bör i beredningen av ärendet i Regeringskansliet undersökas närmare om det är möjligt att tillföra Konsumentverket m.fl. de nya befogenheterna. Det bör vidare analyseras i vad mån befogenheterna kring nedstängning av websidor är förenliga med grundlag och om förslaget berör statskickets grunder. Förslaget kring beslag och husrannsakan ställer krav på en analys i förhållande till

text: rättegångsbalken

text: . Förslaget om total insyn medför krav på analys om nationella regler kring offentlighet och sekretess.


title: Anspråk på skadestånd med hänvisning till att kränkande uppgifter i en rapport från Rikskriminalpolisen har lagts ut på Rikspolisstyrelsens webbplats

text: VE och LE tillerkänns skadestånd av staten med vardera 25 000 kr samt gemensamt ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 31 680 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Rikspolisstyrelsen att ombesörja att ersättningarna betalas ut.

text: Justitiekanslern vidtar i övrigt ingen åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Rikskriminalpolisen har med viss regelbundenhet sedan år 1997 framställt ett s.k. nationellt hot/problembildsdokument. Syftet med dokumentet är att beskriva utvecklingen i omvärlden och att bedöma konsekvenserna av den ur ett polisiärt perspektiv. Rikskriminalpolisens rapport 2005:7A ”Problembild 2007” sammanställdes som ett led i den nämnda ambitionen och syftade till att skapa en medvetenhet inom polisorganisationen om förändrade förutsättningar för polisarbetet. Rapporten är i princip avsedd att vara ett internt arbetsdokument för delar av polisens organisation. För att tillmötesgå främst mediernas önskemål om att få ta del av Rikskriminalpolisens rapporter gjordes dock en sekretessprövad version tillgänglig på Rikspolisstyrelsens webbplats på Internet.

text: I ett avsnitt i den sekretessprövade versionen av rapporten (s. 27), under rubriken ”Hot, våld, utpressning och bestickning”, sägs bl.a. följande.

text: ”De tre olika typerna av påverkan, hot/våld, utpressning, och bestickning, hänger samman och samspelar på olika sätt. Hot om våld är ett relativt enkelt sätt att försöka influera utgången av ett ärende. Ofta rör det sig om förtäckta hot eller insinuationer. Ett exempel på detta är den bok de ryska systrarna VE och LE skrev om sina kontakter med Skatteverket i vilken den tjänsteman som genomförde revisionen namnges. I flera av de fall som är kända har den utsatta tjänstemannen övergått till andra arbetsuppgifter eller slutat.”

text: Anspråket m.m.

text: VE och LE har, genom advokaten PB, framställt ett anspråk på skadestånd av staten för kränkning med vardera 150 000 kr. De har hänvisat till att uppgifterna innefattar grovt förtal av dem. De har också åberopat att tillhandahållandet innefattar en enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: otillåten repressalie samt ett brott mot oskuldspresumtionen i artikel 6 (2) i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Genom att rapporten publicerats på Rikspolisstyrelsens hemsida på Internet har uppgifterna fått stor spridning.

text: Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål, har överlämnat ärendet hit för handläggning.

text: Rikspolisstyrelsen har efter remiss yttrat sig över ersättningsanspråket. Styrelsen har, efter att ha inhämtat uppgifter från Rikskriminalpolisen, avstyrkt bifall till ersättningsanspråket. I sitt yttrande hit har styrelsen anfört bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Rikskriminalpolisen har sedan 1997 producerat ett nationellt hotbildsdokument vart tredje år med syftet att beskriva utvecklingen i omvärlden och att bedöma konsekvenserna av denna utveckling ur ett polisiärt perspektiv. Den nu aktuella rapporten, "Problembild 2007", har sammanställts som ett led i den nyss nämnda ambitionen och syftar till att skapa en medvetenhet inom polisorganisationen om förändrade förutsättningar för polisarbetet. Rapporten är bl.a. avsedd att användas som underlag för strategiska beslut om hur en organisation kan möta de problem som identifierats. Av det nu sagda framgår också att rapporten är ett internt arbetsdokument för delar av polisens organisation.

text: Trots att rapporten sålunda inte varit avsedd att publiceras för allmänheten är det känt för Rikskriminalpolisen att det även bland utomstående, främst journalister, finns ett intresse för Rikskriminalpolisens rapporter. Av den anledningen gjordes en sekretessprövad version av "Problembild 2007" tillgänglig på Rikspolisstyrelsens webbplats på Internet.

text: I ett avsnitt av "Problembild 2007" nämns VE och LE med anledning av en bok som VE skrivit med titeln "Aktiebolaget Rysk Roulette". Anledningen var att boken och det sätt på vilket den använts, enligt Rikskriminalpolisens bedömning, kunde tjäna som ett exempel på metoder som kan användas för att på visst sätt påverka enskilda myndighetshandläggare i deras arbete vilket i sin tur kan försvåra deras opartiska myndighetsutövning. Även LE nämndes i detta avsnitt i rapporten eftersom hon omnämndes flera gånger med namn i boken.

text: Utgör uppgifterna i rapporten förtal?

text: Av

text: 5 kap. 1 § första stycket

text: BrB framgår att förtal i

text: brottsbalkens

text: mening innebär att någon pekar ut någon annan som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller på något annat sätt lämnar uppgift som är ägnad att utsätta den utpekade för andras missaktning. Av

text: andra stycket

text: följer att uppgiftslämnaren går fri från ansvar om han var skyldig att uttala sig eller om det annars med hänsyn till omständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken och han visar att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den. Bestämmelsen i

text: andra stycket

text: innebär att uppgift som lämnas i situationer där det uppkommer en kollision mellan olika intressen i regel faller utanför det kriminaliserade området (se Holmqvist m.fl.,

text: Brottsbalken

text: - en kommentar, 5:13). I sådana fall är det också tillåtet att föra s.k. sanningsbevisning om uppgiften dvs. att uppgiften var sann eller att det fanns skälig grund för den.

