nyckelord: Anmälningsskyldighet Barn/ungdom

title: Kritik mot en stadsdelsnämnd för bristfälliga insatser att tillse att en elev i grundskolan fullgjorde sin skolplikt. Även kritik för underlåtenhet att fullgöra den i 71 § socialtjänstlagen (1980:620) föreskrivna anmälningsskyldigheten

text: Initiativärende: Kritik mot en stadsdelsnämnd för bristfälliga insatser vad gäller skyldigheten att tillse att en elev i grundskolan fullgjorde sin skolplikt. Även kritik för underlåtenhet att fullgöra den i

text: 71 § socialtjänstlagen (1980:620)

text: föreskrivna anmälningsskyldigheten

text: Bakgrund

text: I samband med utredningen i ett ärende som rörde klagomål mot Stadsdelsnämnden Bergsjön i Göteborgs kommun (dnr 953-2000) uppmärksammades en anmälan från en tjänsteman vid det s.k. ungdomsteamet, daterad den 29 mars 2000, till socialtjänsten vid stadsdelsnämndens förvaltning. Av denna anmälan framgick att en pojke AA, född 1985, inte hade gått i skolan sedan augusti 1998. Enligt vad som inhämtades vid utredningen avseende socialtjänstens handläggning av anmälan angående AA hade skolan inte tidigare gjort någon anmälan enligt

text: 71 § andra stycket socialtjänstlagen

text: ), SoL.

text: Utredning

text: JO beslutade att inhämta utredning och yttrande från Stadsdelsnämnden Bergsjön i Göteborgs kommun, dels avseende vilka åtgärder som vidtagits beträffande AA:s skolgång, dels huruvida en anmälan rörande AA:s förhållanden borde ha gjorts enligt

text: 71 § andra stycket

text: SoL. Stadsdelsnämnden har efter remiss ingivit stadsdelsförvaltningens tjänsteutlåtande, vari anfördes bl.a. följande.

text: Förvaltningens utredning

text: Förvaltningen rekvirerade en kopia på AA:s elevakt från Bergsjöskolan. De dokument som ligger i akten visar följande: AA:s frånvaro har en direkt koppling till – – – som inträffade i stadsdelen i augusti 1998 – – – . AA:s vårdnadshavare har hindrat honom att komma till skolan – – – . För perioden mellan augusti 1998 till och med februari 1999 finns det ingen dokumentation om vilka åtgärder och kontakter skolan har haft med AA och hans familj. I februari 1999 finns det anteckning från AA:s dåvarande klassföreståndare att ärendet skulle lyftas till rektorsnivån. Under läsåret 1998–1999 kom inte AA till skolan överhuvudtaget. I början på läsåret 1999–2000 sattes AA i årskurs 8 trots klassföreståndarens motstånd. Klassföreståndaren tyckte att AA borde vara kvar i årskurs 7 eftersom han aldrig ”visat” sig under årskurs 7. Socialsekreteraren BB tillhörande skolans

text: ungdomsteam fick kontakt med föräldrarna. Föräldrarna fick 3–4 veckor på sig att skaffa plats på en annan skola. Datum för nytt möte utsågs. Föräldrarna uteblev. Flera kallelser skickades till föräldrarna utan att få svar. 991105 besökte AA och hans far Bergsjöskolan. Socialsekreteraren CC tillhörande ungdomsteamet tar besöket. Fadern berättar att de har varit i kontakt med högstadiet i Kortedala och Hammarkullen men tycker inte att AA ska gå där – – – . Fadern berättar vidare om en skola – – – där AA skulle kunna få plats. Fram till dess föreslår föräldrarna att AA får böcker som passar honom så att han kan läsa hemma tills skolan startar. Socialsekreteraren svarar att skolans dåvarande rektor kommer att ta kontakt med familjen angående detta förslag. I akten saknas dokumentation om denna kontakt har tagits. 000313 kallar socialsekreterare DD AA:s föräldrar till ett möte angående AA:s skolvägran. Mötet är planerat den 20 mars 2000. Föräldrarna uteblev varpå en ny kallelse skickas till föräldrarna 000322. Föräldrarna kom inte då heller. 000329 görs en anmälan till socialtjänsten Bergsjön. 000817 AA kommer inte till uppropet. Byråsekreteraren på Bergsjöskolan EE får via Skattemyndigheten (Folkbokföringen) vetskap om att AA har flyttat till SDN Centrum. Dessa uppgifter har ej nått Bergsjöskolan eller – – – skolan som han nu tillhör efter flytten i augusti. Enligt vår information har AA inte visat sig på – – – skolan heller.

text: Förvaltningens yttrande

text: Enligt

text: Skollagen

text: 3 kap 13 §

text: skall kommunen se till att skolpliktiga elever i dess grundskola fullgör sin skolgång. Enligt

text: Skollagen

text: 3 kap 15 §

text: skall den som har vårdnaden om ett skolpliktigt barn se till att barnet fullgör sin skolplikt. Enligt

text: Skollagen

text: 3 kap 16 §

text: skall styrelsen för utbildningen (i detta fall stadsdelsnämnden Bergsjön) underrättas om en skolpliktig elev i det offentliga skolväsendet för barn och ungdom inte fullgör sin skolgång och detta beror på att elevens vårdnadshavare inte har gjort vad på dem ankommer för att så skall ske.

text: Förvaltningens synpunkter: Med utgångspunkt från den dokumentationen som finns i AA:s elevakt konstaterar förvaltningen att inga åtgärder enligt

text: Skollagen

text: 3 kap 13 §

text: 15 §

text: och

text: 16 §

text: vidtogs under perioden augusti 1998 t.o.m. februari 1999 (dvs 6 månader). Även med hänsyn tagen till de extraordinära omständigheterna kring AA:s frånvaro konstaterar förvaltningen att skolans ledning har brustit i sitt agerande under denna första period. Enligt

text: Skollagen

text: 4 kap

text: l § föreskrivs att särskilt stöd skall ges till elever som har svårigheter i skolarbetet. Om en elev behöver särskilda stödåtgärder, skall rektor se till att ett åtgärdsprogram utarbetas. Vid utarbetandet av programmet bör samråd ske med eleven och elevens vårdnadshavare. Enligt

text: Skollagen

text: 5 kap 9 §

text: Skollagen

text: 4 kap 1 §

text: 5 kap 9 §

text: vidtogs under perioden augusti 1998 t.o.m. augusti 2000. Även med hänsyn tagen till de extraordinära omständigheterna kring AA:s frånvaro konstaterar förvaltningen att skolans ledning har brustit i sitt agerande under AA:s hela frånvaroperiod. Det framkommer i AA:s elevakt att en formell anmälan till socialtjänsten gjordes den 29 mars 2000. Då hade AA varit frånvarande från Bergsjöskolan i över 18 månader. Förvaltningens bedömning är att en anmälan enligt SoL

text: 71 §

text: borde ha gjorts långt tidigare, redan under hösten 1998, då ledningen för skolan borde ha fått vetskap om att AA förhindrades av sina föräldrar att komma till skolan.

text: Förvaltningen anser att Bergsjöskolans ledning och personal allvarligt har brustit i sitt agerande med hänsyn till vad SoL

text: 71 §

text: föreskriver.

text: Nämnden anmodades i en förnyad remiss att inkomma med kompletterande utredning och yttrande i ärendet efter hörande av berörda befattningshavare vid Bergsjöskolan. Nämnden inkom därvid med ett yttrande från stadsdelschefen FF. I yttrandet anfördes bl.a. följande.

text: I AA:s akt finns det ingen dokumentation om vilka åtgärder och kontakter skolan har haft med AA och hans familj under perioden 1998-08–1999-02. / – – – / Under perioden 1998-08 till 2000-08 har Bergsjöskolan haft fyra olika rektorer varav två vikarierande. Den rektor som hade ansvaret för skolan under perioden 1998-08–1999-02 valde efter en diskussion ett annat arbete inom Göteborgs kommun och innehar idag administrativa uppgifter på stadskansliet (fr o m 1999-03- 01). Dåvarande klassföreståndare har slutat sin anställning på Bergsjöskolan. I detta läge finner förvaltningen att ansvaret för hanteringen av elevärendet faller på alla inblandade, och förvaltningen vill därför inte lägga ansvaret på någon enskild tjänsteman. Efter en del efterforskningar och intervjuer med olika anställda på Bergsjöskolan kan förvaltningen nu presentera en bättre bild på hur skolan agerat och vilka kontakter som tagits under de första månaderna. Förvaltningen vill dock påpeka att dessa uppgifter (med undantag för det bifogade dokumentet; här utelämnat, JO:s anm.) ej finns dokumenterade i akten: 1998-08-18: Telefonsamtal hem till AA:s föräldrar. Klassföreståndaren ringer. Inget svar. 1998-08-25: Brev hem. Klassföreståndaren skriver. Inget svar. 1998-09-21: Telefonsamtal hem. Klassföreståndaren ringer. Inget svar. 1998-10-05: Telefonsamtal hem. Klassföreståndaren talar med AA:s mamma. Hon är rädd för att skicka sonen till Bergsjöskolan och vill hålla honom hemma. 1998-10-28: Brev hem. Kallelse till Elevvårdskonferens (se bifogat dokument; bilagan här utelämnad, JO:s anm.). 1998-11-09: Elevvårdskonferens. Föräldrarna kommer inte. 1999-04-13: Telefonsamtal hem. Klassföreståndaren ringer. Inget svar.

text: I beslut den 19 april 2001 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Barn som är bosatta i landet har enligt

text: 3 kap. 1 § skollagen (1985:1100)

text: skolplikt. Skolplikten inträder, enligt

text: 3 kap. 7 § skollagen

text: , höstterminen det kalenderår då barnet fyller sju år och upphör, enligt huvudregeln i

text: 3 kap. 10 § samma lag

text: , vid utgången av vårterminen det kalenderår då barnet fyller sexton år. Skolplikten motsvaras av en rätt att få utbildning inom det offentliga skolväsendet för barn och ungdom. Kommunen har enligt

text: 3 kap. 13 § skollagen

text: tillsyn över att skolplikten fullgörs.

text: Av

text: 4 kap. 1 § andra stycket skollagen

text: följer att särskilt stöd skall ges till elever i grundskolan som har svårigheter i skolarbetet. Närmare föreskrifter om formen för sådana insatser finns i

text: 5 kap.

text: grundskoleförordningen (1994:1194)

text: . Enligt 5 kap. 9 § denna förordning får särskild undervisning anordnas i elevens hem om elevens vårdnadshavare medger det.

text: Av utredningen i ärendet framgår att AA helt uteblev från skolan under läsåret 1998–1999 samt att han under påföljande läsår endast besökte skolan den 5 november 1999 tillsammans med sin fader som då framställde föräldrarnas önskemål om att AA skulle få studera hemma under en övergångsperiod.

text: Enligt det kompletterande remissvaret gjordes från skolledningens sida en rad försök att få kontakt med AA:s hem under höstterminen 1998. Det är förvånande att detta inte finns dokumenterat i AA:s elevakt vid skolan. Inte minst det faktum att skolan under en period om två år hade fyra olika rektorer belyser vikten av att denna typ av åtgärder dokumenteras på lämpligt sätt. För underlåtenheten härvidlag kan skolledningen inte undgå kritik.

text: Vidare ger utredningen vid handen att skolledningen inte bemötte AA:s vårdnadshavares önskemål i november 1999 om att AA under en period skulle få studera hemma. Detta är naturligtvis inte acceptabelt.

text: Som anförs i remissvaret har AA:s frånvaro från skolan föranletts av extraordinära omständigheter. Mot bakgrund av att dessa omständigheter inte i första hand legat inom skolans ansvarsområde finner jag inte tillräckliga skäl att vidare uppehålla mig vid skolledningens handläggning av frågan om AA:s skolgång. Jag noterar därvid att stadsdelsnämnden själv i sitt remissvar har konstaterat att skolans ledning i detta avseende har brustit i sitt agerande.

