title: Remissyttrande över betänkandet Straff i proportion till brottets allvar (SOU 2008:85)

text: Justitiekanslern har anmodats att yttra sig över de förslag som läggs fram i betänkandet och får härmed lämna följande synpunkter.

text: Allmänt

text: Justitiekanslern anser, i likhet med utredningen, att det finns övertygande skäl för en höjd straffnivå vid allvarliga våldsbrott och en större spännvidd vid straffmätningen. Det finns emellertid enligt Justitiekanslerns uppfattning anledning att ifrågasätta vissa av de lagändringar som kommittén har föreslagit för att åstadkomma förändringar när det gäller domstolarnas straffmätning. Synpunkterna gäller främst de föreslagna ändringarna i

text: 29 kap.

text: och

text: 4 §§

text: brottsbalken

text: . Justitiekanslern har vidare vissa invändningar när det gäller förslagen beträffande åklagarens roll i brottmålsprocessen.

text: Skälen för en höjd straffnivå för allvarliga våldsbrott

text: Utredningen har funnit att främst två förändringar i samhället talar för att allvarliga våldsbrott bör bedömas strängare än vad som är fallet i dag, nämligen att acceptansen för våld i samhället successivt har minskat och att en ökad välfärd har lett till att våldsbrott utgör ett relativt sett större hot mot den enskildes trygghet, sett i förhållande till annan brottslighet.

text: Utredningen har som ytterligare skäl för en strängare syn på allvarliga våldsbrott bl.a. nämnt att rädslan för att drabbas av allvarliga våldsbrott kan utnyttjas av kriminella grupper. Allvarliga våldsbrott, eller hot om sådana brott, är onekligen ett av den organiserade brottslighetens främsta verktyg. Enligt Justitiekanslerns mening innebär den organiserade brottslighetens utbredning i sig ett tungt vägande skäl för att uppgradera straffvärdet för sådana brott.

text: Alldeles oavsett förändringarna i samhället måste dock den straffmätningspraxis som har utvecklats vid allvarliga våldsbrott anses innebära att sådana brott värderas för lågt i förhållande till andra brott. Det är visserligen inte möjligt att på ett objektivt sätt exakt fastställa vilket straffvärde som ett visst brott bör ha med utgångspunkt från de grundläggande proportionalitets- och ekvivalensprinciperna. Justitiekanslern anser emellertid att allvarliga våldsbrott regelmässigt leder till så svåra skador och kränkningar att domstolarnas praxis – generellt sett – inte kan anses motsvara brottens straffvärde. Det är enligt Justitiekanslerns mening exempelvis inte rimligt att genomsnittsstraffet för dem som dömdes för enstaka fall av grov misshandel under åren 2000 och 2005 var knappt 16 månader eller att ca 95 procent av påföljderna för grov misshandel låg i den nedersta fjärdedelen av straffskalan.

text: Man behöver alltså, enligt Justitiekanslerns mening, inte nödvändigtvis – som utredningen velat göra – söka skälen för en ändrad lagstiftning i samhällsförändringarna. Lagstiftaren bör kunna stå upp för åsikten att allvarliga våldsbrott i praxis har värderats för lågt i förhållande till andra brott och att detta i sig utgör skäl för lagändringar.

text: Ändringarna i

text: 29 kap. 1 § brottsbalken

text: Justitiekanslern instämmer alltså i att straffvärdet för grova våldsbrott är högre än som återspeglas i dagens rättspraxis och att lagen bör ändras så att straffvärdet för dessa brott får fullt genomslag. Relativt andra brottstyper bör straffen för grova våldsbrott skärpas.

text: Utredningen vill åstadkomma en uppgradering av straffvärdet för grova våldsbrott bl.a. genom förändringar i

text: 29 kap. 1 § andra stycket brottsbalken

text: , som innehåller grundläggande bestämmelser om hur straffvärdet ska bedömas. I bestämmelsen sägs i dag att det vid bedömningen av straffvärdet ska ”särskilt beaktas” den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den tilltalade har insett eller borde ha insett om detta, samt de avsikter eller motiv som han har haft. Förslaget innebär att ordet ”särskilt” tas bort och att det görs ett tillägg sist i stycket med innehållet att det ”ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person”.

text: Förslaget innebär sålunda en principiellt radikal förändring i den mest grundläggande bestämmelsen i 29 kap. och därmed en omstöpning av basen för kapitlet. Utredningen tonar ned betydelsen av förändringen, men enligt Justitiekanslerns mening saknas det en ordentlig analys av vad den egentligen kommer att innebära för rättstillämpningen inkl. betydelsen av de faktorer som i fortsättningen ska ”beaktas” men inte ”särskilt”. Rimligen ska dessa faktorer betyda mindre än den nytillkomna, som ju ska beaktas särskilt. Detta kan nog i och för sig godtas, men förändringen innebär en systematisk omdaning som sannolikt kommer att medföra påpekanden framöver att även andra omständigheter borde ”beaktas särskilt”, såsom kanske t.ex. stor samhällsfara (vid exempelvis terroristbrott) eller fara för rikets säkerhet (vid exempelvis spioneri). Härmed har man påbörjat en uppluckring av en hittills välfungerande struktur i 29 kap.

text: Angreppet på strukturen visar sig även därigenom att de omständigheter som nämns i 29 kap. 2 och 3 §§ kommer att hamna på en ”ny nivå” i straffvärdesbedömningarna genom ändringarna i 1 §. Vissa omständigheter ska enligt förslaget beaktas (1 §), andra beaktas särskilt (1 §) och ytterligare några (2 § och 3 §) särskilt beaktas som försvårande resp. förmildrande. Därtill kommer – liksom i dag – vad som gäller för varje brottstyp. För Justitiekanslern är det oklart vad denna förändring innebär, men den kan knappast gå spårlöst förbi i tillämpningen.

text: Ytterligare en oklarhet uppkommer genom att ordet särskilt tas bort i 29 kap. 1 § andra stycket första meningen. Intrycket blir naturligen att det endast är de nämnda omständigheterna som ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet och inte alla andra omständigheter av relevans, t.ex. graden av nonchalans vid tjänstefel eller vinningen vid förskingring. Denna effekt berörs inte, såvitt Justitiekanslern kan se, i motiven. Det går knappast att läka den nu nämnda effekten genom ett tillägg i förarbetena om att, exempelvis, ”även fortsättningsvis alla relevanta omständigheter ska beaktas”. För vad innebär då egentligen den nya lagtexten?

text: Vill man säkerställa att allvarliga angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet uppgraderas vid bedömningen av straffvärdet bör det enligt Justitiekanslerns mening ske på något annat sätt. Här nämns två möjligheter som kan vara tänkbara.

text: En möjlighet kan vara att behålla 29 kap. 1 § andra stycket som nu men ta bort det sista ledet, dvs. ”samt de avsikter eller motiv som han haft”. Det framstår som ganska naturligt att dessa omständigheter läggs på en lägre generell nivå än de övriga som nämns i stycket. Då uppnår man dessutom dels att det som sägs i bestämmelsen i övrigt får större relativ betydelse, dels att man i författningskommentaren kan klargöra att ändringen sker för att uppgradera ”skada, kränkning eller fara” på det sättet att allvarliga angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet ska medföra att straffvärdet bedöms högre än hittills.

text: En annan möjlighet kan vara att avstå från ändringar i den aktuella paragrafen och klargöra i författningskommentaren till den ändrade 3 kap. 6 § att den nya straffskalan är avsedd att medföra en generell uppvärdering vid straffvärdesbedömningen av sådana omständigheter som gör att en misshandel bedöms som grov. Lagstiftaren kan ju annars inte ändra tillämpningen av befintlig lagtext genom nya motivuttalanden, men här rör det sig om en specifik lagändring som rimligen måste inverka på tillämpningen av en mer generell bestämmelse och därmed kanske också tillåta nya motivuttalanden.

text: Ändringarna i

text: 29 kap.

text: och

text: 3 §§

text: brottsbalken

text: Straffnivåutredningens uppdrag har innefattat att överväga förändringar som ska ge en större spännvidd vid straffmätningen när det har funnits försvårande eller förmildrande omständigheter. Utredningen har därför lagt fram förslag till lagändringar som bl.a. innebär att vissa av de kvalificerande rekvisiten i

text: 29 kap.

text: och

text: 3 §§

text: brottsbalken

text: ska tas bort, i enstaka fall även ersättas av andra. Enligt utredningen kan den ökade differentieringen vid straffmätningen väntas leda till att straffen i vissa fall inte kommer att skärpas alls, medan det i andra fall kan bli fråga om förhållandevis stora straffskärpningar (se betänkandet s. 265).

text: Justitiekanslern ställer sig positiv till att försvårande och förmildrande omständigheter ges större betydelse när straffvärdet ska bestämmas. Det är rimligt att straffet i större utsträckning än hittills bestäms efter omständigheterna i det enskilda fallet. Justitiekanslern instämmer därför i utredningens förslag att vissa av de kvalificerande rekvisiten tas bort.

text: Uppräkningen i

text: 29 kap.

text: och

text: 3 §§

text: brottsbalken

text: är exemplifierande, vilket markeras genom att det i inledningen till bestämmelserna stadgas att det vid straffmätningen särskilt ska beaktas om någon av de försvårande respektive förmildrande omständigheterna föreligger. Tanken när bestämmelserna infördes var att uppräkningen skulle inrymma de försvårande resp. förmildrande omständigheter som är vanligast och mest betydelsefulla (se betänkandet s. 57 f. och 63). Utredningen har inte sett någon anledning att lägga till några ytterligare punkter i bestämmelserna. Justitiekanslern instämmer i denna bedömning.

text: Genom utredningsförslaget kommer alltså vissa kvalificerande rekvisit att tas bort i

text: 29 kap.

text: och

text: 3 §§

text: brottsbalken

text: , men det kommer fortfarande att stadgas att det vid straffmätningen särskilt ska beaktas om någon av de uppräknade omständigheterna föreligger. Eftersom de försvårande resp. förmildrande omständigheterna då inte behöver ha nått upp till en nivå som är särskilt kvalificerad, blir det betydligt vanligare med omständigheter som ska beaktas särskilt. Det kan diskuteras om det är bra att omständigheter som kanske många gånger är förhållandevis ”normala” för brottstyperna ska beaktas ”särskilt”, eller om detta förstärkningsord borde tas bort. Det gäller inte minst med tanke på den föreslagna ändringen i 1 § andra stycket, enligt vilken de tidigare särskilt viktiga omständigheterna fortsättningsvis bara skulle ”beaktas”. Det borde innebära att de omständigheter som nämns i 2 och 3 §§ ska betyda mer än de som nämns i 1 § andra stycket.

text: Det vore dock knappast bra att ta bort ordet ”särskilt” i 2 och 3 §§. De omständigheter som över huvud taget nämns bör vara sådana som det ska tas särskild hänsyn till jämfört med en rad andra omständigheter. Men att kvalificeringen ”särskilt” finns med i dessa paragrafer är ytterligare ett skäl mot att ta bort den i 1 § andra stycket.