text: Det textavsnitt i Rikskriminalpolisens rapport i vilket VE och LE nämns ingår i en sammanställning av olika trender som iakttagits inom polisarbetet. De uppgifter som VE och LE menar utgör straff- och skadeståndsgrundande förtal är en bedömning som Rikskriminalpolisen gör i sin rapport, nämligen att vissa uppgifter i "Aktiebolaget Rysk Roulette" och det sätt på vilket VE använt boken utgör ett exempel på metoder och beteenden som kan utsätta enskilda handläggare för obehag, vilket i sin tur kan försvåra deras opartiska myndighetsutövning. Detta är inte detsamma som att påstå att VE eller hennes syster har gjort sig skyldig till någon handling som faktiskt befunnits vara brottslig. Det har Rikskriminalpolisen inte heller gjort. Det är av uppenbara skäl angeläget att Polisen är vaksam på den här typen av utvecklingstendenser i samhället och kontinuerligt sprider information om den inom sin organisation. Rikspolisstyrelsen är av den uppfattningen att de uppgifter som det i det här fallet är fråga om torde anses försvarliga med hänsyn till att de lämnats som ett led i arbetsuppgifter som åligger Polisen enligt lag. Det kan sägas ligga i denna verksamhets natur att det förekommer uppgifter som kan utsätta andra för missaktning (jfr Axberger, Tryckfrihetens gränser, s. 235 f.). Enligt styrelsens mening är uppgifterna också relevanta för den aktuella verksamheten.

text: Exklusivitetsprincipen

text: Som framgått ovan har VE och LE i denna del anfört att uppgifterna om dem i Rikskriminalpolisens rapport strider mot exklusivitetsprincipen i

text: 1 kap. 3 §

text: TF. Uppgifterna har nämligen en sådan koppling till deras medverkan i en tryckt skrift ("Aktiebolaget Rysk Roulette") att publiceringen av dem är att betrakta som en otillåten repressalie.

text: Exklusivitetsprincipen i

text: 1 kap. 3 §

text: TF innebär främst att

text: tryckfrihetsförordningen

text: är exklusiv straff- och processlag beträffande missbruk av tryckfriheten. Av principen följer vidare att varje form av repressalier för missbruk av tryckfriheten som tillgripes av en förvaltningsmyndighet är att anse som otillåten (Strömberg, Tryckfrihetsrätt och annan yttrandefrihetsrätt, 1999, s. 43 f). Rikspolisstyrelsen kan dock inte dela VE:s uppfattning att uppgifterna om henne i Rikskriminalpolisens rapport utgör en repressalie för vad hon skrivit i sin bok.

text: Anledningen till att VE och hennes bok omnämns i "Problembild 2007" var, som tidigare sagts, att uppgifterna i boken och det sätt på vilket boken använts kunde tjäna som ett exempel på metoder som rapportens upphovsmän sett det som viktigt att uppmärksamma rapportens målgrupp på. Uppgifterna har således inte tagits in i rapporten som en repressalie mot VE med anledning av den bok hon skrivit utan för att illustrera ett fenomen som Rikskriminalpolisen sett som viktigt att informera polisorganisationen om. Enligt Rikspolisstyrelsens mening skulle det mot den bakgrunden föra alltför långt att se uppgifterna i rapporten som ett brott mot

text: 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

text: Det bör vidare anmärkas att

text: tryckfrihetsförordningen

text: inte innehåller någon bestämmelse om skadeståndsansvar för brott mot exklusivitetsgrundsatsen. Som anförts ovan kan arbetet med rapporten inte anses innefatta något moment som skulle kunna utgöra myndighetsutövning mot enskild och det torde därför inte kunna bli fråga om ansvar för tjänstefel för någon av de ansvariga för rapporten. Någon ersättning för kränkning bör därför inte heller kunna utgå enligt

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: Oskuldspresumtionen

text: VE och LE har i den här delen anfört att uttalandena om dem i Rikskriminalpolisens rapport innefattar ett offentligt ställningstagande i skuldfrågan avseende ett brottspåstående som inte blivit rättsligt prövat. Uttalandena innebär därmed en kränkning av deras rätt enligt artikel 6 (2) i Europakonventionen. Till stöd för sin inställning har systrarna hänvisat till Europadomstolens praxis och särskilt till rättsfallet

text: Allenet de Ribemont mot Frankrike

text: Enligt artikel 6 (2) i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna ska var och en som blivit anklagad för brott betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen har fastställts. Den situation som här avses torde vara då någon person har blivit formellt anklagad för brott.

text: Som VE och LE anfört torde det i sammanhanget ha särskild betydelse i vilket sammanhang ett myndighetsuttalade görs, om det har koppling till ett pågående straffrättsförfarande eller ej. När det gäller VE och LE har de emellertid, såvitt känt, inte ens blivit delgivna misstanke för något brott i samband med boken "Aktiebolaget Rysk Roulette". Det rättsfall som de särskilt hänvisat till handlade om ett fall där högt uppsatta myndighetspersoner, bl.a. den franske inrikesministern vid en presskonferens hade uttalat sig om Allenet de Ribemonts skuld under pågående förundersökning avseende ett mord. Enligt Rikspolisstyrelsens bedömning är detta fall inte jämförbart med det här aktuella ärendet. VE och LE kan inte ha anses ha styrkt sitt påstående att uppgifterna om dem i Rikskriminalpolisens rapport har inneburit en kränkning av deras rättigheter enligt Europakonventionen.”

text: VE och LE har kommit in med synpunkter på Rikspolisstyrelsens yttrande. De har därefter begärt ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här med 31 680 kr.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: VE och LE har, som de slutligen har bestämt sitt anspråk, gjort gällande att staten är skadeståndsskyldig gentemot dem i första hand på grund av att den av Rikspolisstyrelsen tillhandahållna rapporten innehåller uppgifter som innefattar grovt förtal mot dem. De har därvid hänvisat till bestämmelserna i 3 kap. 1 § första stycket 3 jämfört med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Enligt dessa bestämmelser svarar den som har arbetstagare i sin tjänst för skada på grund av att arbetstagaren kränker någon genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära.