text: Vad så gäller frågan om anmälningsskyldigheten enligt

text: 71 §

text: SoL framgår av utredningen i ärendet att AA hade varit frånvarande från skolan i över 18 månader innan en anmälan till socialnämnden gjordes av en tjänsteman vid skolans s.k. ungdomsteam.

text: I

text: 71 § första stycket

text: SoL stadgas att var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd bör anmäla detta till nämnden. Av paragrafens andra stycke följer att myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom är skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden bör ingripa till en underårigs skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter.

text: Som följer av bestämmelsens ordalydelse förutsätter anmälningsplikten inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta skall alltså anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från socialnämndens sida. Det ankommer härefter på socialnämnden att undersöka vilken grund som kan finnas för uppgiften och utreda det eventuella behovet av åtgärder.

text: AA uteblev från skolan från terminsstarten 1998. Klassföreståndaren fick inte kontakt med hans föräldrar under augusti och september 1998, trots att hon försökte nå dem såväl per telefon som per post. Dessa omständigheter borde enligt min mening ha föranlett skolan att redan då överväga en anmälan till socialnämnden enligt

text: 71 §

text: SoL.

text: Klassföreståndaren fick i oktober 1998 kontakt med AA:s moder. Hon fick då klart för sig att AA hölls hemma från skolan av sina föräldrar och de omständigheter som föranledde detta. Efter detta samtal kallade skolans dåvarande rektor AA:s föräldrar till en elevvårdskonferens. Det som kom fram vid klassföreståndarens samtal med AA:s moder borde dock ha ingett skolan sådana farhågor om AA:s situation att det är förvånande att det inte vid denna tidpunkt också gjordes en anmälan till socialnämnden. Inte ens det förhållandet att föräldrarna uteblev från elevvårdskonferensen föranledde en anmälan till nämnden. Att ingen vid skolan gjorde en sådan anmälan före den 29 mars 2000 är anmärkningsvärt. Den omständigheten att skolan under de aktuella åren hade fyra olika rektorer föranleder ingen annan bedömning i detta avseende. Jag vill i sammanhanget understryka att anmälningsplikten enligt

text: 71 § andra stycket

text: SoL omfattar samtliga tjänstemän vid skolan.

text: En av socialtjänstens viktigaste uppgifter är att se till att barn och ungdomar som befinner sig i en utsatt situation får den vård eller det skydd som de behöver. Det är mot denna bakgrund självfallet av vikt att berörda myndigheter och tjänstemän fullgör den anmälningsplikt som åligger dem enligt

text: 71 § andra stycket

text: SoL. Jag förutsätter därför att stadsdelsnämnden tillser att skolledningen vid Bergsjöskolan upprättar rutiner i detta avseende så att något liknande inte inträffar i framtiden.

text: Ärendet avslutas med den uttalade delvis allvarliga kritiken.


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord:
Beslut, ändring av
Omprövning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Pensionsmyndigheten för hanteringen av en begäran om omprövning

org: jo

sammanfattning: I en anmälan till JO framfördes klagomål mot Pensionsmyndigheten med anledning av myndighetens hantering av en begäran om omprövning av ett beslut i ett ärende om bostadstillägg. Vid granskningen av det aktuella ärendet framkom bl.a. att Pensionsmyndigheten inte hade tillämpat ändringsreglerna i 113 kap. 3 § socialförsäkringsbalken. Med anledning av detta uttalar JO i beslutet att Pensionsmyndigheten på eget initiativ bör ta ställning till om det finns förutsättningar för att ändra ett beslut med stöd av 113 kap. 3 § socialförsäkringsbalken inför en omprövning och att en sådan ändringsprövning bör göras regelmässigt i de fall den tvåmånadersfrist som gäller för omprövning har löpt ut innan avvisning sker. Det ska också framgå av journalanteckningarna att en ändringsprövning har gjorts. Pensionsmyndigheten kritiseras för att omprövningsbegäran hanterats bristfälligt.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan, som kom in till JO den 13 juni 2014, framförde AA klagomål mot Pensionsmyndigheten med anledning av myndighetens hantering av en begäran om omprövning av ett beslut i ett ärende om bostadstillägg. Hon uppgav att hon under 2012 begärde bostadstillägg från Pensionsmyndigheten men fick det avvisat med motiveringen att hon får pension från Tyskland. I ett brev den 20 maj 2013 skrev hon att den ersättning hon får egentligen är ett krigsskadestånd och att den inte ska räknas med som inkomst vid beräkningen av bostadstillägg. Pensionsmyndigheten har aldrig svarat på hennes klagomål.

type: stycke

text: Utredning

text: Inledningsvis begärde JO in handlingar från Pensionsmyndigheten och granskade dessa. Anmälan remitterades därefter till myndigheten för yttrande.

text: I sitt remissvar den 22 september 2014 anförde Pensionsmyndigheten följande:

text: Utredning

text: Försäkringskassan beviljade AA bostadstillägg från och med januari 2009 till och med april 2012. I ett beslut den 4 oktober 2011 drog Pensionsmyndigheten in AA:s bostadstillägg från och med oktober 2011. Anledningen var att vi fått

text: information från Tyskland om att AA hade beviljats retroaktiv pension. Hennes sammanlagda inkomst blev därför för hög för att hon skulle kunna få fortsatt bostadstillägg. Informationen kommunicerades inte med AA innan beslutet fattades. Den 8 maj 2013 ringde AA:s son till Pensionsmyndigheten med frågor kring AA:s bostadstillägg. Det framgår inte av våra journalanteckningar vilka frågor sonen hade. Den 20 maj 2013 ringde AA till Pensionsmyndigheten. Hon menade att ersättningen från Tyskland är ett krigsskadestånd som inte ska tas med i beräkningen av bostadstillägg. Samma dag skickade hon ett e-brev till Pensionsmyndigheten där hon återigen anförde att krigsskadeståndet inte ska ligga med vid beräkningen av bostadstillägg. Den 24 maj 2013 avslutade Pensionsmyndigheten ärendet med det inkomna e-brevet med motiveringen att AA inte hade bostadstillägg. Den 25 juni 2013 ringde AA:s son till Pensionsmyndigheten. Han menade att ebrevet från den 20 maj ska ses som en begäran om omprövning av beslutet om att inte bevilja AA fortsatt bostadstillägg. Han fick då information om att begäran kommit in för sent. Den 18 juni 2014 skickade AA:s son ett e-brev till Pensionsmyndigheten. Han angav återigen att han skickat en begäran om omprövning men att inget hade hänt. Den 26 juni 2014 avvisade Pensionsmyndighetens omprövningsenhet överklagandet eftersom det kommit in för sent. Omprövningsenheten menade dock att beslutet om att krigsskadeersättningen skulle ligga till grund vid beräkningen av bostadstillägg var felaktigt och överlämnade därför ärendet till våra bostadstilläggshandläggare för omräkning. Den 26 juni 2014 beslutade Pensionsmyndigheten i enlighet med

text: 113 kap. 3 § socialförsäkringsbalken

text: att ändra AA:s bostadstillägg. Eftersom bostadstillägg var beviljat till och med april 2012, avsåg rättelsebeslutet perioden oktober 2011 – april 2012. AA beviljades i beslutet bostadstillägg med 953 kronor per månad för perioden oktober 2011 – december 2011 och med 1 039 kronor per månad för perioden januari 2012 – april 2012. Vi har därefter inte fått in någon ny ansökan om bostadstillägg från AA.

text: Pensionsmyndighetens inställning

text: Pensionsmyndigheten fick information om att AA beviljats retroaktiv pension från Tyskland. Det fanns inget i den information vi fick som indikerade att det inte skulle röra sig om en sådan pension som skulle ligga till grund vid en prövning av bostadstillägg. Vi gjorde därför inte fel när vi lade pensionen till grund för en omräkning av AA:s bostadstillägg. Enligt

text: 103 kap. 3 § socialförsäkringsbalken

text: hade vi ingen skyldighet att kommunicera uppgiften om pensionen med AA. Vi kan därför inte se att vi handlat felaktigt i den delen heller. När vi fick in e-brevet från AA den 20 maj 2013, borde vi hanterat det som en begäran om omprövning. Det betyder att e-brevet skulle ha skickats vidare internt till vår ärendemottagning. Ärendemottagaren skulle sedan ha lagt upp ett omprövningsärende. Det är alltid vår omprövningsenhet som prövar om en begäran kommit in i rätt tid, det är varken upp till våra ärendemottagare eller vår kundservice att göra en sådan prövning. Så har inte skett i det här fallet, vilket vi beklagar.

text: AA gavs möjlighet att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA den 20 maj 2013 skickade ett e-brev till Pensionsmyndigheten i vilket hon uttryckligen angav att saken gällde omprövning av bostadstillägg. Jag instämmer i Pensionsmyndighetens bedömning att myndigheten, redan när e-brevet kom in, borde ha förstått och tolkat det som att det innehöll en begäran om omprövning av beslutet den 4 oktober 2011 om indragning av bostadstillägg samt följaktligen ha hanterat skrivelsen som en omprövningsbegäran.

text: Inför en omprövning bör Pensionsmyndigheten på eget initiativ ta ställning till om det finns förutsättningar för att ändra beslutet med stöd av

text: 113 kap. 3 § socialförsäkringsbalken

text: . Såvida inte beslutet kan ändras helt enligt den enskildes begäran genom en sådan ändring ska ärendet omgående lämnas vidare för en fullständig prövning i sak, dvs. läggas upp som ett omprövningsärende. Som en inledande åtgärd i handläggningen av ärendet ska då bl.a. göras en prövning av om omprövningsbegäran kommit in i rätt tid. Om den tvåmånadersfrist som gäller för omprövning har löpt ut bör därför Pensionsmyndigheten regelmässigt pröva om beslutet kan ändras med stöd av

text: 113 kap. 3 § socialförsäkringsbalken

text: innan avvisning sker. Det ska framgå av journalanteckningarna att en ändringsprövning har gjorts (se vidare JO:s inspektionsprotokoll den 18 december 2013, dnr 5996-2013 s. 1 och 8). Jag vill i detta sammanhang även påminna om att för det fall Pensionsmyndigheten finner att en begäran om omprövning har kommit in för sent, ska detta meddelas den enskilde skriftligt. Ett sådant avvisningsbeslut ska dessutom vara försett med fullföljdshänvisning (se

text: 21 § förvaltningslagen

text: I detta fall gjorde Pensionsmyndigheten inte någon ändringsprövning med anledning av den aktuella omprövningsbegäran. En sådan prövning kom till stånd först drygt ett år senare, efter initiativ av AA:s son. Pensionsmyndigheten fattade inte heller något formellt avvisningsbeslut. Jag ser allvarligt på det inträffade. Pensionsmyndigeten ska kritiseras för sin bristfälliga hantering av AA:s omprövningsbegäran.

text: Det som i övrigt har framkommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Barn/ungdom Förhör Förundersökning

title: Kritik mot polisen för "samtal" i en skola med elever under en pågående förundersökning m.m.

text: Kritik mot polisen för ”samtal” i en skola med elever under en pågående förundersökning m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot bl.a. Polismyndigheten i Västra Götaland med anledning av polisens agerande efter en polisanmälan mot hans son (född i mars 1990). Han anförde bl.a. att ett polisförhör hade hållits med sonen i skolans lokaler men att varken han eller pojkens mor underrättats om att förhöret skulle äga rum.

text: Skolledningens agerande granskades av JO André i ärende dnr 4061-2005 (se s. 467).

text: Utredningen

text: Handlingar i polismyndighetens aktuella ärenden infordrades och granskades.

text: Av handlingarna i ett ärende framgick att AA den 1 februari 2005 hade gjort en polisanmälan om tjänstefel och att vice chefsåklagaren BB, Riksenheten för polismål Göteborg, den 20 maj 2005 beslutat att inte inleda förundersökning.

