title: Betänkandet Ny förverkandelagstiftning (SOU 2021:100)

text: ( Departementets diarienummer Ju2022/00065)

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Sammanfattande synpunkter

text: Utifrån de iakttagelser som Justitiekanslern har kunnat göra inom ramen för sin tillsyns- och skaderegleringsverksamhet kan det konstateras att dagens förverkandelagstiftning i många avseenden är föråldrad och svåröverskådlig (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 26 november 2019 i initiativärendet dnr 2250-19-2.4.1). Som framhålls på flera ställen i betänkandet har detta bl.a. lett till att den faktiska tillämpningen i många avseenden bygger på principer och ställningstaganden som inte uttryckligen framgår av lag (se bl.a. s. 354 f.). Justitiekanslern har i sin tillsyns- och skaderegleringsverksamhet sett att en sådan ordning kan vålla problem såväl för den som har att tillämpa regelverket som de enskilda vars egendom förverkas.

text: Mot den bakgrunden är det angeläget att en reformering av regelverket om förverkande kommer till stånd. De förslag som lämnas om bl.a. ett nytt

text: 36 kap.

text: brottsbalken

text: , en ny förfarandelag och utökade möjligheter till förverkande är enligt Justitiekanslerns bedömning i allt väsentligt väl underbyggda och ägnade att bidra till en sådan förenkling och effektivisering som eftersträvats. Som också framgår av utredningen måste emellertid rättssäkerhetsskäl och hänsyn till personlig integritet vägas mot de effektivitetsskäl som har varit utgångspunkten för utredningens förslag om utökade möjligheter till förverkande (s. 459 och 480). Enligt Justitiekanslerns mening har utredningen i allt väsentligt vägt dessa motstående intressen på ett godtagbart sätt. Justitiekanslern vill dock bidra med följande synpunkter på vissa särskilt angivna frågor.

text: Självständigt förverkande av brottsvinster

text: Utredningen har i betänkandet utförligt behandlat frågan om det kan anses förenligt med

text: 2 kap. 10 § regeringsformen

text: att låta bestämmelsen om självständigt förverkande vara tillämplig på egendom som härrör från brottslig verksamhet från tiden före ikraftträdandet (s. 451 ff.). Som anges i betänkandet är den frågan inte alldeles enkel (s. 455 och jfr Asp, P. m.fl., Kriminalrättens grunder, andra upplagan, 2013, s. 47).

text: Enligt Justitiekanslern är det klart att självständigt förverkande i strikt mening inte utgör en särskild rättsverkan av brott. Regleringen faller därmed enligt Justitiekanslerns bedömning inte uttryckligen inom ordalydelsen i

text: 2 kap. 10 § regeringsformen

text: Det bör dock påpekas att det är svårt att upprätthålla någon helt klar gräns mellan förverkande, som till sin karaktär omfattas av det straffrättsliga retroaktivitetsförbudet, och sådant förverkande som faller utanför det grundlagsskyddade området. Både självständigt förverkande och utvidgat förverkande syftar ytterst till att neutralisera brottsvinster. När det gäller effekterna för den enskilde som berörs av ett förverkande torde det därför inte vara någon egentlig skillnad om saken avser ett utvidgat förverkande, som träffas av det straffrättsliga retroaktivitetsförbudet, eller om det handlar om ett självständigt förverkande. Det väcker frågan om det finns bärande skäl att i detta hänseende behandla självständigt förverkande annorlunda än de förverkandeformer som utgör särskild rättsverkan av brott.

text: Justitiekanslern noterar också att utredningen har gjort bedömningen att regleringen om självständigt förverkande, även om det inte är en rättsverkan av brott i strikt mening, ändå har ett sådant samband med

text: brottsbalkens

text: bestämmelser i övrigt att den förverkandeformen bör regleras där. Även om självständigt förverkande till sin konstruktion inte är en särskild rättsverkan av brott i egentlig mening, kan det alltså ifrågasättas om inte de skäl som motiverar det straffrättsliga retroaktivitetsförbudet även gör sig gällande vid ett så pass ingripande beslut som självständigt förverkande.

text: Räckvidden av retroaktivitetsförbudet är dessutom inte helt klar. Av förarbetena till

text: 2 kap. 10 § regeringsformen

text: framgår att avsikten har varit att bestämmelsen analogivis även ska träffa straffliknande administrativa sanktioner (se

text: prop. 1975/76:209 s. 63

text: och

text: och jfr

text: NJA 2008 s. 637

text: där Högsta domstolen ansåg att det inte fanns något hinder mot att tillämpa grunderna för

text: 2 kap. 10 § regeringsformen

text: på felparkingsavgift). Det kan även konstateras att lagstiftaren och Lagrådet vid införandet av bestämmelsen om utvidgat förverkande tycks ha gett uttryck för en något vidare syn på retroaktivitetsförbudets omfattning som inte rakt av går att förena med utredningens ställningstagande i den frågan (se

text: Ds 2006:17, s. 172

text: och

text: prop. 2015/16:155 s. 74

text: med vidare hänvisning till

text: prop. 2007/08:68 s. 165

text: ff.).

text: Frågan om retroaktivitetsförbudet och behovet av övergångsbestämmelser bör mot bakgrund av det sagda övervägas ytterligare under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Med utredningens förslag möjliggörs förverkande av brottsvinster som härrör från en inte närmare preciserad brottslig verksamhet och som alltså kan ligga lång tid tillbaka i tiden. Någon särskild reglering, t.ex. om preskription, föreslås inte i betänkandet (s. 319). Inte heller har utredningen på annat sätt berört hur tidsaspekten kan behöva beaktas i fall där ett självständigt förverkande hänför sig till brottslighet som ligger långt tillbaka i tiden. Även om självständigt förverkande inte är att anse som en särskild rättsverkan av brott i strikt mening rör det sig om en typ av reglering där intresset av förutsebarhet är stort. Det är också så att en förverkandesvarande med tiden kan få allt svårare att finna bevisning till stöd för sin sak och därmed sämre möjligheter att försvara sig mot ett påstående om brottsvinster (jfr s. 316). Rättssäkerhetsskäl talar således för att hänsyn tas till tidsaspekten vid denna typ av förverkanden. Så kan ske exempelvis genom en preskriptionsreglering eller inom ramen för en skälighetsbedömning av om ett förverkande ska ske (jfr

text: prop. 2007/08:68 s. 77

text: där det uttalas att det förhållandet att egendomen varit i någons besittning under mycket lång tid är en omständighet att beakta vid bedömningen om man bör avstå från ett utvidgat förverkande).

text: Mot bakgrund av det sagda bör den ovan angivna tidsaspekten övervägas närmare under den fortsatta beredningen.

text: Till skillnad från vanligt förverkande föreslås den nya förverkandeformen ta sin utgångpunkt i en viss egendom snarare än i ett visst brott. Enligt betänkandet förutsätter därför ett beslut om att inleda utredning om självständigt förverkande i regel att egendomen har påträffats. Även om utredningen anger att det inte ska vara möjligt för polis och åklagare att ge sig ut på s.k. fishing expeditions inger bestämmelsens utformning och den låga tröskeln för att inleda en utredning om självständigt förverkande viss oro för att ett sådant arbetssätt kan komma att tillämpas i praktiken av de brottsbekämpande myndigheterna (s. 488). Det sagda belyser vikten av att den som tillämpar regelverket får tillräcklig utbildning och att det finns tydliga rutiner för utredningen vid självständigt förverkande (se även nedan).

text: Ny förfarandelag

text: I betänkandet föreslås en ny förfarandelag, som bl.a. är avsedd att ersätta 1986 års förfarandelag (lagen [1986:1009] om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.). I den nya lagen föreslås utökade möjligheter för åklagare och polis att besluta om förverkande. När det gäller polisens möjlighet att besluta om förverkande föreslås en paragraf som med vissa ändringar i huvudsak motsvarar 3 § fjärde stycket i 1986 års förfarandelag. Nytt i paragrafen är bl.a. att kraven på dels att egendomen ska finnas i beslag, dels på att det ska vara uppenbart att förutsättningarna för ett förverkande är uppfyllda slopas. Enligt vad som framgår av betänkandet är dock bestämmelsen inte avsedd att innebära någon mer påtaglig förändring av den praktiska hanteringen. Således följer även av den nya lagen att polisens beslut ska meddelas skriftligen, att beslutet ska delges och att missnöje ska kunna anmälas inom viss tid.

text: Utifrån de iakttagelser som Justitiekanslern har kunnat göra inom ramen för sin tillsyns- och skaderegleringsverksamhet kan det konstateras att felaktiga beslut om förverkande är en de vanligaste kategorierna av fel begångna av Polismyndigheten som leder till skadeståndsskyldighet för staten (se Justitiekanslerns beslut i tillsynsärende den 18 december 2019, dnr 5783-19-2.5, där det också framgår att brister i samband med hanteringen av beslag är en annan av de vanligaste kategorierna av fel av detta slag).

text: Polisiära beslut om förverkande delas upp i beslut om omedelbart förverkande (direktförverkande), som får fattas av poliser ute i fält, och beslut om förverkande i efterhand, som fattas av förundersökningsledare (se

text: PMFS 2017:6

text: , FAP 103-1). När det gäller direktförverkande har det förekommit brister som har avsett kravet på skriftlighet och delgivning samt brister gällande dokumentation och underrättelser. Brister i sådana avseenden medför att enskildas möjlighet att få till stånd en rättslig prövning av ett förverkandebeslut allvarligt försvåras eller omöjliggörs. Det har också förekommit att förverkande har beslutats trots att uppenbarhetkravet inte har varit uppfyllt och det har iakttagits fall då polisens behörighet i dessa fall tycks ha tillämpats alltför offensivt (se utöver ovannämnda beslut, beslut i tillsynsärende den 3 maj 2018, dnr 1334-18-2.5, och i initiativärende den 13 november 2017, dnr

text: ). Utöver de hänvisade besluten finns också ett stort antal beslut i skaderegleringsärenden, och även pågående ärenden, som rör beskrivna fel och brister på det här området (se t.ex. beslut med dnr

text: , 4702-17-4.3, 4428-19-4.3.2, 1332-20-4.3.2 och 1319-20-4.3.2).

text: Som Justitiekanslern har framhållit i bl.a. sin tillsynsverksamhet är beslut om förverkande i många fall ingripande för den enskilde. Därför är det angeläget att den som tillämpar regelverket har tillräcklig kunskap om det och att det finns fungerande rutiner för dokumentation och delgivning. Utifrån ovan beskrivna iakttagelser framstår behovet av att säkerställa det sagda som än mer framträdande nu när det dessutom föreslås utvidgade möjligheter till förverkande. Enligt Justitiekanslern förtjänar dessa frågor att på lämpligt sätt uppmärksammas ytterligare i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: I sak ställer sig Justitiekanslern tveksam till att uppenbarhetskravet tas bort, med hänsyn till det ovanstående och till den betydelse som lagstiftaren tillmätt uppenbarhetskravet från rättssäkerhetsperspektiv. Kravet är nämligen motiverat av att det inte ska uppkomma några risker från rättssäkerhetssynpunkt till följd av att polis getts beslutanderätt beträffande förverkanden i vissa fall (se

text: prop. 1994/95:23 s. 112

text: ). Under alla förhållanden är behovet och effekterna av en ändrad ordning inte tillräckligt belysta och analyserade i det föreliggande underlaget.