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: följer emellertid att lagens bestämmelser om skadestånd skall tillämpas om inte något annat är särskilt föreskrivet.

text: Som har framgått avser sökandenas skadeståndsanspråk ersättning för kränkande uppgifter om dem som har tillhandahållits på en webbplats. I

text: 48 § personuppgiftslagen (1998:204)

text: stadgas att den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har inneburit. Denna skadeståndsbestämmelse föreskriver ett strikt ansvar, dvs. oberoende av oaktsamhet från den registeransvarige, och medger ersättning även för ideell skada utan samband med brottslig handling. Skadeståndsbestämmelsen är en sådan specialbestämmelse om skadestånd som tar över de allmänna skadeståndsreglerna i

text: skadeståndslagen

text: enligt

text: 1 kap. 1 §

text: i den lagen. I den uträckning ett förfarande i strid med

text: personuppgiftslagen

text: ingår som ett led i ett sådant brott som avses i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan dock ideellt skadestånd för kränkning utgå såväl enligt

text: skadeståndslagen

text: som enligt

text: personuppgiftslagens

text: skadeståndsbestämmelse (se

text: Personuppgiftslagen

text: , En kommentar, tredje upplagan, s. 438). Det sagda innebär dock inte att kränkningen ersätts med ett högre belopp enbart därför att flera bestämmelser är tillämpliga.

text: Mot bakgrund av det anförda är det min uppfattning att sökandenas anspråk, även om de inte själva har angett sin talan på det sättet och Rikspolisstyrelsen i sitt yttrande hit inte har berört saken, i första hand bör prövas med utgångspunkt från

text: personuppgiftslagens

text: regelverk. Jag har gjort bedömningen att det inte har varit nödvändigt att inhämta ytterligare uppgifter från vare sig Rikspolisstyrelsen eller sökandena i fråga om

text: personuppgiftslagens

text: tillämpning, eftersom det inte finns något hinder mot att pröva sökandenas anspråk även med stöd av bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: Skadestånd med stöd av

text: personuppgiftslagen

text: Med personuppgifter avses enligt

text: 3 § personuppgiftslagen

text: allt slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet. All behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad omfattas i princip av

text: personuppgiftslagens

text: tillämpningsområde. Det bör här också tilläggas att det står klart att den nu aktuella behandlingen inte har skett med stöd av

text: polisdatalagen (1998:622)

text: eller någon annan sådan registerförfattning som innebär att behandlingen inte skall prövas med stöd av

text: personuppgiftslagens

text: bestämmelser.

text: Enligt

text: 10 § personuppgiftslagen

text: får behandling av personuppgifter ske endast om den registrerade har lämnat sitt samtycke till behandlingen eller om behandlingen är nödvändig för att vissa särskilt angivna ändamål skall kunna uppfyllas. Uppräkningen av ändamål i 10 § är uttömmande. Kan en tilltänkt behandling inte hänföras till något av de fall som uppräknas är behandlingen alltså inte tillåten. Jag har här bortsett från de i detta fall inte aktuella undantag från

text: personuppgiftslagen

text: som omnämns i bl.a.

text: 7 § andra stycket

text: (journalistiska ändamål eller konstnärligt eller litterärt skapande) och

text: 8 § första stycket

text: (myndigheters skyldighet enligt

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: att lämna ut personuppgifter). Jag vill i detta sammanhang också tillägga att Rikspolisstyrelsens tillhandahållande av rapporten inte föranleder några tryck- eller yttrandefrihetsrättsliga överväganden i form av ansvarsfrihet på grund av reglerna om meddelarfrihet eftersom myndigheter som sådana inte kan åberopa meddelarfriheten.

text: Personuppgiftslagen

text: har – i dess lydelse före den 1 januari 2007 – utformats efter en s.k. hanteringsmodell som reglerar all hantering av personuppgifter från insamling till utplånanden och avser såväl harmlös hantering som hantering på ett klart kränkande sätt. För skadeståndsskyldighet krävs alltså inte att hanteringen har innefattat något särskilt missbruk med avseende på personuppgifternas innehåll, låt vara att detta kan få betydelse för ett eventuellt skadestånds storlek.

text: Den i ärendet aktuella rapporten tillhandahölls av Rikspolisstyrelsen på dess webbplats. Fråga är alltså om ett sådant automatiserat tillhandahållande som avses med

text: personuppgiftslagens

text: bestämmelser. Rapporten innehöll personuppgifter beträffande VE och LE. Frågan är då om tillhandahållandet av personuppgifterna har varit tillåtna på grund av att behandlingen kan hänföras till något sådant godtagbart ändamål som avses i

text: 10 § personuppgiftslagen

text: Av Rikspolisstyrelsens yttrande framgår att rapporten syftade till att skapa en medvetenhet inom polisorganisationen om förändrade förutsättningar för polisarbetet och att den var avsedd att användas som underlag för strategiska beslut om hur en organisation kan möta de problem som har identifierats. Tillhandahållandet av personuppgifterna på styrelsens webbplats avsåg emellertid att tillgodose önskemål från främst företrädare för medierna om att få ta del av rapporten och skedde således inte, exempelvis, för att det var nödvändigt för att styrelsen skulle kunna fullgöra en rättslig skyldighet eller en arbetsuppgift av allmänt intresse i den mening som avses i

text: 10 § personuppgiftslagen

text: Enligt

text: 10 § f personuppgiftslagen

text: får personuppgifter vidare behandlas om en intresseavvägning ger vid handen att den personuppgiftsansvariges berättigade intresse av en behandling väger tyngre än den registrerades intresse av integritetsskydd. Det är enligt min mening alldeles tydligt att det egentligen inte fanns något särskilt tungt vägande skäl för att tillhandahålla VE:s och LE:s personuppgifter på det sätt som nu blev fallet; Polisen hade lika gärna kunnat redogöra för den av Rikskriminalpolisen ifrågasatta företeelsen utan att hänföra den till identifierbara personer. Sett ur denna synvinkel står det klart att uppgifterna borde ha avidentifierats i samband med att de tillhandahölls på Rikspolisstyrelsens webbplats. Det är i och för sig många gånger både lämpligt och önskvärt att Polisen har en öppen hållning gentemot medierna och allmänheten i övrigt. I detta fall kan dock behovet av att tillgodose insyn i Polisens verksamhet inte, vid en tillämpning av

text: personuppgiftslagens

text: bestämmelser, anses förenligt med lagens syfte att skydda enskilda mot kränkningar av den personliga integriteten.