text: Av utredningen i övrigt framgick bl.a. följande.

text: Den 27 januari 2005 gjordes en polisanmälan om misshandel av en elev på Hedekas skola och samma dag beslutade polisinspektören CC att inleda förundersökning. Under rubriken ”ÖVRIGT” på polisanmälan var antecknat att samtliga inblandade var minderåriga. Den nämnda dagen hölls även ett målsägandeförhör. Målsäganden uppgav därvid att hon blivit knuffad/stött i bröstet med en trähockeyklubba så att hon ramlat baklänges in i de personer som befann sig på platsen och att gärningsmannen gick i hennes klass. Tre andra elever i klassen hade enligt målsäganden filmat händelsen med sina mobiltelefoner. Den 31 januari 2005 åkte polisinspektören DD och polisassistenten EE till Hedekas skola. De var uniformsklädda och kom till skolan i ”målad polisbil”. Med anledning av den inträffade händelsen höll personal på skolan ett möte i den klass där de inblandade eleverna gick varvid händelsen togs upp. DD och EE deltog i detta möte. Därefter fördes ”samtal” kring det inträffade på rektorsexpeditionen med

text: berörda elever. Förundersökningen lades ned den 10 mars 2005 på grund av att den misstänkte inte hade fyllt 15 år.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren FF) kom in med ett remissvar till vilket var fogat bl.a. en promemoria med upplysningar som inhämtats från DD.

text: Av promemorian framgick att DD tjänstgjorde som yttre befäl vid det aktuella tillfället, att han var klädd i uniform och att det var skolans rektor som önskade hans medverkan vid mötet samt att DD ringde till socialtjänsten innan han åkte till skolan.

text: FF anförde i huvudsak följande.

text: Bedömning

text: Händelsen på skolan Att polisen fanns på skolan bör ses mot bakgrund av 1990-talets polisreformer. Statsmakterna fattade då flera beslut som innebar att polisarbetet mera skulle inriktas på brottsförebyggande och problemorienterade insatser. Som en följd av dessa beslut har polisens samarbete med andra myndigheter och organisationer fördjupats. Polisens närvaro i olika sammanhang behöver därför inte med nödvändighet ses som ett uttryck för statens repressiva makt utan polisen utgör tvärtom en trygghetsskapande faktor i samhället och inte minst inom skolan. Statsmakterna har bestämt att polisens synlighet skall öka. Det är anledningen till att polisen numera som regel är uniformsklädd. Polisuniformen är en symbol för trygghet i samhället. En viktig målgrupp för polisen är barn och ungdomar. Det är angeläget att vinna deras förtroende. Framgångsfaktorer för polisen är att vara närvarande i skolan och delta i lag- och rättundervisning och i skolans arbete med att skapa en trygg skolmiljö liksom att komma till skolan när skolledningen ber om hjälp. Polisen har därför en given roll i skolan. Förundersökningen har lagts ned av behörig förundersökningsledare inom polisen. Utöver målsägandeförhöret har polisen inte vidtagit några utredningsåtgärder som att hålla förhör vare sig på skolan eller senare. Den situationen uppstod inte som gjorde att det blev aktuellt att kalla till förhör och tillämpa bestämmelserna i lagen om unga lagöverträdare. Det var rektorn och klassläraren som reagerade snabbt och resolut och in grep mot mobbningen och tog ansvaret för att reda ut vad som hade hänt. Det skedde tillsammans med eleverna i klassen och med den mobbade elevens föräldrar. Polisen fanns där som stöd och hjälp till rektorn och utgjorde en trygghetsskapande faktor i skolmiljön. Socialtjänsten var informerad. När det gäller samarbetet mellan skola och polis bör det i första hand vara rektorn som anger premisserna för detta samarbete, eftersom det är han som har ansvaret för verksamheten på skolan. Behovs- och proportionalitetsprinciperna enligt

text: 8 § polislagen

text: får anses iakttagna.

text: Tvångsåtgärder

text: Förutsättningarna för polisens arbete blir ofta andra vid tvångsåtgärder i skolan. Generellt gäller att ingripanden i form av straffprocessuella eller andra tvångsåtgärder mot elever i skolmiljö av uniformerad polis bör undvikas.

text: Ingripanden av det slaget strider mot hänsynsprincipen och är ägnade att ge negativa effekter. Det innebär att en elev bör hämtas till förhör endast om det finns mycket speciella skäl för detta. Det gäller också att hålla förhör i skolan. Undantag från denna princip kan vara tidsnöd på grund av inträffade akuta situationer. Beträffande AA:s anmälan om tjänstefel upplyste polismyndigheten i remisssvaret att BB den 20 maj 2005 hade beslutat att inte inleda förundersökning med motiveringen att anmälningsuppgifterna inte gav anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal förövats.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 19 januari 2007 anförde chefsJO Melin bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Utredningen ger vid handen att polismyndigheten beslutade att inleda förundersökning efter en anmälan den 27 januari 2005 om misshandel som skulle ha skett på Hedekas skola i Munkedals kommun. Den utpekade gärningsmannen var elev på skolan och hade inte fyllt 15 år vid gärningstillfället. Medan förundersökning pågick åkte DD och EE, uniformsklädda, till skolan och deltog där i ett möte som bl.a. skolans rektor höll i den klass där målsäganden och den utpekade gärningsmannen gick. Mötet ägde rum den 31 januari 2005 och hölls med anledning av den inträffade händelsen. Efter mötet hölls ett ”samtal” på rektorsexpeditionen med de inblandade eleverna om det inträffade. I detta deltog de båda polismännen och personal från skolan. Varken polisen eller skolledningen hade inför mötet underrättat den utpekade gärningsmannens vårdnadshavare om att saken skulle tas upp på det sätt som kom att ske. Förundersökningen lades ned den 10 mars 2005 på grund av att den misstänkte gärningsmannen inte hade fyllt 15 år.

text: Jag vill inledningsvis framhålla att jag självfallet instämmer i vad polismyndigheten anfört om vikten av att polisen vinnlägger sig om barns och ungdomars förtroende. Polisen kan, och bör, givetvis vara närvarande i skolan, t.ex. genom att polismän deltar i undervisningen i lag och rätt och även på annat sätt bedriver upplysande och brottsförebyggande arbete i skolor. Polisen bör också med sin närvaro kunna bidra till arbetet med att skapa en trygg skolmiljö. Det gäller såväl när polisen besöker skolor i rent förebyggande och kontaktskapande syfte som om ett besök föranleds av att bråk eller oroligheter förekommit och polisen t.ex. åtar sig att i allmänna ordalag informera större grupper av elever om vad som utgör brottsliga handlingar och vad sådana kan leda till.

text: Dessa mera allmänna konstateranden har emellertid, noga taget, föga med omständigheterna i det aktuella ärendet att skaffa. Som framgått var polismännens besök i Hedekas skola föranlett av att det gjorts en polisanmälan mot en utpekad elev. Förundersökning hade inletts. Besöket i skolan synes därför närmast ha haft ett brottsutredande syfte.

text: Förundersökning skall enligt

text: 23 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Av denna bestämmelse jämförd med

text: 1 kap. 6 § brottsbalken

text: följer att förundersökning inte skall inledas om ett brott har begåtts av någon som vid gärningstillfället inte hade fyllt 15 år.

text: Enligt polisanmälan i det aktuella ärendet hade en elev misshandlats på en skola av en för målsäganden känd gärningsman. Under rubriken ”ÖVRIGT” i anmälan var antecknat att samtliga inblandade var minderåriga. Den dag anmälan gjordes hölls ett förhör med den då 14-åriga målsäganden som uppgav att det var en namngiven klasskamrat till henne som hade utfört misshandeln och att tre andra klasskamrater hade filmat händelsen. Senare samma dag beslutade polisen att inleda förundersökning. Eftersom omständigheterna tydde på att den utpekade gärningsmannen inte hade fyllt 15 år borde polisen, innan beslut i förundersökningsfrågan fattades, ha kontrollerat gärningsmannens ålder. Om saken kontrollerats hade det visat sig att gärningsmannen inte hade fyllt 15 år vid tidpunkten för gärningen och att förundersökning således inte skulle inledas.

text: Om en förundersökning inleds och det därefter framkommer att det brott som utredningen gäller begåtts enbart av någon eller några som är under 15 år skall naturligtvis förundersökningen läggas ned utan dröjsmål. I förevarande fall lades förundersökningen ned först den 10 mars 2005 trots att polisen i vart fall vid mötet i skolan den 31 januari 2005 rimligen måste ha fått underlag för ett sådant beslut.

text: I sammanhanget kan nämnas att om det saknas förutsättningar att inleda förundersökning kan i vissa fall i stället frågan om inledande av utredning enligt

text: 31 § lagen (1964:167)

text: om unga lagöverträdare (LUL) övervägas. Enligt denna bestämmelse kan, i de fall det på grund av gärningsmannens ålder inte skall inledas en förundersökning, en utredning om brottet ändå verkställas. En sådan utredning kan inledas bl.a. om den kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av socialtjänstens insatser med avseende på den unge eller om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt 15 år har tagit del i brottet.

text: Även om polismyndigheten, som framgått, rätteligen inte borde ha inlett förundersökning hade polisen naturligtvis i den uppkomna situationen att följa de bestämmelser som reglerar förundersökningsförfarandet. Det gäller särskilt de ”samtal” som hölls med elever, bland dem den elev som utpekats för brott.

text: Jag vill med anledning av det inträffade erinra om att

text: rättegångsbalkens

text: och förundersökningskungörelsens bestämmelser inte avser några andra former av samtal med misstänkta än förhör. Om ett ”samtal” rör den sak som förundersökningen avser är det att betrakta som ett förhör. Den misstänkte bör få vetskap om att förhör inleds så att han kan bevaka sina rättigheter vid ett sådant, t.ex. göra framställning om att försvarare skall närvara. Vidare skall en förundersökning enligt

text: 23 kap. 4 § första stycket andra meningen

text: RB bedrivas på ett sådant sätt att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas

text: kostnad eller olägenhet. Denna straffprocessuella hänsynsprincip gör sig särskilt gällande när det är fråga om åtgärder som vidtas mot barn. I

text: 17 § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: föreskrivs exempelvis att förhör med någon som är under 18 år och som är misstänkt för brott, målsägande eller vittne, skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada samt att det noga skall tillses att uppseende inte väcks kring förhöret. I sammanhanget kan vidare framhållas att i förarbetena till LUL uttalas att det är av särskild vikt att varken hämtning eller förhör med barn under 15 år sker i skolan annat än när mycket speciella skäl föreligger (

text: prop. 1983/84:187 s. 22

text: , se även Rikspolisstyrelsens allmänna råd om utredning av brott begångna av den som inte fyllt 15 år, FAP 403-1). I LUL finns också bestämmelser om att vårdnadshavaren eller annan motsvarande person i princip skall kallas till förhör (5 § och, såvitt avser utredning rörande brott som begåtts av någon som inte fyllt 15 år, 33 §). En förundersökning mot den som inte fyllt 18 år skall i vissa fall alltid ledas av en åklagare (3 § LUL). – Det kan tilläggas att flera av de regler som omgärdar en förundersökning även är tillämpliga vid en utredning enligt 31 § LUL (se

text: 32 § samma lag

text: Sammanfattningsvis kan jag konstatera att DD:s och EE:s besök på skolan inte kan motiveras på det sätt polismyndigheten redogjort för i remissvaret. Jag finner i stället anledning att rikta kritik mot polismyndigheten för beslutet att inleda förundersökning, dröjsmålet med att lägga ned den felaktigt inledda förundersökningen liksom för de s.k. samtal som hölls på skolan.