text: Detsamma gäller förslaget om att ta bort kravet på att egendomen ska finnas i beslag när åklagare respektive polis beslutar om förverkande. Utredningens resonemang i denna del är mycket kortfattad och enligt Justitiekanslern ger inte underlaget någon klar och övertygande bild av de närmare problemen med det gällande beslagskravet och av det faktiska behovet av en ändrad reglering. Särskilt när det gäller polisen synes det praktiska behovet av förslaget kunna ifrågasättas redan utifrån vad som anges i bestämmelsens författningskommentar och som ger vid handen att någon påtaglig förändring i hanteringen av sådana förverkanden i praktiken inte är avsedd.

text: Justitiekanslern anser därmed att behovet och effekterna av förslaget behöver analyseras ytterligare i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Särskilt om förverkande från barn och unga

text: Justitiekanslern kan instämma i utredningens bedömning att brottsvinster bör kunna förverkas även från barn och unga, för att motverka att de dras in i kriminalitet eller utnyttjas i kriminella sammanhang. När det gäller själva förverkandeprocessen mot barn och unga föreslår utredningen särskilda bestämmelser om vad som ska gälla för bl.a. tvångsmedelsanvändning och förverkandetalan. Justitiekanslern kan, precis som utredningen, konstatera att det föreslagna förfarandet innebär en ganska påtaglig integritetskränkning för de berörda. Förslaget framstår likväl, ställt i relation till behovet och vad som framgår av utredningen i denna del, som väl avvägt. När det gäller möjligheten att i vissa fall använda tvångsmedel mot barn under femton år noterar dock Justitiekanslern att utredningens bedömning skiljer sig från den bedömning som gjorts i betänkandet Förbättrade åtgärder när barn misstänks för brott (

text: SOU 2022:1

text: Bestämmelsen i

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: Utredningen har på ett noggrant och utförligt sätt redogjort för de oklarheter och den komplexitet som är förenad med den nuvarande bestämmelsen i

text: 36 kap. 17 § brottsbalken

text: och som bl.a. har framkommit genom beslut som Justitiekanslern meddelat. Enligt Justitiekanslern svarar de förslag som utredningen lämnar på ett tillfredsställande sätt mot den föreliggande problembilden och bidrar till en tydligare reglering, som samtidigt innebär att målsägandens möjlighet att göra sin rätt gällande förbättras och förenklas.

text: Penningbeslag

text: Som framgår av utredningen har Justitiekanslern ansett att det finns ett stort behov av att se över lagstiftningen om förverkande vid penningtvättsbrott och de säkerhetsåtgärder som finns tillgängliga i brottmål för säkrande av misstänkts bankmedel (se Justitiekanslerns beslut den 26 november 2019, dnr 2250-19-2.4.1). I fråga om penningbeslag delar Justitiekanslern utredningens uppfattning att den omständigheten att reglerna i dag endast kan användas vid utredningar enligt penningtvättsbrottslagen och viss annan brottslighet bl.a. innebär en ojämn tvångsmedelsreglering. Justitiekanslern ser mot den beskrivna bakgrunden positivt på förslaget om att göra penningbeslag generellt tillämpligt vid alla brottsutredningar. Förslaget bör, som utredningen är inne på, bidra till en påtaglig förenkling av den straffprocessuella regleringen.


publisher: Justitiekanslern

title: Betänkandet Utökade möjligheter att använda preventiva tvångsmedel (SOU 2022:52)

org: jk

text: ( Departementets diarienummer Ju2022/03121 )

type: stycke

text: Allmänna utgångspunkter

type: rubrik

text: De brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet inriktas på misstankar om brottslig verksamhet och inte på konkreta brottsmisstankar. Som framhållits i både nu aktuell utredning och i tidigare lagstiftningsärenden medför användning av hemliga tvångsmedel i underrättelsesyfte därför en ökad risk för enskildas personliga integritet (se s. 173 och 176 f. i betänkandet,

text: SOU 2007:22

text: del 1 s. 180 f. och 474 ff. samt

text: Ds 2005:21 s. 166

text: ff., jfr

text: prop. 2013/14:237

text: avsnitt 5.2.4). Det finns helt enkelt en större risk för att sådana tvångsmedel används mot personer som visar sig inte vara delaktiga i brott. Därtill kommer – precis som vid användandet av hemliga tvångsmedel under en förundersökning – risken för att tredje man drabbas. Den risken ökar oundvikligen med varje utvidgning av tillämpningsområdet för hemliga tvångsmedel.

text: Nyttan av preventiva tvångsmedel måste ställas mot regleringen till skydd för den enskildes integritet i framför allt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: artikel 8 Europakonventionen

text: och artiklarna

text: och

text: EU:s rättighetsstadga. Som redovisats i betänkandet har Europadomstolen och EU-domstolen i en rad avgöranden uppställt stränga krav på proportionalitet för att godta användningen av hemliga tvångsmedel (se avsnitt 3.2.2 och 3.2.4). I Europadomstolens praxis har en minimistandard angetts för den nationella lagstiftningen på området – en standard som dock kan nyanseras beroende på hur stort integritetsintrånget är (se t.ex.

text: Uzun mot Tyskland

text: , dom den 2 september 2010, no. 35623/05, p. 60–66, med däri gjorda hänvisningar).

text: Vad gäller

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: har enskilda gentemot det allmänna genom bestämmelsens andra stycke tillerkänts ett skydd mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. Som nämnts i betänkandet tillkom detta stycke just i syfte att förstärka grundlagsskyddet för den personliga integriteten (s. 44).

text: Förutom det specifika intresset att skydda enskilda mot integritetsintrång aktualiserar frågan om preventiva tvångsmedel också mer övergripande hänsyn som handlar om förtroendet för samhället. I förarbetena till preventivlagen [1] framhölls att de brottsbekämpande myndigheterna inte bör ges sådana befogenheter att medborgarnas tilltro till myndigheterna och rättssystemet påverkas negativt samt att den skada som ett minskat förtroende riskerar att medföra kan vara större än nyttan av att viss brottslighet kan förhindras (

text: Ds 2005:21 s. 166

text: och

text: prop. 2005/06:177 s. 43

text: Det som nu har sagts innebär att utrymmet för staten att använda preventiva tvångsmedel är högst begränsat. Det krävs därför mycket starka skäl för att en utökning av tillämpningsområdet ska kunna anses godtagbar.

text: Bakgrunden till förslaget

text: Utredningen har utförligt redovisat den allvarliga brottsutveckling som i förening med teknikutvecklingen och förändrade kommunikationsvanor ligger till grund för förslaget om utökade möjligheter att använda preventiva tvångsmedel (avsnitt 7.1). Det är väl känt att utvecklingen i Sverige inneburit en dramatisk ökning av dödligt skjutvapenvåld och livsfarliga sprängningar. Brottsligheten sker i högre grad än tidigare på platser där människor rör sig och bor, vilket innebär en risk för att även personer som saknar koppling till den brottsliga verksamheten skadas eller dödas.

text: Sammanfattningsvis ifrågasätter Justitiekanslern inte utredningens slutsatser om att det nu finns skäl att ompröva de tidigare ställningstaganden som gjorts beträffande framför allt Polismyndighetens möjligheter att använda preventiva tvångsmedel. Det integritetsintrång som tvångsmedlen innebär måste ses i ljuset av den allvarliga utveckling som ägt rum i Sverige och de behov i brottsbekämpningen som har uppstått.

text: Utformningen av det utökade tillämpningsområdet

text: Justitiekanslern har inga invändningar mot att den nuvarande regleringen i preventivlagen får tjäna som utgångspunkt för den föreslagna utformningen av ett utökat tillämpningsområde. Det innebär bl.a. att de grundläggande kvalifikationskraven blir desamma och att ändamålet begränsas till att förhindra brott (avsnitt 9.3 och 9.4).

text: När det gäller avgränsningen av brottsligheten framstår en brottskatalog som det mest ändamålsenliga alternativet. Justitiekanslern anser dock att den föreslagna avgränsningen behöver snävas in jämfört med förslaget. Brottskatalogen har enligt betänkandet begränsats till den allvarligaste brottsligheten, som har en tydlig koppling till ökningen av skjutvapenvåld, sprängningar och annan särskilt allvarlig brottslighet inom kriminella nätverk (s. 218). Bland brotten finns grovt och synnerligen grovt narkotikabrott samt grov och synnerligen grov narkotikasmuggling, vilket motiverats med att narkotikahandeln inte sällan är en huvudsaklig inkomstkälla i den kriminella verksamheten samt att våld och konflikter i kriminella kretsar ofta är narkotikarelaterade (s. 222). Enligt utredningen är skjutningar och sprängningar starkt kopplade till narkotikabrottsligheten.

text: Justitiekanslern delar utredningens bedömning att preventiva tvångsmedel kan bidra till att förhindra livsfarligt och ofta dödligt våld mot person genom skjutningar och sprängningar. Avvägningen mellan å ena sidan intresset av en effektiv brottsbekämpning och å andra sidan skyddet för den personliga integriteten framstår i den delen som väl motiverad. Detsamma gäller bedömningen i fråga om grova och synnerligen grova vapenbrott och brott mot lagen (

text: ) om brandfarliga och explosiva varor samt grov och synnerligen grov smuggling av vapen eller explosiva varor. Med hänsyn till det nära och direkta sambandet mellan våldet och dessa brottstyper framstår det som motiverat att låta dem ingå i brottskatalogen.

text: Det integritetsintrång som preventiva tvångsmedel innebär är alltså motiverat med hänsyn till intresset av att på ett effektivt sätt kunna förhindra dödligt våld. Det innebär inte nödvändigtvis att detsamma kan sägas om intresset av att ekonomiskt försvaga kriminella nätverk, även om det kan antas att en sådan försvagning på sikt medför minskad våldsbrottslighet. Medan det enligt Justitiekanslerns mening är tydligt att användningen av mycket ingripande tvångsmedel kan rättfärdigas för att förhindra mord eller livsfarliga sprängningar och skjutningar, är det mer tveksamt om integritetsintrånget för enskilda kan anses proportionerligt med hänvisning till det allmänna intresset att begränsa finansieringsmöjligheterna för kriminella nätverk.

text: I sammanhanget bör även beaktas intresset att i möjligaste mån begränsa den krets av personer som kan bli föremål för den aktuella typen av tvångsmedel. På grund av narkotikabrottslighetens karaktär ligger det i farans riktning att många personer direkt eller indirekt kommer att få sin integritet trädd för när. Det i sig talar för att åtgärdernas proportionalitet på narkotikaområdet på god grund kan ifrågasättas på ett annat sätt än vad som gäller för de övriga brottstyperna där åtgärderna lättare torde kunna avgränsas till färre personer.

text: Utöver det som nu har sagts, finns det enligt Justitiekanslerns mening också ett konstitutionellt värde i att en tydlig gräns dras vid risken för dödligt våld mot person. Om narkotikabrottsligheten skulle omfattas på grund av försvagningsargumentet framstår det som svårt att i framtiden motivera varför liknande argument inte skulle kunna rättfärdiga en utvidgning till andra brottstyper. Utan en klar gräns för vilka intressen som kan läggas till grund för den typ av tvångsmedel som föreslås finns det med andra ord en risk för en utveckling som är oförenlig med grunderna för bestämmelsen i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: Avslutningsvis ska helt kort sägas något om bedömningen av de brottsbekämpande myndigheternas behov av att använda preventiva tvångsmedel. Behovet påverkas bl.a. av vilka möjligheter myndigheterna har att på andra vägar få fram de uppgifter som behövs. Justitiekanslern vill i den delen påpeka att den omständigheten att det pågår flera lagstiftningsprojekt om tvångsmedel i viss mån försvårar bedömningen av om respektive förslag uppfyller de strikta kraven på nödvändighet i förhållande till de utökade möjligheter som övriga förslag innebär. Mot bakgrund av de intressen som står på spel efterlyser Justitiekanslern ett mer systematiskt angreppssätt på frågorna.

