title: Initiativärende mot Kriminalvården, frivården Härnösand, om handläggningen av två ärenden rörande samhällstjänst

text: I ett beslut den 23 maj 2011 anförde chefsJO Nordenfelt följande.

text: Initiativet

text: Vid min inspektion av frivården Härnösand den 23 mars 2010 granskade jag bl.a. handlingar i ärenden avseende samhällstjänst. Vid granskningen noterades att det i två ärenden rörande samhällstjänst som utdömts under 2008 hade dröjt länge innan ärendet återredovisades till åklagaren. I två andra ärenden hade inga åtgärder vidtagits med anledning av domar som var cirka ett år gamla.

text: Ett av de granskade ärendena avsåg AA (född 1965), som dömts till samhällstjänst den 1 december 2008. Samhällstjänsten hade vid inspektionstillfället inte påbörjats. Ärendet hade inte återredovisats till åklagare.

text: Ett annat av de granskade ärendena avsåg BB (född 1955), som dömts till samhällstjänst den 11 mars 2009. I detta ärende hade det, vid inspektionstillfället, inte vidtagits några åtgärder efter det att domen registrerats i kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) den 19 mars 2009.

text: Jag beslutade att utreda handläggningen av de två ovan nämnda ärendena.

text: Utredning

text: Efter remiss anförde Kriminalvården, genom myndighetschefens ställföreträdare enhetschefen CC, följande.

text: Sakförhållanden

text: JO har anmodat Kriminalvården att yttra sig över handläggningen av två ärenden rörande samhällstjänst som JO särskilt uppmärksammat i samband med en inspektion av frivården Härnösand den 23 mars 2010. Yttrande angående sakförhållandena har inhämtats från region Nord, som i sin tur inhämtat upplysningar från frivården Härnösand. Av utredningen har bl.a. följande framkommit.

text: Ärende 1 (angående AA, född 1965) AA dömdes den 1 december 2008 till villkorlig dom med samhällstjänst 70 timmar för bl.a. olovlig körning och rattfylleri. Om fängelse istället hade valts som påföljd skulle fängelse två månader ha ådömts. Domen vann laga kraft den 22 december 2008. Enligt frivårdens daganteckningar i Kriminalvårdens klientadministrativa system (KLAS) hade handläggaren kontakt med AA den 19 januari 2009 och sökandet efter en samhällstjänstplats påbörjades. Ett flertal tilltänkta arbetsplatser kontaktades under våren, men samtliga var negativa till att ta emot AA. AA är bosatt i ett litet samhälle där han har dåligt rykte. Under sommaren 2009 misstänktes AA för ny brottslighet, likartad med den förra. Den 21 december 2009 dömdes AA till fängelse två månader för grovt rattfylleri och olovlig körning. Den tidigare samhällstjänstdomen undanröjdes inte utan AA dömdes till fängelse med tillämpning av

text: 34 kap. 1 § 1 st 2 brottsbalken

text: . I ett yttrande till tingsrätten inför rättegången hade frivården redovisat svårigheterna som fanns med att finna arbetsplats åt AA. AA verkställde fängelsestraffet i anstalt under tiden den 17 januari 2010 till den 26 februari 2010. Han är nu (den 24 juni 2010, JO:s anm.) ställd under övervakning. Även under våren 2010 avböjde tilltänkta arbetsplatser att ta emot AA för samhällstjänst. Den 24 maj 5141 (2010, JO:s anm.) tog frivården en informell kontakt med Åklagarmyndigheten. Åklagaren såg svårigheter i att undanröja samhällstjänstdomen eftersom AA inte misskött sig, men föreslog ändå att frivården skulle översända ärendet. Den 26 maj 2010 återredovisades i enlighet därmed ärendet till Åklagarmyndigheten efter att frivården mottagit ytterligare ett negativt besked på en arbetsplatsförfrågan. Frivården har hela tiden varit aktiv i sökandet efter en arbetsplats åt AA. Problemet har varit att ingen velat ta emot AA, som verkar illa ansedd i det lilla samhället. Samtidigt har AA uppgett att han kommer att fortsätta att köra bil, trots att han saknar körkort. Frivårdens handläggare har därför, för att inte uppmuntra till ny brottslighet, i första hand undersökt arbetsplatser i någorlunda närhet av AA:s hemort och till platser dit det finns allmänna kommunikationsmedel. Frivården har inte tyckt att det har varit naturligt att återredovisa ärendet till åklagaren eftersom AA inte misskött sig, utan fördröjningen av verkställandet har berott på att ingen vill ta emot honom för samhällstjänstarbete. I dag ligger ärendet ändå hos Åklagarmyndigheten, men handläggaren vid frivården fortsätter trots det att söka arbetsplats åt AA. Det kan tilläggas att den aktuella handläggaren på frivården är känd som i det närmaste outtröttlig i sina försök att hitta arbetsplatser åt klienter dömda till samhällstjänst och har oftast framgångar i detta avseende trots glesbygdsproblematiken och trots att vissa klienter är svårplacerade.

text: Ärende 2 (angående BB, född 1955) BB dömdes den 11 mars 2009 till villkorlig dom med samhällstjänst 50 timmar för grovt rattfylleri. Om fängelse istället hade valts som påföljd skulle fängelse en månad ha ådömts. Ärendet registrerades på frivården den 19 mars 2009. Därefter har inga anteckningar gjorts i KLAS. Frivården har förklarat att det under den aktuella tidsperioden rådde en mycket pressad arbetssituation på frivården. Under våren 2009 avled plötsligt en av handläggarna och den handläggare som var ansvarig för det aktuella ärendet gick i pension i juni 2009. Frivården rekryterade under 2009 fyra nya frivårdsinspektörer, som alla saknade frivårdserfarenhet. En av dessa övertog handläggningen av BB:s ärende i september 2009. I oktober 2009 sändes kallelse samt påminnelser till BB, vilket dock inte dokumenterades. Den 3 november 2009 gjorde frivården en anmälan till Åklagarmyndigheten om misskött samhällstjänst sedan BB inte kontaktat frivården enligt anvisning, trots påminnelser. Den 13 april 2010 undanröjdes den tidigare domen och den nya påföljden bestämdes till fängelse en månad. Domen vann laga kraft den 4 maj 2010.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: Enligt

text: 27 kap. 2 a § tredje stycket brottsbalken

text: får en föreskrift om samhällstjänst ändras eller upphävas på talan av åklagare, när det finns skäl till det. Av

text: 27 kap. 6 § brottsbalken

text: framgår bl.a. att domstol efter anhängiggörande av åklagare får undanröja en villkorlig dom och bestämma annan påföljd för brottet om den dömde inte iakttar vad som åligger honom enligt den villkorliga domen. Av

text: 1 kap. 3 § förordningen (1998:642)

text: om verkställighet av frivårdspåföljder framgår att om Kriminalvården finner att domstolen bör fatta ett beslut enligt 27 kap. 6 §, ska myndigheten skyndsamt anmäla detta till åklagaren. Av 3 kap. 1 och 2 §§ framgår att Kriminalvården ansvarar för verkställigheten av en föreskrift om samhällstjänst och att Kriminalvården ansvarar för att skaffa samhällstjänstplatser inom myndighetens verksamhetsområde. Vidare framgår av 3 kap. 5 § att för varje person som i dom meddelats föreskrift om samhällstjänst ska föras journal enligt föreskrifter som Kriminalvården meddelar. Av 2 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om samhällstjänst (

text: KVFS 2006:21

text: ) framgår att samhällstjänsten ska påbörjas så snart som möjligt efter det att domen blivit verkställbar mot den dömde. Den dömde kallas, snarast efter att domen blivit verkställbar, till ett sammanträffande med Kriminalvården för genomgång av påföljdens innebörd och för planering av utförande av ådömt antal samhällstjänsttimmar. Av allmänna råd till bestämmelsen framgår att samhällstjänst normalt bör påbörjas inom åtta veckor efter det att domen blivit verkställbar mot den dömde. Om den dömde inte kan nås och inte har hörsammat två skriftliga kallelser, den sista med mottagningsbevis, bör ställningstagande ske till om anmälan till övervakningsnämnd eller åklagarkammare ska göras. Av 8 §

text: KVFS 2006:21

text: framgår att Kriminalvården skyndsamt ska utreda misskötsamhet och vidta adekvata åtgärder. Som misskötsamhet avses, enligt de allmänna råden, avvikelser från den fastställda arbetsplanen och brott mot de allmänna villkoren, t.ex. sen ankomst, uteblivande från arbetspass, påverkan av alkohol/droger under arbetstiden, arbetsvägran och sjukanmälan utan giltigt läkarintyg. Av 20 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om journal (

text: KVFS 2008:11

text: ) framgår att anteckningar ska föras löpande. I journalen ska införas alla beslut som har fattats, viktiga händelser samt väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder om klienten. Även uppgifter om omständigheter i övrigt som är av betydelse för vistelsen i häkte eller under verkställigheten ska antecknas.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Ärende 1 (angående AA, född 1965) Av utredningen har inte annat framkommit än att frivården under ärendets handläggning har arbetat aktivt för att finna en samhällstjänstplats åt AA. Det kan dock konstateras att det i dagsläget, cirka ett och ett halvt år efter domen på samhällstjänst, inte varit möjligt att finna någon arbetsgivare som är beredd att ta emot AA för samhällstjänst. Den möjlighet att undanröja en villkorlig dom med samhällstjänst och döma till annan påföljd för brottet som regleras i

text: 27 kap. 6 § brottsbalken

text: tar endast sikte på det fallet att den dömde inte iakttar vad som åligger honom enligt den villkorliga domen. Med detta åsyftas bl.a. den dömdes skyldighet att fullgöra samhällstjänst och skyldighet att iaktta skötsamhet (

text: Brottsbalken

text: , En kommentar, Berg m.fl., se kommentaren till

text: 27 kap. 6 §

text: ). Genom att begå brott under prövotiden åsidosätter den dömde den skyldighet att iaktta skötsamhet som åligger honom enligt

text: 27 kap. 4 § brottsbalken

text: . Det är dock inte aktuellt att tillämpa bestämmelserna i

text: 27 kap. 6 §

text: med anledning av nya brott. I sådant fall gäller istället, såsom framgår av

text: 27 kap. 7 §

text: , att undanröjande kan bli aktuellt enligt bestämmelserna i

text: 34 kap.

text: brottsbalken

text: i samband med att den villkorligt dömde åtalas för det nya brottet.

