title: Kritik mot Omsorgsnämnden i Södertälje kommun för att utan rättslig grund ha fattat ett beslut om att lägga ner utredningar om insatser enligt LSS i stället för att pröva en ansökan i sak

sammanfattning: I en anmälan till JO framfördes klagomål mot att Omsorgsnämnden i Södertälje kommun inte hade prövat en ansökan om insatser enligt LSS i sak. I stället hade nämnden fattat ett beslut om att lägga ner samtliga utredningar om den enskildes rätt till sökta insatser med motiveringen att det saknades underlag som styrkte att den enskilde tillhörde personkretsen enligt LSS. I ärendet gör JO uttalanden om under vilka förhållanden en myndighet kan avstå från en sakprövning respektive när den har en skyldighet att ta ställning till en ansökan i sak. I beslutet uttalar JO att det i LSS saknas uttryckliga krav på att den enskilde måste lämna in några handlingar i samband med en ansökan. Enbart den omständigheten att det inte finns tillräckligt underlag för att kunna bevilja en ansökan kan därför inte vara skäl för att låta bli att ta ställning till en ansökan i sak. JO konstaterar att omsorgsnämnden saknat rättsligt grund för sitt beslut att lägga ner utredningarna. Dessutom konstaterar JO att myndigheten brustit i sin service- och utredningsskyldighet samt att det varit fel att låta bli att kommunicera vissa uppgifter.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 13 april 2015 framförde AA klagomål mot Omsorgsnämnden i Södertälje kommun med anledning av myndighetens handläggning av ett ärende om insatser enligt

text: 9 § lagen (1993:387)

text: om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Ärendet avsåg BB, som AA hade i uppdrag att vara god man för. I sin anmälan uppgav AA i huvudsak följande:

text: Under våren 2014 ansökte BB om personlig assistans hos Södertälje kommun. Med anledning av ansökan inledde kommunen en utredning av BB:s hjälpbehov. Den 17 juli 2014 fattade omsorgsnämnden emellertid beslut om att lägga ner den påbörjade utredningen på grund av att det saknades underlag som styrkte att BB tillhörde personkretsen enligt LSS. Genom beslutet att inte slutföra utredningen har omsorgsnämnden fördröjt ett beslut i själva sakfrågan. BB har inte heller haft möjlighet att överklaga saken i sig, utan har fått begära att myndigheten ska återuppta utredningen och fatta ett beslut i fråga om rätten till personlig assistans. En kommun ska dock alltid fatta ett beslut efter en

text: ansökan om personlig assistans. Det finns heller inga krav på att man måste lämna in läkarintyg som fastställer att man tillhör personkretsen.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet begärdes in och granskades.

text: Därefter remitterades anmälan till Omsorgsnämnden i Södertälje kommun för yttrande. I sitt remissvar den 17 juli 2015 anförde myndigheten bl.a. följande:

text: Redogörelse för handläggningen

text: Nedan följer en redogörelse för handläggningen av ärendet: 2014-03-10: En skriftlig ansökan om personlig assistans, ledsagarservice, kontaktperson, avlösarservice i hemmet och korttidsvistelse utanför hemmet enligt

text: 9 §

text: LSS, inkommer från BB:s gode man AA till myndigheten för äldre och personer med funktionsnedsättning i Södertälje kommun (myndigheten). 2014-04-04: Telefonsamtal mellan LSS-handläggare på myndigheten och en socialsekreterare på Grengårdens rehabiliteringscenter för psykosöppenvård i Södertälje kommun (Grengården). Telefonsamtalet rör huruvida en utredning som styrker eventuell LSSpersonkretstillhörighet för BB har gjorts. Socialsekreteraren på Grengården uppger att en utredning pågår men att den tar väldigt lång tid, att BB är fruktansvärt blyg och måste vänja sig vid tolk och psykolog. Socialsekreteraren uppger att det är ganska troligt att BB har ett förståndshandikapp då hon uppför sig mycket som ett barn. Socialsekreteraren ska undersöka med läkare på Grengården om det finns några övriga intyg som styrker att BB har ett funktionshinder som kan berättiga henne till stöd enligt LSS. 2014-04-11: Telefonsamtal mellan LSS-handläggare och socialsekreterare på Grengården, som säger att de måste avvakta med ansökningarna så länge. Psykologutredningen dröjer och socialsekreteraren vet ej när den är klar. De har inget annat underlag och socialsekreteraren säger att de måste vänta tills psykologutredningen är klar och då ansöka om LSS-insatser på nytt. 2014-04-24: Vid en intern ärendedragning inom myndigheten bestäms att utredningarna ska läggas ned då intyg som styrker BB:s personkretstillhörighet enligt LSS saknas och att BB får inkomma med nya ansökningar när psykologutredningen är klar. 2014-07-17: Beslut fattas om att lägga ned samtliga utredningar på grund av att underlag som styrker att BB tillhör någon av LSS personkretsar saknas. Beslutet om nedläggning gäller insatserna personlig assistans, ledsagarservice, kontaktperson, avlösarservice i hemmet och korttidsvistelse utanför hemmet, alla enligt

text: 9 §

text: LSS. 2014-08-27: En handling inkommer från BB:s ombud, vari ombudet begär att utredningarna ska öppnas igen och att ett beslut ska fattas antingen till fördel eller nackdel för BB och att beslutet som fattas ska vara överklagbart. Vidare anför ombudet att Försäkringskassan i en utredning daterad den 12 maj 2014 kommit fram till att BB tillhör personkrets l § p. l LSS samt har rätt till personlig assistans om 14,83 timmar per vecka och att nämnden av denna anledning bör komma fram till att BB har rätt till personlig assistans. 2014-09-17: Psykologutlåtande från Grengårdens rehabiliteringscenter inkommer till myndigheten. 2014-09-18: Myndigheten bedömer att psykologutlåtandet från Grengårdens rehabiliteringscenter avseende LSS-personkretstillhörighet inte ska godtas

text: eftersom diagnos har ställts via observationer och intervjuer med BB:s mor och bror. 2014-09-19: Myndigheten skickar skrivelsen som inkom från BB:s ombud den 27 augusti 2014 vidare till Förvaltningsrätten i Stockholm då myndigheten tolkar skrivelsen som ett överklagande av myndighetens beslut som fattades den 17 juli 2014. 2014-09-22: Information inkommer till myndigheten avseende att Förvaltningsrätten ej fått ta del av överklagandet. 2014-09-23: Överklagandet samt fullmakt faxas till Förvaltningsrätten av LSShandläggare. 2014-10-02: Telefonsamtal mellan LSS-handläggare och BB:s ombud. Ombudet frågar hur det gått med begäran om att utredningen om personlig assistans ska återupptas. Handläggaren informerar om att myndigheten tolkat skrivelsen som ett överklagande av myndighetens beslut den 17 juli 2014 och att det därmed skickats vidare till Förvaltningsrätten. Det juridiska ombudet uttrycker att denne uppfattat att beslutet inte var överklagbart. Ombudet informeras också om att myndigheten beslutat att inte godta psykologens utlåtande daterat den 12 juni 2014. 2014-10-15: En ny ansökan om personlig assistans enligt

text: 9 § 2

text: LSS för BB inkommer till myndigheten. Ansökan aktualiseras och utredning inleds. 2014-10-31: Dom från Förvaltningsrätten i Stockholm inkommer. Förvaltningsrätten upphäver kommunens beslut fattat den 17 juli 2014 om att lägga ned utredningarna avseende BB:s ansökan om insatser enligt LSS och återvisar målet till kommunen för fortsatt handläggning. 2014-10-31: Med anledning av den inkomna domen från Förvaltningsrätten aktualiseras och inleds utredningar gällande ledsagning, kontaktperson, avlösarservice i hemmet och korttidsvistelse utanför hemmet, alla enligt

text: 9 §

text: LSS. Avseende personlig assistans inkom en ny ansökan den 15 oktober 2014, vilken utreds i stället för den tidigare inkomna ansökan om personlig assistans. 2014-11-03: Återkallar BB:s ombud ansökan om ledsagarservice, kontaktperson, avlösarservice i hemmet och korttidsvistelse utanför hemmet, alla enligt

text: 9 §

text: LSS. Endast ansökan om personlig assistans kvarstår således. 2014-11-03: LSS-handläggaren föreslår en tid för ett möte via mail och ombudet svarar samma datum att BB:s gode man är bortrest, att man måste avvakta med att boka tid och att ombudet kommer att återkomma. 2014-12-03: Ett möte hålls mellan BB, BB:s gode man, tolk, ombud samt handläggare och gruppchef på myndigheten. Myndigheten meddelar vid mötet att man inte godtar ombudets fullmakt varpå mötet avslutades. 2014-12-08: LSS-handläggaren bokar in ett hembesök som sedan ställs in eftersom tolken blir sjuk. 2014-12-10: En ny fullmakt som utvisar ombudets rätt att företräda BB inkommer till myndigheten. 2014-12-22: Utredningen sammanställs och sänds för kommunicering till BB:s ombud. Inga synpunkter inkommer till myndigheten. 2015-01-13: Beslut om att avslå ansökan om personlig assistans fattas, då det bedöms att BB inte uppfyller samtliga kriterier för att omfattas av någon av de personkretsar som avses i LSS. 2015-02-05: Överklagande av myndighetens beslut fattat den 13 januari 2015 inkommer till myndigheten. 2015-06-26: Myndigheten fattar ett nytt beslut gällande BB:s personkretstillhörighet. Beslut fattas om att BB tillhör personkrets l p. l LSS och

text: BB beviljas personlig assistans om 14,83 timmar per vecka. Beslutet skickas till förvaltningsrätten. 2015-06-26: Yttrande översänds till förvaltningsrätten.

text: Nämndens bedömning och synpunkter

text: Nämndens beslut den 17 juli 2014 Den 17 juli 2014 fattade nämnden beslut om att lägga ned utredning avseende BB:s ansökningar om personlig assistans, ledsagarservice, kontaktperson, avlösarservice i hemmet och korttidsvistelse utanför hemmet, alla enligt

text: 9 §

text: LSS. Ingen besvärshänvisning skickades med beslutet. Nämnden vidgår att ett fel begåtts när ett beslut om att lägga ned de aktuella utredningarna fattades i stället för att ett beslut om avslag av BB:s ansökningar fattades. Vidare vidgår nämnden att man gjort fel som inte lämnat en besvärshänvisning till beslutet. Nämnden beklagar förfarandet i ärendet och att ärendets handläggning till följd härav troligen tagit mer tid i anspråk än vad som annars hade varit behövligt för handläggningen av ansökningarna.

text: Nämndens sammanfattande bedömning

text: Nämnden anser sig ha brustit i handläggningen vad avser BB:s ansökan den 10 mars 2014 om insatser enligt

text: 9 §

text: LSS. Bristerna har bestått i att ett beslut om avslag skulle ha fattats i stället för ett beslut om nedläggning av utredningar och att en överklagandehänvisning skulle ha lämnats till beslutet. Nämnden har till följd av detta sett över sina rutiner för att säkerställa att den uppkomna situationen inte ska inträffa igen. Vidare anordnas en utbildning i förvaltningsrätt för handläggare till hösten 2015, för att säkerställa att en liknande situation inte ska inträffa igen.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att kommunen den 10 mars 2014 tog emot en skriftlig ansökan om personlig assistans, ledsagarservice, kontaktperson, avlösarservice i hemmet och korttidsvistelse utanför hemmet enligt

text: 9 §

text: LSS för BB. Dessutom framgår det att kommunens handläggare bedömde att ansökan behövde kompletteras med vissa uppgifter för att göra det möjligt att bedöma BB:s eventuella personkretstillhörighet. Handläggaren inhämtade därför upplysningar från en socialsekreterare om att det just då pågick en psykologutredning som hade dragit ut på tiden och som beräknades pågå ännu en tid. Socialsekreteraren upplyste också om att det i övrigt inte fanns några intyg om att BB har ett funktionshinder som skulle kunna berättiga henne till stödinsatser enligt LSS. Enligt remissvaret bestämdes det vid en intern ärendedragning den 24 april

text: 2014 att utredningarna skulle läggas ner på grund av att intyg saknades och att BB skulle få återkomma med nya ansökningar när psykologutredningen var klar. Den 17 juli 2014 fattade omsorgsnämnden beslut om att lägga ner samtliga utredningar med motiveringen att underlag saknades som styrkte att BB tillhörde personkretsen enligt LSS.