text: Sammanfattningsvis innebär det sagda att den aktuella behandlingen av sökandenas personuppgifter på Rikspolisstyrelsens webbplats måste anses ha utgjort en inte tillåten behandling av personuppgifter som är skadeståndsgrundande för staten enligt

text: 48 § personuppgiftslagen

text: Ersättning med stöd av

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser?

text: Det kan först konstateras att Rikspolisstyrelsens åtgärd att tillhandahålla Rikskriminalpolisens rapport inte har skett vid myndighetsutövning gentemot VE och LE. Något skadestånd för lidande kan då inte utgå med stöd av bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Inte heller har det varit fråga om sådana upplysningar eller råd som avses i

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Det återstår därför att pröva frågan om skadestånd för lidande kan utgå med stöd av reglerna i 3 kap. 1 § om statens ersättningsansvar för sina arbetstagare. En förutsättning för detta är att lidandet har orsakats genom brott i tjänsten. Det brott som är aktuellt i detta fall är förtal.

text: Enligt

text: 5 kap. 1 § brottsbalken

text: innebär förtal att man utpekar någon som brottslig eller klandervärd eller eljest lämnar en uppgift som är ägnad att utsätta denne för andra missaktning. Ansvar skall dock inte utkrävas om man var skyldig att uttala sig eller det annars med hänsyn till omständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken och man visar att uppgiften var sann eller att man hade skälig grund för den.

text: En uppgift som har spritts innefattar förtal om den är av nedsättande beskaffenhet. Den skall vara ägnad att utsätta den beskyllde för andras missaktning. Det räcker därför med att uppgiften typiskt sett är sådan att den utsätter den beskyllde för andras missaktning.

text: Som nämndes inledningsvis förekommer det nu aktuella textavsnittet i rapporten ”Problembild 2007” under rubriken ”Hot, våld, utpressning och bestickning”. I textavsnittet sägs: ”De tre olika typerna av påverkan, hot/våld, utpressning, och bestickning hänger samman och samspelar på olika sätt. Hot om våld är ett relativt enkelt sätt att försöka influera utgången av ett ärende. Ofta rör det sig om förtäckta hot eller insinuationer. Ett exempel på detta är den bok de ryska systrarna VE och LE skrev om sina kontakter med Skatteverket i vilken den tjänsteman som genomförde revisionen namnges. I flera av de fall som är kända har den utsatta tjänstemannen övergått till andra arbetsuppgifter eller slutat.”

text: VE och LE nämns i samband med den bok som (rätteligen) VE skrev och som rörde deras kontakter med en tjänsteman vid Skatteverket. Såtillvida är naturligtvis uttalandet oförargligt. Deras bok och deras kontakter med tjänstemannen anförs emellertid som exempel på förtäckta hot eller insinuationer som i sin tur tycks syfta tillbaka på det omedelbart föregående uttalandet att hot om våld är ett relativt enkelt sätt att försöka influera utgången av ett ärende. Det går enligt min mening inte att undvika att få uppfattningen att VE och LE genom sitt handlingssätt utgör exempel på personer som genom brottslig handling har försökt påverka utgången av ett ärende som de själva har varit parter i. Det intrycket förstärks vidare av att uppgifterna förekommer i en polisiär hotbildsanalys i ett avsnitt som genom sin rubricering tydligt avser brottsliga handlingar. Jag anser mig kunna utgå från att även den som har varit ansvarig för tillhandahållandet av rapporten måste ha insett detta. Även om jag anser mig ha anledning att beakta att uttryckssättet inte riktigt synes avspegla vad som har varit budskapet måste textavsnittet ändå vid en helhetsbedömning anses innefatta missaktning – och därmed förtal – av VE och LE i den mening som avses i förtalsbestämmelsen.

text: Var det då försvarligt att lämna uppgifterna i den av Rikspolisstyrelsen spridda rapporten? Jag vill här understryka att den spridning som avses med prövningen i ärendet här enbart avser den som har skett genom tillhandahållandet på styrelsens webbplats. Försvarlighetsbedömningen skall alltså ske med den utgångspunkten och således inte med beaktande av om det var försvarligt att namnge sökandena i den ursprungliga, för internt bruk avsedda, rapporten. Man kan här också bortse från att det skulle ha funnits någon som helst skyldighet för Rikspolisstyrelsen att låta sprida rapporten på webbplatsen.

text: Den helt avgörande frågan är om det från statens sida går att åberopa något allmänt intresse som bedöms ha varit viktigare än det intresse som skall skyddas av förtalsbestämmelsen. Rikspolisstyrelsen har för sin del hänvisat till att de uppgifter som har lämnats är försvarliga med hänsyn till att de var relevanta och har lämnats som ett led i arbetsuppgifter som åligger Polisen enligt lag.

text: Yttranden som är föranledda av tjänsteåligganden torde ofta anses vara motiverade i förtalsbestämmelsens mening. Många gånger kan en myndighets verksamhet vara av det slaget att det ligger i sakens natur att uppgifter som utsätter andra för missakning måste få förekomma. Är uppgifterna relevanta och förenliga med verksamheten torde i regel uppgiftslämnandet få anses försvarligt. Av betydelse för bedömningen kan också vara vem som är adressat för uppgiftslämnandet (se Axberger, Tryckfrihetens gränser, s. 235 f.).

text: En analys av det slag som förekommer i rapporten är självklart ett betydelsefullt och angeläget inslag i den verksamhet som Polisen är ålagd att utföra. Syftet med rapporten i den del som här avses var också att belysa olika företeelser som kan leda till otillbörlig påverkan vid handläggningen av enskilda ärenden vid myndigheterna. För att fullgöra detta ändamål synes det dock – som jag tidigare har påtalat – inte på något sätt ha varit nödvändigt eller angeläget att låta uppgifterna om VE och LE stå kvar i den omarbetade och offentliggjorda versionen av rapporten. Behovet av att offentliggöra rapporten i den aktuella delen på det sätt som har skett måste under alla omständigheter ha varit av ringa betydelse för Polisens möjligheter att utföra sina åligganden på ett adekvat sätt.

