avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga om en kommunal nämnd, med hänvisning till det nationella utjämningssystemet avseende kommunernas kostnader för verksamhet enligt LSS, kunnat säga upp avtal med en annan kommun om tillhandahållande av en insats i form av ett särskilt boende, m.m.

text: Fråga om en kommunal nämnd, med hänvisning till det nationella utjämningssystemet avseende kommunernas kostnader för verksamhet enligt LSS, har kunnat säga upp avtal med en annan kommun om tillhandahållande av en insats för en person i form av ett s.k. särskilt boende, m.m.

text: Socialnämnden i Täby kommun har tidigare beviljat AA, född 1978, insatser enligt LSS i form av särskilt boende enligt

text: 9 § 9

text: LSS och daglig verksamhet enligt

text: 9 § 10

text: LSS. Det särskilda boendet har tillhandahållits i Gnesta kommun enligt ett avtal med socialnämnden i den kommunen. För den dagliga verksamheten har Föreningen Helgestahemmet i Mölnbo svarat enligt ett avtal med socialnämnden i Täby kommun.

text: I en skrivelse till Gnesta kommun den 12 februari 2004 sade Socialnämnden i Täby kommun upp avtalet avseende bostad för AA att upphöra fr.o.m. den 1 juni 2004. Socialnämnden sade samma dag upp avtalet med Föreningen Helgestahemmet avseende daglig verksamhet för AA. Även den insatsen skulle upphöra fr.o.m. den 1 juni 2004.

text: I en skrivelse, som är daterad den 1 mars 2004, från socialkontoret i Täby kommun till AA:s gode man anfördes i huvudsak följande.

text: Vi vill informera er om att beslut har tagits i riksdagen 2003-11-13 som berör personer med boende enligt LSS utanför den kommun som tagit beslut och har kostnadsansvar för insatsen. Beslutet har främst tillkommit för att utjämna de kostnader som landets kommuner har för insatser enligt LSS, men kommer även att beröra omsorgsansvar och handläggning av ärenden. Med anledning av utjämningssystemet kommer Täby kommun att säga upp alla avtal som träffats med vårdgivare utanför den egna kommunen. Omsorgs- och kostnadsansvar för samtliga insatser enligt LSS överförs därefter till den kommun där boendet är beläget. För att överföringen ska fungera på bästa sätt kommer kommunen att samarbeta både med övertagande kommun och vårdgivaren. När avtalen överförts kommer er kontakt med handläggaren i Täby kommun att upphöra och övertas av boendekommunen. När allt är formellt klart kommer vi att inbjuda er till överföringssamtal med nuvarande och blivande handläggare för att ge kontinuitet och garantera informationsutbytet. Gnesta kommun begärde att Länsstyrelsen i Stockholms län skulle granska hur Täby kommun hade handlagt ärendet rörande insatserna för AA. Länsstyrelsen

text: (länsstyrelsens beslut den 14 december 2004, dnr

text: 558) begränsade sig till att ”enbart informera och ge vägledning med utgångspunkt från LSS samt proposition 2000/01:6 Avtal om visst kostnadsansvar för insatser enligt LSS” och att hänvisa till kapitlet Ansvarig kommun i Socialstyrelsens publikation Bostad med särskild service för vuxna (2003).

text: I en anmälan till JO hemställde socialchefen BB, Gnesta kommun, att JO skulle granska hur Socialnämnden i Täby kommun hade handlagt ärendet rörande AA. Eftersom Täby kommun hade handlagt andra ärenden på samma sätt som ärendet rörande AA begärde BB att JO:s granskning skulle avse även de ärendena.

text: BB anförde under rubriken Bakgrund till anmälan följande (den åberopade bilagan har här utelämnats).

text: Täby kommun har med hänvisning till införandet av det nya nationella utjämningssystemet för verksamhet enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) beslutat att avsluta samtliga köp av boenden och sysselsättning utanför den egna kommunen (bilaga 1). Avbrytandet av verkställigheten har i det aktuella ärendet skett utan formell omprövning av den enskildes bakomliggande rättighetsbeslut enligt LSS. Täby kommun/social omsorg har endast meddelat Gnesta med flera andra kommuner om att dessa skall ta över ärendena samt sagt upp avtalen med vårdgivarna. Individen med rätt till insatser enligt LSS har övergivits utan ett beslut och därmed utan möjlighet att överklaga.

text: Anmälan remitterades till Socialnämnden i Täby kommun för utredning och yttrande. I JO:s remiss till socialnämnden angavs att yttrandet särskilt skulle belysa förutsättningarna för att låta insatserna särskilt boende och daglig verksamhet upphöra utan att nämnden hade fattat något formellt beslut i frågan. Yttrandet skulle även belysa vilka åtgärder som hade vidtagits för att förhindra de negativa konsekvenser som i praktiken hade uppstått för den enskilde.

text: I sitt remissvar anförde Socialnämnden i Täby kommun följande.

text: Varför har Täbys socialnämnd inte fattat något formellt beslut gentemot den funktionshindrade om planerna att låta insatserna enligt LSS för Täbys del upphöra?

text: Täbys socialnämnd har velat avvakta Gnestas inställning och slutlig rättslig prövning av deras vägran att ta på sig LSS-ansvaret. För många funktionshindrade skapar en förändring av bostadsort och nya miljöer för daglig verksamhet stor oro. Ett formellt beslut i nuläget skulle alltså kunna skapa onödig oro utan att föra något positivt med sig för den funktionshindrade som i första hand vill bo kvar i Gnesta och fortsätta med sin dagliga verksamhet där. Om det visar sig att Gnesta har rätt att vägra att ta på sig ansvaret för boende och daglig verksamhet och den funktionshindrade ändå anser att han vill bo kvar i Gnesta blir detta faktum onekligen en mycket viktig omständighet som Täbys socialnämnd måste väga in i ett eventuellt nytt beslut. Målet för Täby har varit att ordna övertagandet i samförstånd med kommunen och den funktionshindrade. Den funktionshindrade vill givetvis ha ett tydligt besked från Gnesta. När Gnesta inte velat lämna ett sådant besked har han alltså begärt ett förhandsbesked enligt § 16 LSS. Inte heller ett sådant besked har Gnesta velat lämna. Hade Gnesta kommun accepterat ett övertagande och ansett att den funktionshindrade haft rätt till oförändrade insatser enligt LSS hade den funktionshindrade inte behövt känna oro inför en förflyttning av myndighetsansvaret.

text: Vad har Täby gjort för att förhindra eventuella negativa konsekvenser, som Gnesta kommuns inställning kan orsaka den funktionshindrade?

text: När det stod klart att Gnesta inte tagit ansvar för att den funktionshindrade fick fortsätta den dagliga verksamheten i föreningen Helgestahemmet från januari 2005 har Täbys sociala omsorg tecknat nytt avtal med föreningen fram till och med december 2005. För Täbys del ansågs det oförsvarligt att låta honom vara helt utan daglig verksamhet. För att överhuvudtaget få tillgång till platsen för daglig verksamhet ställde Gnesta kommun krav på att Täby i fortsättningen betalade den funktionshindrades bostadshyra. Även det kravet har Täby tvingats att acceptera för att den funktionshindrade inte skulle riskera att bli utan daglig verksamhet under resten av året. Dessa åtgärder får anses som drastiska med tanke på att

text: kommunallagen

text: i princip förbjuder en kommun att betala för personer bosatta i annan kommun.

text: Något om bakgrunden till Täbys agerande

text: När en enskilds behov av insatser enligt LSS uppkommer är det inte alltid möjligt att inom rimlig tid ordna fram lämplig bostad och personal med adekvat kompetens inom den egna kommunen. Täby liksom andra kommuner har då – i samråd med den funktionshindrade och dennes föräldrar eller gode man – fått söka lösningar utanför den egna kommunen. Följden blir att avtal har träffats med andra kommuner och/eller enskilda vårdgivare utanför kommunen. Detta har då ansetts som en tillfällig lösning tills motsvarande har kunnat ordnas i hemkommunen. När handläggarna vid återkommande planerings- och uppföljningssamtal med den funktionshindrade och dennes närmaste konstaterar att lösningen utanför hemkommunen fungerar utmärkt blir en flytt inte särskilt lockande eftersom det alltid finns en viss osäkerhet om hur ändringen i praktiken kommer att falla ut. Det känns tryggare att behålla en lösning som fungerar bra än att riskera att få något som den funktionshindrade kan uppleva som sämre. Därför har många lösningar utanför kommunen fått vara kvar under lång tid. Den grundläggande utgångspunkten för LSS är att insatserna skall tillgodoses i den kommun där man är bosatt dvs. hemkommunen (§ 16). Enligt

text: kommunallagen

text: får kommunen inte betala för vård och omsorg för någon som är bosatt i en annan kommun annat än i vissa undantagsfall. Kommunen kan bara behålla kostnadsansvaret för personer som flyttat från kommunen om det finns ett lagstöd för ett sådant ansvar. Sådant lagstöd finns bl.a. i § 17 a LSS som gäller när det finns särskilda skäl och avser en tidsbegränsad period i avvaktan på att det går att ordna bostad och riktiga insatser i övrigt i den ursprungliga hemkommunen. När lösningen, som i det här fallet, inte längre kan anses tillgodose ett tillfälligt behov kan inte heller avtalen längre anses förenliga med

text: kommunallagen

text: . Det kan tidigare ha funnits ekonomiska utjämningsskäl för att inte tidigare ha låtit vistelsekommunen ta över ansvaret för LSS för person som placerats där av annan kommun. Det skälet borde inte finnas kvar när det nya nationella utjämningssystemet nu har införts 2004. Systemet skall utjämna kostnadsskillnaderna för LSS-verksamheten mellan kommunerna. Om vistelsekommunen i fortsättningen tar över hela ansvaret innebär det också den fördelen att myndigheten kommer närmare den funktionshindrade, som då borde få bättre möjligheter att påverka situationen i den nya bosättningskommunen. Mot den bakgrunden ansåg kommunstyrelsen i Täby kommun det riktigt och rimligt att säga upp avtalen med andra kommuner och enskilda vårdgivare utanför kommunen. Samtidigt övertar kommunen LSS-ansvaret för de personer som placerats i Täby av andra kommuner. Överförandet av kostnads- och myndighetsansvaret ansågs kunna ske med god framförhållning så att vistelsekommunen fick tid att förbereda ett övertagande och sätta sig in i den funktionshindrades situation i kontakter med gode man och handläggare från Täby.

text: För det fall det gällde en enskild vårdgivare kunde vistelsekommunen fullfölja avtalet med denne. Tanken var att den funktionshindrades situation inte skulle behöva påverkas på grund av att ansvarig myndighet ändrade ställe. Kommunens inställning meddelades Gnesta kommun och övriga berörda under februari och mars 2004. Trots att det funnits god tid för att diskutera ekonomiska övergångslösningar och förbereda mottagandet av myndighetsansvaret har Gnesta motsatt sig ett övertagande. Gnesta har inte velat ge godemannen besked om Gnesta är beredda att ta över ansvaret för det boende och verksamhet, som Täby tidigare ordnat. Godemannen begärde ett s.k. förhandsbesked enligt § 16 andra stycket LSS. Detta avvisades då Gnesta inte ansåg sig skyldiga att lämna ett sådant besked då han redan bodde i kommunen. Länsrätten, som prövat ärendet, ansåg att Gnesta är skyldig att pröva ansökan om förhandsbesked och återförvisade ärendet till kommunen. Läns- rättens beslut har enligt uppgift överklagats av Gnesta kommun. Gnesta kommun påstår sig ha låtit en konsult granska ärendet ur juridisk synpunkt. Om Täby skulle fått ta del av den utredningen hade det kanske varit möjligt att undanröja vissa feltolkningar av lagstiftningen, som kan ha legat till grund för Gnestas agerande.