text: En föreskrift om samhällstjänst kan även enligt

text: 27 kap. 2 a § brottsbalken

text: ändras eller upphävas på talan av åklagare, när det finns skäl till det. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att den exempelvis tar sikte på situationer där det utan den dömdes egen förskyllan uppstår hinder mot att fullfölja samhällstjänsten hos en viss arbetsgivare och det endast återstår några enstaka timmars arbete (

text: prop. 1997/98:103

text: ff). I en sådan situation bör det, enligt vad som anges i propositionen, vara möjligt att sätta ned antalet timmar istället för att anordna en ny placering. I propositionen anförs vidare att det bör vara möjligt att justera eller helt ta bort föreskriften om samhällstjänst om den dömde efter domen drabbas av allvarlig sjukdom eller skada som gör att han är förhindrad att fullgöra samhällstjänsten före prövotidens utgång. Några omständigheter som kan utgöra skäl att undanröja den villkorliga domen med samhällstjänst enligt

text: 27 kap. 6 § brottsbalken

text: föreligger inte i detta fall. Åklagaren har även gett uttryck för denna uppfattning vid underhandskontakter med frivården. Enligt Kriminalvårdens bedömning synes det inte heller vare sig möjligt eller lämpligt att ändra eller upphäva föreskriften om samhällstjänst med stöd av bestämmelsen i

text: 27 kap. 2 a § brottsbalken

text: . Verkan av en sådan åtgärd blir endast att den dömde undgår skyldigheten att utföra samhällstjänsten utan att det alternativa fängelsestraffet utdöms. Mot denna bakgrund får frivården anses ha agerat korrekt när man fortsatt arbetet med att finna en samhällstjänstplats åt AA istället för att återrapportera ärendet till åklagaren för undanröjande. Som framgått ovan har frivården även, i samband med rättegången angående nya brott under 2009, i yttrande till tingsrätten redovisat svårigheterna att finna samhällstjänstplats åt AA. Detta ledde dock inte till undanröjande. Det är givetvis angeläget att frivården i den uppkomna situationen undersöker alla tänkbara möjligheter att finna en samhällstjänstplats till AA. Att någon samhällstjänstplats ännu inte kunnat finnas synes dock inte bero på bristande ansträngningar eller engagemang från frivårdens sida, utan på förhållanden utanför frivårdens kontroll. Som redovisats ovan har frivården även fortsatt att söka efter en arbetsplats åt AA, trots att ärendet i dag ändå återrapporterats till åklagaren.

text: Ärende 2 (angående BB, född 1955) Såvitt utredningen visat har det förekommit vissa brister i frivårdens handläggning av det aktuella ärendet genom att det dröjt till oktober 2009 innan kallelse skickats till BB och genom att vidtagna åtgärder inte har journalförts på föreskrivet sätt. Enligt vad som framkommit har dock frivården under hösten 2009 skickat kallelse och påminnelser till den dömde och, när dessa inte hörsammats, anmält ärendet till åklagaren. Detta har, som redovisats ovan, resulterat i att den tidigare domen undanröjts. Bristerna i handläggningen av ärendet synes ha berott på de pressade arbetsförhållanden som rådde vid frivården vid den aktuella tidpunkten. Till undvikande av att ärenden hanteras på liknande sätt igen har frivården nu upprättat en handlingsplan, i vilken det bland annat finns en rutin för hur kansliet bevakar att handläggningen av samtliga frivårdens ärenden fortskrider i enlighet med föreskrifterna. Därtill har frivården övergått till ett nytt datasystem i november 2009 som medger bättre bevakningsmöjligheter av ärendet.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har redogjort för de bestämmelser som har betydelse i ärendet. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om samhällstjänst (KVFS

text: 2006:21) har den 1 april 2011 ersatts av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om frivårdspåföljder (

text: KVFS 2011:5

text: ). I det aktuella ärendet hänvisas till de bestämmelser som gällde före den 1 april 2011.

text: Ärende 1 (angående AA, född 1965) Kriminalvården har i sitt yttrande anfört att det i det aktuella fallet inte förelåg några omständigheter som kan utgöra skäl att undanröja den villkorliga domen med samhällstjänst med stöd av bestämmelsen i

text: 27 kap. 6 § brottsbalken

text: . Det som har framkommit i utredningen ger mig inte skäl att ifrågasätta denna bedömning. Att AA ännu ett och ett halvt år efter det att han dömdes till villkorlig dom och samhällstjänst inte fullgjort den samhällstjänst han ådömts synes inte bero på bristande ansträngningar från frivårdens sida att hitta en lämplig arbetsplats.

text: Jag vill dock här nämna att Kriminalvården har möjlighet att i egen regi sätta upp arbetslag för samhällstjänstdömda (se

text: prop. 1997/98:96 s. 104

text: och

text: § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om samhällstjänst). Sådana arbetslag kan emellertid inte rimligen inrättas för ett enskilt fall. Jag riktar därför ingen kritik mot Kriminalvården för att inte ha utnyttjat den möjligheten.

text: Avslutningsvis konstaterar jag att det varken i lagregleringen eller i förarbetena till samhällstjänstlagstiftningen diskuterats hur situationen ska lösas när samhällstjänsten inte kommer till stånd på grund av att en lämplig arbetsplats inte kunnat erbjudas. Problemet är enligt min mening värt att uppmärksammas. Ärende 2 (angående BB, född 1955) Kriminalvården har bekräftat att det funnits brister i frivårdens handläggning av ärendet. Av utredningen framgår att det dröjde ungefär ett halvår från det att domen vann laga kraft till dess att kallelse skickades till BB. Vidare framgår att vidtagna åtgärder inte har journalförts på föreskrivet sätt. Jag är kritisk till såväl dröjsmålet som den bristande dokumentationen.


avgjordAv: Kerstin André

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fall som rör att ett politiskt parti nekats tillträde till gymnasieskola för att "hålla bokbord". Fråga bl.a. om skolledningarnas agerande stått i strid med objektivitetskravet i 1 kap. 9 § regeringsformen

org: jo

text: Justitieombudsmannen Kerstin André

type: stycke

text: Fall som rör att ett politiskt parti nekats tillträde till gymnasieskola för att ”hålla bokbord”. Fråga bl.a. om skolledningarnas agerande stått i strid med objektivitetskravet i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

type: rubrik

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot rektorn för Vallentuna gymnasium i Vallentuna kommun. Han anförde bl.a. följande. Den 12 maj 2006 meddelade rektorn att Nationaldemokraterna nekades att hålla bokbord i skolan. Motiveringen till detta var att partiet inte delade skolans värdegrund och att eleverna skulle kunna känna sig kränkta av partiets budskap. Efter det att Nationaldemokraterna hade hänvisat till JO:s beslut i ärende dnr 2111-2002 ändrade dock rektorn sin motivering till att eleverna skulle kunna bruka våld mot partimedlemmarna. Rektorns beslut strider mot kravet på saklighet och opartiskhet i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Utbildningsnämnden i Vallentuna kommun för utredning och yttrande. Som sitt remissvar lämnade nämnden ett av rektorn, BB, undertecknat yttrande. I yttrandet anfördes följande.

text: Under vårterminen har Nationaldemokraterna kontaktat rektor ett flertal gånger för att få hålla bokbord i skolan. Rektor har inte gett dem tillstånd till detta, men har fört en dialog med AA. Den 12 maj 2006 kom en grupp nationaldemokrater till skolan och delade ut flygblad på skolgården. Rektor gick då till gruppen med AA som ledare och avvisade dem från platsen. Rektor har flera uppdrag, bland annat att stå för de demokratiska värden som vårt samhälle vilar på, att värna om skolans värdegrund och att verka för att ingen elev känner sig kränkt. Skolan ska skydda åsikts- och yttrandefriheten och vår demokratiska värdegrund men samtidigt skydda individer från kränkningar och bekämpa uttryck som inte främjar människors rättigheter och lika värde. I det här fallet uppstår ett dilemma, då elever skulle känna sig kränkta om utomstående i skolan spred det budskap som fanns på deras flygblad. Detta är inte bara något rektor anar utan genom samtal fått bekräftat av elever. Ett annat skäl att hindra nationaldemokraterna att dela ut flygblad på skolgården är att det finns risk att ordningen i skolan inte skulle upprätthållas. Elever har berättat för rektor att de kunde ”hjälpa till och slå ner dem som kommer till skolan”.

text: I skolan har vi nu som policy att inte låta några partier hålla bokbord i skolan. Vi anser att det blir lösryckt information och utan efterföljande samtal i klassrum med lärare och andra skolkamrater. Skolan ligger så nära centrum att det ändå är lätt för eleverna att få valinformation i valstugorna. Den 5 september har samhällskunskapslärarna inbjudit flera partier från båda blocken att delta i en valdebatt, just den dagen är dessa partier välkomna att ha bokbord i skolan. En ny lag ska främja barns och elevers lika rättigheter och motverka diskriminering och annan kränkande behandling. Den första april skärptes kravet på skolan då det gäller att skydda elever mot kränkande behandling.

text: Utbildningsnämnden anmodades därefter att göra en ny utredning och att på nytt yttra sig över AA:s anmälan. Remissyttrandet skulle särskilt besvara följande frågor.

text: 1. Har rektorn för Vallentuna gymnasium vid ett eller flera tillfällen under vårterminen 2006 avslagit ansökningar från Nationaldemokraterna om att få hålla bokbord i skolan?

text: 2. Vilket eller vilka skäl har legat till grund för respektive avslagsbeslut?

text: 3. Hade rektorn kännedom om att samhällskunskapslärarna skulle bjuda in vissa partier till skolan den 5 september 2006 för att få sprida politisk information där, bl.a. genom att hålla bokbord, när hon avslog Nationaldemokraternas ansökan/ansökningar? Upplyste rektorn, för det fall hon hade denna vetskap, företrädare för Nationaldemokraterna om den kommande aktiviteten i skolan?

text: 4. I femte stycket i nämndens tidigare remissvar anges ”I skolan har vi nu som policy att inte låta några partier hålla bokbord i skolan”. Från vilken tidpunkt började denna policy att tillämpas?

text: Som sitt remissvar lämnade nämnden ett av utbildningsnämndens ordförande CC undertecknat yttrande. I yttrandet anfördes följande.

text: 1. Rektor har sagt nej vid några tillfällen till Nationaldemokraterna då de frågat om att få hålla bokbord. 2. Beslutsgrunden vid samtliga tillfällen har varit att ordningen i skolan inte kunde garanteras. Det grundar sig bland annat på hur det varit vid ett par tillfällen då Nationaldemokraterna otillåtet efter skoldagens slut tagit sig in i skolans lokaler och börjat stoppa flygblad i elevernas skåp. Vaktmästare har upplevt hotfulla situationer när de motat ut dem ur skolan, som inte är allmän plats. Några elever har uttryckt till rektor att de skulle ”slå ner” Nationaldemokraterna om de kom in i skolan. 3. Nej, rektor hade inte våren 2006 kännedom om debatten den 5 september, eftersom det inte var bestämt då. Det blev en paneldebatt mellan många partier. Samhällskunskapslärarna talade med varandra inför debatten och tyckte att partierna just den dagen kunde få ha bokbord i skolan, eftersom det då skulle ske i ett pedagogiskt sammanhang med uppföljande lärarledda samtal. I skolan anser vi att politiska debatter och samtal bör ske i ett pedagogiskt sammanhang, om lärarna finner det lämpligt kan de välkomna representanter för olika partier till klassrummet. Nationaldemokraterna har aldrig bett att få komma till klassrum eller att få delta i en debatt.

text: 4. Den policy om att inget parti får hålla bokbord i skolan blev en konsekvens av de samtal vi hade på skolan om politiska partiers närvaro i skolan och började gälla våren 2006. Till exempel har också SSU och Junilistan nekats att hålla bokbord i skolan. AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaren. I ett beslut den 26 oktober 2007 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: JO har vid ett flertal tillfällen uttalat sig i frågor som uppkommit i samband med att politiska partier önskat lämna politisk information i skolor. Här kan nämnas bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 346, 1995/96 s. 394 och 2004/05 s. 401 samt JO:s beslut den 31 januari 1996, dnr

text: , och den 8 april 2004, dnr 2111- 2002.