text: Justitiekanslern har i övriga delar inte några synpunkter på förslagen.

text: [1] Lag (

text: ) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott

type: avgorande


title: Staten skyldig att betala diskrimineringsersättning med hänvisning till bristande tillgänglighet vid ansökan om studiemedel

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sökanden är medborgare i Tyskland och har varit bosatt i Sverige sedan januari 2018.

text: I september 2019 ansökte sökanden om studiebidrag från Centrala studiestödsnämnden, CSN, för studier vid Stockholms universitet. Ansökan avsåg perioden 2 september 2019 – 19 januari 2020. I beslut i november 2019 avslog CSN sökandens ansökan med hänvisning till att hon vaken uppfyllde villkoren för att jämställas med en svensk medborgare enligt EU-rätten eller villkoren för att ha rätt till svenskt studiestöd enligt svenska bestämmelser. Beslutet överklagades till Överklagandenämnden för studiestöd, ÖKS, som i mars 2020 avslog överklagandet.

text: I maj 2020 skickade sökanden ett brev till CSN i vilket hon uppgav att hon ansökte om studiebidrag för perioden 1 september 2019 – 7 juni 2020. Av brevet framgick att sökanden är synskadad och därför hade svårt att ansöka om studiebidrag via CSN:s hemsida. Den 3 juni 2020 informerade CSN sökanden om att ett handskrivet dokument inte utgör en formell ansökan varför brevet i stället registrerades som en viljeyttring. CSN informerade också om att sökanden i stället behövde göra en ansökan om studiemedel och en ansökan gällande hennes rätt som utländsk medborgare.

text: I september 2020 inkom sökanden med en ansökan om studiebidrag för höstterminen 2020 samt vårterminen 2021, ifylld på CSN:s förtrycka blankett för studiehjälp. Av en skrift bilagd ansökan framgick att ansökan rätteligen avsåg studiebidrag men att sökanden erhållit fel blankett från CSN. I beslut i september 2020 avslog CSN sökandens ansökan om studiehjälp med hänvisning till att studiehjälp endast kan beviljas till och med det första kalenderhalvåret det år man fyller 20 år. Av beslutet framgick att sökanden med hjälp av CSN via telefonsamtal ansökt om studiemedel och att dessa handlingar var på väg till sökanden med posten. I beslut i februari 2021 avslog CSN sökandens ansökan om studiestöd för perioden 31 augusti 2020 – 5 juni 2021, återigen med hänvisning till att sökanden varken uppfyllde något av villkoren för att jämställas med en svensk medborgare enligt EU-rätten eller villkoren för att ha rätt till svenskt studiestöd enligt svenska bestämmelser. Överklagandet avslogs av ÖKS i juni 2021. Sökanden begärde omprövning av detta beslut, begäran avvisades av ÖKS efter att det hade konstaterats att nämnden saknade befogenhet att ändra sitt beslut.

text: Sökanden ansökte därefter i november 2021 om studiestöd för perioden 30 augusti 2021 – 3 juni 2022. Ansökan gavs inte in till CSN på av CSN fastställd blankett utan skrevs i ett brev till CSN. Av brevet framgick att ansökan lämnades på detta sätt då CSN vägrat att skicka en ansökningsblankett till sökanden. Efter att CSN begärt att sökanden skulle göra en ansökan via Mina sidor och underteckna ansökan avvisade CSN ansökan i beslut den 18 januari 2022 då sökanden inte uppfyllt dessa krav. Efter överklagande till ÖKS upphävdes det överklagade beslutet och ärendet återförvisades till CSN för ny handläggning med hänvisning till att annat inte framkommit än att CSN meddelat sökanden att en ansökan om studiemedel ska fyllas i via Mina sidor och ansökan ska vara undertecknad av sökanden. Då CSN inte hjälpt sökanden på annat sätt med ansökan bedömdes handläggningen ha sådana brister att återförvisning skulle ske. I beslut i augusti 2022 avslog CSN sökandens ansökan för den aktuella perioden. Efter överklagande till ÖKS avslog ÖKS överklagandet i december 2022.

text: Ärendet har tidigare överlämnats till CSN för handläggning på den grunden att CSN är behörig att enligt

text: 5 § förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (handläggningsförordningen) pröva anspråket (JK 2022/3669). Då ärendet omfattar såväl anspråk på diskrimineringsersättning som skadeståndsanspråk grundat på påstående om att CSN överträtt unionsrätten är Justitiekanslern behörig att pröva anspråket (jfr 3 och 10 §§ hanläggningsförordningen).

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt diskrimineringsersättning av staten med 150 000 kr på den grunden att CSN har handlat i strid med

text: diskrimineringslagen

text: vid hanteringen av hennes ansökningar om studiemedel. Därtill har sökanden begärt ersättning av staten motsvarande sex terminers studiebidrag på den grunden att CSN:s beslut att avslå hennes ansökningar om studiebidrag har stått i strid med unionsrätten. Sökanden har också begärt att Justitiekanslern ska vidta åtgärder mot dem som har omvandlat hennes anspråk på diskrimineringsersättning till ett skadeståndsanspråk enligt

text: skadeståndslagen

text: . Av ansökan framgår i huvudsak följande. CSN har vid två tillfällen krävt att hon ska ansöka om studiemedel via myndighetens hemsida trots att det inte är möjligt på grund av hennes synskada. CSN har kännedom om att hon är synskadad. Hanteringen står i strid med såväl

text: diskrimineringslagen

text: som

text: förvaltningslagens

text: serviceskyldighet varför diskrimineringsersättning begärs. Vad gäller de avslagsbeslut som meddelats i fråga om studiemedel har CSN inte följt EU-rätten då restid till och från arbetet inte har bedömts vara arbetstid.

text: CSN har med ett eget yttrande lämnat över anspråket hit och avstyrkt att ersättning ska utgå med hänvisning till att myndigheten varken brutit mot diskrimineringsförbudet inom ramen för handläggningen av sökandens ärenden eller åsidosatt EU-rätten vid myndighetens prövning av ansökningarna.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Bristande tillgänglighet är en form av diskriminering (

text: 1 kap. 4 § 3 diskrimineringslagen

text: [2008:567]). Bristande tillgänglighet definieras i bestämmelsen som att en person med en funktionsnedsättning missgynnas genom att sådana åtgärder för tillgänglighet inte har vidtagits för att den personen ska komma i en jämförbar situation med personer utan denna funktionsnedsättning som är skäliga utifrån krav på tillgänglighet i lag och annan författning och med hänsyn till de ekonomiska och praktiska förutsättningarna, varaktigheten och omfattningen av förhållandet eller kontakten mellan verksamhetsutövaren och den enskilde samt andra omständigheter av betydelse.

text: Diskriminering är förbjuden i fråga om statligt studiestöd (

text: 2 kap. 14 § diskrimineringslagen

text: För att bristande tillgänglighet i

text: diskrimineringslagens

text: bemärkelse ska anses ha förekommit krävs ett missgynnande, på så sätt att den utsatta personen tillfogats skada, förlust, nackdel eller obehag. Missgynnandet ska bero på en underlåtenhet att vidta tillgänglighetsskapande åtgärder eller att de åtgärder som har vidtagits inte är tillräckliga för att försätta en person med en funktionsnedsättning i en jämförbar situation som en person utan sådan funktionsnedsättning. Skäliga åtgärder för tillgänglighet ska härmed vidtas.

text: Den som bryter mot diskrimineringsförbuden eller som inte uppfyller sin utrednings- och åtgärdsskyldighet ska betala diskrimineringsersättning för kränkningen till den utsatta personen (

text: 5 kap. 1 § första stycket diskrimineringslagen

text: ). När ersättningen bestäms ska särskilt syftet att motverka sådana överträdelser av lagen beaktas.

text: Högsta domstolen har uttalat sig om hur diskrimineringsersättning ska fastställas (se

text: NJA 2014 s. 499

text: ). Ersättningen ska i varje enskilt fall bestämmas så att den utgör en rimlig kompensation till den drabbade (upprättelseersättning) och dessutom bidrar till att på ett effektivt sätt motverka förekomsten av diskriminering i samhället (preventionspåslag). På motsvarande sätt som vid kränkning av andra rättigheter bestäms allvaret av diskrimineringen främst utifrån de negativa känslor av förnedring, ringaktande, utsatthet eller liknande som kränkningen typiskt sett är ägnad att framkalla. Vid bedömningen beaktas också kränkningens orsak, art, omfattning och verkningar samt omständigheterna i övrigt. En överträdelse är allvarligare om den diskriminerade förlorar arbete, bostad eller möjlighet till utbildning. Vad gäller preventionspåslaget bör det som utgångspunkt vara lika stort som upprättelseersättningen. Faktorer som ger ett visst utrymme för att sänka påslaget är att diskrimineringen varit att hänföra till tanklöshet eller förbiseende samt att åtgärder vidtagits för att ställa till rätta diskrimineringens skadeverkningar.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Diskrimineringsersättning

text: Sökanden har gjort gällande att CSN vid två tillfällen har underlåtit att behandla hennes ansökan om studiebidrag och att detta har inneburit att CSN diskriminerat henne. Det första tillfället gäller den ansökan som sökanden gav in till CSN i maj 2020 och som CSN den 3 juni 2020 besvarade genom att bl.a. upplysa sökanden om att ett handskrivet dokument inte utgör en formell ansökan och hänvisa sökanden till att göra en ansökan om studiemedel. Den andra tillfället gäller den ansökan som sökanden gav in till CSN i november 2021 och som avvisades av CSN den 18 januari 2022.

text: En talan om sådan diskrimineringsersättning som sökanden begär ska väckas inom två år från det att den påtalade handlingen företogs. I annat fall är rätten till talan förlorad (

text: 6 kap. 6 § första stycket diskrimineringslagen

text: ). Av de uppgifter som sökanden har lämnat avseende den första handlingen som påstås utgöra diskriminering – dvs. CSN vägran att hantera hennes ansökan som gavs in i maj 2020 – inträffade den 3 juni 2020. Sökandens anspråk inkom ursprungligen till Justitiekanslern den 9 juni 2022. Sökandens anspråk på diskrimineringsersättning i denna del är därför preskriberat och kan således inte vinna bifall.

text: Såvitt gäller CSN:s handlande avseende den ansökan som gavs in till CSN i november 2021 gör Justitiekanslern följande bedömning.

text: Av utredningen har framkommit att CSN inom ramen för sin serviceskyldighet hjälper till med att fylla i ansökningsblanketter. Efter att CSN har fyllt i ansökningsblanketten skickas ansökan i pappersform i dessa fall hem till den sökande för kontroll och underskrift. Såvitt framgår av utredningen har CSN hanterat vissa av sökandens ansökningar på detta sätt. Detta gäller dock inte ansökan som sökanden gav in till CSN i november 2021. Trots att sökanden har upplyst CSN om att hon på grund av en synskada inte hade möjlighet att själv fylla i en ansökan om studiemedel på myndighetens hemsida och att CSN vid tidigare tillfälle hjälpt sökanden med ansökningsförfarandet, har sökanden vad gäller detta ansökningstillfälle hänvisats till CSN:s hemsida. Då sökanden saknat möjlighet att ansöka om studiemedel via hemsidan har detta lett till att hennes ansökan har avvisats.