text: Övriga synpunkter

text: I kommunens uppgifter ingår att, i enlighet med vad som sägs i socialtjänst- lagen, hålla sig förtrogen med levnadsförhållandena och planera för de olika insatser som nu och i framtiden anses erforderliga för att uppfylla de olika lagstiftningarnas krav på omsorg och särskilda insatser. För Gnestas del har det alltså sedan lång tid varit känt vilka personer med funktionshinder som var bosatta i kommunen. Dessutom framgår av betänkandet (

text: SOU 2002:103

text: ) och propositionen (2002/03:151), som föregick lagstiftningen om utjämning av vissa kostnader för stöd och service att tidigare avtal mellan kommunerna skulle kunna upphöra i och med att det nya kostnadsutjämningssystemet införts. Det har alltså funnits god tid för diskussioner och planering. Det skall i princip inte finnas ekonomiska hinder för att ta emot en funktionshindrad förutsatt att kommunen sköter de rutiner, som fordras för att få del av den nationella utjämningen. Den enskildes egna önskemål skall ha ett stort inflytande på myndighetens bedömningar om vilka omsorgsbehov som skall tillgodoses. Detta betyder, såsom länsstyrelsen påpekat, att om den enskilde själv väljer att stadigvarande bosätta sig på den nya orten kan detta inte ifrågasättas med hänvisning till de upprättade avtalen. I sådana fall övergår ansvaret till den nya kommunen. Även om lagstiftningen synes tydlig i dessa avseenden (se bl.a. § 16 LSS) har Gnesta – trots vad både länsstyrelse och länsrätt sagt – inte velat acceptera följderna. Gnesta kan knappast sägas ha satt hänsynen till den funktionshindrade i förgrunden för sitt agerande. När Gnesta inte accepterar att följa uppenbara skyldigheter enligt

text: socialtjänstlagen

text: om kravet att sörja för dem som är bosatta inom kommunen och underlåter att lämna besked på förfrågningar, som lagstiftningen tydligt anger (§ 16 LSS), och detta leder till att den funktionshindrade riskerar att ta skada eller i allt fall inte får tillgång till det lagstiftningen ger honom rätt till finns onekligen anledning för JO att granska Gnesta kommuns agerade i ärendet.

text: BB yttrade sig över remissvaret.

text: I ärendet kom fram att Socialnämnden i Gnesta kommun den 12 januari 2005 hade avslagit en ansökan från AA om förhandsbesked enligt

text: 16 §

text: LSS avseende insatser enligt 9 § 9 och 10 LSS. Som skäl för beslutet anförde nämnden bl.a. att det saknades förutsättningar för att meddela ett förhandsbesked efter- som någon

text: verklig flyttning till Gnesta inte skulle ske och att Täby kommun var att anse som ansvarig kommun. AA överklagade beslutet till Länsrätten i Södermanlands län.

text: Med anledning av att AA hade överklagat nämndens beslut om förhands- besked inhämtade JO en kopia av länsrättens beslut den 17 juni 2005 (mål nr 334-05E). I sitt beslut biföll länsrätten AA:s överklagande och återförvisade målet till Socialnämnden i Gnesta kommun för prövning av ansökan om förhandsbesked enligt

text: 16 §

text: LSS.

text: Föredraganden inhämtade per telefon att Socialnämnden i Gnesta kommun hade överklagat länsrättens beslut och att Kammarrätten i Stockholm den 14 juli 2005 beviljade prövningstillstånd och förordnade om inhibition av länsrättens beslut.

text: JO hade i ärendet tillgång till socialkontorets i Täby kommun personakt angående AA.

text: Socialnämnden i Täby kommun anförde i sitt remissvar att kommunstyrelsen hade bedömt det riktigt och rimligt att säga upp avtalen med andra kommuner och enskilda vårdgivare utanför kommunen. Med anledning av den uppgiften tog JO del av kommunstyrelsens beslut i protokoll den 17 juni 2004, § 106.

text: I ett beslut den 10 november 2005 anförde JO André följande.

text: En person som tillhör den s.k. personkretsen enligt

text: 1 §

text: LSS har enligt

text: 7 §

text: LSS rätt till insatser i form av särskilt stöd och särskild service enligt 9 § 1–9 LSS (t.ex. bostad med särskild service för vuxna) om han eller hon behöver sådan hjälp i sin livsföring och om behovet inte tillgodoses på annat sätt. Under samma förutsättningar har viss del av personkretsen i

text: 1 §

text: LSS även rätt till daglig verksamhet enligt

text: 9 § 10

text: LSS.

text: När det gäller insatser avseende särskilt boende och daglig verksamhet framgår av

text: 2 §

text: LSS att det är kommunen som svarar för insatserna. Kommunens ansvar gäller gentemot dem som är bosatta i kommunen (

text: 16 § första stycket

text: LSS). En kommun får med bibehållet ansvar sluta avtal med någon annan om att tillhandahålla insatser enligt LSS (

text: 17 §

text: LSS).

text: LSS bygger således på ett bosättningsbegrepp. Det är den kommun där den enskilde bor som skall svara för insatserna. Vid bedömningen av var en per- son skall anses vara bosatt kan ledning hämtas från bestämmelserna i

text: folkbokföringslagen (1991:481)

text: om rätt folkbokföringsort. En person kan alltså i regel anses bosatt på den ort där han eller hon är folkbokförd (

text: prop. 1992/93:159 s. 185

text: ). Om det står klart att en person är bosatt i en kommun men är folkbokförd i en annan kommun är det den kommun där den enskilde bor som skall handlägga en ansökan om en insats (se

text: RÅ 1999 ref. 44

text: ; jfr

text: RÅ 1999 ref. 11

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900)

text: får kommuner och landsting själva ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller landstingets område eller deras medlemmar och som inte skall

text: handhas enbart av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan. Mot bakgrund av denna lokaliseringsprincip ifrågasattes tidigare om en kommun kunde bevilja en insats i form av ett särskilt boende utanför den egna kommunen om den enskilde efter flyttningen skulle anses vara bosatt i den andra kommunen. Frågan behandlades i propositionen 2000/01:6 Avtal om visst kostnadsansvar för insatser enligt lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Förslagen i propositionen föranledde införandet av bestämmelsen i

text: 17 a §

text: LSS. Bestämmelsen trädde i kraft den 1 januari 2001. Enligt den bestämmelsen får en kommun utan hinder av vad som stadgas i

text: 16 § första stycket

text: LSS, om särskilda skäl föreligger, träffa avtal om kostnadsansvar för insatser enligt

text: 9 §

text: LSS för en enskild som genom insats enligt bl.a.

text: 9 § 9

text: LSS inte längre kommer att vara bosatt i kommunen. Ett sådant avtal får träffas med en annan kommun eller med en enskild vårdgivare i en annan kommun.

text: Syftet med bestämmelsen i

text: 17 a §

text: LSS är att underlätta för enskilda, t.ex. personer med en ovanlig diagnos eller som har komplicerade funktionshinder, att få tillgång till anpassade boendelösningar och särskild kompetens som kan vara svårt att tillhandahålla i små kommuner. Bestämmelsen syftar också till att ge möjlighet för kommuner med ett litet befolkningsunderlag att samverka om bl.a. gemensamma gruppbostäder för att kunna erbjuda fler boendealter- nativ än vad som annars varit fallet.

text: I förarbetena till bestämmelsen framhöll regeringen att man vid bedömningen av var en person skall anses vara bosatt skulle se till bestämmelserna i

text: folkbokföringslagen (1991:481)

text: . Innebörden i

text: folkbokföringslagen

text: är att en person skall anses vara bosatt i den kommun där han har sin huvudsakliga dygnsvila. I propositionen anfördes vidare bl.a. följande (

text: prop. 2000/01:6 s. 7

text: f.).

text: När en person beviljas bostad med särskild service enligt 9 § 8 eller 9 LSS övergår ansvaret enligt nuvarande regler till den kommun där bostaden är belägen eftersom personen enligt

text: folkbokföringslagen

text: måste betraktas som bosatt där han eller hon har sin dygnsvila. Den praxis som vuxit fram mellan kommunerna är emellertid annorlunda. Kommuner betalar i vissa fall för boendeplatser i andra kommuner eller hos enskilda vårdgivare i annan kommun trots att personen blivit folkbokförd i den kommunen. Dessa köp regleras i avtalsform. De avtal som finns inom detta område är vanligtvis tidsbegränsade och löper tills dess någon part säger upp det. I dag finns inget egentligt lagstöd för att träffa dessa avtal. När det gällde innebörden av den nya bestämmelsen i

text: 17 a §

text: LSS anfördes i propositionen bl.a. följande (s. 9).

text: Regeringen föreslår således att en ny bestämmelse införs i LSS, med innebörden att en kommun får teckna avtal om kostnadsansvar för insatser enligt

text: 9 §

text: LSS för en enskild person som är eller har varit bosatt i kommunen om denne beviljats insats enligt 9 § 8 eller 9 LSS i en annan kommun och därmed blir folkbokförd där. Regeringen föreslår att sådant avtal får ingås med en annan kommun eller en enskild vårdgivare i en annan kommun. – – – Om den enskilde senare själv väljer att stadigvarande bosätta sig på den nya orten kan dock detta inte ifrågasättas med hänvisning till det upprättade avtalet. I sådana fall övergår ansvaret till den nya kommunen.

text: Möjligheten för en kommun att teckna avtal med en annan kommun eller en enskild vårdgivare i en annan kommun förändrar inte den grundläggande utgångspunkten i LSS. Den är att insatserna i första hand skall tillgodoses i den kommun där man är folkbokförd dvs. i hemkommunen. – – – Den utökade avtalsmöjligheten innebär inte heller någon förändring vad gäller rätten att flytta till en annan kommun. Avtalsmöjligheten påverkar inte den enskildes rätt att ansöka om förhandsbesked enligt LSS. Om en person som anges i

text: 1 §

text: LSS tänker bosätta sig i en kommun, skall kommunen på ansökan meddela förhandsbesked om rätten till insatser från kommunen enligt 9 §. Vid prövningen av en ansökan om förhandsbesked skall bestämmelserna i LSS gälla. Kommunen skall utan dröjsmål planera och förbereda insatser som förhandsbeskedet ger den enskilde rätt till om han bosätter sig i kommunen. Förhandsbeskedet gäller under sex månader räknat från den dag då insatserna blir tillgängliga för den enskilde (

text: 16 § andra stycket

text: LSS).

text: I

text: 16 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: finns det en bestämmelse om överflyttning av ärenden. Av bestämmelsen framgår att ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd i fråga om en enskild kan flyttas över till en annan socialnämnd. Överflyttning skall ske om den som berörs av ärendet har starkast anknytning till den andra kommunen och det med hänsyn till den enskildes önskemål, hjälpbehovets varaktighet och omständigheterna i övrigt framstår som lämpligt. Om de berörda kommunerna inte kan komma överens om överflyttning får den kommun där frågan om överflyttning har kommit upp ansöka om överflyttning av ärendet hos den länsstyrelse där den andra kommunen ligger.

text: Bestämmelsen i

text: 16 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: gäller inte ärenden som rör insatser enligt LSS. Det finns i LSS inte någon motsvarande bestämmelse om överflyttning av ett ärende.

