title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av att en tingsrätt bl.a. inte har hållit ny huvudförhandling i ett återförvisat mål

text: Justitiekanslern avslår Svenska Fog AB:s begäran om ersättning av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en dom den 30 mars 1994 förpliktade Nacka tingsrätt Svenska Fog AB (Fogab) att till TLM Trafiklinjemarkering AB (TLM) utge 223 851 kr jämte ränta. Tingsrätten ogillade TLM:s yrkanden i sak i övrigt men också vissa yrkanden som Fogab hade framställt genstämningsvis. Fogab förpliktades dessutom att utge ersättning till TLM för rättegångskostnader med ett till 50 880 kr jämkat belopp.

text: Båda parter överklagade domen till Svea hovrätt. Fogab - som i hovrätten företräddes av ett nytt ombud - yrkade bl.a. att hovrätten skulle undanröja tingsrättens dom och visa målet åter till tingsrätten på grund av domvilla. Enligt Fogab var tingsrättens dom så mörk och ofullständig att det inte framgick av den hur tingsrätten hade dömt i saken.

text: I ett beslut den 20 september 1994 lämnade hovrätten yrkandet om undanröjande och återförvisning utan bifall. Hovrätten anförde bl.a. att tingsrättens domslut inte gav anledning till tveksamhet om hur rätten slutligt hade dömt i saken. Domvilla förelåg därför enligt hovrätten inte i sådant hänseende som Fogab hade hävdat. Vidare anförde hovrätten att det stod klart att ett skrivfel förelåg i domslutet. Det utdömda beloppet skulle rätteligen ha varit 213 851 kr och inte 223 851 kr. Eftersom målet skulle prövas i hovrätten saknades det enligt hovrätten vid det tillfället anledning att ta ställning till frågan om rättelse av domslutet.

text: I oktober 1994 återkallade Fogab sitt genkäromål och yrkade att bolagets motfordringar i stället skulle räknas av från TLM:s yrkande genom kvittning. Vidare åberopade Fogab vittnesförhör med en person som inte hade hörts vid tingsrätten. Bolaget åberopade också skriftlig bevisning som inte hade åberopats tidigare.

text: I december 1994 tog hovrätten upp frågan om tingsrättens dom borde undanröjas och målet återförvisas till tingsrätten även om något rättegångsfel inte hade förekommit där. Hovrätten hänvisade bl.a. till att domen innehöll oklarheter och anförde att det förhållandet att ny bevisning hade åberopats.i hovrätten och genkäromålet återkallats komplicerade handläggningen. Fogab vidhöll sin inställning att tingsrättens dom borde undanröjas och målet visas åter till tingsrätten medan TLM ansåg att det inte fanns skäl till det.

text: Den 26 januari 1995 undanröjde hovrätten tingsrättens dom och återförvisade målet till tingsrätten för fortsatt behandling. I sitt beslut konstaterade hovrätten att tingsrätten hade räknat fel vid beräkningen av TLM:s yrkande och beträffande det belopp som Fogab skulle utge till TLM. Vidare anförde hovrätten att det inte framgick av domslutet i vilken omfattning Fogabs genstämningsvis framställda yrkanden hade bifallits och ogillats.

text: Hovrätten konstaterade därefter att tingsrättens dom innehöll såväl felaktigheter som oklarheter. De innebar sammantaget, sedan Fogab hade återkallat sitt genkäromål och i stället yrkat kvittning, att domen enligt hovrätten inte framstod som ett tjänligt underlag för en överprövning. Det mötte bl.a. hinder att slå fast effekten av återkallelsen i förhållande till tingsrättens dom.

text: Med hänvisning till Högsta domstolens avgörande

text: NJA 1989 s. 646

text: pekade hovrätten på att hovrätten har en allmän skyldighet att se till att ett mål blir utrett och i övrigt handlagt på ett lämpligt sätt av en underrätt och att hovrätten, om det inte har skett, kan återförvisa ett mål till tingsrätten även om det inte har förekommit något rättegångsfel. Oavsett om domvilla kunde anses ha förekommit eller inte fann hovrätten, med hänsyn till de brister i utredningen vid tingsrätten som domen gav uttryck för, att en tillfredsställande handläggning av målet krävde att detta åter togs upp vid tingsrätten.

text: Hovrätten tog i sitt beslut inte ställning till den nya bevisning som Fogab hade åberopat där.

text: Sedan målet åter hade tagits upp vid tingsrätten hemställde rätten om parternas synpunkter på målets fortsatta handläggning. TLM ansåg att tingsrätten utan ny huvudförhandling kunde "rätta" de felräkningar som hade skett och komplettera domen genom att i domskälen redovisa vilka av Fogabs yrkanden som hade bifallits resp. ogillats. Fogab ansåg att saken borde avgöras efter ny huvudförhandling. Fogab åberopade vittnesförhör med fem personer som inte hade hörts vid den tidigare huvudförhandlingen. Bolaget åberopade också skriftlig bevisning som inte hade åberopats vid tingsrätten tidigare.

text: I en skrivelse till parterna redogjorde tingsrätten för sin syn på den fortsatta handläggningen. Enligt tingsrätten borde handläggningen kunna innefatta att tingsrätten i en ny dom tydligare och rätt redovisade de aktuella beloppen i recit och i domslut samt i detta angav vilka av Fogabs numera kvittningsvis framställda yrkanden som hade bifallits och ogillats. Tingsrätten bedömde att de angivna åtgärderna borde kunna åstadkommas utan att huvudförhandlingen togs om efter att parterna hade getts tillfälle att yttra sig över de ändringar i domen som tingsrätten ansåg erforderliga. Vilka dessa ändringar var redovisade tingsrätten i skrivelsen.

text: TLM hade inget att invända mot vad tingsrätten hade anfört. Fogab däremot motsatte sig att målet skulle handläggas utan ny huvudförhandling. Fogab anförde bl.a. att bolaget vid den förnyade handläggningen hade avsett att driva processen på ett annat sätt än tidigare med bl.a. ny kompletterande bevisning. Den bevisningen var enligt bolaget av väsentlig betydelse för sakens rätta belysning. Fogab anförde också att bolaget skulle hindras i sin rätt att föra talan fullt ut i två instanser om målet skulle handläggas utan ny huvudförhandling. Fogab ansåg dessutom att det var oklart hur tingsrätten hade kommit fram till de belopp som hade redovisats i promemorian.

text: Viss skriftväxling förekom därefter, varvid Fogab åberopade ytterligare bevisning.

text: Efter ny överläggning meddelade tingsrätten dom i saken den 1 december 1995. I domslutet förpliktades Fogab att till TLM utge 199 560 kr. Dessförinnan hade tingsrätten angett i vilken utsträckning tingsrätten hade ogillat de fordringar som Fogab hade åberopat till kvittning. Fogab förpliktades vidare att ersätta TLM för rättegångskostnader. Tingsrätten fattade inte något beslut om den nya bevisning som Fogab hade åberopat.