text: Nämndens åtgärd att inte pröva BB:s ansökan om insatser och val av formulering i sitt beslut den 17 juli 2014 ger mig anledning att något beröra

text: frågan om under vilka förhållanden som en myndighet kan skilja ett ärende från sig utan en prövning av själva sakfrågan.

text: Det kan finnas olika skäl för en myndighet att inte pröva en ansökan i sak, dvs. att inte ta ställning till om den enskilde har rätt till den förmån som ansökan avser.

text: Ett sådant skäl kan vara att ingen längre begär något beslut i ärendet, t.ex. när en ansökan har återkallats, en sökande har avlidit eller saken av något annat skäl har förlorat aktualitet. I en sådan situation ska myndigheten skriva av ärendet från vidare handläggning.

text: Ett annat skäl för en myndighet att inte ta ställning i sak kan vara att ansökan är så ofullständig att den helt enkelt inte kan läggas till grund för en sakprövning eller att vissa formella krav inte är uppfyllda. I sådana fall ska myndigheten avvisa ansökan. Av allmänna rättsgrundsatser anses dock följa att myndigheten inte får avvisa en ansökan utan att sökanden först har getts möjlighet att avhjälpa eventuella brister.

text: Av det anförda följer att en myndighet inte kan välja fritt mellan åtgärderna avvisning och avskrivning när den ska skilja ett ärende från sig utan föregående sakprövning. Myndigheten måste därför också vid valet av beslutsformulering noga göra klart för sig vilka närmare omständigheter som leder till att myndigheten avstår från att pröva en fråga i sak.

text: Motsatsvis innebär det sagda att en myndighet under andra förhållanden än de som berörs ovan inte kan avstå från en sakprövning utan har en skyldighet att ta ställning till en ansökan. Det gäller även om det av handlingarna kan förutses att ansökan kommer att avslås. I sådana situationer måste dock myndigheten fullgöra sin service- och utredningsskyldighet (

text: och

text: 7 §§

text: förvaltningslagen

text: [1986:223], FL) innan ärendet får avgöras. När det saknas en uppgift som myndigheten behöver för att kunna fatta sitt beslut är myndigheten därför skyldig att medverka till att uppgiften kommer in och/eller påtala behovet av uppgiften.

text: Någon uttrycklig bestämmelse om hur utredningsansvaret närmare ska fördelas mellan myndighet och enskild part finns inte i FL, men enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer anses myndigheten ha ett ansvar för att dess ärenden blir utredda i den omfattning som behövs i det specifika fallet. Denna s.k. officialprincip kommer också till uttryck i

text: 7 §

text: FL där det anges att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts samt att myndigheten även ska beakta möjligheten att själv hämta in upplysningar och yttranden från andra myndigheter, om sådana behövs.

text: I sammanhanget bör även nämnas att FL:s bestämmelser om kommunicering (

text: 17 §

text: FL) som regel ställer krav på att en sökande ska underrättas och beredas

text: tillfälle att yttra sig över de uppgifter som har tillförts ett ärende av någon annan än honom eller henne själv innan ärendet får avgöras.

text: Den aktuella ansökan avsåg insatser enligt LSS. I nämnda lag saknas uttryckliga krav på att den enskilde måste lämna in några handlingar i samband med ansökan. Enbart den omständigheten att det inte finns tillräckligt underlag för att kunna bevilja ansökan kan därför inte vara skäl för att låta bli att ta ställning till den i sak.

text: Omsorgsnämnden har med hänsyn till det anförda saknat rättslig grund för sitt beslut att lägga ner utredningarna i stället för att i ett beslut pröva BB:s rätt till de sökta insatserna.

text: Myndigheten har även brustit i sin service- och utredningsskyldighet genom att inte ha informerat BB om vilket underlag den ansåg nödvändigt för att kunna bedöma om hon hade rätt till de sökta insatserna och inte heller ha berett henne möjlighet att komma in med kompletteringar innan nämnden fattade sitt slutliga beslut. Uppgifterna från socialsekreteraren om den pågående psykologutredningen och att det saknades andra underlag om BB:s funktionshinder borde dessutom rätteligen ha kommunicerats (

text: 17 §

text: FL).

text: Jag ser allvarligt på det som har kommit fram. Nämnden ska kritiseras för sin bristfälliga hantering av BB:s ansökan.

text: Jag noterar att nämnden vid tidpunkten för sitt yttrande avsåg att genomföra vissa utbildningsinsatser och utgår från att dessa nu har fullföljts och fått avsedd effekt.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Beslut Förundersökning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Handläggningen av en förundersökning med anledning av en polisrapport i vilken uppgavs att ett statsråd hade gjort sig skyldig till olovlig körning

org: jo

text: I ett beslut den 16 december 1999 anförde chefsJO Eklundh bl.a. följande.

type: stycke

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO kritiserade AA chefsåklagaren BB (Åklagarmyndigheten i Västerås, Åklagarkammaren i Karlstad) med anledning av att denne inte hade väckt åtal mot näringsminister CC för olovlig körning. AA anförde särskilt att han själv nyligen hade blivit åtalad och dömd för att ha kört en personbil ca tio meter på en bensinstation. Han frågade mot den bakgrunden om inte likhet inför lagen gäller i Sverige.

text: Utredning

text: Åklagarkammarens akt i ärendet – – – genomgicks. Vid granskningen framkom bl.a. följande.

text: Enligt en vid Polismyndigheten Värmland upprättad primärrapport framförde CC den 21 april 1999 en 60 ton tung timmerbil i Ransby. Den s.k. provturen var ca en km lång. CC har AB-körkort. Den 22 april 1999 inledde polismyndigheten förundersökning mot CC för olovlig körning och mot chauffören DD för tillåtande av olovlig körning. CC hördes inte under utredningen. DD hördes däremot som misstänkt den 10 maj 1999. Vid förhöret bestred DD ansvar för brott. Av förhöret framgick att han före körningen hade frågat CC om denne hade körkort, varvid CC hade svarat ”javisst har man körkort när man är näringsminister”. Färden gick enligt DD till på så sätt att CC skötte kopplingen och ratten, medan DD, som satt på tunneln mellan sätena, skötte växlingen och parkeringsbromsen.

text: Den 21 maj 1999 meddelade BB följande beslut. Genom beslut av polismyndigheten har förundersökning inletts mot näringsminister CC för olovlig körning och mot åkeriägaren DD för tillåtelse till olovlig körning. Förhör har hållits med DD, som har bekräftat att CC under en kortare sträcka fört lastbilen – – – med DD sittande så att han med lätthet kunnat ingripa i förandet. DD har dessutom uppgivit att han tidigare under dagen frågat CC om denne hade körkort

text: och därvid fått ett jakande svar. Även om aktsamhetskravet bör sättas högt för den som tillåter annan att föra körkortspliktigt fordon, såsom framgår av rättsfallet

text: RH 1988:87

text: , bedöms detta krav inte vara av den digniteten att DD haft anledning ifrågasätta näringsministerns behörighet och därför begära att få se på körkortet. Under hänvisning härtill skall åtal inte väckas mot DD eftersom brott inte kan styrkas. CC har gjort sig skyldig till olovlig körning genom att föra lastbilen utan att vara berättigad till det eftersom hans behörighet inskränker sig till AB. Med hänsyn till den korta sträcka som förandet avsett och genom de omständigheter i övrigt under vilka körningen kom till stånd samt då något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosatts skall förundersökningen mot CC läggas ned enligt bestämmelsen i 23 kap. 4a § 1 st. 2 p

text: rättegångsbalken

text: Ärendet remitterades till åklagarmyndigheten avseende beslutet beträffande

text: CC för upplysningar och yttrande över

text:  vilka överväganden som gjordes vid bedömningen att något väsentligt

text: allmänt eller enskilt intresse ej åsidosattes när förundersökningen i denna del lades ned,

text:  vilken anledningen var att CC inte hördes under förundersökningen,

text:  grunden för att CC i beslutet förklarades skyldig till olovlig körning utan

text: att han dessförinnan hade hörts i saken, samt

text:  vilken praxis som tillämpas vid åklagarmyndigheten beträffande ned-

text: läggande av förundersökningar och åtalsunderlåtelser när det gäller enstaka fall av olovlig körning som inte är grov.

text: Åklagarmyndigheten anmodades slutligen att yttra sig om beslutets förenlighet med gällande rätt till den del detta avsåg CC.

text: Åklagarmyndigheten (överåklagaren EE) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från BB.

text: BB

text: Genom beslut 1999-04-22 har polismyndigheten inlett förundersökning mot näringsminister CC för olovlig körning. Den enda förundersökningsåtgärd – utöver inhämtande av vissa registeruppgifter – som därefter vidtagits är förhör med åkeriägaren DD, i dennes egenskap av ansvarig för att ha tillåtit CC till den aktuella körningen. Av detta förhör framgår att CC:s förande avsett en mycket kort sträcka att hastigheten inte överstigit 20 km/tim och att DD varit placerad i lastbilens förarhytt på sådant sätt att han lätt kunnat ingripa i CC:s förande. Dessa omständigheter i sak, som varit ostridiga, liksom att CC saknade behörighet att föra ett fordon av detta slag utgjorde de objektiva grunderna inför min prövning av åtalsfrågan. Från huvudregeln i

text: 20 kap 6 § rättegångsbalken

text: om åklagarens åtalsplikt ges undantagsbestämmelser i form av bland annat åtalsunderlåtelse. Därtill kommer bestämmelser i 23 kap 4 a § om förundersökningsbegränsningar.

text: Som grundrekvisit i båda fallen gäller att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte får åsidosättas. När det gäller brottet olovlig körning torde det i huvudsak endast vara det allmänna intresset som är av någon betydelse. Genom uttalanden av departementschefen under lagstiftningsarbetet synes följande kriterier ha uppställts vad gäller väsentligt allmänt intresse: att den misstänkte tidigare gjort sig skyldig till brott att förverkande av egendom av icke obetydligt värde kan komma ifråga att viss brottstyp börjat förekomma i besvärande stor omfattning att det finns ett stort allmänt intresse av att domstol får bedöma en viss rättsfråga eller att viss brottstyp är svårupptäckt eller svårutredd. När det gäller CC:s brott synes inget av dess kriterier vara uppfyllt och således utgöra hinder för ett beslut om åtalsunderlåtelse. Vid beslutet om åtalsunderlåtelse har dessutom lagts stor vikt vid de särpräglade förhållanden under vilka körningen ägt rum. Eftersom väsentligt enskilt intresse nästan undantagslöst tar sikte på målsägandens intresse utgör inte heller begreppet enskilt intresse något som talar emot ett beslut om åtalsunderlåtelse. Så till frågorna varför CC inte hördes respektive förklarades skyldig. I dessa avseenden skall

text: rättegångsbalkens

text: regler om förundersökningsbegränsning tillämpas. Enligt

text: 23 kap

text: 4a § 1 st. 2

text: rättegångsbalken

text: får förundersökning läggas ned om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse. För åtalsunderlåtelse krävs i princip att klarhet råder i skuldfrågan. Något sådant krav finns inte uppställt för att förundersökningen skall få läggas ned vid förutsedd åtalsunderlåtelse. Beslut om förundersökningsbegränsning kan fattas när som helst under utredningen, under förutsättning att denna inte har slutförts. För beslutet saknar det betydelse om någon delgetts misstanke om brott eller ej. När det gäller tillämpningen av bestämmelserna om förundersökningsbegränsning har Riksåklagaren i cirkulär RÅC I:124 sid 29 gett följande allmänna råd under avsnitt 10.3: ”Det är angeläget att möjligheterna till förundersökningsbegränsning tas till vara. Även i de fall polisen är förundersökningsledare är det åklagaren som skall fatta beslut om förundersökningsbegränsning. Av resursskäl är det viktigt att det inte onödigtvis företas utredningar som resulterar endast i beslut att underlåta åtal”.

text: Med de nu alltmer krympande utredningsresurserna hos polisen anser jag det vara en skyldighet för åklagaren att ta till vara de möjligheter som lagstiftaren genom

text: rättegångsbalken

text: gett för att undvika onödiga utredningar. När det gäller av JO efterfrågad praxis beträffande nedläggande av förundersökningar och åtalsunderlåtelser vid olovlig körning som inte är grov har jag inte tillräckligt underlag för att kunna lämna några upplysningar.