title: Kritik mot en tingsrätt för att den låtit ett beslag bestå efter det att åtalet ogillats

text: I ett beslut den 1 februari 2001 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bakgrund

text: Med anledning av en anmälan mot Polismyndigheten i Västra Götaland, (JO:s dnr 3139-1999) där anmälaren begärde att JO skulle granska polismyndighetens beslut att inte lämna ut en beslagtagen cykel, infordrades och granskades bl.a. Alingsås tingsrätts dom i mål – – –. Vid denna granskning gjordes följande iakttagelser.

text: Av stämningsansökan med därpå gjorda handanteckningar framgick att åklagaren i anslutning till åtalet för häleriförseelse framställde ett enskilt anspråk med följande lydelse: ”Det yrkas, att tingsrätten med hävande av beslaget på ifrågavarande cykel – – – beslutar, att cykeln skall tillställas AA. Yrkandet innebär, att AA skall förklaras ha bättre rätt till egendomen. Som grund för talan åberopas i första hand brottet och i andra hand att godtrosförvärv inte skett eftersom BB inte har varit i god tro vid förvärvet.”

text: Med anledning av detta anspråk anförde tingsrätten i punkten 1 i domen under rubriken ”Beslut i övriga frågor, skadestånd m.m.” följande. ”AA förklaras äga bättre rätt till den i beslag tagna damcykeln av märket Monark, Ram nr – – – . Beslaget skall bestå till dess domen vunnit laga kraft – – – ”.

text: Jag beslutade att ta upp tingsrättens handläggning av anspråket på den i beslag tagna cykeln till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: Från Hovrätten för Västra Sverige inhämtades att målet hade överklagats dit såvitt avsåg frågan om skadestånd och bättre rätt till cykeln – – –. Målet var inte avgjort.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande  över vilka åtgärder som vidtogs i syfte att skapa klarhet i det framställda enskilda anspråket (första meningen kontra andra meningen),

text:  över vilka överväganden som föranledde denna att i domslutet utforma punkten

text: 1 på det sätt som angetts i det föregående.

text: Tingsrätten (genom lagmannen CC) inkom med ett yttrande till vilket var fogat ett yttrande från rådmannen DD.

text: DD

text: Jag har som ordförande handlagt målet – – – dels vid tingsrättens sammanträde den 6 november 1998 vid prövning av det av polismyndigheten verkställda beslaget av cykeln, dels vid huvudförhandlingen den 12 januari 1999 vid prövningen av åtalet och det enskilda anspråket mot BB. Vid beslagsförhandlingen anförde åklagaren som skäl för fortsatt beslag att den beslagtagna cykeln skäligen kunde antas äga betydelse för utredningen om brott och vidare att den avhänts målsäganden, AA, genom brott och att det krävdes att cykeln var i beslag för att säkerställa målsägandens rätt. Genom ett beslut den 6 november 1998 fastställde tingsrätten beslaget. Som skäl för beslutet anförde tingsrätten att det skäligen kunde antas att cykeln var avhänd målsäganden genom brott och för att säkerställa målsägandens rätt cykeln borde vara i beslag samt att skälen för åtgärden uppvägde det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebar för BB. Det framgick vid huvudförhandlingen att AA var mycket angelägen om att få tillbaka sin cykel. Också BB var angelägen om att cykeln skulle återställas till henne. Som framgår av protokollet från beslagssammanträdet ville hon att cykeln skulle lämnas kvar i hennes besittning även om beslaget fastställdes. BB:s ombud ringde under målets handläggning ett antal samtal till tingsrätten och hade bl.a. synpunkter på beslagsbeslutet. Han ringde för övrigt också efter det att domen hade meddelats. Han ansåg att beslagsbeslutet var felaktigt och att detta inte hindrade att cykeln lämnades ut till BB. Han uppgav vidare att han hade besökt polisen och begärt att cykeln skulle lämnas ut till BB. När så inte skedde ville han att jag skulle beordra polisen att lämna ut den. Båda parter gjorde alltså i rättegången anspråk på cykeln. AA:s enskilda anspråk innebar både en talan som gick ut på att cykeln skulle lämnas ut till henne och en fastställelsetalan om bättre rätt till cykeln. Tingsrätten uppfattade det enskilda anspråket som en talan om bättre rätt till cykeln och har behandlat talan på det sättet. När tingsrätten avgjorde målet hade den att ta ställning i beslagsfrågan. Enligt reglerna i

text: 3 kap.

text: utsökningsbalken

text: har cykeln – innan domen hade vunnit laga kraft – inte kunnat lämnas ut till målsäganden utan ett särskilt förordnande härom. Ett hävande av beslaget skulle, såvitt jag förstår, innebära att cykeln återställdes till den hos vilken beslaget hade skett, nämligen BB. Enligt

text: 27 kap. 8 § fjärde stycket rättegångsbalken

text: skall rätten, när målet avgörs, pröva om beslaget fortfarande skall bestå. Det har i olika sammanhang (bl.a. JO 1978/79 s. 28) konstaterats att ett beslag skall hävas i samband med en frikännande dom, även om det har ifrågasatts om inte detta bör gälla enbart de s.k. förverkandebeslagen. Vid olika sorters beslag gör sig ju olika hänsyn gällande; vid beslag för att säkerställa bevisning eller för att säkerställa ett återlämnande av stulet gods – det som brukar kallas återställandebeslag – gör sig gällande utredningshänsyn respektive hänsyn till en målsägande. Något utrymme för distinktioner mellan olika sorters beslag verkar dock inte finnas. I målet mot BB ogillades åtalet för häleriförseelse. Däremot bifölls AA:s talan om bättre rätt till cykeln. Enligt Fitgers kommentar till

text: rättegångsbalken

text: s. 27:22 a skall, om en målsägandes talan bifalls beslaget bestå, dock längst till dess domen får laga kraft. Även Polisrättsutredningen har i

text: SOU 1995:47 s. 435

text: uttalat att det finns skäl att förordna om fortsatt beslag om en målsägandes enskilda anspråk har bifallits (se även betänkandet s. 439). De redovisade uttalandena tyder på att man kan komma till olika ståndpunkter i fråga om möjligheterna till fortsatt beslag för att säkra en målsägandes rätt trots ett ogillande av ett åtal beroende på om talan angående det enskilda anspråket har bifallits eller ej. Saken kompliceras emellertid genom att beslag enligt

text: 27 kap.

text: rättegångsbalken

text: ju är ett straffprocessuellt tvångsmedel, som

text: skall handläggas enligt reglerna om brottmålsprocessen, medan syftet med ett återställandebeslag är att säkra en målsägandes anspråk med anledning av en civilrättslig talan. I detta fall hade tingsrätten som enda skäl för beslaget anfört att beslaget krävdes för att säkra målsägandens rätt. Ett sådant beslag kan därför närmast jämföras med ett civilrättsligt kvarstadsbeslut enligt

text: 15 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Om brottmålsreglerna skall tillämpas fullt ut trots att beslaget i detta fallet hade ett rent civilrättsligt syfte, kan det hävdas att ett ogillande av åtalet automatiskt medför att ett beslag, av vilket slag det vara må, skall hävas. Så uppfattade jag emellertid inte reglerna och framför allt inte det nämnda uttalandet i kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: . Jag utgick alltså från att det fanns möjlighet att förordna om fortsatt beslag i målet. På grund av vad jag visste om BB:s – eller snarare hennes ombuds – inställning till målsägandens anspråk och att man kunde räkna med att hon, trots förordnandet om bättre rätt, skulle försöka få ut cykeln, beslutades därför om fortsatt beslag. Även med beaktande av BB:s intressen framstod det som rimligt att beslaget skulle gälla till dess frågan om vem som hade bättre rätt till cykeln hade avgjorts slutligt. AA:s enskilda anspråk var oklart på det sättet att det innehöll dels ett yrkande om bättre rätt till cykeln, dels ett yrkande att cykeln skulle lämnas ut till henne. Tingsrätten uppfattade alltså yrkandet som en talan om bättre rätt. Såsom det enskilda anspråket var utformat borde det emellertid ha klarlagts. Det gjordes inte. Även om yrkandet om utlämnande av cykeln närmast riktar sig mot polismyndigheten kan hennes talan uppfattas som ett yrkande riktat mot BB om en överföring av besittningen av cykeln till henne på den grunden att hon har bättre rätt till den. I ett sådant yrkande skulle också kunna tolkas in en begäran om omedelbar verkställighet enligt

text: 17 kap. 14 § rättegångsbalken

text: . För att ge målsäganden möjlighet att säkra ett utlämnande av cykeln hade då eventuellt också kunnat föras på tal möjligheten till kvarstad enligt

text: 15 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Man hade då uppnått det syfte som beslutet om fortsatt beslag var avsett att tillgodose utan att komma i konflikt med den princip om förbud mot fortsatt beslag vid ogillande dom, som har behandlats av JO i den ovan nämnda ämbetsberättelsen.

text: CC

text: För egen del vill jag tillägga följande. I frågan om beslag vill jag uttala att ett förordnande om fortsatt beslag tills domen vunnit laga kraft borde kunna hänföras under beslagsreglerna i ett fall som det förevarande då beslaget skett till säkerställande av målsägandens rätt. Emellertid tycks, såvitt man kan utläsa ur tillgängliga rättskällor, den tolkning som leder till att beslaget borde ha hävts vara den förhärskande. Det kan för övrigt noteras att Hovrätten för Västra Sverige har hävt beslaget redan innan den överklagade domen i sak ändrats eller prövats. Som DD påpekat hade samma syfte som ett förordnande om fortsatt beslag kunnat uppnås med kvarstad. Dock är reglerna därom sådana att kvarstad sällan är ett bra alternativ i en pågående brottmålsrättegång. Däremot borde ett yrkande om äganderätt eller bättre rätt till den beslagtagna egendomen på ett naturligt sätt kunna kombineras med ett yrkande om att få besittningen till egendomen eller att få den utlämnad, sedan beslaget hävts. Talan borde då kunna föras med ett fullgörelseyrkande vid sidan om en fastställelsetalan om bättre rätt eller enbart med ett fullgörelseyrkande om besittningen varvid påståendet om bättre rätt åberopas som grund för talan. I flertalet fall skulle, som DD anfört, ett förordnande enligt 17:14 RB kunna meddelas. Rättens ordförande borde inom ramen för sin processledning kunna föra dessa frågor på tal och då skulle en del av de nu aktuella problemen kunna lösas på ett smidigt sätt. Den nu diskuterade lösningen har jag inte sett behandlad någonstans och det vore värdefullt att få den ytterligare belyst av JO. Vidare kan allmänt sägas att åklagarna, som ju skall biträda målsägandena, ofta intar en passiv hållning i frågor om bättrerättstalan och att de inte sällan saknar erfarenhet av vilka säkerhetsåtgärder som står en målsägande till buds.

text: Från Hovrätten för Västra Sverige inhämtades därefter att hovrätten den 24 september 1999 beslutade att häva beslaget av cykeln med motiveringen att skäl för beslag saknades, eftersom åtalet mot BB hade ogillats. Sedan parterna träffat en

text: förlikning i saken avskrev hovrätten den 22 december 1999 målet från vidare handläggning.

text: Bedömning

text: Utformningen av det enskilda anspråket Av

text: 22 kap. 1 § rättegångsbalken

text: (RB) framgår att talan mot den misstänkte eller annan om enskilt anspråk i anledning av brott får föras i samband med åtal för brottet. Om anspråket inte tas upp i samband med åtalet, skall talan föras enligt reglerna för tvistemål.

text: Om åklagaren i samband med åtalet på målsägandens vägnar vill föra talan om enskilt anspråk med stöd av reglerna i

text: 22 kap.

text: RB, skall han enligt

text: 45 kap. 4 § andra stycket

text: RB uppge anspråket och grunden därför samt lämna bevisuppgift. När det gäller utformningen av yrkandet hänvisas i kommentaren till

text: rättegångsbalken

text: till vad som sägs i samma kommentar i anslutning till bestämmelsen i

text: 42 kap. 2 § första stycket 1

text: RB (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 3, s. 45:16). Enligt denna bestämmelse skall en ansökan om stämning innehålla ett bestämt yrkande.