text: I domen redovisade tingsrätten den bedömning tingsrätten hade gjort beträffande handläggningen av målet. I den delen anförde tingsrätten bl.a följande. Hovrättens beslut innebär inte annat än att tingsrätten har ålagts att avgöra målet på nytt. Tingsrätten har därvid att själv bedöma lämplig handläggning. De felaktigheter, oklarheter och betänkligheter som hovrätten har tagit fasta på är inte till sin natur sådana att de inte skulle kunna avhjälpas genom att de för domen ansvariga håller en ny överläggning och meddelar ny dom. Det är sålunda klart att tingsrätten har räknat fel - och därvid har också båda parter presenterat ett material som innehållit felräkningar - och vidare att tingsrätten inte tydligt redovisat sin inställning till en viss delfråga. När det gäller parternas inställning till handläggningsfrågan, vilken inte binder tingsrätten men givetvis skall beaktas, anmärker tingsrätten att Fogab vunnit fullt bifall i den av bolaget aktualiserade delfråga vartill tingsrätten inte tydligt har redovisat sin inställning. Dessutom har TLM inte vare sig i hovrätten eller i tingsrätten anmärkt mot tingsrättens nämnda försummelse, ej heller yttrat sig om exkluderingen av momsen. Slutligen skall anmärkas att Fogabs numera kvittningsvis åberopade motfordringar i enlighet med Fogabs uppläggning av sin talan skall prövas med avseende på deras existens. Så har också skett vid prövningen av dem som grund för bolagets genstämningsvis framförda yrkande. Tingsrättens redovisning av prövningen av motfordringarna i bifogade dom kan således kvarstå i den nya domen.

text: Fogab överklagade och yrkade bl.a. att hovrätten skulle undanröja tingsrättens dom och återförvisa målet till tingsrätten. Fogab gjorde gällande att tingsrätten hade gjort sig skyldig till ett grovt rättegångsfel genom att avgöra saken utan huvudförhandling. TLM bestred Fogabs yrkande om återförvisning.

text: Den 5 juni 1996 undanröjde hovrätten tingsrättens dom och återförvisade målet till tingsrätten för fortsatt behandling. I beslutet konstaterade hovrätten att tingsrätten hade avgjort målet utan att hålla ny förhandling trots att det hade förflutit en avsevärd tid sedan huvudförhandlingen hade hållits i målet och trots den ena partens uttryckliga begäran om huvudförhandling, vid vilken ny bevisning kunde ha förebragts.

text: Vidare anförde hovrätten bl.a. följande. Frågan vad tingsrättens fortsatta handläggning av ett återförvisat mål skall bestå i är inte reglerad i lag. Förfarandet att begränsa den fortsatta handläggningen till överläggning och meddelande av ny dom kan emellertid enligt hovrättens uppfattning inte komma i fråga när målet har återförvisats i syfte att åstadkomma en tillfredsställande utredning vid tingsrätten.

text: Hovrätten fann att tingsrättens handläggning av målet innefattade ett sådant rättegångsfel som kunde antas ha inverkat på målets utgång och inte utan väsentlig olägenhet kunde avhjälpas i hovrätten. Enligt hovrätten ankom det på tingsrätten att ta ställning till om den nya bevisning som hade åberopats skulle tillåtas.

text: I en dom den 19 maj 1999 förpliktade Nacka tingsrätt Fogab att till TLM betala 172 567 kr jämte ränta och ersättning för rättegångskostnader.

text: Svea hovrätt fastställde den 6 december 2001 tingsrättens domslut i fråga om det belopp som Fogab skulle betala till TLM men förpliktade Fogab att ersätta TLM för rättegångskostnader vid tingsrätten med ett högre belopp än vad tingsrätten hade beslutat.

text: Fogab överklagade hovrättens dom men Högsta domstolen meddelade inte prövningstillstånd.

text: Anspråket m.m.

text: Fogab har i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med 554 734 kr jämte ränta enligt

text: räntelagen

text: . Till stöd för sitt anspråk har bolaget åberopat att det har orsakats skada på grund av försummelse av Nacka tingsrätt vid rättegångarna där.

text: Ersättningsanspråket avser den merkostnad som bolaget har orsakats på grund av den felaktiga handläggningen vid tingsrätten.

text: Till utveckling av sitt anspråk har bolaget anfört i huvudsak följande.

text: Målet skulle utan rättegångsfel slutligt ha avgjorts vid Nacka tingsrätt genom dom den 30 mars 1994.

text: På grund av tingsrättens felaktiga och försumliga hantering förlängdes handläggningstiden där med drygt fem år (mars 1994 - maj 1999). Detta medförde en betydande ökning av rättegångskostnaderna för båda parter men påverkade också det ansvar för rättegångskostnaderna vid tingsrätten som Fogab fick enligt domstolarnas domar.

text: Vidare medförde den utdragna handläggningstiden att ett domslut angående det materiella beloppet fördröjdes, vilket i sin tur medförde att räntekostnaderna på det utdömda beloppet ökade väsentligt.

text: Justitiekanslern har vid sin prövning av Fogabs anspråk haft tillgång till Nacka tingsrätts akt i mål T 100-95 och Svea hovrätts akter i mål T 766-94 resp. T 1907-95.

text: Den rättsliga regleringen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet som staten svarar för.

text: Det förhållandet att en överinstans ändrar eller upphäver ett beslut eller en dom som har meddelats av en lägre instans innebär inte i sig att den lägre instansen har gjort sig skyldig till fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Om en domstol åsidosätter en viss förfarandebestämmelse vid handläggningen av ett mål eller ärende anses domstolen normalt ha gjort sig skyldig till ett fel som är skadeståndsgrundande för staten. Annorlunda förhåller det sig när det gäller en domstols bedömning av en rättsfråga. Då räcker det inte att en högre instans kommer fram till att underinstansens bedömning var felaktig för att staten skall bli skadeståndsskyldig. Endast uppenbart oriktiga bedömningar anses nämligen utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: (se bl.a.

text: NJA 1994 s. 654

text: och

text: NJA 2003 s. 285

text: Om en hovrätt undanröjer en tingsrätts dom skall hovrätten enligt

text: 50 kap. 29 § rättegångsbalken

text: samtidigt återförvisa målet till tingsrätten för fortsatt behandling. Vissa undantag från vad som nu har sagts gäller enligt bestämmelsen. Men de är inte tillämpliga i detta fall.

text: Några särskilda bestämmelser om vad tingsrättens fortsatta behandling skall bestå i finns inte. Processlagberedningen gjorde vissa uttalanden i den frågan i samband med

text: rättegångsbalkens

text: tillkomst (se NJA II 1943 s. 654). Den har också berörts i litteraturen av bl.a. Welamson (se Welamson, Rättegång VI, s. 129 f.) och Fitger (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , s. 50:146 f.).

text: Utifrån vad som har uttalats i lagmotiven och i litteraturen torde rättsläget kunna sammanfattas ungefär så här.