text: Ett beslut att avslå en ansökan om en insats enligt LSS eller ett beslut om att en sådan insats skall upphöra kan överklagas till domstol. Detta gäller även ett beslut om att avslå en ansökan enligt

text: 16 § andra stycket

text: LSS om s.k. förhandsbesked. JO är ett s.k. extraordinärt tillsynsorgan och JO har inte till uppgift att ersätta den roll som t.ex. en domstol har. Det är inte heller JO:s uppgift att i ett enskilt fall slå fast vilken kommun som har skyldighet att svara för en insats enligt t.ex. LSS. Min tillsyn i den här typen av ärenden är som regel inriktad på att kontrollera att enskildas rätt inte blir lidande på grund av en konflikt mellan två kommuner om vilken av dem som har ansvaret och den granskningen avser främst kommunernas handläggning i formellt hänseende. Vad jag anför nedan skall läsas utifrån denna begränsning av min tillsyn.

text: Socialnämnden i Täby kommun beviljade år 1999 AA insatser enligt

text: 9 §

text: LSS i form av särskilt boende och daglig verksamhet. Insatserna har tillhandahållits utanför kommunen genom avtal med Gnesta kommun och Föreningen Helgestahemmet. Det synes inte råda någon oenighet mellan Socialnämnden i Täby kommun och Socialnämnden i Gnesta kommun om att AA även fortsättningsvis

text: har rätt till insatser enligt LSS i form av särskilt boende och daglig verksamhet. Däremot är de inte överens om vilken av kommunerna som ekonomiskt skall svara för att AA får insatserna. Av anmälan eller remissvaret framgår inte var AA var folkbokförd när Socialnämnden i Täby kommun väckte frågan om sitt fortsatta ansvar för insatserna enligt LSS. Däremot framgår av utredningen att AA sedan flera år bor i Gnesta kommun och att tanken är att han skall bo kvar där.

text: Gnesta kommun och Täby kommun har vid sina diskussioner om ansvaret för AA:s ärende och i sina skrivelser till JO berört det kostnadsutjämningssystem som har införts angående kommunernas kostnader för insatser enligt LSS och den betydelse som det systemet kan ha när det gäller vilken av de båda kommunerna som skall svara för AA:s insatser enligt LSS.

text: Bestämmelser om kostnadsutjämningssystemet inom LSS-området regleras i lagen (

text: ) om utjämningsavgift för kommuner för kostnader enligt lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade och lagen (

text: ) om utjämningsbidrag till kommuner för kostnader enligt lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade. För varje kommun skall en standardkostnad beräknas för bl.a. verksamheten enligt

text: 9 § 2

text: –10 LSS. Beroende på hur den enskilda kommunens standardkostnad per invånare avviker från den för landet genomsnittliga standardkostnaden per invånare lämnas ett bidrag från staten eller betalas en avgift till staten. Bidragen och avgifterna skall beräknas så att de sammanlagda bidragen och avgifterna uppgår till lika stora belopp, vilket innebär att systemet är statsfinansiellt neutralt. I förarbetena (

text: prop. 2002/03:151 s. 33

text: ) förutsattes att de länsvisa mellankommunala utjämningssystemen för LSSkostnader skulle komma att upphöra i samband med att det nationella utjämningssystemet infördes. I sammanhanget berördes även de avtal som hade träffats med stöd av

text: 17 a §

text: LSS. Regeringen anförde därvid att kommunernas möjligheter att träffa sådana kostnadsavtal för personer som är bosatta i en annan kommun även fortsättningsvis kommer att fylla en viktig funktion. Regeringen ansåg att regleringen kommer att behövas ”för personer med ovanliga diagnoser samt i syfte att kunna erbjuda tillfälligt boende i en annan kommun under tiden hemkommunen bygger upp en lämplig verksamhet”. Frågan om uppsägning av sådana avtal behandlades inte i propositionen men den hade diskuterats av Kommittén Utjämning av LSS-kostnader i dess slutbetänkande

text: SOU 2002:103

text: . Kommittén anförde bl.a. följande (s. 143).

text: Kommittén anser därför att ett mycket rimligt antagande är att ett stort antal av de avtal som finns i dag inom en snar framtid kommer att sägas upp av de kommuner som i dag betalar. Inrättas ett nationellt utjämningssystem kan detta ske utan att vissa kommuner med större koncentrationer av LSS- verksamhet blir ekonomiskt mycket hårt trängda. I vissa mindre kommuner kan de ökade kostnaderna motsvara uppemot 20 procent av nuvarande skatteuttag. Ett utjämningssystem har av praktiska skäl svårt att ge omedelbar kompensation för kommunerna för nyinflyttade personer med behov av service. – – –

text: Vid flyttning till annan kommun så finns det därför fog för att tidigare bosättningskommun betalar personens alla kostnader fram till det datum då inflyttningskommunen får kompensation via det nationella utjämningssystemet. Lagstiftningen om kostnadsutjämning har inte någon direkt betydelse för vilken kommun som skall ha ansvaret för insatserna i ett enskilt fall. Jag kommer därför inte att närmare gå in på den lagstiftningen i detta beslut. Min bedömning av hur Socialnämnden i Täby kommun har handlagt ärendet skall i stället göras utifrån de bestämmelser som finns i LSS om den enskildes rätt till insatser enligt den lagen och vilken kommun som skall svara för dessa.

text: Avtalet mellan Gnesta kommun och Täby kommun angående AA:s särskilda boende träffades den 10 april 2000, dvs. innan

text: 17 a §

text: LSS började att gälla. Mot bakgrund av det ovan anförda kan det diskuteras om Täby kommun då kunde ingå avtalet eftersom AA efter flyttningen får anses ha varit bosatt i Gnesta kommun. Vid riksdagens behandling av frågan om införandet av

text: 17 a §

text: LSS konstaterade socialutskottet att det enligt vad utskottet erfarit redan fanns avtal med syfte att reglera kostnadsansvaret mellan hemkommunen och den andra kommunen. Utskottet anförde med anledning härav att utskottet ansåg att ”det finns skäl att utgå från att de avtal som löper i dag inom det aktuella området fortsättningsvis kommer att rymmas inom lagens tillämpningsområde” (socialutskottets betänkande 2000/01:SoU4 s. 5). Oavsett om detta kan anses ha tillämpning även i det nu aktuella fallet kan jag konstatera att avtalet om AA:s boende har tillämpats under flera år. Det finns därför inte skäl för mig att närmare uppehålla mig vid frågan om det förelåg något hinder för Täby kommun enligt

text: kommunallagen

text: att år 2000 ingå avtalet med Gnesta kommun eller om avtalet om boendet ligger inom ramen för vad kommunerna i dag hade kunnat avtala om med stöd av

text: 17 a §

text: LSS.

text: När det gäller uppsägningen av avtalet har jag noterat att Socialnämnden i Täby kommun i sitt remissvar anförde att kommunstyrelsen hade ansett att det var ”riktigt och rimligt att säga upp avtalen med andra kommuner och enskilda vårdgivare utanför kommunen”. Jag har tagit del av kommunstyrelsens beslut. I beslutet anförde kommunstyrelsen följande.

text: Täby kommun följer lagstiftningens intention och tecknar inte avtal som innebär att kommunen står för kostnader för personer som bor i andra kommuner och som har placerats med stöd av LSS. Såsom själva beslutsmeningen är utformad gäller beslutet alla avtal som kommunen hade ingått med andra kommuner och enskilda vårdgivare utanför kommunen. Av protokollsutdraget framgår emellertid att beslutet synes ha fattats med utgångspunkt från samarbetet mellan ”nordostkommunerna (UNO)”. Oavsett om kommunstyrelsens avsikt med beslutet var att alla de aktuella avtalen skulle sägas upp eller om beslutet skulle gälla endast avtalen med de s.k. UNOkommunerna är det socialnämnden som har haft myndighetsansvaret för att AA erhöll de insatser som han hade rätt till och kommunstyrelsens beslut har inte i rättsligt hänseende inneburit någon inskränkning i socialnämndens åligganden gentemot AA.

text: Socialnämnden i Täby kommun hade beviljat AA bostad med särskild service för vuxna som en insats enligt LSS. Nämnden har således haft ansvaret för att AA har erhållit ett sådant boende. Om nämnden ansåg att den inte längre hade något ansvar för att tillhandahålla insatsen har nämnden haft att fatta ett formellt beslut i saken. Ett sådant beslut skulle AA ha kunnat överklaga till länsrätten. Jag vill erinra om att nämnden inte utan vidare har kunnat besluta om att insatsen skulle upphöra eftersom de rättsliga förutsättningarna för att återkalla ett s.k. gynnande förvaltningsbeslut är begränsade (se bl.a. Hellners/Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: , s. 329 f.; jfr även bl.a.

text: RÅ 2000 ref. 16

text: Jag kan för egen del inte se att det har förelegat något hinder för Socialnämnden i Täby kommun att ta initiativ till en diskussion om huruvida ansvaret för AA:s särskilda boende borde föras över till Gnesta kommun. Innan socialnämnden väckte den frågan borde nämnden givetvis ha samrått med AA och AA:s gode man. Socialnämnden i Täby kommun gjorde inte det utan sade ensidigt upp avtalet avseende boendet med Gnesta kommun fr.o.m. den 1 juni 2004. Kommunen har anfört att man inte velat oroa AA. Den förklaringen förtjänar knappast något beaktande eftersom kommunen underrättade AA om uppsägningen i samband med att avtalet sades upp. Genom att underlåta att samråda med AA inför uppsägningen av avtalet har nämnden åsidosatt de principer om den enskildes självbestämmanderätt och integritet som kommer till uttryck i

text: 6 §

text: LSS.

text: Socialnämnden i Gnesta kommun avslog en ansökan från AA om förhandsbesked enligt

text: 16 §

text: LSS. Länsrätten i Södermanlands län anförde i ett beslut den 17 juni 2005 att AA hade rätt att få ett beslut om sin rätt till insats och återförvisade därför saken till kommunen. Efter att Socialnämnden i Gnesta kommun har överklagat länsrättens beslut har Kammarrätten i Stockholm beviljat prövningstillstånd och förordnat om inhibition av länsrättens beslut. När frågan om förhandsbesked blir slutligt avgjord går det att bedöma om Gnesta kommun har ett ansvar för att tillhandahålla ett särskilt boende för AA. Socialnämnden i Täby kommun har inte fattat något beslut om att det tidigare beslutet om insats i form av särskilt boende inte längre skulle gälla. Ansvaret för att tillhandahålla insatsen åvilar således alltjämt kommunen.

text: När det gäller AA:s boende kan jag sammanfattningsvis konstatera att Socialnämnden i Täby kommun har sagt upp avtalet med Gnesta kommun. Innan nämnden gjorde detta borde ett samråd ha skett med AA och AA:s gode man. Uppsägningen har inte lett till att AA har behövt flytta från sitt boende eftersom Täby kommun trots uppsägningen har fortsatt att stå för kostnaden. AA har således inte blivit fråntagen den insats som Socialnämnden i Täby kommun har beviljat honom och alltjämt är ansvarig för. Även om Socialnämnden i Täby kommun fortsätter att svara för kostnaden för AA:s boende kvarstår konflikten med Socialnämnden i Gnesta kommun om vem som i fortsättningen skall ha ansvaret för AA:s boende. Mot bakgrund av vad jag har anfört ovan rörande inriktningen av JO:s tillsyn gör jag inte något uttalande i den delen utan jag lämnar frågan om ansvaret för tillhandahållandet av särskilt boende för AA.

text: När det gäller AA:s rätt till daglig verksamhet är situationen delvis en annan än vad som gäller det särskilda boendet eftersom insatsen daglig verksamhet upphörde som en följd av att Täby kommun sade upp avtalet med Helgestahemmet.