text: Med detta sagt är det enligt min uppfattning klart att den intresseavvägning som möjligen skulle kunna göras gällande inte kan falla ut till statens fördel. Vid en samlad bedömning av omständigheterna kommer jag alltså fram till slutsatsen att det inte var försvarligt att lämna uppgifterna om VE och LE på det sätt som har skett. Jag kan således konstatera att de objektivt sett har utsatts för förtal.

text: Som jag tidigare har nämnt måste det ha stått klart för Rikspolisstyrelsen att uppgifterna om VE och LE var ägnade att utsätta dem för andras missaktning. På grund härav, och eftersom förtalsbestämmelsen inte som brottsrekvisit ställer upp ett krav på att det skall finnas ett syfte att förtala någon för att ansvar skall kunna utkrävas, finns det även subjektivt sett förutsättningar att bedöma uppgifterna som förtal. För försvarlighetsbedömningen ställs inte några subjektiva kriterier upp. Endast om uttalandena objektivt sett var försvarliga – och dessutom sanna eller det hade funnits skälig grund för dem – hade den ansvarige gått fri. Som framgått anser jag att uppgiftslämnandet inte var försvarligt.

text: I enlighet med det sagda föreligger det alltså grund för anspråken även med anledning av att VE och LE har utsatts för förtal, dock inte grovt förtal. Staten är därmed är ersättningsskyldig gentemot sökandena för lidande också enligt bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: Som jag har uppfattat sökandena är de omständigheter som de i övrigt har åberopat till stöd för sitt respektive anspråk alternativa till den nu behandlade grunden. Med hänsyn till den bedömning som jag har gjort av statens skadeståndsskyldighet anser jag mig därför inte ha skäl att vidare pröva VE:s och LE:s skadeståndsanspråk i sak.

text: Skadeståndets storlek

text: Lagregler om bestämmandet av ersättning för kränkning finns i

text: 5 kap. 6 § skadeståndslagen

text: . Enligt paragrafen skall skadestånd med anledning av kränkning bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Härefter anges i fem punkter vissa omständigheter som skall beaktas särskilt vid bedömningen. Dessa är att handlingen 1. haft förnedrande eller skändliga inslag, 2. varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, 3. riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, 4. inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande, eller 5. varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet.

text: I propositionen till den nu redovisade paragrafen (

text: prop. 2000/01:68 s. 51

text: ) sägs att utgångspunkten för bestämmande av kränkningsersättning måste vara en skönsmässig bedömning, baserad på härskande etiska och sociala värderingar. I detta fall bör det i allt väsentligt vara förtalsbrottet som är styrande vid bestämmande av ersättningsbeloppets storlek. Vad som förutom förtalsbrottets art kan vara särskilt försvårande vid bedömningen är den spridning som uppgifterna har fått. Härvid måste dock också riskerna för att tilltro skall fästas vid uppgifterna beaktas, liksom möjligheterna att gendriva dem (jfr

text: NJA 2003 s 567

text: Det är i ärendet oklart vilken spridning de aktuella uppgifterna har fått och hur länge de fanns tillgängliga på Rikspolisstyrelsens webbplats. Spridningen torde i vart fall inte ha varit obetydlig. Uppgifterna har dessutom förekommit i ett myndighetsdokument. I princip måste det anses innebära att riktigheten av uppgifterna har fått en särskild tyngd. Även med beaktande av de nu nämnda omständigheterna måste sökandenas anspråk emellertid, med hänsyn till svensk rätts relativt återhållsamma inställning vid beräkning av ideellt skadestånd, anses alltför höga.

text: Vid en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet får det anses skäligt att VE och LE tillerkänns skadestånd med vardera 25 000 kr.

text: Ersättningen för ombudskostnader

text: Enligt

text: 14 § förordningen (1195:1301)

text: handläggning av skadeståndsanspråk mot staten får Justitiekanslern besluta om ersättning av allmänna medel för biträde och utredning i ett skaderegleringsärende här.

text: VE och LE har begärt ersättning för sina ombudskostnader med 31 680 kr. De har visserligen inte fått fullt bifall till sina anspråk. Med hänsyn till att ombudets arbete i allt väsentligt avsett frågan om statens skadeståndsskyldighet bör VE och LE vara berättigade till en ojämkad ersättning. Justitiekanslern godtar det begärda beloppet.

text: Avslutande synpunkter

text: Justitiekanslern kan inom ramen för sin tillsynsuppgift som särskild åklagare väcka åtal mot befattningshavare som har begått en brottslig gärning genom att åsidosätta vad som åligger honom eller henne i tjänsten eller uppdraget. Ger utredningen i ett ärende här Justitiekanslern anledning anta att någon sådan brottslig gärning har begåtts, tillämpas vad som föreskrivs i lag om förundersökning, åtal och åtalsunderlåtelse samt om allmän åklagares befogenheter i övrigt i fråga om brott under allmänt åtal.

text: Jag har i ett tidigare ärende här (dnr

text: ) efter anmälan från VE gjort bedömningen att förundersökning för förtal inte skulle inledas med anledning av det aktuella tillhandahållandet.

text: Justitiekanslern har i enlighet med vad som framgår av VE:s och LE:s därefter hit överlämnande skrivelse i första hand behandlat deras framställning som ett anspråk på skadestånd av staten. Deras framställning har också remitterats till Rikspolisstyrelsen i enlighet härmed.

text: Jag har i detta beslut funnit att staten i egenskap av principal för befattningshavare hos Polisen är ersättningsskyldig gentemot VE och LE för lidande bl.a. på den grunden att ett enligt

text: skadeståndslagen

text: ersättningsgrundande brott har begåtts. Med hänsyn till den kritik som följer av mitt beslut i skadeståndsfrågan och till de särskilda regler som gäller för väckande av åtal för förtal finns det inte skäl för mig att vidta någon ytterligare åtgärd i ärendet.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff (ne bis in idem)

text: Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: NN dömdes den 21 december 2009 av Kalmar tingsrätt för bokföringsbrott, skattebrott och försvårande av skattekontroll till villkorlig dom med samhällstjänst 100 timmar. Såvitt avser skattebrott avsåg den fällande domen två olika gärningar. Den ena av dem (åtalspunkten 2) innefattade att NN i sin inkomstdeklaration för taxeringsåret 2006 hade lämnat oriktiga uppgifter genom att inte redovisa inkomster från näringsverksamhet. Den andra gärningen (åtalspunkten 3) avsåg att NN som företrädare för ett visst bolag lämnat oriktiga uppgifter i bolagets deklarationer för mervärdesskatt avseende fyra olika månader under 2005.