text: EE

text: Jag kan i alla väsentliga hänseenden ansluta mig till vad BB anfört i sina upplysningar. Det är således det normala – inom vårt distrikt, liksom i övrigt i landet – att olovlig körning utreds och lagförs. Utrymmet för åtalsunderlåtelse i sådana fall är litet. Som Riksåklagaren anfört i allmänna råd om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning (RÅC I:124) bör dock åtalsunderlåtelse kunna meddelas, utöver i rapporteftergiftsfall, ”vid sådana förseelser mot regler för trafiken som i det enskilda fallet är av ringa betydelse för trafiksäkerheten eller framstår som ursäktliga” (sid 12).

text: Det gällande regelverket lämnar således ett visst utrymme för åtalsunderlåtelse vid olovlig körning. I detta ärende föreligger, som BB har redovisat, sådana särpräglade förhållanden som enligt min mening sammantaget medfört att förseelsen varit av synnerligen begränsad betydelse för trafiksäkerheten. Om förundersökningen hade slutförts och klarlagt att CC gjort sig skyldig till förseelsen hade det således varit motiverat att meddela CC åtalsunderlåtelse för gärningen. Som BB anför skall en inledd förundersökning läggas ned så snart en åtalsunderlåtelse kan förutses. Den tillkommande förutsättningen är blott att ett sådant beslut inte strider mot ett väsentligt allmänt eller enskilt intresse, ett intresse som i detta sammanhang således skall vara knutet till själva förundersökningsfrågan (se härom i RÅC I:124 sid 28). Med det utredningsmaterial som förelåg vid tiden för BB:s beslut kan jag inte se att något väsentligt allmänt intresse krävde att utredningen slutfördes. BB har i sitt beslut förklarat att CC gjort sig skyldig till olovlig körning. Ett beslut om förundersökningsbegränsning är dock aldrig en sakerförklaring, vilket är bakgrunden till att ett sådant beslut kan fattas utan att den misstänkte delgivits misstanke om brott. Beslutet att nedlägga förundersökningen innebär således inte att CC:s skuld har fastlagts, beslutet har inte sådan verkan. Det var därför fel av BB att uttala sig i skuldfrågan i beslutet. Det är också mycket möjligt att BB endast genom en misskrivning kommit att ge uttryck för en uppfattning om CC:s skuld. Med den anmärkningen att CC uttryckligen bort ha beskrivits som misstänkt för olovlig körning i BB:s beslut är beslutet enligt min bedömning i överensstämmelse med gällande rätt.

text: Rättslig reglering

text: Om någon uppsåtligen för ett körkortspliktigt fordon utan att vara berättigad att föra ett sådant fordon, skall han dömas för olovlig körning till böter (3 § första stycket lagen [1951:649] om straff för vissa trafikbrott). Regler om förarbehörighet för särskilda fordonstyper finns i

text: 9 §§

text: körkortslagen (1998:488)

text: . Av dessa framgår att AB-körkort inte ger behörighet att framföra ett fordon av det slag som här är aktuellt.

text: Svensk straffprocessrätt bygger på principen om åklagarens absoluta åtalsplikt. Enligt

text: 20 kap. 6 § rättegångsbalken

text: (RB) skall åklagaren väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal, om inte annat är stadgat.

text: Ett exempel på undantag från den absoluta åtalsplikten är bestämmelsen i

text: 20 kap. 7 §

text: RB om åtalsunderlåtelse. Enligt detta lagrum får en åklagare besluta att underlåta åtal för brott under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts, bl.a. om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter (första stycket 1). Av paragrafens andra stycke följer att åtal får underlåtas i andra fall än som nämns i första stycket, om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och att det med hänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks.

text: De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: RB. Förundersökning skall enligt 1 § första stycket inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Enligt 4 § andra stycket skall en förundersökning läggas ned om det inte längre finns anledning till dess fullföljande. I 4 a § finns reglerna om förundersökningsbegränsning. Enligt denna bestämmelse får en förundersökning

text: läggas ned om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och det dessutom kan antas att brottet i händelse av lagföring inte skulle leda till någon svårare påföljd än böter (första stycket 1). Vidare får ett sådant beslut fattas om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i

text: 20 kap.

text: RB eller om särskild åtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned (första stycket 2). Om förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt första stycket föreligger redan innan en sådan har inletts, får det beslutas att förundersökning inte skall inledas (andra stycket).

text: I förarbetena (

text: prop. 1984/85:3 s. 22

text: och

text: f.) till

text: 23 kap. 4 a §

text: RB i dess nuvarande lydelse ges följande för förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse gemensamma riktlinjer beträffande tillämpningen av rekvisitet ”allmänt intresse”.

text: Avsikten är naturligtvis att det nya grundrekvisitet skall öka utrymmet för åtalsunderlåtelse i förhållande till gällande rätt. Liksom f.n. bör dock en vägledande synpunkt vara att åtalsunderlåtelse inte bör få medföra att likartade fall bedöms olika. Intresset av att tilltron till rättsväsendets objektivitet upprätthålls kan alltså göra ett åtal påkallat. Ett annat viktigt allmänt intresse som kan tala för åtal kan vara att den misstänkte förut gjort sig skyldig till brott. Som ytterligare skäl för åtal kan nämnas att förverkande av egendom av icke obetydligt värde kan komma i fråga. Av stor och ofta avgörande betydelse när det gäller att bedöma om ett viktigt allmänt intresse kräver åtal blir naturligtvis brottets svårhet och omständigheterna i övrigt kring detta. Allmänpreventiva synpunkter kan emellertid ibland tala för att ett domstolsförfarande kommer till stånd även vid mycket lindriga brott. Det kan sålunda vara nödvändigt att särskilt markera att en viss brottstyp inte accepteras av samhället, t.ex. om en viss brottslighet har börjat förekomma i besvärande stor omfattning. Det kan också i vissa fall finnas ett stort allmänt intresse av att domstol får bedöma en viss rättsfråga. Riksåklagaren har i cirkulär RÅC I:124 utfärdat allmänna råd om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning samt föreskrifter om viss underrättelseskyldighet. Förundersökningsbegränsning behandlas i avsnitt 10. I cirkuläret uttalas beträffande rekvisitet ”allmänt intresse” bl.a. att ett skäl för att genomföra förundersökning kan vara att en händelse väckt stor uppmärksamhet och att det därför kan ligga i det allmännas intresse att få klarhet i saken eller att utredningen av annan anledning har stor självständig betydelse (RÅC I:124:28).

text: Av den proposition som har nämnts i det föregående framgår vidare att ett beslut om att begränsa en förundersökning inte förutsätter att skuldfrågan är klarlagd vid tiden för beslutet. Regeln i

text: 23 kap. 4 a § första stycket 2

text: RB innebär att en hypotetisk bedömning av åtalsfrågan skall göras under antagande att förundersökningen avslutats och skuldfrågan klarlagts (

text: a. prop. s. 55

text: ; jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 23:29 f.).

text: I det inledande avsnittet i RÅC I:124 nämns att det för en åtalsunderlåtelse i princip krävs att klarhet råder i skuldfrågan men att något motsvarande krav inte finns uppställt för att en förundersökning skall få läggas ned vid förutsedd åtalsunderlåtelse (RÅC I:124:27). I samma avsnitt uttalas vidare att bestämmelsen om

text: förundersökningsbegränsning får sitt innehåll främst genom reglerna om åtalsunderlåtelse. Kan ett beslut om åtalsunderlåtelse förväntas är således presumtionen att förundersökningen skall läggas ned. En utvidgning av möjligheterna till åtalsunderlåtelse ökar därför automatiskt utrymmet för förundersökningsbegränsning.

text: När förundersökningen avslutas skall beslut meddelas huruvida åtal skall väckas (

text: 23 kap. 20 §

text: RB).

text: Bedömning

text: Som nyss har nämnts har åklagaren enligt svensk straffprocessrätt i princip absolut åtalsplikt. Detta innebär att åklagaren har inte bara befogenhet utan också skyldighet att väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 20:11). Olovlig körning är ett sådant brott. När förundersökningen är avslutad skall åklagaren således besluta om åtal skall väckas eller inte. Undantag från den absoluta åtalsplikten görs emellertid genom reglerna om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning.

text: Ett beslut att inleda eller lägga ned en förundersökning eller att väcka eller inte väcka åtal bygger på bedömningar med avseende på bl.a. vilken bevisning det finns och vad man kan vänta sig få fram under en brottsutredning. I bedömningsfrågor av detta slag kan man ha olika uppfattningar utan att någon av uppfattningarna behöver vara direkt felaktig. Också ett beslut om förundersökningsbegränsning grundar sig på bedömningar, vilka i enlighet med det nyss sagda kan ge utrymme för skilda ställningstaganden.

text: Av utredningen framgår att DD under förundersökningen hördes som misstänkt samt att undersökningen beträffande honom avslutades genom ett beslut av åklagaren att åtal inte skulle väckas. Såvitt gällde CC lades förundersökningen däremot ned i ett tidigare skede med hänvisning till reglerna om förundersökningsbegränsning utan att något förhör hade hållits med honom. Ett sådant förfarande kan ge upphov till uppfattningen att likartade fall har behandlats olika. Det kan emellertid häremot invändas att förhållandena kring CC:s körning genom förhöret med DD blev utredda i den utsträckning som krävdes för ett beslut om förundersökningsbegränsning.

text: Som framgår av redovisningen för den rättsliga regleringen är en grundläggande förutsättning för ett beslut om förundersökningsbegränsning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom beslutet. Som BB har förklarat är i förevarande fall endast det allmänna intresset av någon betydelse. Frågan blir då om något sådant intresse åsidosattes genom beslutet att lägga ned förundersökningen mot CC.

text: Som framgår av redovisningen för den rättsliga regleringen anges i förarbetena till

text: 23 kap. 4 a §

text: RB i dess nuvarande lydelse ett antal exempel på omständigheter som talar emot ett beslut om förundersökningsbegränsning. I sitt yttrande hänför sig BB till vad som där sägs. Det bör emellertid framhållas att den nu nämnda uppräkningen inte kan anses vara uttömmande. I Riksåklagarens allmänna råd om bl.a. förundersökningsbegränsning anges därutöver som ett skäl för att genomföra

text: en förundersökning att en händelse har väckt stor uppmärksamhet och att det därför kan ligga i det allmännas intresse att få klarhet i saken (RÅC I:124:28).

text: Eftersom det här rörde sig om ett statsråd, väckte den i ärendet aktuella händelsen stor uppmärksamhet i massmedier runt om i landet, och som ett resultat av denna publicitet beslutade Polismyndigheten Värmland att inleda förundersökning med anledning av det inträffade. Utan att överdriva kan man således konstatera att händelsen var av stort allmänt intresse. Detta förhållande talar, mot bakgrund av det nyss återgivna uttalandet i Riksåklagarens allmänna råd, för att förundersökningen mot CC borde ha fullföljts, oavsett hur BB i övrigt såg på det inträffade. En annan sak är att en genomförd förundersökning sedan kan resultera i ett beslut om åtalsunderlåtelse.

text: Som tidigare har sagts bygger ett ställningstagande i en fråga om förundersökningsbegränsning på en bedömning av förhållandena i det särskilda fallet, och det kan enligt min mening inte med fog hävdas att BB:s beslut är formellt felaktigt. Jag vill emellertid rent allmänt uttala att det är av grundläggande betydelse för allmänhetens tilltro till rättsväsendet att frågor som gäller brottsutredningar handläggs på ett sådant sätt att man i möjligaste mån förebygger misstankar att det har tagits otillbörliga hänsyn vid fattandet av ett visst beslut. Jag vill i detta sammanhang särskilt peka på vad åklagarmyndigheten har uppgett i sitt yttrande att det normala inom myndighetens distrikt, liksom i övrigt i landet, är att olovlig körning utreds och lagförs.