text: Liksom när det gäller AA:s särskilda boende kan jag inte se att det funnits något hinder för Socialnämnden i Täby kommun att aktualisera frågan om huruvida kostnadsansvaret för insatsen borde övergå till Gnesta kommun. Täby kommun sade emellertid upp avtalet med Helgestahemmet angående daglig verksamhet utan att först ha diskuterat saken med AA. Som jag har påpekat ovan har kommunen därigenom åsidosatt AA:s rätt att få vara delaktig i planeringen av insatserna för honom. Av utredningen framgår vidare bl.a. att AA under första halvåret 2005 inte erhöll någon daglig verksamhet. Något överklagbart beslut om att Socialnämnden i Täby kommun inte skulle fortsätta tillhandahålla insatsen har inte fattats. Socialnämnden i Täby kommun hade inte förvissat sig om att Gnesta kommun skulle svara för insatsen. Att Socialnämnden i Täby kommun på detta sätt låter verkställigheten av en insats upphöra till men för den enskilde är givetvis allvarligt. Ett sådant agerande kan aktualisera frågan om någon befattningshavare i nämnden eller vid nämndens förvaltning kan ha gjort sig skyldig till tjänstefel enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . Nämnden återupptog dock verkställigheten av insatsen när AA:s gode man tog kontakt med nämnden och påtalade att AA inte fick någon daglig verksamhet. Mot den bakgrunden finner jag inte skäl att gå vidare i saken utan låter den bero med den allvarliga kritik som ligger i det nu anförda.

text: Jag sänder en kopia av detta beslut till Länsstyrelsen i Stockholms län. Jag utgår från att länsstyrelsen inom ramen för sin tillsyn av kommunernas verksamhet enligt LSS ser till att AA inte fortsättningsvis lider någon skada på grund av konflikten mellan Gnesta kommun och Täby kommun om vilken av kommunerna som skall svara för AA:s insatser enligt LSS.

text: I sin anmälan har BB hemställt att JO skall utreda även andra fall då Täby kommun har låtit säga upp avtal om fortsatta insatser enligt LSS. Mot bakgrund av att de uttalanden som jag har gjort ovan belyser den principiella frågeställningen har jag inte funnit skäl att göra det.

text: Socialstyrelsen har erhållit ett uppdrag av regeringen att närmare utreda hur kommunerna tillämpar

text: 17 a §

text: LSS. Uppdraget omfattar bl.a. hur rättssäkerheten beaktas inför och i samband med uppsägningen av avtal samt vilka konsekvenser dessa uppsägningar fått för enskildas livsvillkor. Jag sänder en kopia av detta beslut till Socialdepartementet och till Socialstyrelsen för kännedom.

text: Enligt ett pressmeddelande från Finansdepartementet den 13 oktober 2005 har regeringen beslutat att ta initiativ till en utredning av kostnadsutjämningen för LSS. I pressmeddelandet anges även att ”problem som uppkommer i samband med uppsägning av avtal har också uppmärksammats”. Regeringen har enligt pressmeddelandet en ambition att finna en snar lösning på den problematiken. Vad


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Barn/ungdom
Förhör
Förundersökning
Grundläggande fri- och rättigheter
Information

publisher: Justitieombudsmannen

title: Polisen har äventyrat en misstänkts rätt till en rättvis rättegång genom att i samband med ett tvångsingripande fråga honom om pinkoden till en mobiltelefon som togs i beslag

org: jo

sammanfattning: En 16-årig pojke hämtades till förhör med anledning av misstanke om brott och hans mobiltelefon togs i beslag. Polisen frågade honom om pinkoden till telefonen i samband med hämtningen, utan att informera honom om hans rätt att vara tyst. Först vid ett förhör som hölls på polisstationen delgavs han misstanken och informerades om sina rättigheter som misstänkt. Vid förhöret närvarade även hans försvarare. Enligt JO bör information om ett lösenord betraktas som en del av utredningen av ett misstänkt brott. Polisen får fråga en misstänkt om koden till exempelvis en mobiltelefon som tagits i beslag, men för att den misstänktes rätt till en rättvis rättegång inte ska äventyras bör frågan ställas inom ramen för ett förhör. Därigenom säkerställs att den misstänkte har delgetts misstanken och underrättats om sina rättigheter – bland annat rätten att vara tyst och inte behöva bidra till utredningen av sin egen skuld – samt har getts möjlighet att ha en försvarare närvarande. JO konstaterar att dessa förutsättningar inte var uppfyllda när 16-åringen tillfrågades om sin pinkod. Polisernas agerande var därmed inte förenligt med den misstänktes rätt att inte behöva medverka i utredningen. Agerandet var inte heller förenligt med barnkonventionen. Polismyndigheten kritiseras för att pojken tillfrågades om pinkoden till den beslagtagna mobiltelefonen på det sätt som skedde.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 20 mars 2022 förde advokaten AA fram klagomål mot Polismyndigheten. AA var kritisk mot att polisen avkrävde hennes klient, som i JO:s beslut benämns NN, pinkoden till hans mobiltelefon i samband med att polisen hämtade NN till förhör och tog mobiltelefonen i beslag. Detta gjordes utan att polisen upplyste honom om de rättigheter som tillkommer en misstänkt, bl.a. att han inte var skyldig att uppge pinkoden. Enligt AA kände sig NN tvingad att uppge koden även om inget faktiskt tvång förekom. NN var misstänkt för ett förhållandevis allvarligt brott och mobiltelefonen misstänktes ha använts som brottsverktyg. NN var 16 år vid tidpunkten för ingripandet.

type: stycke

text: Utredning

text: Polismyndigheten (juristen BB) yttrade sig den 5 oktober 2022 efter att upplysningar lämnats av berörda befattningshavare och Utvecklingscentrum Mitt vid Polismyndighetens nationella operativa avdelning.

text: Av Polismyndighetens yttrande och handlingarna i övrigt framgår i huvudsak följande.

text: En åklagare beslutade att NN skulle hämtas till förhör och om husrannsakan hemma hos honom. Syftet med husrannsakan var bl.a. att eftersöka föremål som var underkastat beslag.

text: En polispatrull genomförde husrannsakan och hämtade NN till förhör den 17 mars 2022. Poliserna hade ett muntligt direktiv om att inte delge NN misstanken. Det skulle i stället ske på polisstationen när vårdnadshavare och försvarare var närvarande. Patrullen förklarade för NN varför de kommit dit och att han skulle tas med till förhör på polisstationen. Patrullen förklarade också att hans mobiltelefon skulle tas i beslag och frågade efter pinkoden till den, varpå NN uppgav koden. Mobiltelefonen var redan upplåst och ett samtal pågick mellan NN och hans mamma. En av poliserna tog telefonen och pratade med mamman. Han förklarade vad NN var misstänkt för och bad henne att åka till polisstationen.

text: Av protokollet från det förhör som hölls samma dag framgår att NN vid förhöret inledningsvis informerades bl.a. om rätten att inte behöva yttra sig. Advokaten AA frågade hur det gått till när mobiltelefonen togs i beslag eftersom NN hade upplevt sig tvingad att lämna ifrån sig pinkoden och inte hade fått någon information om att han inte behövde göra det. I protokollet saknas dokumentation om förhörsledarnas svar.

text: Av yttranden från berörda befattningshavare framgår bl.a. att NN tillfrågades om pinkoden till sin mobiltelefon i samband med att han hämtades till förhör och telefonen togs i beslag, att NN då inte fick någon information om att han inte var skyldig att uppge pinkoden och att det är rutin att fråga efter pinkoden till en mobiltelefon som tas i beslag. Det fördes också fram att det är till den misstänktes fördel att få uppge pinkoden bl.a. eftersom det då går fortare att undersöka mobiltelefonen, vilket svarar mot kraven på att en förundersökning där den misstänkte är under 18 år ska bedrivas med särskild skyndsamhet.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Det är klarlagt att en av de ingripande poliserna i samband med verkställandet av husrannsakan och beslaget efterfrågade koden till NN:s mobiltelefon och att NN vid det tillfället inte delgavs misstanke och informerades om sina rättigheter, utan att det skedde i samband med förhör på polisstationen senare samma dag. Berörd befattningshavare har uppgett att åtgärden att efterfråga koden vidtogs för att ärendet skulle kunna hanteras skyndsamt samt att det är rutin att så sker. I anmälan uppges att NN upplevde att han var tvungen att lämna ifrån sig koden, utan att något faktiskt tvång förekom.

text: Enligt [förundersökningskungörelsen, JO:s anm.] och [lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, JO:s anm.] finns särskilda krav på skyndsam handläggning av en förundersökning när misstänkt respektive målsägande är under 18 år. De skäl som har angetts för att efterfråga koden till NN:s mobiltelefon framstår därför som angelägna i och för sig. Samtidigt får krav på skyndsamhet inte medföra risker för rättssäkerheten i andra avseenden. Det är t.ex. en grundläggande princip att den misstänkte inte ska behöva bidra till utredningen genom att göra medgivanden eller tillhandahålla belastande material. Vidare kräver barnkonventionen att särskilda hänsyn tas i alla åtgärder som rör barn. Polismyndigheten anser att det förfaringssätt som har använts i ärendet att, i samband med hämtning till förhör, och verkställandet av beslag av NN:s mobiltelefon, också efterfråga koden till telefonen kan ifrågasättas utifrån grundläggande principer till skydd för den enskildes rättssäkerhet. Då NN inte var skyldig att uppge koden till sin telefon, vare sig i samband med beslaget eller vid förhöret som hölls senare samma dag, hade en rimligare åtgärd varit att avvakta med att efterfråga koden till telefonen till dess att NN hade delgivits misstanke och informerats om sina rättigheter. Ett sådant tillvägagångssätt hade också bättre överensstämt med grundprinciperna om barnets bästa och barnets rätt att komma till tals i artikel 3 respektive 12 i barnkonventionen. Den omständigheten att NN inte hade tillräcklig kännedom om utredningsförfarandet och gällande regelverk när han ombads att lämna koden till sin mobiltelefon har medfört att han inte gavs möjlighet att till fullo tillvarata sina rättigheter, vilket får anses vara en brist.

text: Rättslig reglering

text: Rätten att inte behöva bidra till utredningen om egen skuld Grundläggande bestämmelser om rätten till en rättvis rättegång finns bl.a. i

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: , artiklarna

text: och

text: i EU-stadgan om de grundläggande rättigheterna och

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Enligt

text: ska en rättegång genomföras rättvist och inom skälig tid.

text: I

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: sägs att var och en, vid prövningen av en anklagelse mot honom för brott, ska vara berättigad till en rättvis rättegång. Rättigheterna enligt artikel 6.1 är tillämpliga när en behörig myndighet har underrättat den enskilde om misstanken eller, på grund av misstanken, har vidtagit en åtgärd som på ett väsentligt sätt påverkar den enskildes situation (se bl.a. Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, no. 50541/08, 50571/08, 50573/08 och 40351/09, 13 september 2016, p. 249).

text: I begreppet rättvis rättegång anses ingå principen om att den som är misstänkt för ett brott har rätt att inte yttra sig om egen brottslighet och att inte belasta sig själv. Den misstänkte behöver alltså inte bidra till utredningen om egen skuld eller till bevisningen i målet genom att göra medgivanden eller tillhandahålla belastande material. Den misstänkte är inte skyldig att på något sätt underlätta åklagarens arbete. Dessa rättigheter är centrala inslag i en rättvis rättegång och ska skydda mot otillbörliga påtryckningar från myndigheternas sida. (Se t.ex.