text: NN överklagade domen till Göta hovrätt. I dom den 3 juni 2010 ändrade hovrätten tingsrättens dom på så sätt att gärningen i åtalspunkten 3 inte bedömdes som ett enda skattebrott, utan istället som fyra olika fall av skatteförseelse. Hovrätten mildrade också påföljden genom att sänka antalet timmar samhällstjänst till 75 (med ett alternativstraff på två månaders fängelse). Hovrättens dom vann laga kraft den 1 juli 2010.

text: Åtalet mot NN väcktes den 14 juli 2009. Skatteverket hade dessförinnan, i ett beslut den 17 oktober 2007, påfört NN skattetillägg med anledning av samma oriktiga uppgifter som ett av de åtalade brotten (skattebrottet enligt åtalspunkten 2) avsåg.

text: NN överklagade Skatteverkets beslut om skattetillägg till Länsrätten i Kalmar län som i dom den 19 november 2008 avslog överklagandet. Han överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i Jönköping som avslog överklagandet den 25 maj 2009. NN delgavs kammarrättsdomen den 30 maj 2009 och den vann laga kraft mot honom den 30 juli 2009.

text: Riksåklagaren ansökte den 18 mars 2014 hos Högsta domstolen om resning till förmån för NN. Resningsansökan rörde hovrättens dom i de delar som avsåg skattebrottet i åtalspunkten 2 och frågan om påföljd. I beslut den 1 september 2015 biföll Högsta domstolen ansökan och beslutade att målet i de resta delarna skulle tas upp på nytt i hovrätten. Högsta domstolen anförde, med hänvisning till rättsfallen

text: NJA 2013 s. 502

text: och

text: NJA 2013 s. 746

text: , att eftersom skattetillägget hade påförts innan åtal för det aktuella skattebrottet väcktes hade rätten att inte bli lagförd och straffas två gånger åsidosatts.

text: Göta hovrätt beslutade i dom den 29 december 2015 att ändra sin tidigare dom bl.a. på så sätt att åtalet avseende skattebrottet i åtalspunkten 2 avvisades, påföljden undanröjdes och påföljdseftergift meddelades för den övriga brottsligheten. Hovrätten fann att straffvärdet för den kvarvarande brottsligheten – dvs. bokföringsbrott, försvårande av skattekontroll och fyra fall av skatteförseelse – uppgick till någon månads fängelse. Påföljden för denna brottslighet hade enligt hovrätten kunnat bestämmas till villkorlig dom och böter. Eftersom NN redan hade utfört den samhällstjänst som utdömdes genom den tidigare domen, och redan hade varit ställd under en tvåårig prövotid, meddelades dock påföljdseftergift.

text: Anspråket

text: NN har yrkat skadestånd av staten för kränkning med 50 000 kr, samt för ren förmögenhetsskada med

text: NN har också begärt ersättning för ombudskostnader hos Justitiekanslern med 70 750 kr.

text: Som grund för anspråket har anförts i huvudsak följande.

text: NN har påförts skattetillägg på grund av samma omständigheter för vilka han därefter åtalades och dömdes för skattebrott. Han har således varit föremål för två separata processer avseende samma sak, dvs. dubbel lagföring och dubbla straff. Detta utgör ett åsidosättande av artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

text: Åsidosättandet har i första hand pågått från och med den 9 juli 2010 (datum för åtalets väckande), i andra hand från och med den 12 december 2009 (datum för Kalmar tingsrätts prövning) och i tredje hand från och med den 3 juni 2010 (datum för Göta hovrätts prövning) till och med den 1 september 2015.

text: Mot bakgrund av att rättsläget fram till juni 2013 var sådant att det svenska systemet inte ansågs strida mot Europakonventionen har NN inte haft någon reell möjlighet till framgång med en invändning mot beslutet om skattetillägg och/eller domen för skattebrott. NN gjorde trots det just detta. Både Kalmar tingsrätt och Göta hovrätt ogillade NN:s invändningar om att brottmålsförfarandet utgjorde en konventionsöverträdelse.

text: Den kränkning NN utsatts för består av att han har fått genomgå två separata förfaranden avseende samma sak. Förfarandena har varit vitt skilda i tid och därför särskilt påfrestande för NN. Åsidosättandet har också pågått under lång tid. NN:s rätt till skadestånd för den ideella skadan han lidit följer av Sveriges skyldigheter enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: att tillhandahålla effektiva rättsmedel.

text: NN har också rätt till skadestånd för den rena förmögenhetsskada han lidit. Detta följer i första hand av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Staten, genom Åklagarmyndigheten och åtalande åklagare, har dels åtalat, dels fullföljt åtalet efter NN:s yrkande om avvisning trots att agerandet efter det Europadomstolens dom den 10 februari 2009 i målet Zolotuchin mot Ryssland (no. 14939/03) stod i strid med Europakonventionen.

text: NN:s rätt till ersättning för ekonomisk skada följer i andra hand av åsidosättandet av Sveriges skyldigheter enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: då en materiell rättighet i konventionen har åsidosatts.

text: NN ska försättas i samma situation som om den skadegrundande handlingen inte hade förekommit. Det hypotetiska händelseförlopp som då är relevant att jämföra med är att åtalet för skattebrott gentemot NN antingen aldrig hade väckts den 14 juli 2009, eller i vart fall hade avvisats eller ogillats vid någon av de efterföljande domstolsprövningarna.