text: Bestämmelserna om fullgörelsetalan och fastställelsetalan finns i

text: 13 kap.

text: RB. En fullgörelsetalan karaktäriseras av att käranden yrkar att domstolen förpliktar svaranden att fullgöra en prestation (1 §). Vid fastställelsetalan (2 §) yrkar käranden inte ett verkställbart avgörande utan att domstolen skall göra vad som skulle kunna betecknas som ett principuttalande om ett visst rättsförhållande (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 1, s. 13:4 b och 13:6).

text: I de fall där rättsförhållandet innebär att svaranden skall prestera något har käranden en viss möjlighet att välja mellan att väcka fastställelsetalan och att väcka fullgörelsetalan. Skiljelinjen är här inte huruvida prestationsskyldigheten är omedelbart föreliggande. Skillnaden mellan de två formerna av talan hänför sig i stället i första hand till om käranden önskar en verkställbar dom eller inte. Fastställelsedomen är nämligen inte direkt verkställbar utan måste i händelse av bristande fullgörelse följas av en fullgörelsetalan (Fitger, a.a., s.13:18).

text: Det kan vara tillräckligt att väcka en fastställelsetalan i ett fall där käranden är säker på att svaranden kommer att ställa sig en bifallande dom till efterrättelse. I andra situationer är en fullgörelsetalan över huvud taget inte något praktiskt alternativ. Detta är exempelvis fallet om käranden vill ha fastställt att han har bättre rätt än svaranden till viss egendom som käranden redan besitter. Om emellertid svaranden besitter egendomen, kan käranden yrka att svaranden förpliktas avträda denna. Det föreligger då en fullgörelsetalan (Fitger, a.a., s. 13:6).

text: Det åligger domstolen att genom s.k. materiell processledning verka för att tvistefrågorna blir klarlagda samt att otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar avhjälps (jfr

text: 42 kap. 8 §

text: RB). Frågan i vilken utsträckning rätten skall vara aktiv i detta avseende hör till de mest omdiskuterade inom processrätten.

text: I Rättegångsutredningens delbetänkande

text: SOU 1982:26

text: uttalades beträffande gränserna för den materiella processledningen i brottmål (s. 132), att utgångspunkten, när det gäller utredningsansvaret i skadeståndsfrågan, måste vara att denna är av rent dispositiv natur. Härav följer enligt utredningen att rättens förpliktelser i vad avser utredningens fullständighet i princip sträcker sig lika långt som bör gälla för de dispositiva tvistemålens del. I sistnämnda hänseende uttalade utredningen under rubriken Processledning beträffande yrkanden, att det även enligt gällande rätt torde vara självklart att rätten skall gripa in för att reda ut innebörden i ett otydligt formulerat yrkande (s. 122).

text: I rättsfallet

text: NJA 1999 s. 260

text: har Högsta domstolen behandlat frågan om den materiella processledningen vid handläggningen av enskilda anspråk i brottmål. Det uttalas härvid bl.a. att det är naturligt att de straffrättsliga frågorna står i förgrunden, när det i ett brottmål förs skadeståndstalan på grund av en gärning som omfattas av åtalet, men att det är viktigt att även enskilda anspråk ägnas tillräcklig uppmärksamhet så att t.ex. parternas ståndpunkter blir klarlagda. Det kan då enligt Högsta domstolen krävas materiell processledning från rättens sida för att eventuella ofullständigheter och oklarheter skall undanröjas.

text: I det här aktuella målet formulerade åklagaren det enskilda anspråket enligt följande. ”Det yrkas, att tingsrätten med hävande av beslaget på ifrågavarande cykel – – – beslutar, att cykeln skall tillställas AA. Yrkandet innebär, att AA skall förklaras ha bättre rätt till egendomen. Som grund för talan åberopas i första hand brottet och i andra hand att godtrosförvärv inte skett eftersom BB inte har varit i god tro vid förvärvet.”

text: DD har uppgett att målsägandens enskilda anspråk var oklart men att han uppfattade yrkandet som en talan om bättre rätt. Han har vidare förklarat att det, som det enskilda anspråket var utformat, borde ha klarlagts vad som avsågs.

text: Det enskilda anspråket var formulerat på sådant sätt att det var oklart om åklagaren framställde ett yrkande om fullgörelse bestående i att cykeln skulle lämnas ut till målsäganden eller ett yrkande om fastställelse av bättre rätt till cykeln. Det enskilda anspråket kunde i själva verket uppfattas som om målsäganden ville föra såväl en fastställelse- som en fullgörelsetalan. Det är således tydligt att saken, som DD har uttalat, borde ha blivit föremål för utredning från rättens sida beträffande vad som avsågs med anspråket och att materiell processledning därmed var påkallad.

text: Tingsrättens ställningstagande att betrakta det enskilda anspråket som en fastställelsetalan föranleder härutöver följande kommentarer från min sida.

text: En fastställelsedom är, som nyss nämnts, inte direkt verkställbar, och den ger därför inte käranden någon möjlighet att t.ex., om så skulle behövas, begära bistånd från kronofogdemyndigheten med att få ut den egendom som avses med domen. Det förhållandet att motpartens besittning av egendomen tillfälligt kan ha rubbats genom att denna tagits i beslag hos honom och därför finns hos polisen saknar i princip betydelse i sammanhanget (jfr

text: SOU 1995:47 s. 447

text: f.). I händelse av

text: bristande fullgörelse måste fastställelsedomen således följas av en fullgörelsetalan. Det finns därför goda skäl att anta att en målsägande som i ett brottmål framställer ett yrkande avseende rätten till viss egendom avser att föra en fullgörelse- och inte en fastställelsetalan.

text: I det här aktuella fallet tydde den första meningen i det enskilda anspråket på att målsägandens avsikt var att få cykeln utlämnad till sig med tingsrättens avgörande som grund. Som nyss har nämnts borde emellertid de oklarheter som förelåg i fråga om målsägandens talan ha föranlett ordföranden att fråga åklagaren hur den skulle uppfattas. Om åklagaren då hade uppgett att det var en fastställelsetalan som avsågs, hade det varit lämpligt att ordföranden genom ytterligare frågor eller påpekanden hade försökt utröna om detta verkligen var målsägandens avsikt.

text: Allmänt gäller att enskilda anspråk som framställs inom ramen för en brottmålsprocess kan komma att ställa särskilda krav på materiell processledning från rättens sida, eftersom parterna inte alla gånger är närmare förtrogna med de civilrättsliga frågeställningar som kan uppkomma. Jag vill här peka på de konsekvenser som en felaktigt utformad talan kan få för en part – exempelvis att den i domen fastlagda rättsföljden inte överensstämmer med vad målsäganden vill uppnå. Fråga om beslagets bestånd I

text: 27 kap.

text: RB finns bestämmelser om vissa straffprocessuella tvångsmedel, däribland beslag. Enligt

text: 27 kap. 1 §

text: RB kan ett föremål tas i beslag bl.a. om det skäligen kan antas vara någon avhänt genom brott. Sådana beslag brukar benämnas återställandebeslag, eftersom syftet med beslaget är att säkerställa att föremålet kan återställas till ägaren eller någon annan som har rätt till egendomen.

text: Om det inte längre föreligger skäl för ett beslag skall det enligt

text: 27 kap. 8 § första stycket

text: RB omedelbart hävas. Av bestämmelsens fjärde stycke följer att rätten, när målet avgörs, skall pröva om ett beslag fortfarande skall bestå.

text: En fråga som har tilldragit sig betydande uppmärksamhet är om ett beslag alltid skall hävas i samband med en frikännande dom eller – beroende på beslagsgrunden – vid ett ogillat yrkande om förverkande eller enskilt anspråk. Ett hävande av beslag kan i vissa fall försvåra såväl genomförandet av rättegången i högre instans som verkställigheten av ett avgörande i ny riktning (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 27:22 a).

text: JO har vid flera tillfällen intagit den ståndpunkten att ett beslag alltid skall hävas om den mot den tilltalade väckta talan ogillas (se bl.a. JO 1962 s. 46 och 1973 s. 111). JO Wigelius ifrågasatte visserligen i ett beslut (JO 1978/79 s. 28) om inte de synpunkter som anförts till stöd för den rådande rättsuppfattningen, att beslag alltid skall hävas vid ogillat yrkande, borde kunna reserveras för de beslag som sker till säkerställande av förverkande på grund av brott. Han uttalade emellertid fortsättningsvis följande i frågan: ”Den rådande rättsuppfattningen att beslag alltid skall hävas vid ogillat yrkande torde emellertid få anses ligga så pass fast att tillräckligt utrymme inte finns för de distinktioner mellan olika sorters beslag som

text: det enligt min mening kan finnas anledning att göra. Inte heller kan det gärna finnas utrymme för olika bedömningar beroende på exempelvis den frikändes intresse av att återfå den beslagtagna egendomen.”

text: Jag anser mot den här angivna bakgrunden att beslaget skulle ha hävts i samband med att den frikännande domen meddelades.


title: Kritik mot en kommun för domstolstrots i ett upphandlingsärende

text: Anmälan

text: I en anmälan mot Torsby kommun uppgav AA, Föreningen Den Nya Välfärden, att kommunen gjort sig skyldig till domstolstrots vid tillämpning av lagen (

text: ) om offentlig upphandling. I anmälan framfördes bl.a. följande. Kommunfullmäktige i Torsby kommun beslutade vid sammanträde den 29 april 1999 (§ 54) att godkänna överenskommelser med föreningen Team Torsby enligt vilka kommunen dels till föreningen skulle upplåta ett markområde för uppförande av en simhall, dels från föreningen skulle hyra simhallen med en rätt för kommunen att efter hyrestidens utgång lösa simhallsbyggnaden och inventarierna till restvärde. Någon infordran av konkurrerande anbud hade inte förekommit utan avsikten var att ett större byggföretag på föreningens uppdrag skulle uppföra anläggningen. Mot kommunfullmäktiges beslut anhängiggjordes talan om överprövning enligt lagen om offentlig upphandling och om laglighetsprövning enligt

text: kommunallagen (1991:900)

text: . Vid överprövning enligt lagen om offentlig upphandling förordnade Kammarrätten i Göteborg, i beslut som meddelades den 24 juni 1999, att kommunfullmäktiges beslut tills vidare inte fick verkställas. Vid tidpunkten för kammarrättens beslut förelåg inte något för kommunen civilrättsligt bindande avtal i upphandlingen. Kammarrätten beslutade sedermera dom i målet, den 8 oktober 1999, och förordnade att, för det fall kommunfullmäktiges beslut den 29 april 1999 (§ 54/99) vann laga kraft, simhallen skulle upphandlas enligt bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling. Domen vann laga kraft. Trots domstolens förordnanden har kommunen inte verkställt upphandlingen.

text: Till anmälan fogades kopior bl.a. av kammarrättens beslut om verkställighetsförbud och dom i målet om överprövning enligt lagen om offentlig upphandling.

text: Utredning

text: Från Torsby kommun inhämtades bl.a. kopior av de beslut som kommunen hade fattat i ärendet om uppförande av simhallen. Av handlingarna framkom följande. Kommunfullmäktige beslutade den 29 april 1999 (§ 54) att godkänna upprättade förslag till avtal mellan kommunen och Team Torsby under förutsättning att kommunfullmäktiges beslut vann laga kraft, samt att kommunen skulle finansiera

text: sin del i projektet, 20 miljoner kronor, genom upplåning. Efter kammarrättens beslut den 24 juni 1999 om verkställighetsförbud fattade kommunfullmäktige den 30 september 1999 (§ 121) ett nytt beslut om att kommunens del av projektet skulle finansieras genom upplåning. I fullmäktiges protokoll angavs att fullmäktiges beslut den 24 april 1999 om finansieringen inte kunde verkställas till följd av det av kammarrätten beslutade verkställighetsförbudet, utan att det fattades ett nytt beslut om detta i fullmäktige. Enligt protokollet hade kommunstyrelsen varit beredande organ i ärendet och det hade behandlats i styrelsen vid ett sammanträde samma dag (§ 198). Sedan kammarrätten slutligt prövat målet om överprövning enligt lagen om offentlig upphandling anförde kommunstyrelsens arbetsutskott i beslut den 14 februari 2000 (§ 37) att kommunfullmäktiges beslut den 29 april 1999 hade vunnit laga kraft och att kommunen därmed var civilrättsligt bunden av avtalen med Team Torsby samt att det därför inte var möjligt att då göra en upphandling av simhallen, varför utskottet beslutade att lägga ärendet till handlingarna.