text: Funke mot Frankrike

text: , no. 10828/84, 25 februari 1993, p. 44,

text: John Murray mot Förenade kungariket

text: , no. 18731/91, 8 februari 1996, p. 45,

text: NJA 2021 s. 286

text: p. 17 med hänvisningar och Danelius m.fl., Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, sjätte uppl., s. 357 f.)

text: Rätten till en rättvis rättegång är intimt förknippad med den s.k. oskuldspresumtionen som innebär att var och en ska betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld lagligen har fastställts. I

text: artikel 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/343

text: om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (oskuldspresumtionsdirektivet) sägs att misstänkta har rätt att tiga med avseende på det brott som de misstänks för.

text: Utredningar om brott där ett barn är misstänkt måste bedrivas på ett sätt som beaktar bl.a. barnets ålder och mognad. Myndigheter måste se till att barnet förstår förfarandet och dess innebörd samt sina rättigheter, särskilt vad gäller rätten att inte medverka. (Se bl.a.

text: Panovits mot Cypern

text: , no. 4268/04, 11 december 2008, p. 67.)

text: Barnkonventionen Barnkonventionen gäller, enligt vad som nu är av intresse, som lag i Sverige. Konventionens bestämmelser ska beaktas vid avvägningar och bedömningar som rör barn, även i fråga om befintlig lagstiftning (se

text: prop. 2017/18:186 s. 74

text: ). Med barn avses i konventionen varje människa under 18 år (se

text: artikel 1

text: En grundprincip i barnkonventionen är att barnets bästa ska beaktas i första hand vid alla åtgärder som rör ett barn (se

text: artikel 3.1

text: ). Det finns inget krav på att barnets bästa ska vara utslagsgivande, men det ska vara ett tungt vägande intresse vid alla åtgärder som rör ett barn (se t.ex. Barnkonventionsutredningens betänkande

text: SOU 2020:63 s. 187

text: f. och s. 242 f.).

text: Av konventionen följer också rätten för varje barn som misstänks för brott att exempelvis snarast och direkt underrättas om vilka anklagelser som riktas mot honom eller henne och att få juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp samt att inte tvingas att avge vittnesmål eller erkänna sig skyldig. (Se

text: artikel 40.2

text: .) Underrättelse till den misstänkte om dennes rättigheter För att rättigheterna enligt Europakonventionen inte enbart ska vara teoretiska utan praktiska och effektiva krävs att den som anklagas för brott informeras om sina rättigheter (se Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, p. 272).

text: Att den misstänkte ska underrättas om sin rätt att tiga följer också av

text: artikel 3.1

text: .e i

text: Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU

text: om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden. I den delen är direktivet genomfört i 12 § förundersökningskungörelsen som stadgar att den som skäligen misstänks för brott ska underrättas om sina rättigheter i samband med att han eller hon underrättas om misstanken, bl.a. sin rätt att inte behöva yttra sig över misstanken och inte heller i övrigt behöva medverka till utredningen av sin egen skuld (se

text: Ds 2013:18 s. 57

text: f. och

text: prop. 2013/14:157 s. 17

text: Bedömning

text: Information om en pinkod är som regel en del av brottsutredningen En pinkod eller en annan form av lösenord torde som utgångspunkt i sig inte ha någon omedelbar betydelse som bevis i en brottsutredning. Koden är dock information som kan ge tillgång till innehållet i en mobiltelefon eller ett annat avläsningsbart informationssystem som kan vara av betydelse i utredningen, ungefär på samma sätt som information om exempelvis var brottsverktyg eller utbyte av brott finns.

text: Information om ett lösenord bör därför som regel betraktas som en del av utredningen av ett misstänkt brott och kan inte ses som endast något för verkställigheten av ett redan beslutat tvångsmedel (jfr

text: prop. 2021/22:119 s. 147

text: om vad som anses gälla i fråga om s.k. biometrisk autentisering).

text: Med beaktande av syftena bakom rättigheterna i bl.a.

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: och oskuldspresumtionsdirektivet anser jag att den misstänktes kunskap om en pinkod eller en annan form av lösenord omfattas av hans eller hennes rätt att inte behöva bidra till utredningen av egen brottslighet eller belasta sig själv. Rättigheterna enligt

text: artikel 6.1

text: tillkommer den som har anklagats för ett brott genom att underrättas om misstanken eller genom att myndigheterna har vidtagit en åtgärd som väsentligt påverkat den enskildes situation.

text: De brottsutredande myndigheterna kan ha ett starkt intresse av att få kännedom om ett lösenord till ett avläsningsbart informationssystem som tagits i beslag, och jag har ingen invändning i och för sig mot att den misstänkte tillfrågas om saken.

text: För att den misstänktes rätt till en rättvis rättegång inte ska äventyras bör dock frågan ställas inom ramen för ett förhör som hålls med honom eller henne. Därigenom säkerställs att den misstänkte dessförinnan har delgetts misstanken (se

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: ) och underrättats om sina rättigheter enligt 12 § förundersökningskungörelsen, däribland rätten att inte behöva medverka till utredningen av sin egen skuld, samt har getts möjlighet att ha en försvarare närvarande (se

text: 21 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken

text: ). Frågor som ställs till den misstänkte om hans eller hennes kännedom om ett lösenord och den misstänktes eventuella svar kommer också att dokumenteras, vilket naturligtvis är viktigt ur rättssäkerhetshänseende (se

text: 23 kap. 21 § rättegångsbalken

text: och 20 § andra stycket förundersökningskungörelsen). NN:s rätt att inte behöva medverka i utredningen respekterades inte NN var skäligen misstänkt för brott och hämtades till förhör med anledning av misstanken. Han ska därför anses ha varit anklagad för brott i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . NN hade således rätt att inte behöva bidra till utredningen av egen brottslighet eller belasta sig själv.

text: NN tillfrågades om pinkoden i samband med att polisen vidtog en tvångsåtgärd mot honom i form av hämtning till förhör och en husrannsakan. Det framgår av utredningen att NN inte hade delgetts misstanken eller informerats om sina rättigheter. Inte heller hade han getts möjlighet att ha en försvarare närvarande. Till detta kommer att NN vid tidpunkten endast var 16 år gammal.

text: Polisernas agerande var inte förenligt med NN:s rätt att inte behöva medverka i utredningen och äventyrade hans rätt till en rättvis rättegång. Agerandet var inte heller förenligt med principen om barnets bästa enligt

text: artikel 3

text: eller de rättigheter som tillkommer barn som är misstänkta för brott enligt

text: artikel 40.2 i barnkonventionen

text: Mot bakgrund av vad jag har uttalat ovan borde poliserna ha ställt frågan om pinkoden först vid det förhör som hölls med NN på polisstationen. Det framgår av utredningen att hans försvarare var närvarande vid förhöret.

text: De inblandade poliserna har i sina upplysningar fört fram att det var till NN:s fördel att de frågade efter pinkoden. Detta då det är ett mindre ingrepp och går fortare att använda pinkoden än att försöka öppna mobiltelefonen på något annat sätt, vilket ligger i linje med kraven på att en förundersökning där den misstänkte är under 18 år ska bedrivas med särskild skyndsamhet. Jag vill med anledning av detta understryka att sådana överväganden givetvis inte kan medföra att grundläggande rättigheter för en misstänkt sätts åt sidan.

text: Kritik och avslutande kommentarer Polismyndigheten kritiseras för att NN tillfrågades om pinkoden till den beslagtagna mobiltelefonen på det sätt som skedde.

text: Av Polismyndighetens yttrande framgår att det bland poliser tycks vara rutin att fråga efter pinkoden till en mobiltelefon som tas i beslag. Jag utgår från att Polismyndigheten vidtar nödvändiga åtgärder för att säkerställa att en sådan rutin inte tillämpas i strid med rätten till en rättvis rättegång.

text: Flera av de inblandade poliserna har i sina upplysningar inför Polismyndighetens yttrande till JO pekat på att den som kan öppna exempelvis en mobiltelefon genom biometrisk autentisering numera är skyldig att göra detta på tillsägelse av en polis. Om han eller hon vägrar får en polis genomföra autentiseringen. (Se

text: 27 kap. 17 f § rättegångsbalken

text: , som trädde i kraft den 1 juni 2022.) En biometrisk autentisering innebär att en elektronisk mätning görs av någons fysiska karaktärsdrag, t.ex. av fingeravtryck, näthinna eller ansiktsgeometri. Jag vill i sammanhanget betona att bestämmelsen inte innebär att enskilda kan tvingas att lämna ut lösenord eller liknande för att öppna ett föremål eller ett system som innehåller digitalt lagrad information. (Se

text: prop. 2021/22:119 s. 146

text: och

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord: Utmätning Verkställighet

title: Kritik mot Kronofogdemyndigheten för medelshanteringen i ett ärende om utmätning

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Kronofogdemyndigheten och uppgav bl.a. följande. Hon lämnade i egenskap av ombud in en ansökan om verkställighet till Kronofogdemyndigheten i slutet av juli 2010. Pengar utbetalades sedan till sökandenas bankkonto vid ett antal tillfällen samt genom att en check skickades till henne vid ett tillfälle. Den 12 april 2011 kom det en skrivelse från Kronofogdemyndigheten om att pengarna skulle återbetalas. Varken hon eller sökandena hade fått någon information om att de pengar som betalats ut kunde komma att återkrävas.

text: Av en till anmälan fogad skrivelse från Kronofogdemyndigheten framgick i huvudsak följande. Genom ett beslut den 8 april 2011 hade Nacka tingsrätt fastställt att hinder mot verkställighet förelåg. Samma dag upphävde tingsrätten ett antal beslut om utmätning samt eventuella beslut om fördelning och utbetalning som Kronofogdemyndigheten fattat med anledning av de upphävda utmätningsbesluten, om dessa inte vunnit laga kraft vid tiden för överklagandet. Sökandena ombads därför att återbetala ett visst belopp till myndigheten.

text: Utredning

text: Handlingar i Kronofogdemyndighetens mål U-21778-10/0103 och från Nacka tingsrätt begärdes in. Kronofogdemyndigheten lämnade vidare uppgifter om utbetalningar i deras mål enligt följande.

text: - Ett beslut om utmätning av bankmedel fattades den 23 november 2010. Överklagande av beslutet kom in till myndigheten den 30 november 2010. Medel betalades ut till sökandena den 19 januari 2011.

text: - Ett beslut om utmätning av ersättning från Försäkringskassan fattades den 30 november 2010. Överklagande kom in den 7 december 2010. Medel betalades ut till sökandena den 24 januari, 22 februari och 21 mars 2011.

text: Kronofogdemyndigheten anmodades därefter att yttra sig över handläggningen av det aktuella ärendet, varvid särskilt skulle framgå anledningen till att utmätta medel utbetalades trots att överklaganden av utmätningsbeslut hade inkommit.

text: I remissvaret, till vilket fogades ett yttrande från Östra verkställighetsavdelningen (här utelämnat), anförde Kronofogdemyndigheten genom biträdande processägaren BB följande.

