title: Initiativärende mot en överförmyndare om hanteringen av en begäran om att få ta del av allmänna handlingar

text: Initiativet

text: Den 16 november 2000 anordnades godmanskap för AA. Till god man förordnades hennes dotter BB. Sedan AA:s son CC till JO hade inkommit med en anmälan mot Överförmyndaren i Färgelanda kommun och klagat bl.a. på förhållanden i samband med en fastighetsförsäljning (dnr 957-2003), lånades överförmyndarens akt i ärendet in och granskades. Vid denna granskning noterades bl.a. att CC vid ett antal tillfällen hade begärt att få ta del av vissa handlingar rörande godmanskapet och att det hade dröjt länge innan överförmyndaren hade skickat handlingar till CC.

text: Jag beslutade att inom ramen för ett initiativärende granska överförmyndarens handläggning av CC:s begäran om att få ta del av vissa handlingar.

text: Utredning

text: Överförmyndarens akt Vid granskningen av överförmyndarens akt noterades bl.a. följande beträffande den korrespondens som hade förekommit mellan CC och överförmyndaren med anledning av hans begäran om att få ta del av handlingar.

text: Den 3 januari 2001 skrev CC till överförmyndaren och ville att den gode mannen skulle inkomma till honom med ”… en årsredovisning, för året 2000. Inkomster, utgifter och behållning, som min mor haft, under det gångna året, 2000.” Han uppgav att han ville ha redovisningen senast den 30 januari. Den 8 januari skrev överförmyndaren tillbaka bl.a. att den gode mannen hade fram t.o.m. mars månad på sig att inkomma med räkenskaperna för år 2000. Hon skrev vidare bl.a. ”Kan Du inte själv ta kontakt med Din syster och be att få se pappren eller att få kopior på den samma.” CC skrev på nytt till överförmyndaren den 22 januari bl.a. ”Du får väl ta ut kopieringsavgiften, ur vårt dödsbo, efter far. Jag är ju dödsbodelägare” samt ”Jag får väl, invänta ’redovisningen’, från god man ”. Den gode mannen lämnade under 2001 inte in någon årsredovisning avseende år 2000. Däremot omfattar den räkning som ingavs 2002 såväl hela 2001 som perioden den 15 oktober 2000–den 31 december 2000. Den första årsräkningen som den gode mannen lämnade inkom till överförmyndaren den 21 februari 2002. Den 15 mars 2002 skrev CC till överförmyndaren igen och begärde kopior på räkenskaperna för år 2001 och 2002.

text: Den 8 april svarade överförmyndaren att hon tyckte att eftersom CC numera bodde i Färgelanda kunde han och den gode mannen komma till överförmyndarens kontor så kunde CC ”… ta del av räkenskaperna på plats, utan en massa kopior.” I ett brev som inkom den 15 april förklarade CC att han inte ville träffa den gode mannen och att han ville ha ”… kopior på räkenskapsåren 2000 o 2001. Enligt Vbg’s Tingsrätt, kan jag inte förvägras detta, begär jag kopior, så skall detta tillhandahållas mig (en god mans skyldighet).” Den 22 april skrev överförmyndaren: ”Eftersom Du nu bor i Färgelanda så anser jag att det inte ska behövas ta några kopior, utan att vi kan träffas så att du kan få se på räkenskaperna. Jag kan be din syster om räkenskaperna, ni behöver inte träffas.” Den 26 april skrev CC ”Jag skulle vilja ha kopior, för räkenskapsåren 2000 o 2001.” och ”Tydligen, måste jag än en gång, ta kontakt med Vbg’s Tingsrätt, för att få ut kopiorna. Du kan inte neka mig kopior!” Den 31 maj skrev CC: ”Var är kopiorna, för räkenskapsåren 2000 o år 2001?” och ”Överväger nu, en rättslig åtgärd, för att få ut kopiorna!” Överförmyndaren svarade den 3 juni: ”Inte ska du behöva gå den rättsliga vägen för att få pappren. Men eftersom du bor i Färgelanda så tycker jag att det är slöseri med tid både för dig och mig. Och att jag ska behöva ta ledigt från mitt ordinarie arbete för att ta kopior, när du kan få gå igenom räkenskaperna här på mitt kontor, vi kan ta det en kväll eller en lördag och även söndag. Du kan väl vara snäll och tänka över detta. Om du ringer mig eller skickar ett brev och talar om hur vi kan göra.” Den 7 juni skrev CC bl.a.: ”Jag vill ha kopior och hur Du löser det, är upp till Dig. Du har, 2 veckor på Dig nu, att se till kopiorna kommer mig tillhanda. Om inte, måste jag låta ’ärendet’, gå till rättslig prövning, via min advokat.” Överförmyndaren svarade den 15 juni att hon hade ”vidtalat JO i Stockholm och det är som både du och jag vet, att kopiorna ska du få. Nu är det så lyckat att jag har semesterdag på onsdag den 19/6-02. Då ska jag ta kopiorna.” Den 19 juni skickade överförmyndaren kopior på en mängd handlingar till CC, bl.a. en förteckning som den gode mannen hade givit in den 29 november 2000, årsräkningen för slutet på år 2000 och år 2001 som hade kommit in den 21 februari 2002, samt ett stort antal verifikationer och kvitton. Enligt ett följebrev var det hon skickade ”… kopior på allt som finns för tiden 15/10-00 – 31/12-01”.

text: Överförmyndarens yttrande Överförmyndaren anmodades att yttra sig över CC:s begäran om att få ta del av handlingar/uppgifter och att därvid också särskilt besvara följande frågor.

text: 1. Vad kände överförmyndaren till om den rättsliga regleringen rörande rätten att ta del av allmänna handlingar och sekretess hos överförmyndare?

text: 2. Vilken var överförmyndarens uppfattning om vad det var för handlingar som CC ville ta del av?

text: 3. Var det överförmyndarens uppfattning att det som CC ville ta del av var handlingar som hon förvarade eller som endast eller delvis fanns hos den gode mannen?

text: 4. Vid tiden för CC:s första framställning till överförmyndaren (den 3 januari 2001) – enligt vilken han bl.a. ville ha ”… behållning, som min mor haft, under det gångna året, 2000” – fanns hos överförmyndaren en förteckning som bl.a. innehöll uppgift om huvudmannens tillgångar (inkomststämplad den 29 november 2000).

text: Övervägde överförmyndaren att skicka en kopia på förteckningen till CC? Om inte, varför?

text: 5. Varför lämnade inte överförmyndaren ut den gode mannens första årsräkning till CC när den kom in den 21 februari 2002?

text: I remissvaret anförde överförmyndaren DD följande.

text: 1. Jag känner väl till den rättsliga regleringen både när det gäller

text: tryckfrihetsförordningen

text: och utlämnande av handling i enlighet med

text: föräldrabalken

text: 2. Min uppfattning var att CC ville ta del av alla handlingar som fanns inklusive kvitton på inköp, inkomster och banktillgodohavanden.

text: 3. Alla handlingar som CC efterfrågade fanns tillgängliga. Visserligen förvarades kvitton hos den gode mannen men årsredovisning och kontoutdrag per den 31/12 förvarades av mig och alla handlingar kunde sammanställas genom ett telefonsamtal till gode mannen.

text: 4. Jag övervägde aldrig att skicka kopia över förteckning av AA:s tillgångar till CC då jag vid det tillfället inte uppfattade att det var det han ville ha.

text: 5. När den första årsräkningen inkom var det ett drygt år sedan förfrågan inkommit från CC Vid den tidpunkten tänkte jag inte på att skicka årsräkningen då CC:s begäran gällde alla kvitton m.m.

text: Jag har därefter fått veta att DD numera har avgått från sitt uppdrag som överförmyndare.

text: Rättslig reglering

text: Enligt huvudreglerna i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) har var och en rätt att ta del av allmänna handlingar, dvs. sådana handlingar som förvaras hos myndighet och som är att anse som inkomna till eller upprättade hos myndighet, se

text: 2 kap. 1 §

text: och

text: 3 § första stycket

text: TF. Inskränkningar i den rätten skall anges noga i lag. I

text: 9 kap. 14 § sekretesslagen (1980:100)

text: finns regler om sekretess hos överförmyndare. I bestämmelsen anges även att uppgift får lämnas till enskild utan hinder av sekretess enligt vad som är föreskrivet i

text: föräldrabalken

text: (FB).

text: Enligt

text: 16 kap. 7 §

text: FB har bl.a. huvudmannens närmaste släktingar rätt att ta del av de handlingar som rör ställföreträdarskapet och som förvaras hos överförmyndaren. Med närmaste släktingar avses bl.a. barn (jfr

text: prop. 1987/88:124 s. 175

text: ). En anhörigs rätt att ta del av handlingar hos överförmyndaren är inte begränsad i något särskilt avseende.

text: En allmän handling som får lämnas ut skall, enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF, på begäran ”genast eller så snart det är möjligt” tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Enligt bestämmelserna i

text: 2 kap. 13 §

text: TF har den som begär det också

text: rätt att mot fastställd avgift få en kopia av handlingen. Myndigheten skall behandla en sådan begäran skyndsamt.

text: Det är inte möjligt att ange exakt när en allmän handling skall lämnas ut om det inte kan ske genast. Någon eller några dagars fördröjning kan godtas om det är nödvändigt för att myndigheten skall kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material (se t.ex. JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 447). När det gäller utlämnande av handlingar i enlighet med

text: 16 kap. 7 §

text: FB inskränker sig dock överförmyndarens prövning till frågan om den som begär att få handlingar utlämnade hör till kretsen närmaste släktingar.

text: Bedömning

text: Den 3 januari 2001 inkom CC med en första begäran om att få del av handlingar rörande godmanskapet för AA. Enligt denna begäran ville CC bl.a. ha ”… behållning, som min mor haft, under det gångna året, 2000”. Vid denna tidpunkt hade en förteckning över huvudmannens tillgångar givits in till överförmyndaren. Som framgår av remissvaret skickade överförmyndaren inte en kopia av tillgångsförteckningen till CC, eftersom hon inte uppfattade hans begäran som att han ville ha denna handling. Enligt min bedömning borde CC:s begäran i vart fall ha föranlett överförmyndaren att reda ut med denne om förteckningen hörde till de efterfrågade handlingarna.

text: Den 15 mars 2002 återkom CC och begärde att få ut kopior av räkenskaperna för godmanskapet. De handlingar rörande den förvaltade egendomen som då hade tillförts överförmyndarens akt utgjorde inte något omfattande material. Därtill kommer att överförmyndaren, vid sitt ställningstagande i frågan om handlingarna i enlighet med

text: föräldrabalkens

text: regler kunde lämnas ut till CC, endast hade att bedöma om han tillhörde AA:s närmaste släktingar. Överförmyndaren borde därför ha lämnat ut de handlingar som förvarades hos myndigheten samma dag som hon mottog CC:s begäran eller senast dagen därpå. I stället föreslog överförmyndaren i ett brev den 8 april 2002 att CC skulle ta del av materialet på överförmyndarens kontor. Trots att CC vid upprepade tillfällen därefter vidhöll att han ville ha ut kopior av handlingarna, fortsatte överförmyndaren att försöka förmå honom att ta del av handlingarna på plats. Först den 19 juni 2002 tillställdes CC bl.a. kopia av årsräkningen för år 2000 och 2001.

text: DD kan inte undgå mycket allvarlig kritik för sin hantering av CC:s begäran om att få ut allmänna handlingar. Av överförmyndarens skrivelser till CC och av remissvaret framgår att överförmyndaren, vid hanteringen av dennes begäran om att få ut handlingar, inte har gjort någon åtskillnad mellan de handlingar som förvaras hos myndigheten och som är allmänna och de kvitton m.m. som finns hos den gode mannen. Detta tyder på anmärkningsvärda brister i kunskapen om

text: tryckfrihetsförordningens

text: grundläggande regler. Eftersom DD numera har avgått


avgjordAv: Kerstin André

publisher: Justitieombudsmannen

title: En man ansökte om bistånd i form av ledsagarservice; fråga bl.a. om socialnämnden borde ha prövat ansökan enligt 4 kap. 1 § SoL och inte endast enligt 4 kap. 2 § SoL

org: jo

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Trångsund-Skogås kommundelsnämnd i Huddinge kommun angående handläggningen av ett ärende om bistånd i form av ledsagarservice. AA anförde bl.a. följande. Hon har tidigare ansökt om och blivit beviljad bistånd i form av ledsagarservice fyra timmar per dag. Insatsen ombesörjdes av hennes barn. Den 7 januari 2002 minskades insatsen till två timmar per dag. Den 12 mars 2002 beslutades att hennes behov inte skulle tillgodoses genom insatsen ledsagarservice utan med hemtjänst. Hon har tidigare haft hemtjänst men det har inte fungerat eftersom hon endast talar kurdiska och turkiska. Huddinge kommun har inte någon personal inom hemtjänsten som talar dessa språk, och hon påtvingas således personal som hon inte kan kommunicera med. AA framförde i en kompletterande skrivelse till JO kritik mot nämnden bl.a. för att en automatisk dörröppnare som hon hade rätt till som ett hjälpmedel i hemmet tagits bort och inte ersatts med en ny.

type: stycke

text: Inledningsvis rekvirerades förvaltningens personakt rörande AA. Därefter remitterades anmälan till Trångsund-Skogås kommundelsnämnd i Huddinge kommun för utredning och yttrande angående den formella handläggningen av AA:s biståndsansökningar. Av yttrandet skulle även framgå de ställningstaganden som gjorts vid valet av lagbestämmelse enligt vilken biståndsfrågan prövats. Kommundelsnämnden överlämnade som sitt remissvar ett tjänstemannayttrande upprättat av förvaltningschefen för äldreomsorgen, BB, och tf. chefen för biståndskansliet äldreomsorgen, CC. I remissvaret anfördes i huvudsak följande. – – –

text: Äldreomsorgsförvaltningens synpunkter

type: rubrik

text: Äldreomsorgsförvaltningen framför följande som svar på AA:s anmälan till JO. AA har ansökt om och anser att hon blivit beviljad bistånd i form av ledsagarservice 4 timmar/dag för ett år sedan. 2001-06-09 ansökte AA skriftligen om fortsatt ledsagning och angav då i sin ansökan att hon önskade utökning av ledsagning från 2 timmar/dag till 4 timmar/dag.

text: Förvaltningen finner att någon formell handläggning av denna ansökan inte har skett, att AA under perioden 2001-06-0l till 2002-01-06 ändå haft ledsagning i samma omfattning som tidigare, 10 timmar/vecka, att denna ledsagning utförts av hennes dotter och att dottern erhållit arvode för detta uppdrag. Förvaltningen anser att utformningen av denna insats har skett i samförstånd med AA, eftersom dennes tidigare önskan om att hennes dotter skulle vara den som utför ledsagning till henne har hörsammats och att dottern erhållit arvode från kommundelsnämnden för detta uppdrag. Förvaltningen beklagar att utredning inte inleddes, att beslut angående AA:s rätt till fortsatt ledsagning enligt

text: 6 g §

text: SoL inte delgavs henne, och att hon inte erhöll ett avslag med motiveringen att AA inte hade behov som motiverade en ökad omfattning av ledsagning.

text: AA anser att hon har behov som motiverar ledsagning med 4 timmar/dag och att beslut om nedsättning av omfattning gällande ledsagning har skett den 2002-01-07. AA ansöker skriftligt 2001-12-12 om ”anställning ledsagning 4 timmar/dygn, en utökning från 2 timmar/dygn under veckans alla dagar”.

text: Förvaltningen finner i anteckningar i ärendet, öppnandedatum 2002-02-07, att utformningen av denna insats har skett i samförstånd med AA, eftersom hennes önskan om att hennes son i stället för dotter skall utföra ledsagning har hörsammats och sonen erhållit arvode från kommundelsnämnden för uppdraget. Förvaltningen anser utifrån utredning, öppnandedatum 2002-0l-07, att biståndshandläggare gjort en korrekt bedömning/motivering av sitt beslut, att AA inte har ytterligare behov som medför en annan omfattning av ledsagning enligt

text: 4 kap. 2 §

text: SoL. Förvaltningen finner att AA har erhållit ett skriftligt avslag på sin ansökan om utökad ledsagning enligt

text: 4 kap. 2 §

text: SoL, att AA i samma omfattning som tidigare har beviljats fortsatt ledsagning enligt 4 kap. 2 §. Förvaltningen beklagar att en felaktig besvärshänvisning har medföljt detta beslut eftersom detta avslag inte kan överklagas enligt

text: förvaltningslagen

text: AA anser att den nyprövning som biståndshandläggare genomförde av hennes ärende 2002-03-l2 innebar att hon inte får sina behov tillgodosedda. Förvaltningen anser att den nyprövning som har gjorts av ärendet med öppnandedatum 2002-03-04, är motiverad. AA har ett hjälpbehov och är i behov av hjälp i sin dagliga livsföring. AA:s hjälpbehov är i utredningen definierade som uppgifter av hemtjänstkaraktär och ska därför främst tillgodoses i form av hemtjänst enligt 4 kap. 1 SoL, och inte genom ledsagning enligt 4 kap. 2 §. Att AA väljer att tacka nej till hemtjänst anser förvaltningen är att beklaga.

text: AA anser att beslut från 2002-03-l2 strider mot hennes rätt till självbestämmande och integritet, att hon inte får någon avlastning för att hennes anhöriga fortsatt skall vårda henne hemma. Förvaltningen anser att det uppkomna hjälpbehovet skall utformas i samförstånd med den enskilde, men att den enskilde inte har någon rätt att erhålla en viss insats. Förvaltningen anser inte att det kan åligga kommunen att svara för att denna hjälp i hemmet utförs av personal som talar AA:s modersmål, eftersom hennes omvårdnadsbehov inte är så omfattande. Förvaltningen har tagit hänsyn till AA:s integritet genom bedömning av AA:s rätt till ett s.k. hemvårdsbidrag. Beslut om hemvårdsbidrag fattas enligt

text: 4 kap. 2 §

text: SoL och ges utöver vad som följer av 4 kap. 1 § om det finns skäl för det. Hemvårdsbidrag infördes som ersättningsform i Huddinge kommun, Trångsund- Skogås kommundel, efter beslut i kommunfullmäktige 1998-02-09. Hemvårdsbidrag ges till personer som vistas i kommunen och som får omvårdnad av sina närstående. Hemvårdsbidrag är inte tänkt att vara någon generell ersättningsform för arbetsuppgifter som utförs av anhöriga. Ersättningsnivån utgår från ett faktiskt omvårdnadsbehov, och uppgifterna skall framför allt bestå av hjälp med personlig omvårdnad, såsom t.ex. personlig hygien och annat som inte kan betraktas som

text: vanlig hjälp i en familj. AA:s hemvårdsbidrag är för närvarande 1 895 kr/månad. Hemvårdsbidraget ges till vårdtagaren som i sin tur ersätter den som utför hjälpen. Kommundelsnämndens biståndshandläggare har vid telefonsamtal den 15 juli 2002 informerat AA:s dotter om att AA kan ansöka om korttidsvård i form av avlastningsboende, att det där finns personal som kan kommunicera med AA på turkiska. AA har inte inkommit med någon sådan ansökan.

text: Övrig frågeställning i anmälningsärendet

text: På frågan om varför inte AA:s automatiska dörröppnare är lagad meddelar förvaltningen att AA gjort en felanmälan den 3 juni 2002, att Huddinge kommuns enhet för bostadsanpassning meddelat henne att dåvarande dörröppnare inte gick att laga helt och hållet (entrédörr och hissdörr kunde inte öppnas samtidigt) och att ny dörröppnare var beställd. Den nya dörröppnaren installerades den 8 augusti 2002. Förvaltningen beklagar att AA känner sig kränkt, utfryst och förnedrad och att AA upplever de nuvarande insatserna som otillfredsställande. Förvaltningen anser att beslut har fattats utifrån AA:s aktuella behov av hjälp, att hänsyn har tagits till omfattningen av dessa insatser och att AA:s behov av stöd och hjälp i hemmet främst skall tillgodoses genom hjälp i hemmet enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL. AA bereddes tillfälle att kommentera remissvaret.

text: I ett beslut den 9 maj 2003 anförde JO André följande.

text: Av utredningen i ärendet framgår att AA den 11 juli 2000 beviljades bistånd enligt 6 g § i den då gällande

text: socialtjänstlagen (1980:620)

text: i form av ledsagarservice – 10 timmar per vecka – under perioden 1 juni 2000–30 maj 2001. Den 19 juni 2001 ansökte AA om utökad ledsagarservice, från två timmar till fyra timmar per dag. Som framgått av remissvaret fattades inget beslut i saken utan verkställighet fortgick i enlighet med det tidigare givna beslutet. Nämnden har i sitt remissvar beklagat att utredning inte inleddes och att något beslut inte fattades i anledning av AA:s ansökan. Underlåtenhet att fatta ett formellt beslut i anledning av en ansökan är en allvarlig brist i handläggningen av ett biståndsärende. Det inträffade är givetvis inte acceptabelt. Jag utgår dock från att det är fråga om en engångsföreteelse och lämnar därmed saken.

text: Den 3 december 2001 ansökte AA på nytt om utökad ledsagarservice från två till fyra timmar per vecka. Hon beviljades den 7 januari 2002 bistånd enligt 4 kap. 2 § nu gällande socialtjänstlag (

text: ), SoL, i form av ledsagarservice omfattande två timmar per dag under perioden 7 januari 2002 – 7 mars 2002. Det angavs vidare i beslutet att detta kunde komma att ändras vid förändrade förhållanden. AA erhöll även ett avslagsbeslut enligt

text: 4 kap. 2 §

text: SoL avseende de icke beviljade timmarna. Till detta beslut var fogat en överklagandehänvisning enligt vilken beslutet kunde överklagas genom s.k. förvaltningsbesvär.

text: Nämndens beslut om bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL får, enligt

text: 16 kap. 3 §

text: SoL, överklagas hos allmän förvaltningsdomstol för överprövning i sak. Beslut om bistånd enligt

text: 4 kap. 2 §

text: SoL får överklagas endast i den i

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: för laglighetsprövning stadgade ordningen.

text: Kommundelsnämnden har i sitt remissvar anfört att beslutet den 7 januari 2002 inte kunnat överklagas genom förvaltningsbesvär och därför beklagat att en felaktig

text: underrättelse om möjligheten att klaga på beslutet har lämnats. Att nämnden har lämnat en felaktig underrättelse om hur man kunde överklaga beslutet är självfallet inte tillfredsställande. Här inställer sig emellertid en annan mer grundläggande fråga, nämligen den om ansökan inte borde ha behandlats som en ansökan om bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL.

text: Den nya

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: trädde i kraft den 1 januari 2002. Enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL har den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv. Ett av syftena med den nya lagen var att motverka de negativa effekter beträffande möjligheten att överklaga som tidigare ändringar den 1 januari 1998 i

text: socialtjänstlagen (1980:620)

text: ansågs ha lett till. Med den nya lagen skulle i princip alla former av bistånd kunna överklagas genom s.k. förvaltningsbesvär. Rätten till bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL innebär således i stort sett en återgång till den ordning som gällde före den 1 januari 1998. Med ”livsföring i övrigt” avses alla de behov som den enskilde kan ha för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som inte omfattas av försörjningsstödet, bl.a. hemtjänst. I förarbetena anförde regeringen att det inte var möjligt att lämna en uttömmande uppräkning av vilka insatser eller behov som skulle anses ingå i begreppet livsföring i övrigt. En individuell bedömning måste, enligt regeringen, göras i varje enskilt fall. Regeringen framhöll att den rättsutveckling som hade utvecklats under de år den tidigare

text: socialtjänstlagen

text: hade varit i kraft liksom allmänna råd från Socialstyrelsen borde kunna tjäna till ledning vid bedömningen av vilken biståndsinsats som kunde komma i fråga (

text: prop. 2000/01:80 s. 92

text: f.).

text: Bestämmelsen i

text: 4 kap. 1 §

text: SoL ger en enskild rätt till bistånd i vissa fall. När förslaget till ny socialtjänstlag behandlades av Lagrådet anförde Lagrådet att det borde finnas en bestämmelse enligt vilken en socialnämnd skulle ha befogenhet att utge bistånd även om den enskilde enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL inte hade rätt till sådan hjälp. Den bestämmelse som Lagrådet föreslog fördes in i

text: 4 kap. 2 §

text: SoL (se

text: prop. 2001/01:80 s. 267

text: ). Där stadgas att socialnämnden får ge bistånd utöver vad som följer av

text: 4 kap. 1 §

text: SoL om det finns skäl för det.

text: En socialnämnd kan inte fritt välja att behandla en ansökan enligt 4 kap. 1 § eller 4 kap. 2 § SoL. När nämnden erhåller en ansökan om bistånd skall nämnden i första hand pröva om den enskilde har rätt till den begärda hjälpen enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL. Om beslutet efter en sådan prövning går den enskilde helt eller delvis emot kan beslutet överklagas för överprövning i sak. I sådant fall skall sökanden underrättas om hur man kan överklaga beslutet. Om nämnden finner att den enskilde inte har rätt till bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL kan dock nämnden, som framgår av det ovan anförda, ge den enskilde bistånd med stöd av

text: 4 kap. 2 §

text: SoL. Om den biståndssökande, efter att bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL har övervägts, erhåller begärt bistånd med hänvisning till

text: 4 kap. 2 §

text: SoL, kan nämnden underlåta att lämna en underrättelse om hur man överklagar beslutet i de fall biståndet inte har fått

text: något annat innehåll än det skulle ha fått enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL och man objektivt sett inte heller i övrigt kan finna någon nackdel för den enskilde med det valda lagstödet för biståndet (jfr JO:s ämbetsberättelse 1990/91 s. 185).

text: Mot bakgrund av det ovan anförda följer att kommundelsnämnden borde ha prövat AA:s ansökan om bistånd i form av ledsagarservice enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL varigenom AA erhållit möjlighet att i enlighet med den lämnade fullföljdshänvisningen överklaga beslutet för överprövning i sak av nämndens bedömning i frågan om hennes rätt till bistånd.

text: Huruvida en enskild enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL har rätt till bistånd i form av ledsagarservice ingår i begreppet ”livsföring i övrigt” och därmed skall utgå som bistånd enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL eller om det utgör sådant ”frivilligt bistånd” som kommunen kan ge enligt

text: 4 kap. 2 §

text: SoL, ankommer ytterst på de allmänna förvaltningsdomstolarna att avgöra. JO brukar inte uttala sig i sådana frågor. Jag finner inte skäl att göra något undantag från denna princip.

text: Det ovan diskuterade beslutet gällde för perioden 7 januari 2002–7 mars 2002. I ett beslut den 12 mars 2002 prövade kommundelsnämnden om AA skulle beviljas fortsatt ledsagarservice. Nämnden fattade ett avslagsbeslut med stöd av

text: 4 kap. 2 §

text: SoL med motiveringen att AA:s fortsatta behov kunde tillgodoses med hemtjänst. Det som tidigare anförts gällande tillämpningen av

text: 4 kap. 1 §

text: SoL och

text: 4 kap. 2 §

text: SoL gäller även beträffande det beslutet.

text: Av utredningen i ärendet framgår avslutningsvis att AA den 2 maj 2002 ansökte om ”bistånd i form av anhöriganställd 4 tim”. Den 10 juni 2002 meddelade nämnden följande. Ni har inkommit med en ansökan om anhöriganställning på 4 timmar/vecka. Den sökta insatsen omfattas inte av

text: 4 kap. 2 § i socialtjänstlagen

text: och inte heller av de kommunala riktlinjerna. Prövning av ansökan kan inte ske eftersom den sökta insatsen inte omfattas av de kommunala riktlinjerna och därför inte kan ges som bistånd enligt

text: 4 kap. 2 § i socialtjänstlagen

text: . Ansökan avvisas därför. AA hade tidigare erhållit bistånd i form av ledsagarservice och insatsen utfördes rent faktiskt av hennes barn. Hennes ansökan bör rimligtvis tolkas mot den bakgrunden och mot nämndens avslagsbeslut den 12 mars. Det kan därför med fog ifrågasättas om inte nämnden borde ha prövat hennes ansökan som en ansökan om bistånd på sätt som tidigare redovisats.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Bemötande
Förhandling/ sammanträde

title: Kritik mot en nämndeman vid Solna tingsrätt för att han använde sin mobiltelefon under pågående huvudförhandling

sammanfattning: Under en huvudförhandling använde en nämndeman sin mobiltelefon för att skicka ett meddelande. I JO:s beslut konstateras att en domare måste ha hela sin uppmärksamhet riktad på själva förhandlingen och att det därför inte är förenligt med domaruppgiften att syssla med ovidkommande saker under förhandlingen, t.ex. att skicka meddelanden med sin telefon. Dessutom kan den som är inblandad i en rättegång bli illa berörd om en domare använder sin telefon under förhandlingen.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot en nämndeman vid Solna tingsrätt med anledning av att nämndemannen började använda sin mobiltelefon under AA:s slutanförande i ett mål.

text: Utredning

text: En utskrift av dagboken och anteckningarna från huvudförhandlingen den 18–19 april 2013 i tingsrättens mål T 10345-11 begärdes in och granskades.

text: Muntliga upplysningar begärdes in från rådmannen BB, som uppgav bl.a. följande. Under AA:s plädering påtalade han att den nämndeman som satt längst till höger om BB hade sin mobiltelefon framme och skickade sms. Hon hade själv inte upptäckt detta men kunde då AA påpekade saken konstatera att nämndemannen hade mobiltelefonen framme. Nämndemannen lade då omgående bort telefonen. När huvudförhandlingen var avslutad talade BB med nämndemannen om det inträffade. Han angav att han hade tagit fram telefonen för att boka om ett möte. BB informerade honom om att det inte är lämpligt att göra sådant under pågående förhandling.

text: Ärendet remitterades till Solna tingsrätt för upplysningar om och yttrande över det som AA uppgav i sin anmälan. Tingsrätten (lagmannen CC) lämnade följande remissvar.

text: Det är riktigt att en av nämndemännen, DD, använde sin mobiltelefon för att skicka ett textmeddelande under ombudets, jur. kand. AA:s, plädering i det aktuella målet. Det är också riktigt att detta påpekades av AA och att DD då omgående lade bort mobiltelefonen.

text: Det inträffade föranledde BB att, omedelbart efter förhandlingen, ta upp saken med DD och påtala det olämpliga i hans agerande. EE, som ansvarar för nämndemannafrågorna vid tingsrätten, har också varit i kontakt med DD med anledning av händelsen och har försäkrat sig om att denne har uppfattat det olämpliga i att använda sin mobiltelefon under pågående förhandling. Det har vid bägge dessa tillfällen tydligt framgått att DD tagit till sig den kritik som riktats mot honom. Det har också framkommit att han var väl medveten om att mobiltelefoner inte får användas under pågående förhandling och han har förklarat att han agerade av ren tanklöshet. Det har vidare klargjorts att DD inte var ouppmärksam i sådan grad att han inte kunde ta ställning i avgörandet. För mig som domstolschef är det mycket viktigt med förtroendefrågor och hur tingsrättens medarbetare uppfattas av parter och av andra som kommer i kontakt med oss. Tingsrätten arbetar också aktivt med dessa frågor, varav en viktig aspekt självfallet är hur rättens ledamöter, inklusive nämndemännen, uppträder i förhandlingssituationen. Vi har bl.a. ett pågående projekt där vi inhämtar synpunkter från olika externa aktörer. Våra nämndemän kommer att på lämpligt sätt få del av de inkomna synpunkter som rör dem eller annars är av intresse för dem. Tingsrätten arbetar också aktivt med utbildning av de nämndemän som tjänstgör här. Vi har varje år introduktionsutbildning för nya nämndemän, där vi bl.a. fokuserar på nämndemännens roll och uppträdande i rätten. DD:s agerande i den nu behandlade situationen var självfallet mycket olyckligt. Det finns dock inte något som tyder på att det varit annat än en engångsföreteelse som skett av ren tanklöshet.

text: AA har fått tillfälle att yttra sig över tingsrättens remissvar.

text: Bedömning

text: Det som händer under en förhandling i en domstol ska ligga till grund för domstolens dom i målet. Den som är domare i en rättegång måste därför ha hela sin uppmärksamhet inriktad på själva förhandlingen. Om man har missat någonting på grund av att man har varit ouppmärksam, kan det finnas risk för att man inte har all information som krävs för att avgöra målet på ett riktigt sätt. Det betyder att det inte är förenligt med domaruppgiften att syssla med ovidkommande saker under förhandlingen, t.ex. att skicka meddelanden med sin telefon.

text: Till detta kommer, som tingsrätten skriver i sitt yttrande, frågan hur tingsrättens medarbetare uppfattas av dem som kommer i kontakt med domstolen. En domstolsförhandling är en allvarlig sak för de inblandade, något som man förbereder sig väl inför och ofta också oroar sig för. Det behövs inte mycket fantasi för att förstå att den som är inblandad i en rättegång kan bli illa berörd om en domare använder sin telefon under förhandlingen.

text: DD förtjänar alltså kritik för att han skickade ett meddelande med sin telefon under AA:s slutanförande.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Avlyssning
Avsaknad av lagstöd
Grundläggande fri- och rättigheter

title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten Hall, för att ha lyssnat på samtal mellan intagna via signalanordningar och lagt uppgifterna till grund för varningar

sammanfattning: Kriminalvårdspersonal vid anstalten Hall har via fast monterad signalanordning lyssnat på två samtal mellan intagna. Det ena samtalet har ägt rum i ett bostadsrum, det andra i ett gemensamhetsutrymme på en avdelning. Åtminstone två intagna har tilldelats varningar enligt fängelselagen för det som sagts under dessa samtal. I beslutet uttalar JO sig om intagnas rätt till privatliv i bostadsrum och gemensamhetsutrymmen i anstalter samt om förutsättningarna för att begränsa intagnas fri- och rättigheter.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Kriminalvården, anstalten Hall, och gjorde gällande att intagna avlyssnas på avdelningarna utan att ha informerats om att det kan komma att ske. I åtminstone två ärenden hade intagna tilldelats varningar för sina samtalsämnen.

text: Utredning

text: JO hämtade inledningsvis in Kriminalvårdens handlingar i de två aktuella varningsärendena. Av dessa framgick bl.a. att två intagna tilldelats varningar för vad de sagt i samtal med medintagna. Anstaltspersonal hade hört samtalen via signalanordningen i en intagens bostadsrum respektive via signalanordningen på avdelningen. I båda fallen bedömdes de intagna ha utsatt personal för ett hänsynslöst beteende.

text: Därefter begärde JO att myndigheten skulle yttra sig över det som kommit fram och bl.a. beskriva anstaltens rutin för hur samtal via bostadsrummens signalanordning inleds och avslutas.

text: Kriminalvården, genom chefen för sektionen för verksjuridik – verkställighet, straffrätt m.m., yttrade sig i huvudsak enligt följande:

text: Utredning

text: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från Kriminalvårdens region Stockholm, som i sin tur hämtat in uppgifter från anstalten Hall. Kriminalvården har gett berörda befattningshavare möjlighet att lämna synpunkter på anmälan. Genom utredningen har i huvudsak följande framkommit. Anstalten avlyssnar varken bostadsrum eller gemensamma utrymmen. Kommunicering sker dock via signalanordning i såväl bostadsrum som gemensamhetsutrymmen. När personal vill samtala med en intagen i ett bostadsrum krävs det att den intagne klickar på signalanordningen för att ta emot samtalet. Det är först då som samtalslinjen öppnas och personal kan höra vad som sägs i bostadsrummet. Det är endast personalen som kan avsluta ett samtal. Rutinen är att personal stänger ner samtalet vid dess slut alternativt direkt svarar på nästa samtal, vilket gör att det första samtalet stängs ner. I gemensamhetsutrymmen finns en signalanordning, med begränsad räckvidd, vid avdelningsdörren. Signalanordningen på avdelningen används främst av intagna som vill komma i kontakt med personal men även av personal som vill uppmärksamma eller informera de intagna om något. I samband med att personalen kopplar upp sig mot det allmänna utrymmet öppnas linjen och de kan höra vad som sägs i närområdet där signalanordningen är placerad. När personal kopplar upp sig till signalanordningen i gemensamma utrymmen hörs ett litet ljud och en liten lampa på signalanordningen lyser upp. Information om hur signalanordningen fungerar lämnas i samband med avdelningsintroduktionen. Utrustningen används av de intagna varje dag och de ser även när utrustningen funktionstestas dagligen. Signalanordningens funktion är välkänd bland samtliga intagna på anstalten. Kriminalvårdens beslut med ärendenr … omprövades av huvudkontoret den 16 januari 2025. Huvudkontoret fastställde anstaltens beslut om varning. Förvaltningsrätten i Stockholm avslog överklagandet den 3 mars 2025 i mål nr 2843-25. Kammarrätten i Stockholm beslutade den 11 april 2025 i mål 1733-25 att inte meddela prövningstillstånd. Högsta förvaltningsdomstolen beslutade den 16 juni 2025 i mål nr 2860-25 att inte heller meddela prövningstillstånd. Kriminalvårdens beslut med ärendenr … har inte begärts omprövat. Kriminalvården känner inte till fler beslut om varning med motsvarande motivering.

text: Rättslig reglering

text: Grundläggande fri- och rättigheter Av

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: framgår att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. En offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Enligt

text: 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen

text: är var och en gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp även i andra fall än som avses i 4 och 5 §§. Var och en är dessutom skyddad mot kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång samt mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande. Av bestämmelsens andra stycke framgår att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden.

text: Av

text: 2 kap. 20 § regeringsformen

text: framgår att skyddet mot bl.a. kroppsligt ingrepp och mot intrång som innebär övervakning och kartläggning av den enskildes personliga förhållanden får, i den utsträckning som medges i 21–24 §§, begränsas genom lag. Enligt

text: 2 kap. 21 § regeringsformen

text: får begränsningar enligt 20 § göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning.

text: Olovlig avlyssning och hemlig rumsavlyssning Av

text: 4 kap. 9 a § brottsbalken

text: framgår att den som i annat fall än som sägs i 8 § olovligen medelst tekniskt hjälpmedel för återgivning av ljud i hemlighet avlyssnar eller upptager tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträde eller annan sammankomst, vartill allmänheten icke äger tillträde och som han själv icke deltager i eller som han obehörigen berett sig tillträde till, dömes för olovlig avlyssning till böter eller fängelse i högst två år. Enligt

text: 27 kap. 20 d § rättegångsbalken

text: avses med hemlig rumsavlyssning avlyssning eller upptagning som görs i hemlighet och med ett tekniskt hjälpmedel som är avsett att återge ljud, och som bl.a. avser tal i enrum eller samtal med andra. Hemlig rumsavlyssning är ett hemligt tvångsmedel som kräver tillstånd enligt

text: 27 kap. 20 e § rättegångsbalken

text: Verkställighetens mål och utformning Av

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: framgår att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Verkställigheten får enligt

text: 1 kap. 6 § första stycket fängelselagen

text: inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. I bestämmelsens andra stycke anges att en kontroll- eller tvångsåtgärd endast får användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Av 1 kap. 10 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse framgår bl.a. att den intagne ska få information om anstaltens eller avdelningens signalanordningar.

text: Varning Enligt

text: 12 kap. 1 § fängelselagen

text: får en intagen som bryter mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten tilldelas en varning. Av

text: 4 § första stycket fängelseförordningen (2010:2010)

text: framgår att för att ordningen eller säkerheten i anstalt ska kunna upprätthållas ska de intagna följa 1. de villkor som gäller för verkställigheten, 2. de rutiner som gäller i anstalten, 3. de anvisningar som personalen ger, och 4. de begränsningar som gäller om var rökning får ske. Enligt bestämmelsens andra stycke ska en intagen också visa hänsyn mot personal och medintagna samt bidra till att hålla god ordning. Med föreskrifter avses all normgivning som en intagen har att rätta sig efter, dvs. såväl lagar och förordningar som Kriminalvårdens föreskrifter. Med villkor avses annat som är bindande för en intagen, t.ex. ett villkor som uppställts i hans eller hennes verkställighetsplan (

text: prop. 2009/10:135 s. 171

text: f.).

text: Personuppgiftsbehandling Bestämmelser om behandling av personuppgifter inom Kriminalvårdens verksamhet finns i

text: brottsdatalagen (2018:1177)

text: , lagen (

text: ) om kriminal-

text: vårdens behandling av personuppgifter inom

text: brottsdatalagens

text: område och

text: kriminalvårdsdatalagen (2018:1235)

text: med tillhörande förordningar. Bestämmelser om behandling av personuppgifter som inte utförs i syfte att verkställa straffrättsliga påföljder finns i

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016

text: om skydd för fysiska personer med behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv

text: (allmän dataskyddsförordning) (GDPR).

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Signalanordningen fungerar som en kontaktväg mellan personal och intagna och har till syfte att möjliggöra kommunikation på distans. Anstalten Hall har beskrivit att signalanordningen inte används för att lyssna av gemensamma utrymmen eller bostadsrum men att personal kan få till sig information som ligger utanför den tilltänkta kommunikationen mellan personal och en eller flera intagna. Den omständigheten tycks också oundviklig utifrån gällande teknisk lösning. Utredningarna i de aktuella besluten om varning … talar dock för att samtalslinjen vid tillfällena hållits öppen med en sådan fördröjning att användningen av utrustningen saknat samband med någon omedelbar kommunikation. Av

text: fängelselagen

text: framgår att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Det innebär att begränsningar i de intagnas frihet i vissa fall har fått en särskild och uttömmande reglering i

text: fängelselagen

text: medan andra inskränkningar följer av att Kriminalvården har i uppdrag att upprätthålla ordningen och säkerheten. Av förarbetena framgår att en uttrycklig reglering i lagen i vissa fall ansågs vara nödvändig, t.ex. när det gäller åtgärder som omfattas av grundlagsskyddet i

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: mot bl.a. kroppsvisitation och undersökning av förtroliga försändelser. Andra mindre ingripande begränsningar i de intagnas frihet har således inte reglerats särskilt utan motiveras i stället av ordnings- och säkerhetsskäl, t.ex. vissa former av övervakning. [

text: Prop. 2009/10:135 s. 65

text: och

text: .] Även om det för de intagna är känt hur signalanordningen fungerar är det svårt att se att personalens hantering av utrustningen i de aktuella fallen varit helt förutsägbar för de intagna, dvs. att åtgärden skett helt öppet för dem. Kriminalvården vill dock i sammanhanget påpeka att signalanordningen inte suttit dold för de intagna samt att den dessutom gett ifrån sig ett ljud och en lysande lampa i samband med användningen. Användningen av signalanordningen kan därmed inte anses ha skett i hemlighet i den mening som avses i bestämmelserna om olovlig avlyssning och hemlig rumsavlyssning. [Jfr

text: prop. 1975:19 s. 103

text: .] JO har tidigare framhållit att det är mycket angeläget att intagnas personliga integritet värnas i så stor utsträckning som möjligt och att kamerabevakning därför inte ska användas om den inte är nödvändig. [Se t.ex. JO:s beslut den 8 april 2022, dnr 2632-21, den 14 oktober 2020, dnr 1827-2019 och den 6 november 2024, dnr 7250-2023.] Enligt Kriminalvårdens mening kan nu aktuell åtgärd jämställas med kamerabevakning, även om det inte varit fråga om att spela in ljud. Det har inte framkommit att det har gjorts några överväganden kring om det funnits skäl för att använda signalanordningen i syfte att lyssna av samtal mellan intagna i de enskilda fallen. Kriminalvården kan inte heller i efterhand dra någon slutsats kring om det varit påkallat eller inte. Enligt Kriminalvårdens mening är det dock inte uteslutet att det i vissa fall skulle kunna vara nödvändigt och proportionerligt att vidta en sådan åtgärd. En förutsättning är dock att det säkerställs att de intagna vet att signalanordningen används och i vilket syfte. En annan ordning än den nu anförda saknar stöd i lag. Omständigheten att Kriminalvården beslutat om varning för sådant som framkommit under samtal som personal hört via signalanordningen har varit föremål för domstolsprövning (Kriminalvårdens ärende med dnr …). Med hänsyn till vad

text: som kom fram i det enskilda ärendet har Kriminalvården inte anledning att göra någon annan bedömning än den förvaltningsrätten gjort avseende frågan om att meddela honom en varning. Utgångspunkten får dock antas vara att ett beslut om varning meddelas för sådant som det finns rättsliga förutsättningar för myndigheten att känna till. Det särskilt eftersom ett beslut om varning kan få betydelse i flera avseenden och ytterst som underlag för ett beslut om att skjuta upp tidpunkten för villkorlig frigivning. AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Utgångspunkter Det är klarlagt att anstaltspersonal har lyssnat på två samtal mellan intagna. Det ena samtalet har ägt rum i ett bostadsrum, det andra i ett gemensamhetsutrymme på en avdelning. I båda fallen har det skett med hjälp av fast monterad signalanordning. Det är också utrett att åtminstone två intagna har tilldelats varningar enligt

text: fängelselagen (2010:610)

text: för det som sagts under dessa samtal.

text: I det här beslutet kommer jag först att behandla det faktum att kriminalvårdspersonal har lyssnat på samtal utan att de intagna känt till det och därefter varningarna.

text: Anstaltspersonal har lyssnat på intagnas samtal via signalanordningen Kriminalvården har övergripande redogjort för de rättsliga utgångspunkter som är relevanta när det gäller intagnas rätt till privatliv och personlig integritet, däribland att JO i andra sammanhang betonat att intagnas personliga integritet måste värnas i så stor utsträckning som möjligt. Utöver vad myndigheten har tagit upp vill jag lägga till följande.

text: Europadomstolen har i flera avgöranden uttalat sig om hur man ska se på rätten till privatliv vid övervakning och avlyssning utanför enskildas hem eller privata lokaler. I fråga om sådana åtgärder alls berör det konventionsrättsligt skyddade området har domstolen lagt särskild vikt vid individens berättigade förväntningar (”reasonable expectations as to privacy”) i den givna situationen. Personer som i och för sig har varit medvetna om att de blivit kamerabevakade i en offentlig miljö har exempelvis bedömts ha berättigade förväntningar på att filmmaterial inte bevaras eller används i strid med bevakningens ursprungliga syfte. När så ändå skett har åtgärderna ansetts påverka, och i vissa fall även kränka, de berörda personernas rätt till privatliv. (Se bl.a. Europadomstolens domar i målen P.G. och

text: J.H. mot Förenade kungariket

text: , nr 44787/98, den 25 september 2001, punkterna 56–63, och

text: Perry mot Förenade kungariket

text: , nr 63737/00, den 17 juli 2003, punkterna 36–49. Domstolen har fört motsvarande resonemang även i senare avgöranden, se bl.a.

text: Glukhin mot Ryssland

text: , nr 11519/20, den 4 juli 2023, punkterna 64–67.)

text: I svenska anstalter där intagna låses in i bostadsrummet i anslutning till dygnsvilan ska rummet ha en signalanordning för kommunikation med personal. I övriga anstalter ska en sådan anordning finnas på varje avdelning.

text: (Se 1 kap. 18 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd [

text: KVFS 2011:1

text: ] om fängelse.) Det framstår som att det primära syftet med signalanordningarna i bostadsrummen är att intagna ska kunna påkalla Kriminalvårdens uppmärksamhet under den tid som de är inlåsta. I den riktningen talar också det förhållandet att kriminalvårdarna inte kan inleda samtal utan att en intagen aktivt tar emot samtalet. Detta skiljer sig åt från hur signalanordningarna i gemensamhetsutrymmena är beskaffade, där kriminalvårdspersonal kan inleda samtal utan en intagens medverkan. Det ligger nära till hands att anta att den skillnaden beror på att bostadsrummen betraktas som en förhållandevis privat sfär där intagna ska ha möjlighet att vara i fred. Det kan också noteras att bostadsrummen inte heller kamerabevakas.

text: Mot bakgrund av bl.a. dessa faktorer menar jag att intagna måste anses ha en berättigad förväntan på privatliv i bostadsrummen. Det innebär att det som händer där omfattas av Europakonventionens skydd för rätten till privatliv. För att vara godtagbara måste inskränkningar av den rätten uppfylla två krav. Dels måste de ha stöd i en tydlig och förutsebar reglering, dels får de inte gå längre än vad som är nödvändigt med hänvisning till de legitima ändamål som de ska skydda. (Se t.ex. Europadomstolens nämnda dom i målet P.G. och

text: J.H. mot Förenade kungariket

text: Frågan om intagna därutöver har rätt till privatliv i Europakonventionens mening i gemensamhetsutrymmena är mer komplicerad. Eftersom Kriminalvårdens personal regelbundet rör sig och vistas där finns det exempelvis större anledning för intagna att anta att det man säger i dessa utrymmen kan komma till personalens kännedom. I viss mån kan gemensamhetsutrymmen också kamerabevakas, och personalen kan alltså initiera samtal via denna signalanordning utan att någon intagen behöver godkänna detta.

text: Det förhållandet att kamerabevakning kan förekomma i gemensamhetsutrymmen och att det enligt definitionen i

text: 3 § kamerabevakningslagen (2018:1200)

text: kan innefatta ljudupptagning innebär emellertid inte att detta är tillåtet utan vidare. Inom verksamheter vilkas personuppgiftsbehandling omfattas av

text: brottsdatalagen (2018:1177)

text: , så som är fallet här, får kamerabevakning enbart ske om det är nödvändigt för ett syfte som anges i den lagen, och åtgärden därtill är proportionerlig. Sedan den 1 april 2025 framgår det uttryckligen av

text: och

text: 14 a §§

text: kamerabevakningslagen

text: , men samma principer gällde även tidigare (se t.ex. mitt beslut den 6 november 2024, dnr 7250-2023). Dessutom behöver det framgå av tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt att kamerabevakning sker. Om också ljud kan avlyssnas eller tas upp vid bevakningen ska en särskild upplysning lämnas om det (se

text: 15 § andra stycket

text: Kriminalvården har inte kommenterat om den aktuella gemensamhetslokalen kamerabevakas. Jag känner därför inte till hur det ligger till med den saken, men noterar att myndigheten inte ens har påstått att intagna upplysts om att det förekommer ljudupptagning. Det enda som remissvaret tar upp i det avseendet

text: är att intagna får information om hur signalanordningen fungerar i samband med avdelningsintroduktionen och att dess funktion är välkänd bland samtliga intagna i anstalten. Det är naturligtvis en väsentlig skillnad. Sammantaget finns det enligt min mening inte någon anledning för intagna att förvänta sig att kriminalvårdspersonal kommer att lyssna på vad de talar om i de gemensamma utrymmena på avdelningen, såvida personalen inte är fysiskt närvarande. Min bedömning blir därför att även det som sägs där omfattas av skyddet för privatliv i Europakonventionen och att begränsningar i den rättigheten måste uppfylla de krav som konventionen ställer.

text: Det är självfallet angeläget att kriminalvårdspersonal kan kommunicera både snabbt och enkelt med intagna via de signalanordningar som finns i anstalterna. Anordningarna är också till för att intagna på motsvarande sätt ska kunna få kontakt med personalen. I samband med sådana samtal kan det givetvis förekomma att personal hör mer än det den intagne avsett eller man velat förmedla. För att värna intagnas integritet måste därför personalen se till att tiden innan man ger sig till känna blir så kort som möjligt när samtalet kopplas upp. På samma sätt är det viktigt att omgående avbryta ljudöverföringen från personalens sida efter att samtalet är klart. Det får inte under några förhållanden förekomma att linjen medvetet hålls öppen för att avlyssna de intagna. En användning av det slaget står i strid med signalanordningens ändamål och den information som de intagna fått. Det är uppenbart att en sådan tillämpning i praktiken saknar rättsligt stöd.

text: Som Kriminalvården framhållit talar utredningen i de nu aktuella varningsärendena för att samtalslinjen vid tillfällena har hållits öppen med en sådan fördröjning att användningen av utrustningen saknat samband med någon omedelbar kommunikation. Jag har inte stöd för att bedöma om det har varit medvetet från personalens sida, men det är minst sagt förvånande att det har hänt i vart fall två gånger under en förhållandevis kort period. Uppgifterna i mitt ärende tyder dessutom på att signalanordningen fortsatt har lämnats öppen trots att personalen måste ha insett att de överhörde ett privat samtal. Det väcker frågan om liknande förfaranden anses vara i sin ordning och därmed kan användas i anstalten i stället för att personal närvarar på avdelningarna. Vid ett av tillfällena var det inte mindre än sex kriminalvårdare som lyssnade på samtalet mellan de intagna. Jag förutsätter att det var ett undantagsfall att de alla vistades i personalutrymmet och inte närvarade på avdelningen. Oavsett hur det förhåller sig med detta ser jag mycket allvarligt på händelserna.

text: Informationen har lagts till grund för varningar Det är alltså åtminstone två intagna som har tilldelats varsin varning för vad de sagt under samtal som anstaltspersonal lyssnat på utan att själva delta i. Genom sina yttranden ansågs de ha utsatt personal för hänsynslöst beteende. Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för de rättsliga förutsättningarna som finns för att tilldela en intagen en varning. Jag hänvisar dit, men vill därutöver ta upp följande.

text: Intagna har precis som alla andra en grundlagsskyddad rätt att uttrycka tankar, åsikter och känslor. Det gäller även sådana yttranden som väcker anstöt. Yttrandefriheten får, liksom rätten till privatliv, endast begränsas på det sätt som Europakonventionen och

text: regeringsformen

text: tillåter.

text: En sådan begränsning kan ligga i det som är kriminaliserat. Det som intagna säger och gör omfattas av samma straffbestämmelser som är tillämpliga i samhället i stort. Om det exempelvis kommer till Kriminalvårdens kännedom att intagna har hotat någon eller förberett ett brott är det självfallet inte fredat från ett ingripande från myndighetens sida. Jag noterar att Kriminalvården inte har behandlat något av de aktuella yttrandena som brottsliga.

text: I enlighet med vad Kriminalvården beskrivit har lagstiftaren begränsat intagnas yttrandefrihet också på så sätt att de kan tilldelas en varning om de inte visar hänsyn mot personal och medintagna (se

text: 12 kap. 1 § fängelselagen

text: jämte

text: 4 § fängelseförordningen

text: ). En sådan ordning har således stöd i lag, och antas bidra till att upprätthålla ordning och säkerhet.

text: Vid tillämpningen i de enskilda fallen måste den begränsning av yttrandefriheten som en varning innebär kunna motiveras utifrån – i det här fallet –

text: fängelselagens

text: ändamål att upprätthålla ordning och säkerhet i anstalten. Myndigheten måste på så sätt se till att yttrandefriheten inte inskränks på ett otillåtet sätt och bör därvid även beakta att en varning kan leda till den förhållandevis allvarliga konsekvensen att den intagnes villkorliga frigivning skjuts upp. Vid bedömningen av om en intagen genom sina uttalanden har varit hänsynslös måste viss vikt givetvis läggas vid i vilken kontext som de har gjorts och om han eller hon haft skäl att tro att yttrandet skulle komma till personalens kännedom. I det här fallet kan det diskuteras huruvida Kriminalvården har gjort några egentliga överväganden i dessa avseenden.

text: Slutsatser

text: Anstalten Hall har i två fall utan rättsligt stöd avlyssnat intagna. Delar av det som de intagna sagt har därefter lagts till grund för varningar. Jag anser att anstalten förtjänar allvarlig kritik och förutsätter att anstalten följer upp saken med personalen och även i övrigt vidtar åtgärder för att något liknande inte förekommer igen.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Reb Kerstinsdotter har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

title: Anlitande av polis för transporter av en intagen mellan kriminalvårdsanstalter

text: Anmälan

text: AA klagade på att Kriminalvårdsmyndigheterna Hall och Kumla vid två tillfällen hade överlåtit ansvaret för att transportera honom mellan olika anstalter till polisen och att det under transporterna inte hade varit någon personal från kriminalvården närvarande. Han klagade vidare på att poliserna, under en av transporterna, hade uttryckt sig på ett hotfullt sätt mot honom. Han anförde därvid bl.a. följande. I slutet av januari 2004 fick han information om att han skulle förflyttas från anstalten Hall till anstalten Kumla. Han försågs därvid med fängsel och leddes till transportbilen. Till sin förvåning upptäckte han att det enbart fanns en polispiketbuss på plats. När han hade klivit in i bussen insåg han dessutom att det enbart fanns poliser i bussen och inte någon personal från kriminalvården. Under transporten berättade poliserna att en av deras kolleger var kurskamrat med en av de poliser han är dömd för att ha dödat. De förklarade att det var tur för honom att denne polisman inte var närvarande vid transporttillfället och att det inte var något som hindrade dem från att slå honom om de ville. Vid ett annat tillfälle, i slutet av april 2004 blev han hämtad av personal i anstalten Kumla. Han försågs därefter med fängsel och fördes till en av kriminalvårdens transportbilar. Med denna transporterades han till en plats strax utanför anstaltsområdet där en polishelikopter väntade. Denna helikopter transporterade honom till anstalten Hall, där han togs emot av personal i anstalten. Under helikopterfärden var inte någon person från kriminalvården närvarande utan endast polis.

text: Utredning

text: Dåvarande Kriminalvårdsstyrelsen (numera Kriminalvården, huvudkontoret) anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad AA anfört i sin anmälan.

text: Kriminalvårdsstyrelsen lät med anledning av JO:s remiss inhämta yttranden från dåvarande Kriminalvårdsmyndigheterna Hall och Kumla samt Kriminalvårdens Transporttjänst. Mot bakgrund av dessa avgav överdirektören BB följande remissvar (bifogade handlingar har här utelämnats).

text: Av handlingarna i ärendet framgår att Kriminalvårdsmyndigheterna Hall och Kumla inför de av AA angivna transporterna har kontaktat polisen, som har utfört dessa transporter utan deltagande av kriminalvårdspersonal och utan Transporttjänstens medverkan. Det skedda aktualiserar frågan om kriminalvårdsmyndigheternas agerande och polisens beslut att helt överta de aktuella transporterna står i överensstämmelse med gällande författningar.

text: Gällande författningar

text: Vid tiden för de nu aktuella transporterna gällde förordningen (

text: ) med instruktion för Kriminalvårdsverket. Där angavs i

text: 9 d §

text: att Kriminalvårdens Transporttjänst under Kriminalvårdsstyrelsen skall planera och utföra utrikestransporter och längre inrikestransporter. I

text: 9 e §

text: sades att för varje person som transporteras av Kriminalvårdens Transporttjänst skall föras journal enligt föreskrifter som Kriminalvårdsstyrelsen meddelar. Närmare bestämmelser om Transporttjänstens verksamhet finns numera i Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. (

text: KVVFS 2005:16

text: ). (Dessa föreskrifter är sedan den 1 mars 2006 ersatta av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. [

text: KVFS 2006:11

text: ]; JO:s anm.) Vid tiden för det skedda gällde

text: KVVFS 2002:7

text: . Där fanns bl.a. följande bestämmelser vilka oförändrade har tagits in i de nu gällande föreskrifterna. Av

text: 2 § a)

text: framgår att Transporttjänsten skall planera och utföra transporter mellan kriminalvårdsmyndigheter. I

text: 4 §

text: finns bestämmelser om vilken bemanning bestående av kriminalvårdspersonal som skall delta i transporter av olika slag. Bl.a. sägs att bemanningen i taxiflyg skall utgöras av en transportledare och minst en transportförare.

text: 6 §

text: föreskriver att transportledaren är arbetsledare under transporten och därmed ansvarig för genomförandet av uppdraget. I föreskrifterna finns därutöver ett antal andra bestämmelser som mera i detalj bl.a. reglerar de åtgärder transportledaren har att vidta i olika situationer och hur olika händelser skall dokumenteras m.m.

text: 8 §

text: anger att kriminalvårdsmyndigheterna skall hos Transporttjänsten beställa sådana inrikestransporter som anges i

text: 2 § a)

text: . I

text: 9 §

text: anges bl.a. att om en transport kräver särskilt hög säkerhet skall kriminalvårdsmyndigheten samråda med Transporttjänstens huvudkontor och vid behov med polismyndigheten om genomförandet.

text: Polisens beslut att överta transporterna

text: I och med att AA verkställer fängelsestraff är det kriminalvården som har ansvaret för att vidmakthålla frihetsberövandet. För att polisen skall kunna ha möjlighet att överta en transport av honom och därmed ha samma rätt som kriminalvården att använda det tvång och våld som kan behövas för att vidmakthålla frihetsberövandet av AA erfordras en reglering som innebär att polisen kan biträda kriminalvården med handräckning vad avser transporten. Någon sådan reglering fanns inte i lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt (KvaL) eller i förordningen (

text: ) om kriminalvård i anstalt (KvaF).

text: Bedömning

text: Det kan konstateras att handläggningen av de nu aktuella transporterna inte har genomförts i enlighet med kriminalvårdens föreskrifter. Kriminalvårdsmyndigheterna underlät att beställa transporterna hos Transporttjänsten, trots att det var fråga om transporter som föll under Transporttjänstens ansvar. Kriminalvårdsmyndigheterna borde i enlighet med föreskrifterna först ha vänt sig till

text: Transporttjänsten och sedan, i samråd med Transporttjänsten, ha kontaktat polisen. Transporterna genomfördes utan medverkan av kriminalvårdspersonal, som därmed inte kunde iaktta det ansvar för klienten som åligger kriminalvården under transporterna. Transporterna borde därför inte ha genomförts utan medverkan av kriminalvårdspersonal. Verkställigheten av transporterna överlämnades till polisen trots att det inte fanns något författningsstöd för ett sådant agerande. Det får vidare noteras att Kriminalvårdsstyrelsen inte har meddelat något beslut om undantag från de ovan angivna föreskrifterna

text: KVVFS 2002:7

text: oavsett vad kriminalvårdsmyndigheterna har anfört om förankring hos ansvariga på styrelsen respektive tillämpningen av praxis som ett av styrelsen meddelat beslut om undantag från föreskrifterna.

text: Överväganden

text: Huvudkontoret kommer att tillställa Region Mitt och Region Stockholm en kopia av detta yttrande för att på så sätt åstadkomma en föreskriftsenlig handläggning av sådana transporter det nu är fråga om. Oavsett de formella bristerna i handläggningen av transporterna var det i sak enligt Kriminalvården lämpligt att de ombesörjdes av polisen. Det var fråga om transporter av en intagen för vilken det krävs mycket omfattande säkerhetsarrangemang för att undvika fritagningsförsök och liknande. Det är endast polisen som har adekvata resurser för att säkerställa att sådana högrisktransporter kan genomföras på ett säkert sätt. Kriminalvården bör därför ha möjlighet att begära att polisen tar över verkställigheten av en transport. Det kan noteras att det i KvaF och i förordningen (

text: ) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. sedan den 1 januari 2006 finns en bestämmelse om rätt för kriminalvården att begära hjälp av polismyndigheten om det behövs för att en transport skall kunna genomföras på ett betryggande sätt. Det är dock tveksamt om det är tillräckligt stöd för att helt överlämna ansvaret för transporten till polisen.

text: AA yttrade sig över Kriminalvårdens remissvar.

text: I beslut den 30 juni 2006 anförde JO Nordenfelt följande.

text: Bedömning

text: Av den vid de aktuella transporterna gällande 2 § Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. (

text: KVVFS 2002:7

text: ) följer att transporterna skulle ha planerats och utförts av Kriminalvårdens Transporttjänst. Såvitt framkommit av utredningen i ärendet hade Kriminalvårdsstyrelsen inte heller beslutat om något undantag från föreskrifterna i fråga om s.k. högrisktransporter. Genom att själva planera transporterna har således den ansvariga personalen i anstalterna Hall och Kumla åsidosatt gällande regelverk. För detta kan de inte undgå kritik.

text: När det gäller frågan om hur transporterna har genomförts får jag anföra följande.

text: För att Kriminalvårdens Transporttjänst skulle ha haft möjlighet att helt överlämna uppdrag avseende genomförande av transporter av nu aktuellt slag till polisen torde det ha krävts en särskild reglering i lag som möjliggjorde polishandräckning i dessa situationer (jfr JO 2000/01 s. 95). Någon sådan

text: reglering fanns inte vid genomförandet av nu aktuella transporter och saknas enligt min mening alltjämt trots senare genomförda författningsförändringar. Vidare skulle det, enligt Kriminalvårdens föreskrifter, vid varje transport ha medföljt en ansvarig transportledare från Kriminalvårdens Transporttjänst. Av utredningen i ärendet framgår att detta inte har varit fallet, utan att ansvaret för AA helt överlämnades till polisen. Även detta förfarande står således i strid med gällande regelverk och förtjänar kritik. Kriminalvården har emellertid vidtagit åtgärder för att åstadkomma en författningsenlig handläggning av transporter mellan anstalterna. Någon ytterligare åtgärd från min sida framstår inte som erforderlig.

text: Vad AA i övrigt har framfört föranleder inte någon åtgärd eller något ytterligare uttalande från min sida.

text: Avslutningsvis vill jag dock uttrycka förståelse för Kriminalvårdens uppfattning att vissa transporter, på grund av de säkerhetsarrangemang som krävs, lämpligen bör ombesörjas av polisen och inte av Kriminalvården. Som framkommit i ärendet finns det inte tillräckligt stöd i lag att under sådana transporter överlåta ansvaret för en intagen till polisen. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet och riksdagens justitieutskott för kännedom.


title: Göteborgs universitet har brustit i saklighet och opartiskhet i samband med en utställning

sammanfattning: Enligt 1 kap. 9 § regeringsformen ska förvaltningsmyndigheter iaktta saklighet och opartiskhet. Redan risken för att andra kan uppfatta att detta inte görs är tillräckligt för att handlandet ska kunna anses strida mot grundlagens krav. Det aktuella ärendet föranleddes av att en studentförening vid HDK-Valand, som är en institution inom Göteborgs universitet, arrangerade en utställning som gav uttryck för solidaritet med Palestina och kritik av Israel. I anmälan till JO framhölls att HDK- Valand hade tillåtit att de allmänna delarna av dess lokaler översvämmades med politiska budskap och att man kunde få intryck av att myndigheten stod bakom dessa. ChefsJO konstaterar att en myndighet inte kan stå bakom de aktuella budskapen och samtidigt sägas iaktta saklighet och opartiskhet. Enligt chefsJO ankommer det, i ett fall som det aktuella, på myndigheten att det klargörs att det som framförs inte är uttryck för något myndighetens egna ställningstagande. I det här fallet var omständigheterna enligt chefsJO sådana att detta inte klargjordes. ChefsJO anser att det har funnits en risk för att utomstående skulle kunna uppfatta det som att HDK Valand – och i förlängningen universitetet – stod bakom det framförda. Universitetet får därmed anses ha brustit i saklighet och opartiskhet och kan därför inte undgå kritik.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO förde AA, som företrädare för Judiska Centralrådet, fram klagomål mot Göteborgs universitet och uppgav i huvudsak följande.

text: HDK-Valand, som är en institution inom Göteborgs universitet, har tillåtit att de allmänna delarna av dess lokaler översvämmas med starkt israelkritiska och även antisemitiska budskap. Att så sker hade inte varit möjligt utan samtycke från ledande befattningshavare. Såväl studenter som lärare och besökare får därmed intrycket att myndigheten står bakom budskapen. I vart fall har myndigheten inte gjort några försök att balansera eller nyansera budskapen. Intrycket blir därmed att det är myndigheten som står bakom, eller i vart fall aktivt godkänner, budskapen. Det kan ifrågasättas om myndigheten uppfyller kravet på saklighet och opartiskhet enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: (RF).

text: I anmälan hänvisades till ett antal bilder i ett reportage av en nättidning. Ett antal av dessa bilder har tagits in som bilaga till detta beslut.

text: Utredning

text: Sedan JO tagit del av reportaget som anmälaren hänvisade till begärde JO att Göteborgs universitet skulle yttra sig över anmälan och särskilt beröra frågan om hur myndighetens agerande har förhållit sig till

text: 1 kap. 9 §

text: RF.

text: Yttrande från Göteborgs universitet Universitetet, genom rektor BB, anförde i huvudsak följande.

text: HDK-Valand är en institution inom Konstnärliga fakulteten. I februari 2025 uppmärksammades institutionens ledning på ett studentupprop kopplat till konflikten i Gaza. Kort därefter genomfördes en studentdriven utställning, som del av uppropet, i Galleri Tripp. Det är ett av fem gallerier som drivs av fakultetens studentkår (Konstkåren). HDK-Valand driver inte gallerierna utan upplåter endast lokaler och ytor till Konstkåren i syfte att studenterna ska träna sina färdigheter i att ställa ut konstnärliga arbeten.

text: Galleri Tripp ligger i ett trapphus som är låst dygnet runt för externa besökare och därmed med begränsad tillgång för allmänheten. Utställningen var inte en del av utbildningen och hade, i likhet med övriga studentutställningar som arrangeras genom Konstkåren utanför utbildningen, inte föregåtts av handledning, förhandsgranskning eller godkännande. Den utgjorde ett konstnärligt och politiskt ställningstagande från en studentgrupp.

text: Efter publicering av en nättidningsartikel, medverkade HDK-Valands prefekt i intervjuer i syfte att förmedla korrekt information och institutionens hållning. I samband med detta publicerades även information och tydliggörande i andra kanaler.

text: Utställningen har, i enlighet med interna rutiner, inte granskats eller föranlett något aktivt ställningstagande avseende budskapen från institutionens sida. Att inte tillåta studentutställningar med anledning av att utställningen rörde ett konstnärligt och politiskt ställningstagande och som var en del av ett upprop gentemot institutionen och universitetet, hade varit en avvikelse från befintliga rutiner. Det bedömdes ha kunnat stå i strid med kraven på saklighet och opartiskhet samt eventuellt begränsat studenternas yttrandefrihet. HDK-Valands ledning bedömer att institutionen har agerat i enlighet med grundläggande principer för yttrandefrihet, akademisk och konstnärlig frihet samtidigt som man respekterat principen om saklighet och opartiskhet.

text: Vad avser hur universitetet har uppfattats utifrån så har företrädare från institutionen efter nättidningens publicering – exempelvis i artikel i en morgontidning den 4 mars – framfört till media att det rör sig om en studentdriven utställning och att det inte är ledningens roll att godkänna utställningar i galleriet. Rektor har vid ett flertal tillfällen uttalat sig om universitetets hållning i relation till studentprotesterna och kriget i Gaza. Rektor har vid dessa tillfällen uttalat att universitetets uppgift är att bedriva utbildning och forskning samt att universitetet ska stå fritt från påtryckningar. Varken

text: studenter, medarbetare eller samhället i stort kan kräva att universitetet som myndighet tar ställning i specifika frågor.

text: Sammanfattningsvis bedömer universitetet att institutionen har agerat i enlighet med såväl

text: regeringsformens

text: krav som övrig tillämplig lagstiftning.

text: Underyttranden från HDK-Valand I två underyttranden från HDK-Valand uppgav institutionen genom prefekten i korthet följande.

text: Gallerigruppen, som består av studenter utsedda av Konstkåren, sköter utställningarna. Galleriytorna kan jämföras med verkstäder där studenterna tränar sina färdigheter i konsten att ställa ut sina arbeten. Gallerierna har funnits under lång tid och är en viktig del av en konstskola. Galleri Tripp är för en intern publik. Vid särskilda evenemang kan delar av allmänheten bli inbjudna. Till skillnad från utställningar inom ramen för utbildningen fanns det inte någon dialog kring innehållet med t.ex. handledare.

text: Det är en del av institutionens ordinarie verksamhet att upplåta lokaler till den lokala demokratiskt uppbyggda studentföreningen, dvs. Konstkåren, för bland annat galleriverksamhet. Institutionen anser således att

text: 1 kap. 13 § högskoleförordningen (1993:100)

text: är tillämplig i den aktuella situationen.

text: Uppropet med tillhörande utställning satte fokus på konstnärlig frihet, akademisk frihet samt yttrandefrihet, och att det på en konstnärlig högskola måste ges utrymme för olika perspektiv. Att i det skedet gå in och hindra studenterna att genomföra utställningen innan den ägt rum var inte en framkomlig väg för institutionen. Det är universitetets roll att kunna lyfta och diskutera aktuella frågor. Institutionen delar universitetets hållning att uppgiften är att bedriva utbildning samt forskning och att det saknas mandat att uttala utrikespolitiska uppfattningar eller driva utrikespolitiska frågor.

text: Det finns anslag som välkomnar öppenhet och dialog. Av dessa framgår också att uttryck som uppfattas som intoleranta, stör kärnverksamheten eller påverkar studie- och arbetsmiljön kommer att tas ner. Utöver den allmänna uppförandekoden, finns det inte några skriftliga rutiner eller överenskommelser avseende gallerierna och förhållandet mellan institutionen och Konstkåren. Det finns dock ett värde i att ta fram sådana.

text: Utställningen var tidsbegränsad mellan den 21 februari och den 10 mars, vilket framgick av de affischer som sattes upp under veckan. Avsändarna var en studentgrupp inom institutionen.

text: Parallellt med utställningen hade det satts upp en affisch i de gemensamma lokalerna, av vilken det framgick att ett 60-tal anställda på institutionen hade skrivit under ett upprop syftandes bl.a. till att samarbeten med vissa israeliska institutioner skulle avbrytas.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 1 kap. 9 §

text: RF ska förvaltningsmyndigheter i sin verksamhet bl.a. iaktta saklighet och opartiskhet (objektivitetsprincipen).

text: Grundlagsbestämmelsen omfattar inte bara hur en sak rent faktiskt har handlagts och vilka verkliga skäl som ligger bakom ett beslut eller annat handlande från en myndighet, utan även hur en myndighets eller en tjänstemans agerande har uppfattats är av betydelse. Man talar därför ibland om en subjektiv och en objektiv sida av bestämmelsen. Med den subjektiva sidan menas hur myndigheten själv anser sig ha agerat, medan den objektiva sidan avser hur myndighetens agerande kan uppfattas utifrån. Redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas är alltså tillräckligt för att handlandet ska kunna anses strida mot grundlagens krav. Myndigheter, och dess företrädare i tjänsten, bör således agera på ett sätt som inte ger intryck av att de är osakliga eller partiska. (Se Bull och Sterzel,

text: Regeringsformen

text: – en kommentar, [2023, JUNO], s. 57 och bl.a. JO 2020/21 s. 515, dnr

text: Av

text: 2 kap. 1 § första stycket 1

text: RF framgår att var och en gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet, definierad som frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor.

text: Enskilda myndighetsanställda har yttrandefrihet. Myndigheter som sådana har dock inte en sådan frihet. När det kommer till en myndighets uttalanden eller framställningar som görs på det allmännas vägnar kan myndigheten alltså inte resonera i banor som för tankarna till exempelvis forskarens eller konstnärens frihet. Med andra ord kan en myndighet inte härleda befogenheter ur regler som uppställts för att tillförsäkra medborgarna yttrandefrihet gentemot det allmänna. I stället gäller bl.a. kravet på saklighet och opartiskhet som påtagligt beskär möjligheten att göra uttalanden på det allmännas vägnar. Detta hindrar dock inte att en myndighet med stöd i dess verksamhetsuppdrag lämnar utrymme för enskilda aktörer, och ger dessa stor frihet att framföra åsikter m.m. Under förutsättning att det klargörs att det som framförs inte är uttryck för något myndighetens ställningstagande, begränsar objektivitetsprincipen inte den möjligheten på annat sätt än att myndigheten har ett ansvar för att helheten är balanserad och vederhäftig. (Se JO 2011/12 s. 605, dnr

text: JO har i flera beslut uttalat att en skola inte är att anse som en allmän plats, och att yttrandefriheten inte innefattar någon rätt för medborgare – eller en sammanslutning av sådana – att få tillträde till en skola för att där sprida ett budskap (se bl.a. JO 2008/09 s. 396, dnr

text: ). Grundlagarnas skydd för yttrandefriheten hindrar som utgångspunkt inte heller att det allmännas företrädare, i lokaler där det allmänna svarar för verksamheten, reglerar i vad mån olika typer av budskap får spridas. Sådana regler måste dock vara generella till sin karaktär och får inte diskriminera mellan olika enskilda framställningar på grund av deras innehåll. (Se JO 2010/11 s. 619, dnr

text: .) Vid ställningstaganden i dessa frågor måste således beaktas den övergripande bestämmelsen i

text: 1 kap. 9 §

text: RF.

text: En myndighet har vidare att agera inom de ramar lagstiftningen ställer upp för dess särskilda uppdrag. Enligt

text: 1 kap.

text: 6 §§

text: högskolelagen (1992:1434)

text: gäller för universitet och högskolor bl.a. följande.

text: De statliga lärosätenas huvuduppgifter är att bedriva dels utbildning som vilar på vetenskaplig eller konstnärlig grund samt på beprövad erfarenhet, dels forskning och konstnärlig forskning samt utvecklingsarbete. I uppgiften ingår även att samverka med det omgivande samhället för ömsesidigt utbyte och att verka för att den kunskap och kompetens som finns vid högskolan kommer samhället till nytta. Som en allmän princip ska gälla att den akademiska friheten ska främjas och värnas.

text: Av

text: 1 kap. 13 § högskoleförordningen

text: framgår att en högskola under vissa förutsättningar är skyldig att låta en demokratiskt uppbyggd förening för studenter vid högskolan använda undervisningslokalerna vid en sammankomst som föreningen anordnar för sina medlemmar, om sammankomsten hålls för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller för framförande av konstnärligt verk. Den som av föreningen har bjudits in för att medverka vid sammankomsten får inte vägras tillträde till möteslokalerna.

text: Bedömning

text: Inledning Jag har i huvudsak begränsat min granskning till frågan om Göteborgs universitet har agerat i enlighet med objektivitetsprincipen i

text: 1 kap. 9 §

text: RF.

text: Inledningsvis vill jag dock behandla en annan fråga, nämligen den om HDK- Valand har haft en skyldighet eller ens en rätt att upplåta sina lokaler till studentföreningen.

text: Frågan om upplåtandet av lokaler

text: Det fanns inte någon skyldighet att upplåta lokalerna

text: HDK-Valand har gjort gällande att

text: 1 kap. 13 § högskoleförordningen

text: är tillämplig i den aktuella situationen och att högskolan således har haft en skyldighet att upplåta lokalerna.

text: Skyldigheten för en högskola att, enligt 13 §, upplåta lokaler är begränsad till undervisningslokaler. Vid lärosäten med en praktisk inriktning – såsom konstskolor – måste begreppet undervisningslokaler anses ha en vidare innebörd än mer traditionella lokaler för undervisning såsom föreläsningssalar och seminarierum. Vid en konstskola utgör t.ex. verkstäder undervisningslokaler. För elever vid en sådan skola är det en viktig del i utbildningen att presentera och ställa ut konstnärliga verk. Även gallerier måste därför anses utgöra undervisningslokaler.

text: Normalt sett utgör ett trapphus, en foajé eller något annat motsvarande utrymme inte en undervisningslokal. I förevarande fall har dock trapphuset vid återkommande tillfällen använts som ett galleri. Vid angivna förhållanden får

text: trapphuset alltså anses utgöra en undervisningslokal och därmed omfattas av bestämmelsens tillämpningsområde.

text: För att

text: 1 kap. 13 § högskoleförordningen

text: ska vara tillämplig förutsätts emellertid att det är fråga om en sammankomst som föreningen anordnar för sina medlemmar. Det är enligt bestämmelsen visserligen möjligt att bjuda in vissa bestämda personer för att medverka som t.ex. föreläsare. Det finns emellertid inte någon skyldighet för en högskola att låta föreningen använda lokalerna till sammankomster för andra än medlemmar eller för t.ex. sammankomster med öppet tillträde där även en obestämd krets av personer får delta.

text: När det gäller sammankomster för framförande av konstnärliga verk torde syftet i regel vara att visa upp verken för en bredare publik. Det kan därför framstå som något förvånande att även sådana sammankomster måste begränsas till föreningens medlemmar för att förordningen i denna del ska vara tillämplig. Med detta sagt konstaterar jag dock att ordalydelsen i 13 § inte ger utrymme för någon annan slutsats än att kravet om att det ska vara fråga om en sammankomst som föreningen anordnar för sina medlemmar också gäller vid framförande av konstnärliga verk.

text: Utredningen visar att utställningen har varit tillgänglig för i vart fall samtliga studenter samt lärare och annan personal vid institutionen. Till följd av detta kan sammankomsten inte sägas ha anordnats för Konstkårens medlemmar. Någon skyldighet för HDK-Valand att upplåta lokalerna enligt

text: 1 kap. 13 § högskoleförordningen

text: har därmed inte förelegat.

text: HDK-Valand hade rätt att upplåta lokalerna

text: Det förhållandet att det inte har funnits någon skyldighet att upplåta lokalerna innebär dock inte att detta skulle ha varit otillåtet. Den tidigare nämnda bestämmelsen i

text: högskoleförordningen

text: talar i stället för att statliga lärosäten som utgångspunkt har en möjlighet att upplåta sina lokaler till studenter för denna typ av verksamhet. I samma riktning talar det förhållandet att ett aktivt förenings- och kulturliv med ett livfullt meningsutbyte alltid har varit ett naturligt och viktigt inslag på universitet och högskolor. Att möjliggöra exempelvis studentutställningar genom att upplåta lokaler kan inte heller sägas vara främmande för lärosätenas verksamhet eller det uppdrag som framgår av

text: högskolelagen

text: . HDK-Valand har alltså haft rätt att upplåta lokaler till den aktuella studentföreningen.

text: Det saknades riktlinjer och detta utgör en brist

text: Om ett lärosäte väljer att upplåta sina lokaler för t.ex. studentföreningar måste detta ske på ett objektivt och förutsebart sätt. Detta innebär bl.a. ett ansvar att tillse att dessa behandlas utifrån sakliga urvalskriterier. Det kan därför vara lämpligt att ha fastställda riktlinjer för hur urvalet och hanteringen i övrigt ska ske. Sådana riktlinjer innebär också att det blir tydligare för såväl allmänheten som lärosätets personal och elever vad som gäller. De riktlinjer som fastställs

text: måste vara generella till sin karaktär och får inte lämna utrymme för ovidkommande hänsyn (jfr t.ex. JO 2016/17 s. 671, dnr

text: Det är enligt min mening en brist att det inte har funnits tydliga riktlinjer för nyttjandet av galleriytorna samt förhållandet mellan HDK-Valand och Konstkåren, än mindre skriftliga sådana. I linje med vad institutionen har anfört i sitt yttrande anser jag att det vore lämpligt att ta fram sådana.

text: Utgångspunkter för min prövning av om Göteborgs universitet har agerat i enlighet med objektivitetsprincipen i

text: 1 kap. 9 §

text: RF HDK-Valand anser att det är fråga om en konstutställning. Universitetet har beskrivit det som ett konstnärligt och politiskt ställningstagande i form av en studentutställning. Det finns inte anledning för mig att göra någon egen bedömning av detta. En annan sak är att utställningen för många utomstående torde ha uppfattats främst som en politisk manifestation.

text: Som framgår av bilagan till detta beslut och övrig utredning har det på olika ytor och våningsplan utplacerats ett stort antal banderoller, plakat, kartor och andra föremål med olika budskap. Yttrandena är av varierande karaktär men i princip samtliga ger uttryck för solidaritet med Palestina och kritik av Israel. Utan att gå in närmare på innehållet kan jag konstatera att budskapen är av den karaktär att en myndighet inte kan stå bakom dessa och samtidigt sägas iaktta saklighet och opartiskhet.

text: Utredningen ger inte stöd för att HDK-Valand stod bakom de framförda uttrycken. Myndigheten har således inte på ett subjektivt sätt brutit mot objektivitetsprincipen. Det återstår dock att pröva den objektiva sidan av objektivitetsprincipen, dvs. hur myndighetens agerande kan uppfattas utifrån. Som nämnts kan redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas vara tillräckligt för att handlandet ska kunna anses strida mot grundlagens krav.

text: Med anledning av vad som anförts i ärendet vill jag redan här understryka att HDK-Valand har samma skyldighet att iaktta objektivitetsprincipen i förhållande till studenter och anställda som institutionen har gentemot andra. Som utgångspunkt saknar det i sammanhanget därför betydelse om det som framförs, i det här fallet en utställning, är tillgängligt för allmänheten eller inte.

text: Om utställningen är tillgänglig endast för en begränsad krets, som är införstådd med vem som är avsändare, skulle man i ett fall som det aktuella visserligen kunna hävda att risken för att någon ska uppfatta myndigheten som avsändare minskar. Med hänsyn till sociala medier och den potentiellt stora spridningen en upptagning kan få har ett sådant resonemang begränsad betydelse. Det räcker i princip med att någon besökare lägger upp en bild eller film från utställningen för att denna ska få spridning till andra sammanhang och en betydligt vidare krets, som inte är införstådd med sammanhanget och som därmed riskerar att få uppfattningen att myndigheten är avsändare. Detta är således något en

text: myndighet numera närmast har att räkna med och som manar till särskild tydlighet.

text: Med utgångspunkt i det jag har redovisat ovan och uppgiften att det är fråga om en utställning driven av studenter, utom ramen för deras utbildning, gör jag följande överväganden.

text: Frågan om budskapens avsändare

text: Det ankommer på myndigheten att avsändaren klargörs

text: När en myndighet på aktuellt sätt har lämnat utrymme för andra att framföra åsikter ankommer det på myndigheten att det klargörs att det som framförs inte är uttryck för något myndighetens egna ställningstagande (jfr JO 2011/12 s. 605, dnr

text: Många gånger är det en självklarhet att det som framförs inte är ett uttryck för något ställningstagande från en myndighets sida. Det torde t.ex. vara fallet då det på en konstskola är fråga om utställning av konstnärliga verk i en traditionell gallerilokal med angivande av den konstnär som utfört verket. I ett sådant fall krävs normalt sett inte några ytterligare klargöranden.

text: I det här fallet var omständigheterna dock inte sådana att det framstod som självklart att det inte rörde sig om något myndighetens ställningstagande.

text: Det fanns en risk för att det kunde uppfattas som att HDK-Valand stod bakom

text: utställningen

text: Utställningen har bestått av ett stort antal banderoller m.m. med olika mer eller mindre politiska budskap. Flera våningar i ett trapphus har tagits i anspråk för detta. Även om jag är medveten om att lokalen tidigare har använts för utställningar, ökar den valda utställningsytan risken för oklarhet i ovan nämnt avseende. Av utredningen framgår inte heller att utställningen var tydligt avgränsad.

text: Till detta kommer att det i anslutning till utställningen hade anslagits ett brev, som ett 60-tal ur personalen vid institutionen har undertecknat. I detta tar undertecknarna, likt utställarna, tydlig ställning för Palestina. Att vissa anställda har satt upp ett sådant anslag är visserligen i sin ordning, men det ökar onekligen risken för missförstånd i fråga om vem avsändaren till de övriga likartade budskapen faktiskt är.

text: Enligt min mening fanns en risk för att det i vart fall utifrån kunde uppfattas som att HDK-Valand stod bakom utställningen. Vad som möjligen skulle kunna tala för motsatt slutsats är främst de anslag som institutionen har omnämnt.

text: På en en skylt med överrubriken Openess & dialogue angavs ”On this wall, many voices are heard. We welcome that. Messages that express intolerance, disrupt core activities or affect the study/work environment will be removed”. Detta anslag kan förstås som ett tydliggörande av att meddelanden på den eller de väggar där anslaget är uppsatt inte är något som myndigheten ställer sig

text: bakom. Anslaget kan också förstås primärt som ett besked om vilka typer av meddelanden som tas bort. Det har inte framgått om det rör sig om en eller flera skyltar, var dessa är placerade och om de tar sikte på galleriet i fråga. Om något tyder utredningen snarare på att dessa skyltar inte avsåg galleriet. Oavsett hur det förhåller sig i detta avseende står det klart att den aktuella utställningen inte har varit begränsad till en vägg eller något som kan likställas med en sådan. Betydelsen av detta anslag blir mot denna bakgrund begränsad.

text: Därutöver fanns en affisch för en ”Exhibition take-over” i Galleri Tripp med överskriften ”HDK-Valand for Palestine”. Denna överskrift kan tolkas på olika sätt men i brödtexten anges bl.a. att det är fråga om att studentrörelsen ska ta över galleriet. Det förhållandet att initiativet till utställningen kommer från studenter och att den drevs av studenter säger dock inget i sig om huruvida även HDK-Valand ställde sig bakom det som förmedlades eller inte. Vidare framgår det inte tydligt var dessa affischer har varit placerade eller hur pass synliga de har varit. De affischer som kan urskiljas på de bilder som förekommer i utredningen är inte väl synliga. I ett fall är affischen placerad på ena sidan av en uppställd dörr och i ett annat fall på insidan av en toalettdörr. Om man skulle mena att dessa av studenter uppsatta affischer var ändamålsenliga för att klargöra att det var fråga om en studentutställning som institutionen inte stod bakom, så har det onekligen funnits mer lämpliga och åskådliga ytor för deras placering.

text: HDK-Valand har vidare angett att företrädare för institutionen i efterhand har uppgett att det var fråga om en studentdriven utställning och att det saknas mandat för institutionen att driva utrikespolitiska frågor. Eftersom detta har skett först en inte obetydlig tid efter utställningens öppnande har det inte någon betydelse för frågan om hur utställningen initialt har kunnat uppfattas.

text: Utifrån de omständigheter som jag redogjort för ovan menar jag sammantaget att det har funnits en risk för att utomstående skulle kunna uppfatta det som att HDK-Valand – och i förlängningen Göteborgs universitet – stod bakom det framförda. Detta torde särskilt gälla för personer som inte är införstådda med att trapphuset också används som galleri och som dessutom inte har återkommande kontakt med institutionen. Det förhållandet att delar av utställningen bestod i kritik mot universitetet förändrar inte denna bedömning.

text: Enligt min mening har myndigheten sålunda brustit i saklighet och opartiskhet. Göteborgs universitet kan därför inte undgå kritik.

text: Avslutande kommentarer Hur en myndighet som upplåter sina lokaler till annan ska gå tillväga för att leva upp till objektivitetsprincipen får avgöras från fall till fall, men det bör som utgångspunkt inte fordra några särskilt betungande insatser. I ett fall som det förevarande skulle man exempelvis kunna tänka sig utplacering av otvetydiga och väl synliga anslag i själva utställningslokalerna av vilka det framgår att det rör sig om en studentutställning samt att de åsikter som uttrycks är studenternas

text: egna och inte något myndighetens egna ställningstagande. I vissa fall kan detta också behöva kommuniceras i andra kanaler såsom exempelvis via myndighetens hemsida eller på annat sätt. Det väsentliga är att myndighetens ståndpunkt utifrån sett står klar.

text: Jag noterar att universitetet centralt, genom rektor, vid flera tillfällen – däribland innan utställningen – har klargjort lärosätets roll och uttalat att universitetet inte ska ta ställning i frågor som de nu aktuella. Detta är naturligtvis positivt men sådana klargöranden riskerar att urholkas i de fall de enskilda institutionerna inte agerar med samma tydlighet.

text: Jag vill avslutningsvis understryka att det är helt avgörande för allmänhetens förtroende för myndigheter att det inte råder någon tvekan om att de iakttar saklighet och opartiskhet. Den grundlagslagsfästa objektivitetsprincipen ställer höga krav på myndigheterna i detta avseende och jag förutsätter att universitetet i sin helhet kommer att agera med större tydlighet i liknande frågor i framtiden.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av chefsJO Erik Nymansson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Per Samuelsson har föredragit ärendet och byråchefen Dan Johansson har deltagit i beredningen.

text: Bilaga – Fotografier