text: Enligt Justitiekanslern står det klart att sökandens möjlighet att ansöka om studiemedel har påverkats negativt av att CSN hänvisat henne till myndighetens hemsida. Sökanden har alltså missgynnats och inte befunnit sig i jämförbar situation med andra personer utan hennes funktionsnedsättning. De åtgärder för tillgänglighet som hade krävts för att sökanden skulle kunna ge in en ansökan om studiemedel har varit av enkel beskaffenhet, dvs. det har varit fråga om sådana skäliga åtgärder för tillgänglighet i

text: diskrimineringslagens

text: mening som kunnat krävas av CSN. Enligt Justitiekanslerns bedömning har sökanden därmed utsatts för diskriminering enligt

text: 1 kap. 4 § 3 diskrimineringslagen

text: . Hon är därför berättigad till ersättning för den kränkning som diskrimineringen har inneburit för henne.

text: Vid bestämmandet av upprättelseersättningsens storlek ska beaktas att det, såvitt utredningen i ärendet visar, varit fråga om enstaka fall av bristande tillgänglighet samt att det inte framkommit att den bristande tillgängligheten varit avsiktlig eller att uppsåt att kränka funnits. Vidare ska beaktas att det inträffade inte har lett till några mer ingripande konsekvenser för den sökande. Det kan konstateras att sökanden trots den påtalade bristen i tillgänglighet fått ansökan om studiebidrag prövad i sak. Enligt Justitiekanslerns bedömning ska ersättningen för upprättelse bestämmas till 5 000 kr.

text: Preventionspåslaget ska, enligt vad som tidigare redovisats, som utgångspunkt vara lika stort som ersättningen för upprättelse. Här kan viss hänsyn tas till att CSN har förklarat att myndigheten regelbundet är behjälpliga att via telefon hjälpa den studerande att fylla i en ansökan för att sedan skicka hem ansökan i pappersform för kontroll och egenhändig underskrift, dvs. det finns en rutin för hur ansökningar från personer som inte kan ansöka via hemplatsen ska hanteras. Då detta inte följts i detta ärende, trots att sökanden informerat om att hon på grund av sin synskada inte hade möjlighet att ansöka om studiemedel via hemsidan, saknas dock enligt Justitiekanslern skäl för att sänka preventionspåslaget. Även preventionsersättningen ska därför bestämmas till 5 000 kr.

text: Ersättningsanspråk enligt unionsrätten

text: Vad gäller sökandens begäran i den del som avser uteblivet studiestöd gör Justitiekanslern följande bedömning. CSN har i beslut tagit ställning till frågan om sökanden har rätt till studiemedel. Efter överklagande till ÖKS har ÖKS, efter en genomgång av materialet och hänvisning till EU-rättslig praxis, instämt i den bedömningen som CSN har gjort. Det som sökanden har anfört och vad som i övrigt framgår av de handlingar som har getts in ger inte stöd för att det har förekommit någon överträdelse av unionsrätten.

text: Övrigt

text: Sökanden har vänt sig mot att CSN i sin överlämnandeskrift har ändrat hennes begäran om diskrimineringsersättning till ett anspråk enligt

text: skadeståndslagen

text: och anfört att det inte är vad detta ärende handlar om och att hon inte heller har godkänt denna förändring. Sökanden har med anledning av detta begärt att Justitiekanslern ska agera mot CSN som gjort denna ändring.

text: Med anledning av att sökanden uttryckligen har gjort gällande att hon inte grundar sitt ersättningsanspråk på

text: skadeståndslagen

text: har Justitiekanslern inte prövat anspråket mot den lagen. För det fall sökanden önskar att Justitiekanslern ska pröva anspråket enligt

text: skadeståndslagen

text: får sökanden återkomma till Justitiekanslern och begära detta. Justitiekanslern vidtar inga åtgärder med anledning av vad sökanden anfört om att CSN har ändrat hennes begäran om ersättning.


title: Betänkandet Bättre möjligheter att verkställa frihetsberövanden (SOU 2022:50)

text: (Departementets diarienummer Ju2022/03032)

text: Utredningen föreslår att det införs en ny lag med bestämmelser som möjliggör användning av hemlig övervakning av elektronisk kommunikation och hemlig dataavläsning som gäller plats- och kommunikationsuppgifter i syfte att lokalisera personer som håller sig undan från en frihetsberövande påföljd. Möjligheten att använda respektive tvångsmedel är knutet till brottet eller brottsligheten som den eftersökte dömts för, eller att den eftersökte dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning.

text: En rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning kräver inte att det brott eller den brottslighet som den tilltalade döms för är av allvarlig art, utan kan även omfatta brottslighet av relativt lindrig art. Utredningens förslag i denna del innebär således att hemliga tvångsmedel kan användas för att eftersöka personer som dömts för mindre allvarliga brott där tvångsmedlet inte hade kunnat användas under förundersökningen. För att ingrepp i grundläggande fri- och rättigheter ska anses godtagbara krävs bl.a. att åtgärden framstår som proportionerlig. Jag anser inte att utredningens förslag i det aktuella avseendet uppfyller detta krav.

text: Vidare kan den föreslagna ordningen, att utgå från brottet eller brottsligheten som den tilltalade dömts för vid bedömning om tvångsmedlen ska få användas, inte tillämpas om den straffvärdesventil som utredningen föreslår införs, se

text: SOU 2022:19

text: . Enligt förslaget ska det vara möjligt att vid viss flerfaldig brottslighet bedöma straffvärdet för flera brott samlat och lägga detta samlade värde till grund för bedömningen av om ett hemligt tvångsmedel är tillåtet. När en person dömts till ett fängelsestraff har dock domstolen redan gjort en sådan bedömning. I dessa fall måste därför utgångspunkten vara det utdömda straffets längd. Se även

text: 4 § första stycket 4 lagen (2020:62)

text: om hemlig dataavläsning där det också finns en straffvärdesventil.

text: Mot bakgrund av det anförda anser jag att det i stället bör övervägas att knyta möjligheten att använda de aktuella tvångsmedlen till det utdömda straffets längd. Jag finner inte de skäl som utredningen anför mot en sådan ordning övertygande.

text: Förslaget i övrigt föranleder inga synpunkter från min sida.


title: Staten skadeståndsskyldig med hänvisning till Kronofogdemyndighetens försummelse i samband med en exekutiv auktion

text: Justitiekanslern tillerkänner sökanden ersättning med 13 400 kr. Kronofogdemyndigheten ansvarar för att ersättningen betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sökanden ropade in en bostadsrätt för 400 000 kr vid en exekutiv auktion. Han betalade handpenningen om 40 000 kr vid auktionen och blev underrättad om att resterande delen av köpeskillingen skulle betalas vid ett visst da-tum. Sökanden betalade inte resterande del av köpeskillingen vid den an-givna tidpunkten. Kronofogdemyndigheten bestämde därför nytt datum för auktion. Sökanden anmälde att han ville delta vid den auktionen per telefon från kontoret i Göteborg. Vid den nya auktionen ringde förrättaren upp konferenstelefonen och angav en kod för uppkoppling till kontoret i Göteborg. Sökanden befann sig på kontoret i Göteborg och personal på myndigheten var honom behjälplig med att ringa upp konferenstelefonen. Kontoret i Göteborg hade emellertid fått en annan kod för uppkoppling. Sökanden blev därför inte uppkopplad till auktionen. En person ropade in bostadsrätten för 288 875 kr.

text: Försäljningen fullföljdes och vid fördelningssammanträdet tog Kronofogde-myndigheten i anspråk sökandens handpenning samt upplupen ränta. Sökanden överklagade försäljningen. Tingsrätten avslog överklagandet och kon-staterade att den omständigheten att sökanden inte kunde koppla upp sig till auktionen inte utgjorde skäl för att ogiltigförklara auktionen. Vidare konstaterade tingsrätten att det funnits förutsättningar för Kronofogdemyndigheten att ta handpenningen i anspråk. Beslutet har fått laga kraft.

text: Begäran om skadestånd m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med, i första hand, 40 000 kr avseende förmögenhetsskada. Sökanden har, i andra hand, begärt skadestånd med 40 000 kr samt upplupen ränta minus eventuella förrättningskostnader för den förra auktionen och för vård och förvaltning av egendomen från det att budet blev ogiltigt till dess att den nya auktionen hölls (jfr

text: 9 kap. 7 § utsökningsbalken

text: , UB).

text: Grunden för begäran är att det är Kronofogdemyndighetens fel att han inte närvarade vid det andra auktionstillfället. Till följd av detta gick sökanden miste om möjligheten att buda på den aktuella bostadsrätten och förlorade de 40 000 kr som han betalade i handpenning vid det första auktionstillfället.

text: Kronofogdemyndigheten har yttrat sig över begäran om skadestånd och motsatt sig att staten ska betala skadestånd till sökanden.

text: Sökanden har inkommit med synpunkter på Kronofogdemyndighetens yttrande.

text: Rättslig reglering

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Staten ska ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för (

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: Med myndighetsutövning menas verksamhet där en domstol eller myndighet bestämmer över enskildas rättigheter eller skyldigheter på ett sätt som den enskilde inte kan motsätta sig. Besluten eller åtgärderna behöver inte vara betungande för den enskilde utan även gynnanden kan vara att anse som myndighetsutövning (jfr

text: NJA 2005 s. 568

text: Lagen talar om fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Felet behöver alltså inte ha begåtts vid själva myndighetsbeslutet, det räcker om det skett i nära samband med beslutet (se Bengtsson & Schultz, Skadestånd – en lärobok, uppl. 1:1, s. 80). Skadeståndsansvar för staten kan uppkomma även för åtgärder som står i ett mycket nära tidsmässigt och funktionellt samband med myndighetsutövningen (

text: prop. 1972:5 s. 502

text: Skadestånd med anledning av bl.a. ren förmögenhetsskada kan jämkas, om vållande på en skadelidandes sida har medverkat till skadan (se

text: 6 kap. 1 § andra stycket skadeståndslagen

text: Relevanta regler i

text: utsökningsbalken

text: Ett bud vid exekutiv auktion blir ogiltigt om full betalning inte sker inom föreskriven tid (

text: 9 kap. 5 §

text: UB).

text: Handpenning som erlagts i samband med ett bud som senare blivit ogiltigt ska användas till betalning av förrättningskostnaderna för den förra auktionen och för vård och förvaltning av egendomen från det att budet blev ogiltigt till dess att den nya auktionen hålls. Om köpeskillingen vid den nya auktionen är lägre än det bud som har godtagits vid den förra, ska återstoden av handpenningen användas för att täcka skillnaden. Det som inte behöver tas i anspråk ska återlämnas när köpeskillingen vid den nya auktionen har betalats (9 kap. 7 UB).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Kronofogdemyndighetens försäljning av egendom vid exekutiv auktion sker vid myndighetsutövning. Kronofogdemyndigheten har i detta fall bistått sökanden med bl.a. koder för konferenstelefon för att på så sätt kunna möjlig-göra hans deltagande i auktionen. Tillhandahållandet av uppkoppling till auktionen har utgjort en serviceåtgärd som i sig inte utgör myndighetsutövning. Åtgärden har dock varit av väsentlig betydelse för sökandens möjlig-het att delta i auktionen och haft ett sådant tidsmässigt och funktionellt sam-band med förrättningen att åtgärden får anses ha skett vid myndighetsutövning. Staten är därmed skadeståndsskyldig för ren förmögenhetsskada med anledning av den försummelse som förekom vid uppkopplingen mot auktionen.