text: Från Länsrätten i Värmlands län inhämtades kopia av ett beslut av länsrätten den 12 november 1999 att avskriva ett mål om laglighetsprövning enligt

text: kommunallagen

text: av kommunfullmäktiges beslut den 29 april 1999 (§ 54), sedan klaganden hade återkallat sitt överklagande. Länsrätten upplyste att avskrivningsbeslutet inte hade överklagats.

text: Anmälan remitterades till Kommunstyrelsen i Torsby kommun för upplysningar och yttrande över kommunstyrelsens och arbetsutskottets handläggning av ärendet om uppförande av simhallen, särskilt i frågan rörande på vilket sätt kammarrättens verkställighetsförbud och dom hade beaktats. Kommunstyrelsen beslutade den 2 april 2001 att ställa sig bakom ett av styrelsens ordförande BB och kommunchefen CC upprättat förslag till yttrande, vari anfördes bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Frågan om byggandet av ett badhus i Torsby har varit på den kommunala agendan under flera decennier men utrymme har inte kunnat anvisas i den kommunala investeringsbudgeten. Under våren 1998 kom frågan att diskuteras i föreningen Team Torsby, som är en mycket aktiv näringslivsförening med 13 medlemsföretag, och som verkat i Torsby sedan mitten av 1980-talet för att utveckla tätorten. Team Torsby hade då nyligen avslutat ett EU-projekt för ca 6 Mkr som innebar att man uppfört ett Informationscentrum i tätorten. Under detta projekt hade nya lösningar som bygger på en unik samverkan mellan näringsliv och det allmänna kommit att prövas. Kommunen uppvaktades under våren 1998 av Team Torsby som presenterade ett tänkbart upplägg för att uppföra ett badhus i Torsby. Upplägget presenterades som en utmaning från Team Torsby till kommunen där föreningen tog på sig att bygga och äga ett badhus i Torsby. Finansieringen skulle ske på det sättet att Team Torsby samlade in 12 Mkr från allmänhet och näringsliv. Kommunens prestation skulle vara att stå för ett lån på 20 Mkr till föreningen och att stå för drift och underhåll av badhuset. Team Torsby bjöds in till kommunfullmäktiges sammanträde 1998-04-29 och gjorde en grundlig genomgång och beskrivning av hur projektet skulle läggas upp och genomföras. Upplägget som föredrogs var identiskt med det upplägg som fullmäktige beslutade om ett år senare (1999-04-29, § 59) och som kom att prövas av länsrätt och kammarrätt.

text: Kommunfullmäktige beslutade 1998-04-29, § 67, att ställa sig positiv till projektet och förband sig att ställa upp med sin del av finansieringen på 20 Mkr under förutsättning att Team Torsby klarade av sin del av finansieringen nämligen att samla in 12 Mkr. Fullmäktiges beslut vann laga kraft i maj 1998. Efter kommunfullmäktiges beslut 1998 påbörjades ett intensivt arbete från Team Torsbys sida för att klara sin del av finansieringen. – – – Under senare delen av våren 1999 hade Team Torsby samlat in 12 Mkr och rättsförhållandet mellan Team Torsby och Torsby kommun formaliserades i ett antal avtal som kommunfullmäktige godkände på sitt sammanträde 1999-04-29, § 54. I omedelbar anslutning till kommunfullmäktiges godkännande träffade Team Torsby ett avtal med Skanska om uppförande av badhusbyggnaden. Detta utformades som ett entreprenadavtal som, vad kommunen känner till, inte var villkorat av att kommunfullmäktiges beslut 1999-04-29 skulle vinna laga kraft. Byggnationen påbörjades i början av maj 1999 med schaktnings- och grundläggningsarbeten. Projektkostnaden var 32 Mkr (12 Mkr insamlade och 20 Mkr i kommunalt lån) och upparbetades med en linjär förbrukning över byggtiden, 10 månader, dvs drygt 3 Mkr per månad. Detta innebar att byggarbetena vid tidpunkten för kammarrättens inhibitionsbeslut var i full gång och att ca 6 Mkr redan var nerlagda i projektet.

text: Kommunens upplåningsbeslut

text: Avtalen med Team Torsby innebar att innan kommunen betalade ut sitt lån på 20 Mkr skulle de 12 Mkr som Team Torsby samlat in användas. Av beslutet från 1998 följer vidare att kommunen skall finansiera sin del av projektet med 20 Mkr men det framgår inte av beslutet på vilket sätt detta skall ske. Eftersom kommunens likviditet vid beslutstillfället 1999 inte medgav en finansiering från eget kapital var vi nödsakade att finansiera beloppet genom upplåning. Efter samråd med Svenska Kommunförbundet var kommunens uppfattning att kommunen är fri att avgöra på vilket sätt vi skall finansiera våra åtaganden och att på vilket sätt detta sker överhuvudtaget inte kan bli föremål för domstolsprövning och att detta skulle klargöras i den dom som förväntades från kammarrätten i början av oktober 1999. I vårt fall kom finansieringen olyckligtvis att hanteras i samma beslut som avtalen i övrigt.

text: Vad vi har gjort för att efterleva domen

text: Under hela processen från det att kammarrätten meddelat sitt inhibitionsbeslut och till arbetsutskottets konstaterande 2000-02-14 har vi haft omfattande kontakter och konsultationer med upphandlingsexpertisen på Svenska Kommunförbundet. Vid dessa kontakter har tydliggjorts de stora problem som finns när det gäller att efterleva kammarrättens dom att handla upp badhuset. Frågan har varit hur ett förfrågningsunderlag skulle utformas som innebär att anbudsgivarna skulle räkna på en byggnation som redan var påbörjad och till del färdigställd. Anbudsgivarna skulle alltså räkna på att och lämna anbud på att överta en befintlig och pågående entreprenad vilket var fallet eftersom en stor del av schaktarbetena, grundläggning med gjutningsarbeten redan var färdigställda när kammarrätten meddelade sitt inhibitionsbeslut. Efter överläggningar med Svenska Kommunförbundet kunde kommunen konstatera att ett sådant förfrågningsunderlag svårligen kunde upprättas överhuvudtaget och i vart fall inte skulle utnyttja konkurrensen på ett meningsfullt sätt. Kommunen hade vid sådana förhållanden ingen annan möjlighet än att genomföra upphandlingen på det sätt som skett.

text: De anbudsgivare som genom kommunens förfarande inte fått möjlighet att delta i upphandlingen har ändock kunnat utnyttja de möjligheter till skadestånd som LOU anvisar. AA kommenterade remissyttrandet och anförde bl.a. följande. Kommunens påstående att byggarbetena vid tidpunkten för kammarrättens inhibitionsbeslut var i full gång tillbakavisas. Uppgiften att 6 miljoner kronor hade lagts ner i projektet redan i juni 1999 motsägs av en skrivelse den 9 september 1999 från Team Torsby. Av kommunens yttrande synes framgå att kommunen vid tidpunkten för inhibitionsbeslutet spekulerat i att kammarrätten senare skulle ogilla talan om överprövning. Kammarrättens beslut om inhibition synes därför inte ha hörsammats av kommunen. När kammarrätten senare, i oktober 1999, slutligen förordnade att upphandlingen skulle göras om hade kommunen genom sin tidigare ohörsamhet satt sig i positionen att det förmodligen skulle innebära vissa kapitalförluster att avbryta förfarandet och göra om upphandlingen. Det bör särskilt uppmärksammas att kommunen försatt sig i den brydsamma situationen utan vare sig ett civilrättsligt bindande avtal eller något lagakraftvunnet kommunalt beslut. Oaktat hur det förhåller sig med ”de stora problem som fanns när det gällde att efterleva kammarrättens dom”, som kommunen uttrycker det, har emellertid kommunen varit skyldig att efterleva domstolens förordnanden, såväl avseende beslutet om inhibition i juni 1999 som förordnandet i oktober samma år om att upphandlingen skulle göras om. – Till yttrandet fogades en kopia av den omnämnda skrivelsen från Team Torsby.

text: Från Torsby kommun inhämtades kopia av kommunstyrelsens protokoll från sammanträdet den 30 september 1999 (§ 198), rörande styrelsens beredning inför kommunfullmäktiges beslut samma dag att på nytt besluta att kommunens del av projektet skulle finansieras genom upplåning. Av protokollet framgår att styrelsen beslutade föreslå kommunfullmäktige att fatta beslut med det innehåll som fullmäktige sedermera beslutade. I styrelsens protokoll angavs, på samma sätt som i protokollet med fullmäktiges beslut, att fullmäktiges beslut om finansieringen inte kunde verkställas till följd av kammarrättens förordnande om verkställighetsförbud, utan att det fattades ett nytt beslut om detta i fullmäktige.

text: I beslut den 17 december 2001 anförde JO Berggren följande.

text: Ledamöter i kommunfullmäktige står inte under JO:s tillsyn (se 2 § tredje stycket punkt 6 lagen, 1986:765, med instruktion för Riksdagens ombudsmän). På grund härav kan kommunfullmäktiges befattning med ärendet om uppförande av simhallen inte föranleda någon åtgärd från min sida. Granskningen har därför inriktats på kommunstyrelsens och arbetsutskottets handläggning.

text: Regler om överprövning i allmän förvaltningsdomstol av upphandlingsärenden finns i 7 kap. lagen om offentlig upphandling. Kammarrätten i Göteborg har i ett sådant mål prövat Torsby kommuns handläggning av projektet om uppförande av simhallen. I det interimistiska beslutet den 24 juni 1999 förordnade kammarrätten att kommunfullmäktiges beslut den 29 april 1999 (§ 54), vilket bl.a. avsåg att kommunens del av projektet skulle finansieras genom upplåning, tills vidare inte fick verkställas. Vid sitt slutliga avgörande av målet den 8 oktober 1999 förordnade

text: kammarrätten att, för det fall kommunfullmäktiges beslut den 29 april 1999 (§ 54) vann laga kraft, simhallen skulle upphandlas enligt bestämmelserna i LOU. Kammarrättens dom vann laga kraft.

text: Kommunstyrelsen har i remissen anmodats att lämna upplysningar och yttra sig om styrelsens och arbetsutskottets handläggning, särskilt i frågan rörande på vilket sätt kammarrättens verkställighetsförbud och dom har beaktats. Jag kan av yttrandet konstatera att kommunstyrelsen inte har lämnat några upplysningar om åtgärder som vidtagits för att efterleva domstolens förordnanden. Innebörden av det som kommunstyrelsen har anfört är i stället i huvudsak att kommunen ansett att det av olika skäl fanns svårigheter att följa förordnandena. Kommunen har lämnat uppgifter om situationen i olika skeden av ärendets handläggning, vilka uppgifter anmälaren i vissa avseenden har bestritt.

text: Vad som framkommit i ärendet föranleder följande uttalanden.

text: Kommunstyrelsen har ett övergripande ansvar för den kommunala förvaltningen (se bl.a.

text: 6 kap.