text: Ändringarna i

text: 3 kap. 6 § brottsbalken

text: Utredningen föreslår att bestämmelsen ändras på så sätt att brottet grov misshandel, och därmed straffskalan, delas upp i två svårhetsgrader. Enligt förslaget ska straffskalan för ”normal” grov misshandel vara fängelse i lägst ett och högst sex år. Enligt det föreslagna tredje stycket ska brottet om det är att anse som synnerligen grovt medföra fängelse i lägst fyra och högst tio år. Vid denna bedömning ska särskilt beaktas om gärningen har orsakat synnerligen stort lidande eller bestående svåra kroppsskador eller om gärningsmannen annars har visat synnerligen stor hänsynslöshet.

text: Utredningen har menat att en uppdelad straffskala kan antas leda till att straffmätningen blir mer differentierad och att genomsnittsstraffen blir längre. Det föreslagna tredje stycket är emellertid så restriktivt utformat att det sannolikt kommer att kunna tillämpas endast i mycket få fall. Enbart denna förändring leder därför knappast till att den eftersträvade effekten uppnås. Men tillsammans med ändringarna i 29 kap. torde detta ändå kunna ske.

text: Den i dag vida straffskalan utgör uppenbarligen inte i och för sig något hinder för domstolen att ibland döma ut mycket långa fängelsestraff, exempelvis då brottsoffret har drabbats av bestående svåra kroppsskador. Det är därför egentligen inte nödvändigt att ändra bestämmelsen. Problemet är dock att en lagändring är det enda sättet att klargöra lagstiftarens vilja att praxis ska bli strängare och mer differentierad. Justitiekanslern godtar därför den föreslagna uppdelningen av brottet och straffskalan.

text: Ändringarna i

text: 29 kap. 4 § brottsbalken

text: Justitiekanslern instämmer i att det bör finnas en ökad möjlighet att genom en skärpt straffmätning visa att samhällets tolerans minskar vid återfall i brott och att återfall i brott sålunda bör beaktas i större utsträckning än som sker enligt nuvarande reglering. Justitiekanslern har dock invändningar mot utredningens förslag till hur en sådan utvidgad möjlighet till återfallsskärpning bör utformas.

text: Enligt utredningens förslag ska återfall i brott beaktas vid straffmätningen oberoende av om återfallet redan har påverkat påföljdsvalet och om villkorligt medgiven frihet har förklarats förverkad. Enligt Justitiekanslerns mening kan det diskuteras om inte detta ger alltför lite flexibilitet. Som framhålls i det särskilda yttrandet (s. 401) är en uppenbar risk med den föreslagna regleringen att återfallsskärpningen kommer att få ett alltför stort genomslag i enskilda fall. Det är över huvud taget svårt att se varför den nuvarande bestämmelsen skulle behöva ersättas med en som är mer rigid.

text: Justitiekanslern anser att, i enlighet med nuvarande reglering, tidigare brottslighet i första hand bör beaktas genom påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Justitiekanslern håller dock med utredningen om att det finns skäl för rätten att, när förhållandet inte tillräckligt kan beaktas genom påföljdsval eller förverkande, i större utsträckning än som sker i dag utnyttja möjligheten att vid straffmätningen ta hänsyn till om den tilltalade tidigare har gjort sig skyldig till brott. En möjlig lösning för att åstadkomma detta och samtidigt behålla en enligt Justitiekanslerns mening nödvändig flexibilitet skulle kunna vara att ta bort rekvisitet ”i skälig utsträckning” men i övrigt behålla

text: 29 kap. 4 § brottsbalken

text: i dess nuvarande lydelse. En sådan ändring skulle innebära en något tydligare markering, jämfört med i dag, av återfallets betydelse. På så sätt får också lagstiftaren tillfälle att i författningskommentaren utveckla sin avsikt om innebörden av ändringen.

text: Den föreslagna lydelsen i första stycket 1 innebär att det inte är omfattningen av tidigare brottslighet som avgör frågan om återfallsskärpning, utan antalet domar för likartad brottslighet. En tilltalad som vid två tillfällen har dömts för t.ex. enstaka stölder ska sålunda vid straffmätningen bedömas strängare än en tilltalad som har gjort sig skyldig till en mängd stöldbrott men endast har dömts vid ett tillfälle. Detta framstår enligt Justitiekanslerns mening som diskutabelt.

text: Förslaget om skyldighet för åklagaren att lämna påföljdsförslag

text: Det föreslås att åklagaren ska ange den påföljd som han eller hon anser bör följa för det eller de brott som omfattas av åtalet. Enligt huvudregeln ska detta ske redan i stämningsansökan.

text: Till att börja med måste det sägas att den mycket hårt ansträngda Åklagarmyndigheten måste ges tillräckliga resurstillskott om den ska belastas med ytterligare arbetsuppgifter.

text: Förslaget är nog i grunden bra men ställer stora krav på Åklagarmyndigheten och kan dessutom ibland ge olämpliga effekter. Det senare gäller i varje fall beträffande påföljdsvalet. Vid stämningsansökans upprättande har åklagaren nämligen ofta inte tillgång till allt relevant underlag för påföljdsvalet, t.ex. personutredning eller utredning om eventuell kontraktsvård. Ett av åklagaren i stämningsansökan angivet påföljdsförslag som med anledning av senare inkommen personalia ändras ger inte den eftersträvade förutsebarheten eller någon tydligare rollfördelning i brottmålsprocessen, snarare tvärtom.

text: Det bör sägas att det föreslagna förfarandet ibland kan öka risken för att åtalade personer försöker undandra sig lagföring och straff. Om det redan i stämningsansökan klargörs att t.ex. ett längre fängelsestraff kan påräknas kan det beträffande redan frihetsberövade personer inte uteslutas att rymnings- eller fritagningsförsök sker i högre utsträckning än i dag. Detta är dock knappast något vägande argument mot förslaget.

text: Justitiekanslern menar alltså att det finns en del att fundera över när det gäller de nu diskuterade förslagen. Framför allt bör man göra klart för sig om förändringen är tillräckligt viktig för att motivera kostnaden.

text: Justitiekanslern har ingen invändning beträffande det förslag som innebär att åklagaren i stämningsansökan ska ange de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som han eller hon vill få prövade i målet (avsnitt 8.8.11).

text: Övriga lagförslag

text: Justitiekanslern tillstyrker förslagen.


publisher: Justitiekanslern

title: Initiativärende angående frågan om resning i vissa ärenden där s.k. polisiära provokationer har förekommit.

org: jk

text: Justitiekanslern utgår från att Rikspolisstyrelsen kommer att verka för att resning kommer till stånd i sådana fall där det har förekommit polisprovokationer av sådant slag och under sådana omständigheter som enligt Högsta domstolens beslut den 8 juli 2009 i mål

text: Ö 3798-08

text: ska föranleda resning. Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd härutöver.

type: stycke

text: Bakgrund

type: rubrik

text: På senare tid har det i olika sammanhang uppmärksammats att personer har dömts för brott utan att domstolarna har haft kunskap om alla de omständigheter av betydelse för prövningen i målet som Polisen har känt till (se t.ex. JO-beslut 2008-06-25 i ärende 1772-2007, PA och NES artikel på DN Debatt den 26 oktober 2008 samt böckerna Hanteraren av DS och Infiltratören av LW). Det har hävdats dels att otillåtna brottsprovokationer har förekommit utan att domstolen har fått kännedom om det, dels att poliser har lämnat oriktiga vittnesmål för att inte avslöja brotts- eller bevisprovokationer.

text: Det som har blivit känt väcker frågan i vilken mån personer som har blivit dömda i de aktuella målen har rätt till resning. Av betydelse för denna fråga är bl.a. Högsta domstolens avgörande den 28 december 2007 i mål

text: B 5039-06

text: NJA 2007 s. 1037

text: ) – med frikännande på grund av polisiär brottsprovokation – och bestämmelserna i

text: 58 kap. 2 § 3 rättegångsbalken

text: om resning när något vittne har avgett en falsk utsaga.

text: Den 8 juli 2009 prövade Högsta domstolen två ansökningar om resning i målen

text: Ö 5345-08

text: (det s.k. Gotlandsärendet) och Ö 3798-08 (det s.k. vapenärendet). I det förra fallet avslogs resningsansökan, medan den med stöd av

text: 58 kap. 2 § 4 rättegångsbalken

text: beviljades i det senare.

text: Omständigheterna i det fall där resning beviljades var i korthet följande. Polisen hade före ett tillslag bedrivit spaning mot DD. Enligt vad åklagaren uppgav sakframställningsvis vid tingsrätten var anledningen till detta att det i slutet av år 2002 och början av år 2003 hade inkommit tips till

text: Polisen om att DD och MQ på krogar skrutit om att de innehade samt kunde anskaffa vapen. Den 16 januari 2003 observerade Polisen DD tillsammans med en annan man, som visade sig vara MQ. DD och MQ gick in i en fastighet på Vanadisvägen i Stockholm. När de kom ut bar MQ på två mörka attachéväskor. DD hämtade en bil och hjälpte därefter MQ att lasta in väskorna i bilens lastutrymme. I detta skede ingrep Polisen. I vardera av de två attachéväskorna anträffades fyra handgranater och i en svart axelremsväska anträffades en kulsprutepistol, en ljuddämpare och två magasin passande till kulsprutepistolen. I en MQ tillhörig träningsväska återfanns nio hagelpatroner. I en läderjacka, som låg i bilens baksäte och som visade sig tillhöra DD, låg sju patroner, kaliber 22. Vid visitering påträffades på DD en nyckel och på MQ nycklar som passade till de två väskorna med handgranater. Vid en husrannsakan i ett utrymme, där gods tillhörande DD och hans flickvän förvarades, anträffades en elpistol. DD bestred ansvar för brott under åberopande av att han inte hade känt till innehållet i väskorna och jackan. I hovrätten dömdes DD för bl.a. grovt vapenbrott till fängelse ett år. Det visade sig sedermera att DD hade köpt vapnen och ammunitionen av en av Polisens infiltratörer.

text: I samband med att Justitiekanslern initierade det ärende som nu är för handen förelades Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren att yttra sig över några frågor som har uppkommit med anledning av det anförda. Rikspolisstyrelsens och Riksåklagarens yttranden fogas till beslutet ( bilagorna 1–2 ).

text: Sedan Justitiekanslern hade inlett ärendet hörde bl.a. advokaten PA och statsåklagaren NES av sig gemensamt i en skrivelse och framförde önskemålet om att en total genomlysning vad gäller Polisens användande av informatörer skulle ske.

text: Justitiekanslern redovisar i det följande de rättsliga utgångspunkterna för de frågor som granskningen har avsett, en sammanfattning av de synpunkter som de i ärendet hörda myndigheterna har lämnat och de slutsatser som går att dra av utredningen.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Sedan en brottmålsdom har vunnit laga kraft kan frågan om den dömdes ansvar för den åtalade gärningen inte tas upp till ny prövning. Resning till förmån för den tilltalade får dock enligt huvudregeln i 58 kap. 2 § 4 första ledet

text: rättegångsbalken

text: beviljas, om någon omständighet eller något bevis, som inte tidigare har förebringats, åberopas och dess förebringande sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade hade frikänts eller till att brottet hade hänförts under en mildare straffbestämmelse än den som har tillämpats. Om den tilltalade har dömts utan tillämpning av en strafflindrande bestämmelse (

text: 29 kap.