text: Försummelsen respektive konventionsöverträdelsen har med dessa utgångspunkter lett till ren förmögenhetsskada för NN. Han har dels fått utföra 75 timmars samhällstjänst och därför förlorat arbetsinkomst motsvarande dessa timmar (22 500 kr), dels – eftersom han dömts för skattebrott – gått miste om ett jobb med högre ersättning (lön och pensionsavsättningar) än den som han nu kunnat få.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern hänvisar till sitt beslut den 22 oktober 2015 i ärendet med dnr

text: för en allmän redogörelse om förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff samt de skadeståndsrättsliga utgångspunkterna (beslutet finns att tillgå på Justitiekanslerns webbplats).

text: Fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: föreligger inte

text: NN har beträffande förmögenhetsskada i vissa delar åberopat

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: till stöd för sitt anspråk. Det finns därför skäl att framhålla följande.

text: Enligt den aktuella bestämmelsen ska staten ersätta skada om den vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning.

text: I tiden före avgörandet

text: NJA 2013 s. 502

text: (den 11 juni 2013) innebar den tolkning som Högsta domstolen och Högsta förvaltningsdomstolen hade gjort att det inte förelåg hinder mot att tillämpa det svenska systemet med dubbla sanktioner och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet. Det kan mot den bakgrunden inte komma i fråga att anse att de åklagare och underinstanser som godtog denna tolkning när de tillämpade regelverket i tiden fram till Högsta domstolens ändrade ställningstagande i juni 2013 har förfarit oaktsamt på ett sådant sätt som är en förutsättning för att staten ska ådra sig skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Eftersom inte något av de förfaranden som NN har varit föremål för har pågått efter det nämnda avgörandet, kan ersättning således inte utgå enligt

text: skadeståndslagen

text: Fråga är då om Europakonventionen har åsidosatts i förhållande till NN och, i så fall, om detta med utgångspunkt i rätten till effektivt rättsmedel i konventionens artikel 13 kan berättiga honom till någon ersättning.

text: NN har påförts skattetillägg på grund av samma oriktiga uppgiftslämnande för vilket han därefter åtalades för skattebrott. Med utgångspunkt i den avgränsning av begreppet ”samma brott” som kommer till uttryck i Europadomstolens avgörande i Zolotukhin-målet har han, under förutsättning att även övriga villkor är uppfyllda, varit föremål för dubbel lagföring eller ålagts dubbla straff enligt artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

text: Som framgått har det inte i något av de förfaranden som NN varit föremål för fattats beslut om påförande av skattetillägg eller dömts till ansvar för skattebrott efter Högsta domstolens avgörande i

text: NJA 2013 s. 502

text: . Inget av förfarandena har heller varit anhängiggjorda vid domstol efter avgörandet. Den grundläggande frågan om Europakonventionen har åsidosatts i NN:s fall ska således bedömas med utgångspunkt i konventionen så som den tolkas av Europadomstolen.

text: Enligt Europadomstolens praxis kommer parallellt pågående processer avseende påförande av skattetillägg och ansvar för skattebrott inte i konflikt med Europakonventionen. Att efter att någon fällts eller frikänts slutligt i brottmålsprocessen fullfölja skattetilläggsprocessen, eller omvänt, kan å andra sidan innebära ett åsidosättande av konventionen. För att dubbla förfaranden ska vara förenliga med Europakonventionen krävs enligt Europadomstolen att de är tillräckligt samordnade i sak och i tid och därigenom proportionerliga och förutsebara för den enskilde (se A och B mot Norge, nos. 24130/11 och 29758/11, dom [GC] den 15 november 2016, särskilt pp. 117–134 med hänvisningar). Av betydelse är bl.a. om de beslutade sanktionerna i den första processen har tagits i beaktande vid bestämmande av sanktionerna i den andra processen. Ett beslut är ”slutligt” när det har vunnit negativ rättskraft (se Europadomstolens domar i målen

text: Lucky Dev mot Sverige

text: , no. 7356/10, p. 56 och

text: Häkkä mot Finland

text: , no. 758/11, p. 44).

text: Mot denna bakgrund kan följande konstateras.

text: När åtal den 14 juli 2009 väcktes mot NN hade kammarrättens avgörande om skattetillägg ännu inte vunnit laga kraft mot honom. Så skedde dock kort därefter, den 30 juli 2009. Från det datumet – och till dess att hovrättens dom vann laga kraft den 1 juli 2010 – pågick alltså en brottmålsprocess trots att det fanns ett slutligt avgörande om skattetillägg beträffande ett av de skattebrott som omfattades av processen. Fällande domar meddelades också beträffande detta brott, och en påföljd som avsåg bl.a. det brottet utdömdes och verkställdes. Det framgår inte av brottmålsdomarna att det påförda skattetillägget beaktades vid bestämmande av påföljden.

text: Vid en sammantagen bedömning finner Justitiekanslern att det svenska regelsystemets utformning och det sätt på vilket det tillämpats i NN:s fall, har medfört att han blivit föremål för dubbel lagföring i strid med artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet.

text: Skadestånd på grund av åsidosättandet

text: Det som kvarstår att bedöma är om NN är berättigad till skadestånd för åsidosättandet.

text: Det finns inte någon klar presumtion för att den enskilde är berättigad till ekonomisk kompensation vid överträdelser av ifrågavarande slag (jfr Harris, O’Boyle & Warbrick, Law of the European Convention on Human Rights, 3 uppl., 2014, s. 769 ff. med hänvisningar).

text: Justitiekanslern har i tidigare beslut framhållit att

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: inte ställer krav på ekonomisk gottgörelse som innebär att ersättning motsvarande det skattetillägg som uttagits är nödvändig, och att det heller inte kan anses följa av artikeln att lidande eller förmögenhetsskada som uppstått i anslutning till ett frihetsberövande – utöver vad som kan utgå enligt frihetsberövandelagen – ska ge rätt till ersättning (se t.ex. JK dnr

text: och

text: När Europadomstolen har tillerkänt den enskilde ersättning för ideell skada vid överträdelser av förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff har denna legat på en modest nivå. Zolotukhin tillerkändes 1 500 euro och klaganden i ett kroatiskt mål 1 000 euro (

text: Tomasovic mot Kroatien

text: , no. 73785/09). Klagandena i två fällande domar mot Finland från 2014 tillerkändes 3 000 euro var (Nykänen respektive Glantz, no. 11828/11 och 37394/11) och Lucky Dev 2 000 euro. I en dom mot Finland 2015 (Kiiveri, no. 53753/12) tillerkändes en klagande 3 000 euro med anledning av en överträdelse av förbudet mot dubbla straff.