text: och

text: 2 §§

text: kommunallagen

text: ). Till kommunstyrelsens särskilda uppgifter hör att bereda och yttra sig i de ärenden som skall handläggas av kommunfullmäktige samt att verkställa fullmäktiges beslut (se

text: 6 kap. 4 § kommunallagen

text: Kommunstyrelsen beslutade den 30 september 1999 föreslå kommunfullmäktige att besluta att kommunens del av projektet skulle finansieras genom upplåning. Kammarrätten hade då genom beslutet den 24 juni 1999 förordnat om verkställighetsförbud beträffande kommunfullmäktiges tidigare beslut om samma sak. Kommunstyrelsens förslag till fullmäktige att fatta ett nytt beslut med likalydande innehåll har helt klart haft till syfte att möjliggöra verkställighet av ett beslut om finansiering genom upplåning trots kammarrättens verkställighetsförbud mot ett sådant beslut.

text: Det får givetvis inte förekomma att en kommunal nämnd föreslår fullmäktige att fatta beslut som innebär att ett av domstol meddelat verkställighetsförbud skall kringgås. Kommunstyrelsen har i remissyttrandet framfört att man, trots kammarrättens beslut om verkställighetsförbud, ansåg sig fri att avgöra på vilket sätt kommunens åtaganden skulle finansieras och att frågan hur finansieringen skulle ske över huvud taget inte kunde prövas av domstolen. Denna uppfattning har dock självfallet inte gett styrelsen en rätt att agera i strid mot kammarrättens beslut om verkställighetsförbud. Om kommunen inte kunde acceptera kammarrättens beslut har kommunens enda möjlighet varit att överklaga det för att försöka åstadkomma en ändring av beslutet.

text: Kommunstyrelsen har sålunda genom sitt agerande gjort sig skyldig till ett oriktigt handlande, som enligt min mening är anmärkningsvärt.

text: Av utredningen drar jag slutsatsen att kommunen också verkställde det nya beslutet om att finansiering skulle ske genom upplåning. Det finns inte anledning att anta annat än att ansvaret för detta faller på kommunstyrelsen. Vid verkställighet av kommunfullmäktiges beslut måste det anses åligga kommunstyrelsen att pröva om

text: beslutet går att verkställa eller inte. Beslut som är rättsstridiga, såsom i detta fall, skall givetvis inte verkställas. Den felaktighet som kommunstyrelsen gjort sig skyldig till i detta hänseende får betraktas som en följd av dess beslutsförslag till fullmäktige.

text: I kammarrättens dom förordades att, för det fall kommunfullmäktiges beslut den 29 april 1999 vann laga kraft, simhallen skulle upphandlas enligt bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling. Kommunen överklagade inte kammarrättens dom utan den vann laga kraft, vilket också kommunfullmäktiges beslut gjorde.

text: Vad gäller kommunens handläggning efter kammarrättens dom framgår av utredningen att någon upphandling enligt bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling aldrig genomfördes. Kommunstyrelsens arbetsutskott anförde i beslut den 14 februari 2000 att det då inte var möjligt att göra en upphandling och lade ärendet till handlingarna. På grund av kammarrättens förordnande i domen har det emellertid ålegat kommunen, i första hand kommunstyrelsen, att genomföra en upphandling enligt bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling. Vad kommunen har anfört i remissyttrandet om praktiska svårigheter att genomföra en sådan upphandling ger inte anledning till något annat ställningstagande från min sida. Jag vill dock påpeka att kommunstyrelsen genom att inte följa kammarrättens beslut om verkställighetsförbud själv får anses ha försvårat situationen. Vidare vill jag nämna att kommunfullmäktiges beslut den 29 april 1999 att godkänna avtalen med Team Torsby var villkorat av att beslutet skulle vinna laga kraft vilket det, enligt vad utredningen visar, inte gjorde förrän efter kammarrättens dom i upphandlingsmålet.

text: Sammanfattningsvis kan jag sålunda konstatera att kommunstyrelsen har agerat felaktigt i flera avseenden. Att myndigheter på det sätt som påvisats i detta ärende inte respekterar domstolsavgöranden är allvarligt och strider mot grundläggande krav på offentliga organs uppträdande.

text: Även om det med anledning av det inträffade hade varit påkallat att vidta åtgärder mot de ledamöter av kommunstyrelsen som medverkat till kommunens oriktiga handlande finns det inga möjligheter härtill.

text: Det är sålunda inte möjligt att ingripa med åtal för tjänstefel eftersom beslutsfattandet i de aktuella frågorna inte är att anse som myndighetsutövning i

text: brottsbalkens

text: mening. De förtroendevalda omfattas inte heller av något lagreglerat eller kollektivavtalsreglerat disciplinansvar.

text: Mot bakgrund av det sagda stannar jag vid den mycket allvarliga kritik som ligger i det ovan anförda.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)

title: Placering av samtliga intagna på en avdelning i en kriminalvårdsanstalt i avskildhet

text: Anmälan

text: AA klagade på att anstalten Hall hade beslutat att placera samtliga intagna på avdelningarna C3 och C4 i avskildhet enligt

text: 20 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen). Avskildhetsplaceringarna varade den

text: 20 juli–22 augusti 2005. Enligt AA saknades tillräcklig grund för avskildhetsplaceringarna. Samtliga intagna erhöll dessutom identiska beslut, vilket enligt AA talar för att det inte gjordes någon individuell prövning för var och en av de intagna, utan att det fattades ett kollektivt beslut. AA klagade också på att anstalten Hall inte längre tillät några lufthålspermissioner och att det inte fanns några verkställighetsplaner för de intagna.

text: Utredning

text: Dåvarande Kriminalvårdsstyrelsen anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad AA framfört i sin anmälan. Kriminalvårdsstyrelsen lät med anledning därav inhämta ett yttrande från dåvarande Kriminalvårdsmyndigheten Hall. Av detta yttrande framgår i huvudsak följande.

text: Utredning

text: Förhållningssättet mellan intagna och personal på avdelningarna C3 och C4 försämrades gradvis under flera år. Intagna marknadsförde avdelningen för långtidsdömda som en avdelning där intagna sätter sina egna normer och riktlinjer. Intagna som inte delade gällande normer tvingades bort. De intagna såg sig själva som den intellektuella eliten och en tydlig vi och de-mentalitet utvecklades. Genom att upprätthålla interna normer kunde intagna kontrollera miljön på avdelningen. Intagna som inte ville eller kunde visa sina domar hotades bort från avdelningen. Samtliga intagna skrek ”plit” så snart en personal gick in på avdelningen. Vid delgivning av beslut samlades stora grupper av intagna och uttalade förtäckta hot för den händelse beslutet uppfattades som negativt. Påverkansarbete och verkställighetsplaneringar omöjliggjordes då intagna vägrade samarbeta. Enskild intagen tilläts inte heller ha kontakt med vårdare utan att ett vittne alltid var närvarande. Visitationer och andra föreskrivna kontroller kunde i praktiken inte genomföras då de intagna formerade sig i sådan grad att risken för våld och skadegörelse var överhängande. En personal misshandlades av flera intagna och en sjuksköterska hotades efter en för den intagne obekväm medicinsk bedömning.

text: Syftet med allt detta var bl.a. att försvåra myndighetsutövning och skrämma personal till passivitet. Samtliga intagna medverkade till detta på ett sådant allvarligt sätt att fara för liv och hälsa för både personal och intagna förelåg. Avsevärd risk för allvarlig skadegörelse förelåg likaså. Det saknades säkerhetsmässiga förutsättningar för lufthålspermissioner då en mängd mobiltelefoner beslagtogs. Den dialog som fördes mellan intagnas företrädare och avdelnings- och anstaltsledning ledde inte till någon förbättring. Förflyttning av intagna som gjorde sig skyldiga till grava regelöverträdelser förbättrade inte situationen mer än kortvarigt. Detta då nyanlända intagna tvingades anpassa sig till redan fastställda normer. Mot bakgrund av detta beslutade kriminalvårdsinspektören BB, efter individuell prövning, om avskildhet enligt 20 § 1 st. p 1 KvaL från och med den 20 juli 2005 för samtliga intagna vid avdelningarna C3 och C4. Lättnader i avskildheten medgavs från första dagen i form av besök. Detta utökades sedan med träning och promenad med två till tre intagna i gemensamhet och i ett senare skede medgavs samsittning flera intagna emellan. Under tiden för avskildheten genomfördes individuella samtal med varje enskild intagen i syfte att få till stånd en dialog om arbetsmiljön och klimatet på avdelningen för både intagna och personal. Efter att avskildhetsplaceringarna hävdes har lufthålspermissioner genomförts för två intagna, verkställighetsplaneringar revideras med de intagnas medverkan och visitationer och urinprov genomförs utan anmärkning.

text: Gällande bestämmelser Lag (

text: ) om kriminalvård i anstalt,

text: 20 § 1 st. p

text: 1 stadgar att en intagen får hållas avskild från andra intagna, om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet eller föreliggande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom.

text: Myndighetens bedömning Samtliga intagna har i mer eller mindre omfattning, men dock på ett ytterst allvarligt sätt, medverkat till att allvarlig fara uppkommit för de intagnas eller personalens säkerhet till liv eller hälsa samt att allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom förelåg. Innan beslut meddelades om den åtgärd varom nu är fråga har varje intagen, var för sig, underrättats om de skäl som legat till grund för avgörandet.

text: Mot bakgrund av Kriminalvårdsmyndigheten Halls yttrande anförde Kriminalvårdsstyrelsen, genom generaldirektören CC, i huvudsak följande.

text: Av Kriminalvårdsmyndigheten Halls yttrande framgår att situationen vid de aktuella avdelningarna vid anstalten hade utvecklat sig i en sådan riktning att det krävdes extraordinära åtgärder för att kunna återföra verksamheten till det normala. Det allvarliga läget vid anstalten var också uppmärksammat av Kriminalvårdsstyrelsen. I slutet av maj 2005 ägde en särskild underrättelsesamverkan rum mellan bl.a. Kriminalvårdsmyndigheten Hall och säkerhetsgruppen vid Kriminalvårdsstyrelsens normeringsenhet om den allmänna situationen i anstalten Hall, om placering av vissa intagna och om hot, våld och trakasserier. Den 12 juni 2005 anordnades ett särskilt uppföljningsmöte vid Kriminalvårdsmyndigheten Hall med deltagande av generaldirektören, regionchefen för Kriminalvårdsstyrelsens regionkontor i Stockholm, chefen för Kriminalvårdsstyrelsens säkerhetsgrupp, kriminalvårdschefen vid Kriminalvårdsmyndigheten Hall och myndighetens säkerhetsansvarige varvid olika åtgärder för att förbättra situationen diskuterades. Läget vid anstalten var ”skakigt”,

text: men åtgärderna som därvid vidtogs bedömdes lugna ner och stabilisera förhållandena. Under sommaren försämrades läget. Kriminalvårdschefen tog upp frågan om hur man skulle gå vidare för att undvika ett allvarligt och svårkontrollerat läge. Efter samråd med Kriminalvårdsstyrelsen bedömdes den allmänna situationen bland alla intagna på avdelningarna C3 och C4 vid anstalten så allvarlig att särskilda åtgärder måste vidtas. En plan gjordes upp som innefattade individuella avskiljandebeslut rörande de intagna samt individuellt utformade åtgärder omedelbart därefter. Det negativa ledarskapet från en handfull intagna samt det allmänna negativa trycket på avdelningarna innebar att det bland de intagna var svårt att få fram egentliga orsaker m.m. I kombination med andra åtgärder kunde så småningom en säkrare situation uppnås som tillsammans med vissa personaldispositioner gjorde att anstaltsledningen successivt vågade släppa avskildheten. Sedan dess har en vettig situation rått på avdelningarna. Eftersom myndigheten meddelade beslut efter individuell prövning i varje särskilt fall för samtliga intagna vid avdelningarna var det inte fråga om något slags kollektivt beslut som AA hävdar. AA:s anmälan tar också bl.a. upp frågan om s.k. lufthålspermission, dvs. sådan permission som i Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt,

text: KVVFS 2005:2

text: , (motsvarande bestämmelser finns numera i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt,

text: KVFS 2006:20

text: ; JO:s anm.) numera benämns en kortare bevakad särskild permission. Sådana permissioner är ingen rättighet för de intagna utan får, som framgår av den nämnda författningen, inte beviljas om säkerhetsskäl talar emot dvs. t.ex. sådana säkerhetsmässiga skäl som Kriminalvårdsmyndigheten Hall har angett i sitt yttrande. Det fanns således, åtminstone för en viss period, skäl för återhållsamhet med beviljandet av sådana permissioner. Vad i övrigt gäller AA:s anmälan får Kriminalvårdsstyrelsen som svar hänvisa till Kriminalvårdsmyndigheten Halls yttrande. Styrelsen, som delar myndighetens bedömning att de angivna bestämmelserna i lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt var tillämpliga i den rådande situationen, kan inte finna skäl till någon kritik mot myndigheten, snarare tvärtom.