text: och

text: 5 §§

text: brottsbalken

text: ) och ny bevisning gör det sannolikt att bestämmelsen varit tillämplig i brottmålet, kan resning beviljas med stöd av en analog tillämpning av första ledet av punkten 4 (se

text: NJA 2002 s. 619

text: ) Av det andra ledet i samma punkt (den s.k. tilläggsregeln) följer att resning också får beviljas om det finns synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om den tilltalade har förövat det brott för vilket han har dömts.

text: Enligt

text: 58 kap. 2 § 3 rättegångsbalken

text: får resning även beviljas om t.ex. ett vittne har avgett falsk utsaga och det kan antas ha inverkat på utgången i målet.

text: Polisens användning av provokativa brottsbekämpningsmetoder är inte reglerad i lag. Åklagarmyndigheten har emellertid för ett par år sedan gett ut en RättsPM i syfte att skapa klara och tydliga rutiner för att främja en enhetlig, förutsebar och rättssäker tillämpning av dessa metoder, se RåR 2007:1 och RättsPM 2007:4.

text: Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i Stockholms län resp. Polismyndigheten i Skåne har även utfärdat ett antal tjänsteföreskrifter avseende hanteringen av informatörer m.m., se FAP 490-1 (

text: RPSFS 2007:5

text: ), TjF 2009:01, 400-B, TjF 2007:09, 400-C resp. 490-1 (2008-06-13).

text: Utredningen

text: Frågorna till Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren

text: Enligt Justitiekanslerns mening måste frågan ställas om de myndigheter som har kunskap om fall där domen är felaktig har en plikt att ta initiativ på något sätt till ett resningsförfarande. Bör en sådan plikt, i så fall, vara begränsad till ärenden där det är känt hos polismyndigheten i fråga – ibland kanske hos Åklagarmyndigheten – att personer som har dömts rätteligen skulle ha frikänts eller fått en lindrigare påföljd? Vilket ansvar bör ligga hos myndighetens ledning när den har misstankar men inte säker kännedom om sådana fall?

text: Justitiekanslern hemställde att Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren skulle besvara dessa frågor.

text: Nedan görs en sammanfattning av de synpunkter som myndigheterna har lämnat i ärendet. För den som vill ta del av hela yttrandena hänvisas till bilagorna 1–2.

text: Riksåklagarens yttrande

text: Åklagarmyndigheten har en plikt att ta initiativ på något sätt till ett resningsförfarande om den får veta att en dom är felaktig och att de rättsliga förutsättningarna för att bevilja resning finns. Åklagarmyndigheten har vidare en plikt att agera om det kan misstänkas att det har förekommit sådana oegentligheter under en brottsutredning att det kan finnas förutsättningar för resning i ett mål. Denna plikt gäller myndighetens ledning och enskilda åklagare.

text: Rikspolisstyrelsens yttrande

text: En polismyndighet som har eller får kännedom eller misstankar om fall i vilka felaktigheter har förekommit i de hänseenden som omfattas av Justitiekanslerns frågor, dvs. dels polisiär brottsprovokation, dels falsk vittnesutsaga, har givetvis skyldighet att vidta åtgärder.

text: Regelverket föreskriver att saken, om det kan bli fråga om att inleda förundersökning mot en anställd inom Polisen för brott som har samband med arbetet, ska lämnas över till åklagare enligt

text: 5 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558)

text: Utöver att överlämna ärendet enligt föregående stycke föreligger det, enligt Rikspolisstyrelsens mening, en skyldighet för en polismyndighet att underrätta åklagare som har lett den aktuella förundersökningen, om misstanke uppkommer i nu nämnda avseenden. En sådan skyldighet får anses följa av

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: , där objektivitetsprincipen kommit till uttryck.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Efter att ha tagit del av Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens yttranden och de föreskrifter m.m. som finns på myndighetsnivå samt övrig utredning i ärendet konstaterar jag att Riksåklagaren samt Rikspolisstyrelsen och i förekommande fall polismyndigheterna numera tycks ha väl utarbetade rutiner för hur provokativa arbetsmetoder ska hanteras och genomföras.

text: I det fall där Högsta domstolen beviljade resning (vapenärendet), visar utredningen att det var först efter hovrättens dom i målet som det framkom att en infiltratör på Polisens uppdrag hade uppträtt som säljare av ett vapen och ammunition. De flesta av de inblandade poliserna torde inte ha känt till att så var fallet. Inte heller vare sig den tilltalade, hans försvarare, åklagaren eller domstolarna var informerade om detta förhållande. Högsta domstolen kallade detta ”ytterst anmärkningsvärt”, i vilket omdöme Justitiekanslern instämmer.

text: Med anledning av de nya uppgifterna verkställdes vid Åklagarmyndighetens riksenhet för polismål förundersökningar om bl.a. eventuellt olagliga arbetsmetoder vid Polisen. Vid dessa har enligt Riksåklagaren förhör hållits med infiltratören och en kriminalkommissarie. Den förre har vidgått att han vid tillfället var infiltratör på uppdrag av kriminalkommissarien, men ville inte redovisa närmare hur eller varför provokationen genomfördes. Kriminalkommissarien vägrade att lämna några upplysningar angående operationen.

text: Riksåklagaren motsatte sig inte att resning beviljades i Högsta domstolen.

text: Beträffande Gotlandsärendet och vapenärendet, som hade handlagts av Riksenheten för polismål, inkom till Riksåklagaren ansökningar om att förundersökningarna i de ursprungliga målen skulle återupptas i syfte att utreda förutsättningarna för Riksåklagaren att medverka till en ansökan om resning till förmån för de dömda.

text: Dåvarande riksåklagaren fann i beslut den 8 juni och 10 september 2007 att det i båda målen hade förekommit s.k. bevisprovokationer, att den formella hanteringen av dessa provokationer hade varit bristfällig, att detta faktum dock inte påverkade frågan om resning samt att utredningen hos Riksenheten för polismål närmast stärkt åtalen. Han vidtog därför enligt besluten inte någon vidare åtgärd med anledning av ansökningarna. Han erinrade däremot de dömda, genom deras ombud, om att de själva kunde ansöka om resning i Högsta domstolen.

text: Som har nämnts beslutade Justitieombudsmannen i april 2007 att ta upp ett ärende för att behandla de rättsliga problem som är förknippade med Polisens infiltrations- och informatörsverksamhet, Polisens användning av provokativa åtgärder samt behovet av en lagreglering. Under utredningen granskade JO det omfattande förundersökningsmaterialet i sex ärenden som handlar om polisoperationer i vilka den nyss nämnda kriminalkommissarien och infiltratörer eller informatörer hade spelat en central roll. I det beslut som följde, den 25 juni 2008, redovisade JO sin syn på nämnda frågor. JO fann vid sin granskning att förundersökningsmaterialet inte gav skäl att återuppta någon av de nedlagda förundersökningarna. JO betonade dock att det är helt oacceptabelt att Polisen i de granskade fallen genomgående synes ha hemlighållit väsentlig information i brottsutredningarna för försvar, åklagare och domstolar. JO uttalade även bl.a. att han ansåg att det inte kan accepteras att en infiltratör utan tydligt stöd i lag går fri från ansvar för en gärning som föranleder straff om den begås av någon annan. Justitiekanslern instämmer i JO:s uttalanden.

text: Genom Högsta domstolens beslut i resningsmålen avseende Gotlandsärendet och vapenärendet har det väsentligen klargjorts vad som gäller beträffande resning i fall där provokativa polismetoder har använts. Det betyder att det i varje fall i princip står klart i vilka fall Rikspolisstyrelsen samt Polismyndigheterna och Åklagarmyndigheten enligt Riksåklagaren och RPS behöver agera. Det är fråga om de fall då någon har fällts till ansvar för brott som har provocerats fram från Polisens sida och som annars inte skulle ha begåtts. Det sagda gäller alltid i fall där den tilltalade eller hans försvarare inte har fått kännedom om att provokativa åtgärder har företagits och om målet har behandlats i tiden efter rättsfallet

text: NJA 2007 s. 1037

text: , i vilket Högsta domstolen fann att det saknas förutsättningar att fälla någon till ansvar för ett brott som annars inte skulle ha begåtts, om det har provocerats fram från Polisens sida. När det gäller mål som har behandlats dessförinnan är det inte utan vidare så att nämnda omständigheter ska anses utgöra tillräckliga skäl för resning. Förutsättningar för resning måste dock enligt Högsta domstolen normalt anses vara uppfyllda om det görs sannolikt att det framprovocerade brottet inte skulle ha begåtts om provokationen inte hade ägt rum.

text: Jag instämmer i bedömningen att Polisen och i förekommande fall Åklagarmyndigheten bör, i sådana fall som Högsta domstolen nu har beviljat resning i, ta initiativ till en förnyad prövning. I de fall det finns misstankar men är osäkert om förutsättningar finns för resning bör myndigheten enligt min mening undersöka saken.

text: Med hänsyn till hur uppgifterna och kunskaperna har varit fördelade mellan polis och åklagare finns det inte anledning att nu fordra några initiativ från Åklagarmyndighetens sida för att uppdaga fall där resning kan ifrågakomma. Däremot bör Rikspolisstyrelsen verka för att resning kommer till stånd i eventuella sådana fall som har nämnts ovan. Utöver detta uttalande ser jag inte anledning till några åtgärder i ärendet.

text: Det finns sålunda inte skäl för mig att framställa någon kritik vid sidan av den som JO och Högsta domstolen har uttalat. Inte heller ser jag tillräckliga skäl – mot bakgrund av att JO redan har granskat saken och att resningsfrågan nu väsentligen är klarlagd i Högsta domstolen med de följder det får – att ta något initiativ med anledning av PA och NES skrivelse.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.

type: avgorande


title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen har jämkats till noll på grund av eget beteende m.m. (I)

text: Justitiekanslern avslår HG:s begäran om ersättning.

text: Anspråk m.m.

text: HG har varit berövad friheten som anhållen och häktad under tiden den 17 juli 2010 till den 9 augusti 2011 på grund av misstanke om mord. Han dömdes av Södertörns tingsrätt den 15 juni 2011 för mord, olovlig körning, narkotikabrott och brott mot

text: knivlagen

text: till fängelse på livstid. Svea hovrätt har därefter ogillat åtalet för mord och bestämt påföljden för den övriga brottsligheten till fängelse fyra månader.

text: HG har begärt ersättning för lidande enligt Justitiekanslerns praxis. Han har – som det får uppfattas – till stöd för en förhöjd ersättning angett att uppgifter om honom har spridits på internet, att han satt häktad med restriktioner under mer än ett år samt att han vid tingsrätten dömdes till fängelse på livstid.