text: Vad gäller ideell skada måste vid bedömningen också beaktas att den enskilde i Sverige genom beslut av Justitiekanslern eller svensk domstols dom kan tillerkännas ideell ersättning och därigenom kompenseras vid konventionskränkningar utan att behöva vända sig till Strasbourg. Det innebär att ersättningen inte med nödvändighet måste motsvara vad Europadomstolen skulle ha dömt ut i liknande fall. Skillnaden får dock inte vara så stor att skadeståndet av det skälet inte utgör ett tillräckligt effektivt rättsmedel.

text: Beträffande NN:s fall kan inledningsvis följande noteras.

text: Resning beviljades den 1 september 2015 beträffande brottmålsdomen mot NN. Senast från och med denna tidpunkt har åsidosättandet av förbudet mot dubbel lagföring upphört. NN har således genom en utvidgad rätt till resning, som kommit till stånd med beaktande av Europakonventionen, fått tillgång till ett rättsmedel mot den ursprungliga domen. Genom resningsbeslutet, som tillkom efter en ansökan från åklagaren, och den undanröjda hovrättsdomen gällande det aktuella skattebrottet har NN också kompenserats för åsidosättandet (jfr Kammarrättens i Stockholm dom den 26 mars 2015 i mål nr 6093-13 m.fl.). Efter att NN har vänt sig till Justitiekanslern har han nu även här fått konventionsåsidosättandet prövat och erkänt.

text: Fråga är således om – och i så fall i vilken mån – rätten till ett effektivt rättsmedel i

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: kräver att NN därutöver gottgörs med anledning av det inträffade.

text: Justitiekanslern bedömer att det för att Sverige ska leva upp till förpliktelsen enligt artikel 13 inte kan krävas att NN får ett skadestånd motsvarande det som han yrkat för förlorad arbetsinkomst m.m.

text: Vid en rent skadeståndsrättslig bedömning beträffande förmögenhetsskada gäller dessutom följande.

text: En allmän princip att den skadelidande ska försättas i samma situation som om den skadeståndsgrundande handlingen inte hade förekommit. Det blir således fråga om att, i detta något särpräglade fall, avgöra vilket hypotetiskt händelseförlopp som ska ligga till grund för en sådan jämförelse. Justitiekanslern anser att den relevanta jämförelsen måste anses vara ett händelseförlopp där staten, i ännu högre grad än vad som hittills varit fallet, processuellt skulle ha samordnat de administrativa och straffrättsliga förfarandena och sanktionerna, men där möjligheten att besluta om både skattetillägg och en straffrättslig påföljd för skattebrott hade kvarstått. (Jfr

text: NJA 2010 s. 8

text: prop. 2014/15:131

text: och den numera gällande lagen [2015:632] om talan om skattetillägg i vissa fall, samt den ovan refererade domen A och B mot Norge.)

text: NN skulle med detta synsätt ha kunnat åtalas för samtliga nu aktuella brott, samt dömas till samhällstjänst, även vid det hypotetiska (”korrekta”) förfarande som ska jämföras med det verkliga händelseförloppet. Åsidosättandet av Europakonventionen har således inte, i skadeståndsrättslig mening, orsakat de eventuella inkomstförluster m.m. han lidit med anledning av att han dömts för brott och utfört samhällstjänst.

text: Eftersom NN i sin skrift hit har förutsett – och invänt mot – de överväganden som Justitiekanslern gjort ovan, finns det skäl att framhålla även följande beträffande hans yrkande om ersättning för förlorad arbetsinkomst m.m.

text: NN har gjort gällande att han, på grund av att han dömdes för skattebrott, inte som planerat befordrades till marknadschef av sin dåvarande arbetsgivare, utan istället under flera år fick minskade uppdrag och inkomster. Det kan dock konstateras att endast ett av de skattebrott som omfattades av brottmålsprocessen (åtalspunkten 2) berörs av Europakonventionens förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff. Oavsett hur orsakssambandsfrågan bedöms i övrigt står det alltså klart att NN, konventionsåsidosättandet förutan, skulle ha dömts av tingsrätten för i vart fall ett skattebrott (åtalspunkten 3, av hovrätten uppdelad i fyra fall av skatteförseelse), samt för bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll. Det saknas stöd för att NN, om han ursprungligen hade dömts på det sättet, skulle ha haft förutsättningar att erhålla högre inkomster än han i verkligheten kommit att få.

text: Slutligen har NN – förutom vissa handlingar från Pensionsmyndigheten och beträffande försäkringar på arbetsmarknaden – inte gett in någon utredning till stöd för att han förlorat någon inkomst. Det skulle därmed, under alla omständigheter, inte bli aktuellt att förordna om skadestånd till NN i denna del.

text: Det kvarstår att pröva om NN är berättigad till ideellt skadestånd med något belopp på grund av den kränkning som konventionsåsidosättandet innefattat.

text: Justitiekanslern konstaterar att konventionsöverträdelsen i NN:s fall har avsett en rättssäkerhetssyftande princip och att det – låt vara på initiativ från åklagaren – har behövts anlitas resning för att komma till rätta med den. Detta talar för att NN bör kompenseras ytterligare trots att situationen har erkänts och rättats till (jfr

text: NJA 2015 s. 417

text: Omständigheterna sammantagna får anses vara sådana att NN bör ha rätt till viss ekonomisk kompensation för ideell skada. Vid en samlad bedömning finner Justitiekanslern att ersättningen bör bestämmas till 10 000 kr (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: Kostnader hos Justitiekanslern

text: NN har begärt ersättning för ombudskostnader för ansökan hos Justitiekanslern med 70 750 kr (avseende 35,6 timmars arbete). Skälig ersättning – då även utgången här beaktas – är enligt Justitiekanslerns bedömning 7 500 kr.