text: BB har i nedläggningsbeslutet konstaterat att CC gjort sig skyldig till olovlig körning. Som sägs i åklagarmyndighetens remissvar innefattar ett beslut om förundersökningsbegränsning emellertid inte ett konstaterande att någon har gjort sig skyldig till brott. I det här aktuella fallet hade CC över huvud taget inte hörts under utredningen och han hade således inte heller delgetts misstanke om brott. Jag delar således åklagarmyndighetens uppfattning att det var fel av BB att uttala sig i skuldfrågan. BB har i sitt yttrande inte uttryckligen besvarat frågan om anledningen till att så skedde. Mot bakgrund av vad han har uppgett i denna del utgår jag emellertid, liksom åklagarmyndigheten i sitt yttrande, från att formuleringen är resultatet av en misskrivning.

text: Vad som i övrigt förekommit föranleder inte något uttalande från min sida.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord:
Långsam handläggning
Serviceskyldighet
Tidsfrist

title: Uppföljning av bl.a. Migrationsverkets långa handläggningstider i tillståndsärenden

sammanfattning: Sedan flera år är det många som har vänt sig till JO med klagomål på långsam handläggning hos Migrationsverket och på att det är svårt att komma i kontakt med handläggare där. JO har granskat dessa frågor generellt och i två beslut den 17 december 2014 fick Migrationsverket kritik för långa handläggningstider i bl.a. ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning och arbete, liksom för bristande service och tillgänglighet. JO har därefter ägnat fortsatt uppmärksamhet åt dessa frågor genom en särskild uppföljning av de åtgärder Migrationsverket vidtagit för att komma till rätta med handläggningstiderna och för att förbättra servicen för de sökande. Uppföljningen visar bl.a. att handläggningstiderna i ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning har ökat ytterligare, trots åtgärder från Migrationsverkets sida. JO drar slutsatsen att orsakerna till att handläggningstiderna fortfarande är långa till stor del ligger utanför Migrationsverkets kontroll och uttalar därför inte någon kritik mot verket. Situationen är dock allvarlig. Det yttersta ansvaret för att Migrationsverket kan fatta beslut inom rimlig tid och inom författningsreglerade tidsfrister ligger hos regering och riksdag. JO överlämnar därför sitt beslut till Justitiedepartementet. Migrationsverket har under uppföljningstiden kontinuerligt arbetat med att förbättra servicen och tillgängligheten för de sökande. JO förutsätter att verket fortsätter att utveckla och följa upp dessa frågor. JO finner inte skäl att göra några ytterligare uttalanden om verkets service och tillgänglighet.

text: Bakgrund

text: Handläggningstider i tillståndsärenden Under 2013 kom det in ovanligt många klagomål till JO om långa handläggningstider hos Migrationsverket. Klagomålen gällde framför allt ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning men även bl.a. ärenden om uppehållstillstånd på grund av arbete och ärenden om uppehållskort. Med anledning av klagomålen inledde jag den 8 oktober 2013 en granskning av Migrationsverkets handläggningstider under perioden 2011–2013.

text: Av granskningen framgick att handläggningstiderna i dessa ärendeslag i många fall var orimligt långa och inte sällan kraftigt överskred de tidsfrister som anges i utlänningsförordningen. Granskningen visade också att det fanns en avsevärd skillnad i handläggningstid mellan webbansökningar och pappersansökningar. De uppgifter som Migrationsverket lämnade indikerade dessutom att enkla ärenden prioriterades på bekostnad av mer omfattande eller komplicerade ärenden på ett sätt som inte var acceptabelt.

text: I ett beslut den 17 december 2014 (JO 2015/16 s. 326, dnr

text: ) kritiserade jag Migrationsverket för de långa handläggningstiderna och för att författningsreglerade tidsfrister regelmässigt överskreds. Migrationsverket fick också kritik för att verket valt att prioritera webbansökningar före pappersansökningar i strid med likhets- och objektivitetsprinciperna i

text: regeringsformen

text: . Jag fann skäl att noga följa utvecklingen på området.

text: Jag noterade också att det certifieringssystem för arbetsgivare som Migrationsverket hade infört medförde att det uppstod en viss skillnad i handläggningen av ansökningar om uppehållstillstånd på grund av arbete, och att det kunde finnas skäl att även följa upp detta.

text: Service och tillgänglighet Under 2013 kom det också in ovanligt många klagomål som rörde brister i Migrationsverkets service och tillgänglighet. Klagomålen handlade om att det var svårt att få kontakt med verket, att tjänstemän regelmässigt kopplade bort sina telefoner, att meddelanden med önskemål om återuppringning inte åtgärdades och att mejl inte besvarades. Jag valde att utreda ett av dessa klagomål närmare och att vid denna utredning även granska möjligheterna generellt för enskilda att komma i kontakt med verket per telefon och mejl.

text: Av utredningen framgick bl.a. att Migrationsverket hade haft problem med att hantera enskildas telefonsamtal och mejl på ett godtagbart sätt. Verket hade gjort vissa förändringar i verkets kundtjänst, men klagomålen till JO visade att enskilda ändå inte fick kontakt med personal vid verkets olika enheter inom rimlig tid.

text: I ett beslut den 17 december 2014 (JO 2015/16 s. 340, dnr

text: ) kritiserade jag Migrationsverket för att ha brustit i service och tillgänglighet och fann skäl att ägna fortsatt uppmärksamhet åt frågan.

text: Uppföljning

text: Besök hos Migrationsverket den 15 april 2015 Den 15 april 2015 besökte jag och mina medarbetare Migrationsverket i syfte att bl.a. följa upp besluten om verkets handläggningstider, service och tillgänglighet. Vid besöket redogjorde generaldirektören AA och hans medarbetare för den omorganisation som Migrationsverket genomfört i januari

text: 2015. Det kom fram att en nyinrättad kvalitetsavdelning hade fått ansvar för att bygga stabila system och standarder för bl.a. Migrationsverkets tillståndsverksamhet och för service och bemötande. Vidare lämnades information om bl.a. följande.

text: Migrationsverket hade som målsättning att genom resursförstärkningar och en översyn av arbetssättet minska balansen på 108 000 tillståndsärenden till 58 000 under 2015, vilket borde medföra godtagbara handläggningstider i slutet av året. Verkets insatser inriktades särskilt mot de äldsta ärendena. Verket prioriterade inte längre webbansökningar före pappersansökningar, och systemet med certifierade arbetsgivare skulle sannolikt tas bort eftersom handläggningstiderna överlag var korta för kompletta ansökningar om uppehållstillstånd för arbete.

text: För att möta kraven på service och tillgänglighet fortgick förändringen av kundtjänsten, och man arbetade med att inrätta enhetliga servicecenter för besök och förbättra myndighetens webbplats. Besök av Migrationsverket den 25 februari 2016 Trots Migrationsverkets åtgärder fortsatte det att komma in många klagomål till JO om långa handläggningstider och bristande service och tillgänglighet.

text: Den 25 februari 2016 bjöd jag in Migrationsverket till ett nytt möte för att ytterligare följa upp besluten från december 2014. Mot bakgrund av den kraftiga ökningen av antalet människor som sökte sig till Sverige under andra hälften av 2015 ville jag även informera mig om verkets handläggningstider för asylansökningar och om verkets strategier för att hantera den uppkomna situationen.

text: Migrationsverkets operativa chef BB med medarbetare informerade bl.a. om följande.

text: Den kraftigt ökade migrationen under andra hälften av 2015 innebar betydande utmaningar för Migrationsverket. Den 6 september 2015 gick Migrationsverket i stab, och den 14 september 2015 infördes beredskapsstandarder för den inledande delen av processen i asylhandläggningen. Den 12 november 2015 införde Sverige gränskontroller vid inre gräns och den 4 januari 2016 idkontroller för resande med kollektiva färdmedel från Danmark. Det totala antalet asylsökande i Sverige under 2015 uppgick till 163 000, varav 134 000 kom under andra halvåret.

text: Asylärenden

text: Antalet öppna asylärenden ökade med 552 procent under perioden januari 2014–februari 2016. Den genomsnittliga handläggningstiden ökade från 142 dagar (4,7 månader) 2014 till 229 dagar (7,6 månader) 2015. Migrationsverket bedömde att handläggningstiden skulle fortsätta att öka under 2016 och uppgå till cirka 15 månader innan en vändning kunde förväntas. För

text: att effektivisera handläggningen och förkorta handläggningstiderna nyrekryterade verket medarbetare till asylprövningen. Man arbetade även med att digitalisera ansökningsprocessen och förändra sitt arbetssätt.

text: Övriga tillståndsärenden, uppehållskort och medborgarskap

text: Migrationsverkets målsättning att avgöra ett stort antal ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning under 2015 brast på grund av att handläggarna behövdes i mottagningssystemet för asylsökande. Antalet öppna ärenden i balans ökade med över 90 procent under perioden januari 2014– februari 2016. Medianhandläggningstiden ökade från 122 dagar (4,1 månader) till 275 dagar (9,2 månader). Prognosen var att de långa handläggningstiderna skulle fortsätta under 2016. Myndigheten prioriterade inte ärenden efter ansökningens form, men på grund av den uppkomna situationen hade verket inte möjlighet att skicka elektroniska ansökningar till ambassaderna för intervjuer så snabbt som man hade önskat. Detta ledde till att pappersansökningar som lämnades direkt till ambassaderna i vissa fall handlades snabbare än elektroniska ansökningar. För att komma till rätta med detta hade man påbörjat en avarbetningsinsats. Migrationsverket hade även satt igång ett utvecklingsarbete för att bl.a. förenkla arbetsprocessen inom tillståndsprövningen. Den personal som lånats ut till asylprövningen var tillbaka på sina ordinarie enheter och ytterligare rekryteringar hade genomförts. Vidare har myndigheten beslutat att anställda inom tillståndsprövningen inte ska lånas ut till andra verksamheter och att det ska finnas en tydlig skiljelinje mellan asyl- och tillståndsprövningen.

text: Antalet öppna ärenden om uppehållstillstånd på grund av arbete ökade med ca 40 procent under perioden januari 2014–februari 2016. Medianhandläggningstiden ökade från 24 dagar till 79 dagar (2,6 månader). Av uppgifter som redovisades till JO inför mötet framgick att utvecklingen bl.a. berodde på att man prioriterat att avgöra äldre ärenden, och att detta också resulterat i att andelen äldre ärenden hade sjunkit. Prognosen var att antalet öppna ärenden skulle mer än halveras från den 31 december 2015 till den 31 december 2017. Systemet med certifierade arbetsgivare hade ännu inte avskaffats men skulle ersättas med ett serviceåtagande under det andra kvartalet 2016. Serviceåtagandet kommer att gälla alla ansökningar av samma slag.

text: När det gällde medborgarskapsärenden hade verket haft svårt att upprätthålla sin produktivitet. För att effektivisera handläggningen hade man börjat förändra sitt arbetssätt.

text: Av de statistikuppgifter som JO tog del av inför mötet framgick att utvecklingen av handläggningstiderna för ansökningar om uppehållskort var positiv men att den var negativ för ansökningar om permanenta uppehållskort. För båda ärendeslagen var handläggningstiderna fortfarande långa.

text: Service och tillgänglighet

text: Migrationsverket uppgav att man fortsatte det pågående arbetet med att förbättra sin service och tillgänglighet, bl.a. genom att vidareutveckla informationen på myndighetens webbplats om aktuella handläggningstider och möjligheten för den sökande att via en säker inloggning få information om sitt ärende.

text: Migrationsverket uppgav att den uppgift som ofta förekommer i anmälningar till JO om att det inte finns någon handläggare hos Migrationsverket som ansvarar för sökandens ärende sannolikt beror på brister i kommunikationen mellan Migrationsverket och den sökande. Detta har lett till att kommunikations- och bemötandefrågor lyfts ytterligare inom myndigheten och kommer att följas upp. Det finns alltid en handläggare som ansvarar för ärendet, och det går alltid att se vem som för tillfället ansvarar för ärendet.

text: Bedömning

text: Handläggningen av asylärenden När jag inledde den granskning som redovisats inledningsvis låg handläggningstiderna för asylärenden på en rimlig nivå och var på väg ned. De föranledde därför inte några synpunkter från min sida.