text: Åklagarmyndigheten har avgett ett yttrande. Av yttrandet framgår bl.a. följande. HG har vid tingsrätten lämnat en berättelse som i korthet går ut på att han lejt en ”indrivare” som skulle kräva in en narkotikaskuld från den dödade kvinnans f.d. pojkvän A. Planen var att indrivaren, för att understryka allvaret i situationen, skulle skjuta A i benet. HG ordnade fram kläder från en budfirma som indrivaren skulle bära för att lura sig in i bostaden. Han kontaktade A per telefon i avsikt att ta reda på var denne fanns och fick då uppfattningen att denne befann sig i sin f.d. flickväns bostad. Han skjutsade dit den pistolbeväpnade indrivaren, släppte av honom vid porten och uppmanade honom att gå upp till lägenheten för att skjuta A. Han väntade under tiden själv i bilen utanför porten. Enligt HG:s berättelse har indrivaren därefter av oklar anledning skjutit kvinnan i huvudet med flera skott.

text: HG har yttrat sig över vad åklagaren har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som varit anhållen och häktad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning bl.a. när frikännande dom har meddelats. I detta fall har HG frikänts från ansvar för den gärning som låg till grund för beslutet om frihetsberövande. Han är därmed i princip berättigad till ersättning.

text: Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen kan ersättning dock vägras eller sättas ned om den skadelidande genom sitt eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det annars skulle vara oskäligt att ersättning lämnas. I förarbetena till bestämmelsen (

text: prop. 1997/98:105 s. 26

text: och

text: ) anges att skäl för jämkning på grund av den skadelidandes eget beteende kan finnas om denne har handlat på ett sådant sätt att han har dragit misstankarna till sig.

text: Möjligheten till jämkning innefattar ett undantag från principen att den som inte har blivit dömd i en rättegång ska betraktas som oskyldig. Av detta följer att det allmänna normalt ska utge ersättning i ett sådant fall och att jämkningsregeln i 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen ska tillämpas restriktivt. Vidare ankommer det på staten att visa att förutsättningarna för jämkning är uppfyllda (se prop. 1997/98 s. 25 f. och s. 56).

text: HG har frikänts från ansvar för den gärning som låg till grund för beslutet om frihetsberövande. De uppgifter som han själv har lämnat om sitt agerande i anslutning till det mord som föranledde frihetsberövandet innebär emellertid att han, i syfte att enligt hans egen uppgift få den okände indrivaren att skjuta A i benet, tagit en aktiv del i det förlopp som föranledde kvinnans död. Hans eget beteende har gett anledning till att misstankar riktades mot honom på ett sådant sätt att han i väsentlig omfattning får anses själv ha föranlett att han kom att berövas friheten p.g.a. misstanke om mord. Det finns därför anledning att vägra honom ersättning. Förhållandena är i allt fall sådana att det framstår som oskäligt att utge någon ersättning. HG:s begäran om ersättning ska därför avslås.


title: Kritik mot Polismyndigheten Gotland för dess hantering av ett ärende om utfående av allmänna handlingar

text: Justitiekanslern kritiserar Polismyndigheten Gotland för myndighetens hantering av ett ärende om utfående av allmänna handlingar, men vidtar ingen ytterligare åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Genom den massmediebevakning som Justitiekanslern regelbundet utför kom följande till Justitiekanslerns kännedom.

text: En person, NN, som var misstänkt för brott begärde hos Polismyndigheten Gotland att få ta del av hela ”slasken”, dvs. den del av förundersökningsmaterialet som inte hade tagits med i förundersökningsprotokollet, i det K-ärende som omfattade bl.a. misstankarna mot honom. Polismyndigheten lämnade ut handlingar till honom. I en ny skrivelse begärde NN att få ta del av ytterligare handlingar i ärendet. Polismyndigheten avslog genom ett beslut den 24 maj 2005 denna begäran med hänvisning till 5 kap. 1 § första stycket sekretesslagen. NN överklagade polismyndighetens beslut till Kammarrätten i Stockholm. Polismyndigheten vidhöll i ett yttrande den 22 juni 2005 sin uppfattning att de handlingar som NN hade begärt att få ta del av omfattades av sekretess och hänvisade till 5 kap. 1 § första stycket 4 sekretesslagen. Kammarrätten begärde hos polismyndigheten att få ta del av de handlingar som NN begärt att få ut. Polismyndigheten svarade den 2 augusti 2005 att alla handlingar som återstod i ärendet redan hade lämnats ut och att vad som funnits utöver de handlingar som NN redan fått del av hade ”tuggats”. Kammarrätten avslog den 2 september 2005 NN:s överklagande med motiveringen att NN:s begäran om att få ta del av handlingar inte kunde bifallas eftersom det inte fanns några handlingar som NN inte redan fått del av. NN överklagade beslutet till Regeringsrätten, som den 10 april 2006 beslutade att inte meddela prövningstillstånd.

text: Justitiekanslern remitterade ärendet till polismyndigheten och frågade därvid vilka handlingar i det aktuella K-ärendet som polismyndigheten hade ”tuggat” och vilket rättsligt stöd det hade funnits för att ”tugga” dessa handlingar.

text: Polismyndigheten har i ett yttrande anfört att det material som har ”tuggats” är arbetsmaterial, som telefonlappar, utkast och stolpanteckningar och att sådant material alltid rensas ur akten inför arkivering.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I polismyndighetens avslagsbeslut den 24 maj 2005 hänvisades till 5 kap. 1 § första stycket sekretesslagen. I yttrandet till kammarrätten den 22 juni 2005 vidhöll man uppfattningen och angav att det rörde sig om fjärde punkten, dvs. sådan sekretess som gäller bl.a. polismyndighets verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott.

text: När kammarrätten bad att få ta del av de handlingar som det rörde sig om uppgav polismyndigheten att NN redan hade fått ta del av alla handlingar som fanns kvar i ärendet sedan några ”tuggats”. Polismyndigheten har såvitt framkommit inte lämnat ut några ytterligare handlingar till NN efter den 22 juni 2005. I det yttrande som Justitiekanslern har inhämtat från myndigheten sägs att inga handlingar har ”tuggats” i ärendet, bortsett från telefonlappar m.m. Vad som nu har sagts innebär om polismyndighetens besked är riktigt att det den 24 maj 2005, när myndigheten fattade sitt beslut, inte fanns några handlingar som inte hade lämnats ut till NN. Det får i ett sådant fall anses både oriktigt och missvisande att neka ett utlämnande med hänvisning till en bestämmelse i sekretesslagen.

text: När en myndighet som i detta ärende lämnar oförenliga besked kan misstankar uppstå om att myndigheten inte är sanningsenlig, och kanske också har något att dölja. Det är allvarligt att myndighetens agerande medför att sådana misstankar kan uppstå.

text: Polismyndigheten Gotland kan inte undgå kritik för sin hantering av ärendet. Det saknas anledning för mig att därutöver vidta några åtgärder i ärendet.


title: Betänkandet Beslag och husrannsakan – ett regelverk för dagens behov (SOU 2017:100)

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: Med beaktande av dessa utgångspunkter har Justitiekanslern i huvudsak inte några invändningar mot förslagen. Justitiekanslern vill ändå lämna följande synpunkter.

text: Säkrande av information genom beslag och kopiering (7.5-7.8)

text: Möjligheterna till kopiering av beslagtagen egendom har analyserats och diskuterats vid flera tillfällen under senare år. Justitiekanslern har i dessa sammanhang framhållit vikten av att ett sådant förfarande regleras i lag och noterar därför med tillfredställelse att ett sådant förslag nu läggs fram. Justitiekanslern tillstyrker förslaget att det införs en regel som innebär att det är tillåtet att kopiera beslagtaget material på de av utredningen angivna skälen. Justitiekanslern instämmer också i utredningens bedömning att det bör införas en rätt till domstolsprövning när kopior har tagits i samband med tvångsmedelsanvändning.

text: Utredningen har även föreslagit en reglering som innebär att kopiering införs som ett särskilt tvångsmedel. Justitiekanslern har i huvudsak ingen erinran mot utredningens överväganden i denna del. Enligt Justitiekanslern är det rimligt att de brottsbekämpande myndigheterna får en möjlighet att tillfälligt ta om hand och kopiera sådana föremål som annars hade behövts ta i beslag. Som utredningen anför (s. 408) kan en kopiering på plats ofta vara mindre ingripande för den enskilde. Biometrisk autentisering (6.11 och 7.9)

text: Utredningens förslag innefattar att det i vissa fall ska finnas en skyldighet för enskilda att öppna informationsbärare och andra informationssystem med hjälp av biometrisk autentisering. I betänkandet förekommer en viss analys av det ingrepp för enskilda som ett sådant förslag innebär. Justitiekanslern anser också att utredningen på ett godtagbart sätt har redovisat det behov som föreligger i den brottsbekämpande verksamheten av det föreslagna verktyget. Av särskild vikt för bedömningen är dock att det görs en tydlig avvägning mellan de båda intressena som innefattar en redovisning av de överväganden som har gjorts i fråga om behovet av begränsningar i regleringen. Justitiekanslern anser att den fortsatta beredningen bör innefatta en sådan fördjupad analys.

text: Förbud mot beslag och kopiering samt närvarorätt (8.5-8.7.4)

text: Justitiekanslern tillstyrker förslaget att beslags- och kopieringsförbudet bör omfatta både traditionella handlingar och upptagningar. Justitiekanslern ställer sig också positiv till utredningens förslag om närvarorätt.

text: I betänkandet har vidare föreslagits att beslagsförbudet i närståendefallet ska avskaffas. Enligt Justitiekanslern kan underlaget för den bedömningen ifrågasättas av delvis samma skäl som under föregående rubrik. Det har förvisso presenterats en viss analys av behovet av ett avskaffande. Det saknas dock en närmare analys av integritetsintresset och en tydlig avvägning mellan de olika intressena.

text: Det bör även framhållas att frågan om beslagförbud i närståendefallet har övervägts relativt nyligen (se

text: SOU 2014:49 s. 297

text: ). Då föreslogs att ett undantag från beslagsförbudet skulle gälla endast vid vissa brottstyper. Det nu framlagda förslaget innehåller inte någon närmare analys av de överväganden som då gjordes.

text: Även om utredningens motiv i vissa delar kan ha fog för sig anser Justitiekanslern att det krävs ytterligare överväganden innan förslagen i denna del kan leda till lagstiftning.

text: Förstörande av kopior och rätten till domstolsprövning (9)

text: Justitiekanslern har i tidigare remissvar efterfrågat särskilda bestämmelser om gallring av kopior av beslagtaget material (se Justitiekanslerns remissyttrande den 13 oktober 2011, dnr

text: ). Mot den bakgrunden är det positivt att det nu framlagda lagförslaget innefattar sådana överväganden. I detta sammanhang har utredningen också analyserat och tagit ställning till om det finns behov av regler om att kopior ska få förstöras. Som utredningen angett innebär en sådan reglering en avvägning mellan brottsbekämpningsintresset och den enskildes integritetsintresse. En annan grundläggande aspekt i sammanhanget är den enskildes rättssäkerhet. Utredningen har gjort en noggrann genomgång av frågan om förstörande av kopior och de förslag som lämnas förefaller väl övervägda. Justitiekanslern har i huvudsak inga invändningar mot förslagen. Vad gäller frågan om beslagtagna handlingars och kopiors status noteras att Högsta förvaltningsdomstolen nu har tagit ställning till om en spegelkopia av information som lagrats på en hårddisk som tagits i beslag utgör en allmän handling (se Högsta förvaltningsdomstolens dom den 20 mars 2018 i mål nr

text: Senarelagd underrättelse om beslag och kopiering (10.4)

text: Justitiekanslern har i tidigare remissyttranden framfört uppfattningen att det finns ett behov av att öka möjligheten att senarelägga underrättelser om beslag men att det är viktigt att en sådan bestämmelse tillämpas restriktivt (se t.ex. Justitiekanslerns remissyttrande den 15 augusti 2011, dnr

text: ). De tidigare förslagen ledde inte till lagstiftning. Justitiekanslern finner inte skäl att nu ändra uppfattning i frågan. I betänkandet redovisas utförliga analyser både av behovet av en möjlighet att kunna dröja med underrättelse om beslag och det integritetsintrång det kan väntas medföra. Justitiekanslern finner inte skäl att invända mot den huvudsakliga intresseavvägning som har gjorts i betänkandet. Tvärtom framstår de villkor som föreslås i bestämmelsen som en rimlig balans mellan intresset av en effektiv brottsbekämpning och skyddet av enskildas integritet. I den fortsatta beredningen finns det dock skäl att mer ingående analysera hur avvägningen mellan behovet och integritetsskyddet ska göras beträffande beslag som har skett hos en annan person än den som är misstänkt för brott.

text: Utredningen har framhållit att det kan ställa till svårigheter för den som ska tillämpa regleringen, om villkoren för att skjuta upp en underrättelse om beslag inte stämmer överens med villkoren för att skjuta upp underrättelse om en husrannsakan som gjorts (s. 621). Justitiekanslern delar utredningens bedömning att detta förhållande talar för att skälen för uppskjutande ska uttryckas på samma sätt som i reglerna om husrannsakan. Med den utgångspunkten ställer sig Justitiekanslern dock frågande till varför det föreslås att man får dröja med underrättelsen ”om det kan antas att underrättelsen skulle vara till men för utredningen”. En sådan lydelse överensstämmer varken med tidigare lämnande lagförslag på detta område eller med reglerna om husrannsakan. Enligt Justitiekanslern finns det i den fortsatta beredningen skäl att tydligare redogöra för de överväganden som har gjorts i denna del och om någon skillnad har åsyftats.


title: Begäran från en polismyndighet om att Justitiekanslern skall yttra sig över tryckfrihetsförordningens tillämplighet i ett visst fall

text: Justitiekanslern vidtar inte någon åtgärd i ärendet.

text: Handlingarna återlämnas till Polismyndigheten i Stockholms län för de åtgärder som kan vara aktuella där.

text: Ärendet

text: Polismyndigheten i Stockholm har hit överlämnat en anmälan angående brott mot lagen (

text: ) om namn och bild i reklam för prövning av frågan om

text: tryckfrihetsförordningen

text: är tillämplig. Anmälan avser att tidningen Stockholm City olovligen har publicerat anmälarens namn och bild i reklamsyfte. Till anmälan har fotografier av en annons som har satts upp på reklamtavlor i en tunnelbanestation fogats.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Tryckfriheten sådan den garanteras i

text: tryckfrihetsförordningen

text: har till syfte att säkerställa ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Missbruk av tryckfriheten får inte föranleda ingripanden eller straff i andra fall än som framgår av förordningen. Den är således exklusivt tillämplig i fråga om sådant missbruk av yttrandefriheten som sker genom meddelanden i tryckt skrift. Vid ingripanden på grund av tryckfrihetsbrott är Justitiekanslern ensam behörig åklagare.

text: Ett meddelande som är lagstridigt i något annat hänseende än som ett överskridande av gränserna för tryckfriheten faller utanför

text: tryckfrihetsförordningens

text: tillämpningsområde. I ett sådant fall kan åtgärder av olika slag vidtas med stöd av allmän lag. Förundersökning med anledning av misstanke om brott inleds då av allmän åklagare.

text: En grundläggande förutsättning för att Justitiekanslern skall vara behörig att ta upp en anmälan till prövning är alltså att

text: tryckfrihetsförordningen

text: är tillämplig på den aktuella framställningen. Enligt gällande rätt anses inte förordningens regler tillämpliga på reklamåtgärder som är av utpräglat kommersiell natur. Med det uttrycket brukar avses att reklamåtgärderna har vidtagits i kommersiell verksamhet och i kommersiellt syfte samt har rent kommersiella förhållanden till föremål.

text: En anmälan om brott mot lagen om namn och bild i reklam skall som framgår ovan prövas av allmän åklagare. I ett fall som det nu aktuella, där det inte är uppenbart att

text: tryckfrihetsförordningen

text: hindrar att ett ingripande sker med stöd av lagen om namn och bild i reklam, bör utgångspunkten vara att det i första hand ankommer på allmän åklagare att pröva anmälan. Den skall därför återställas till Polisen för de åtgärder som den kan ge anledning till där.


title: Inspektion av Centrala etikprövningsnämnden den 11 december 2015

text: Justitiekanslern genomförde den 11 december 2015 en inspektion av Centrala etikprövningsnämnden i Stockholm. Vid inspektionen granskades ett antal öppna och avslutade ärenden. Justitiekanslerns sammanfattande bedömning är att nämndens verksamhet numera fungerar väl.

text: Justitiekanslern noterar dock att Centrala etikprövningsnämnden inte har beslutat någon verksamhetsplan för myndigheten, vilket är en brist som bör rättas till.

text: Bakgrunden till inspektionen

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden.

text: Justitiekanslern riktade i ett beslut den 12 mars 2014 allvarlig kritik mot Centrala etikprövningsnämnden för att myndigheten hade hanterat vissa ärenden i strid med myndighetens instruktion och för att dokumentationen i ärendena var bristfällig. Justitiekanslern riktade också kritik mot Centrala etikprövningsnämnden för att myndigheten brustit i intern styrning och kontroll av nämndens löpande verksamhet. Kritiken avsåg därutöver att det under flera års tid hade förekommit brister i samband med protokollföringen vid nämndens sammanträden och att myndigheten saknade dokumenterade rutiner för bl.a. ärendenas handläggning. Justitiekanslern gjorde i beslutet även vissa uttalanden med anledning av att Centrala etikprövningsnämnden inte hade beslutat en arbetsordning sedan 2005 och hade tillämpat en icke beslutad arbetsordning (dnr

text: Med anledning av de brister i Centrala etikprövningsnämndens verksamhet som hade konstaterats beslutade Justitiekanslern att genomföra en inspektion för att närmare granska vilka åtgärder myndigheten, sedan våren 2014, hade vidtagit för att förbättra sina administrativa rutiner och den interna kontrollen. Att Justitiekanslern skulle följa upp myndighetens förändringsarbete förutskickades redan i det brev som Justitiekanslern i maj 2015 skickade till Centrala etikprövningsnämnden i samband med att årets granskning av myndighetens ärendeförteckning avslutades.

text: Justitiekanslern tog inför inspektionen del av Centrala etikprövningsnämndens årsredovisning för 2014, arbetsordning, kanslirutin för överklaganden/överlämnanden och statistikuppgifter avseende antalet ärenden för åren 2010–2014.

text: Genomförandet av inspektionen

text: Inspektionen inleddes genom ett samtal med nämndens ordförande Severin Blomstrand och kanslichefen Jörgen Svidén. De lämnade en beskrivning av Centrala etikprövningsnämndens uppdrag och verksamhet och uppgav därvid bl.a. följande.

text: Centrala etikprövningsnämnden inrättades den 1 januari 2004 med uppgift att pröva ansökningar om etikprövning av forskning som avser människor och att utöva tillsyn enligt lagen (

text: ) om etikprövning av forskning som avser människor (etikprövningslagen), som trädde i kraft den 1 januari 2004. Lagen omfattar forskning på levande och avlidna personer, på biologiskt material från människor, samt forskning som innebär hantering av känsliga personuppgifter. Vissa ändringar i lagen, som bl.a. innebär en utvidgning av tillämpningsområdet, trädde i kraft den 1 juni 2008 (SFS 2008:192). Nämnden har även till uppgift att pröva vissa frågor enligt lagen (

text: ) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m., t.ex. vid inrättande av biobanker för forskning eller klinisk prövning.

text: Nämndens verksamhet regleras ytterligare genom förordningen (

text: ) om etikprövning av forskning som avser människor och förordningen (

text: ) med instruktion för Centrala etikprövningsnämnden. Nämnden prövar dels ärenden som en regional etikprövningsnämnd har lämnat över enligt 29 § etikprövningslagen, dels överklaganden av en regional nämnds beslut enligt 36 § samma lag. Nämnden har också tillsyn över efterlevnaden av etikprövningslagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Detta gäller dock inte i den mån tillsynen faller inom någon annan myndighets ansvarsområde. Nämnden har vissa befogenheter, t.ex. att utfärda förbud och förelägganden. Nämnden är också skyldig att göra åtalsanmälan om det finns skälig misstanke om straffbelagd överträdelse av etikprövningslagen.

text: Vid sidan av Centrala etikprövningsnämnden finns det sex regionala nämnder som utövar etikprövning som fristående myndigheter. De regionala nämndernas kanslier ligger vid universiteten i Göteborg, Linköping, Lund, Umeå och Uppsala samt vid Karolinska Institutet i Stockholm. Centrala etikprövningsnämnden har sitt kansli hos Vetenskapsrådet i Stockholm.

text: Centrala etikprövningsnämnden har numera en arbetsordning som gäller från den 18 november 2013 tills vidare. Det finns också numera kanslirutiner beslutade av nämnden, en arkivordning som tagits fram med hjälp av Riksarkivet och Vetenskapsrådet samt en representationspolicy. Myndigheten har inte någon verksamhetsplan för 2015, men har för avsikt att utarbeta en sådan under nästa år.

text: Enligt förordningen (

text: ) med instruktion för Centrala etikprövningsnämnden utövar nämnden tillsyn enligt lagen (

text: ) om etikprövning av forskning som avser människor. Detta gäller dock inte i den mån tillsynen faller inom någon annan myndighets ansvarsområde, t.ex. Inspektionen för vård och omsorg (IVO), Läkemedelsverket eller Datainspektionen. Centrala etikprövningsnämndens tillsynsområde är mycket begränsat och det har förekommit diskussioner om hur tillsynen ska bedrivas. Det förekommer sällan några gränsdragningssvårigheter i förhållande till IVO och Läkemedelsverket. Centrala etikprövningsnämnden och Datainspektionen har däremot ibland olika uppfattningar om vilken av myndigheterna som i ett visst fall är behörig att utöva tillsyn. Gränserna för Centrala etikprövningsnämndens tillsynsansvar skulle behöva klargöras. Ett alternativ skulle kunna vara att den begränsade tillsynsfunktion som nämnden har i dag i stället skulle skötas av någon annan myndighet.

text: Centrala etikprövningsnämnden överprövar, efter överklagande, beslut av de lokala etikprövningsnämnderna. Ett beslut som innebär att en lokal etikprövningsnämnd har godkänt viss forskning kan inte överklagas. I vissa fall överklagas ett beslut om godkännande p.g.a. de villkor som den lokala etikprövningsnämnden har uppställt för godkännandet. I de ärendena har Centrala etikprövningsnämnden – även om nämnden gör bedömningen att godkännande inte borde ha skett – inte någon möjlighet att ändra beslutet i annat avseende än beträffande villkoren.

text: Från och med den 1 januari 2010 har det i enlighet med

text: 9 § förordningen (2007:1068)

text: med instruktion för Centrala etikprövningsnämnden vid nämnden inrättats en expertgrupp för oredlighet i forskning. Expertgruppen ska på begäran av ett universitet eller högskola som har staten som huvudman och som omfattas av

text: högskolelagen (1992:1434)

text: yttra sig i ärenden som rör utredningar av misstankar om oredlighet i forskning, konstnärlig forskning samt utvecklingsarbete (SFS 2013:507). En högskola får under pågående utredning hämta in ett yttrande från expertgruppen för oredlighet i forskning hos Centrala etikprövningsnämnden. Om den person som väckt frågan om misstanke om oredlighet, eller den person som misstanken riktas mot, begär det, ska högskolan hämta in ett sådant yttrande. Något yttrande behöver dock inte hämtas in, om högskolan bedömer det som uppenbart obehövligt.

text: Det finns inte någon vedertagen definition av vad som är vetenskaplig oredlighet. Definitionen av begreppet skiljer sig åt mellan olika universitet och också mellan vissa universitet och nämndens expertgrupp. Ett universitet och expertgruppen för oredlighet i forskning kan alltså, p.g.a. olika definitioner av begreppet, göra skilda bedömningar i frågan huruvida oredlighet förekommit, vilket leder till att en forskare kan få motstridiga besked. Det pågår en utredning som berör frågan. Enligt kommittédirektiven ska utredaren undersöka behovet av en ny hantering av ärenden som rör utredning av oredlighet i forskning och lämna förslag som säkerställer en tydlig och rättssäker hantering av misstänkt oredlighet (

text: Dir. 2015:99

text: ). Uppdraget ska redovisas senast den 25 november 2016. Inom regeringskansliet pågår även visst arbete med att se över etikprövningsorganisationen.

text: Efter samtalet med ordföranden och kanslichefen gick Justitiekanslern igenom akterna i de tio senast avslutade ärendena och de tio äldsta ännu ej avslutade ärendena hos myndigheten. Justitiekanslern fick även möjlighet att se hur myndighetens elektroniska ärendehanteringssystem fungerar i praktiken.

text: Vid ett avslutande samtal med Jörgen Svidén redogjorde Justitiekanslern översiktligt för de iakttagelser som hade gjorts vid inspektionen.

text: Iakttagelser vid inspektionen m.m.

text: De granskade ärendena hade i regel avslutats inom ett par månader efter att de kommit in till Centrala etikprövningsnämnden. Enligt Jörgen Svidén expedieras nämndens beslut numera samma dag som de har fattats vid nämndens sammanträde. Besluten undertecknas av nämndens ordförande.

text: I ett av de granskade ärendena, som gällde oredlighet i forskning, hade handläggningen av ärendet pågått i cirka ett år (dnr O 2).

text: Sammanfattande synpunkter

text: Inspektionen bekräftar att verksamheten vid Centrala etikprövningsnämnden numera fungerar väl och att myndigheten har vidtagit adekvata åtgärder för att komma till rätta med de brister i verksamheten som Justitiekanslern tidigare kritiserat.

text: Av den information som inhämtades framgår bl.a. att det finns vissa oklarheter när det gäller gränserna för myndighetens tillsynsansvar och i fråga om utformningen av det uppdrag som utförs av expertgruppen för oredlighet i forskning. Dessa frågor synes dock vara omhändertagna genom en tillsatt utredning resp. inom regeringskansliet.

text: Diarieföringen i myndighetens elektroniska ärendehanteringssystem sker ibland, enligt vad som uppgavs, inte i direkt anslutning till att en viss handling inkommit eller åtgärd vidtagits. Men diarieföring sker då istället för hand på det dagboksblad som ligger i pappersakten. Justitiekanslern har inte några formella invändningar mot denna rutin, men noterar att ordningen innebär visst dubbelarbete och torde vara mindre ändamålsenlig när kansliet framöver är tänkt att bemannas med ytterligare en person.

text: Vid inspektionen uppkom frågan om protokollen från nämndens sammanträden, som också innehåller besluten i de ärenden som behandlats, även borde diarieföras i respektive ärende. Enligt den nu gällande ordningen diarieförs och förvaras protokollen som en separat serie. Justitiekanslern har inte några formella invändningar mot den valda ordningen. På så sätt kan dubbelarkivering undvikas. Diarieföring och arkivering måste emellertid alltid ske på ett sådant sätt att det är lätt att följa verksamheten.

text: Enligt

text: 4 § myndighetsförordningen (2007:515)

text: ska myndighetens ledning bl.a. besluta en verksamhetsplan för myndigheten. Så har inte skett, vilket är en brist som bör åtgärdas. Justitiekanslern konstaterar att Centrala etikprövningsnämnden har för avsikt att göra detta nästa år.

text: Inspektionen leddes av justitiekansler Anna Skarhed. Från Justitiekanslern deltog även hovrättsassessorn Carin Häckter, registratorn Miika Vilenius och arkivarien Mathias Nyström.


title: Remissyttrande över betänkandet (SOU 2007:54) Barnet i fokus En skärpt lagstiftning mot barnpornografi

text: Departementets dnr Ju2007/7579/L5

text: Justitiekanslern har anmodats att yttra sig över 2005 års barnpornografiutrednings betänkande och får med anledning därav anföra följande.

text: Definitionen av barnpornografi

text: I straffbestämmelsen om barnpornografibrott anges att med barn avses en person vars pubertetsutveckling inte är fullbordad eller som, när det framgår av bilden och omständigheterna kring den, är under 18 år.

text: Utredningen har föreslagit att med barn i bestämmelsen om barnpornografibrott ska avses en person vars pubertetsutveckling inte är fullbordad eller en person som är under 18 år. Jag instämmer med utredningen i att även fullt pubertetsutvecklade barn utsätts för allvarliga kränkningar genom att avbildas i pornografiska sammanhang, vilket talar för införandet av en bestämd åldersgräns. En sådan reglering medför dock nackdelar, vilka när frågan tidigare har varit uppe har ansetts klart överväga fördelarna (

text: prop.1997/98:43 s. 88

text: Som utredningen har konstaterat (s. 217) är det svårt att enbart genom att betrakta en bild med någon grad av säkerhet åldersbestämma en individ vars pubertetsutveckling är avslutad. En fullt pubertetsutvecklad person kan lika väl vara över 18 år som under. Om en bestämd åldersgräns införs i definitionen av barnpornografi skulle det innebära att man, i de fall fråga är om en pornografisk bild av ett fullt pubertetsutvecklat barn, inte direkt av bilden skulle kunna avgöra om den omfattas av straffbestämmelserna om barnpornografibrott eller inte. Flera tungt vägande skäl som kan anföras emot att införa en bestämd åldersgräns har sin grund i just detta förhållande.

text: Ett mycket tungt vägande skäl mot att införa en bestämd åldersgräns är de gränsdragningsproblem som detta skulle skapa i förhållande till

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL). Vid 1999 års barnpornografireform flyttades barnpornografibrottet ut från grundlagarnas tillämpningsområde. I TF infördes en bestämmelse att förordningen inte är tillämplig på barnpornografiska bilder (

text: 1 kap. 10 §

text: TF). Motsvarande bestämmelse infördes i YGL (

text: 1 kap. 13 §

text: ). I förarbetena framhölls att gränsdragningen mellan grundlagarnas tillämpningsområde och vanlig lag alltid ska göras på grundval av bildinnehållet. En bestämd åldersgräns i definitionen av barnpornografibrott skulle därför, som utredningen har konstaterat (s. 220), innebära ett genombrott i förhållande till tidigare gjorda ställningstaganden.

text: För att bedöma om en pornografisk bild av en fullt pubertetsutvecklad person omfattas av den föreslagna straffbestämmelsen om barnpornografibrott eller faller inom grundlagarnas tillämpningsområde blir det nödvändigt att fastställa den avbildade personens ålder, vilket som anförts inte torde vara möjligt enbart med ledning av bilden. Härtill kommer att endast en mycket liten andel personer som har avbildats i barnpornografiska bilder är identifierade (s. 83). I många fall skulle det därför vara nödvändigt för det allmänna att göra efterforskningar om den avbildade personens identitet. Det kan t.ex. tänkas bli nödvändigt att hålla förhör med både den avbildade personen och andra som har medverkat vid framställningen av den pornografiska bilden. Om utredningen skulle utvisa att den avbildade personen var över 18 år vid avbildningstillfället skulle de efterforskningar som har gjorts kunna strida mot efterforskningsförbudet och mot principen om medverkandes rätt till anonymitet. Det skulle också kunna strida mot förbudet mot censur om åtgärder vidtas mot en skildring innan den kan anses utgiven eller spridd. Mot bakgrund av det anförda framstår det som oundvikligt att grundlagsskyddade rättigheter i vissa fall kommer att kränkas om en bestämd åldersgräns införs i definitionen av barnpornografi.

text: Enligt utredningen (s. 229 f.) torde det finnas viss grund för att påstå att merparten av det material som enligt gällande rätt utgör barnpornografi finns i medier som inte omfattas av det svenska grundlagsskyddet, och att avgränsningsproblemen mellan grundlagarna och det straffrättsliga området därför inte skulle vara vanligt förekommande. Denna slutsats torde, enligt utredningen, gälla även om en bestämd åldersgräns införs. Jag kan inte instämma i utredningens ståndpunkt. Tvärtom kan det antas att gränsdragningsproblemen skulle komma att gälla för en mycket stor del av den tillåtna pornografin. I samtliga fall då pornografiska bilder av fullt pubertetsutvecklade personer vars ålder inte framgår av bilderna förekommer i grundlagsskyddade medier kommer gränsdragningsproblem att uppstå.

text: Legalitetsprincipen förutsätter att tillämpningsområdet för en straffbestämmelse ska vara entydigt och klart. Om en bestämd åldersgräns införs kommer det straffbara området objektivt sett att omfatta alla pornografiska bilder där någon av de avbildade personerna var under 18 år vid avbildningstillfället. För t.ex. innehavaren av en bild på en fullt pubertetsutvecklad person blir det ofta svårt för att inte säga omöjligt att avgöra om bilden är förbjuden att befatta sig med eller inte. Det kan därför ifrågasättas om inte den föreslagna regleringen strider mot legalitetsprincipen.