text: Skadeståndets funktion är att försätta den skadelidande i samma läge som om den skadeståndsgrundande handlingen inte hade ägt rum. Fråga upp-kommer därför vilken ekonomisk situation som sökanden hade befunnit sig i om han hade kunnat delta vid den andra auktionen. Som allmän princip gäller att staten inte kan åberopa sin egen försummelse för att freda sig mot ersättningsskyldighet (se bl.a.

text: NJA 2014 s. 332

text: ). Den ovisshet som föreligger om vad bostadsrätten skulle ha sålts för om sökanden hade kunnat delta vid auktionen bör därför i ett fall som detta inte gå ut över sökanden. Vid den fortsatta prövningen utgår därför Justitiekanslern från att köpeskillingen hade blivit minst 400 000 kr även vid det andra auktionstillfället.

text: Såvitt utredningen visar användes handpenningen för att täcka skillnaden mellan det bud som gavs vid den första auktionen och köpeskillingen vid den efterföljande auktionen. Om köpeskillingen hade varit 400 000 kr vid den nya auktionen skulle hela handpenningen, dvs. 40 00 kr, ha betalats till-baka till sökanden (se

text: 9 kap. 7 §

text: UB). Detta motsvarar sökandens skada.

text: Det går emellertid inte att bortse från det faktum att sökanden själv försatt sig i den aktuella situationen genom att inte ha fullföljt köpet vid den första auktionen. Skadestånd med anledning av ren förmögenhetsskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Jämkning av skadestånd sker efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt (se

text: 6 kap. 1 § skadeståndslagen

text: ). Regleringen har sin särskilda betydelse för bedömningen av initialskedet av ett skadeförlopp där ställning måste tas till om den skadelidande har medverkat till att det över huvud taget blev ett skadefall (

text: NJA 2017 s. 9

text: ). Vid den vägning som ska ske av vållandet på ömse sidor är det i detta fall skäligt att skadeståndet jämkas till motsvarande en tredjedel, av-rundat till 13 400 kr.

text: Ersättning för upplupen ränta ska inte utgå eftersom det inte är visat att detta inneburit en skada för sökanden.


title: Kritik mot Finansinspektionen för långsam handläggning av ärende om sanktionsavgift, även fråga om skadestånd på grund av rättegångsfel i förvaltningsrätt

text: 1. Justitiekanslern avslår sökandens skadeståndsanspråk.

text: 2. Justitiekanslern kritiserar Finansinspektionen för myndighetens passiva och långsamma handläggning av ett ärende om sanktionsavgift.

text: 3. Justitiekanslern vidtar i övrigt inte någon åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sökanden som är ett bolag lånade den 9 november 2017 ut aktier i ett annat bolag. Sökanden var närstående juridisk person till en person med ledande ställning i det andra bolaget. Aktierna återgick sedan till sökandens aktiedepå den 15 december 2017.

text: Den 7 februari 2018 anmälde sökanden till Finansinspektionen att det hade fått tillbaka aktier från det andra bolaget. Två dagar senare korrigerades anmälan avseende transaktionsdatum. Den 10 september 2019 anmälde sökanden att det hade lånat ut aktier i det andra bolaget.

text: Finansinspektionen underrättade sökanden att utredning hade inletts, den 30 januari 2019 i ärendet om återgång av aktierna respektive den 16 september 2019 i ärendet om utlåning av aktier.

text: Finansinspektionen beslutade i två beslut i juni 2020 att sökanden skulle betala sanktionsavgifter för överträdelser av EU:s marknadsmissbruks-förordning i huvudsak i form av underlåtenhet att inom föreskriven tid anmäla transaktion med aktier i ett bolag till Finansinspektionen. I beslutet som gällde anmälan om återgång av aktierna påfördes sökanden sanktionsavgift med 1 200 000 kr. I beslutet som gällde utlåningen av aktier påfördes sanktionsavgift med 1 250 000 kr.

text: Besluten överklagades till Förvaltningsrätten i Stockholm som i december 2020 avslog överklagandena. Domarna överklagades till Kammarrätten i Stockholm.

text: Kammarrätten beslutade i mars 2021 att undanröja förvaltningsrättens domar och återförvisa målen till förvaltningsrätten för ny handläggning. Som skäl för beslutet angav kammarrätten att handläggningen av målen krävt särskild erfarenhet och inte borde ha avgjorts av en förvaltningsrättsfiskal.

text: Förvaltningsrätten beslutade i maj 2021 att avslå överklagandet i målet som avsåg utlåning av aktier. I det andra målet, som avsåg återgång av aktier, beslutade förvaltningsrätten samma dag att sätta ned sanktionsavgiften till 900 000 kr på grund av Finansinspektionens långa handläggningstid. I övrigt avslogs överklagandet. Domarna överklagades till kammarrätten.

text: Kammarrätten beslutade i juli 2022 att delvis bifalla överklagandena och sätta ned sanktionsavgiften till 400 000 kr i målet som gällde utlåning av aktier och till 350 000 kr i målet som gällde återgång av utlånade aktier. Överklagandena avslogs i övrigt. Som skäl för att sätta ned sanktions-avgifterna angav kammarrätten i huvudsak att den beslutade avgiften framstod som orimligt hög.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med 1 771 875 kr för ombudskostnader i processen på den grunden att Finansinspektionens beslut varit felaktiga. Om Justitiekanslern inte anser att sökanden har rätt till ersättning för dessa kostnader begär sökanden ersättning med 284 375 kr för de merkostnader i form av ombudskostnader som sökanden orsakats av förvaltningsrättens felaktiga handläggning. Sökanden begär också ränta på beloppen enligt

text: räntelagen

text: Sökanden har vidare framfört klagomål mot Finansinspektionens handläggning.

text: Sökanden har i huvudsak fört fram följande till grund för begäran om ersättning. Staten ska ersätta ombudskostnaderna i enlighet med de principer som följer av rättspraxis och i linje med det allmännas generella skadeståndsskyldighet vid fel och försummelse i myndighetsutövning samt för skador som uppkommer till följd av att grundläggande fri- och rättigheter enligt

text: regeringsformen

text: och Europakonventionen har kränkts. Finansinspektionens beslut har orsakat sökanden mycket stora kostnader och skada. De orimligt höga sanktionsavgifterna som Finansinspektionen ursprungligen utfärdade skulle ha inneburit att sökanden omedelbart hade försatts i konkurs. Sökanden tvingades därför direkt vid beslutstidpunkten att helt avsluta sin verksamhet. Efter flera års processande som krävt mycket stort arbete och höga kostnader underkände kammarrätten slutligt Finansinspektionens beslut och satte ned sanktionsavgifterna till en bråkdel av den ursprungliga nivån. Om sanktionsavgifterna från början hade varit på den nivå som domstolarna slutligt fastslog, skulle sökanden redan då ha kunnat betala avgifterna med sina tillgångar. Domstolsprocesserna har varit långdragna och mycket arbetskrävande, samt innefattat komplicerade förhållanden och rättsfrågor. Merkostnader har också uppstått då målen tvingades göras om på grund av att målen avgjorts av en förvaltningsrättsfiskal i strid med förvaltningsrättsinstruktionen. Kammarrätten klargjorde i sina domar att det var det som framlagts i målen som sammantaget var anledning till kammarrättens domslut, inte någon särskild avgörande förändring i praxis från Högsta förvaltningsdomstolen.

text: Sökanden har fört fram i huvudsak följande till grund för klagomålet över Finansinspektionens handläggning. Finansinspektionens handläggning av ärendena måste anses klandervärd på flera grunder. Handläggningen har sträckt sig över flera år med långa perioder av ogrundad passivitet från myndighetens sida. Underlaget till besluten har varit högst bristfälligt. När sökanden begärde att få ta del av samtliga handlingar i ärendet bedömde myndigheten att handlingarna delvis omfattades av sekretess. Det viktigaste underlaget för besluten tilläts sökanden enbart ta del av i maskerad form.

text: Finansinspektionen har yttrat sig över anspråket och klagomålet, och har i huvudsak fört fram följande. Finansinspektionens beslut var väl avvägda och i enlighet med den praxis som gällde vid tidpunkten. Sanktions-avgifterna bestämdes med stöd av Finansinspektionens riktlinjer, som enligt praxis från Högsta förvaltningsdomstolen, har ansetts kunna utgöra utgångspunkt vid fastställande av sanktionsavgifter vid överträdelser av marknadsmissbruksförordningen. Till följd av ändrad praxis från Högsta förvaltningsdomstolen medgav Finansinspektionen i kammarrätten att sökandens sanktionsavgifter skulle sättas ned till nivåer som motsvarade den sänkning som Högsta förvaltningsdomstolens avgörande ger uttryck för. De nedsättningar som kammarrätten gjorde är en direkt följd av praxisändringen.

text: Finansinspektionen beklagar att handläggningstiden varit utdragen. Under den tid som sökandens ärenden var aktuella hos Finansinspektionen hade inspektionen stora balanser av ärenden rörande försenad insynsrapportering. I samband med att marknadsmissbruksförordningen trädde i kraft ändrade Finansinspektionen hanteringen av insynsanmälningar från en manuell hantering till en digitaliserad plattform. Den effektivare kontroll som detta medförde, i kombination med att ett större antal personer blev anmälningsskyldiga, ledde till en stor ökning av antalet öppnade ärenden avseende sen insynsrapportering. Finansinspektionen underskattade initialt den mängd arbete som hanteringen av ärenden av detta slag och påföljande domstolsprocesser skulle föranleda. En rad åtgärder har vidtagits för att förkorta handläggningstiderna som nu har förkortats betydligt.

text: Finansinspektionen kan i efterhand konstatera att de sekretessmarkerade uppgifterna i e-postmeddelandet borde ha lämnats ut till sökanden redan i samband med förfrågan. Sökanden upplystes dock om möjligheten att få en formell prövning av begäran, men återkom inte. Den för anmälningsplikten enda relevanta uppgiften i handlingen var inte heller sekretessmarkerad.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadestånd ska inte betalas ut på grund av Finansinspektionens beslut

text: Sökanden har gjort gällande att Finansinspektionens beslut varit felaktiga på ett sådant sätt att staten är skadeståndsskyldig för sökandens ombudskostnader i den efterföljande överklagandeprocessen.

text: Om det har förekommit fel eller försummelse från det allmännas sida som leder till att någon drabbas av kostnader kan det bli aktuellt att under vissa förhållanden ersätta ombudskostnader som skadestånd (se rättsfallen

text: NJA 2010 s. 112

text: p. 4 och

text: HFD 2022 ref 10

text: pp. 30–33).

text: Finansinspektionens beslut har ändrats av kammarrätt som har satt ned sanktionsavgifternas storlek. För att skadeståndsskyldighet ska uppkomma är det dock inte tillräckligt att ett beslut har ändrats av domstol. I regel är det endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar som kan anses utgöra skadeståndsgrundande fel eller försummelser. En helhetsbedömning ska göras. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.) För skadeståndsskyldighet är det inte tillräckligt att en myndighet har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar.