text: Vilka åtgärder som en tingsrätt bör vidta sedan ett mål har återförvisats dit får i första hand bestämmas med utgångspunkt i hovrättens beslut om återförvisning och grunderna för detta.

text: Ofta torde en ny huvudförhandling behöva hållas. Särskilt gäller detta i det fallet att det åberopas ett material som inte tidigare har varit föremål för prövning vid tingsrätten och som inte heller har prekluderats av hovrätten.

text: Om återförvisning sker på grund av en brist som har med tingsrättens dom att göra, t.ex. att tingsrätten inte har tagit ställning till en viss fråga eller begått ett omröstningsfel, kan tingsrätten med den sammansättning den tidigare hade i målet i vissa fall begränsa sig till en fortsatt överläggning. Om samma domare deltar synes bestämmelsen i

text: 17 kap. 9 § rättegångsbalken

text: om överläggning samt om beslutande och meddelande av dom inte hindra att den förnyade handläggningen begränsas till dessa moment.

text: För det fall att hovrättens beslut inte innefattar något avgörande av en fråga som inverkar på målets utgång torde tingsrätten vara fri i sin bedömning av målet. I ett sådant fall bör tingsrätten vara fri också när det gäller att bedöma vilken bevisning som kan anses relevant och vilken som kan avvisas. Undantag synes dock böra göras åtminstone för bevisning som hovrätten uttryckligen har anmodat tingsrätten att ta upp.

text: Welamson berör också frågan hur det principiella förbudet i

text: 50 kap. 25 § rättegångsbalken

text: mot att åberopa ny bevisning bör tillämpas vid återförvisning och anför därvid att motparten har ett rimligt anspråk på att inte bli sämre ställd på grund av att ett mål återförvisas.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern har uppfattat Fogabs anspråk på det sättet att bolaget gör gällande att tingsrätten har gjort sig skyldig till skadeståndsgrundande fel vid handläggningen av bägge de mål i vilka de undanröjda domarna har meddelats.

text: Tingsrättens dom den 30 mars 1994

text: När frågan om återförvisning först prövades av hovrätten konstaterade hovrätten att ett skrivfel förelåg i domen men fann inte skäl att visa målet åter till tingsrätten. Något hinder mot att överpröva tingsrättens dom ansågs alltså inte finnas vid det tillfället.

text: När hovrätten på nytt prövade frågan om återförvisning gjorde domstolen en annan bedömning. Hovrätten konstaterade då dels att tingsrätten - utöver den tidigare uppmärksammade felräkningen - hade räknat fel vid redovisningen av TLM:s yrkande, dels att det inte framgick av domslutet i vilken omfattning Fogabs genstämningsvis framställda yrkanden hade bifallits resp. ogillats.

text: Sedan Fogab hade återkallat sitt genkäromål och i stället yrkat kvittning innebar de felaktigheter och oklarheter som förelåg i domen att denna enligt hovrätten inte framstod som ett tjänligt underlag för en överprövning. Hovrätten pekade därvid på att det bl.a. mötte hinder att fastslå effekten av återkallelsen i förhållande till tingsrättens dom.

text: Hovrätten tog inte ställning till om något rättegångsfel hade förekommit vid tingsrätten men fann - med hänsyn till de brister i utredningen vid tingsrätten som domen enligt hovrätten gav uttryck för - att en tillfredsställande handläggning av målet krävde att detta åter togs upp vid tingsrätten. Hovrätten uttalade sig inte om den nya bevisning som hade åberopats av Fogab.

text: Hovrättens beslut att undanröja tingsrättens dom och återförvisa målet dit har alltså bara delvis berott på tingsrättens dom och handläggningen där. En avgörande förutsättning var att Fogab återkallade sitt genkäromål i hovrätten och ersatte det med kvittningsinvändningar. Bedömningen av om de i efterhand konstaterade bristerna i tingsrättens dom var av sådant slag att de innefattade skadeståndsgrundande fel måste enligt Justitiekanslerns mening göras utifrån de förutsättningar som gällde när tingsrätten avgjorde målet. Med den utgångspunkten kan det enligt Justitiekanslerns bedömning inte anses ha varit fråga om fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Och inte heller kan det anses föreligga adekvat kausalitet mellan bristerna och den omständigheten att målet återförvisades av hovrätten.

text: Tingsrättens dom den 1 december 1995

text: Nästa fråga är då om tingsrätten har ådragit staten skadeståndsskyldighet genom att inte hålla en ny huvudförhandling sedan målet hade återförvisats dit.

text: Som framgått fanns det inte några formella hinder mot att avgöra målet efter enbart en fortsatt överläggning. De felaktigheter och oklarheter som hovrätten hade konstaterat beträffande tingsrättens tidigare dom kan knappast i sig anses ha varit sådana att det framstår som givet att det krävdes en ny huvudförhandling för att de skulle kunna åtgärdas. Hovrätten hade inte heller fattat något beslut i fråga om ny bevisning som gjorde en ny huvudförhandling nödvändig.

text: Visserligen hade Fogab begärt att ny huvudförhandling skulle hållas. Men anledningen till att målet återförvisades var inte att Fogab skulle ges tillfälle att vid den förnyade handläggningen driva processen på ett annat sätt än tidigare, med bl.a. ny kompletterande bevisning. Syftet med återförvisningen var i stället väsentligen det att bristerna i tingsrättens dom skulle åtgärdas.

text: Vid en skadeståndsrättslig bedömning av tingsrättens agerande kan jag därför inte finna att detta var så uppenbart oriktigt att tingsrätten därigenom har gjort sig skyldig till fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Att tingsrätten underlät att ta ställning till den nya bevisning som Fogab hade åberopat föranleder inte någon annan bedömning från min sida.

text: Vad Fogab har anfört och vad som i övrigt har kommit fram vid granskningen av ärendet här ger alltså inte underlag för bedömningen att staten skulle vara skyldig att utge något skadestånd till bolaget. Jag avslår således Fogabs begäran om ersättning.

text: Jag beklagar att handläggningen av ärendet har dragit ut på tiden här.


publisher: Justitiekanslern

title: Åtalsunderlåtelse för brott mot tystnadsplikt

org: jk

text: Justitiekanslern bedömer att det finns förutsättningar att väcka åtal mot AA med anledning av att hon den 12 november 2017, som ledamot av Högsta förvaltningsdomstolen, i tjänsten gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § första stycket brottsbalken

text: . Dock underlåts åtal.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Ordföranden i Högsta förvaltningsdomstolen anmälde den 25 april 2018 att en ledamot vid domstolen, AA, kunde misstänkas för att i tjänsten ha gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt. Mot bakgrund av uppgifterna i anmälan beslutade Justitiekanslern den 27 april 2018 att inleda förundersökning. Förundersökningen har genomförts med biträde av överåklagaren BB.