text: Redogörelse för handläggningen i mål U-21778-10-0103

text: Sökandena - - - har genom ombudet, AA - - - ansökt om verkställighet hos KFM 2010-07-28 för ett belopp om 471 000 kr jämte ränta. - - - Som grund för fordran åberopades en dom som meddelats av Jakobsbergs tingsrätt den 1 oktober 1997 i mål nr B 330-95 samt dom som meddelades av Svea Hovrätt den 27 januari 2000 i mål nr B 2179-97 och B 1847-98. Domen överklagades till Högsta domstolen som den 18 maj 2000 beslutade att inte medge prövningstillstånd. Svaranden invände mot verkställighet och angav som grund för invändningen att det fanns ett avtal som har ersatt den dom som sökandena begärt verkställighet av. KFM prövade svarandens invändning och beslutade 2010-11-12 att verkställigheten skulle justeras till att omfatta ett kapitalbelopp om 115 000 kr. I övrigt förelåg hinder mot verkställighet. Gäldenären överklagade detta beslut och ärendet överlämnades till Nacka tingsrätt 2010-12-13. KFM fattade beslut om utmätning 2010-11-19 med stöd av

text: 4 kap. 17 § utsökningsbalken

text: av tillgodohavande på gäldenärens bankkonto hos Danske Bank. Utmätningsbeslutet delgavs banken 2010-11-23. Gäldenären inkom 2010-11-30 med delgivningsbevis och överklagande av beslutet. Medel som inflöt från utmätningen av bankmedel, 24 163 SEK, betalades ut via utbetalningskort till sökandena den 19 januari 2011. KFM fattade beslut om utmätning 2010-11-30 av gäldenärens ersättning från Försäkringskassan. Gäldenären har överklagat beslutet 2010-12-07. Medel som inflöt från den utmätningen av gäldenärens ersättning från Försäkringskassan betalades ut till sökandena den 24 januari 2011, 22 februari 2011 samt 21 mars 2011. Utbetalningarna i januari och februari utbetalades till sökandens bankkonto medan den i mars gick via utbetalningskort. Vid samtliga tillfällen var det 4 058 SEK som utbetalades. Beslut inkom 2011-04-12 från Nacka tingsrätt med anledning av att gäldenären har överklagat KFM:s beslut att inte bifalla invändning mot verkställighet i målet den 12 november 2010. Tingsrätten fastställde att hinder mot verkställighet förelåg. De ovan angivna utmätningsbesluten upphävdes också av tingsrätten. Tingsrättens beslut gällde omedelbart och KFM har samma dag i skrivelse till sökandenas ombud begärt att de pengar, tillsammans 36 337 SEK, som sökandena har erhållit ska betalas tillbaka. Målet avslutades och återredovisades till sökanden 2011-05-12.

text: KFM:s bedömning

text: Enligt 13 kap. 14 § p. 3

text: utsökningsbalken

text: får KFM inte utbetala medel till sökanden om rätten till medlen är beroende av ett överklagande av utmätningen med mindre än att denne ställer säkerhet. I det aktuella målet borde därför inte utbetalning ha skett till sökandena. KFM har flera parallella IT-system för handläggningen av verkställighet. Hanteringen av in- och utbetalningar hanteras huvudsakligen i ett äldre system (REX) som har varit i drift sedan mitten av 1970-talet. Utmätningsbesluten administreras i ett annat system (INIT), vars första version produktionssattes 2001. I

text: INIT kan också utförliga handläggarnoteringar göras. I REX finns ett anmärkningsfält där en notering om högst 20 positioner får plats. För att hindra maskinell utbetalning av medel läggs en spärr i form av bokstaven ”M” in i REX vid bland annat överklagande. Detta kan göras av samtliga handläggare. Samtidigt läggs i anmärkningsfältet in en förklaring, exempelvis ”M=överklagande”. När en exekutionstitel som inlämnats för verkställighet inte vunnit laga kraft läggs bokstaven ”E” in. Trots ”M” eller ”E” är det möjligt att göra manuella utbetalningar. För korrekt hantering måste handläggaren uppmärksamma dels att ett ”M” eller ”E” finns inlagt, dels vad som avses. I aktuellt ärende har ”M” även använts för att ange sökandens kontonummer, vilket kan ha gjort att noteringen om överklagande missades. Teamledaren på medelshanteringen uppger i bilaga till Östra verkställighetsavdelningens underyttrande - - - att den första utbetalningen gjordes då man uppmärksammade att exekutionstiteln i målet vunnit laga kraft. Hade det inte funnits några överklagade utmätningsbeslut hade detta varit korrekt handläggning. Vad gäller den andra utbetalningen några dagar senare tros anledningen vara densamma. Den tredje och fjärde utbetalningen är troligen följden av att bokstaven ”M” använts för två olika upplysningar och att noteringen om överklagande inte uppmärksammats. Att medlen i mars istället för att sättas in på sökandenas konto betalades ut via ett utbetalningskort kan återigen endast förklaras med den ”mänskliga faktorn”. Den handläggare som skötte betalningen uppmärksammade inte att det fanns ett konto angivet och betalade istället ut medlen via utbetalningskort. Att KFM har rätt att kräva tillbaka utbetalda medel när domstol ändrat ett beslut om utbetalning framgår av lag och är inget KFM särskilt upplyser sökande om i samband med att medel utbetalas. I sammanhanget kan nämnas att KFM gör c:a 3 miljoner utbetalningar per år. Sammanfattningsvis beror de felaktiga utbetalningarna på den mänskliga faktorn och att spärren mot utbetalning som läggs in vid överklagande inte hindrar manuell hantering. Det faktum att ”M” används för flera typer av anmärkningar verkar också ha haft betydelse. Avslutningsvis kan nämnas att KFM i april i år produktionssatte den första versionen av ett nytt IT-stöd för verkställighetens medelshantering. Det nya systemet ska successivt ersätta REX till den del som avser medelshantering. Den förbättrade funktionalitet som det nya systemet erbjuder ska förhoppningsvis minimera risken för att medel felaktigt utbetalas.

text: AA kommenterade Kronofogdemyndighetens remissvar.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att Kronofogdemyndigheten betalat ut utmätta medel till sökandena trots att det dessförinnan kommit in överklaganden från svaranden avseende berörda utmätningsbeslut. När utmätningsbesluten sedan upphävts av Nacka tingsrätt har Kronofogdemyndigheten återkrävt utbetalade medel.

text: Som framgår av Kronofogdemyndighetens yttrande följer av

text: 13 kap. 14 § 3 utsökningsbalken

text: att medel inte får betalas ut utan att säkerhet ställs om rätten till medlen är beroende av ett överklagande av utmätningen. Enligt myndighetens interna rutiner ska en utbetalningsspärr registreras i ärendet när det kommer in ett överklagande av en utmätning. En sådan spärr hindrar dock inte manuella utbetalningar. Vid en manuell utbetalning måste i stället den handläggare som

text: sköter betalningen uppmärksamma registreringen av spärren och dess närmare innebörd.

text: I det nu aktuella ärendet hade en utbetalningsspärr registrerats i enlighet med Kronofogdemyndighetens rutiner. En liknande registrering hade dock även använts för att ange sökandens kontonummer. Enligt Kronofogdemyndigheten kan detta vara förklaringen till att utmätta medel ändå betalades ut. Det var givetvis fel av Kronofogdemyndigheten att betala ut medlen till sökandena efter det att svarandens överklaganden kommit in till myndigheten. Kronofogdemyndigheten förtjänar kritik för det inträffade.

text: Jag har även i beslut denna dag kritiserat Kronofogdemyndigheten för dess hantering av utmätta medel (JO:s dnr 4466-2011) och för att utmätning skett trots att skulden betalts (JO:s dnr 4408-2011). Det finns därför anledning att framhålla att myndighetens medelshantering är en viktig del av verksamheten som kan ha stor betydelse för den enskilde. Det är således, även för förtroendet för verksamheten, viktigt att handläggningen i detta avseende är korrekt. Jag vill därför understryka vikten av noggrannhet i myndighetens medelshantering.

text: Vad som i övrigt kommit fram och vad AA i övrigt anfört föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Inhibition
Kommunicering
Långsam handläggning

title: Initiativärende mot Länsrätten i Stockholms län angående långsam handläggning av ett mål rörande insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS

text: Initiativet

text: I en anmälan till JO klagade AA på Södermalms stadsdelsnämnd i Stockholms kommun angående tidsbegränsning av beslut om insatser enligt LSS (JO:s dnr 1664-2008).

text: Efter att ha tagit del av vissa handlingar som inhämtats från Södermalms stadsdelsförvaltning beslutade jag den 30 april 2008 att inte vidta någon ytterligare åtgärd i saken.

text: I samband med granskningen uppkom fråga om dels förvaltningens handläggning av ett överklagande från AA vilket inkom dit den 11 december 2006 (JO:s ärende dnr 2427-2008), dels Länsrättens i Stockholms län handläggning av överklagandet. Från länsrätten inhämtades dagboksbladet i mål nr 2598-07.

text: Härvid framkom bl.a. följande. Det aktuella överklagandet, som rörde omfattningen av beviljad insats enligt LSS i form av personlig assistans, inkom till länsrätten den 2 februari 2007. Länsrätten hade den 23 april 2008 ännu inte avgjort målet.

text: Jag fann skäl att, inom ramen för ett särskilt ärende, anmoda länsrätten att inkomma med utredning och yttrande över handläggningen av länsrättens mål nr 2598-07.

text: Utredning

text: Länsrätten ingav ett yttrande undertecknat av lagmannen BB och chefsrådmannen CC. I yttrandet anfördes bl.a. följande. /– – –/ Överklagandet i det aktuella målet (länsrättens mål nr 2598-07) kom in till länsrätten den 2 februari 2007. Frågan i målet är om AA är berättigad till personlig assistans enligt

text: 9 § 2

text: LSS i en omfattning av 40 timmar i veckan. I det överklagade beslutet har AA:s behov ansetts kunna tillgodoses genom personlig assistans med 35 timmar per vecka och beviljad dagverksamhet.

text: Mål enligt LSS är inte förtursmål enligt länsrättens arbetsordning annat än om det i det enskilda målet är fråga om brådskande åtgärder eller nära förestående händelse, t.ex. överklagande av beslut om insats enligt LSS som anhängiggörs sent under våren och som avser deltagande i sommarkollo eller liknande. Mål som inte är förtursmål ska enligt arbetsordningen tas upp till slutligt avgörande i den ordning som bidrar till effektivitet och kvalitet i arbetet och i övrigt i den ordning som de kommit in till länsrätten. Frågan i det aktuella målet är om AA är berättigad till personlig assistans med ytterligare fem timmar per vecka. Målet är således inte av förturskaraktär enligt det ovan sagda. Saken hade varit annorlunda om AA helt hade nekats insatser enligt lagen eller om skillnaden mellan yrkade och beviljade insatser varit betydligt större. I sammanhanget vill dock länsrätten framhålla att det är ett prioriterat arbete att minska balanserna och omloppstiderna för målen. Länsrätten strävar mot att uppfylla regeringens långsiktiga mål om att huvuddelen av målen (75 %), exklusive förtursmål, ska avgöras inom sex månader. För att uppnå detta mål ska länsrätten under år 2008 prioritera avgörandet av gamla mål. Det innebär att under år 2008 kommer länsrätten att ha långa handläggningstider och vårt mål är att huvuddelen av målen ska avgöras inom tio månader. Följande verksamhetsmål har ställts upp bl.a. för den aktuella måltypen i 2008 års verksamhetsplanering; tio månaders medianhandläggningstid och 14 månader för huvuddelen (75 %) av målen. Under handläggningen i länsrätten av det ifrågavarande målet har byte av god man skett samt yrkande om inhibition framställts och återkallats. Den 28 april 2008 har AA:s ombud begärt anstånd med att komplettera talan till den 16 maj 2008. Någon komplettering har inte kommit in och målet är klart för avgörande. För-hoppningen är att kunna avgöra målet under sommaren 2008. /– – –/

text: Länsrättens akt i målet inhämtades.

text: Bedömning

text: Mål vid länsrätt ska enligt

text: 17 § förordningen (1996:382)

text: med länsrättsinstruktion avgöras ”så snart det kan ske”. Bestämmelsen innebär att mål som är klara att avgöras inte får bli liggande under någon längre tid.