text: Vid bestämmande av en sanktionsavgifts storlek vid överträdelse av EU:s marknadsmissbruksförordning ska en sammanvägd bedömning göras av samtliga omständigheter. I lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning finns bestämmelser om vilka belopp som högst får fastställas (5 kap. 8 §). Utöver maximibeloppen i kompletteringslagen saknas dock närmare bestämmelser om hur sanktionsavgifternas storlek ska fastställas.

text: Finansinspektionen har fastställt sanktionsavgifterna utifrån myndighetens egna riktlinjer för sanktionsavgifter för vissa överträdelser av artikel 19 i EU:s marknadsmissbruksförordning. Riktlinjerna har sin utgångspunkt i en schablonmodell som utgår från transaktionens storlek och förseningens längd i antal handelsdagar och månader samt om överträdelsen begåtts av en fysisk eller juridisk person. Högsta förvaltningsdomstolen har i rättsfallet

text: HFD 2019 ref. 72

text: uttalat att Finansinspektionens riktlinjer för sanktionsavgifter bör kunna tjäna som utgångspunkt vid bedömningen av sanktionsavgiftens storlek. I det senare rättsfallet

text: HFD 2022 ref. 23

text: uttalade dock domstolen att konstruktionen i riktlinjerna inte är invändningsfri, eftersom den i praktiken innebär att övriga faktorer som ska vägas in vid avgiftens bestämmande får ett begränsat genomslag och att någon sammanvägd bedömning därmed inte görs. I rättsfallet förtydligade domstolen hur storleken på sanktionsavgifter ska fastställas.

text: Justitiekanslern konstaterar att Finansinspektionens beslut om sanktions-avgifter är fattade med stöd av lag. Finansinspektionen har vid bedömningen av sanktionsavgifternas storlek utgått från de interna riktlinjerna och tagit ställning till om det finns några förmildrande eller försvårande omständigheter som skulle kunna påverka sanktionsavgifternas storlek. Visserligen går det att göra invändningar mot Finansinspektionens bedömning med beaktande av de förtydliganden som Högsta förvaltningsdomstolen gjorde i rättsfallet

text: HFD 2022 ref. 23

text: . Besluten fattades dock innan Högsta förvaltningsdomstolen meddelade nyss nämnda avgörande. Även med hänsyn tagen till det avgörandet kan inte Finans-inspektionens bedömning av sanktionsavgifternas storlek anses vara uppenbart oriktig.

text: Mot denna bakgrund anser Justitiekanslern att Finansinspektionen inte har gjort sig skyldig till några skadeståndsgrundande fel eller försummelser vid bestämmandet av sanktionsavgifternas storlek. Inte heller har det kommit fram att sökandens rätt till en rättvis rättegång enligt

text: regeringsformen

text: eller Europakonventionen har kränkts av Finansinspektionens beslut. Skadestånd ska inte betalas ut på denna grund.

text: Skadestånd ska inte betalas ut på grund av rättegångsfel i förvaltningsrätten

text: Sökanden har i andra hand gjort gällande att staten är skadeståndsskyldig för ombudskostnader som uppstått på grund av att målen i förvaltningsrätten felaktigt handlagts av en förvaltningsrättsfiskal och därför återförvisats till förvaltningsrätten för förnyad handläggning.

text: Av 10 § förvaltningsrättsinstruktionen framgår att en förvaltningsrättsfiskal inte får tilldelas arbetsuppgifter i större omfattning än vad som är lämpligt med hänsyn till fiskalens erfarenhet av arbete i domstol. En fiskal eller ett adjungerat råd får inte tilldelas arbetsuppgifter som kräver särskild erfarenhet.

text: Kammarrätten har bedömt att sökandens överklaganden inte skulle ha handlagts av en förvaltningsrättsfiskal. Förvaltningsrätten har alltså begått ett rättegångsfel.

text: I tidigare skadeståndsärenden har Justitiekanslern bedömt att det normalt får anses innebära att domstolen har gjort sig skyldig till ett skadestånds-grundande fel om en domstol åsidosätter en processuell bestämmelse (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 20 april 2015 i ärende nr

text: ). Justitiekanslern har också bedömt att staten varit skadeståndsskyldig när en tingsrätt begått ett rättegångsfel genom att en notarie prövat en konkursansökan (se Justitiekanslerns beslut den 16 juli 2013 i ärende nr

text: och den 7 april 2015 i ärende nr

text: ). I dessa avgöranden beaktade Justitiekanslern att ett förordnande av en notarie att på eget ansvar handlägga ett konkursärende innebär ett avsteg från en tydlig huvudregel med innebörden att det ska finnas en ansvarig ordinarie domare för ett konkursärende. Vidare bedömde Justitiekanslern att det inte bör komma ifråga att låta risken för ett felaktigt förordnande enligt tingsrättsinstruktionen skadeståndsrättsligt gå ut över den enskilde.

text: Justitiekanslern beaktar att lydelsen av bestämmelsen om en förvaltningsrättsfiskals behörighet i 10 § förvaltningsrättsinstruktionen inte ger ett klart och entydigt besked om behörighetens avgränsning. Bestämmelsens lydelse innebär i stället ett bedömningsutrymme beträffande vilka mål som kräver särskild erfarenhet. Det finns inte något avgörande från Högsta förvaltningsdomstolen som behandlar frågan om vilka mål som får handläggas av en förvaltningsrättsfiskal. Praxis från kammarrätterna är mycket begränsad och det finns inte något tidigare avgörande från kammarrätt som tydliggör att mål av aktuellt slag inte får handläggas av en förvaltningsrättsfiskal. Att en förvaltningsrättsfiskal dömer i mål utgör inte ett avsteg från någon huvudregel och det krävs inte något särskilt förordnande för att en förvaltningsrättsfiskal ska få handlägga ett visst mål.

text: Mot denna bakgrund anser Justitiekanslern att förvaltningsrättens bedömning inte är uppenbart felaktig på ett sätt som gör att staten ska vara skadeståndsskyldig. Inte heller har det kommit fram att sökandens rätt till en rättvis rättegång enligt

text: regeringsformen

text: eller Europakonventionen har kränkts av förvaltningsrättens beslut. Skadestånd ska inte betalas ut på denna grund.

text: Kritik mot Finansinspektionen på grund av långsam handläggning

text: Ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts (se

text: 9 § första stycket förvaltningslagen

text: När det i lag inte anges en viss frist för handläggningen av ett ärende, krävs i allmänhet en betydande försening för att konstatera att det är fråga om ett oacceptabelt dröjsmål. Att handläggningen av ett ärende vid en myndighet kan ta viss tid är således något som den enskilde normalt får acceptera. Den enskilde kan också behöva tåla att handläggningen av ett visst ärende drar ut på tiden därför att andra, mer brådskande, ärenden måste handläggas med förtur. Beror däremot förseningen på en oförsvarligt långsam arbetstakt, en påtagligt bristfällig organisation eller en klar felbedömning vad avser vilka ärenden som bör ges förtur, är förhållandena sådana att den enskilde i normalfallet inte ska behöva tåla dessa (Se

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: Finansinspektionens handläggning i ärendena inleddes med att sökanden underrättades om att utredning hade inletts. Sökanden underrättades den 30 januari 2019 avseende ärendet om återgång av aktier respektive den 16 september 2019 avseende ärendet om utlåning av aktier. I det förstnämnda ärendet inkom sökanden med ett yttrande den 4 februari 2019 och i det andra yttrande den 2 oktober 2019. Efter att yttrandena inkommit vidtogs inte några handläggningsåtgärder i ärendena. Beslut i båda ärendena fattades den 12 juni 2020. Handläggningstiden i ärendena har alltså uppgått till cirka nio månader respektive drygt sexton månader. Under större delen av denna tid har handläggningen varit passiv.

text: Finansinspektionen har hos Justitiekanslern fört fram att inspektionen under den tid som bolagets ärenden var aktuella hade stora balanser av ärenden rörande försenad insynsrapportering, men att en rad åtgärder har vidtagits för att förkorta handläggningstiderna. Finansinspektionen har också medgett att handläggningen varit passiv i ett av ärendena under en alltför lång tid.

text: Justitiekanslern konstaterar att handläggningen i ärendet gällande återgång av aktier varit passiv i sexton månader utan att några åtgärder vidtagits. Detta får anses utgöra en betydande försening. Även med beaktande av att Finansinspektionen hade en hög arbetsbelastning under aktuell period är en sådan lång period av passivitet i ett ärende av aktuellt slag inte acceptabel. Finansinspektionen förtjänar därför kritik för handläggningen av detta ärende.

text: Övriga tillsynsfrågor

text: Enligt Justitiekanslerns instruktion ska ett klagomål prövas av Justitiekanslern bara om frågans beskaffenhet ger Justitiekanslern anledning att ta upp saken till prövning. Till detta kommer att Justitiekanslern är ett extraordinärt tillsynsorgan. Justitiekanslern är i princip fri att avgöra vad som ska tas upp till prövning och vad tillsynen ska inriktas på.

text: Med hänsyn till dessa ramar för myndighetens tillsynsverksamhet vidtar Justitiekanslern inte någon ytterligare åtgärd med anledning av sökandens klagomål i övriga delar.


title: Promemorian Nya bestämmelser för att avgöra brottmål i den tilltalades utevaro

text: (Departementets diarienummer Ju2022/01931)

text: Som framhålls i promemorian ger utformningen av gällande regler om när mål får avgöras i den tilltalades utevaro upphov till tillämpningssvårigheter som är svåra att förena med kravet på en rättssäker brottmålsprocess. Att den tilltalade enligt dagens reglering i stor utsträckning kan påverka om förhandlingen blir av är inte heller rimligt från ett målsägandeperspektiv och motverkar en snabb och effektiv lagföring. Mot den bakgrunden är det angeläget att en reformering av utevarobestämmelserna kommer till stånd och att utrymmet för att avgöra mål i den tilltalades utevaro utökas jämfört med dagens reglering.

text: Den föreslagna utformningen av reglerna framstår som ändamålsenlig. Genom att ta bort utredningskravet och i stället knyta frågan om utevarohandläggning till kravet på ”särskilda skäl” förenklas regelverket. Det är vidare välkommet att de föreslagna reglerna på detta sätt ger uttryck för utgångspunkten att mål som gäller mängdbrottslighet av inte allt för allvarligt slag kan avgöras efter huvudförhandling trots att den tilltalade inte är personligen närvarande. Eftersom den föreslagna regleringen är avsedd för just mängdbrottslighet kan det dock finnas skäl att överväga om inte gränsen för att avgöra ett mål i utevaro bör utsträckas till brott som har maximalt tre års fängelse i straffskalan så att reglerna även omfattar narkotikabrott av normalgraden. Förslaget är godtagbart från ett rättssäkerhetsperspektiv.

text: Möjligheten att hålla huvudförhandling i den tilltalades utevaro har kontinuerligt utvidgats. Redan dagens bestämmelser synes ge goda förutsättningar att avgöra mål i utevaro vid mängdbrottslighet av mindre allvarligt slag. Som påtalats vid tidigare revideringar av bestämmelserna tycks dock dessa möjligheter, trots det utvidgade tillämpningsområdet för utevaroavgöranden, ha använts relativt sparsamt (se

text: prop. 1981/82:105, s. 6

text: och

text: SOU 2013:17, s. 568

text: ff. samt jfr promemorian, s. 20, där arbetsgruppen konstaterar att de nuvarande bestämmelserna om utevarohandläggning inte tillämpas ”i så stor utsträckning som är önskvärt”). Det sagda kan antas innebära att problemet med inställda förhandlingar inte kan lösas enbart genom ett genomförande av de nu aktuella lagförslagen. Det kan därför finnas skäl att överväga ytterligare åtgärder för att minska risken för inställda förhandlingar (jfr

text: prop. 2013/14:170, s. 46

text: f.).