text: Svårigheten att avgöra vilka skildringar som omfattas av bestämmelserna om barnpornografibrott om en bestämd åldersgräns införs kan, som utredningen har konstaterat (s. 222), innebära att såväl yttrandefriheten som informationsfriheten hämmas. Personer väljer kanske att inte befatta sig med tillåtna pornografiska bilder av rädsla för att drabbas av ansvar för barnpornografibrott. Även om det kan hävdas att enskilda medborgares rätt att framställa, sprida och ta del av pornografiska bilder inte utgör en central del av yttrandefriheten, så är pornografi som sådan inte kriminaliserad i vårt land och skyddas av grundlagarna.

text: Utredningen har framhållit (s. 220) att för att en gärning ska utgöra brott måste både de objektiva och de subjektiva rekvisiten för brottet vara uppfyllda. Den som innehar en barnpornografisk bild i tron att den skildrar en vuxen skulle därför inte kunna dömas för barnpornografibrott. Uppsåt torde regelmässigt inte gå att bevisa i de fall som omfattas av den nya definitionen, vilket är en omständighet som talar emot införandet av en bestämd åldersgräns.

text: Ett av de bakomliggande skälen till den föreslagna ändringen av definitionen av barnpornografi är Högsta domstolens avgörande i

text: NJA 2005 s. 80

text: . Högsta domstolen ansåg att den tilltalades vetskap om att målsäganden var under 18 år inte utgjorde en sådan omständighet kring bilderna som avses i den nu gällande definitionen av barnpornografibrott. Den som har framställt en pornografisk bild av någon som är under 18 år, och som har vetskap om den avbildade personens ålder, kan alltså inte dömas för barnpornografibrott om åldern inte framgår av bilden eller omständigheterna kring den. Däremot kan personen med nuvarande reglering fällas till ansvar för utnyttjande av barn för sexuell posering (

text: 6 kap. 8 §

text: BrB). Den som t.ex. innehar en barnpornografisk bild men som inte har medverkat till att utnyttja det avbildade barnet för sexuell posering kan dock inte straffas enligt denna bestämmelse.

text: Det torde dock endast i undantagsfall vara så att personer som befattar sig med bilder i senare led känner till åldern på den som har avbildats. I vart fall torde det, som nämnts, vara mycket svårt att bevisa att uppsåt föreligger om att den avbildade personen var under 18 år. Det kan alltså ifrågasättas om en bestämd åldersgräns skulle innebära att, annat än i rena undantagsfall, någon annan än den som är ansvarig enligt bestämmelsen om ansvar för utnyttjande av barn för sexuell posering i

text: 6 kap. 8 §

text: BrB skulle kunna dömas för barnpornografibrott.

text: Utredningen, som i sina överväganden (s. 208 f.) har redogjort för de anförda nackdelarna med en bestämd åldersgräns och vägt dessa mot fördelarna, har kommit fram till att intresset av att skydda fullt pubertetsutvecklade barn måste komma främst. Enligt min mening har utredningen härvid inte i tillräcklig grad beaktat de ingripanden i grundlagsskyddade principer som förslaget innebär och de bevissvårigheter och avgränsningsproblem som det skulle medföra.

text: Sammanfattningsvis menar jag att de skäl som kan anföras emot införandet av en bestämd åldersgräns klart väger över de skäl som kan anföras för en sådan definition. Justitiekanslern avstyrker därför förslaget om införande av en bestämd åldersgräns i straffbestämmelsen om barnpornografibrott.

text: Utredningen har också föreslagit ändringar i

text: 1 kap. 10 §

text: TF och

text: 1 kap. 13 §

text: YGL så att det framgår att pornografiska bilder av personer vars pubertet inte är fullbordad eller som är under 18 år undantas från det grundlagsskyddade området. Mot bakgrund av min inställning till frågan om införande av en bestämd åldersgräns i definitionen av barnpornografibrott avstyrker jag den föreslagna ändringen. Om en bestämd åldersgräns ändå införs i definitionen av barnpornografibrott bör dock ändringar göras även i TF och YGL så att det tydligt framgår att det som faller utanför grundlagarnas tillämpningsområde är det som definieras som barnpornografibrott i

text: brottsbalken

text: Omfattningen av kriminaliseringen

text: Utredningen har föreslagit att det straffbara området utvidgas på så sätt att den som mot betalning, enligt en uppgjord plan, vid upprepade tillfällen, i stor omfattning eller på annat liknande sätt skaffar sig tillgång till barnpornografisk bild döms för barnpornografibrott.

text: Enligt utredningen (s. 248 f.) torde vissa fall av straffvärd befattning med barnpornografiska bilder falla utanför det straffbelagda området. Det gäller till exempel när en besökare på en webbsida (en s.k. betalsida) köper ett abonnemang för en viss bestämd period och under den tiden fritt kan titta på de barnpornografiska bilder som tillhandahålls via betalsidan, när någon skaffar sig tillgång till barnpornografiska bilder via webbsidor som tillhandahåller bilderna gratis eller när någon via en webbkamera tittar på barnpornografiska bilder i realtid (s. 375). Jag instämmer i att även dessa former av befattning är straffvärda och bör omfattas av lagstiftningen om barnpornografi.

text: Den föreslagna utvidgningen av straffbestämmelsen är emellertid inte invändningsfri. Som utredningen har konstaterat (s. 250 f.) måste man beakta att en kriminalisering av kvalificerade former av tittande skulle innebära att den i

text: 2 kap. 1 §

text: RF skyddade informationsfriheten begränsas. Det finns, som utredningen har anfört (s. 251), en risk att enskilda låter bli att t.ex. söka efter lagliga pornografiska bilder av rädsla för att få del av barnpornografiska bilder, vilket i så fall påverkar informationsfriheten negativt. Vidare uppkommer frågan, vilket utredningen också tar upp (s. 255), om det finns en risk för att den som inte är ute efter barnpornografiskt material, men som stöter på sådant material i samband med exempelvis tittande på lagligt pornografiskt material, också skulle komma att drabbas av straffrättsligt ansvar.

text: Mot denna bakgrund har utredningen föreslagit att den nya gärningsformen förses med begränsande rekvisit som tydligt uttrycker ett krav på att gärningsmannen på något sätt måste ha ansträngt sig, i vid mening, för att få tillgång till just barnpornografiska bilder (s. 257). Den enskilde ska ha uppsåt i förhållande till såväl att han eller hon har skaffat sig tillgång till bilderna som till deras innehåll (s. 376), men något krav på direkt uppsåt ska inte uppställas (s. 256). Enligt utredningen (s. 375) kan den som endast av en tillfällighet tittar på barnpornografiska bilder, t.ex. på grund av att vederbörande oavsiktligt har kommit in på en webbsida innehållande sådana bilder eller har fått motta oönskade e-postmeddelanden innehållande barnpornografiska bilder, inte straffas för detta.

text: Barnpornografi och tillåten vuxenpornografi kan förekomma i samma medier. Den som t.ex. har sparat adresser till webbsidor som både innehåller barnpornografi och vuxenpornografi kan anses ha ansträngt sig, i vid mening, för att få tillgång till barnpornografiska bilder. Eftersom det, enligt utredningen, inte ska uppställas något krav på direkt uppsåt synes det finnas en risk för att den som har handlat på det sättet, men endast har eftersökt vuxenpornografi, straffas för barnpornografibrott. Med den föreslagna åldersgränsen i definitionen av barnpornografibrott riskerar också den som endast är intresserad av vuxenpornografi och som endast har besökt sidor där det finns bilder på fullt pubertetsutvecklade personer att objektivt sett göra sig skyldig till barnpornografibrott om det skulle visa sig att de avbildade personerna var under 18 år vid avbildningstillfället. Härtill kommer att innebörden av ”på annat liknande sätt” i lagtexten inte har preciserats, vilket gör gränserna för det straffbara området otydliga och lämnar öppet för en vid tolkning av vad som ska anses straffbart.

text: Mot bakgrund av det anförda skulle, enligt min mening, en utvidgning av det straffbara området i enlighet med utredningens förslag tillsammans med en utvidgad definition av barnpornografi leda till att det straffbara området blir alltför omfattande och dess gränser oklara.

text: Även om jag i princip är positiv till en utvidgning av det straffbara området till att även innefatta kvalificerade former av att titta på barnpornografiska bilder finns det alltså utifrån de berörda aspekterna anledning att överväga författningsförslaget ytterligare innan det leder till lagstiftning.

text: Undantag från det straffbara området

text: Utredningen har föreslagit att den som skildrar ett barn som har fyllt 15 år i en pornografisk bild eller innehar en sådan bild inte ska dömas till ansvar om skillnaden i ålder och utveckling mellan det avbildade barnet och den som har begått gärningen är ringa samt omständigheterna i övrigt inte påkallar att den som har begått gärningen döms till ansvar. Den föreslagna ansvarsfrihetsregeln har införts i ett nytt femte stycke i

text: 16 kap. 10 a §

text: BrB.

text: Jag vill i denna del bara framföra en detaljsynpunkt. I författningskommentaren (s. 376) anges att det för ansvarsfrihet ska krävas att barnet helt frivilligt har gått med på att avbildas, dvs. utan tvång eller någon annan form av otillbörlig påverkan, och att i fråga om innehav barnet frivilligt har gått med på att den andra personen innehar bilden. När man läser lagtexten framgår dock inte detta krav uttryckligen. Om ett krav på samtycke ska gälla torde det behöva tas in i bestämmelsen.

text: Övrigt

text: Med utgångspunkt från de intressen som Justitiekanslern främst har att beakta har jag inte något ytterligare att anföra med anledning av förslagen och övervägandena i betänkandet.


title: Initiativärende - rättelser av personuppgifter i domstolarnas ärendehanteringssystem "Vera"

text: Justitiekanslerns beslut

text: När en dom eller ett beslut rättas med nuvarande funktioner i Vera sker detta genom ett separat rättelseblad som läggs till den undertecknade originalhandlingen i dom- och beslutsboken. Det finns då en risk att rättelsen och den ursprungliga texten i domen inte alltid hanteras som en helhet. Det saknas även idag en rättelsefunktion i Vera som gör att man, på motsvarande sätt som är möjligt beträffande den fysiska originalhandlingen, kan anteckna rättelsen i direkt anslutning till en felaktig eller ofullständig personuppgift på det elektroniska dokumentet i Vera. Enligt Domstolsverket finns det idag ingen möjlighet att helt säkerställa att informationen i Vera i alla delar överensstämmer med den fysiska originalhandlingen. Det är enligt verket först när man har elektroniska original som sådana risker kan elimineras. Strävan efter elektroniska originaldomar är en viktig utgångspunkt i Domstolsverkets pågående utvecklingsarbete.

text: Justitiekanslern konstaterar att det finns vissa brister när det gäller Domstolsverkets rutiner kring rättelser av domar som kan drabba enskilda och medföra att staten blir skadeståndsskyldig. Justitiekanslern finner, mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet, inte skäl att nu vidta några ytterligare åtgärder. Justitiekanslern förutsätter dock att Domstolsverket fortsätter arbetet med utvecklingen av de rättsliga och funktionella förutsättningarna för att kunna införa elektroniska originaldokument. Eftersom regeringskansliet har en viktig roll när det gäller att få till stånd de rättsliga förutsättningarna för elektroniska originaldokument översänds detta beslut till Justitiedepartementet för kännedom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Justitiekanslern meddelade den 16 november 2016 ett beslut i vilket en person beviljades kränkningsersättning om 3 000 kr på grund av felskrivningar i en dom (enligt

text: och

text: 48 §§

text: personuppgiftslagen

text: [1998:204], fortsättningsvis PUL). De aktuella felskrivningarna bestod i att målsägandens namn förväxlats med den tilltalades namn på ett antal ställen i domen, bl.a. under rubrikerna ”Yrkanden” och ”Domskäl”. Tingsrätten beslutade om rättelse av de oriktiga uppgifterna. Rättelserna gjordes för hand i originaldomen och elektroniskt i målhanteringssystemet Vera.

text: Justitiekanslern noterade vid hanteringen av skadeståndsärendet att originaldomen som sparats i domboken och den elektroniska domen som lagrats i Vera efter rättelserna inte längre var identiska med varandra. Till originaldomen i domboken har fogats ett rättelseblad och därefter har vid respektive felskrivning överstrykningar gjorts och rätt namn har skrivits dit för hand. I den elektroniska domen i Vera finns inga rättelser införda i texten i själva domen utan rättelsen är gjord genom ett rättelseblad, som kommer upp som en första sida när domen öppnas i Vera.

text: Justitiekanslern beslutade mot den här bakgrunden att inleda ett särskilt initiativärende för att undersöka om de rutiner som gäller för rättelser av domar säkerställer att versionen i Vera överensstämmer med den undertecknade originalhandlingen och om rutinerna står i överensstämmelse med bestämmelserna om rättelse av personuppgifter enligt PUL.

text: Justitiekanslern förelade först Domstolsverket och därefter Datainspektionen att inkomma med yttrande i frågan.

text: Domstolsverkets yttrande

text: Domstolsverket har lämnat en redogörelse för hur rättelser av felaktiga uppgifter i domar går till, både i originaldomen och i Vera, samt anfört i huvudsak följande.

text: Domen är den undertecknade originalhandlingen med ett bestämt innehåll och utseende. I Vera ska det finnas ett dokument som har samma innehåll som det skriftliga originalavgörandet.

text: Rättelsefunktionen i Vera är utformad för att möjliggöra rättelser av avgöranden enligt de processrättsliga regelverken men funktionen kan användas även för att rätta felaktiga eller ofullständiga personuppgifter. Funktionen är emellertid inte optimal i detta avseende eftersom rättelsen inte görs i direkt anslutning till den felaktiga eller ofullständiga personuppgiften. Så länge det rättade avgörandet behandlas som en helhet bedömer Domstolsverket dock att det tillräckligt tydligt framgår att avgörandet har rättats och på vilket sätt. Domstolsverkets uppfattning är att metoden i tillräcklig utsträckning tillgodoser kraven i

text: 28 §

text: PUL.

text: När en dom har rättats med nuvarande funktioner i Vera så finns det emellertid en risk för att rättelsen och den ursprungliga texten i domen inte alltid hanteras som en helhet. Det finns inga sätt att genom tekniska kontroller eller liknande helt säkerställa att informationen i alla delar är överensstämmande. Det är först när man har elektroniska original som sådana risker kan elimineras. Strävan efter elektroniska originaldomar är en viktig utgångspunkt i Domstolsverkets pågående utvecklingsarbete. I avvaktan på rättsliga förutsättningar för elektroniska originaldomar och funktionalitet som stöder sådana får Domstolsverket överväga om ytterligare förändringar av rättelsefunktionaliteten i Vera behöver göras för att säkra en bättre överensstämmelse med ett rättat originalavgörande.

text: Datainspektionens yttrande

text: Datainspektionen har tagit del av Domstolsverkets yttrande och därefter anfört i huvudsak följande.

text: Datainspektionens bedömning är att kravet på rättelse i 9 och 28 §§ PUL i sig inte hindrar att Domstolsverket har olika sätt att rätta en felaktig personuppgift, d.v.s. elektroniskt i Vera och mekaniskt i originaldokumentet. Inte heller har Datainspektionen något att invända mot att rättelsen i Vera anges i ett rättelseblad och att rättelsen i originaldokumentet antingen kan genomföras med anteckning direkt i dokumentet eller med ett rättelseblad. Det viktiga är att det finns tillförlitliga rutiner, inbegripet en kontrollfunktion, som säkerställer att rättelserna stämmer överens med varandra. Det är också viktigt att den korrekta rättsliga grunden framgår tydligt av rättelsen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Bestämmelser om rättelse av domar och beslut finns i 17 kap. 15 § respektive

text: 30 kap. 13 § rättegångsbalken

text: . Bestämmelserna i 17 kap. avser tvistemål och bestämmelserna i 30 kap. avser brottmål. Bestämmelser om rättelse av domar och beslut återfinns också i

text: förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: och

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: . (Bestämmelser om rättelser finns även i andra författningar.)

text: Bestämmelserna i

text: rättegångsbalken

text: innebär i allt väsentligt att domstolen får besluta om rättelse av exempelvis skrivfel och räknefel. Beslutet ska om möjligt antecknas på varje exemplar av det avgörande som rättats. Rättelser kan således bli aktuellt både vad avser personuppgifter men även andra uppgifter i en dom.

text: Bestämmelsen om att rättelsen om möjligt ska antecknas på varje exemplar av det rättade avgörandet torde ha sin bakgrund i den betydelse en dom har och att det därmed är angeläget att det inte cirkulerar olika versioner av en dom. Rättelsen ska först och främst göras på originalet; ifråga om domar på det exemplar som finns i domboken. Vidare ska även om möjligt kopior av domen förses med anteckning om rättelsen. Kopior av en dom kan emellertid ha fått en sådan spridning som kan göra det mer eller mindre ogörligt för domstolen att få tillgång till samtliga kopior som expedierats för att göra en anteckning om rättelsen.

text: Som Domstolsverket framhåller i sitt yttrande kan rättelse ske på så sätt att texten i originaldomen förses med en anteckning om rättelsen i direkt anslutning till felaktigheten eller, om rättelsen är så pass omfattande att läsbarheten försvåras, domen förses med ett rättelseblad. De anteckningar som görs i originaldomen kan emellertid inte föras in i den version av domen som ligger i Vera; syftet med det systemet är inte heller att scanna eller på annat sätt lägga in originaldomen i systemet.

text: När det gäller behandling av personuppgifter och rättelser av sådana uppgifter finns särskilda bestämmelser i PUL. Vid behandling av personuppgifter i domstolarnas rättskipande och rättsvårdande verksamhet gäller sedan den 1 januari 2016

text: domstolsdatalagen (2015:728)

text: och

text: domstolsdataförordningen (2015:729)

text: Enligt

text: 2 § andra stycket domstolsdatalagen

text: gäller lagen för sådan behandling av personuppgifter som helt eller delvis är automatiserad. Genom att domar infogas i målhanteringssystemet Vera är det fråga om sådan hantering som omfattas (jfr

text: 5 §

text: PUL [se

text: prop. 2005/06:173 s. 23

text: och jfr

text: RH 2008:87

text: Domstolsdatalagen

text: hänvisar i

text: 5 §

text: punkt 3 och 6 till PUL:s bestämmelser om de grundläggande kraven på behandling av personuppgifter och om rättelse.

text: De grundläggande kraven på behandlingen finns i

text: 9 §

text: PUL. Enligt 9 § första stycket h ska den personuppgiftsansvarige vidta alla rimliga åtgärder för att rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen med behandlingen.

text: Enligt

text: 28 §

text: PUL är den personuppgiftsansvarige skyldig att på begäran av den registrerade snarast rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i enlighet med PUL eller föreskrifter som har utfärdats med stöd av lagen. Det framgår inte av PUL vilken av de alternativa metoderna som ska väljas i olika situationer. Det är i princip den som ska göra korrigeringen som får välja själv (jfr

text: prop. 1997/98:44 s. 86

text: f.).

text: Institutet rättelse kan användas när en felaktig uppgift kan ersättas eller kompletteras med en uppgift som är korrekt. Kan inte det rätta förhållandet utrönas får uppgiften istället utplånas eller blockeras. Det är upp till den personuppgiftsansvarige att avgöra hur rättelsen ska göras (se

text: Personuppgiftslagen

text: – En kommentar, Zeteo, den 2 oktober 2017). Enligt Datalagskommittén är det enda kravet att om den felaktiga uppgiften inte utplånas ska det i alla sammanhang klart framgå att den felaktiga uppgiften har ersatts av eller kompletterats med en annan uppgift och vilka de rätta förhållandena är (

text: SOU 1997:39 s. 217

text: f.).

text: Bedömning

text: När en rättelse görs för hand i originaldomen framgår det klart att en uppgift varit felaktig och har ersatts med en ny. När det gäller en rättelse som enbart gjorts genom ett rättelseblad finns det däremot en risk att det inte i alla sammanhang klart framgår att den felaktiga uppgiften har ersatts eller kompletterats med en annan uppgift. Detta kan t.ex., som Domstolsverket anfört, bli fallet om rättelsebladet inte hanteras tillsammans med resten av domen.

text: Genom den stora spridning som elektroniska domar kan få torde risken för att rättelsebladet och domen inte hanteras tillsammans vara större när det gäller versionen i Vera än vid hantering av originaldomar. Det kan också antas att det vid spridning av elektroniska domar oftare för allmänheten inte klart framgår att en uppgift har rättats.

text: Det är uppenbart ett problem om originaldomen och den elektroniska version som finns i Vera inte har samma utseende. I förhållande till bestämmelserna i PUL instämmer jag dock i Datainspektionens bedömning, d.v.s. att kravet i de aktuella bestämmelserna inte i sig hindrar att Domstolsverket har olika sätt att rätta en felaktig personuppgift.

text: Sammantaget instämmer jag i Domstolsverkets bedömning att det finns vissa brister i rutinerna kring rättelser av domar och beslut och att det finns en risk att rättelser enbart genom rättelseblad inte alltid räcker för att uppfylla kraven på rättelse enligt PUL. Särskilt besvärligt kan det bli i fråga om rättelser i själva domslutet.

text: Som ovan angetts överväger Domstolsverket mot den bakgrunden om ytterligare förändringar av rättelsefunktionaliteten i Vera behöver göras för att säkra en bättre överensstämmelse med ett rättat originalavgörande. Det pågår också ett utvecklingsarbete som syftar till att införa elektroniska originaldomar bl.a. med beaktande av de förändringar som kommer att följa av EU:s dataskyddsförordning och den föreslagna brottsdatalagen. Jag finner därför inte skäl att nu vidta några ytterligare åtgärder.

text: Med tanke på den betydelse domar och beslut som domstolar meddelar har överlämnar jag en kopia av mitt beslut till Justitiedepartementet.