text: Av handlingarna i det aktuella målet framgår bl.a. följande. Överklagandet inkom, tillsammans med bl.a. stadsdelsnämndens yttrande, till länsrätten den 2 februari 2007. Efter anmodan från länsrätten inkom klagandens gode man med viss komplettering den 9 februari 2007. Klagandens ombud ingav handlingar den 21 februari och den 27 mars 2007. Den 6 februari 2008 mottog länsrätten en skrivelse från klaganden, innehållande bl.a. ett yrkande om inhibition. Ytterligare skrivelser ingavs den 3 mars och 11 april 2008. I den sist nämnda skrivelsen återkallades yrkandet om inhibition. Den 17 april 2008 gavs den gode mannen tillfälle att yttra sig över stadsdelsnämndens yttrande, dvs. det yttrande som inkommit till länsrätten den 2 februari 2007. Den 14 maj ingavs ett yttrande undertecknat av bl.a. klaganden och hennes ombud. Dom i målet meddelades den 4 augusti 2008.

text: Som framgår av redovisningen ovan var målet liggande under mer än tio månader, slutet av mars 2007 – början av februari 2008, trots att målet synes ha bedömts vara klart för avgörande. Länsrätten har i sitt remissvar anfört att mål som rör insatser enligt LSS inte, utom i vissa specifika undantagsfall, är förtursmål enligt länsrättens arbetsordning. Enligt min mening måste dock måltypen generellt anses vara av sådan karaktär att en skyndsam handläggning som regel är befogad även

text: om målet inte är ett förtursmål. Det aktuella målet framstår dessutom inte som särskilt komplicerat eller omfattande för sin måltyp. Det är inte acceptabelt att ett mål av detta slag blir liggande så länge som här varit fallet utan någon aktiv handläggningsåtgärd från domstolens sida.

text: Handläggningen, som inte närmare har kommenterats i remissvaret, väcker även i övrigt vissa frågor. Detta gäller bl.a. det förhållandet att länsrätten inte kommunicerade yttrandet från stadsdelsnämnden i samband med att det inkom till domstolen i februari 2007 utan först i april 2008 och då endast med den gode mannen. Även det förhållandet att det inhibitionsyrkande som klaganden framställde den 6 februari 2008 inte blev föremål för något ställningstagande innan det återkallades den 11 april 2008 framstår som märkligt. Jag har dock inte funnit tillräckliga skäl att vidta någon ytterligare utredningsåtgärd i dessa delar.

text: Ärendet avslutas med den kritik som framgår ovan.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Beslut
Domstolstrots
Funktionsnedsättning
Personlig assistans
Serviceskyldighet

title: Vård- och omsorgsnämnden i Sigtuna kommun får allvarlig kritik för bristande hantering av tre domar som förvaltningsrätten hade återförvisat till nämnden i ett ärende om personlig assistans

sammanfattning: En person ansökte hos en kommunal nämnd om fortsatt personlig assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Efter att nämnden hade avslagit ansökan överklagades beslutet till förvaltningsrätten som förklarade att personen hade rätt till personlig assistans och återförvisade målet till nämnden för vidare handläggning. Nämnden fattade trots anvisningen ett nytt beslut om att avslå ansökan om personlig assistans. Beslutet överklagades och målet återförvisades av förvaltningsrätten som återigen slog fast att personen hade rätt till insatsen. Nämnden fattade därefter ytterligare ett beslut om att avslå ansökan, vilket överklagades till förvaltningsrätten som en tredje gång återförvisade målet till nämnden. Nämnden fattade sedan beslut om att ännu en gång avslå ansökan om personlig assistans. Efter att beslutet hade överklagats konstaterade förvaltningsrätten att det framstod som utsiktslöst att återigen återförvisa målet till nämnden, varpå rätten i stället prövade målet i sak. JO ser mycket allvarligt på att nämnden har agerat i strid med förvaltningsrättens avgöranden och uttryckliga anvisningar vid tre tillfällen i samma ärende. Nämnden har dessutom vid ett tillfälle tillämpat fel lagstiftning vid prövningen av ärendet, vilket JO finner anmärkningsvärt. JO konstaterar att nämndens hantering inte har varit förenlig med dess skyldigheter enligt LSS och att det funnits grundläggande kunskapsbrister inom förvaltningen. Konsekvensen av nämndens handläggning blev att personen fick vänta i drygt fyra år på att få sin sak slutligt prövad, vilket är helt oacceptabelt. JO uttalar att nämnden förtjänar allvarlig kritik för sin bristfälliga hantering av ärendet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO i mars 2024 klagade advokaterna AA och BB som ombud för CC på socialtjänsten i Sigtuna kommun och framförde bl.a. följande.

text: CC var beviljad personlig assistans enligt lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, med 171 timmar och 19 minuter per vecka. Beslutet gällde till och med april 2020. CC ansökte hos Vård- och omsorgsnämnden i Sigtuna kommun om fortsatt personlig assistans. Nämnden avslog i maj 2020 ansökan med motiveringen att en fullgod utredning av CC:s behov inte hade kunnat genomföras på grund av hennes bristande medverkan.

text: CC överklagade beslutet till Förvaltningsrätten i Uppsala. Domstolen, som upphävde nämndens beslut och förklarade att CC hade rätt till fortsatt personlig assistans, återförvisade målet till nämnden för prövning av omfattningen av hennes behov.

text: Nämnden fattade i november 2021 ett nytt beslut varigenom CC:s ansökan återigen avslogs. Denna gång angav den som skäl för avslaget att hon inte omfattades av en personkrets i

text: 1 §

text: LSS. CC överklagade beslutet till förvaltningsrätten som upphävde nämndens beslut och förklarade att CC tillhörde en personkrets. Förvaltningsrätten återförvisade målet till nämnden för att den återigen skulle pröva omfattningen av hennes behov.

text: I april 2023 avslog nämnden åter ansökan med motiveringen att CC inte hade medverkat till utredningen. CC överklagade även detta beslut till förvaltningsrätten som upphävde beslutet och på nytt förklarade att hon hade rätt till personlig assistans samt återförvisade målet för tredje gången till nämnden för prövning av insatsens omfattning. Även efter denna återförvisning fattade nämnden i februari 2024 ett nytt beslut om att avslå CC:s ansökan. Denna gång motiverade den beslutet med att CC:s grundläggande behov var ringa och att hon bedömdes vara tillgodosedd goda levnadsvillkor även utan insatsen.

text: Nämnden har alltså vid upprepade tillfällen fattat beslut som gått utanför ramen för prövningen i ärendet. Trots att förvaltningsrätten har återförvisat målet till nämnden med tydliga instruktioner om vad som skulle prövas, har nämnden agerat i strid med detta. I ett av besluten har nämnden dessutom tillämpat fel lagstiftning. Vid tidpunkten för anmälan till JO hade det gått nästan fyra år sedan CC först ansökte om fortsatt personlig assistans och hon hade ännu inte fått insatsen beviljad av nämnden, trots att förvaltningsrätten flera gånger hade slagit fast hennes rätt till denna.

text: Utredning

text: JO begärde att nämnden skulle yttra sig över det som hade framförts i anmälan. Nämnden skulle också besvara ett antal frågor rörande betydelsen av förvaltningsrättens bedömningar och anvisningar i avgörandena samt om nämnden var bunden av dessa.

text: I sitt yttrande redogjorde nämnden bl.a. för sin handläggning och bedömning. Nämnden konstaterade att det under handläggningen av ärendet hade gjorts felaktiga rättsliga bedömningar och att rättstillämpningen delvis varit felaktig. Nämnden uppgav bl.a. att åtgärder hade företagits utanför prövningsramen.

text: AA och BB kommenterade nämndens yttrande.

text: Rättslig reglering

text: I LSS finns bestämmelser om insatser för särskilt stöd och särskild service till vissa personer med funktionsnedsättning. Den som omfattas av lagen har rätt till

text: vissa insatser om han eller hon behöver sådan hjälp i sin livsföring och behovet inte tillgodoses på annat sätt. Målet med LSS är att den enskilde ska få möjlighet att leva som andra (se 1, 5 och 7 §§ LSS).

text: LSS är en rättighetslag. Jag har i ett tidigare beslut mer utförligt redovisat vad detta innebär (se JO:s beslut den 13 februari 2025, dnr

text: ). Verksamhet enligt LSS ska främja jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet i samhällslivet för de personer som omfattas av lagen. Verksamheten ska vara grundad på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet. Den enskilde ska i största möjliga utsträckning ges inflytande och medbestämmande över insatser som ges. (Se 5 och 6 §§ LSS.)

text: En av insatserna enligt LSS är personlig assistans (

text: 9 § 2

text: LSS). Det ligger i sakens natur att beslut i ärenden enligt LSS är av stor betydelse för den enskilde. Det är därför angeläget att nämndens handläggning av sådana ärenden sker snabbt, effektivt och rättssäkert i enlighet med bestämmelserna i

text: förvaltningslagen

text: (se bl.a.

text: 9 § förvaltningslagen

text: [2017:900], FL, och JO:s beslut den 5 april 2019, dnr

text: Beslut om insatser gäller omedelbart (se

text: 27 § fjärde stycket

text: LSS). Om en domstol helt eller delvis upphäver ett beslut som nämnden har fattat och återförvisar målet till nämnden för ny prövning innebär det att den enskildes ansökan kvarstår och att den inte är prövad i de delar som har upphävts. Nämnden ska utan dröjsmål meddela ett nytt beslut i enlighet med domstolens anvisningar. Nämnden bör normalt sett kunna hantera saken skyndsamt eftersom det redan finns en utredning, låt vara att den kan behöva kompletteras i vissa avseenden (se JO:s beslut den 6 november 2019, dnr

text: , och den 26 maj 2020, dnr 3898-2019). Om nämnden är missnöjd med domen, får nämnden överklaga den till kammarrätten.

text: Handläggningen av CC:s ärende

text: Inledning Det här ärendet handlar om de svårigheter att ta tillvara sina rättigheter som enskilda kan drabbas av på grund av att en myndighet inte riktigt förmår att handlägga sina ärenden utifrån de krav som ställs på en god förvaltning. Ärendet är viktigt eftersom det ger ett exempel på en myndighet som har haft att tillämpa bestämmelser i LSS, som är en rättighetslag, men upprepat visat att den saknat såväl kompetens för det som en tillräcklig förståelse för de krav som ställs för att handläggningen ska vara rättssäker.

text: Jag redogör i följande tre avsnitt för handläggningen av CC:s ansökan om personlig assistans med fokus på nämndens beslutsfattande och förvaltningsrättens efterföljande prövningar som lett till att målet återförvisats till nämnden tre gånger. Varje beslut och återförvisning behandlas i ett separat avsnitt. Sist i respektive avsnitt redogörs för nämndens syn på handläggningen i aktuell del. I

text: ett fjärde och sista avsnitt gör jag mina uttalanden med anledning av det som kommit fram om nämndens handläggning.

text: Handläggningen efter den första återförvisningen i juli 2021 Av utredningen framgår att CC i februari 2020 ansökte hos nämnden om fortsatt personlig assistans. Nämnden avslog ansökan genom beslut i maj 2020 med motiveringen att nämnden inte hade kunnat genomföra en fullgod utredning av CC:s behov av personlig assistans på grund av hennes bristande medverkan. CC överklagade beslutet till förvaltningsrätten som i juli 2021 upphävde nämndens beslut, förklarade att hon hade rätt till personlig assistans och återförvisade målet till nämnden för prövning av omfattningen av hennes behov. Nämnden fattade ett nytt beslut i november 2021 genom vilket CC:s ansökan om personlig assistans återigen avslogs, nu med motiveringen att hon inte omfattades av den personkrets som har rätt till insatser enligt LSS.

text: Nämnden har i sitt yttrande till JO uppgett bl.a. följande. Efter att målet återförvisats uppfattade nämnden att CC gjorde en ny ansökan om personlig assistans på grund av att hennes behov hade förändrats. Nämnden inledde därför en ny utredning. I september 2021 beviljade nämnden CC personlig assistans med omfattningen 171 timmar och 19 minuter per vecka för perioden juli– november 2021, vilket nämnden uppfattade var i enlighet med förvaltningsrättens dom. Den nya ansökan avslogs sedan i november 2021. Det borde inte ha fattats ett beslut om insats med så snäv tidsbegränsning. Nämnden borde inte heller ha bedömt att det var fråga om en ny ansökan, utan skulle i stället ha uppfyllt sitt utrednings- och processledningsansvar.

text: Handläggningen efter den andra återförvisningen i januari 2023 Av utredningen framgår att CC överklagade nämndens beslut från november 2021 till förvaltningsrätten, som i januari 2023 upphävde beslutet, förklarade att hon alltjämt skulle anses tillhöra personkretsen och på nytt återförvisade målet till nämnden för prövning av omfattningen av hennes behov. Förvaltningsrätten konstaterade i domskälen att nämndens förfaringssätt inte varit i överensstämmelse med domen som hade meddelats i juli 2021 och att nämnden inte kunde anses ha följt anvisningarna i domen, samt att nämnden inte haft skäl att pröva om CC omfattades av personkretsen, utan i stället skulle ha prövat insatsens omfattning. Rätten ansåg att nämndens handläggning uppvisade allvarliga brister, men med hänsyn till instansordningens princip återförvisades målet återigen till nämnden. Nämnden avslog i april 2023 CC:s ansökan med motiveringen att hon inte hade medverkat till utredningen.

text: Nämnden har i sitt yttrande till JO uppgett bl.a. följande. Vid prövningen av omfattningen av CC:s behov begärde nämnden bl.a. in nya medicinska underlag. Det var fel av nämnden att avslå ansökan på den grunden att CC inte medverkade i utredningen. Nämnden gick utanför vad den hade att pröva och gjorde även en felaktig tillämpning av vissa bestämmelser i FL och LSS.

text: Handläggningen efter den tredje återförvisningen i oktober 2023 Av utredningen framgår att CC överklagade nämndens beslut från april 2023 till förvaltningsrätten, som efter förtursförklaring i maj 2023 handlade målet med förtur. I oktober 2023 upphävde förvaltningsrätten nämndens beslut och återförvisade målet ännu en gång till nämnden för prövning av omfattningen av CC:s behov. Förvaltningsrätten konstaterade bl.a. att nämnden genom de två tidigare domarna i juli 2021 och januari 2023 haft att pröva omfattningen av CC:s grundläggande och andra personliga behov, men att nämnden fortsatt inte hade förfarit i enlighet med dessa avgöranden. Rätten fann detta anmärkningsvärt och konstaterade även att det samlade underlag som fanns i målet var tillräckligt för att nämnden skulle kunna göra en bedömning. Målet återförvisades återigen med hänsyn till instansordningens princip. I februari 2024 avslog nämnden åter ansökan. Denna gång med motiveringen att CC:s grundläggande behov var ringa och att hon bedömdes ha tillförsäkrats goda levnadsvillkor även utan den sökta insatsen.

text: CC överklagade även detta beslut och i mars 2024 beslutade förvaltningsrätten att handlägga målet med förtur. I april 2024 biföll förvaltningsrätten CC:s överklagande och förklarade att hon hade rätt till personlig assistans motsvarande 171 timmar och 19 minuter per vecka under tidsperioden maj 2020–april 2024. Rätten konstaterade att domstolen redan i juli 2021 hade förklarat att CC hade rätt till personlig assistans och att rätten därefter vid upprepade tillfällen hade återförvisat frågan om insatsens omfattning till nämnden, men att nämnden trots rättens tydliga anvisningar om att endast pröva den frågan alltjämt inte hade förfarit i överensstämmelse med de tidigare domarna. Rätten uttalade vidare att det framstod som utsiktslöst att återigen återförvisa målet till nämnden för prövning av den aktuella frågan.

text: Nämnden har i sitt yttrande till JO uppgett bl.a. följande. Nämnden bedömde att omfattningen av CC:s grundläggande behov var ringa. Detta medförde att hon inte hade rätt till personlig assistans, varför någon prövning av hennes andra personliga behov inte gjordes. Detta förfarande var felaktigt av nämnden, eftersom förvaltningsrätten redan hade slagit fast att CC hade rätt till personlig assistans. Därtill var rättstillämpningen delvis felaktig eftersom det i beslutet bl.a. hänvisas till bestämmelser i

text: socialförsäkringsbalken

text: , SFB.

text: Bedömning Förvaltningsrätten har alltså vid tre tillfällen återförvisat målet till nämnden för en prövning av omfattningen av CC:s grundläggande behov och andra personliga behov. Rätten har formulerat domsluten på ett snarlikt sätt i alla tre domar. Det framgår också tydligt av domskälen att rätten varje gång bedömt att CC hade rätt till personlig assistans och att det endast var omfattningen av insatsen som skulle prövas av nämnden efter återförvisningen. Det har alltså vid samtliga tillfällen stått helt klart vad nämnden skulle pröva. Trots detta har nämnden efter återförvisningarna fattat nya beslut varigenom CC:s ansökan om personlig assistans på olika grunder på nytt har avslagits.

text: Nämnden har uppgett att den, efter den första återförvisningen i juli 2021, uppfattade det som att CC ville göra en ny ansökan. Jag kan konstatera att nämnden i en sådan situation har en relativt långtgående skyldighet att reda ut eventuella oklarheter. Om en framställning är ofullständig eller oklar ska en myndighet i första hand hjälpa den enskilde till rätta inom ramen för sin allmänna serviceskyldighet (se 6 och 20 §§ FL). En myndighet ska därutöver se till att ett ärende blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver, och om det behövs ska myndigheten genom frågor och påpekanden verka för att parten förtydligar eller kompletterar framställningen (

text: 23 §

text: FL). Nämnden borde således inom ramen för sin service- och utredningsskyldighet ha rett ut om CC verkligen ville göra en ny ansökan. Hanteringen har brustit i denna del.

text: Nämndens åtgärd att i september 2021 i stället fatta ett tidsbegränsat beslut för en kortare tid, fram till dess att den nya utredningen var klar, var inte heller förenligt med anvisningen i förvaltningsrättens dom. Jag vill i det sammanhanget framhålla att insatser enligt LSS ska vara varaktiga och samordnade (se

text: 7 §

text: LSS). I lagens förarbeten framhålls särskilt principen om kontinuitet, som innebär att den enskilde eller hans eller hennes familj ska kunna känna säkerhet i att stödet inte plötsligt upphör eller förändras (se

text: prop. 1992/93:159 s. 45

text: Det är anmärkningsvärt att nämnden, utöver att fatta beslut i strid med förvaltningsrättens uttalade instruktioner, även har tillämpat fel lagstiftning vid prövningen av CC:s ansökan. Det framstår för mig som närmast obegripligt att nämnden i februari 2024, vid den tredje prövningen av ansökan, plötsligt tillämpade en för ärendet ny och irrelevant lagstiftning, nämligen SFB. Detta tyder på allvarliga kunskapsbrister inom förvaltningen och ger dessutom intryck av en mycket slarvig handläggning. Det är mycket bekymrande.

text: Nämnden har alltså agerat i strid med förvaltningsrättens avgöranden vid tre tillfällen i samma ärende. Jag ser mycket allvarligt på det inträffade. Som jag tidigare har påpekat är LSS en rättighetslag och nämndens hantering av CC:s ärende har inte varit förenlig med dess skyldighet att verka för att personer som tillhör en personkrets får sina behov tillgodosedda (se

text: 15 § 2

text: LSS). Jag anser det anmärkningsvärt att nämnden, trots att förvaltningsrätten inte ifrågasatt att CC omfattades av en personkrets i

text: 1 §

text: LSS, ändå gjorde en förnyad prövning av den frågan i sitt beslut i november 2021. När förvaltningsrätten slutligt avgjort en fråga inom ramen för sin prövning, finns det inte något utrymme för nämnden att efter en återförvisning av målet göra en förnyad prövning av den frågan. Det som återstod för nämnden att göra om den var missnöjd med förvaltningsrättens bedömning var att överklaga domen. Det borde ha varit självklart för nämnden.

text: Det är för mig närmast häpnadsväckande att nämndens felaktiga hantering upprepades flera gånger trots att förvaltningsrätten domskälsvis i relativt skarpa ordalag påpekat att nämndens handläggning hade brustit efter tidigare återförvisningar. Att förvaltningsrätten till slut, i strid med instansordningens

text: princip, ansåg sig nödgad att själv avgöra målet i sak på grund av nämndens agerande är ytterst allvarligt.

text: JO har i flera tidigare beslut uttalat att det är allvarligt och strider mot grundläggande krav på offentliga organs uppträdande när myndigheter inte respekterar domstolsavgöranden (se t.ex. JO:s beslut den 26 maj 2020, dnr

text: , och där gjorda hänvisningar). Nämnden menar att det inte har varit fråga om medvetet domstolstrots. Även om nämndens syfte med hanteringen av ärendet inte var att medvetet obstruera eller frångå förvaltningsrättens givna prövningsram, kan jag konstatera att handläggningen i praktiken ändå fick en sådan effekt, vilket verkligen har försvårat för CC att ta tillvara sina rättigheter. Konsekvensen av nämndens handläggning blev att CC fick vänta i drygt fyra år på att få sin sak slutligt prövad. Detta är helt oacceptabelt och nämnden förtjänar allvarlig kritik för de brister i hanteringen av CC:s ärende som jag har konstaterat i det här beslutet.

text: Det står helt klart att det funnits grundläggande kunskapsbrister inom förvaltningen när det kommer till bl.a. hanteringen av återförvisade mål. Detta måste nämnden komma till rätta med. Nämnden har i sitt yttrande uppgett att den med anledning av händelserna i detta ärende har upprättat en handlingsplan, uppdaterat sina rutiner och planerat för vissa utbildningsinsatser, samt att det kommer att tillhandahållas juridisk handledning för den avdelning som arbetar med myndighetsutövning. Jag förutsätter att dessa åtgärder vidtagits och att de säkerställer att något liknande inte inträffar igen. Jag kommer att följa upp det arbetet i min fortsatta tillsyn.

text: Mot bakgrund av nämndens allvarliga brister i detta ärende och då jag i flera tidigare beslut under 2025 riktat kritik mot olika socialnämnder för hur de handlagt ärenden enligt LSS (se bl.a. JO:s beslut den 13 februari 2025, dnr

text: och dnr 6204-2023, JO:s beslut den 10 mars 2025, dnr

text: , JO:s beslut den 27 mars 2025, dnr

text: , JO:s beslut den 27 juni 2025, dnr

text: , JO:s beslut den 3 juli 2025, dnr

text: m.fl., JO:s beslut den 10 oktober 2025, dnr

text: , JO:s beslut den 28 oktober 2025, dnr

text: och JO:s beslut den 30 oktober 2025, dnr

text: ), finner jag anledning att skicka en kopia av detta beslut till Inspektionen för vård och omsorg för kännedom.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Maria Rydström har föredragit ärendet och tf. byråchefen Sandra Lundgren har deltagit i beredningen.