text: Bakgrund och rättslig reglering

text: Under hösten 2017 föredrogs mål nr 2906-16 om skattetillägg i Högsta förvaltningsdomstolen. AA var ordförande i målet. Den 12 november 2017 skickade AA ett e-postmeddelande innehållande ett utkast till dom i målet till en person som inte var ledamot i domstolen. Utkastet omfattade domen i dess helhet inklusive den skiljaktiga mening som AA och en annan ledamot stod bakom. Högsta förvaltningsdomstolen meddelade dom i målet den 28 november 2017. Domen var likalydande med det utkast som AA hade skickat den 12 november.

text: Enligt

text: 43 kap. 6 § offentlighets- och sekretesslagen

text: gäller sekretess hos en domstol i dess rättskipande eller rättsvårdande verksamhet bl.a. för uppgift om innehållet i en ännu inte meddelad dom.

text: Det främsta skälet för tystnadsplikt beträffande innehållet i ej meddelade domar är att en dom inte är slutgiltig innan den har meddelats. Om uppgifter skulle få spridas om det avsedda innehållet i en domstols dom, skulle berörda parter kunna vidta dispositioner som kan medföra förluster för dem, om domstolen gör någon ändring i sin dom. Dessutom kan en spridning av uppgifter om det tilltänkta innehållet i en dom leda till att försök görs utifrån att påverka domstolens avgörande. (

text: Prop. 1979/80:2

text: Del A s. 310.)

text: Att röja en uppgift som man enligt lag är skyldig att hålla hemlig utgör brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: . Om gärningen begåtts av oaktsamhet ska i ringa fall inte dömas till ansvar.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA har under förundersökningen vitsordat de faktiska omständigheterna och förklarat sig beredd att underkasta sig ansvar för brott mot tystnadsplikt. Hon har vidare förklarat att hon har skickat meddelandet medvetet men att hon har agerat av välvilja mot domstolen och av en strävan att få till ett så korrekt domslut som möjligt. Mottagaren av utkastet är en nära vän till henne och en framstående expert på skattetillägg. Hon hade tillsammans med mottagaren diskuterat rättsfrågorna i målet och syftet med att skicka utkastet var att sätta punkt för diskussionerna och visa mottagaren resultatet av deras tankemödor. AA har tillstått att hon hade varit beredd att ändra sin skiljaktiga mening och även försöka få till en ändring av domen om mottagaren hade återkommit med något nytt av avgörande betydelse.

text: Justitiekanslern konstaterar att AA har känt till bestämmelsen om sekretess för en uppgift om innehållet i en ännu inte meddelad dom och att hon trots det skickat ett utkast av domen till en utomstående person. Hon har i skriftväxlingen med mottagaren dessutom understrukit att utkastet inte får spridas längre än till mottagarens make. Det är härigenom klarlagt att AA gjort sig skyldig till uppsåtligt brott mot tystnadsplikt.

text: Åklagare får besluta att underlåta åtal för brott (åtalsunderlåtelse) under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts och det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter (

text: 20 kap. 7 § första stycket rättegångsbalken

text: AA har inte agerat i syfte att skada något av de intressen som den aktuella sekretessbestämmelsen avser att skydda. Fastmer har hennes kontakter med mottagaren skett i syfte att få till en så riktig dom som möjligt. Det syftet hade emellertid AA kunnat uppnå utan att bryta mot sekretessen. Trots det nu sagda bör ändå viss hänsyn tas till de avsikter som låg bakom AA:s agerande (jfr JK:s beslut den 14 februari 1983 med diarienummer 186-83-22).

text: Det har inte heller framkommit någonting som tyder på att uppgifterna fått annat än en begränsad spridning. Med hänsyn till att mottagaren inte hade något egentligt intresse av målets utgång har risken för ytterligare spridning av innehållet i domen inte heller varit särskilt stor.

text: Det är naturligtvis av största vikt att sekretessen för innehållet i ej meddelade domar och beslut upprätthålls. Trots det kan det med hänsyn till de särskilda omständigheterna i det här fallet inte anses att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse åsidosätts genom att åtal underlåts. Det kan också antas att ett åtal för brott mot tystnadsplikt i ett fall som det här inte skulle föranleda någon annan påföljd än böter. Mot den angivna bakgrunden bör AA meddelas åtalsunderlåtelse.

text: Ärendet här avslutas med den allvarliga kritik som ligger i att AA bedöms ha begått ett brott i tjänsten.

type: avgorande


title: Anspråk på ersättning i anledning av att kriminalvårdsmyndighet underlåtit att sammanlägga strafftider

text: Ersättning skall utgå till AA med 5 000 kr för lidande.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA dömdes av Göteborgs tingsrätt dels den 24 september 1998 till fängelse i en månad, dels den 18 mars 1999 till fängelse i en månad. Sistnämnda dom inkom den 29 mars 1999 till Kriminalvårdsmyndigheten Göteborg Hisingen/Förorter och blev inregistrerad i kriminalvårdens klientadministrativa datasystem, KLAS-FÖR, samt i sökregistret, SÖK. Påföljden i den första domen avtjänade AA under tiden den 4 april - 4 maj 1999 vid Kriminalvårdsmyndigheten Vänersborg, anstalten Östragård.

text: Enligt lagen (

text: ) om beräkning av strafftid m.m. skall en dom som blir verkställbar under den tid den dömde avtjänar annan påföljd omedelbart befordras till verkställighet och strafftiderna sammanläggas. Göteborgs tingsrätts dom den 18 mars 1999 vann laga kraft den 8 april 1999 och blev därmed verkställbar. Någon befordran till verkställighet eller sammanläggning av strafftiderna skedde emellertid inte då. AA påbörjade i stället verkställigheten av påföljden i domen den 1 augusti 1999 och skulle ha frigivits den 31 augusti 1999. Emellertid förordnade regeringen den 19 augusti 1999 att han av nåd omedelbart skulle villkorligt friges. Kriminalvårdsstyrelsen hade därvid tillstyrkt bifall till nådansökan.

text: Anspråket m.m.

text: AA har i en skrivelse hit den 20 augusti 1999, såsom denna får uppfattas, begärt ersättning för lidande under tiden den 10 - 19 augusti 1999 med ett inte preciserat belopp. Som grund härför får han anses göra gällande att han felaktigt varit frihetsberövad under tiden den 10 - 19 augusti 1999 genom att någon sammanläggning av strafftiderna inte skett.

text: Kriminalvårdsstyrelsen har yttrat sig över anspråket och därvid anfört i huvudsak följande.

text: De båda påföljderna skulle ha blivit sammanlagda i enlighet med

text: 25 § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. (StidL) vilket så skulle ha medfört kortare verkställighetstid i anstalt för AA än vad som nu blivit fallet.

text: Anledningen till det inträffade beror på inkorrekt handläggning vid två kriminalvårdsmyndigheter. När AA den 4 april 1999 började verkställa Göteborgs tingsrätts dom den 24 september 1998 vid Kriminalvårdsmyndigheten Vänersborg, anstalten Östragård, fanns tingsrättens dom den 18 mars 1999 inregistrerad i kriminalvårdens klientadministrativa datasystem, KLAS-FÖR, och i sökregistret, SÖK. Enligt gällande rutiner skall kontroll i dessa register göras när en dömd intagits i anstalten. Emellertid har anstalten inte uppmärksammat den sistnämnda domen när man befordrade domen den 24 september 1998 till verkställighet varför någon sammanläggning således inte kom till stånd. Kriminalvårdsmyndigheten kan enligt styrelsens mening inte undgå kritik för detta.