text: Den kraftigt ökade migrationen under andra halvan av 2015 har emellertid lett till en helt ny situation för Migrationsverket. Under hösten 2015 tvingades verket att frångå ordinarie rutiner i den inledande handläggningen. Vissa åtgärder som normalt vidtas tidigt i handläggningen av ett asylärende sköts därför regelmässigt upp. Även om antalet inkommande asylansökningar nu har gått ned till en mer normal nivå visar Migrationsverkets egna prognoser att handläggningstiderna kommer att bli mycket långa.

text: Mot bakgrund av situationen på asylområdet har jag för avsikt att inom ramen för ett initiativärende granska Migrationsverkets handläggning av asylärenden under hösten 2016.

text: Handläggningstider i ärenden om övriga tillstånd, uppehållskort och medborgarskap Handläggningstiderna i ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning var under den granskade perioden 2011–2013 mycket långa och har, trots åtgärder från Migrationsverkets sida, ökat ytterligare. Möjligheten att korta handläggningstiderna med de åtgärder som vidtagits i form av bl.a. omorganisation, resursförstärkning och förändrat arbetssätt påverkades givetvis av den omfördelning av resurser till mottagningssystemet som Migrationsverket var tvungen att genomföra under hösten 2015. Långa handläggningstider under flera år i rad ökar också belastningen på en myndighet på olika sätt, inte minst genom ett ökat antal samtal och klagomål från enskilda. Detta gör det naturligtvis svårare att komma till rätta med en redan besvärlig situation. Det

text: finns visserligen skäl att tro att handläggningstiderna kommer att kunna kortas så småningom bl.a. för att tillståndsprövningen har återfått personal som lånats ut och förstärkt sin bemanning. Tiderna ligger dock i ett mycket stort antal ärenden på en nivå långt över den tidsfrist på 9 månader som gäller enligt 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen.

text: Migrationsverkets beslut i ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning har stor betydelse för de sökande och deras anhöriga. Att de långa handläggningstiderna drabbar enskilda hårt framgår tydligt i de anmälningar som kommer in till JO och i de telefonsamtal som JO får från personer som väntar på beslut från Migrationsverket. Ovissheten om man kommer att kunna återförenas i Sverige är svår och det förhållandet att man ofta måste leva åtskilda under handläggningstiden innebär en stor påfrestning, särskilt för barnfamiljer och för dem som står i begrepp att bilda familj. Det kan inte nog framhållas att det i en verksamhet som så tydligt påverkar enskildas liv är av stor vikt att ärenden kan avgöras inom rimlig tid. Det är givetvis oacceptabelt att handläggningstiderna i en sådan verksamhet under flera års tid ligger över, eller mycket över, författningsreglerade tidsfrister.

text: Även i ärenden om uppehållskort överskrider handläggningstiderna i många fall kraftigt den tidsfrist på 6 månader som gäller enligt 3 a kap. 7 § utlänningsförordningen, och det förekommer fortfarande långa handläggningstider i ärenden om uppehållstillstånd på grund av arbete. Därutöver kan jag konstatera att handläggningstiderna för ansökningar om medborgarskap har ökat.

text: I samband med att Migrationsverket kritiserades för långa handläggningstider 2013 konstaterade jag att varje myndighet har en skyldighet att se till att författningsreglerade uppgifter utförs på ett godtagbart sätt, och att det finns en beredskap för att i rimlig utsträckning kunna hantera oförutsedda händelser (se JO 2015/16 s. 326, dnr

text: ). Jag uttalade dock också att Migrationsverket inte skulle kunna lastas för handläggningstider som helt har sin förklaring i sådana omständigheter. De uppgifter som Migrationsverket redovisat tydde dock på att verkets egna prioriteringar hade bidragit till de långa handläggningstiderna.

text: Migrationsverket har sedan dess genomfört en rad förändringar i sin organisation och i sitt arbetssätt. Det som kommit fram under min uppföljning ger mig anledning att dra slutsatsen att orsakerna till att handläggningstiderna fortfarande är långa till stor del ligger utanför Migrationsverkets kontroll. Jag har därför inte skäl att rikta ytterligare kritik mot Migrationsverket för de långa handläggningstiderna under 2015 och hittills under 2016.

text: Situationen är dock allvarlig och det är inte acceptabelt att författningsreglerade tidsfrister, regelmässigt och under lång tid, överskrids. Det yttersta ansvaret för att Migrationsverket har möjligheter att fatta beslut inom rimlig tid och inom de

text: tidsfrister som finns ligger hos regering och riksdag. Jag överlämnar därför mitt beslut till Justitiedepartementet. Service och tillgänglighet Migrationsverkets ansträngda arbetssituation påverkar naturligtvis förutsättningarna för en god service och tillgänglighet negativt. Även vid sådana förhållanden är det dock angeläget att

text: förvaltningslagens

text: krav på service och tillgänglighet upprätthålls och att enskilda kan få kontakt med den personal som ansvarar för handläggningen av deras ärenden.

text: Min uppföljning visar att verkets kvalitetsavdelning sedan omorganisationen den 1 januari 2015 kontinuerligt har arbetat med att förbättra servicen och tillgängligheten för de sökande. Möjligheten att få ärendeanpassad information via Migrationsverkets webbplats har förbättrats, och ytterligare utveckling av detta pågår. Genom en anpassning av kundtjänsten och genom fokus på kommunikations- och bemötandefrågor strävar verket efter att korrekt information kan ges till den sökande och att den sökande vid behov kan komma i kontakt med den ansvariga handläggaren. Jag förutsätter att Migrationsverket fortsätter att utveckla och följa upp dessa frågor.

text: Med anledning av de åtgärder som vidtagits och planeras finner jag inte skäl att göra några ytterligare uttalanden i det här ärendet om Migrationsverkets service och tillgänglighet.


title: Fråga om en socialnämnds skyldighet att göra en polisanmälan om misstänkt sexuellt övergrepp mot barn

text: Bakgrund

text: Den 16 september 2009 besökte en man (AA) Psykiatriska kliniken i Ängelholm, Region Skåne. I AA:s journal antecknades bl.a. att han var rädd för att det hade förekommit ”någon form av sexuell aktivitet mellan honom och dottern”.

text: I en anmälan, som kom in till socialtjänsten i Åstorps kommun den 5 oktober 2009, anförde en läkare vid psykiatriska kliniken bl.a. att det hade framkommit misstankar om att AA:s dotter (BB), född 1993, inte mådde bra och att hon kunde behöva hjälp från socialtjänsten. Till anmälan fogades den nyss nämnda journalanteckningen.

text: Socialtjänsten inledde en utredning i anledning av anmälan.

text: I mars 2010 gjorde BB och hennes syster en polisanmälan om att deras far hade förgripit sig sexuellt på BB.

text: Den 7 maj 2010 dömde Helsingborgs tingsrätt AA för våldtäkt mot barn till fängelse i två år och sex månader. AA överklagade domen till Hovrätten över Skåne och Blekinge. Genom en dom den 9 juli 2010 ändrade hovrätten tingsrättens domslut bl.a. på det sättet att fängelsestraffets längd bestämdes till två år.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO begärde CC, med hänvisning till en bifogad tidningsartikel, att JO skulle granska ”varför psykiatrin och de sociala myndigheterna inte gjorde polisanmälan och om de skäl som anges var godtagbara för underlåtenhet att göra anmälan”. CC anförde även att polisens agerande i ärendet skulle granskas om JO ansåg att ”det var nödvändigt”.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades vissa handlingar från medborgarförvaltningen i Åstorps kommun. I samband med detta kom socialsekreteraren DD in med en skrivelse med rubriken ”Komplettering till journalanteckningarna”. Hon anförde bl.a. följande.

text: Undertecknad försöker nå polis på familjevåld för att diskutera hur ärendet skall handläggas. Lyckas ej nå dem utan söker Barnahus i Helsingborg för konsultation. Konsultation förs med Barnahus vid flertal tillfällen per telefon under november till januari. 2010-03-31 har vi möte på Barnahus där polis, åklagare, personal från Barnahus och socialtjänst närvarar. – – –

text: Samtal med flicka och mamma där mamma berättar kring händelsen och flickan bekräftar vad mamma berättar. Bedömning görs att flickan är skyddad hos modern. Ärendet diskuteras i gruppen och vi gör bedömningen att [BB] är i behov av stöd i första hand. Polisanmälan diskuteras med [BB] som inte vill medverka i en polisanmälan. [BB] får information om att polisanmälan kan göras senare och vi bedömer att hon är i behov av stöd och skickar därför remiss till BuP.

text: Medborgarnämnden i Åstorps kommun anmodades därefter att inkomma med utredning och yttrande över vad CC hade framfört i sin anmälan till JO såvitt avsåg socialtjänstens agerande.

text: I sitt remissvar anförde nämnden följande.

text: Aktuell fråga:

text: Varför sociala myndigheten inte har polisanmält sexuella övergrepp mot barn.

text: Ärendet och ärendets gång:

text: Ärendet blir aktuellt i samband med att det inkommer en anmälan från vuxenpsykiatrin där fadern berättat att han tror att han har förgripit sig på dottern i sömnen. Bedömning som görs är att kalla modern och dottern för att bedöma kring skyddsbehov. Olika försök till att få kontakt med [BB] tillsammans med modern gjordes. Samt samråd med Barnahus i Helsingborg. Handläggare träffar [BB] tillsammans med modern. I samtalet framkommer att [BB] varit utsatt av fadern men att hon i nuläget var skyddad genom boende hos modern. Flickan vill inte prata om händelsen och bedömning görs att avvakta pga flickans mående. Uppföljning och ny bedömning sker efter någon månad. [BB] är fortfarande mycket tystlåten. Vill inte att saken ska polisanmälas, hotar om att inte säga något. Bedömning görs att [BB] är skyddad genom boende hos modern och att polisanmälan kan avvaktas, då flickan är i behov av stöd i sin situation. Informerar flickan om att polisanmälan kan göras vid senare tillfälle. Remiss skickas till BuP för samtalskontakt. I samband med att [BB] flyttar till systern polisanmäler systern och [BB] övergreppet. Framkommer i samtal att modern ej kunnat skydda och beslut tas att [BB] jourhemsplaceras hos systern i avvaktan på att utredning färdigställs.

text: Bedömning

text: Under utredningens gång har flera bedömningar gjorts utifrån flickans mående. Flickan har varit tydlig med att hon inte har velat prata om händelsen och absolut inte göra någon polisanmälan. Andra saker som hänt familjen har även invägts i bedömningen. Bedömningen har hela tiden varit att [BB:s] mående stått i fokus. Bedömningen har därför varit att fokusera på att stötta familjen och hjälpa dem få kontakt för samtal och behandling av sitt psykiska mående.

text: Medborgarförvaltningen gav in en kopia av utredningen rörande BB.

text: JO hade tillgång till delar av Helsingborgs tingsrätts dom den 7 maj 2010 i mål nr B 1509-10 och Hovrätten över Skåne och Blekinges dom den 9 juli 2010 i mål nr B 1413-10.

text: I ett beslut den 30 maj 2011 anförde JO Wiklund följande.

text: Bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter Socialtjänsten har att arbeta med utgångspunkt från reglerna i

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL. Av

text: 5 kap. 1 §

text: SoL framgår att socialnämnden ska verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. Enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL ska socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden.

text: Var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd bör anmäla detta till nämnden. Myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården, annan rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet, socialtjänsten och kriminalvården är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter (14 kap. 1 § första och andra stycket SoL).

text: Anmälningsplikten förutsätter inte att det är klarlagt att nämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta ska anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd och hjälp från socialnämndens sida. Det ankommer därefter på socialnämnden att undersöka vilken grund som kan finnas för uppgiften och utreda det eventuella behovet av åtgärder.

text: Enligt

text: 26 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, gäller sekretess inom socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Av

text: 10 kap. 21 §

text: OSL framgår emellertid att den s.k. socialtjänstsekretessen inte hindrar att uppgift som angår misstankar om vissa brott mot barn lämnas till en åklagarmyndighet eller en polismyndighet. De brott som avses är brott mot liv och hälsa i

text: 3 kap.

text: brottsbalken

text: , brott mot frihet och frid i

text: 4 kap.

text: brottsbalken

text: och sexualbrott i

text: 6 kap.

text: brottsbalken

text: samt brott mot lagen (

text: ) med förbud mot könsstympning av kvinnor.