title: Sveriges Advokatsamfunds hemställan ”Höjning av straffavgiften – 8 kap. 7 § tredje stycket rättegångsbalken”

text: (Departementets diarienummer Ju2022/02277)

text: I arbetsgruppens slutrapport konstateras att det finns en risk för kollisioner mellan den tilltänkta straffavgiftsnämndens och Högsta domstolens prövningar om ett beslut från disciplinnämnden överklagas av såväl den enskilda advokaten som av Justitiekanslern. Enligt förslaget ska sådana situationer hanteras genom att ärendet hos straffavgiftsnämnden vilandeförklaras till dess att Högsta domstolen har prövat Justitiekanslerns överklagande.

text: Att det tilltänkta prövningssystemet öppnar upp för parallella processer är visserligen inte invändningsfritt. Ur ett samhällsekonomiskt perspektiv är dock inrättandet av en särskild straffavgiftsnämnd att föredra framför att Högsta domstolens resurser tas i anspråk för att hantera enskilda advokaters överklaganden. Så som straffavgiftsnämnden är tänkt att organiseras kommer den också att vara väl lämpad för sin uppgift. Att straffavgiftsärendena hanteras inom advokatsamfundet ligger också i linje med den allmänna utgångspunkten att tillsynen över advokatväsendet i första hand ska utövas av samfundet självt.

text: Justitiekanslerns tillsynsuppgift har till syfte att tillgodose allmänna intressen och att bereda samhället ett visst inflytande över den disciplinära delen av advokatsamfundets verksamhet. I linje med detta har det hos Justitiekanslern utvecklats en praxis där beslut från Advokatsamfundets styrelse eller disciplinnämnd endast överklagas i vissa särskilda hänseenden. Överklagande till förmån för en enskild advokat eller storleken på en påförd straffavgift sker i princip inte. Det framstår därför som osannolikt att Justitiekanslern skulle nyttja sin klagorätt över den tilltänkta straffavgiftsnämndens beslut, om det inte är en fråga av principiell vikt. Någon reell risk för att samma ärende ska komma under Högsta domstolens prövning två gånger kan därför inte anses föreligga.

text: Mot denna bakgrund tillstyrker Justitiekanslern förslaget om inrättandet av en särskild straffavgiftsnämnd. I övrigt har Justitiekanslern inte några synpunkter på förslagen.


title: Promemorian Tillfällig användning av häkten och polisarrester

text: (Departementets diarienummer Ju2022/03729)

text: Justitiekanslern välkomnar att det införs en ändamålsenlig reglering när det gäller förvaringsrum som används i samband med att en intagen anländer till eller lämnar häktet eller polisarresten, s.k. väntrum.

text: Förslaget innebär att sådana väntrum bland annat får avvika från kraven som annars gäller beträffande golvyta, kubikinnehåll och rumshöjd (föreslagna 5 a § och nuvarande 2 § första stycket förordningen, 2014:1108, om utformningen av häkten och polisarrester). För att säkerställa att väntrummen har en lämplig storlek utifrån deras användningsområde bör det enligt Justitiekanslern i bestämmelsen tydligt anges hur omfattande avvikelserna får vara i förhållande till förordningens krav på golvyta, kubikinnehåll och rumshöjd (jfr 5 § första stycket och JO:s beslut den 2 september 2019, dnr

text: Enligt promemorian ska väntrummen endast kunna användas under kort tid och bara i rena undantagsfall längre än någon enstaka timme. Dessa begränsningar kommer dock inte till uttryck i den föreslagna regleringen på annat sätt än att vistelsen i rummet ska ske ”i samband med” att en intagen anländer till eller lämnar häktet eller polisarresten. För att säkerställa att regleringen kommer att tillämpas i enlighet med den avsikt som kommer till uttryck i promemorian bör det enligt Justitiekanslern införas ett förtydligande i bestämmelsen när det gäller hur lång tid ett sådant väntrum får användas.

text: Justitiekanslern har i övrigt inte några synpunkter på de förslag som läggs fram i promemorian och de överväganden som görs där.


title: Promemorian Långsiktig reglering av forskningsdatabaser

text: (Departementets diarienummer U2022/04089)

text: Justitiekanslern har i tidigare remissyttranden bl.a. avseende

text: SOU 2018:36

text: framhållit att det är tveksamt om det är förenligt med

text: 2 kap. 6 § andra stycket regeringsformen

text: (RF) att på annat sätt än i lag reglera varje databas särskilda ändamål. Justitiekanslern noterar att den ordning som föreslås innebär att databasernas särskilda ändamål regleras i förordning. På det sättet liknar förslaget till stor del Registerforskningsutredningens förslag (

text: SOU 2014:45

text: ). Enligt promemorian är dock en avgörande skillnad i det nu aktuella förslaget att uppgifter som samlas in från enskilda individer kommer att ske med ett uttryckligt samtycke.

text: Det stämmer i och för sig att samtycke kan utgöra en tillräcklig grund för hanteringen. Det finns dock situationer där det kan vara tveksamt. Enligt Justitiekanslern har det i promemorian inte på ett övertygande sätt angetts hur giltiga samtycken kan inhämtas enligt 2 kap. 6 andra stycket RF i sådana situationer (avsnitt 3.2.2 och 4.3.3). Detta särskilt i ljuset av de tveksamheter som uttryckts kring att använda samtycke som rättslig grund. Det framstår som en betydande brist i sammanhanget. Osäkerheten i samtyckesfrågan och de därtill kopplade riskerna för en grundlagsstridig hantering talar för den alternativa lösningen med en lagreglering av varje enskild forskningsdatabas.

text: I linje med synpunkten att databasernas ändamål bör lagregleras framstår det också som lämpligast att införa en relevant gallringsbestämmelse i förhållande till respektive ändamål. Det bör dock framgå av ramlagen att en sådan bestämmelse ska införas. I övrigt hänvisar Justitiekanslern till sitt yttrande över

text: SOU 2018:36

text: i denna del.


title: Klagomål mot Arbetsförmedlingen med anledning av ett återförvisat anställningsärende

text: Justitiekanslern uttalar allvarlig kritik mot Arbetsförmedlingen för att inte ha följt ett beslut från Statens överklagandenämnd.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Arbetsförmedlingen utlyste under våren 2021 lediga tjänster som rekryterare. Av ett antal sökanden gick 18 personer, däribland AA, vidare till test- och kompetensbedömning. AA gick emellertid inte vidare till intervju, vilket var nästa steg i rekryteringsförfarandet. Den 27 juli 2021 beslutade Arbetsförmedlingen att anställa fem personer.

text: AA överklagade anställningsbesluten till Statens överklagandenämnd. Genom ett beslut den 6 december 2021 undanröjde Statens överklagandenämnd Arbetsförmedlingens anställningsbeslut och återförvisade ärendet till myndigheten för förnyad handläggning. Statens överklagandenämnd anförde som skäl bl.a. att AA borde ha kallats till intervju och att det inte gick att bedöma om de anställda var skickligare än AA utifrån det underlag som fanns.

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: AA har framfört klagomål mot Arbetsförmedlingens hantering av det återförvisade anställningsärendet och anfört bl.a. att Arbetsförmedlingen efter Statens överklagandenämnds beslut inte vidtog den handläggning av ärendet som avsågs med nämndens beslut.

text: Arbetsförmedlingen har efter remiss yttrat sig i ärendet och sammanfattningsvis anfört följande. Efter Statens överklagandenämnds beslut har Arbetsförmedlingen gjort en förnyad bedömning och handläggning av ärendet. Arbetsförmedlingen har på nytt gått igenom AA:s ansökan och bedömt kandidaterna i rekryteringsförfarandet utifrån en kvalitativ helhetsbedömning av faktorer relevanta för skicklighet enligt propositionen om meritvärdering i statlig tjänst (

text: prop. 1985/86:116

text: ). Vid den förnyade bedömningen av kandidaterna bedömdes AA alltjämt inte uppnå en nivå som motiverade att hon kallades till intervju. Den förnyade handläggningen utmynnade i bedömningen att samma personer skulle anställas som i det ursprungliga beslutet. Av den anledningen fattade Arbetsförmedlingen inte något nytt anställningsbeslut.

text: AA har yttrat sig över vad Arbetsförmedlingen anfört och bl.a. uppgett att hon inte blivit informerad om den förnyade handläggningen av rekryteringsärendet samt att en av dem som anställdes inte uppfyllde ett grundläggande krav för tjänsten.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern ska enligt

text: 1 § lagen (1975:1339)

text: om Justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Justitiekanslern har inte möjlighet att inom ramen för sin tillsynsuppgift ålägga en myndighet att agera på ett visst sätt i det enskilda fallet.

text: Enligt

text: 21 § anställningsförordningen (1994:373)

text: får en myndighetsbeslut i anställningsärenden överklagas hos Statens överklagandenämnd. Nämndens beslut får inte överklagas. Av l § l förordningen (

text: ) med instruktion för Statens överklagandenämnd framgår att nämnden har till uppgift att pröva överklaganden av beslut i anställningsärenden.

text: En offentlig anställning vilar på såväl civilrättslig som offentligrättslig grund. Ett undanröjande av det offentligrättsliga beslutet om anställning får inte till följd att det civilrättsliga anställningsförhållandet upphör eller att anställningsavtalet förklaras ogiltigt (jfr Arbetsdomstolens avgörande i

text: AD 2016 nr 74

text: ). Statens överklagandenämnd har dock i princip samma befogenheter som beslutsmyndigheten vad avser den offentligrättsliga delen av ett anställningsförhållande (jfr bl.a.

text: JO 2005/06 s. 345

text: JO 2010/11 s. 275

text: och

text: JO 2015/16 s. 297

text: Av överklagandenämndens beslut framgår att nämnden ansåg att AA borde ha kallats till intervju och att det på det befintliga underlaget inte gick att bedöma om de anställda var skickligare än AA. Nämnden undanröjde därför Arbetsförmedlingens beslut och återförvisade ärendet dit för ny handläggning.

text: Det är av grundläggande betydelse att en beslutsmyndighet respekterar och rättar sig efter det som en överinstans har bestämt (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 15 maj 2018, dnr 5475-17-2.1, och

text: JO 2020/21 s. 364

text: ). På det arbetsrättsliga området innebär detta att överklagandeinstitutet förutsätter att anställningsmyndigheten lojalt följer Statens överklagandenämnds beslut (se

text: AD 2018 nr 24

text: Arbetsförmedlingen har varit skyldig att förhålla sig lojalt till Statens överklagandenämnds beslut. Efter beslutet har Arbetsförmedlingen emellertid – utan att kalla AA till intervju och även i övrigt på samma underlag som tidigare – kommit fram till att det ursprungliga beslutet inte skulle ändras. Arbetsförmedlingen har inte heller fattat något nytt offentligrättsligt beslut om anställning som kunnat prövas av Statens överklagandenämnd.

text: Arbetsförmedlingen har genom sitt agerande inte lojalt rättat sig efter det som Statens överklagandenämnd beslutat. Det innebär att Arbetsförmedlingen har satt en grundläggande förvaltningsrättslig princip ur spel. Arbetsförmedlingen kan därför inte undgå allvarlig kritik för det inträffade.