text: Emellertid kunde det inträffade ha undvikits om anstalten erhållit själva den utskrivna domen. Den ankomstregistrerades den 29 mars 1999 vid Kriminalvårdsmyndigheten Göteborg Hisingen/Förorter. När den sedermera blev verkställbar i och med laga kraftvinnandet den 8 april uppmärksammade myndigheten inte att AA redan var intagen i anstalt för verkställighet av en annan dom. Om man hade gjort det skulle det givetvis fått till följd att domen skulle ha sänts till vederbörande anstalt för sammanläggning av strafftiderna.

text: Kriminalvårdsstyrelsen har inhämtat yttranden från de två inblandade kriminalvårdsmyndigheterna av vilka framgår bl.a. hur de ser på det inträffade och vilka åtgärder som föranletts därav. Mot bakgrund av vad Kriminalvårdsmyndigheten Göteborg Hisingen/Förorter uppgett i sitt yttrande den 29 oktober 1999 vill styrelsen för närvarande inte uttala kritik mot kriminalvårdsmyndigheten. Det myndigheten anför kommer att bli föremål för ytterligare utredning vid styrelsen. Styrelsen har för avsikt att därefter uppdra åt Regionmyndigheten i Göteborg att utreda och bedöma om det inträffade är av sådan karaktär att det kan hänföras till ifrågasatt tjänsteförseelse vad gäller personalen vid de båda myndigheterna.

text: AA har begärt ersättning för tiden den 10 - 19 augusti 1999. Av vad som ovan anförts framgår bl.a. att han skulle ha att avtjäna 40 dagar om strafftiderna sammanlagts. Eftersom 30 dagar var verkställda genom avtjänandet av domen den 24 september 1998 återstod 10 dagar att avtjäna av domen den 18 mars 1999 innan sammanläggningseffekterna kan uppstå. Eftersom AA började verkställa den domen den 1 augusti 1999 skall dessa 10 dagar läggas till nämnda datum. Det betyder att han, frånsett sammanläggningseffekten, skall verkställa fram t.o.m. den 11 augusti 1999. Enligt styrelsens mening kan således ersättningsfrågan omfatta tiden först fr.o.m. den 12 augusti 1999.

text: Enligt styrelsens mening kan dock det som förekommit inte grunda någon rätt till ersättning jämlikt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder för AA. Det aktuella frihetsberövandet grundar sig på en dom. Beslutet om att han skulle avtjäna det utdömda fängelsestraffet kan i sig inte anses ha varit felaktigt. Kriminalvården har inte heller fattat något beslut till följd av vilket AA felaktigt vägrats villkorlig frigivning. Någon ersättning med stöd av frihetsberövandelagen synes därmed inte kunna utgå. Detta ställningstagande synes också, trots den nu gällande lydelsen av frihetsberövandelagen, vara i linje med Justitiekanslerns beslut den 23 april 1996, dnr

text: , där omständigheterna i ärendet var likartade de nu aktuella.

text: På grund härav och då styrelsen inte kan finna någon annan grund för ersättningsrätt till AA avstyrker styrelsen hans begäran härom.

text: AA har fått del av yttrandet och har lämnat synpunkter på det.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Ersättningsfrågan

text: AA får anses ha grundat sitt yrkande om ersättning av staten på bestämmelsen i

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Enligt den bestämmelsen har den som till följd av beslut vid myndighetsutövning varit berövad friheten rätt till ersättning av staten, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: Det frihetsberövande som nu är aktuellt har grundat sig på en dom i brottmål av Göteborgs tingsrätt. Påföljden enligt den domen borde rätteligen ha lagts samman med en AA tidigare ådömd påföljd. Något beslut om sammanläggning har dock inte fattats. AA har till följd därav under tiden den 12 - 19 augusti 1999 varit frihetsberövad utan grund. Som Kriminalvårdsstyrelsen påpekat har Justitiekanslern i ett liknande fall (Justitiekanslerns beslut den 23 april 1996, dnr

text: ) ansett att någon ersättning inte kunde utgå enligt äldre bestämmelser eftersom det oriktiga frihetsberövandet inte grundat sig på ett beslut. För egen del vill jag dock erinra om att det vid tillämpningen av

text: skadeståndslagens

text: regler om skadeståndsansvar vid myndighetsutövning i princip inte görs någon åtskillnad mellan underlåtenhet att fatta beslut och faktiskt fattade beslut. Också en underlåtenhet att i föreskriven ordning fatta ett beslut kan liksom oriktiga beslut föranleda ersättningsskyldighet. Enligt min mening bör denna princip få genomslag också vid tillämpningen av reglerna om ersättning vid oriktiga frihetsberövanden. AA bör alltså tillerkännas ersättning för lidande under tiden den 12 - 19 augusti 1999. Ersättningen bör motsvara vad som brukar utgå vid frihetsberövanden av jämförbar längd.

text: Tillsynsfrågan

text: Det förhållandet att någon sammanläggning inte har skett av strafftiderna aktualiserar också mina tillsynsuppgifter. Med hänsyn till vad Kriminalvårdsstyrelsen anfört i sitt yttrande, bl.a. att man har för avsikt att uppdra åt Regionmyndigheten Göteborg att utreda och bedöma om det inträffade är av sådan karaktär att det kan hänföras till ifrågasatt tjänsteförseelse vad gäller personalen vid de båda myndigheterna, föreligger emellertid inte skäl för mig att vidta någon åtgärd i denna del.

text: Ärendet avslutas härmed.


title: Remissyttrande över betänkandet Vårdnad - Boende - Umgänge (SOU 2005:43)

text: I betänkandet har 2002 års vårdnadskommitté föreslagit vissa förändringar i

text: föräldrabalkens

text: bestämmelser om vårdnad, boende och umgänge. Kommitténs förslag och överväganden gäller således ett centralt rättsområde. Det handlar dock i allt väsentligt om frågor som ligger vid sidan av de aspekter som Justitiekanslern har att särskilt beakta i sin verksamhet. Min granskning av förslagen har skett mot denna bakgrund. Det hindrar inte att jag har vissa synpunkter på såväl de materiella som de lagtekniska lösningarna.

text: Vårdnad, boende, umgänge och annan kontakt än umgänge

text: Kommittén föreslår vissa förändringar i syfte att förstärka barnperspektivet. Mot denna strävan finns givetvis inte något att invända. Kommittén har dock inte lyckats utforma bestämmelserna på ett alltigenom lyckat sätt. Allvarligare är emellertid att det finns tydliga brister i samordningen mellan lagtext och överväganden. Inkonsekvenserna förmedlar tyvärr intrycket att kommittén inte har tänkt färdigt och att man har slätat över vissa motsättningar med olyckliga kompromisser. Det som jag i första hand tänker på är de centrala bestämmelserna i

text: 6 kap. 2 a § andra stycket

text: och

text: 6 kap. 5 § andra stycket

text: föräldrabalken

text: I 6 kap. 2 a § andra stycket sägs i förslaget att det vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall fästas avseende särskilt vid bl.a. ”risken för att barnet far illa genom att barnet, eller någon annan familjemedlem, utsätts för övergrepp”. Vid sidan härav nämns bl.a. barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna. Mot denna bestämmelse finns inget att invända. Problemet ligger i motivtexterna. Sålunda sägs i sammanfattningen på s. 31 ö: ”För att tydliggöra att risken för att ett barn far illa alltid skall komma i främsta rummet vid bedömningen av vad som är till barnets bästa föreslår vi att bestämmelsen i

text: 6 kap. 2 a § andra stycket

text: FB formuleras om.” Detta är närmare besett inte alls vad som kommer till uttryck i lagtexten. Därtill kommer att uttalandet i sak framstår som alltför kategoriskt med hänsyn till åtminstone vissa barns starka behov av en nära kontakt med båda föräldrarna.

text: I den överlastade och delvis motsägelsefulla författningskommentaren till bestämmelsen sägs – för att ta ett exempel – att ”barnets rätt till båda sina föräldrar får aldrig innebära att barnet riskerar att fara illa”. Detta långtgående uttalande står i tydlig konflikt med lagtexten. Därtill får det nog tyvärr betraktas som naivt.

text: I 6 kap. 5 § andra stycket sägs i förslaget att rätten får besluta om gemensam vårdnad bl.a. ”endast om det kan antas att föräldrarna kan samarbeta i frågor som rör barnet”. Bestämmelsen är enligt min mening både för vag och för långtgående. Därtill innebär den att en konflikt i vissa fall kan uppkomma med bestämmelserna i 2 a § första stycket och 5 § första stycket om att det avgörande alltid skall vara ”enbart vad som är bäst för barnet”. Antag att båda föräldrarna är överens om att de inte kommer att kunna samarbeta i alla frågor som rör barnet men att det ändå tydligt framgår, bl.a. genom barnets egen inställning, att gemensam vårdnad är bäst för barnet. Hur skall bestämmelsen tillämpas då?

text: Till råga på allt ”förstärker” kommittén lagtexten i den angivna bestämmelsen genom att i författningskommentaren (s. 375) säga bl.a. följande: ”En grundläggande förutsättning för gemensam vårdnad måste därför vara att det inte föreligger samarbetssvårigheter mellan föräldrarna som går ut över barnet.” Enligt detta uttalande får det alltså inte ens finnas svårigheter att samarbeta. Detta uttalande stämmer inte bara illa med lagtexten utan begränsar också enligt min mening i alltför hög grad möjligheterna att döma till gemensam vårdnad.

text: I realiteten lär det fortsättningsvis räcka för den förälder som vill ha ensam vårdnad att säga att samarbete kommer att bli omöjligt. Det finns inte något i författningskommentaren som klart motsäger detta. Enligt min mening innebär detta en olycklig utveckling bort från gemensam vårdnad i många fall då denna lösning faktiskt vore bäst för barnet.

text: Åtskilliga andra exempel på alltför långtgående och därtill motstridiga motivuttalanden finns och det står klart att texterna måste putsas avsevärt i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Jag vill också nämna den upprepning som genom förslagen har uppstått i de för särskilda frågor avsedda bestämmelserna i 5 § första stycket, 14 a § och 15 a § första stycket jämfört med den allmänna bestämmelsen i 6 kap. 2 a § första stycket. Det kan inte finnas någon anledning att på detta sätt upprepa samma bestämmelse.

text: Vidare vill jag påpeka att den nya utformningen av bestämmelsen i 6 kap. 15 § första stycket faktiskt kommer att innebära en kraftig begränsning i barnets rätt till umgänge.

text: Verkställighet

text: Kommittén har strävat efter att renodla verkställighetsprocessen och föreslår bl.a. därför att prövningen av frågor om verkställighet flyttas över från allmän förvaltningsdomstol till allmän domstol. Från mina utgångspunkter finns ingenting att invända mot en sådan förändring. Rent allmänt leder kommitténs förslag kanske inte till en sådan minskning av antalet processer – inklusive tvister i verkställighetsfrågor – som är önskvärd i och för sig. Och jag kan föreställa mig att den föreslagna bestämmelsen i

text: 21 kap. 5 § föräldrabalken

text: leder till tillämpningssvårigheter.

text: Sekretess

text: Förslaget till ändring i

text: 6 kap. 19 § föräldrabalken

text: innebär bl.a. att det läggs till ett stycke om att en socialnämnd är skyldig att i vissa fall och på begäran av den som verkställer en utredning lämna ut uppgifter som är föremål för sekretess enligt

text: 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: . I avsnitt 10.3.2 utvecklar kommittén skälen för denna förändring. Förslaget har ett slags motsvarighet i den sekretessbrytande regel socialnämnder emellan som finns i

text: 6 kap. 17 a § tredje stycket andra meningen föräldrabalken

text: och som avser fall där en socialnämnd skall pröva om den skall godkänna ett avtal i en vårdnadsfråga e.d.

text: Enligt

text: 6 kap. 19 § föräldrabalken

text: kan rätten ge socialnämnden eller något annat organ i uppdrag att utse någon att verkställa en vårdnadsutredning e.d. Det är således socialnämnden eller det andra organet som har ett huvudmannaskap för utredningens verkställande (jfr Walin–Vängby,

text: Föräldrabalken

text: s. 6:89). Den av kommittén föreslagna sekretessbrytande regeln innebär däremot en skyldighet att lämna ut upplysningar inte till det organ som har fått rättens uppdrag utan till utredaren. Den föreslagna lagtexten har för övrigt getts en mindre lyckad utformning genom att det där står att en ”annan” socialnämnd skall lämna upplysningar till utredaren. Avsikten måste väl vara att skyldigheten skall gälla för den socialnämnd som har hand om uppgifterna i fråga.

text: Kommittén har inte anfört någonting i frågan om vad som för utredarens del kommer att gälla i sekretesshänseende när han eller hon har fått del av hemliga uppgifter som socialnämnden har lämnat ut enligt den föreslagna bestämmelsen (jfr

text: 1 kap. 6 § sekretesslagen

text: och Regner m.fl.,

text: Sekretesslagen

text: s. 1:19 f.). Enligt min mening är det nödvändigt att denna fråga analyseras närmare under det fortsatta arbetet med lagstiftningsärendet. I sammanhanget bör nämnas att det i princip råder s.k. kvalificerad sekretess för uppgifter som är hemliga enligt

text: 7 kap. 4 § sekretesslagen

text: , se

text: 16 kap. 1 § samma lag


title: Skadeståndsanspråk enligt 48 § PUL med anledning av felaktiga uppgifter i Försäkringskassans register om antalet kvarvarande föräldrapenningdagar

text: Justitiekanslern avslår PE:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: PE ansökte den 17 december 2013 om föräldrapenning på sjukpenningnivå för tiden den 23 december 2013 – 5 januari 2014. Försäkringskassan avslog den 23 januari 2014 PE:s ansökan med motiveringen att han hade förbrukat sina föräldrapenningdagar på sjukpenningnivå.

text: Anspråket

text: PE har i en skrivelse till Försäkringskassan begärt ersättning för 14 dagars föräldrapenning på sjukpenningnivå. Han har i huvudsak anfört följande. Han har på Försäkringskassans webbaserade självbetjäningstjänst ”Mina sidor” fått uppgift om att han hade kvar 14 dagar föräldrapenning på sjukpenningnivå när han gjorde sin ansökan den 17 december 2013. Han har kontinuerligt följt antalet kvarvarande dagar på ”Mina sidor”. Han och hans fru har fått flera påminnelser från Försäkringskassan, som har uppmanat dem att använda dagarna innan de går ut under 2014. Beskedet, som kom i efterhand, om att dagarna hade tagit slut påverkade familjens ekonomi under ett antal månader.

text: Utredningen

text: Försäkringskassan har med ett yttrande överlämnat ärendet hit och har som sin inställning angett följande. I samband med automatiseringen av föräldrapenningen vid årsskiftet 2013/2014 uppmärksammades i flera fall felaktiga uppgifter i det gamla TP-systemet. I PE:s fall upptäcktes att 20,5 föräldrapenningsdagar på sjukpenningnivå hade betalats ut felaktigt till honom. Försäkringskassan har beslutat att inte återkräva den felaktiga utbetalningen. Med all sannolikhet stämmer PE:s uppgift om att det fanns 14 återstående föräldrapenningdagar på sjukpenningnivå registrerade på hans Mina Sidor när han ansökte den 17 december 2013. Det var dock en felaktig uppgift, då han i själva verket inte hade några sådana dagar kvar. Han är därför berättigad till ersättning för skada som han orsakats på grund av att Försäkringskassans föräldrapenningregister innehållit en oriktig uppgift som är att hänföra till personuppgift enligt

text: 3 § personuppgiftlagen (1998:204)

text: PUL. Med hänsyn till att PE felaktigt fått 20,5 föräldrapenningdagar på sjukpenningnivå som inte återkrävts torde han inte vara berättigad till skadestånd för ekonomisk skada. PE bör beviljas skadestånd för ideell skada med skäligt belopp enligt

text: 48 §

text: PUL, eftersom föräldrapenningregistret har innehållit en felaktig uppgift hänförlig till honom.

text: Rättslig reglering

text: PUL:s hanteringsregler är tillämpliga vid behandling av personuppgifter i Försäkringskassans verksamhet. Med personuppgifter avses enligt

text: 3 §

text: PUL all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet. Enligt

text: 9 g §

text: PUL ska den personuppgiftsansvarige se till att de personuppgifter som behandlas är riktiga och, om det är nödvändigt, aktuella. Enligt

text: 48 §

text: PUL ska den personuppgiftsansvarige ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med denna lag orsakat.

text: Regler om skadeståndsansvar för staten finns även i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt den bestämmelsen ska staten bl.a. ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt 3 kap. 2 § jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: ska ersättning även utgå för skada genom att någon allvarligt kränks genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. En förutsättning för det är att något typiskt sett integritetskränkande brott har begåtts. Enligt Högsta domstolens praxis från senare år kan ersättning för ideell skada även utgå vid överträdelser av Europakonventionens bestämmelser (se t.ex.

text: NJA 2007 s. 584

text: Bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: ska bara tillämpas om inte något annat är särskilt föreskrivet. Det innebär i detta fall att bestämmelserna om skadestånd i PUL ska tillämpas i första hand.

text: Oavsett på vilken rättslig grund ett skadeståndsanspråk framställs krävs för en rätt till ersättning, förutom att det har förekommit en i och för sig skadeståndsgrundande handling eller underlåtenhet, att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller att det också ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I ärendet får anses utrett att föräldrapenningregistret har innehållit en felaktig uppgift om det antal föräldrapenningdagar på sjukpenningnivå som PE var berättigad till. Det fanns således 14 föräldrapenning-dagar registrerade på PE:s ”Mina Sidor” när han gjorde sin ansökan den 17 december 2013, trots att han rätteligen hade förbrukat sina föräldrapenningdagar på sjukpenningnivå. Den felaktiga registreringen hade emellertid dessförinnan medfört att han under perioden 30 juni 2008 – 7 juni 2013 erhöll ersättning motsvarande 20,5 föräldrapenningdagar som han egentligen inte var berättigad till.

text: Försäkringskassan har genom den felaktiga registreringen av PE:s föräldrapenningdagar behandlat hans personuppgifter i strid med

text: 9 g §

text: PUL. Han är därmed, enligt

text: 48 §

text: PUL, berättigad till ersättning för skada och kränkning av den personliga integriteten som behandlingen av personuppgifter i strid med lagen har orsakat honom.

text: Den felaktiga registreringen ledde till att PE kunde ta ut 20,5 föräldrapenningdagar på sjukpenningnivå som han egentligen inte hade rätt till. Dessa dagar återkrävdes inte av Försäkringskassan. Att PE:s ansökan om ersättning för 14 dagars föräldrapenning på sjukpenningnivå avslogs innebär därför inte att han har drabbats av någon ekonomisk skada till följd av den felaktiga registreringen.

text: PE:s anspråk får även anses innefatta en begäran om ersättning för kränkning enligt PUL. Syftet med kränkningsersättning vid felaktig registrering är att den ska kompensera känslor hos den skadelidande och ge upprättelse. Ersättningen för kränkning får uppskattas efter skälighet mot bakgrund av samtliga omständigheter i det aktuella fallet. Därvid ska beaktas bl.a. om den felaktiga behandlingen avsett personuppgifter av känslig art, om det funnits risk för otillbörlig spridning av känsliga eller felaktiga uppgifter och om den registrerade på grund av den felaktiga behandlingen har blivit utsatt för något beslut eller några åtgärder som kunnat innebära något negativt för honom eller henne. (Se

text: prop. 1997/98:44 s. 143

text: ff.)

text: Högsta domstolen har slagit fast att kränkningsersättning enligt PUL ska bestämmas utifrån en bedömning av den kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit (

text: NJA 2013 s. 1046

text: ). I rättsfallet sägs vidare att ersättningsnivån i fall som inte kan anses allvarliga bör ligga under 5 000 kr, och att ersättning för kränkningar som är att bedöma som mindre allvarliga, om än inte helt obetydliga, normalt bör bestämmas till ett schablonbelopp på 3 000 kr. Av detta får anses följa att någon ekonomisk ersättning inte krävs när kränkningen framstår som obetydlig. Detta står i överrensstämmelse med Justitiekanslerns praxis enligt vilken ett anspråk på ersättning kan avslås när ingen kränkning anses ha skett eller om kränkningen bedöms vara försumbar. (Se t.ex. beslut 2011-03-02 i ärende 8156-09-40.)

text: Att Försäkringskassan felaktigt registrerat antalet föräldrapenningdagar som PE var berättigad till kan inte anses vara en uppgift av känslig art. Det har inte heller funnits någon risk för otillbörlig spridning av uppgiften. Den negativa konsekvensen för PE är att han enligt egen uppgift hade planerat uttag av ledighet enligt det som framgick av uppgifterna på ”Mina Sidor” och att hans familjs ekonomi påverkades under ett antal månader. Som ovan angetts har den felaktiga registreringen dock sammantaget inneburit en ekonomisk vinst för honom.

text: Vid en samlad bedömning kan den felaktiga registreringen, mot bakgrund av det som ovan redovisats, inte anses ha orsakat PE annat än en obetydlig kränkning. Försäkringskassan har medgett sitt misstag, vilket utgör tillräcklig upprättelse i ett fall som detta. PE är därför inte berättigad till någon ersättning för kränkning enligt PUL.

text: Utredningen ger inte heller stöd för att det i övrigt har förekommit något fel eller någon försummelse vid Försäkringskassans handläggning som grundar rätt till skadestånd.


title: Förutsättningar för statens frivilliga skadereglering i sådana fall då rätts- och bevisfrågorna är oklara

text: Justitiekanslern avböjer att genom frivillig skadereglering ta ställning till Obec Kemiåtervinning AB:s framställan att staten skall förklaras skadeståndsskyldig mot bolaget.

text: Ärendet

text: Obec Kemiåtervinning AB (i fortsättningen bolaget) har begärt att Justitiekanslern skall fastställa att bolaget har rätt till skadestånd på grund av överträdelser av EG-rätten. Bolaget har, som det får förstås, till stöd för sin begäran i huvudsak anfört följande. Bolaget har sedan tio år tillbaka haft utförseltillstånd för miljöfarligt avfall. Bolagets möjlighet att bedriva denna verksamhet har dock starkt begränsats sedan svensk lagstiftning på området har införts som möjliggör kommunalt monopol på avfallshantering. I de fall där det finns ett sådant monopol har bolaget inte kunnat bedriva någon verksamhet. Bolaget har gjort gällande att det kommunala monopolet som begränsar gränsöverskridande transport av avfall utgör ett brott mot artikel 29 i EG-fördraget om förbud mot kvantitativa exporthinder och motsvarande hinder mellan medlemstaterna.

text: Bolaget har förbehållit sig rätten att precisera skadans storlek sedan Justitiekanslern har tagit ställning till frågan om skadeståndsskyldighet föreligger.

text: För att styrka sin sak har bolaget bl.a. hänvisat till olika beslut och skrivelser från regeringen, Kommerskollegium och Naturvårdsverket. Bolaget har även gett in kopior av vissa inlagor i ett mål vid Länsrätten i Hallands län. Målet avsåg en begäran från bolagets sida om överprövning av en upphandling på avfallsområdet som gjorts av kommunerna i Hallands län (mål nr 1543-02). Länsrätten meddelade dom i målet den 11 november 2002.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern har till uppgift att bevaka statens rätt när skadeståndsanspråk riktas mot staten. Uppgiften fullgörs dels genom att Justitiekanslern vid frivillig skadereglering i det enskilda fallet tar ställning till en begäran om ersättning, dels genom att Justitiekanslern företräder staten vid domstol när anspråk riktas mot staten. Som ett led i den frivilliga skaderegleringen kan Justitiekanslern också ( på det sätt som bolaget har hemställt i detta ärende ( ta ställning till frågan om skadeståndsskyldighet föreligger för staten.

text: Justitiekanslern avböjer i vissa fall att skadereglera anspråk på frivillig väg. Det gäller exempelvis om en fråga som är av betydelse för skadeståndsskyldigheten är under prövning hos en myndighet eller i en domstol. Det gäller också om omständigheterna är oklara och skadeståndsskyldigheten på grund därav inte kan bedömas, liksom om muntlig bevisning fordras för att en någorlunda rättvisande skadebedömning skall kunna göras. Vidare avböjer Justitiekanslern ofta att skadereglera anspråk på frivillig väg i de fall då en viktig rättsfråga i ärendet är svårbedömd och därtill av principiell eller annars stor betydelse. I många sådana fall bör frågan enligt Justitiekanslerns mening avgöras genom en domstolsprövning.

text: Vid sin genomgång av ärendet har Justitiekanslern kunnat konstatera att det inte är givet hur frågan om skadeståndsskyldighet skall bedömas. Redan frågan huruvida kommunernas ensamrätt till hantering av farligt avfall strider mot EG-rätten är svårbedömd. Den berördes i regeringens proposition 2002-03:117, Ett samhälle med giftfria och resurssnåla kretslopp, s. 61 f. Regeringen tog därvid inte slutlig ställning till frågan men föreslog att Naturvårdsverket skulle få i uppdrag att förbereda ett avskaffande av den kommunala ensamrätten genom att utreda frågan om åtgärder för att tillförsäkra en god kontroll över flöden av farligt avfall. Riksdagen godkände förslaget, och Naturvårdsverket redovisade ett av uppdragen till regeringen den 30 augusti 2004.

text: Även om det skulle anses att den svenska regleringen strider mot EG-rätten är det inte säkert att staten är skadeståndsskyldig. Enligt den s.k. Francovich-doktrinen är staterna skadeståndsskyldiga vid brott mot EG-rätten under i huvudsak tre förutsättningar:

text: 1. Brottet skall avse en regel som är avsedd att ge enskilda rättigheter.

text: 2. Brottet mot regeln skall vara allvarligt och klart.

text: 3. Det skall finnas ett direkt orsakssamband mellan brottet och skadan.

text: För det fall man antar att det föreligger ett brott mot artikel 29 i EG-fördraget är Justitiekanslerns preliminära bedömning att förutsättningen under 1 är uppfylld, att förutsättningen under 2 inte är uppfylld samt att bolaget kommer att kunna visa att förutsättningen under 3 är uppfylld. Justitiekanslern anser sig dock inte ha ett tillräckligt säkert underlag för att med rimlig säkerhet kunna slå fast hur det förhåller sig. Det gäller såväl frågan om brott mot EG-rätten föreligger som frågan om staten i så fall är skadeståndsskyldig.

text: Mot bakgrund av det sagda anser Justitiekanslern att ärendet lämpar sig mindre väl för frivillig skadereglering. Bolagets anspråk bör i stället prövas av domstol. Det gäller särskilt som en bedömning av bolagets eventuella skada torde bli svår att göra utan relativt omfattande bevisning.

text: Med hänvisning till det anförda anser sig Justitiekanslern böra avböja att inom ramen för den frivilliga skaderegleringen ta ställning till bolagets hemställan att staten skall förklaras vara skadeståndsskyldig mot bolaget.

text: Ärendet avslutas med ett beklagande över att handläggningen här har dragit ut på tiden.