text: AA yttrade sig genom sitt ombud, DD, över Kriminalvårdsstyrelsens remissvar. Han vidhöll därvid sina tidigare klagomål samt tillade bl.a. följande. Av de handlingar han har fått del av framgår inte att det finns särskilt upprättade beslut om avskildhetsplaceringarna den 20 juli 2005. Besluten om att de intagna på avdelningarna C3 och C4 skulle vara placerade i avskildhet samt besluten om att avskildheten skulle hävas fattades samtidigt för samtliga intagna. Det materiella innehållet i besluten är dessutom identiskt. Detta ger vid handen att det varit fråga om ett kollektivt beslut. Avskildhetsplaceringarna pågick under 33 dagar. Trots detta gjordes inte någon läkarundersökning av de intagna. De intagna fick under avskildheten endast möjlighet att vistas utomhus under 30–40 minuter per dag. När avskildheten hävdes var de dessutom tvungna att städa på avdelningen, eftersom personalen hade använt lokalerna under den tid de intagna var inlåsta. Personalen hade också förtärt de livsmedel som de intagna förvarade i avdelningens kylskåp och varorna i avdelningens kiosk. För detta har ersättning begärts. Avslutningsvis vill han anmäla generaldirektören CC:s agerande att i en intervju – på en fråga om isoleringen inte hade några skadliga effekter på den isolerade – uttala att ”det är

text: inte värre än att man isolerar en pestsmittad”. Detta uttalande är enligt hans mening kränkande för de intagna.

text: Dåvarande Kriminalvårdsstyrelsen anmodades i en förnyad remiss att yttra sig över vad AA anfört med anledning av Kriminalvårdsstyrelsens remissvar. Remissen besvarades av Kriminalvårdens huvudkontor genom överdirektören EE. Hon anförde därvid i huvudsak följande (bifogade handlingar har här utelämnats).

text: I sin inlaga anger ombudet att han inte funnit beslut om avskildhet daterat den 20 juli 2005 i de handlingar han erhållit. I Kriminalvårdens klientadministrativa system för anstalt, KLAS-anstalt, är noterat att det den 20 juli 2005 meddelades ett beslut om placering i avskildhet beträffande AA och att han delgavs detta beslut samma dag. Vad sedan gäller det ombudet anför om ”kollektiva beslut” kan följande sägas. Med ett kollektivt beslut torde avses ett gemensamt beslut som gäller för två eller flera personer. I förevarande fall har det meddelats separata beslut för var och en av de intagna. Det var fråga om beslut om avskildhet grundade på samma lagrum vilket medför att de blir materiellt identiska. Emellertid har den vidtagna åtgärden bedömts vara nödvändig i varje enskilt fall. Vidare har i varje enskilt fall avskildheten upphört när man bedömt att syftet med åtgärderna därmed inte skulle äventyras. Av såväl yttrandet som de kompletterande uppgifterna från Region Stockholm framgår att samtliga intagna under avskildheten besökts och tillfrågats om sitt hälsotillstånd av anstaltsläkaren och sjuksköterskan. Det har således varit fråga om sådan läkarundersökning som avses i

text: 22 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL), dvs. som behövs för att säkerställa att ett avskiljande inte är skadligt från medicinsk synpunkt. Andra mer ingripande undersökningar innefattande provtagningar etc. föranledda av den intagnes tillstånd kommer ju alltid till stånd i enlighet med 37 § KvaL oavsett om den intagne är avskild eller inte. Förfarandet har varit i överensstämmelse med 22 § KvaL oavsett hur ombudet uppfattat det samtal han hade med fängelseläkaren. Vad slutligen gäller det ombudet anför om uttalanden av Kriminalvårdens generaldirektör har huvudkontoret, som noterat Justitiekanslerns beslut den 8 september 2005, inte något ytterligare att anföra i saken.

text: Av anstalten Halls yttranden inför det förnyade remissvaret framgår att de matvaror som intagna förvarade i anstaltens kylskåp under isoleringen kasserades då de blivit otjänliga. Köksansvarig för anstalten antecknade allt som kasserades och varje enskild intagen ersattes ekonomiskt för det som hade kasserats.

text: AA yttrade sig genom sitt ombud över det förnyade remissvaret. Han ifrågasatte därvid vissa av de uppgifter som Kriminalvården hade lämnat. Vidare gjorde han gällande att föreskrifterna i

text: patientjournallagen (1985:562)

text: inte hade följts, då det besök som anstaltsläkaren gjorde hos de intagna den 16 augusti 2005 inte hade noterats i de intagnas patientjournaler.

text: Muntliga uppgifter inhämtades från sjuksköterskan FF vid anstalten Hall samt Kriminalvårdens medicinske rådgivare GG. Av dessa framgår bl.a. följande. Den läkarundersökning som gjordes av de intagna på avdelningarna C3 och C4 den 16 augusti 2005 antecknades enbart i kriminalvårdens egna behandlingsjournaler. Notering i de intagnas patientjournaler görs bara om det finns något att anmärka på. –

text: Patientjournallagen

text: är bara tillämplig på den verksamhet som sker inom

text: anstalternas hälso- och sjukvårdsverksamhet. De läkarundersökningar som sker med stöd av 22 § kriminalvårdslagen sker inte inom ramen för sådan verksamhet, utan skall göras oavsett om en person är sjuk eller inte. Detta innebär att en undersökning enligt 22 § kriminalvårdslagen skall antecknas i den intagnes patientjournal endast om den ger upphov till några medicinska fynd. Om en person t.ex. uppvisar tecken på sjukdom blir han att se som en patient och anteckning skall göras i en patientjournal. En intagen blir däremot inte att se som en patient enbart av det skälet att han undersöks med stöd av kriminalvårdslagen.

text: Jag har i ärendet begärt in och tagit del av anstaltens beslut den 20 juli 2005 om att placera AA i avskildhet. Jag har vidare tagit del av den promemoria som låg till grund för beslutet, det förhörsprotokoll som upprättades med anledning av anstaltens förhör med AA den 20 juli 2005, de omprövningar som anstalten gjorde av AA:s avskildhetsbeslut den 29 juli 2005, den 8 augusti 2005 och den 18 augusti 2005, beslutet den 22 augusti 2005 om att AA inte längre skulle hållas avskild samt anstaltens beslut med anledning av det förhör som hölls med AA. Slutligen har jag tagit del av Justitiekanslerns beslut i fråga om huruvida förundersökning skulle inledas med anledning av de uttalanden som generaldirektören CC gjorde i medierna.

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO brukar således inte ta ställning till om en myndighets beslut är riktigt i sak. Då frågan om avskildhetsplaceringarna i det nu aktuella ärendet är av mer principiell karaktär har jag beslutat att ändå inleda en utredning.

text: Av 17 § kriminalvårdslagen följer att en intagen under tid då han är skyldig att ha sysselsättning normalt skall vistas tillsammans med andra intagna. På fritiden får den intagne i den utsträckning han önskar det vistas tillsammans med andra intagna. I sluten anstalt får dock gemensamheten mellan intagna på fritiden inskränkas, om det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållandena på anstalten.

text: De intagnas rätt till gemenskap får vidare inskränkas genom bestämmelserna i 18, 20, 20 a och 23 §§ kriminalvårdslagen. Dessa bestämmelser gör det möjligt att av ordnings- och säkerhetsskäl begränsa gemensamheten mellan intagna i vissa situationer. Intagna kan också placeras i avskildhet under utredningen av disciplinärenden, 50 § kriminalvårdslagen. Möjligheten att placera någon i avskildhet får inte användas som bestraffning (se

text: prop. 1975/76:165

text: Enligt 20 § kriminalvårdslagen får en intagen hållas avskild från andra intagna bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet eller föreliggande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom. Det finns inte någon begränsning av hur länge en intagen får

text: vara placerad i avskildhet. Beslutet skall emellertid omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst var tionde dag.

text: Innan beslut meddelas om en åtgärd enligt 20 § kriminalvårdslagen och vid omprövning av ett sådant beslut skall de omständigheter utredas som inverkar på frågans avgörande. Protokoll skall föras över vad som kommit fram vid denna utredning (22 § kriminalvårdslagen).

text: Den som hålls avskild på grund av att han är farlig för sin egen säkerhet till liv eller hälsa skall undersökas av läkare så snart det kan ske. Andra intagna som hålls avskilda enligt 20 § skall undersökas av läkare, om det behövs med hänsyn till den intagnes tillstånd. Har en intagen hållits avskild under en sammanhängande tid av en månad skall en sådan undersökning alltid äga rum (22 § kriminalvårdslagen). En intagen som hålls avskild från andra intagna enligt 20 § kriminalvårdslagen skall vidare få den lättnad i avskildheten som är möjlig (21 § kriminalvårdslagen).

text: Som framgår ovan är utgångspunkten att intagna i kriminalvårdsanstalt skall ges tillfälle att i så stor utsträckning som möjligt vistas tillsammans. Att placera någon i avskildhet är en från humanitär synpunkt mycket ingripande åtgärd. Även behandlingsskäl kan tala emot en sådan placering. Mot den bakgrunden anser jag att användningen av sådana åtgärder bör begränsas i all möjlig utsträckning. Samtidigt är det givet att det inom kriminalvården kan uppstå situationer där det med hänsyn till ordningen och säkerheten i en anstalt är omöjligt att lösa situationen på något annat sätt än att placera en eller flera intagna i avskildhet.

text: Mot bakgrund av vad som framkommit i utredningen finner jag inte skäl att ifrågasätta anstaltens bedömning, att det inte fanns någon annan möjlighet att komma till rätta med de förhållanden som rådde på avdelningarna C3 och C4 än att placera samtliga intagna i avskildhet. Det saknas således anledning att kritisera denna åtgärd.

text: Bestämmelsen i 20 § kriminalvårdslagen tar i första hand sikte på enskilda intagna. Självfallet skall en individuell prövning göras för varje intagen om tillräckliga skäl finns att hålla honom avskild. Kriminalvården har i sina remissvar gjort gällande att en individuell prövning gjordes i varje enskilt fall innan de intagna placerades i avskildhet. Vad som i övrigt har framkommit i utredningen utgör inte skäl att ifrågasätta dessa uppgifter.

text: Av utredningen är klarlagt att anstaltsläkaren besökte samtliga intagna en knapp månad efter det att de hade placerats i avskildhet och kontrollerade deras hälsotillstånd. Om läkarens undersökning var tillräckligt ingående är inte en fråga som lämpar sig för JO:s prövning.

text: Vad som i övrigt har framkommit i ärendet ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd. Jag vill dock erinra om vikten av att de som är verksamma inom kriminalvården behandlar de intagna med aktning för deras människovärde.

text: Jag har i fråga om AA:s klagomål rörande dokumentationen av gjorda läkarundersökningar i de intagnas patientjournaler samrått med justitieombudsmannen Kerstin André som ansvarar för tillsynen över hälso- och sjukvården.