text: I Socialstyrelsens allmänna råd (

text: SOSFS 2006:12

text: ) om handläggning och dokumentation av ärenden som rör barn och unga sägs bl.a. följande: Misstanke om brott mot barn enligt 3, 4 och 6 kapitlen

text: brottsbalken

text: bör, om det är till barnets bästa, skyndsamt polisanmälas. Om det är oklart om polisanmälan ska göras, bör polis eller åklagare konsulteras. Om en anmälan om ett misstänkt brott mot ett barn kommer in till socialnämnden och den misstänkte finns inom familjen, bör nämnden samråda med polis eller åklagare innan vårdnadshavaren underrättas om

text: att en utredning inleds. Om en polisanmälan inte gjorts, bör motiveringen till detta ställningstagande framgå av dokumentationen.

text: Ett viktigt skäl att göra polisanmälan vid misstanke om brott av det aktuella slaget är att man därigenom kan bidra till att skydda barnet. Ett annat skäl är att man i regel först genom en anmälan kan få till stånd en tillförlitlig utredning angående brottet. En sådan utredning kan många gånger vara en nödvändig förutsättning för att socialtjänsten ska kunna ta ställning till om misstankarna motiverar åtgärder till skydd och hjälp för barnet.

text: Det ligger också i den misstänktes intresse att utredningen sköts professionellt, dvs. av myndigheter som har till uppgift att utreda och beivra brott. Socialtjänsten bör därför inte göra någon mer omfattande utredning innan det tas ställning till om polisanmälan bör göras. Om socialtjänsten på egen hand försöker utreda ett misstänkt brott mot barn kan det för övrigt leda till att polisens utredning fördröjs och därigenom försvåras.

text: Riskerna med att avvakta med att polisanmäla ett övergrepp mot barn kan vara bl.a. att osäkerhet skapas runt utredningsförfarandet, att den misstänkte och familjen hinner bygga upp ett försvar före polisförhöret eller att familjen sluter sig. Det finns i så fall stor risk för att en tillfredsställande social utredning, barnpsykiatrisk utredning eller brottsutredning inte går att genomföra.

text: I flertalet kommuner finns i dag ett nära samarbete mellan bl.a. polis, åklagare, socialtjänst och hälso- och sjukvård vad gäller handläggningsrutiner m.m. kring övergrepp mot barn, s.k. samrådsgrupper. Genom denna ordning kan myndigheterna samordna och avgränsa sina åtgärder i inledningsskedet så att de inte hindrar eller försvårar varandras utredning samt medverkar till att respektive myndighets utredning genomförs så snabbt och skonsamt som möjligt för alla i familjen (jfr

text: 5 kap. 1 a §

text: SoL). Socialtjänstens underlåtenhet att göra en polisanmälan Flera frågor har aktualiserats i detta ärende. Jag har dock funnit skäl att begränsa mig till socialtjänstens handläggning av frågan om en polisanmälan skulle göras från myndighetens sida. I den delen framgår följande av socialtjänstens dokumentation.

text: En socialsekreterare kontaktade den 6 oktober 2009 BB:s mor i anledning av den anmälan som psykiatrin dagen innan hade gjort till socialtjänsten. Modern berättade att BB nu bodde hemma hos henne, att hon var orolig för BB och att hon ansåg att dottern behövde någon att prata med. Samma dag inledde socialtjänsten en utredning och handläggaren försökte få kontakt med polisen för att diskutera ärendets handläggning.

text: Efter flera försök att få kontakt med BB och modern samtalade handläggaren med dem den 11 november 2009. I BB:s journal antecknades följande. Mamma beskriver övergreppet som skett och [BB] bekräftar att det gått till så som mamma berättar. [BB] vill inte själv prata om det, tycker det är jobbigt. Får tel.nr till

text: BUP i Helsingborg då [BB] kommer att skrivas i [– – –] hos mamma. [BB] kommer inte att ha något umgänge med pappa, pappa propsar inte heller på. Socialtjänsten kallade i mitten av januari 2010 BB till ett möte i början av februari. BB avbokade mötet på grund av sjukdom. Nytt möte bestämdes till den 16 februari. Dagen efter mötet skickades en remiss till Barn- och ungdomspsykiatrin (BUP) i Helsingborg.

text: Polisen kontaktade socialtjänsten den 10 mars 2010 och meddelade att BB, tillsammans med sin syster, hade gjort en polisanmälan angående övergreppet och att fadern var anhållen.

text: När socialtjänsten får kännedom om att ett barn kan ha blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp av en förälder ska myndigheten utan dröjsmål ta ställning till bl.a. om det ska göras en polisanmälan. Det finns inte någon lagstadgad skyldighet för socialtjänsten att anmäla brott till polisen och frågan om en anmälan ska göras är beroende av vad som är bäst för barnet. Vid ställningstagandet till om en polisanmälan ska göras bör socialtjänsten ta hänsyn till bl.a. den unges behov av skydd, brottets svårighetsgrad, vilken relation den unge har till den misstänkte gärningsmannen och hur den unge skulle reagera om en anmälan gjordes. Rent allmänt måste det anses föreligga en presumtion för att socialtjänsten ska göra en polisanmälan vid misstanke om att ett litet barn har blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp. När det gäller övergrepp mot barn i de övre tonåren är frågan inte lika enkel att besvara. Att den unge är negativt inställd till en polisanmälan utgör inte alltid skäl för socialtjänsten att underlåta att göra en anmälan. Socialtjänsten måste under alla förhållanden göra en egen bedömning utifrån omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Socialtjänsten synes inte i samband med samtalet den 11 november 2009 ha frågat BB, som då var nyss fyllda 16 år, hur hon ställde sig till en eventuell polisanmälan från socialtjänstens sida. Det finns i vart fall inte någon anteckning om detta i journalen. Handläggaren har till JO uppgett att frågan diskuterades med BB och att hon inte ville ”medverka i en polisanmälan”. Det är oklart när denna diskussion fördes men nämndens remissvar tyder på att socialtjänsten först någon eller några månader efter samtalet den 11 november 2009 frågade efter BB:s inställning till en polisanmälan.

text: Av dokumentationen i ärendet rörande BB går det alltså inte att utläsa när socialtjänsten efterfrågade hennes inställning till en polisanmälan. Det förefaller dock ha skett först i mitten av februari 2010. Det framgår inte heller vilka närmare överväganden som socialtjänsten därefter gjorde i frågan. Detta är anmärkningsvärt, särskilt då det rörde sig om misstanke om ett så allvarligt brott som våldtäkt mot barn. Socialtjänsten förtjänar kritik för dessa brister i handläggningen.

text: Det anförda innebär inte något ställningstagande från min sida i frågan om socialtjänsten borde ha gjort en polisanmälan eller inte. För att kunna ta ställning till den saken krävs ytterligare kännedom om förhållandena i det enskilda fallet. JO

text: är återhållsam med att uttala sig om bedömningsfrågor och jag har därför inte funnit skäl att utreda saken vidare. Vad som i övrigt har kommit fram föranleder inte något uttalande från min sida.


title: Anmälan mot Kommunstyrelsen i Uddevalla kommun angående ifrågasatt domstolstrots

text: Anmälan

text: I en skrivelse den 9 maj 2005 anmälde AA Kommunstyrelsen i Uddevalla kommun och uppgav i huvudsak följande. Länsrätten i Göteborg och Kammarrätten i Göteborg hade i flera mål funnit att de kommunala projekten Microbind och Nordiskt dekorförråd (Filmdekor) inte var förenliga med den kommunala kompetensen. Domstol hade vid flera tillfällen inhiberat kommunens beslut rörande projekten. Kommunen drev dock verksamheterna vidare och verkställde sina beslut i strid med verkställighetsförbuden.

text: Till sin anmälan fogade AA kopior av domstolarnas beslut genom vilka kommunens beslut rörande de aktuella projekten hade prövats i mål om laglighetsprövning enligt

text: kommunallagen (1991:900)

text: Utredning

text: Kommunstyrelsen i Uddevalla kommun anmodades att göra en utredning och yttra sig beträffande det som AA hade framfört.

text: I ett av kommunstyrelsen den 31 augusti 2005 beslutat yttrande anfördes följande.

text: De två projekten som avses är Microbind och Nordiskt dekorförråd, oftast benämnt Filmdekor.

text: Microbind

text: Ett projekt påbörjades 1997 i allians med Chalmers och Länsstyrelsen. Under 1999 kom HTU (Högskolan i Trollhättan och Uddevalla; JO:s anmärkning) med i samarbetet och året efter Västra Götalandsregionen. Syftet fr.o.m. 2001 var att i Uddevalla/Fyrstad, inom området mikrovågsteknologi, stärka basen för utbildning, forskning/utveckling och tillverkning så att ett konkurrenskraftigt regionalt kompetenscentrum kunde utvecklas. Mål 2 Västra beviljade den 7 mars 2001 medel till projektet. Ett nytt beslut om EU-bidrag fattades den 10 juni 2002 och avsåg perioden 2002- 07-01 - 2004-06-30. Projekttiden förlängdes sedermera till 2004-12-31. Kommunstyrelsen i Uddevalla beslöt om medfinansiering den 30 april 2002. Detta beslut överklagades inte. I ansökan år 2002 om EU-bidrag uttalades att verksamheten skulle bedrivas i aktiebolagsform. Kommunfullmäktige beslöt den 10 september 2003 att godkänna

text: bildandet av ett aktiebolag och anslog medel härför. Beslutet överklagades. Länsrätten beslöt om inhibition och upphävde sedermera beslutet. Kommunen överklagade beslutet då det var principiellt viktigt att få ett prejudikatbildande avgörande, dels med hänsyn till möjligheterna att driva projekt med EU-bidrag, vilka förutsätter kommunal delfinansiering, dels då kommunen ansåg att ett kommunalt engagemang i framåtsyftande utveckling till gagn för näringslivet i kommunen borde vara möjligt. Kammarrätten beviljade inte prövningstillstånd och också Regeringsrätten avslog möjligheten att begära sakprövning i en andra instans. Regeringsrättens beslut meddelades den 18 maj 2005. I och med Länsrättens beslut om inhibition vidtogs inga ytterligare åtgärder för att bilda det bolag som avsågs i det överklagade kommunala beslutet. Kommunstyrelsen beslöt vid sammanträde den 29 september 2004 att anslå medel för projektet Microbind för 2005. Beslutet fattades innan kammarrätten nekat prövningstillstånd i det ursprungliga ärendet om bolagsbildning. Kommunen hade därvid alltjämt förhoppningen att bolagsbildningen, efter prövning i högre instans, skulle visa sig kompetensenlig. Denna fråga är ju av vital betydelse för kommuners möjlighet att utnyttja EU-bidrag. Länsrätten, till vilken ärendet överklagades, biföll klagandens yrkande och upphävde anslagsbeslutet. Kommunens överklagande av Länsrättens dom inkom dessvärre en dag för sent och återställning av försutten tid beviljades inte. Länsrättens beslut vann således laga kraft. På grund av att Microbind-projektet förskjutits framåt i tid har hittills inga andra medel behövt ianspråktagas utöver dem som utgjorde kommunens ursprungliga andel i EU-projektet. Beslutet härom – den 30 april 2002 – har, som ovan anförts inte överklagats. Kommunstyrelsens ovannämnda anslagsbeslut den 29 september 2004 har sålunda inte effektuerats. Efter det projektet i viss mån förändrats för att säkrare befinna sig inom den kommunala kompetensen beslöt kommunstyrelsen den 27 april 2005 om anslag för verksamheten under 2005-2006. Länsrätten beslutade efter överklagande återigen om inhibition. Efter kommunstyrelsens sistnämnda beslut erhölls Regeringsrättens beslut om att vägra prövningstillstånd för att pröva frågan om bolagsbildningen för projektet. Trots att projektet fått en annan inriktning har arbete därefter påbörjats att finna vägar att överlämna verksamheten på ett sådant sätt att kommunen inte blir återbetalningsskyldig för investeringar finansierade med EU-bidrag. Sådana får inte avyttras inom en femårsperiod utan återbetalningsskyldighet. En ny EU-ansökan hade utarbetats men har med hänsyn till Regeringsrättens beslut inte ingivits. Kommunstyrelsen har den 22 juni 2005 beslutat ”att uppdra åt näringsliv och arbetsmarknadsförvaltningen att i samråd med berörda parter arbeta fram en handlings- och tidplan för avveckling av det kommunala engagemanget avseende Microbind”.