title: Kritik mot Alingsås tingsrätt för dess riktlinjer för att föras upp på förordnandelistor för offentliga försvarare och andra rättsliga biträden

text: Justitiekanslern kritiserar Alingsås tingsrätt för att dess riktlinjer för att förordna offentliga försvarare och andra rättsliga biträden, på ett sätt som inte är sakligt motiverat, missgynnar jurister som inte har huvudsakligt verksamhetsställe inom domsagan.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sedan den 1 januari 2022 tillämpar Alingsås tingsrätt förändrade riktlinjer för att föra upp en advokat eller en jurist på tingsrättens förordnandelistor för offentliga försvarare och andra rättsliga biträden. Listorna innehåller namn på jurister som bedöms kunna förordnas för olika typer av uppdrag och utgör ett arbetsredskap för tingsrätten när förordnanden ska ges.

text: I riktlinjerna uppställs bl.a. krav på att den som ska förordnas har huvudsakligt verksamhetsställe med klientkontor inom tingsrättens domsaga. Riktlinjerna innehåller också olika erfarenhetskrav. Exempelvis ska en advokat ha innehaft sin advokattitel i tre år för att föras upp på listan över offentliga försvarare som kan förordnas under häktningsjour. För att upptas på listan för särskild företrädare för barn krävs fem års yrkesverksamhet för både advokater och biträdande jurister.

text: Anmälan och utredningen här

text: Justitiekanslern har tagit emot ett klagomål mot Alingsås tingsrätt angående nämnda riktlinjer.

text: Anmälarna har i huvudsak anfört att kravet på huvudsakligt verksamhetsställe med klientkontor inom tingsrättens domsaga inte är objektivt eller sakligt motiverat och står i strid med

text: regeringsformens

text: likabehandlingsprincip. Enligt anmälarna innebär kravet en obefogad och allvarlig konkurrensbegränsning.

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Alingsås tingsrätt. Även Sveriges advokatsamfund har yttrat sig i ärendet. I yttrandena har i huvudsak följande anförts.

text: Alingsås tingsrätt

text: Tingsrätten ändrade runt 2015–2016 sina riktlinjer på så sätt att advokater och biträdande jurister kunde vara med på tingsrättens förordnandelistor, trots att de inte hade huvudsakligt verksamhetsställe inom domsagan. I stället krävdes det bl.a. att juristen i fråga skulle ha mottagningskontor inom domsagan samt att ersättning för tidsspillan och resekostnad skulle beräknas i förhållande till mottagningskontoret. De ändrade riktlinjerna medförde att antalet personer på förordnandelistorna ökade drastiskt, vilket i sin tur ledde till ökad administration och därmed förhöjda kostnader för tingsrätten. Riktlinjerna bidrog också till att det fanns jurister på listorna som domstolen inte hade någon eller mycket liten kännedom om. Under tiden som dessa riktlinjer var i kraft yrkade dessutom biträden i ett stort antal mål ersättning för resekostnader och tidsspillan från kontor utanför domsagan. Det förekom också att flera jurister upptagna på förordnandelistorna vilseledde domstolen om att de hade mottagningskontor inom domsagan.

text: Alingsås tingsrätt har helgjoursverksamhet tillsammans med Borås tingsrätt. För att föras upp på den domstolens förordnandelistor krävs, i likhet med Alingsås tingsrätts nuvarande riktlinjer, att juristen i fråga ska ha huvudsakligt verksamhetsställe inom tingsrättens domsaga. Det är angeläget och mest praktiskt att de två domstolarna har samma riktlinjer.

text: Nämnda omständigheter utgör bakgrunden till att tingsrätten från och med 2022 har beslutat att en jurist ska ha huvudsakligt verksamhetsställe med klientkontor inom tingsrättens domsaga för att kunna tas upp på förordnandelistorna. Riktlinjerna är objektiva och sakligt motiverade.

text: Sveriges advokatsamfund

text: Förordnanden av rättsliga biträden måste alltid ske utifrån lagliga, objektiva och transparenta grunder, där erfarenhet och kvalifikationer beaktas. Kriterierna för uppdrag i en domstol bör vara så tydliga, förutsebara och rättvisa som möjligt. Det bör inte förekomma krav för förordnanden som innebär orättfärdiga konkurrensbegränsningar eller som på annat sätt strider mot likabehandlingsprincipen.

text: Mot den bakgrunden har advokatsamfundet synpunkter på Alingsås tingsrätts riktlinjer för att föras upp på tingsrättens förordnandelistor, särskilt såvitt avser de i riktlinjerna uppställda erfarenhetskraven på advokater eller biträdande jurister på advokatbyråer samt kravet beträffande huvudsakligt verksamhetsställe inom tingsrättens domsaga. Det kan ifrågasättas om dessa krav är förenliga med

text: regeringsformens

text: krav på saklighet, objektivitet och normmässighet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern ska enligt

text: 1 § lagen (1975:1339)

text: Domstolarna ska i sin verksamhet iaktta saklighet och opartiskhet (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ). Detta innebär att när någon förordnas som offentlig försvarare ska domstolen vägledas av lagens krav på att den som utses är lämplig och får inte får göra någon omotiverad skillnad mellan dem som vill ha ett sådant uppdrag. Det utrymme som finns för domstolen att närmare ange vilka krav som ska gälla för att förordnas för olika uppdrag begränsas av att kraven måste vara förenliga med de som uppställs i lag för uppdragen i fråga. Att domstolen klargör vilka krav som gäller för att förordnas medför att ordningen för förordnanden blir mer transparent och förutsebar samtidigt som hanteringen blir enklare och mer effektiv.

text: Till offentlig försvarare ska enligt huvudregeln i

text: 21 kap. 5 § första stycket rättegångsbalken

text: förordnas en advokat som är lämplig för uppdraget. Företrädesvis bör någon förordnas som brukar förekomma som rättegångsombud vid domstolen. Syftet med det är att undvika allt för stora kostnader för staten (se NJA II 1943 s. 284). Det bör inte komma i fråga att domstolen på egen hand förordnar en försvarare från en avlägsen ort, om det inte finns särskilda skäl (se

text: prop. 2008/09:232 s. 32

text: Som målsägandebiträde får förordnas en advokat, en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan person som har avlagt de kunskapsprov som krävs för behörighet till domaranställning. Endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter och även i övrigt är särskilt lämplig för uppdraget får förordnas (4 § lagen om målsägandebiträde).

text: Till särskild företrädare för barn får en advokat, en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan förordnas. Endast den får förordnas som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget (5 § lagen om särskild företrädare för barn).

text: Vad gäller övriga rättsliga biträden som omfattas av de s.k. förordnandelistorna ligger det i sakens natur att ett sådant biträde ska vara lämplig och besitta sådan juridisk kunskap som krävs för uppdraget, oavsett om detta framgår av lagtexten eller inte.

text: Uppdragen från tingsrätten är av stor ekonomisk betydelse för många jurister. Inte minst därför är det viktigt att tingsrätten tillämpar fasta principer för hur rättsliga biträden av olika slag ska utses. Detta har betydelse för förtroendet för domstolens saklighet och oavhängighet. De principer som tillämpas bör ha som utgångspunkt att det sker en jämn fördelning av uppdragen över tid mellan de jurister på orten som utan särskilda inskränkningar vill ha förordnanden. (jfr Justitiekanslerns beslut den 26 juni 2003, dnr

text: , och den 7 maj 2004, dnr

text: Kravet på huvudsakligt verksamhetsställe inom domsagan innebär en faktisk konkurrensbegränsning för de jurister som har huvudsakligt verksamhetsställe på någon annan ort. Frågan är då om kravet ändå är godtagbart och uppfyller

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet.

text: Det är den domstol som förordnar rättsliga biträden som ansvarar för att de som förordnas är lämpliga för uppdragen. Domstolen har ansvar för att det finns tillräckligt underlag för att kunna göra en ändamålsenlig lämplighetsbedömning. Domstolen ska alltså tillse att den har tillräcklig kännedom om en jurist som vill förordnas för att kunna avgöra om den personen är lämplig. Har domstolen inte tillräckligt underlag ska juristen i fråga inte tas med på listan alternativt föreläggas att inkomma med ytterligare underlag som styrker lämpligheten.

text: Att det enligt den tidigare ordning som gällde vid Alingsås tingsrätt fanns jurister på förordnandelistorna som tingsrätten inte hade någon eller mycket liten kännedom om kan alltså inte anses utgöra ett sakligt motiverat skäl för att införa ett krav på huvudsakligt verksamhetsområde inom domsagan. Detsamma gäller beträffande det av tingsrätten åberopade skälet att det enligt den tidigare ordningen förekom jurister som vilseledde tingsrätten om att de hade mottagningskontor på orten.

text: För det fall en offentlig försvarare har flera verksamhetsställen utgör lokalkontoret utgångspunkt för vad som är skälig ersättning för tidsspillan och utlägg för resor som företagits inom ramen för uppdraget (se

text: NJA 2021 s. 520

text: ). Motsvarande måste anses gälla för övriga rättsliga biträden med flera verksamhetsställen. Alingsås tingsrätts krav på huvudsakligt verksamhetsställe inom domsagan är därför inte motiverat för att hålla nere kostnaderna för de rättsliga biträdena. Att kravet medför minskade administrationskostnader för tingsrätten utgör inte heller ett godtagbart skäl.

text: Även om det är kan vara eftersträvansvärt att domstolarna har likartade riktlinjer för hur rättsliga biträden ska utses utgör inte den omständigheten att Borås tingsrätt har motsvarande krav på huvudsakligt verksamhetsställe inom domsagan ett godtagbart skäl för kravet. Det är också oklart varför det skulle vara mest praktiskt för Alingsås tingsrätt att ha samma krav som Borås tingsrätt av den anledningen att tingsrätterna har gemensam helgjoursverksamhet.

text: Sammanfattningsvis anser Justitiekanslern att skälen för Alingsås tingsrätts krav på huvudsakligt verksamhetsställe inom domsagan inte är sakligt motiverade. Domstolens riktlinjer för förordnanden innebär att jurister som inte har huvudsakligt verksamhetsställe inom domsagan missgynnas på ett sätt som inte är godtagbart.

text: Däremot framstår ett krav på anknytning till domstolsorten i form av mottagningskontor inom domsagan som godtagbart. Ett sådant krav är i linje med vad som anförts i förarbetena till

text: 21 kap. 5 § rättegångsbalken

text: prop. 2008/09:232

text: s.32) och innebär bl.a. att alltför stora kostnader för staten undviks. En sådan ordning underlättar också som regel klienternas kontakt med den som har förordnats.

text: Justitiekanslern har inga invändningar mot de i riktlinjerna uppställda erfarenhetskraven på advokater eller biträdande jurister på advokatbyråer. De aktuella kraven inryms under den lämplighets- och kunskapsprövning som tingsrätten har att göra vid förordnanden av försvarare och andra rättsliga biträden. Kraven säkerställer i möjligaste mån att de som förordnas är tillräckligt kvalificerade för uppdragen i syfte att klienterna får den hjälp som de behöver. Erfarenhetskraven kan visserligen leda till att i och för sig lämpliga personer inte blir förordnade. Tingsrättens huvudsakliga ansvar är emellertid att se till att enskilda får kvalificerad hjälp. Det intresset väger tyngre än enskilda juristers intresse av att få förordnanden (jfr

text: JO 2015/16 s. 50