text: En skola är inte en allmän plats, och yttrandefriheten enligt

text: regeringsformen

text: innefattar inte någon rätt för medborgarna – eller en sammanslutning av sådana – att få tillträde till en skola för att där sprida ett budskap. På motsvarande sätt förhåller det sig med den i

text: tryckfrihetsförordningen

text: garanterade rätten att sprida tryckta skrifter. Skolledningen kan dock ge tillstånd för utomstående att i skolan sprida information eller tryckta skrifter. Vid ställningstagande till om t.ex. ett politiskt parti i detta syfte skall få tillträde till en skola måste skolledningen beakta den övergripande bestämmelsen i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: : Domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen skall i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: En skola kan av praktiska skäl behöva begränsa antalet politiska partier som den på eget initiativ bjuder in för att lämna politisk information i skolan. Detta har inte ansetts strida mot lag under förutsättning att urvalet görs objektivt och inte innebär att övriga organisationer utesluts från att i en eller annan form delta i verksamheten (se Regeringsrättens årsbok 1981 ref. 2:26 nr I och JO:s beslut den 22 maj 1989, dnr

text: Skollagen (1985:1100)

text: slår fast att verksamheten i skolan skall utformas i överensstämmelse med grundläggande demokratiska värderingar. Detta förutsätter bl.a. att skolan samverkar med omvärlden. Gymnasieskolan skall vidare, enligt 1994 års läroplan för de frivilliga skolformerna (Lpf 94), vara öppen för skilda uppfattningar och uppmuntra att de förs fram. Av läroplanen framgår även att läraren öppet skall redovisa och diskutera olika värderingar, uppfattningar och problem samt att undervisningen skall vara saklig och allsidig.

text: Vallentuna gymnasium införde någon gång våren 2006 en policy som innebar att partier inte tilläts att hålla bokbord i skolan. Det har vidare upplysts att samhällskunskapslärarna bjöd in partier ”från båda blocken” att den 5 september

text: 2006 delta i en valdebatt i skolan och att de inbjudna partierna denna dag var välkomna att hålla bokbord.

text: Rektorn för Vallentuna gymnasium har vid några tillfällen under vårterminen 2006 avslagit framställningar från Nationaldemokraterna om att få tillträde till skolan för att hålla bokbord. Det är oklart om den nämnda policyn var införd vid tidpunkten för respektive avslagsbeslut. Policyn har i vart fall inte åberopats som grund för besluten. Det har i stället angetts att avslagsgrunden vid samtliga tillfällen var att rektorn inte ansåg att hon skulle kunna garantera ordningen i skolan. Rektorns bedömning har såvitt framkommit grundat sig på dels att skolans vaktmästare tidigare hade upplevt hotfulla situationer då företrädare för Nationaldemokraterna avvisats från skolan efter att ha olovligen berett sig tillträde dit för att dela ut flygblad, dels att några av skolans elever till rektorn hade uttalat att de skulle ”slå ner Nationaldemokraterna om de kom in i skolan”.

text: Eleverna har rätt till inflytande i skolan. Det är dock ytterst huvudmannen och den enskilda skolan som avgör hur verksamheten i skolan skall utformas och organiseras. Den omständigheten att elever i en skola inte anser att ett visst parti skall få möjlighet att lämna information i skolan, ger inte skolledningen rätt att neka det aktuella partiet tillträde till skolan. En sådan åtgärd kan till och med stå i strid med objektivitetsprincipen i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: och de grundläggande demokratiska värderingar som skolan skall värna. Vidare måste skolan i sin verksamhet verka för att de grundlagsfästa principerna om yttrandefrihet och tryckfrihet inte kränks. Det är en angelägen uppgift för skolorna att, i enlighet med

text: skollagen

text: och läroplanen, få eleverna att förstå värdet av att dessa friheter respekteras och att det är i just den situationen när elever inte delar eller till och med tar starkt avstånd från den uppfattning som ett politiskt parti förväntas föra fram som grundlagens bestämmelser om yttrandefrihet och tryckfrihet gör sig gällande med särskild styrka.

text: Skolledningen har en skyldighet att upprätthålla ordningen i skolan. Under vissa förhållanden kan därför allmänna ordningsskäl motivera att politiska partier nekas tillträde till en skola eller att möjligheten att där lämna information begränsas eller styrs av skolan vad gäller tid, rum och form. För detta krävs dock att de negativa konsekvenserna som tillträdet kan antas få för ordningen är klart påvisbara. Den ovan nämnda objektivitetsprincipen måste iakttas, och ordningsskäl får inte användas som svepskäl för att utesluta ett parti på grundval av de åsikter som partiet förväntas föra fram. Det kan – i anledning av vad som har anförts i remissvaret om skolans ansvar att skydda elever mot kränkningar – tilläggas att lagen (

text: ) om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever självfallet inte får åberopas till stöd för ett grundlagsstridigt handlande eller ett kringgående av grundlagen.

text: Som har redogjorts för ovan har nämnden uppgett att rektorn bedömde att hon inte skulle kunna garantera ordningen i skolan om Nationaldemokraterna bereddes tillträde dit.

text: Av nämndens remissvar framgår att rektorns bedömning bl.a. grundade sig på att det tidigare uppstått hotfulla situationer i samband med att företrädare för Nationaldemokraterna avvisats från skolan sedan de olovligen delat ut flygblad där. Det kan diskuteras om det var rimligt att dessa händelser, som inträffat under helt andra omständigheter, togs till intäkt för att ordningen inte skulle kunna upprätthållas om partiet tilläts hålla bokbord i skolan. Enligt min uppfattning kan det starkt ifrågasättas om rektorn – under åberopande av de tidigare händelserna – kunde neka partiet tillträde till skolan med hänvisning till ordningsskäl.

text: Nämnden har vidare gjort gällande att rektorns ställningstagande även grundade sig på att skolans egna elever hade hotat att ”slå ner” nationaldemokrater om de kom till skolan. Av utredningen framgår inte vad som var skälet till elevernas hot. Anledningen kan ha varit att de var negativt inställda på grund av partiets agerande i samband med flygbladsutdelning. Det är dock möjligt att hoten berodde på att eleverna tog avstånd från innehållet i Nationaldemokraternas politiska budskap. Om det förhöll sig på sistnämnda sätt hade rektorns beslut ett indirekt samband med de åsikter som partiet förväntades föra fram. I så fall har objektivitetsprincipen i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: inte iakttagits.

text: Som framgår av det anförda anser jag att det kan sättas i fråga om rektorns beslut att vid olika tillfällen vägra Nationaldemokraterna tillträde till skolan var förenliga med den övergripande princip som kommer till uttryck i

text: regeringsformen

text: vad gäller myndigheters skyldighet att i sin verksamhet iaktta saklighet och opartiskhet. Utredningen i ärendet ger dock inte underlag för att kritisera aktuella beslut.

text: Avslutningsvis vill jag anföra följande. Jag har förståelse för att verkligheten ibland kan vara besvärlig att hantera för den rektor som på en och samma gång måste ta hänsyn till lagar och regler som, kortsiktigt och i ett snävt perspektiv, kan synas svårförenliga. Det kan då finnas en frestelse att välja den enklaste utvägen och ge efter för påtryckningar och till och med hot från olika håll. Det skall dock med skärpa framhållas att myndigheter, inte minst i sådana situationer, måste uppfylla kravet på objektivitet.

text: Jag vill också understryka vikten av att en skolledning inte faller undan för sådana invändningar från elevernas sida som ytterst kan leda till en urholkning av de grundlagsfästa principerna om yttrandefrihet och tryckfrihet.

text: Vad som i övrigt framgår av nämndens remissvar ger inte tillräckliga skäl till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med de ovan gjorda uttalandena.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

title: Kritik mot en lantmätare med anledning av bl.a. utformningen av ett beslut att ställa in en förrättning

sammanfattning: I ett beslut ställde en lantmätare in en förrättning på grund av att sökanden hade återkallat sin ansökan. I motiveringen till sitt beslut uttalade sig lantmätaren om ett servitut som det rådde delade meningar om. Lantmätaren får kritik bl.a. för att ha agerat i strid med regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet.

text: Anmälan

text: AA framförde klagomål mot förrättningslantmätaren BB med anledning av bl.a. utformningen av ett beslut att ställa in en förrättning och utformningen av en underrättelse. Av hans anmälan med bilagor framgick i huvudsak följande:

text: Lantmäteriet hade den 23 juli 2014 fått in en ansökan om inrättande av en gemensamhetsanläggning som omfattade en befintlig väg på två fastigheter vilka AA ägde. Sökanden återkallade sin ansökan den 23 november 2015. Samma dag beslutade BB att ställa in förrättningen. Som skäl för det beslutet angavs följande:

text: CC har ansökt om att få köra på befintlig väg över V 1:90 och 1:312 fram till sin fastighet V 1:300 i Alingsås kommun. V 1:300 avstyckades från V 1:90 1953 i akt 15-HEE-787. I denna akt kan utläsas att ”med områdena följer rätt att taga utfart över stamfastigheten och vidare till allmän väg” samt ”område B (V 1:300) äger därjämte rätt att taga väg över litt A (V 1:312) på sätt som kartan utvisar”. Detta innebär att sökanden, CC såsom fastighetsägare till V 1:300, redan har rätt till väg över V 1:312 och 1:90. Ägare till belastande fastigheter får inte förhindra eller stoppa sökandes utövning av detta servitut. AA framförde bl.a. att det inte angavs i beslutet att sökanden hade återkallat sin ansökan och att de angivna skälen innehöll felaktigheter, bl.a. hur innebörden av servitutet beskrevs i det sista stycket. Han var även kritisk till att BB i samband med beslutet att ställa in förrättningen skickade ut en underrättelse om avslutad förrättning.

text: Utredning

text: JO tog del av ett dagboksblad i Lantmäteriets ärende (dnr O142338) och Vänersborgs tingsrätts, mark- och miljödomstolen, beslut den 12 januari 2016 att avvisa AA:s överklagande av Lantmäteriets beslut (mål nr F 4449-15).

text: JO remitterade därefter AA:s ansökan till Lantmäteriet. JO begärde att det särskilt skulle framgå på vilken grund och av vilken anledning Lantmäteriet hade uttalat att fastighetsägaren inte fick förhindra eller stoppa sökandens utövning av servitutet.

text: Lantmäteriet (ställföreträdande generaldirektören DD) lämnade den 3 oktober

text: 2016 följande yttrande till JO:

text: Ärendet

text: Ägaren till fastigheten Alingsås V 1:300, CC, uppsökte Lantmäteriet den 23 juli 2014 med anledning av behov av lösning för tillfartsväg till sin fastighet. Enligt CC kunde han inte ta sig fram till sin fastighet eftersom det satts upp ett staket på klagandens fastighet som hindrade infart. En ansökan om inrättande av gemensamhetsanläggning omfattande befintlig väg upprättades för ändamålet. Berörda fastigheter var enligt ansökan, V 1:90, 1:300, 1:312. När ärendet stod på tur för handläggning och Lantmäteriet började utreda förutsättningar för ansökt åtgärd framkom att det sökanden var ute efter var inte egentligen inrättande av en gemensamhetsanläggning utan tillgång till sin fastighet. Arkivutredningen visade att det vid avstyckningen av CC:s fastighet år 1953 lagts ut ett utfartsservitut som fyllde behovet. I akten finns beslut att ”med områdena följer rätt att taga utfart över stamfastigheten och vidare till allmän väg” samt ”område B (dvs. V 1:300) äger därjämte rätt att taga väg över litt. A (V 1:312) på sätt som kartan utvisar” [...]. Det konstaterades därmed att det befintliga utfartsservitutet som skapades år 1953 fyllde sökandens behov av tillgång till sin fastighet. Förrättningslantmätaren informerade om möjligheten att ställa in förrättningen och några dagar senare inkom en undertecknad återkallelse till Lantmäteriet. Med anledning därav, fattade förrättningslantmätaren den 23 november 2015 beslut om att ställa in förrättningen. Förrättningslantmätaren meddelade i skälen till beslutet vad ansökan omfattade samt vad som fanns i akten om befintligt servitut. Hon skrev följande upplysning i beslutet. ”Detta innebär att sökanden, CC såsom fastighetsägare till V 1:300, redan har rätt till väg över V 1:312 och 1:90. Ägare till belastande fastigheter får inte förhindra eller stoppa sökandes utövning av detta servitut”. Något besked om att ärendet återkallats fanns inte med i beslutet. En underrättelse om avslutad förrättning samt beslutet om inställd förrättning med överklagandehänvisning skickades ut till berörda sakägare. Den 2 december 2015 överklagade klaganden inställelsebeslutet till Mark- och miljödomstolen. Klaganden yrkade att Lantmäteriet skulle återuppta förrättningen för att genast ställa in den och ange annan beslutsmotivering. Klaganden yrkade även att underrättelsen om avslutad förrättning skulle upphävas. Domstolen avvisade överklagandet eftersom klagandens överklagande tog sikte på skälen till beslutet och inte till utgången (mål F 4449-15). Även yrkandet om att underrättelsen skulle upphävas avvisades. Domstolen motiverade avvisningen

text: med, att enligt

text: 4 kap 33 a § fastighetsbildningslagen

text: ), FBL, JO:s anmärkning] ska kända sakägare skriftligen underrättas om beslut som har meddelats i samband med att en förrättning avslutas eller ställs in.

text: Regelverket

text: I

text: 4 kap 17 §

text: FBL andra stycket stadgas att ”Ett beslut ska innehålla skälen för beslutet. Skälen får dock utelämnas om en motivering kan anses överflödig. Beslut som har meddelats i samband med att förrättningen har avslutats eller ställts in, och beslut, som får överklagas särskilt, skall dessutom innehålla uppgift om hur de kan överklagas.” Enligt

text: 4 kap 32 §

text: FBL första stycket, första och andra meningen gäller följande. ”Vill sökanden hos lantmäterimyndigheten återkalla sin ansökan, skall han göra det skriftligen eller också muntligen vid sammanträde. Har annan sakägare ej fört talan vid förrättningen när återkallelsen sker, skall förrättningen genast inställas.”

text: I

text: 4 kap 33 a §

text: FBL första stycket stadgas att ”Kända sakägare skall underrättas skriftligen om beslut som har meddelats i samband med att en förrättning har avslutats eller ställts in och om beslut som får överklagas särskilt. En sådan underrättelse skall också lämnas till andra som har rätt att överklaga beslutet. Underrättelsen skall innehålla uppgift om innehållet i beslutet och om hur beslutet kan överklagas.” I 8 § sista stycket fastighetsbildningskungörelsen (FBK) stadgas att ”Beslut som avser endast förfarandet vid förrättningen behöver inte tas upp i protokoll. Detsamma gäller beslut om att ställa in en förrättning på grund av att ansökan har återkallats och beslut om avvisning av ansökan.”

text: Lantmäteriets bedömning

text: När återkallelsen av förrättningen kom in valde förrättningslantmätaren att skriva beslutet i ett mindre protokoll även om det hade kunnat ske som anteckning i dagboksbladet. Syftet med att skriva ett protokoll var att beskriva det händelseförlopp som hade lett till att förrättningen ställdes in. Förrättningslantmätaren bedömde att om det endast fanns upptaget i beslutsskälen att ansökan var återkallad hade övriga sakägare inte någon information om det befintliga servitutet. Uttalandet att sökandens utövande av servitutet inte fick förhindras eller stoppas gjordes därför i syfte att ge ytterligare information som skulle underlätta för fastighetsägarna att hantera det befintliga servitutet eftersom det fanns ett staket uppsatt vid tiden för ansökan. Hur omfattande en motivering ska vara går inte att ange generellt. Någon bestämmelse som hindrar att ett beslut motiveras och förklaras i flera steg finns inte. Att det fanns ett servitut var en omständighet som ledde till återkallandet av ärendet. Syftet med ansökan var således tillgodosedd när servitutet avseende väg över klagandens fastigheter blev känt. Att förrättningslantmätaren sedan förklarade kort vad ett servitut innebär kan inte vara fel. Beslutet borde dock ha utformats mer fullständigt så att även sista steget i händelseförloppet dvs. återkallelsen av ärendet fanns med som ett viktigt steg i händelsekedjan som ledde till inställelsebeslutet. Några egentliga rättsförluster av detta förbiseende kan dock inte Lantmäteriet se. Vad gäller dokumentet underrättelse om avslutad förrättning är det korrekt, som Mark- och miljödomstolen skriver i protokollet den 12 januari 2016, att en kommunicering ska ske enligt

text: 4 kap. 33 a §

text: FBL. Förrättningslantmätaren har skickat ut handlingen ”Underrättelse om avslutad förrättning” och bifogad kopia av protokollet där det framgår att förrättningen

text: ställts in. Den underrättelse som skickades borde rätteligen ha haft överskriften ”Underrättelse om inställd förrättning”. Att överskriften inte var korrekt var naturligtvis olyckligt men torde dock inte ha någon rättslig betydelse eftersom beslutet om den inställda förrättningen bifogades underrättelsen. Beslutet blev därmed kommunicerat. Anmälarens påpekande att det i servitutsbeskrivningen finns beskrivet att fastigheten Alingsås V 1:300 har rätt att taga utfart över stamfastigheten osv. samt rätt att taga väg över nuvarande V 1:312 är korrekt. Eftersom tolkning av vad ett servitut innebär inte är enkelt får klaganden eller sökanden vid behov av ett klargörande särskilt kontakta Lantmäteriet om detta. AA kommenterade Lantmäteriets yttrande.

text: Bedömning

text: Lantmäteriet har redogjort för relevanta regler i FBL. Ytterligare en bestämmelse som är aktuell är

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: . Där föreskrivs att domstolar och förvaltningsmyndigheter ska iaktta saklighet och opartiskhet.

text: När CC återkallade sin ansökan om inrättande av en gemensamhetsanläggning skulle Lantmäteriet ställa in förrättningen. Skälet för att ställa in var helt enkelt återkallelsen, och något ytterligare skäl fanns inte. Trots det åberopade lantmätaren inte återkallelsen som ett skäl för sitt beslut att ställa in förrättningen. Under rubriken ”Skäl” uttalade lantmätaren i stället att sökanden hade rätt till väg över anmälarens fastigheter på grund av servitutet och att ägaren till belastade fastigheter inte fick förhindra eller stoppa sökandens utövning av servitutet. De omständigheterna utgjorde inte sakliga skäl för att ställa in förrättningen.

text: Lantmäteriet har i sitt yttrande till JO skrivit att det inte kan vara fel att förklara vad ett servitut innebär. Emellertid visste lantmätaren när hon skrev sitt beslut att det fanns delade meningar om innebörden av servitutet. Att hon då i oträngt mål uttalade sig om servitutet på ett sätt som kan tolkas som ett förbud riktat mot anmälaren är anmärkningsvärt. Enligt min mening strider hennes agerande mot

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet.

text: Under rubriken Fastighetsbildningsbeslut i beslutet anges vidare att förrättningen ställs in och därefter under rubriken Avslutningsbeslut att förrättningen avslutas. Vid en återkallelse ska förrättningen enligt

text: 4 kap. 32 § första stycket

text: FBL inställas. Om en förrättning ställs in finns ingen anledning att även avsluta den. Beslutet är således oklart i detta hänseende.

text: Jag delar slutligen Lantmäteriets bedömning att den information som skickades ut i enlighet med

text: 4 kap. 33 a §

text: FBL var felaktig eftersom det angavs i skrivelsen att förrättningen var avslutad när den rätteligen hade ställts in.

text: Lantmätaren ska således sammanfattningsvis kritiseras för både utformningen av beslutet att ställa in förrättningen och utformningen av den information som skickats ut enligt

text: 4 kap. 33 a §

text: FBL.

text: Vad AA i övrigt har anfört ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Bemötande
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: I samband med utfärdande av ett föreläggande av ordningsbot har en polis agerat på ett sätt som inte är förenligt med regeringsformens krav på saklighet och skyldigheten för en polis att uppträda på ett sätt som inger förtroende

sammanfattning: En polis stoppade en man vid en trafikkontroll för att han inte hade stannat sin bil vid stopplikt. Mannen ville inte godta ett föreläggande av ordningsbot men ändrade inställning när polisen, efter viss diskussion, förklarat att han hade för avsikt att omhänderta mannens körkort. Polisen utfärdade ett föreläggande av ordningsbot och lät mannen behålla körkortet. JO, som konstaterar att det inte funnits förutsättningar att omhänderta mannens körkort, uttalar att en befogenhet att besluta om ett körkortsomhändertagande eller andra åtgärder aldrig får användas för att påverka den enskilde att godkänna ett föreläggande av ordningsbot. JO uttalar också att det självfallet inte heller får förekomma något köpslående i samband med diskussioner om godtagande av ordningsbotsföreläggande i stället för att polisen upprättar en rapport över förseelsen. Polisens agerande har enligt JO stått i strid med regeringsformens krav på saklighet och skyldigheten för en polis att uppträda på ett sätt som inger förtroende. Polisen har åsidosatt de krav som ställs på en polis, och han kritiseras för sitt agerande.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten, polisregion Väst, och polisen BB för hans agerande i samband med utfärdandet av en ordningsbot. AA anförde i huvudsak följande.

text: Han stoppades av BB den 1 april 2018. BB hävdade att AA inte hade stannat på ett korrekt sätt vid stopplikt och ville skriva ut en ordningsbot. AA förklarade att han ansåg att han hade stannat korrekt och bad att BB i stället skulle rapportera förseelsen. Efter viss diskussion blev BB upprörd och sa att en rapport skulle sluta i tingsrätten och att BB då skulle bli tvungen att vittna. BB uttryckte också att AA inte kunde anses vara lämplig som bilförare om han inte var medveten om att han inte hade stannat vid stopplikten och inte var villig att godta en ordningsbot. BB hotade att återkalla hans körkort på plats och tog fram en blankett för detta. AA vädjade då till BB att ändra sig och skrev på

text: ordningsboten. Han anser att BB har gått långt utanför sina befogenheter och berövat honom rätten till en prövning av om han stannat vid stopplikten.

text: Utredning

text: Polismyndigheten (CC) yttrade sig över AA:s anmälan efter att ha hämtat in uppgifter från berörda befattningshavare.

text: Polismyndigheten redovisade följande synpunkter från polisassistenten BB.

text: Den aktuella dagen kontrollerade jag och min kollega … bilisters agerande vid den stopplikt som finns i korsningen Storgatan/Rostocksvägen. Vid korsningen är det delvis skymd sikt och fordon på huvudleden kör ofta för fort genom korsningen. AA körde på Storgatan. Han saktade ner vid korsningen men stannade inte vid stopplikten. Därefter körde han ut på Rostocksvägen. Efter att ha stoppat AA hävdade han att han stannat vid stopplikten. Jag förklarade att vi sett att han inte stannat och att jag kommer att rapportera honom för det aktuella trafikbrottet. Under det samtal som följde förklarade jag att det finns två olika alternativ. Det ena alternativet är att en ordningsbot skrivs ut på plats, vilket innebär en lagakraftvunnen dom. Det andra alternativet är att en rapport upprättas för vidare handläggning av åklagare. Jag förklarade att sådan handläggning brukar leda till tingsrättsförhandling där en polis blir kallad som vittne. Vidare förklarade jag att denna typ av ärenden erfarenhetsmässigt brukar leda till en fällande dom. Under mitt samtal med AA om själva situationen resonerade AA på ett sätt som gjorde att jag blev tveksam till om han överhuvudtaget visste vad han gjort och inte gjort när han framförde sin bil. Detta ledde i sin tur till att jag började fundera på om jag skulle omhänderta hans körkort direkt på plats. Jag förklarade för AA att aktuellt brott i sig kan leda till att polisman på plats gör ett körkortsomhändertagande samt att polisman även kan göra ett omhändertagande på grunder som rör förmågan att framföra ett fordon på ett trafiksäkert sätt. Samtalet mynnade ut i att jag förklarade för AA att jag ämnade skriva en rapport och att jag även ämnade omhänderta hans körkort eftersom jag uppfattade att han saknade förutsättningar att framföra sin bil på ett trafiksäkert sätt. Därefter gick jag tillbaka till polisbilen och påbörjade processen med en rapport och ett omhändertagande av körkortet. Efter ett tag kom AA fram till mig och uppgav att vi skulle strunta i allt och att han ville skriva på en ordningsbot. Jag lyssnade på detta och bedömde att AA fört sitt tidigare resonemang i syfte att undkomma påföljd för gärningen. Jag funderade över situationen och kom sedan fram till att jag utifrån en sammantagen bedömning kunde utfärda en ordningsbot i enlighet med myndighetens föreskrifter och allmänna råd (

text: RPSFS 2008:1

text: , FAP 261-1). Utifrån samma sammantagna bedömning och AA:s omsvängning och numera raka dialog kring händelsen omvärderade jag även mitt beslut gällande ett körkortsomhändertagande. På min uppmaning utfärdade … därefter ett ordningsföreläggande. Jag har under inga omständigheter hotat AA, på något sätt, i syfte att få honom att skriva på en ordningsbot. Jag har heller inte nekat honom att få sin sak prövad och han skrev på ordningsboten av egen fri vilja.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Inledningsvis ska noteras att det som kommit fram i utredningen, enligt Polismyndighetens bedömning, inte ger ett tillräckligt stöd för slutsatsen att BB framställt något hot eller ultimatum i samband med utfärdandet av

text: ordningsbotsföreläggandet. Hans agerande kan dock starkt ifrågasättas vilket utvecklas nedan. Utgångspunkten var att BB och … hade observerat att AA passerat den aktuella korsningen utan att stanna, trots att det rådde stopplikt. Enligt Polismyndigheten saknas det anledning att ifrågasätta att polismännen uppfattat detta på ett korrekt sätt. Redan inledningsvis efter att ha stoppats klargjorde AA att han var av uppfattningen att han hade stannat sitt fordon på ett korrekt sätt vid korsningen. I en sådan situation föreligger hinder mot utfärdande av ordningsbot enligt 48 kap. 15 § [

text: rättegångsbalken

text: ] och

text: RPSFS 2008:1

text: , FAP 261-1. Det borde därför ha upprättats en rapport över förseelsen. BB valde dock att allmänt redogöra för de två olika alternativen (ordningsbot och rapport) och för

text: körkortslagens

text: bestämmelser om omhändertagande av körkort. Vidare uttalade han en avsikt att omhänderta AA:s körkort. Genom BB:s uttalanden i denna del kan AA inte gärna fått en annan uppfattning än att han skulle få en sämre behandling om han inte godkände en ordningsbot. Rimligen stärktes denna uppfattning när AA undertecknade ordningsboten och BB förklarade att han omvärderade beslutet om ett omhändertagande av körkortet. Även om BB:s avsikt inte var att genom hot eller ultimatum förmå AA att godkänna ordningsboten borde han ha insett risken för att AA skulle komma att uppfatta det så. Det ska särskilt framhållas att Polismyndigheten inte kan se att förutsättningarna för ett omhändertagande av körkortet varit uppfyllda. Den bild som framträder i utredningen är inte att AA till följd av sjukdom, skada eller dylikt saknade förutsättningar att köra sitt fordon på ett trafiksäkert sätt (

text: 5 kap. 7 § första stycket 3 körkortslagen

text: ). Med utgångspunkt i vad som framkommit om själva förseelsen får det också anses stå förhållandevis klart att gärningen i sig inte var av den arten att det kunde antas att körkortet skulle komma att återkallas (

text: 5 kap. 7 § första stycket 2

text: och

text: RÅ 1994 ref. 9

text: ). Sammanfattningsvis anser Polismyndigheten att BB:s uttalanden om ett omhändertagande var direkt olämpliga. En polisman ska agera på ett objektivt och sakligt sätt. Det är av naturliga skäl särskilt viktigt i samband med att en polisman efterhör hur en misstänkt ställer sig till frågan om godkännande av en ordningsbot. Enligt Polismyndigheten kan BB:s tillvägagångssätt och uttalanden enligt ovan inte anses förenliga med de grundläggande kraven på saklighet och opartiskhet samt skyldigheten för polisanställda att uppträda på ett sätt som inger förtroende (

text: 1 kap. 9 §

text: regeringsformen

text: ] och 10 § polisförordningen). Tillvägagångssättet och uttalandena riskerar tvärtom att bidra till att underminera allmänhetens förtroende för polisen. Polismyndigheten tar därför avstånd från nämnda agerande.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser om utfärdande av ordningsbot finns i

text: 48 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB). Ordningsbot får utfärdas bl.a. vid underlåtenhet att stanna på korrekt sätt vid stopplikt eller trafiksignal (

text: 48 kap. 14 § andra stycket

text: RB och Riksåklagarens föreskrifter [1999:178] om ordningsbot för vissa brott). Ett föreläggande av ordningsbot får inte utfärdas om den misstänkte förnekar gärningen (

text: 48 kap. 15 §

text: RB).

text: En polis bör på grundval av gjorda iakttagelser, den misstänktes berättelse och övriga omständigheter bedöma om det finns förutsättningar att utfärda föreläggande av ordningsbot. Den misstänkte bör tillfrågas hur han ställer sig till frågan om godkännande innan föreläggandet skrivs ut. (Se det allmänna

text: rådet till 10 § Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om tillämpningen av ordningsbot inom Polisen,

text: RPSFS 2008:1

text: , FAP 261-1.)

text: Ett körkort ska omhändertas bl.a. om det på sannolika skäl kan antas att det kommer att återkallas på grund av att körkortshavaren har underlåtit att iaktta stopplikt och överträdelsen inte kan anses som ringa eller om körkortshavaren till följd av sjukdom, skada eller dylikt saknar förutsättningar att köra ett körkortspliktigt fordon på ett trafiksäkert sätt (5 kap. 7 § första stycket 2 och 3 och

text: 3 § 4 körkortslagen

text: ). Om en varning av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd ska ett körkort inte återkallas (

text: 5 kap. 9 § körkortslagen

text: En polis ska iaktta saklighet och opartiskhet och i kontakter med allmänheten agera så hänsynsfullt som möjligt, visa behärskning och uppträda på ett sätt som inger förtroende (

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: och 10 § polisförordningen).

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA, omedelbart när han stoppades av BB och hans kollega, uppgav att han ansåg sig ha stannat på ett korrekt sätt vid stopplikten. Som Polismyndigheten angett i sitt yttrande har det därmed inte funnits förutsättningar att utfärda ett föreläggande av ordningsbot. Redan i det skedet borde BB ha upprättat en rapport över förseelsen.

text: BB inledde emellertid en diskussion med AA och förklarade därefter för AA att han hade för avsikt att omhänderta dennes körkort eftersom han bedömde att AA saknade förutsättningar att framföra sin bil på ett trafiksäkert sätt.

text: Enligt min mening ger varken BB:s egna uppgifter om hur han resonerade i frågan om ett körkortsomhändertagande eller utredningen i övrigt något stöd för att det funnits förutsättningar att omhänderta AA:s körkort på den angivna grunden. Av utredningen kan jag inte dra någon annan slutsats än att detta också måste ha stått klart för BB. När BB i det läget, och som situationen utvecklats, förklarade att han omedelbart skulle omhänderta AA:s körkort måste BB ha förstått att det fanns en uppenbar risk att det skulle kunna uppfattas som en påtryckning i syfte att AA skulle ändra inställning och godta ett föreläggande av ordningsbot. Att BB lät AA behålla körkortet sedan han förklarat sig villig att godkänna föreläggandet förstärker intrycket av att BB agerade i detta syfte.

text: En polis får i sin tjänsteutövning aldrig låta sig påverkas av att han eller hon känner ilska eller irritation över en persons uppträdande eller inställning i samband med ett ingripande. Han eller hon får självfallet inte heller försöka förmå en enskild att agera på ett visst sätt endast för att det är mest förenligt med polisens egen bekvämlighet, t.ex. förmå en person att godkänna ett föreläggande av ordningsbot för att polisen ska slippa inställa sig som vittne i en rättegång. Jag har inget att invända mot att en polis sakligt och objektivt informerar om hur ett ärende rättsligt kommer att hanteras om en person inte är beredd att godta ett föreläggande av ordningsbot. Det får emellertid inte ske på ett sådant sätt att det riskerar att av den enskilde uppfattas som ett

text: påtryckningsmedel. Givetvis får en befogenhet att besluta om ett körkortsomhändertagande eller andra åtgärder aldrig användas för att påverka den enskilde i en sådan situation. Självfallet får det inte heller förekomma något köpslående i samband med diskussioner om godtagande av ordningsbotsföreläggande i stället för att polisen upprättar en rapport över förseelsen.

text: BB:s agerande har stått i strid med

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och skyldigheten för en polis att uppträda på ett sätt som inger förtroende. Han har således åsidosatt de krav som ställs på en polis.

text: Jag ser allvarligt på det inträffade. När en polis uppträder på det sätt som BB har gjort är det inte bara olämpligt i det enskilda fallet. Det riskerar också att påverka allmänhetens förtroende för polisen i stort på ett negativt sätt. BB ska kritiseras för sitt agerande och för de uttalanden han gjorde i samband med ingripandet mot AA.

text: JO har under det senaste året fått liknande klagomål som det som är aktuellt i detta ärende när det gäller polisens agerande i samband med ingripanden vid trafikförseelser. Mot den bakgrunden kan det finnas anledning för Polismyndigheten att i samband med utbildningar och i myndighetens arbete med bemötandefrågor uppmärksamma hur en polis ska uppträda vid utfärdande av föreläggande av ordningsbot.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Expediering
Långsam handläggning

title: Initiativärende mot Stockholms tingsrätt med anledning av handläggningstiden i ett brottmål där målsägandena var under 18 år

text: Initiativet

text: I protokollet från en inspektion, som i april 2007 genomfördes vid Åklagarmyndigheten, Söderorts åklagarkammare i Stockholm, antecknades följande med anledning av Stockholms tingsrätts handläggning av ett brottmål.

text: En anmälan om misshandel och olaga hot inkom till åklagarkammaren den 19 april 2004. Den 14 september 2004 expedierades en ansökan om stämning till Stockholms tingsrätt, avdelning 11. I stämningsansökan antecknades bl.a. att målsägandena var födda 1992 och att de, enligt åklagarens uppfattning, borde företrädas av ett målsägandebiträde. Vid tidpunkten för inspektionen hade tingsrätten ännu inte kallat till huvudförhandling.

text: Jag beslutade att ta upp tingsrättens handläggning av målet (B 6652-04) till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Från tingsrätten inhämtades att dåvarande rådmannen AA varit ansvarig rådman för den rotel målet var lottat på från september 2004 till mitten av februari 2006 då rådmannen BB tog över ansvaret för roteln.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över handläggningen av målet.

text: Tingsrätten (lagmannen CC) kom in med ett remissvar, till vilket var bifogat ett yttrande av chefsrådmannen DD samt vissa andra handlingar som utelämnas här.

text: DD uppgav följande. Lagmannen har bett mig yttra mig över remissen. Av tingsrättens akt framgår följande. Den 15 september 2004 inkom en ansökan om stämning till tingsrättens avdelning 11 mot den tilltalade angående misshandel och olaga hot. Det framgår av ansökningen att de två målsägandena, vilka är födda 1992, enligt åklagaren var i behov av målsägandebiträde. Tingsrätten utfärdade den 20 september 2004 stämning, vilken delgavs den tilltalade den 3 oktober 2004. Tingsrätten beslutade vidare samma dag att utse en offentlig försvarare för den tilltalade och förordnade

text: samtidigt ett gemensamt målsägandebiträde för båda målsägandena. Tingsrätten expedierade dock aldrig beslutet om målsägandebiträde. Efter en förfrågan från tingsrätten lämnade åklagaren den 7 oktober 2004 besked om att åklagaren förde den enes av målsägandena talan om skadestånd i målet. Den målsäganden hade dessförinnan lämnat in ett enskilt anspråk till tingsrätten. Därefter har det enligt vad som framgår av akten inte vidtagits någon åtgärd i målet på avdelning 11 förrän den 1 februari 2007 då avdelningen lämnade över målet till tingsrättens förstärkningsavdelning, avdelning 50. Där avgjordes målet genom dom den 10 maj 2007. Det framgår av handlingarna att avdelning 50 på nytt förordnade om ett gemensamt målsägandebiträde för målsägandena Den 1 november 2003 tillträde jag på halvtid tjänsten som chefsrådman vid tingsrättens avdelning 11. Fr.o.m. den 1 januari 2004 tjänstgjorde jag på heltid som chef på avdelningen till dess att avdelningen upphörde den 1 april 2007 i samband med omorganisationen av tingsrätten. Rådmannen AA ansvarade för den rotel på vilket målet fanns (rotel 11:3) från det att målet kom in till tingsrätten till den 15 februari 2006, då jag beslutade att AA och rådmannen BB skulle byta rotlar med varandra. BB var sedan innehavare av roteln fram till tingsrättens omorganisation. Den 7 september 2006 ersatte jag domstolssekreteraren på roteln med en annan. Det kan konstateras att målet har legat på roteln utan någon åtgärd under en oacceptabelt lång tid, särskilt med hänsyn till att målsägandena är underåriga. Som chefsrådman har jag ett övergripande ansvar för att målen blir handlagda på ett föreskrivet sätt. Enligt tingsrättens arbetsordning skall chefsrådmannen två gånger om året gå igenom målen med rotelinnehavaren. Sådana genomgångar hade jag också med rotelinnehavarna, närmare bestämt i april och i oktober 2005 samt i april och i oktober 2006. På rotellistorna gjordes det anteckningar av rotelinnehavaren eller av domstolssekreteraren om vilka åtgärder som hade vidtagits i målen eller vilka åtgärder som skulle vidtas. Rotellistorna är inte bevarade på grund av omorganisationen och därför vet jag inte vilka anteckningar som gjordes på listorna rörande det aktuella målet. Det kan dock sägas att rotellistorna inte alltid är så utförligt upplysande om ett måls status. Jag har inte någon särskild minnesbild av målet utan kan nu bara konstatera att detta inte har satts ut till huvudförhandling. Att jag inte vid de återkommande avstämningarna med rotelinnehavarna upptäckte att målet inte var utsatt hänger samman med den ytterst ansträngda arbetssituationen på avdelningen. Avdelningens totala balans av mål har varit mycket stor, vilket har försvårat möjligheterna till tillräckligt effektiva kontrollrutiner. Det har inte varit möjligt för mig att se på listorna att beslutet om målsägandebiträde inte blev expedierat. Arbetsläget på avdelning 11 hade varit ytterst ansträngt sedan åtskilliga år när jag tillträdde som chef på avdelningen. Detta framgick tydligt av dels de stora balanserna, dels av att det fanns så många gamla och stora oavgjorda mål på avdelningen. Det var Söderorts åklagarkammare i Stockholm som stämde målen till avdelningen. Åklagarkammaren och polismyndigheten i söderort hade tilldelats särskilt stora resurser för att bekämpa familjerelaterat våld i söderort, vilket fick till följd att mål främst om grov kvinnofridskränkning kom att handläggas på avdelningen i en överlägset stor omfattning jämfört med andra tingsrätter och med andra brottmålsavdelningar på tingsrätten. I dessa mål var de tilltalade så gott som alltid häktade och målen tog oftast flera dagar i anspråk för huvudförhandling. Ungdomsmålen var också särskilt många och omfattande på avdelningen. På de största rotlarna, däribland rotel 3, fanns det under aktuell tid mellan 150-220 mål. På roteln fanns de allra äldsta målen när jag kom till avdelningen. Beträffande arbetssituationen på avdelningen i stort och dess resurser hänvisar jag till bifogade verksamhetsplaner. Som framgår av dessa har flera åtgärder vidtagits på avdelningen för att få ett mer ändamålsenligt utnyttjande av resurserna. Återkommande har det därutöver införts lottningsstopp på vissa rotlar och mål har omfördelats inom avdelningen. Emellertid har avdelningen på grund av otillräckliga resurser inte klarat sin målsättning att avgöra alla gamla fria mål. Det har varit tvunget att prioritera fristmålen, vilka hela tiden ökade i antal. Det är inte minst kansliresurserna som har

text: varit otillräckliga och de fria målen har inte kunnat sättas ut till huvudförhandling. Antalet bevisstämda fria mål, vilka inte har varit utsatta till huvudförhandling, har därför varit mycket stort på avdelningen. När det gäller rotel 3 har det under år 2006 och fram till omorganisationen vid tagits extraordinära insatser. Under ledning av BB koncentrerades beredningen av målen till de allra äldsta fria målen. De flesta av dessa, varav många var omfattande, blev på så sätt avgjorda. Från slutet av år 2006 och fram till omorganisationen fick avdelningen en extra resurs i form av en beredningsjurist som också bidrog till att situationen vad gällde rotel 3 i allt väsentligt blev tillfredsställande när avdelningen upphörde. Under hösten 2006 tillskapade tingsrätten avdelning 50 för att få mindre omfattande och delgivna mål avgjorda. Det aktuella målet var sålunda ett sådant mål varför det lämnades dit. Jag har underrättat AA och BB om ärendet och om innehållet i detta yttrande. De har instämt i vad jag skrivit och hänvisat till den stora arbetsbördan som främsta orsak till att målet inte har blivit avgjort tidigare. Ingen av dem har något minne av målet. AA har tillagt att han anser att det fanns skäl för att dröja med att utse målsägandebiträde för målsägandena till dess att tingsrätten kallade till huvudförhandling. Sammantaget är det min bedömning att målet borde ha satts ut till huvudförhandling avsevärt tidigare än vad som skett. Som främsta orsak till att detta inte har gjorts hänvisar jag till den mycket ansträngda arbetssituationen på avdelningen, ibland övermäktig, och till otillräckliga resurser främst på kanslisidan. Det bör framhållas att jag flera gånger har informerat lagmannen om situationen. Avdelningen har också under vissa perioder tillförts extra resurser. Jag anser slutligen att beslutet om målsägandebiträde borde ha expedierats i samband med att beslutet fattades. På avdelning 11 hade jag ansvaret för en rotel och jag och andra chefsrådmän på brottmålsavdelningarna dömde mål i stort sett lika mycket som de andra ordinarie domarna. Det var en viss reduktion i lottningen till roteln. A andra sidan dömde jag flera stora och uppmärksammade mål, vilket det åligger chefsrådmannen att göra. I den nya organisationen med enheter och samordnare ingår jag inte i någon enhet. Jag dömer inte heller i lika stor utsträckning som jag gjorde i den gamla organisationen. Redan efter drygt ett par månader kan jag säga att arbetssituationen har blivit betydligt bättre för mig och, som jag bedömer, även för medarbetarna. Därför har jag nu som avdelningschef betydligt bättre förutsättningar än tidigare att skaffa mig en god överblick över verksamheten. Och därmed har möjligheterna väsentligt ökat för mig att se till att målen handläggs tillräckligt aktivt. Den nya organisationen erbjuder dessutom bättre möjligheter för att undvika en långsam handläggning genom att flera personer än förut, domare och beredningspersonal, har uppmärksamheten riktad på varje mål.

text: CC anförde följande.

text: Av dagboksbladet i målet framgår att tingsrätten inte har vidtagit någon aktiv handläggningsåtgärd under en tidsperiod av drygt två år. Detta är oacceptabelt. Särskilt – liksom DD har framhållit – mot bakgrund av att målsägandena är underåriga. Vidare har ett beslut om att utse målsägandebiträde inte expedierats i samband med att beslutet fattades, vilket naturligtvis borde ha skett. Tingsrätten kan inte undgå kritik. Jag vill emellertid framhålla att brottsmålsavdelningarna under den aktuella tidsperioden var mycket arbetstyngda. Detta gäller särskilt avdelning 11. Jag hänvisar i den delen till vad DD har anfört. Tingsrättens resurser har varit otillräckliga och detta har på ett beklagligt sätt gått ut över domstolens parter. Ytterst är det mitt ansvar.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att den tilltalade delgavs stämningsansökan under hösten 2004. Efter oktober 2004 vidtogs det inte några åtgärder förrän målet i februari

text: 2007 överlämnades till tingsrättens förstärkningsavdelning. Först i april 2007 expedierades kallelser till huvudförhandling. Det vidtogs således under två och ett halvt år inte några åtgärder som förde målet närmare ett avgörande. Detta är givetvis helt oacceptabelt. Handläggningen står i klar strid med bestämmelsen i

text: 45 kap. 14 § rättegångsbalken

text: , enligt vilken rätten i brottmål ska bestämma tid för huvudförhandling så snart som möjligt.

text: Det är naturligtvis särskilt allvarligt att det under så lång tid inte vidtas några åtgärder i ett mål när unga personer är inblandade. I

text: 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: anges att en förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt 18 år skall bedrivas särskilt skyndsamt och att denna ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: Även om det inte finns någon lagreglerad tidsfrist avseende handläggningen vid domstol av mål med unga målsägande gör sig naturligtvis de skäl för skyndsamhet som föranlett regleringen i

text: förundersökningskungörelsen

text: gällande även vid processen i domstol (jfr

text: SOU 2000:42 s. 86

text: Tingsrätten har som förklaring till den långa tidsutdräkten huvudsakligen hänvisat till den stora arbetsbördan. Det framgår också av det material som bifogats remissvaret, bl.a. verksamhetsplaneringar för 2005 och 2006, att avdelningen varit mycket arbetstyngd och att man arbetat med att förkorta omloppstiderna för målen. Jag är även medveten om att arbetsbelastningen är hög vid många domstolar. Även med beaktande härav framstår det dock som synnerligen anmärkningsvärt att det aktuella målet legat utan åtgärd så länge som blivit fallet. Det är också mycket märkligt att detta inte synes ha på något sätt uppmärksammats i samband med de regelbundna rotelgenomgångar som ägt rum, inte ens vid dem som genomfördes under år 2006.

text: Jag har i samband med att detta ärende initierades övervägt om det funnits anledning att anta att någon befattningshavare under min tillsyn gjort sig skyldig till straffbart tjänstefel men har, trots vad jag nyss sagt, inte funnit så vara fallet. AA och BB förtjänar emellertid allvarlig kritik för att målet under den tid de ansvarade för det inte sattes ut till huvudförhandling. Om det inte var möjligt att sätta ut målet hade det ålegat dem att uppmärksamma ledningen på detta.

text: När det sedan gäller DD:s ansvar konstaterar jag att han regelbundet haft genomgångar för att hålla sig informerad om läget på avdelningen. Han borde emellertid, som jag ser det, i vart fall vid de genomgångar som ägde rum under år 2006 ha uppmärksammat det aktuella målet. Han kan därför inte undgå kritik.

text: Det har vidare framkommit att ett beslut om förordnande av målsägandebiträde inte expedierades i samband med att beslutet fattades, vilket, som också tingsrätten anfört, naturligtvis borde ha skett (jfr 2 § förordningen [2003:234] om tiden för tillhandahållande av domar och beslut m.m.).

text: Vad som i övrigt förekommit i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Beslut Förundersökning Restriktioner Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Initiativärende gällande en tingsrätts och åklagares handläggning av en fråga om restriktioner för en häktad person

text: Initiativet

text: Under en inspektion i april 2007 vid Söderorts åklagarkammare i Stockholm noterades i huvudsak följande rörande handläggningen av en fråga om restriktioner beträffande en person som var häktad.

text: Stockholms tingsrätt beslutade den 26 januari 2007 i ett mål om bl.a. grovt narkotikabrott (tingsrättens mål B 31760-05) att häkta två personer; AA och BB. Åklagaren gavs samtidigt tillstånd att beträffande båda personerna meddela restriktioner. Den 8 februari 2007 inkom åklagaren med framställningar om förlängd tid för åtals väckande avseende båda personerna. I båda framställningarna angavs samtidigt att det fortfarande fanns behov av att AA var ålagd restriktioner. Tingsrätten beslutade samma dag, genom beslut som anbringades med stämpel och påtecknades på båda framställningarna, att ”åtal skall vara väckt fredagen den 23 februari 2007 kl. 11.00. Åklagaren ges fortsatt tillstånd att besluta om restriktioner”.

text: I en skrivelse till tingsrätten den 13 februari 2007 angav åklagaren att det i åklagarens framställan om förlängd tid för åtals väckande ”missades” att begära fortsatta restriktioner även för BB. Åklagaren angav i skrivelsen bl.a. att avsikten var att begäran skulle omfatta fortsatta restriktioner även för BB.

text: Den 14 februari 2007 hade åklagaren en muntlig kontakt med en domare vid tingsrätten. I anledning av telefonsamtalet upprättade åklagaren en tjänsteanteckning av vilken framgick bl.a. följande.

text: Han (d.v.s. domaren - JO:s anmärkning) ”ser inget problem” – TR har ju medgivit restr. även för BB. Han menar att det ej finns behov av ”förtydligande” i frågan från TR, men om vi vill ha det så ordnar han det. Jag (d.v.s. åklagaren - JO:s anmärkning) säger att vi återkommer i så fall.

text: Jag beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Stockholms tingsrätt anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som gjordes i frågan om tillstånd att besluta om restriktioner beträffande BB den 8 februari 2007 och vilket besked tingsrätten lämnade med anledning av åklagarens skrivelse den 13 februari 2007.

text: Tingsrätten (lagmannen CC) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från chefsrådmannen DD.

text: DD

text: Båda misstänkta AA och BB var häktade och var ålagda restriktioner när åklagaren den 8 februari 2007 inkom med en framställan om förlängd tid för åtals väckande av båda misstänkta och uppgav att AA var i behov av fortsatta restriktioner. Tingsrätten beslutade samma dag att medge åtalsförlängning och åklagaren gavs i beslutet tillstånd att besluta om fortsatta restriktioner. Inför det beslutet togs sedvanliga kontakter per telefon med försvararna, vilka medgav åtalsförlängning. Sannolikt upplystes aldrig BB:s försvarare om att framställan inte innehöll någon begäran om restriktioner för BB. Beslutet faxades till åklagaren, försvararna och häktet. När jag fattade beslutet utgick jag från att åklagarens framställan innefattade en begäran om att båda misstänkta skulle vara ålagda restriktioner. Målet gällde misstanke om grovt narkotikabrott mot de misstänkta och jag kände till utredningen i målet. Beslutet avsåg alltså tillstånd för åklagaren att besluta om restriktioner för både AA och BB. När åklagarkammaren sedan fäste min uppmärksamhet på att den skriftliga framställan innehållit en begäran om restriktioner bara för AA och inte, vilket var åklagarens avsikt, även innefattat en sådan begäran för BB, insåg jag att jag inte hade sett detta när jag fattade beslutet. Jag gjorde då bedömningen att tingsrätten inte behövde fatta ett nytt beslut genom vilket det skulle ha framgått att tillståndet om att besluta om restriktioner avsåg även BB. Jag hade inför det ställningstagandet varit i kontakt med häktet Kronoberg som uppgav att man utgick från att beslutet om restriktioner för BB, som tidigare hade fattats av tingsrätten, gällde, eftersom man inte hade fått något beslut om att restriktionerna för BB var hävda. Dessutom var beslutet formulerat på ett sådant sätt att det inte inskränkte tillståndet för åklagaren att meddela beslut om restriktioner bara för den ene av de misstänkta. Jag tog i detta läge inte kontakt med BB:s försvarare, vilken för övrigt inte heller hörde av sig till tingsrätten. Om jag från början hade observerat att åklagarens begäran om tillstånd till restriktioner bara avsåg AA hade jag utformat beslutet på så sätt att tillståndet till restriktioner endast avsåg denne samt hade restriktionerna för BB hävts i beslutet. Jag anser nu i efterhand att jag borde ha tagit kontakt med BB:s försvarare och upplyst denne om åklagarens skrivelse den 13 februari 2007 och då också underrättat denne om mina överväganden samt om den kontakt jag hade med åklagarkammaren. Det är alltid viktigt att beslut som gäller frihetsberövande och inskränkningar i den häktades kontakter med omvärlden är klara och entydiga. Jag borde därför ha fattat ett nytt beslut av vilket det skulle ha framgått att åklagaren medgetts tillstånd om att besluta om restriktioner för båda misstänkta. Det är beklagligt att jag inte vidtog dessa åtgärder.

text: CC

text: En förutsättning för att rätten skall kunna besluta om restriktioner är att åklagaren begär ett restriktionsbeslut (se

text: NJA 2004 s. 547

text: ). Detta gäller även när rätten skall ta ställning till en fråga om omhäktning eller förlängd tid för åtals väckande. Rätten kan alltså inte självmant besluta om restriktioner. I det aktuella fallet har DD den 8 februari 2007 beslutat om fortsatta restriktioner för BB utan en begäran om detta från åklagaren. Beslutet saknade därmed laglig grund. Skälet till att detta fel begåtts tycks vara ett rent förbiseende. När åklagaren kontaktade tingsrätten den 13 februari 2007 och påtalade att begäran av förbiseende endast avsett fortsatta restriktioner för AA, blev DD uppmärksam på

text: att beslutet om restriktioner för BB var felaktigt. DD underlät då att agera för att rätta till misstaget. Han borde omedelbart ha hävt det felaktiga beslutet, för att sedan kommunicera åklagarens begäran om att meddela BB restriktioner med försvaret. Därefter skulle ett nytt beslut om restriktioner för BB ha fattats. Detta skedde emellertid inte. Istället fortsatte det felaktiga beslutet att gälla. Den felaktiga handläggningen av frågan om restriktioner har fått till följd att BB felaktigt varit underkastad restriktioner fr.o.m. den 8 februari 2007 t.o.m. den 23 februari 2007 (då ett nytt beslut i frågan om häktning och restriktioner fattades). I sammanhanget förtjänar det att påpekas att tingsrätten ger åklagaren rätt att meddela restriktioner men att åklagaren givetvis när som helst kan häva restriktionerna. Åklagaren har en skyldighet att ompröva restriktionsbeslutet så ofta som anledning förekommer. I aktuellt fall borde ansvarig åklagare ha hävt restriktionerna för BB när det upptäcktes att restriktioner inte begärts för denne och att tingsrättens beslut således saknade laglig grund. Högsta domstolen har i ett flertal rättsfall (se bl.a.

text: NJA 1994 s. 304

text: och

text: NJA 1996 s. 307

text: ) uttalat att det med hänsyn till rättssäkerheten måste ställas särskilt höga krav på en domstol vad gäller noggrannhet och omsorg, inte minst vid prövningen av frågor om frihetsberövanden. I aktuellt fall är det emellertid inte själva frihetsberövandet som är felaktigt utan enbart formerna för detta. Att vara underkastad restriktioner innebär dock en inskränkning i den enskildes fri- och rättigheter och får typiskt sett anses medföra ett visst ökat lidande för den häktade. Mot denna bakgrund måste tingsrättens beslut att ge åklagaren tillstånd att meddela BB restriktioner anses utgöra ett allvarligt fel. Tingsrätten kan inte undgå kritik.

text: Därefter anmodades Åklagarmyndigheten att lämna upplysningar och yttrande om åklagares handläggning av frågan om restriktioner för BB i de avseenden som framgick av redogörelsen i inspektionsprotokollet.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren EE) kom in med ett remissvar till vilket fogats upplysningar från chefsåklagaren FF och kammaråklagaren GG.

text: GG

text: Vid återkomst efter semester fick jag hand om ärendet. Då jag tittade igenom akten noterade jag att i den aktuella framställan om åtalsförlängning fortsatt tillstånd till restriktioner ej hade begärts även för BB. Lika tydligt som det framgick att tillstånd till restriktioner ej begärts även för BB, lika tydligt tyckte jag det framstod som att meningen var att begäran om tillstånd för restriktioner även skulle omfatta honom. Tingsrättens beslut – ett separat för BB resp. AA – kunde inte heller jag uppfatta på annat vis än att tillstånd till fortsatta restriktioner gavs även för BB. Således uppfattade jag det som ett rent förbiseende att begäran inte (uttryckligen) omfattade tillstånd till fortsatta restriktioner även för BB. – Icke desto mindre insåg jag naturligtvis att läget var otillfredsställande, vilket föranledde min avfattning av skrivelsen 2007-02-13 till tingsrätten med dagen efter en därpå anteckning över telefonsamtal med handläggande domaren, chefsrådmannen DD. Som jag minns det slog mig tanken att man kanske borde häva restriktionerna för BB. Uppenbarligen kom jag dock till slutsatsen att vidtagna åtgärder var tillräckliga. Jag tror inte jag reflekterade djupare över huruvida försvaret skulle kontaktas. Med facit i hand inser jag att jag såväl borde ha begärt ett nytt uttryckligt/specifikt beslut om tillstånd till restriktioner även för BB av tingsrätten som att intill dess ett eventuellt sådant beslut fattats restriktionerna för BB skulle ha hävts. Jag beklagar att så inte skedde.

text: FF

text: Till att börja med kan konstateras att det grundläggande felet begåtts av mig. Jag har förbisett att skriva BB:s namn i meningen som innehöll begäran om fortsatt tillstånd till restriktioner. Jag är givetvis medveten om vikten av att vara särskilt omsorgsfull vid all tillämpning av regler som gäller tvångsmedelsanvändning. Jag kan inte

text: förklara min försummelse på annat sätt än att jag glömt bort att skriva namnet och att jag vid den kontrolläsning, som jag alltid gör vid färdigställande av dokument, inte sett att namnet saknades. Tingsrätten har i det beslut om åtalsförlängning som gällde BB angett att åklagaren ges fortsatt tillstånd att besluta om restriktioner. Frågan är vilka åtgärder som borde vidtagits av åklagare när det upptäcktes att BB:s namn saknades i begäran. Utgångspunkten var då att tingsrätten – utan att åklagaren begärt det – fattat det beslut beträffande restriktioner som åklagaren avsett. I det läget framstår det för mig som minst fel att göra det som åklagaren gjorde, nämligen att påtala felskrivningen och klargöra att avsikten varit – och fortfarande var – att även BB skulle omfattas av begäran. Det var sedan, enligt min mening, i första hand en fråga för tingsrätten att ta ställning till om beslutet att bevilja tillstånd till restriktioner borde hävas eller hur frågan annars borde hanteras.

text: Efter en redogörelse för den rättsliga regleringen, med hänvisning till bl.a. Högsta domstolens avgörande i

text: NJA 2004 s. 547

text: , anförde EE följande under rubriken bedömning.

text: Vid aktuellt tillfälle var AA och BB häktade för grovt narkotikabrott. Häktningsgrunderna för båda var att det bl.a. förelåg kollusionsfara. BB var dessutom häktad såsom misstänkt för övergrepp i rättssak, ett brott som har särskild betydelse för kollusionsfaran. Åklagaren FF begärde förlängd tid för att väcka åtal i en framställning som avsåg såväl AA som BB. Av ett förbiseende glömde hon att ange BB:s namn i restriktionsbegäran. Med hänsyn till de häktningsgrundande gärningarna och den aktuella kollusionsfaran förelåg det uppenbart skäl till fortsatta restriktioner beträffande båda misstänkta. Åklagarens avsikt var självklart också att uttryckligen begära tillstånd till restriktioner för dem båda. Domaren har – således helt i enlighet med åklagarens egentliga önskan – uppfattat att framställningen om restriktioner gällde båda de misstänkta. Om domaren hade upptäckt att BB:s namn inte nämndes i framställningen hade det varit naturligt att han hade kontaktat åklagaren för ett uttryckligt besked i saken. Om så hade skett hade åklagaren kunnat bekräfta att framställningen avsåg båda två. När man funderar över lagligheten i domstolens beslut är det inte alldeles självklart vilken betydelse det har att framställningen inte uttryckligen avsåg BB. Åklagaren, rätten och tillsynes också den misstänktes försvarare har alla utgått från att BB omfattades och beslutet utformades i enlighet med detta. Det kan i detta sammanhang noteras att det inte finns något krav på att en framställning om tillstånd till restriktioner ska göras i någon särskild form, utan det kan exempelvis ske muntligen. När åklagaren GG övertog handläggningen av ärendet omkring en vecka senare har han upptäckt att BB inte har omnämnts i framställan om restriktioner trots att avsikten har varit att denne skulle omfattas. Frågan är då vilka skyldigheter åklagaren har att agera när åklagaren fått klart för sig att det kan ha begåtts ett fel i domstolens handläggning. JO har tidigare gjort uttalanden som rör denna fråga (se JO 1996/97 s. 57). Enligt min mening bör det inledningsvis noteras att en åklagare inte har en mer allmän skyldighet att kritiskt granska domstolens beslut ur laglighetssynpunkt. Normalt bör utgångspunkten i stället vara att åklagaren ska respektera de beslut som domstolen fattar. Hur en åklagare bör agera när ett domstolsbeslut i en tvångsmedelsfråga kan vara felaktigt får enligt min uppfattning bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda ärendet. I de fall det står klart att ett tvångsmedelsbeslut är felaktigt bör åklagaren snarast verka för att tvångsmedlet upphör. Är det mindre tydligt att beslutet är felaktigt men övervägande skäl talar för detta bör det åtminstone krävas att åklagaren agerar på något sätt för att ett eventuellt fel ska kunna rättas till. Det kan exempelvis ske genom att åklagaren uppmärksammar rätten på att beslutet kan vara felaktigt eller genom att åklagaren överklagar beslutet och på så sätt ser till att en prövning av beslutet kommer till stånd.

text: I aktuellt fall har åklagaren GG så fort han upptäckt att BB:s namn inte hade omnämnts i framställan omedelbart kontaktat tingsrätten och gjort rätten uppmärksam på detta förhållande. Eftersom det för åklagaren inte stod klart att domstolens beslut var felaktigt får det anses ha varit en riktig åtgärd av åklagaren att i detta läge överlämna åt domstolen att bedöma huruvida ett förtydligande av beslutet krävdes. Rätten har inte funnit anledning att vidta någon åtgärd utan har ansett att det tidigare beslutet om att åklagaren fick rätt att meddela restriktioner gällde. När väl tingsrätten har gett detta besked kan det inte krävas att åklagaren ska ingå någon form av överprövning av domstolens besked och häva restriktionerna eller vidta någon annan åtgärd med hänsyn till att det funnits tveksamheter om rättens ursprungliga beslut varit riktigt. Mot denna bakgrund anser jag att åklagaren har handlat korrekt.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 24 kap. 5 a § första stycket rättegångsbalken

text: ska rätten, om den beslutar att häkta någon, förordnar att någon ska kvarbli i häkte eller medger förlängning av tiden för att väcka åtal, samtidigt på begäran av åklagaren pröva om den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas. Tillstånd till sådana restriktioner får meddelas endast om det finns risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning.

text: BB och AA häktades den 26 januari 2007 misstänkta för grovt narkotikabrott m.m. Åklagaren gavs också tillstånd att meddela dem restriktioner. När FF knappt två veckor senare begärde förlängd tid för åtals väckande beträffande såväl BB som AA uppgav hon inte i framställningen avseende BB att hon även beträffande honom begärde fortsatt tillstånd att meddela restriktioner. Hon har själv uppgett att det berodde på ett förbiseende, vilket visar på vikten av noggrannhet i dessa frågor.

text: Trots att någon framställning om tillstånd till fortsatta restriktioner beträffande BB inte gjordes beslutade DD att ge åklagaren sådant tillstånd. Han har uppgett att han inte uppmärksammade att framställningen saknade en sådan begäran utan utgick från att så var fallet. Såväl tingsrätten som Åklagar-myndigheten har hänvisat till Högsta domstolens avgörande i

text: NJA 2004 s.547

text: . Av detta framgår att det krävs att åklagaren uttryckligen har begärt tillstånd att meddela restriktioner för att rätten ska kunna meddela sådant tillstånd. Jag konstaterar att det således står klart att det var fel av DD att ge åklagaren fortsatt tillstånd att meddela restriktioner beträffande BB.

text: DD har också uppgett att han – om han uppmärksammat att FF:s begäran om fortsatt tillstånd bara avsåg AA – hade utformat beslutet på så sätt att tillståndet endast avsåg denne samt hävt restriktionerna för BB. Åklagarmyndigheten har å sin sida angett att det hade varit naturligt om domaren i ett fall som det förevarande hade kontaktat åklagaren för ett uttryckligt besked i frågan om framställningen endast avsåg en av de misstänkta. När det gäller processledning i ett brottmål kan i många situationer olika var för sig godtagbara bedömningar göras. Mot bakgrund bl.a. av att BB sedan tidigare var ålagd restriktioner och att fortsatt tillstånd begärdes för en av två samtidigt misstänkta anser jag för min del att det inte funnits skäl att kritisera DD om han kontaktat åklagaren för ett klargörande.

text: När GG övertog handläggningen av ärendet uppmärksammade han att framställningen avseende BB inte innehöll en begäran om fortsatt tillstånd till restriktioner för denne. Han skrev då till tingsrätten och uppgav bl.a. följande: ”Meningen var och är att begäran skall omfatta fortsatta restriktioner även för [BB]” och hade dagen därpå telefonkontakt med DD. I den tjänsteanteckning han upprättade efter samtalet har han angett att DD inte ansåg att det fanns behov av förtydligande från tingsrättens sida, men att detta kunde ordnas om GG önskade det. GG uppgav att han skulle återkomma i så fall. GG återkom inte till tingsrätten och beslutet kom inte att hävas.

text: GG har uppgett att han då gjorde bedömningen att vidtagna åtgärder var tillräckliga men att han med ”facit i hand” borde ha begärt ett nytt beslut samt verkat för att det givna beslutet hävdes. DD har sagt att han, när GG kontaktade honom, gjorde bedömningen att han inte behövde fatta ett nytt beslut. I efterhand anser han att han, efter att ha kontaktat försvaret och redogjort för det inträffade, borde ha gjort det.

text: Systematiken när det gäller beslut om restriktioner är, som framgått, den att domstolen på begäran av åklagare kan ge denne tillstånd att meddela restriktioner medan det är åklagarens uppgift att fatta beslut om vilka restriktioner som fordras och, om restriktioner inte längre behövs, upphäva dessa. GG hade således i och för sig i den uppkomna situationen kunnat häva restriktionerna. Anledningen till att han vände sig till tingsrätten var ju emellertid att han ville försäkra sig om att tillståndet att besluta om restriktioner skulle avse även BB. Det är därför begripligt att han inte ansåg sig böra häva restriktionerna. Däremot borde han, som han också angett i sitt yttrande hit, vid kontakten med DD tydligare ha verkat för att domstolen skulle häva det felaktiga tillståndsbeslutet.

text: Även om DD vid beslutstillfället förbisåg att FF inte begärt fortsatt tillstånd till restriktioner beträffande BB kom han att uppmärksammas på saken när GG kontaktade honom. Han borde då ha insett att tillståndsbeslutet rörande BB inte var lagligen grundat och genast ha hävt beslutet i den delen. Han kunde samtidigt ha betraktat GG hänvändelse som en ny framställning och, efter att ha kommunicerat frågan med försvaret, ha fattat ett nytt beslut i frågan om tillstånd till restriktioner för BB.

text: Det är givetvis viktigt att en domstols och åklagares handläggning av frågor som inskränker en häktads kontakter med omvärlden handläggs på ett korrekt sätt. Det finns därför anledning att rikta kritik mot DD, främst för hans handläggning efter det att han uppmärksammats på att en begäran om fortsatt tillstånd till restriktioner beträffande BB saknades. När det gäller GG kan denne inte undgå viss kritik för att han inte tydligare verkade för att tillstånds-beslutet hävdes. Någon ytterligare åtgärd är emellertid inte påkallad från min sida.

text: Vad som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.