text: Anmälaren har vidare anfört att anställningsavtal träffats med personal i mars 2005. Projektet drivs som en kommunal verksamhet och den personal som anställts är att jämställa med övriga kommunalanställda i vad avser rättigheter och skyldigheter. Ett sådant anställningsbeslut torde inte kunna vara att anse som lagtrots. Av vad som redovisats ovan framgår att kommunen inte verkställt något av de ogillade besluten samt att arbete pågår med avveckling av projektet, det sistnämnda med beaktande av att den ekonomiska skadan för kommunen inte blir större än vad som kan accepteras.

text: Nordiskt dekorförråd – Filmdekor

text: Även detta projekt har varit en del av ett EU-finansierat projekt inom programområde Mål 2 Västra. Det har bedrivits sedan den 1 september 2001 med finansiering av Uddevalla kommun och Västra Götalandsregionen till sammanlagt 50 % och resterande 50 % av EU:s strukturfonder Mål 2 Västra. Projektet har upphört den 30 juni 2005. Basen i Filmdekors verksamhet var ett dekor- och rekvisitalager som enligt projektbeskrivningen skulle tillhandahållas film- och mediebranschen, teatrar, mäss-

text: arrangörer, utställare och handeln för uthyrning. Lagret har tillförts nytt material genom gåvor, inköp och nytillverkning. Reparation och tillverkning av dekor m.m. har utförts som arbetsmarknadsinsats med arbetslösa och utförs i kommunens verkstäder under ledning av kompetent personal inom trä, textil, metall och måleri. Närings- och arbetsmarknadsutskottet beslöt den 1 oktober 2003 att anslå medel för verksamheten i 2004 års budget. Efter överklagande inhiberades först beslutet och upphävdes därefter av Länsrätten den 26 april 2004 med motiveringen att det inte var kompetensenligt. Ärendet överklagades till Kammarrätten, som vägrade prövningstillstånd. Prövningstillståndsfrågan överklagades till Regeringsrätten, som den 18 maj 2005 avslog även denna ansökan om prövningstillstånd. På samma sätt som när det gällde Microbind fann kommunen att det är angeläget att pröva frågan om en kommun kan vara delaktig i projekt, som delvis finansieras med EU-bidrag. Närings- och arbetsmarknadsutskottet beslöt därefter den 3 november 2004 att anslå medel i 2005 års budget. Efter överklagande beslöt Länsrätten om inhibition och upphävde beslutet. Ansökan om prövningstillstånd och överklagande har den 3 mars 2005 ingivits till Kammarrätten, som dock ännu inte avgjort frågan. Ytterligare ett beslut om medelsanvisning har fattats av Närings- och arbetsmarknadsutskottet, den 6 april 2005 ur 2005 års budget. Projektet är nu helt anpassat för att följa Lagen om vissa kommunala befogenheter i fråga om sysselsättning för handikappade och bedrivs i enlighet med ett avtal tillsammans med Samhall. Även detta beslut överklagades och Länsrätten beslöt om inhibition. Ansökan om prövningstillstånd i inhibitionsärendet ingavs till Kammarrätten, dels eftersom EUprojektet upphörde vid halvårsskiftet och medel inte fanns anslagna för fortsatt anställning av handledare för de handikappade, dels eftersom Länsrätten inte syntes ha beaktat den kompetensutvidgning som ovannämnda lag innebär. Ansökan om prövningstillstånd i inhibitionsärendet har avslagits av Kammarrätten. Någon dom föreligger ännu inte i Länsrätten. Som angetts ovan förelåg först den 18 maj 2005 en lagakraftägande dom i Filmdekor-ärendet. Vid de anslagsbeslut som fattats har man hoppats och utgått från att en högre instans skulle ändra de avslagsbeslut som fattats av Länsrätten i de två första ärendena. Det senaste anslagsbeslutet har dessutom en i viss mån annan juridisk grund än de tidigare besluten. För att inte behöva avbryta anvisningen av personer i arbetsmarknadsåtgärder innan ett slutligt avgörande förelåg har under tiden fram till 30 juni 2005 medel ställts till förfogande ur budgeten för arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Bortsett från inhibitionsbesluten finns endast ett lagakraftägande beslut beträffande Filmdekor och detta gäller endast det första ärendet. En av kommunen önskad prövning i ytterligare instans än Länsrätten har i det ärendet förvägrats kommunen. Verksamheten har under tiden förändrats och har en annan juridisk grund, varför det känns angeläget för kommunen att få kompetensenligheten prövad i högre instans. Tre av de fem anställda har dock, som en konsekvens av Regeringsrättens beslut, fått sluta per den 30 juni 2005. Två anställda är alltjämt anställda för att undvika återbetalningsskyldighet av EU-bidrag, vilket kan bli fallet om inriktningen på verksamheten ändras radikalt före oktober 2006. En plan för uppsägning av återstående personal och för friställande av de sysselsatta arbetshandikappade är under utarbetande inom förvaltningen. Planen skall gå till åtgärd om även den nuvarande verksamheten med den kompetensutvidgande bestämmelsen i Lagen om vissa kommunala befogenheter i fråga om sysselsättning för handikappade inte skulle anses kompetensenlig. Syftet med EU-projektet är att verksamheten fr.o.m. oktober 2006 skall kunna bedrivas av annan än kommunen, varför åtgärder ändå kommer att vidtagas för att verksamheten skall kunna bedrivas av annan än kommunen. Kommunen anser sig inte heller i fråga om Filmdekor ha ägnat sig åt medvetet lagtrots. Slutligen kan anföras kommunens överklaganden beträffande såväl Microbind som Filmdekor motiverats av kommunens förhoppning att högre instanser skulle inse värdet av en prövning i högre instans än Länsrätten. Ett prejudikatsbildande avgörande påverkar alla kommuners möjlighet att delta i EU-projekt eftersom dessa

text: oftast förutsätter regional och inte bara kommunal inverkan. Kommunen har som en följd av Regeringsrättens beslut föranstaltat om att det under hösten kommer att genomföras en utbildning för berörd förvaltning avseende de kompetensregler som finns för kommunal förvaltning. AA kommenterade remissvaret. Han vidhöll vad han hade anfört i sin anmälan och tillade i huvudsak följande. Flera av de uppgifter som kommunstyrelsen har lämnat i remissyttrandet är felaktiga. Kommunen har drivit de aktuella projekten vidare och därigenom trotsat domstolsbesluten. Även under tiden efter det att remissvaret upprättades har kommunen vidtagit åtgärder för att fortsätta verksamheterna i projekten. – AA gav in ytterligare handlingar till stöd för sina klagomål.

text: Vissa av domstolsakterna rörande laglighetsprövningen av kommunens beslut hämtades in.

text: Bedömning

text: Min granskning i ärendet har tagit sikte på vad AA har uppgett i sin anmälan om att Uddevalla kommun i flera fall skulle ha trotsat förvaltningsdomstolarnas beslut i mål om laglighetsprövning enligt

text: kommunallagen

text: . De aktuella målen i domstol rörde överklaganden av kommunens beslut – sammanlagt sex olika beslut av kommunfullmäktige eller kommunstyrelsen – angående projekten Microbind och Nordiskt dekorförråd.

text: Varje medlem av en kommun eller ett landsting har enligt

text: 10 kap. 1 § kommunallagen

text: rätt att få lagligheten av kommunens beslut prövad genom att överklaga dem hos länsrätten. Ett beslut som kan överklagas enligt

text: 10 kap.

text: kommunallagen

text: får enligt 14 a § samma kapitel verkställas innan det har vunnit laga kraft om inte särskilda skäl talar emot det. Av denna bestämmelse följer att kommunen i varje särskilt fall skall göra en individuell bedömning av om beslutet skall verkställas direkt eller om man i stället bör avvakta till dess beslutet vinner laga kraft (se

text: prop. 2001/02:122 s. 18

text: ). Om ett kommunalt beslut har överklagats kan förvaltningsdomstolen med stöd av

text: 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

text: meddela verkställighetsförbud (inhibition). Av

text: 10 kap. 15 § kommunallagen

text: framgår att om ett beslut har upphävts genom ett avgörande som har vunnit laga kraft och om beslutet redan har verkställts, skall det organ som har fattat beslutet se till att verkställigheten rättas i den utsträckning som det är möjligt. Ett beslut om rättelse skall meddelas utan oskäligt dröjsmål.

text: Frågor om domstolstrots inom området för den kommunala självstyrelsen, bl.a. genom överträdelser av beslut om verkställighetsförbud, har behandlats i tidigare tillsynsärenden (se t.ex. JK 1984 s. 103, JK 1985 s. 171, JO 1986/87 s. 297 och JO 1988/89 s. 400, se också departementspromemorian Kommunalt domstolstrots,

text: Ds 2000:53

text: Kommunstyrelsen har i remissyttrandet lämnat en redogörelse av handläggningen i anslutning till att kommunens beslut rörande projekten Microbind och Nordiskt dekorförråd överklagades. Styrelsen har i yttrandet bl.a. pekat på att kommunen överklagade de flesta av domstolsavgörandena samt gjort gällande att verksamheterna under den aktuella tidsperioden förändrades och i något fall haft en annan

text: juridisk grund. Det kan konstateras att till följd av kommunens överklaganden förelåg lagakraftvunna avgöranden angående lagligheten av kommunens först meddelade beslut om respektive projekt genom Regeringsrättens beslut den 18 maj 2005 att inte meddela prövningstillstånd. Beträffande flera av de överklagade besluten förelåg inte något lagakraftvunnet avgörande vid tidpunkten för kommunstyrelsens yttrande. Mot bakgrund av dessa omständigheter prövar jag i detta ärende i första hand frågan huruvida kommunen har brutit mot de verkställighetsförbud som meddelades under handläggningen i domstol.

text: När det gäller de överklagade besluten rörande projektet Microbind meddelade länsrätten beträffande två av besluten under överklagandeförfarandet verkställighetsförbud. Det gällde kommunfullmäktiges beslut den 10 september 2003 om bolagsbildning m.m. och kommunstyrelsens beslut den 27 april 2005 att anslå ytterligare medel. Kommunstyrelsen har i remissyttrandet anfört att inget av de överklagade besluten angående Microbind verkställdes.

text: De överklagade besluten angående projektet Nordiskt Dekorförråd rörde samtliga medelsanvisning till projektet. Av de domstolsakter som funnits tillgängliga i ärendet framgår, mot vad kommunen har uppgett, att något beslut om verkställighetsförbud inte meddelades i fråga om närings- och arbetsmarknadsutskottets beslut den 1 oktober 2003 att anslå medel för verksamheten i 2004 års budget. Beträffande utskottets beslut den 3 november 2004 att anslå 650 000 kr i 2005 års budget meddelade länsrätten den 20 december 2004 beslut om verkställighetsförbud. Utskottet beslutade den 6 april 2005 på nytt att anslå 650 000 kr ur 2005 års budget varefter domstolen den 18 maj 2005 meddelade beslut om verkställighetsförbud. Kommunen överklagade detta beslut, men kammarrätten beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Kommunstyrelsen har i remissyttrandet lämnat en beskrivning av omständigheterna i samband med att kommunens beslut avseende projektet prövades i domstol. Styrelsens redogörelse är inte så detaljerad att den ger en fullständig bild av vilka överväganden och åtgärder från kommunens sida som de meddelade verkställighetsförbuden föranledde.

text: Enligt min mening finns det i vart fall när det gäller handläggningen i anslutning till domstolsbesluten avseende Nordiskt dekorförråd omständigheter som talar för att kommunen inte till fullo respekterade vad domstolen hade beslutat. Av remissyttrandet framgår att kommunen, trots att länsrätten meddelat verkställighetsförbud beträffande besluten att anslå medel till projektet år 2005, fortsatte projektet och ställde medel till förfogande för att driva det vidare under tiden fram till den 30 juni 2005. Jag finner det inte meningsfullt att utöver vad som framkommit här utreda de närmare omständigheterna kring detta och kan därför inte göra gällande att kommunens förfarande i detta hänseende innefattat s.k. domstolstrots. Jag stannar vid detta.

text: Vad som har kommit fram i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande av mig.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga om tjänstemän inom ett landsting hade kränkt en anställds yttrande- och meddelarfrihet

text: Anmälan och utredning m.m.

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot sjukhusdirektören BB och områdeschefen CC, Örebro läns landsting, angående ifrågasatt kränkning av yttrande- och meddelarfriheten.

text: Av anmälan och därtill fogade tidningsartiklar framgick bl.a. följande. En överläkare vid Universitetssjukhuset i Örebro (USÖ), DD, hade skrivit debattartiklar i Nya Wermlands-Tidningen. I artiklarna var han kritisk mot hur Landstinget i Värmland agerade i ett ärende rörande konkurrensutsättning av Laboratoriemedicin Värmland. På grund av den kritik som DD hade framfört kontaktades han av företrädare för Örebro läns landsting. Landstingets agerande ledde till att DD sade upp sig från sin tjänst.

text: I en av de ingivna tidningsartiklarna, publicerad i nätupplagan av Nerikes Allehanda den 25 april 2006, skrevs bl.a. följande. DD, överläkare på USÖ, har sagt upp sig i protest. Han har blivit tillsagd att sluta skriva debattartiklar. – – – När artiklarna nådde USÖ:s ledning reagerade sjukhusdirektören BB. – Jag gav min områdeschef i uppdrag att informera om att DD:s kritik är olämplig. Detta eftersom vi vill ha ett gott samarbete med vår största kund Värmlands läns landsting. Hans artiklar äventyrar det. Men vi har inte förbjudit honom att skriva insändare i media. En annan av de ingivna artiklarna, publicerad i nätupplagan av Värmlands Folkblad den 27 april 2006, innehöll en intervju med DD, i vilken han bl.a. uttalade följande. – Min enhetschef kallade in mig och sa att han undersökt hur han skulle få tyst på mig, även om han sen medgav att han inte kunde göra det, säger DD.

text: – Jag anser att han kränkte principerna om offentlighet och yttrandefrihet, och då tog jag konsekvenserna av det och valde att säga upp mig.

text: AA hemställde att JO skulle granska om BB:s och CC:s agerande hade inneburit att DD:s yttrande- och meddelarfrihet hade kränkts.

text: Anmälan remitterades till Landstingsstyrelsen i Örebro läns landsting för utredning och yttrande över vad som framförts i anmälan.

text: I landstingsstyrelsens yttrande, undertecknat av ordföranden EE och landstingsdirektören FF, anfördes följande.

text: Universitetssjukhuset i Örebro och Landstinget i Värmland har ingått ett avtal om köp av högspecialiserad vård samt i en avsiktsförklaring befäst att samarbetet avser att vara långsiktigt. Baserat på ovan nämnda huvudavtal har också överenskommelser avseende köp av laboratorietjänster mellan Landstinget i Värmland och Universitetssjukhuset i Örebro träffats. Samarbete över landstingsgränserna är av stor vikt för det laboratoriemedicinska områdets utveckling och för att klara den framtida specialistläkarförsörjningen. DD är en av tre överläkare vid klinisk kemiska laboratoriet inom det laboratoriemedicinska området vid Universitetssjukhuset i Örebro. Han har under ett halvårs tid vid ett flertal tillfällen i media kritiserat enskilda tjänstemän och tidigare kollegor vid Laboratoriemedicin Värmland. Sjukhusdirektören BB och områdeschef CC ansåg att det var besvärande om den framförda kritiken kunde uppfattas som härrörande från Universitetssjukhuset i Örebro då den framfördes av en viktig medarbetare vid klinisk kemiska laboratoriet. Under dessa förhållanden ansåg BB och CC att det var motiverat att föra en diskussion med DD angående den framförda kritiken samt bemöta sakuppgifterna i densamma. Enligt sjukhusdirektören skall vid samtalet med DD ha betonats att denne var i sin fulla rätt att utnyttja sina grundlagsskyddade rättigheter. Några åtgärder som kan uppfattas som repressalier har heller inte vidtagits mot DD. Offentliganställda har i sin tjänsteutövning självklart rätt att skriva debattartiklar och uttala sig för massmedierna. Detta förhållande är väl känt och framgår tydligt i landstingets informationspolicy. Något agerande i syfte att inskränka vare sig yttrandefriheten eller meddelarfriheten har, enligt sjukhusdirektören, inte på något sätt varit avsikten.

text: DD sände ett e-brev till bl.a. JO, i vilket han framförde synpunkter på Örebro läns landstings agerande. I e-brevet anförde DD bl.a. följande. Det var vid ett möte den

text: 17 november 2005 som CC uppgav att han hade undersökt alla möjligheter att få tyst på honom. Vid samtalet betonades inte hans rätt att utnyttja yttrandefriheten. Av debattartiklarna framgick inte att han arbetade vid Universitetssjukhuset i Örebro eller Örebro läns landsting och enligt hans uppfattning var det inte dessa artiklar som föranledde samtalet, utan den omständigheten att han hade skickat en skrivelse till landstingsdirektören GG, Landstinget i Värmland, med frågor kring bl.a. hur landstingets hantering förhöll sig till lagen om offentlig upphandling.

text: Till e-brevet var fogad en kopia av den aktuella skrivelsen till GG samt en kopia av en skrivelse som hade ingetts till Landstingsstyrelsen i Örebro läns landsting inför dess avgivande av remissvar till JO. I skrivelsen till landstingsstyrelsen redogjorde DD för sin uppfattning om bakgrunden till mötet mellan honom och CC den 17 november 2005.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 8 november 2007 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 2 kap. 1 § regeringsformen

text: föreskrivs att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet, dvs. frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Begränsning av yttrandefriheten får enligt

text: 2 kap. 12 § regeringsformen

text: ske endast genom lag eller, i vissa fall, genom annan författning. Någon sådan begränsning är dock inte aktuell i förevarande fall.

text: Genom

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om meddelarfrihet ges yttrandefriheten till viss del ett särskilt skydd. Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: står det var och en fritt, om inte något annat är föreskrivet i förordningen, att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst till bl.a. författare och nyhetsredaktioner för offentliggörande i tidningar och andra tryckta skrifter (meddelarfrihet). Motsvarande reglering för lämnande av uppgifter till bl.a. radio och TV finns i

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: Lagregleringen om yttrandefrihet ger offentligt anställda samma skydd som alla andra medborgare. En offentligt anställd kan således fritt ge uttryck för sin uppfattning rörande den egna myndighetens eller annan myndighets verksamhet, såvitt tystnadsplikt inte gäller för uppgifterna.

text: Det skydd för yttrandefriheten som

text: regeringsformen

text: anger är ett skydd gentemot ”det allmänna”. Skyddet innebär att en myndighet inte får ingripa vare sig formellt eller informellt mot någon för att han eller hon har använt sig av sin grundlagsstadgade rätt att yttra sig i massmedier eller på annat sätt ge uttryck för sin uppfattning. En myndighet får inte heller försöka motarbeta att den anställde använder sig av sina rättigheter. En arbetsgivare får således inte genom generella uttalanden eller genom kritik i enskilda fall försöka påverka arbetstagaren i fråga om det sätt på vilket yttrandefriheten används. Detta gäller även i de fall en myndighet anser att arbetstagaren har lämnat felaktiga uppgifter. Myndigheten är i stället hänvisad till att på lämpligt sätt bemöta och rätta sådana uppgifter.

text: Det kan tilläggas att reglerna till skydd för yttrandefriheten självfallet inte fritar den anställde från skyldigheten att i arbetet lojalt rätta sig efter arbetsgivarens beslut och direktiv angående hur verksamheten skall bedrivas, oavsett vilken uppfattning han eller hon kan ha om dessa.

text: Bedömning

text: DD, som vid den aktuella tidpunkten arbetade som överläkare vid Universitetssjukhuset i Örebro, framförde bl.a. i tidningar kritiska synpunkter på hur Landstinget i Värmland agerade i ett ärende rörande konkurrensutsättning av Laboratoriemedicin Värmland.

text: AA har ifrågasatt om inte DD:s yttrande- och meddelarfrihet har kränkts och att detta skett genom att områdeschefen CC, på uppdrag av sjukhusdirektören BB, kontaktat DD och därvid uttalat att den framförda kritiken varit olämplig då den äventyrade samarbetet mellan Örebro läns landsting och Landstinget i Värmland. ––––––

text: Det kan först konstateras att de åsikter som DD har framfört rörande Landstingets i Värmland agerande ligger inom ramen för yttrandefrihetens område. Frågan är om företrädare för Örebro läns landsting, till följd av de uttalanden som DD gjort, har handlat på sådant sätt att det har inneburit en kränkning av hans yttrande- och meddelarfrihet.

text: Landstingsstyrelsen har i sitt remissvar inte invänt mot att BB och CC har agerat och uttalat sig i enlighet med vad som framgår av de ingivna tidningsartiklarna. Det har inte framkommit något som tyder på att DD, i sitt arbete som överläkare vid Universitetssjukhuset i Örebro, skulle ha brutit mot direktiv rörande sjukhusets egen verksamhet. Jag utgår därför från att CC, på uppdrag av BB, kontaktade DD i anledning av den kritik som han hade framfört mot Landstinget i Värmland, samt att CC vid detta samtal bl.a. uttalade att han undersökt möjligheterna att ”få tyst på” DD, men att CC också konstaterade att detta inte var möjligt.

text: AA har i sin anmälan utgått från att det var DD:s artiklar i massmedia som föranledde landstinget att agera och att frågan därmed är om hans meddelarfrihet har kränkts. DD har gjort gällande att det egentliga skälet till landstingets kontakt med honom var den skrivelse som han hade tillställt landstingsdirektören i Värmland. Utredningen ger inte klart besked om hur det förhåller sig i detta hänseende. Frågan saknar dock avgörande betydelse för min bedömning i detta fall.

text: I sitt remissvar har landstingsstyrelsen, med utgångspunkt i den kritik som DD framfört under en längre tid i media, anfört att det inte har funnits någon avsikt att kränka hans yttrandefrihet eller meddelarfrihet. Enligt styrelsen var syftet med samtalet att föra en diskussion med DD angående den framförda kritiken samt att bemöta sakuppgifterna i densamma, bl.a. mot bakgrund av att kritiken kunde uppfattas som härrörande från Universitetssjukhuset i Örebro. I remissvaret anförs vidare att det vid samtalet betonades att DD var i sin fulla rätt att utnyttja sina grundlagsskyddade rättigheter. Att detta togs upp av CC har dock tillbakavisats av DD.

text: Det är i och för sig förståeligt att en myndighet inte vill att det sprids uppgifter som kan störa den egna verksamhetens samarbete med annan verksamhet. Mot den bakgrunden är det knappast förvånande att Örebro läns landsting ville informera DD om de eventuella konsekvenser för den egna myndighetens verksamhet som den framförda kritiken kunde få. Försiktighet är emellertid påkallad om en myndighet med en anställd vill diskutera frågor som har direkt samband med uppgifter som den anställde har lämnat i medierna eller på annat sätt gett uttryck för. Ett samtal mellan företrädare för myndigheten och den anställde får inte föras

text: på ett sådant sätt att den anställde uppfattar det som en kränkning av yttrande- och meddelarfriheten.

text: Jag anser inte att jag har underlag för att påstå att landstingets avsikt har varit att inskränka DD:s yttrande- och meddelarfrihet. Såvitt framkommit har heller inga repressalier förekommit. Det råder dock inte något tvivel om att DD för sin del har ansett att hans yttrandefrihet kränkts och att detta enligt hans mening hade samband med den skrivelse som han tillställde landstingsdirektören i Värmland. Oavsett om det var skrivelsen eller debattartiklarna som var skälet till landstingets kontakt med DD har han reagerat starkt negativt på CC:s uttalande att denne undersökt möjligheterna att ”få tyst på honom”. Även om CC i samband med detta uttalande också konstaterat att det inte fanns någon möjlighet att hindra DD från att framföra sina kritiska synpunkter, kan jag ha viss förståelse för att DD uppfattade landstingets kontakt med honom som ett sätt att försöka påverka hur han använde sin yttrandefrihet. Vad som förevarit kan ses som ett belysande exempel på vikten av att en offentlig arbetsgivare inte agerar på ett sådant sätt, t.ex. genom att använda ett olämpligt ordval, att den anställde bibringas uppfattningen att han eller hon inte fritt får ge uttryck för sina åsikter.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda.