title: Kritik mot en kommunstyrelse för underlåtenhet att genomföra en detaljplan och att följa tillsynsmyndighets rekommendationer

text: Anmälan

text: AA och BB, som representanter för Heleneviks Egnahemsförening (föreningen) och fastighetsägare i Helenevik, framförde i en anmälan till JO den 27 december 2001 klagomål mot Mölndals kommun. Klagomålen avsåg att kommunen inte hade vidtagit åtgärder för att möjliggöra passage längs Rådasjöns strand i enlighet med en detaljplan som hade fastställts av regeringen år 1988. Enligt föreningen nonchalerade kommunen tillsynsmyndigheterna och gällande lag på ett flagrant sätt.

text: Av anmälan och bifogade handlingar framgick bl.a. följande om bakgrunden till klagomålen.

text: Kommunfullmäktige i Mölndals kommun beslutade den 24 juni 1987 att anta ett förslag till ändring och utvidgning av stadsplanen för ett område. Planförslaget innebar bl.a. att en del av tomtmarken för två fastigheter närmast Rådasjön skulle tas i anspråk som allmän plats, park. Syftet med planen i denna del var att det skulle kunna anläggas en strövstig utmed stranden. Länsstyrelsen fastställde planförslaget i nu nämnt avseende. Efter överklagande av de två berörda fastighetsägarna fastställde regeringen beslutet. Föreningen har därefter utan framgång vid flera tillfällen begärt att kommunen skulle ställa i ordning marken för strövstig. Sedan föreningen begärt att Länsstyrelsen i Västra Götalands län som tillsynsmyndighet skulle pröva kommunens skyldighet att genomföra detaljplanen, redogjorde länsstyrelsen i ett beslut den 17 augusti 1998 för gällande lagstiftning och anmodade kommunen att ställa i ordning den aktuella allmänna platsmarken för avsett ändamål. Föreningen vände sig därefter till kommunens byggnadsnämnd med begäran om ingripande. Nämnden beslutade den 18 augusti 1999, med hänvisning till att bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: plan- och bygglagen (1987:10)

text: , PBL, inte torde kunna tillämpas i ärendet, att inte ingripa mot kommunen. Efter överklagande upphävde länsstyrelsen, genom beslut den 19 december 2000, byggnadsnämndens beslut och lämnade ärendet åter till nämnden. Länsstyrelsen uttalade bl.a. följande.

text: I likhet med byggnadsnämnden anser länsstyrelsen att nämndens skyldighet att ingripa med stöd av

text: 10 kap.

text: PBL endast gäller vid överträdelse av bestämmelser om byggande. Bestämmelsen i

text: 6 kap. 26 §

text: PBL om skyldighet för kommunen att iordningställa allmän platsmark kan inte anses vara en bestämmelse om byggande. Byggnadsnämndens skyldighet enligt

text: 11 kap. 1 § femte punkten

text: PBL att övervaka efterlevnaden av denna lag och med stöd av lagen meddelade föreskrifter är däremot inte begränsad till bestämmelser om byggande. Det innebär, såvitt är av intresse i detta fall, att nämnden har en skyldighet att vaka över att kommunen fullgör den skyldighet som enligt PBL kan åligga kommunen att genomföra en detaljplan och, om byggnadsnämnden finner att kommunen brister i detta avseende, verka för att kommunen snarast avhjälper bristen. Byggnadsnämnden kan alltså inte låta bli att fullgöra sin tillsynsuppgift under hänvisning till att kommunens underlåtenhet inte kan hänföras till någon av de åtgärder som regleras särskilt i

text: 10 kap.

text: PBL.

text: I samma beslut, i sin egenskap av tillsynsmyndighet över plan- och byggnadsväsendet i länet, uttalade länsstyrelsen följande.

text: Länsstyrelsen har som tillsynsmyndighet i ett beslut den 17 augusti 1998 erinrat Mölndals kommun om dess skyldighet enligt

text: 6 kap. 26 §

text: PBL att iordningställa och upplåta den allmänna platsmark det nu är fråga om, så att den kan användas för avsett ändamål. Länsstyrelsen har understrukit att denna skyldighet redan inträtt och att kommunen inte efter eget godtycke kan välja tidpunkt för att genomföra planen i detta hänseende. Kommunen anmodades mot denna bakgrund att före utgången av november 1998 redovisa vilka åtgärder kommunen vidtagit för att genomföra planen. Kommunen har i ett svar till länsstyrelsen den 22 januari 1999 meddelat att kommunen inte för närvarande tänker vidta åtgärder för att göra stranden tillgänglig i enlighet med gällande detaljplan. Länsstyrelsen finner det högst anmärkningsvärt att kommunen på detta sätt medvetet trotsar gällande lag. Kommunen har genom detaljplanen mot berörda fastighetsägares bestridande tilltvingat sig rätt men också skyldighet att anordna en passagemöjlighet för allmänheten utmed stranden. Om kommunen av ekonomiska eller andra skäl numera ändrat uppfattning och inte längre vill anordna passagemöjligheten bör kommunen i de former som lagen föreskriver pröva om detaljplanen skall ändras på denna punkt. Genom det plansamråd m.m. som då skall ske, ges de boende i området möjlighet att ge sin syn på behovet av passagemöjligheten utmed stranden. De fastighetsägare som sedan mer än tio år tillbaka svävar i ovisshet om de skall nödgas avstå en del av sin mark för gångpassagen i enlighet med nuvarande plan får dessutom, som resultat av planförfarandet, ett besked i denna fråga.

text: Länsstyrelsen begärde svar från kommunen i planändringsfrågan.

text: Med anledning av vad länsstyrelsen uttalat beslutade byggnadsnämnden den 21 februari 2001, med hänvisning till

text: 6 kap. 26 §

text: PBL, att uppmana Mölndals kommun att besluta om genomförande av detaljplanen alternativt att ändra planen i den del som berör strandområdet inom fastigheterna i fråga.

text: Kommunstyrelsen uttalade därefter i ett yttrande till länsstyrelsen den 7 mars 2001 att styrelsen vidhöll sitt tidigare ställningstagande i saken.

text: Utredning

text: Kommunstyrelsen i Mölndals kommun anmodades att yttra sig över vad som framförts i anmälan. Styrelsen uttalade följande.

text: Anmälarnas redovisning av vad som förevarit i ärendet är i princip korrekt liksom de handlingar som bifogats anmälan. – – – Vad frågan i grunden gäller är kommunens skyldighet att iordningställa allmän platsmark i enlighet med antagen detaljplan genom tvångsinlösen av del av fastighet. Kommunstyrelsen har i denna fråga avgett tre yttranden till länsstyrelsen, den 10 februari 1998, den 12 januari 1999 och den 7 mars 2001. – – –

text: Länsstyrelsen är tillsynsmyndighet över plan- och byggnadsväsendet och kommunens myndigheter beaktar naturligtvis med största respekt den uppfattning som länsstyrelsen i olika ärenden ger till känna. I detta enstaka fall har emellertid kommunen en annan uppfattning än länsstyrelsen. Kommunen saknar möjlighet få sakfrågan prövad genom att överklaga tillsynsmyndighetens beslut. Som kommunstyrelsen redovisat i sina yttranden finns det utrymme för tolkning av lagtexten. Länsstyrelsen har inte närmare kommenterat kommunens argument i den delen. Såvitt kommunen känner till föreligger inget prejudicerande domstolsavgörande som kan ge vägledning för tolkningen. Kommunstyrelsen vill betona att det från kommunens sida inte är fråga om något medvetet trots mot gällande lag. Kommunstyrelsen anser att den har fog för sin uppfattning men kommer naturligtvis att, om JO:s bedömning så föranleder, ompröva sitt ställningstagande. Kommunstyrelsen erinrar om att kommunstyrelsens tidigare ställningstaganden har kunnat överklagas genom laglighetsprövning och att beslutens lagenlighet därigenom torde ha kunnat prövas. Avslutningsvis önskar kommunstyrelsen påpeka, även om det kan sakna relevans för JO:s prövning, att berörda fastighetsägare och boende inom det aktuella planområdet hittills motsatt sig ett genomförande av detaljplanen i aktuell del. Dessa åsikter har emellertid inte fått samma massmediala utrymme som de åsikter som medlemmarna i den angränsande Heleneviks Egnahemsförening representerar.

text: Föreningen gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: I ett slutligt beslut den 26 mars 2002 i tillsynsärendet beträffande genomförande av detaljplanen uttalade länsstyrelsen bl.a. följande.

text: Genomförandetiden för detaljplanen löpte ut 1993. Området kring det nu aktuella strandavsnittet, som alltså enligt planen utlagts som allmän platsmark, var redan dessförinnan bebyggt i enlighet med planen. Skyldighet har således sedan länge inträtt för kommunen att iordningställa och upplåta strandområdet för allmänheten. Kommunens underlåtenhet att göra detta strider mot plan- och bygglagen. Såväl länsstyrelsen som byggnadsnämnden har i sin egenskap av tillsynsmyndigheter, efter anmälan från enskilda, uppmanat kommunen att fullgöra sin skyldighet att i berörd del genomföra planen. Som ett alternativ för kommunen har länsstyrelsen erinrat om möjligheten för kommunen att ändra detaljplanen, för den händelse det skulle visa sig att kommunen av ekonomiska eller andra skäl ändrat uppfattning i markanvändningsfrågan. Kommunen har emellertid, som framgått ovan, vare sig beslutat genomföra planen eller inleda ett arbete för att ändra den. Plan- och bygglagen ger inte länsstyrelsen som tillsynsmyndighet några sanktionsmedel för att säkerställa att kommunen följer lagen. Efter de över läggningar och den omfattande skriftväxling, som skett i detta ärende, bedömer länsstyrelsen det för sin del vara utsiktslöst med vidare åtgärder för att nå rättelse. Boverket har enligt plan- och bygglagen den allmänna uppsikten över plan- och byggnadsväsendet i riket. Ärendet visar att det råder okunnighet om de skyldigheter som en kommun har till följd av ett huvudmannaskap för de allmänna platserna i en detaljplan. Länsstyrelsen vill mot denna bakgrund uppmärksamma Boverket på det

text: informationsbehov som föreligger. Även vid en kommande översyn av plan- och bygglagen förtjänar frågan att beaktas.

text: I beslut den 10 januari 2005 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Det aktuella området är bebyggt i enlighet med den detaljplan som vann laga kraft genom regeringens beslut år 1988. Genomförandetiden för planen har gått ut. Kommunen är huvudman för de allmänna platserna inom planen. Strandområdet på de två privatägda fastigheterna, som i detaljplanen har lagts ut som allmän platsmark, har av kommunen inte upplåtits för allmänt begagnande.

text: Kommunstyrelsen har i remissvaret, som förklaring till att detaljplanen inte genomförts i berört avseende, hänvisat till sina yttranden i länsstyrelsens tillsynsärende. I yttrandet den 10 februari 1998 uttalades bl.a. följande.

text: Enligt

text: 6 kap. 26 § plan- och bygglagen

text: , PBL, skall kommunen efter hand som bebyggelsen färdigställs i enlighet med planen ställa i ordning gator och andra allmänna platser för vilka kommunen är huvudman så, att platserna kan användas för avsett ändamål. Med allmänna platser avses i PBL områden som är allmänt tillgängliga för gemensamt behov inom planområdet eller inom ett större område. Kravet på upplåtelse enligt

text: 6 kap. 26 §

text: PBL förutsätter därför att området är allmänt tillgängligt, vilket i sin tur i förevarande fall förutsätter att området löses in. Enligt

text: 6 kap. 17 §

text: PBL får kommunen lösa mark som enligt en detaljplan skall användas för allmänna platser för vilka kommunen är huvudman. Bestämmelsen innehåller ingen skyldighet för kommunen att lösa sådan mark. Skyldigheten för en kommun att lösa mark för allmän plats framgår av

text: 14 kap. 1 §

text: PBL. Denna skyldighet förutsätter enligt bestämmelsen att fastighetsägaren begär inlösen, vilket ytterligare styrker att kommunen inte har någon inlösenskyldighet. Av intresse i sammanhanget är också att åtminstone en berörd markägare motsätter sig att inlösen sker. Enligt kommunstyrelsens uppfattning innebär inte bestämmelsen i

text: 6 kap. 26 §

text: PBL en absolut skyldighet för kommun att lösa in och upplåta alla markområden som i planen anges som allmän plats. Även vid plangenomförandet måste en avvägning mellan allmänna och enskilda intressen kunna ske. Kommunen måste ha möjlighet att i enlighet med proportionalitetsprincipen och med hänsyn till sakliga skäl även göra bedömningar vid plangenomförandet. Därvid måste kommunen kunna pröva detaljplanens syfte, behovet av genomförandet, enskildas intresse, kostnader m.m. Bestämmelsens huvudsyfte är att förhindra att rätten till bebyggelse förhindras eller försvåras till följd av att gator och andra allmänna platser inte upplåtes. Ordet bebyggelse har i bestämmelsen fått en mycket framträdande position genom att plangenomförandet direkt kopplas till denna. I det aktuella fallet har inte någon bebyggelse förhindrats eller försenats genom att det aktuella området inte upplåtits till allmänt begagnande. Rubriken ”Upplåtande av vissa allmänna platser m.m.” antyder också att kommunens skyldighet inte avser alla allmänna platser, vilket stöder kommunstyrelsens tolkning. Av intresse i sammanhanget är även att PBL inte anvisar några sanktionsregler gentemot kommunen. Rimlighetsskäl talar också för att bestämmelsen inte avser att föreskriva någon absolut skyldighet att genomföra detaljplan i alla dess bestämmelser. Genomförande av en detaljplan sker under lång tid, varunder förhållandena kan förändras i många

text: avseenden. En strikt tillämpning av upplåtelseskyldigheten skulle kunna få oöverskådliga konsekvenser. I det aktuella fallet har med hänsyn till markägarnas intressen och svårigheten att utnyttja marken för avsett ändamål, kommunen bedömt att inlösen för närvarande ej skall ske. Kommunstyrelsens uppfattning är sammanfattningsvis att det för närvarande saknas tillräckliga skäl att begära inlösen av ifrågavarande markområde, att upplåtelse för allmänt ändamål därmed får avvakta samt att inlösen- eller upplåtelseskyldighet lagligen inte föreligger.

text: Det är enligt PBL kommunerna som har det avgörande inflytandet över användningen av mark och vatten inom kommunen. Kommunerna skall i sin planering göra en sammanvägning av olika anspråk på mark och vatten. Regleringen av markens användning och av bebyggelsen inom kommunen sker genom främst detaljplaner. Bestämmelserna om detaljplan och de rättsverkningar som är knutna till en sådan plan bygger på att planen tillgodoser ett allmänt intresse som kommunen står som garant för.

text: Enligt

text: 6 kap. 26 § andra stycket

text: PBL skall kommunen efter hand som bebyggelsen färdigställs i enlighet med planen ställa i ordning gator och andra allmänna platser för vilka kommunen är huvudman så, att platserna kan användas för avsett ändamål. Före genomförandetidens utgång skall platserna upplåtas till allmänt begagnande inom områden som har bebyggts i enlighet med planen. Inom områden som efter genomförandetidens utgång bebyggs i enlighet med planen skall allmänna platser upplåtas till allmänt begagnande efter hand som bebyggelsen färdigställts.

text: I proposition 1985/86:1 uttalas beträffande frågan om upplåtande av gator och andra allmänna platser bl.a. följande (s. 221 resp. 658):

text: F.n. är kommunen i princip skyldig att till allmänt begagnande upplåta gator och andra allmänna platser efter hand som bebyggelsen färdigställs inom ett område med stadsplan. Gatan skall då vara slutligt iordningställd till en standard som motsvarar ortens sed. Gatukostnadsreglerna är emellertid utformade så att skyldighet att betala gatukostnader uppkommer så snart gatan kan användas för avsett ändamål. För att dessa bestämmelser bättre skall stämma överens föreslår jag att kommunen – efter hand som bebyggelsen färdigställs – skall vara skyldig att ställa i ordning gator och andra allmänna platser endast till en sådan standard att de kan användas för avsett ändamål. Skyldigheten att slutligt ställa i ordning allmänna platser i enlighet med detaljplanen och ortens sed bör vara fullgjord före genomförandetidens slut. – – – Gator och andra allmänna platser skall alltså i princip utföras i enlighet med detaljplanen. Någon kontroll av detta i den formen att gatuarbeten skall kräva lov föreslår jag dock inte. Som jag tidigare har framhållit kan man utgå från att kommunen genom samråd och på annat lämpligt sätt ser till att planbestämmelserna följs.

text: Kommunstyrelsen har, som framgått, under de år som gått sedan detaljplanen vann laga kraft ansett sig ha stöd i PBL för att inte genomföra den del av planen som är i fråga i ärendet. Styrelsen har åberopat bl.a. att det inte föreligger någon ovillkorlig skyldighet för kommunen att lösa den mark som avses. Vidare har hävdats att kommunen vid plangenomförandet måste kunna pröva syftet med planen, behovet av genomförandet, enskildas intresse, kostnader m.m.

text: När kommunen, som i detta fall, har huvudmannaskapet för gator och andra allmänna platser enligt en detaljplan ligger ansvaret för plangenomförandet i sådana områden på kommunen. Det får förutsättas att kommunen redan vid utarbetandet av en detaljplan noga har övervägt såväl syftet med planen som de övriga aspekter som kan vara aktuella.

text: Vad som har kommit fram i ärendet föranleder följande uttalande av mig.

text: Det kan till en början enligt min mening inte anses rimligt att kommunstyrelsen många år efter det att genomförandetiden för planen gått ut hänvisar till att man i stort sett är osäker om behovet av de bestämmelser som den antagna planen innehåller.

text: Lagstiftaren har utgått ifrån att kommunen i egenskap av huvudman självmant ser till att planbeslut följs. Kommunens skyldigheter i detta hänseende enligt

text: 6 kap. 26 §

text: PBL har av länsstyrelsen befunnits vara otvetydiga. Såväl länsstyrelsen som byggnadsnämnden har i deras egenskap av tillsynsmyndigheter uppmanat kommunen att fullgöra sin skyldighet att i berörd del genomföra planen. Länsstyrelsen har också erinrat om möjligheten för kommunen att ändra detaljplanen, för den händelse det skulle visa sig att kommunen av ekonomiska eller andra skäl ändrat uppfattning i markanvändningsfrågan.

text: JO:s granskning är inte avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som har skett i ordinarie ordning och jag finner med hänsyn till detta inte anledning att ta ställning till om länsstyrelsens bedömning varit riktig i sak. Enligt min mening står det dock klart att kommunen med anledning av länsstyrelsens beslut haft att vidta åtgärder i enlighet med beslutet. Kommunstyrelsens underlåtenhet att verka härför förtjänar enligt min mening kritik.

text: Vad som har förekommit i ärendet kan ge anledning till förtydligande lagstiftning och vara av intresse i samband med den översyn av plan- och bygglagstiftningen som för närvarande görs av PBL-kommittén (M 2002:05). Jag översänder därför en kopia av detta beslut till Regeringskansliet, Miljö- och Samhällsbyggnads– departementet.

text: En kopia av beslutet skickas också till Boverket som enligt PBL har den allmänna uppsikten över plan- och byggnadsväsendet i landet.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lilian Wiklund

nyckelord: Barn/ungdom Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Initiativärende. Kritik mot Socialnämnden i Upplands Väsby kommun för att ett omhändertaget barns rätt till kontakt med sin far inskränktes utan stöd av lag

org: jo

sammanfattning: En 17-årig pojke, som tillsammans med sin far misstänktes för ett allvarligt brott, omhändertogs omedelbart med stöd av 6 § LVU och placerades i ett särskilt ungdomshem. Beslutet fattades av Socialnämnden i Upplands Väsby kommun. Pojken fick under den första tiden i hemmet inte ta emot samtal eller besök eftersom ”allt kring polisutredningen är för oklart än”. En konsekvens av beslutet blev att pojken inte fick ha någon kontakt med sin far. Ett beslut om att inskränka kontakten mellan far och son hade varit godtagbart om det hade behövts för att genomföra vården. Socialnämnden har inte ens påstått att inskränkningen motiverades av sådana skäl som brukar ha att göra med själva vården av den unge. Det har därför inte funnits förutsättningar för nämnden att med stöd av 11 § LVU inskränka kontakten på det sätt som gjordes.

text: Bakgrund

type: rubrik

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot socialförvaltningen i Upplands Väsby kommun när det gällde handläggningen av ett ärende som rörde fem barn (JO:s ärende 4922-2011). Klagomålen avsåg bl.a. att barnen, som hade omhändertagits med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, inte hade fått den omvårdnad som de var berättigade till. Efter att vissa handlingar hämtats in från förvaltningen avslutades ärendet utan ytterligare åtgärd den 10 januari 2012.

type: stycke

text: Initiativet

text: Av de inhämtade handlingarna i JO:s ärende 4922-2011 framgick att socialförvaltningen vid olika tillfällen och på skilda sätt hade reglerat ett av barnens, BB:s, kontakter med omvärlden. Mot bakgrund av vad som hade kommit fram i ärendet beslutade jag att inom ramen för ett särskilt ärende utreda saken (JO:s ärende 120-2012).

text: Utredning

text: Social- och äldrenämnden i Upplands Väsby kommun uppmanades att komma in med en utredning och ett yttrande över vad som varit grunden för

text: inskränkningarna. Yttrandet skulle även belysa vilka formella beslut som hade fattats om umgänge, telefonkontakt och brevkontroll.

text: Nämnden beslutade att som sitt remissvar översända ett yttrande från resultatenhetschefen CC. I yttrandet anfördes bl.a. följande:

text: Redogörelse

text: Ärendet gäller en 17 årig pojke som varit omhändertagen med stöd av §2 LVU, lag med särskilda bestämmelser om vård av unga, sedan 2009. Pojken har fyra syskon som även de är omhändertagna med stöd av §2 LVU. Syftet med LVU vården är att skydda barnen från deras pappa. Barnen har sedan 2009 varit placerade på skyddat boende, utredningshem och familjehem tillsammans med sin mamma. 17 åringen är inte längre placerad tillsammans med sin mamma utan bor i ett stödboende för ungdomar. Ärendet är komplext. Familjen kom till Sverige för fyra år sedan. Det har i socialtjänstens utredningar framkommit att det förekommit våld och hot om våld inom familjen sedan länge, redan innan familjen kom till Sverige. Efter att barnen och mamman skilts från pappan har 17-åringen, i perioder, på uppdrag av pappan, kontrollerat resten av familjen. Mamman har efter att hon ansökt om skilsmässa och enskild vårdnad om barnen upplevt ett allt större hot mot sin egen säkerhet. Hotet kommer från pappan och hans släkt. I juli 2011 blev mamman och ett av syskonen misshandlad av 17 åringen. Mamman fruktade för sitt liv vid denna händelse. 17 åringen har sedan dess inte bott med sin mamma. Pappan och hans släkt har även på olika sätt hotat socialtjänsten under åren. Flertal polisanmälningar har gjorts. Mamman är sedan mars 2011 ensam vårdnadshavare och pappan har ingen umgängesrätt. I september 2011 anhölls både 17 åringen och pappan misstänkta för stämpling till mord. Under de första dagarna efter anhållan var det oklart om planerna gällde mamman och socialtjänsten eller socialtjänstens uppdragstagare. 17 åringen omhändertogs med stöd av § 6 LVU och placerades på Margaretelunds behandlingshem som är ett sk § 12 hem. Pojken kunde inte transporteras samma dag som beslut om omedelbart omhändertagande fattas utan han placerades på en ”transportplats” på Bärby ungdomshem, avd Sirius.

text: I samtal med mamman, dokumenterat i journal, 2011-09-29 hålls fokus på hennes säkerhet mot bakgrund av att det inte är klarlagt om hoten riktas mot henne. Det är även mot samma bakgrund som inskränkning i kontakter meddelas pojken. 2011-09-27. Inget formellt beslut fattades om umgängesbegränsning i förhållande till mamman som är ensam vårdnadshavare. Pojken hindrades inte heller att ha kontakt med sin mamma då hon trots rekommendationer från socialtjänsten ringde sonen. De hade regelbunden telefonkontakt under tiden pojken var placerad på Margaretelunds behandlingshem. När det gäller pojkens besök av pappan och andra släktingar gjordes en bedömning som dokumenterades i särskilt dokument daterat 2011-09-30. Se bilaga. Bedömningen var underlag till institutionschefen, som har att besluta om eventuella besöksinskränkningar. Vid handläggares besök på Margaretelunds behandlingshem 2011-10-07 lämnar pojken brev som ska vidarebefordras till mamman och flickvännen. Handläggaren som tar emot breven kommer överens med pojken om att hon kan läsa dem innan de lämnas vidare. Denna överenskommelse görs dels mot bakgrund av skyddsaspekt i förhållande till mamman dels i kontrollerande syfte då risk för avvikelse kunde föreligga. Dock fattas inga formella beslut om brevkontrollen. Rutiner och riktlinjer gällande restriktioner vid LVU vård ska ses över och tydliggöras.

text: Bedömning

text: Det var flera noteringar i journalhandlingarna om begränsning av BB:s kontakter med omvärlden som ledde till att JO begärde ett yttrande från socialnämnden. Jag väljer dock att begränsa mina uttalanden till den inskränkning som nämnden beslutade om när det gällde kontakten mellan BB och hans far.

text: BB var vid tillfället 17 år gammal. Han och hans far var misstänkta för stämpling till mord beträffande BB:s mor. Efter att BB hade anhållits beslutade socialnämnden att omedelbart omhänderta honom med stöd av

text: 6 §

text: LVU. Han placerades i ett särskilt ungdomshem.

text: Enligt en journalanteckning den 29 september 2011 skulle BB inte få ta emot samtal eller besök under den första tiden vid hemmet eftersom ”allt kring polisutredningen är för oklart än”.

text: I bilagan till remissyttrandet anfördes bl.a. följande: Nämndens bedömning är att BB inte ska tillåtas ta emot besök eller telefonsamtal från sin pappa för närvarande då det bedöms vara till men för honom. Skäl till bedömningen är att det råder, för socialnämnden, oklarheter gällande de brottsmisstankar som riktats mot både BB och hans pappa 2011-09-23. Det är i dagsläget oklart vilket inflytande pappan har/har haft på BB när det gäller det brott han är misstänkt för. Pappan är inte vårdnadshavare och har inte någon umgängesrätt. [– – –] – – – När det gäller personer, t.ex. bröder, släktingar eller kompisar gör nämnden också bedömningen att BB inte heller ska tillåtas ta emot besök eller telefonsamtal för närvarande då situationen kring BB är mycket rörig och det är svårt att förstå vilka som är inblandade i de brott som BB är misstänkt för. Huvudfrågan i ärendet är om socialnämnden har kunnat begränsa BB:s kontakt med omvärlden av hänsyn till polisutredningen.

text: I

text: 24 kap. 4 § rättegångsbalken

text: , RB, anges bl.a. att om det på grund av den misstänktes ålder, hälsotillstånd eller någon annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte, får häktning ske endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas.

text: I

text: 24 kap. 5 §

text: RB anges att ett beslut att häkta någon meddelas av rätten. Enligt samma lagrum ska en domstol som har beslutat att häkta någon på begäran av åklagaren pröva om den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas.

text: Av

text: 23 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare följer att den som är under arton år får häktas endast om det finns synnerliga skäl.

text: Om den unge som alternativ till häktning placeras i ett särskilt ungdomshem med stöd av LVU har domstol eller åklagare inte möjlighet att meddela några föreskrifter om en begränsning av den unges kontakt med omvärlden.

text: När det gäller den unges kontakt med föräldrar och vårdnadshavare finns en grundläggande bestämmelse i

text: 14 §

text: LVU. Enligt den bestämmelsen ansvarar socialnämnden för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare så långt som möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till vården enligt LVU får dock socialnämnden besluta bl.a. hur umgänget ska se ut mellan den unge och vårdnadshavare eller förälder som har umgängesrätt reglerad genom en dom eller ett beslut av en domstol eller genom ett avtal.

text: En reglering av umgänget med stöd av bestämmelsen i

text: 14 §

text: LVU tar således sikte på situationer när en reglering är nödvändig med hänsyn till LVU-vården. Så kan vara fallet om det finns en risk för att en förälder på ett olämpligt sätt griper in i vården eller därför att en förälders personliga förhållanden, t.ex. vid ett långtgående missbruk, är sådana att han eller hon inte bör träffa den unge. Som lagstiftningen är utformad kan nämnden med stöd av den bestämmelsen inte reglera umgänget enbart därför att en pågående polisutredning av ett brott skulle kunna påverkas negativt av att den unge får träffa en förälder.

text: BB:s far var inte vårdnadshavare och han hade inte heller någon umgängesrätt med BB. Det har därför inte funnits några förutsättningar för att fatta ett beslut om reglering av umgänget med stöd av

text: 14 §

text: LVU. Enligt remissvaret har regleringen av kontakten mellan BB och hans far inte heller grundats på

text: 14 §

text: LVU utan inskränkningen har skett med stöd av bestämmelsen i

text: 11 §

text: LVU. Enligt 11 § bestämmer socialnämnden hur vården av den unge ska ordnas och var den unge ska vistas under vårdtiden. Efter ett beslut om vård eller omedelbart omhändertagande enligt LVU träder socialnämnden in i föräldrarnas ställe. Nämnden har då samma skyldigheter och rättigheter som barnets vårdnadshavare. Nämnden eller den som nämnden har uppdragit vården åt ska ha uppsikt över den unge och, i den utsträckning det behövs för att genomföra vården, bestämma om hans eller hennes personliga förhållanden. Det kan gälla t.ex. medicinsk vård eller behandling och rätt för den unge att göra en resa. I likhet med vårdnadshavaren kan nämnden således vidta åtgärder som behövs för att den unge inte ska skada sig själv eller någon annan. Nämnden bör också på samma sätt som föräldrarna t.ex. kunna hindra att den unge rymmer (

text: prop. 1979/80:1

text: del A s. 597). Möjligheten att bestämma om den unges förhållanden begränsas till vad som behövs för att genomföra LVU-vården.

text: BB var tillsammans med sin far misstänkt för ett allvarligt brott och det fanns oklarheter i fråga om vad som hade hänt. Detta har emellertid inte inneburit att nämnden utan vidare har kunnat inskränka BB:s kontakt med sin far. Som jag nyss nämnt är nämndens möjlighet att besluta om sådana inskränkningar begränsad till situationer när inskränkningen behövs för att vården ska kunna genomföras. Så kan vara fallet t.ex. om det finns risk för att kontakten kan leda till att den unge dras in i ny brottslighet eller uppmuntrar den unge till en positiv syn på en brottslig verksamhet. I ett sådant fall skulle kontakten i sin förlängning kunna hindra vården av den unge.

text: Med utgångspunkt från de brottsmisstankar som fanns har det givetvis funnits skäl att ifrågasätta om det var lämpligt att BB och hans far hade kontakt med varandra. Det har också funnits skäl för nämnden att verka för att BB t.ex. inte genom påtryckningar skulle ta på sig ansvar för ett brott som han inte hade begått. Det kan därför i och för sig inte uteslutas att det rent objektivt sett funnits anledning för nämnden att med stöd av

text: 11 §

text: LVU hindra en kontakt mellan BB och hans far. Såvitt framgår av remissvaret har dock inskränkningen av BB:s kontakt med sin far uteslutande motiverats av att det fanns oklarheter i den pågående polisutredningen. Enbart den motiveringen medför dock enligt min mening inte att socialnämnden kan inskränka den unges kontakt med en förälder eller annan närstående. Detta är förhållanden som i första hand åklagaren har att ta ställning till när han eller hon bedömer behovet av bl.a. häktning.

text: Nämnden har inte ens påstått att inskränkningarna motiverades av sådana skäl som brukar ha att göra med själva vården av den unge. Med utgångspunkt i de uppgifter som nämnden har lämnat i sitt yttrande och de handlingar som nämnden har gett in till JO kan jag därför inte se att det funnits förutsättningar för nämnden att med stöd av

text: 11 §

text: LVU inskränka kontakten mellan BB och hans far. Nämnden har i remissvaret uppgett att det beslut som fattades var ett ”underlag till institutionschefen, som har att besluta om eventuella besöksinskränkningar”. Jag kan med anledning av det uttalandet konstatera att ett särskilt ungdomshem enligt

text: 15 a §

text: LVU kan vägra den unge telefonsamtal och besök. Även ett beslut om en sådan inskränkning av den unges kontakt med omvärlden kan dock endast beslutas om kontakterna kan äventyra vården eller ordningen vid hemmet. Enligt min mening kan därför inte heller ett sådant beslut fattas med motiveringen att den unges kontakt med t.ex. en anhörig skulle kunna vara till nackdel för en brottsutredning.

text: Sammanfattningsvis är jag kritisk till att nämnden inskränkt BB:s möjlighet till kontakt med sin far på den grunden att det fanns oklarheter i den pågående polisutredningen.

text: Det pågår för närvarande en översyn av LVU (Utredningen om tvångsvård för barn och unga, S 2012:07). Jag finner skäl att översända en kopia av detta beslut till utredningen.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


title: Kritik mot Skatteverket för långa handläggningstider i ärenden om registrering av bouppteckningar och utfärdande av europeiska arvsintyg

sammanfattning: JO har tagit emot flera anmälningar mot Skatteverket som rör långsam handläggning av ärenden om registrering av bouppteckningar. Klagomål har även förts fram mot dröjsmål med utfärdande av europeiska arvsintyg. Skatteverkets registrering av bouppteckningar har stor betydelse för enskilda som därför normalt har anledning att ställa höga krav på snabbhet vid handläggningen av dessa ärenden. Ett europeiskt arvsintyg ska enligt en EU-förordning utfärdas utan dröjsmål när Skatteverket har bedömt att ett sådant intyg kan utfärdas. Enligt Skatteverket har handläggningstiderna för båda ärendetyperna blivit längre bl.a. på grund av pandemin. I mars 2023 var kötiderna upp till 9 veckor för registrering av bouppteckningar och 18 veckor för utfärdande av europeiska arvsintyg. ChefsJO uttalar att omständigheter som är kopplade till pandemin inte längre kan anses förmildrande när handläggningstiderna ska bedömas. Skatteverket får kritik för sin långsamma handläggning. Enligt Skatteverkets webbplats har kötiderna för bouppteckningsärenden därefter ökat ytterligare och är numera lika långa som när de var som längst under pandemin. För dessa ärenden har kötiden ökat med nästan 50 procent mellan mars och november 2023 och uppgår nu till 13 veckor. ChefsJO uttalar att detta är mycket oroväckande och att det är viktigt att Skatteverket tar itu med orsakerna och vidtar verkningsfulla åtgärder så att handläggningstiderna inte förlängs ytterligare utan tvärtom snabbt kan förkortas.

text: Anmälningarna

text: I anmälningar som kom in till JO den 4 januari 2023 förde AA (dnr 120-2023) och BB (dnr 122-2023) fram klagomål mot Skatteverket på grund av långsam handläggning av ärenden om registrering av bouppteckning. BB klagade även på att myndigheten dröjt med att utfärda europeiska arvsintyg.

text: Utredning

text: JO uppmanade Skatteverket att yttra sig över klagomålen och begärde samtidigt att myndigheten skulle besvara vissa frågor.

text: Av Skatteverkets remissvar den 15 mars 2023 framgår i huvudsak följande.

text: Skatteverket handlägger ansökningar om registrering av bouppteckning och utfärdande av europeiskt arvsintyg i den ordning som de kommer in till myndigheten. Tiden fram till dess att en handläggare tilldelas ett sådant ärende benämns kötid. När ett ärende har tilldelats en handläggare kan ett beslut tas direkt eller så krävs komplettering i något avseende och då förlängs handläggningstiden.

text: Kötiderna har förlängts till följd av pandemin och dess inverkan på verksamheterna. Det saknades möjlighet att arbeta hemifrån eftersom handläggningen inte var digitaliserad. Det förekom även stora personalbortfall, och handläggare lånades under en kort tid ut till en annan myndighet. På grund av ett redan ansträngt läge med ökande balanser och tidigare rekryteringsstopp, och då antalet inkomna ärenden ökade, har verksamheterna inte hunnit arbeta i kapp de balanser som byggts upp över tid. Verksamheterna har nu fått extra medel för rekrytering, men det har inte varit lätt att rekrytera och behålla personal. Rörligheten är större än vanligt, och den prognos av personalläget som gjordes under hösten 2022 har inte fallit ut som önskat.

text: Före pandemin var kötiden för registrering av en bouppteckning ca 4 veckor. Under pandemin förlängdes denna tid och var som mest 13 veckor. I dagsläget är kötiden ca 9 veckor. För att komma till rätta med de ökade kötiderna har man rekryterat ny personal och tagit in konsulter. Därtill har man infört förkortade telefontider och prövat nya arbetssätt. Förhoppningsvis kan kötiderna kortas till 6 till 8 veckor före årets slut.

text: För europeiska arvsintyg är kötiden i dag ca 18 veckor, vilket är en normal kötid utifrån balansläget. Det är dock inte optimalt utifrån kravet att arvsintyg ska utfärdas utan dröjsmål. Den totala handläggningstiden är svår att uppskatta eftersom ärendenas komplexitet varierar. För att minska kötiderna har verksamheten under en längre tid breddat sin kompetens. Ett nytt ärendehanteringssystem har också utvecklats. Åtgärderna har redan börjat ge effekt, och förhoppningsvis kan kötiderna kortas till 13 till 15 veckor före årets slut.

text: Handläggningstiderna har varit alltför långa för att uppfylla uppställda krav. Myndigheten beklagar de långa handläggningstiderna och arbetar vidare med åtgärder för att effektivisera verksamheten och förkorta handläggningstiderna. En rimlig handläggningstid för bouppteckningar är 4 till 6 veckor.

text: AA och BB kommenterade remissvaret.

text: JO hämtade den 6 november 2023 in uppgifter om då aktuella kötider från Skatteverkets webbplats.

text: Bedömning

text: Allmänt om handläggning av ärenden Rätten för enskilda att få sitt ärende behandlat så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerhetens krav eftersätts slås fast i

text: 9 § första stycket förvaltningslagen (2017:900)

text: som allmänna krav på handläggningen av ärenden. I förarbetena till lagen uttalas att en modern förvaltning bör präglas av ett tydligt medborgarperspektiv med högt ställda krav på god service och att det krävs att ärendena regelmässigt avgörs utan oskälig fördröjning för att enskildas rätt ska tas till vara (

text: prop. 2016/17:180 s. 20

text: f. och 106).

text: Eftersom förvaltningsärendens art och komplexitet varierar är det inte möjligt att ange en genomsnittlig normaltid för ärendehandläggning som kan tjäna som en tumregel för alla typer av förvaltningsärenden. I flertalet fall bör dock handläggningstidens längd i första hand påverkas av hur komplicerade ärendena är att utreda, hur snabba parterna är med att tillhandahålla det underlag som myndigheten behöver för sin prövning, hur många parter handläggningen involverar och liknande omständigheter som påverkar ärendets omfattning. Om beslutet i ett ärende har en stor inverkan på den enskildes personliga eller ekonomiska förhållanden finns det normalt anledning att ställa höga krav på snabbhet vid handläggningen. (Se

text: prop. 2016/17:180 s. 106

text: och JO 2022/23 s. 321, dnr

text: och

text: , samt JO:s beslut den 9 september 2021 i ärenden med dnr 7165-2020 och 7242-2020). För vissa typer av ärenden gäller särskilda skyndsamhetskrav. Ett sådant exempel är europeiska arvsintyg, vilket jag återkommer till.

text: Registrering av bouppteckningar Bestämmelser om bouppteckning finns i

text: 20 kap.

text: ärvdabalken

text: . Av bouppteckningen ska framgå bl.a. vilka som är arvingar (3 §), den dödes tillgångar och skulder (4 §) och eventuella testamenten (5 §). Den ska enligt huvudregeln förrättas senast tre månader efter dödsfallet (1 §) och ska inom en månad därefter ges in till Skatteverket (8 §). Myndigheten ska se till att en bouppteckning förrättas och ges in inom föreskriven tid och kan för detta ändamål bl.a. förelägga om vite (9 §).

text: Skatteverkets totala handläggningstid för registrering av bouppteckningar består som framgått dels av den tid då ett ärende rent faktiskt handläggs av en handläggare, dels av den tid som myndigheten benämner kötid. Den först nämnda tiden är inte så lång utan tycks i normala fall vara en eller ett par veckor. Problemet med handläggningstiderna är i stället kötiden, dvs. tiden fram till dess att ett ärende tilldelas en handläggare. Kötiden har blivit längre, från ca 4 veckor före pandemin till som mest 13 veckor under pandemin. Vid tiden för remissvaret i mars uppgick kötiden till ca 9 veckor. Skatteverket har redovisat ett antal förklaringar till denna försämring, och framför allt har myndigheten lyft fram att kötiderna har förlängts till följd av pandemin.

text: Som jag har redovisat ovan har den enskilde normalt anledning att ställa höga krav på snabbhet vid handläggningen om beslutet i ett ärende har en stor inverkan på den enskildes personliga eller ekonomiska förhållanden.

text: För att banker ska tillåta uttag från den avlidnes konton eller från gemensamma konton krävs ofta en registrerad bouppteckning. En sådan registrering krävs också för att den avlidnes tillgångar ska kunna avyttras. Först sedan en bouppteckning registrerats kan en ensam dödsbodelägare söka lagfart för fast egendom (

text: 20 kap. 5 § jordabalken

text: ). Bland annat av dessa orsaker har enskilda således normalt anledning att ställa höga krav på snabbhet vid handläggningen av dessa registreringsärenden.

text: Jag har förståelse för att pandemin ledde till att Skatteverkets handläggningstider blev längre av de anledningar som myndigheten har redovisat. Men omständigheter som är kopplade till pandemin kan i mars 2023 inte längre anses förmildrande när man bedömer handläggningstiderna (jfr mina uttalanden i JO 2022/23 s. 321).

text: Det är framför allt när ett avgörande fördröjs på grund av en längre tids passivitet från en myndighets sida som kritik kan riktas mot handläggningstidens längd. Kötiden hos Skatteverket innebär som framgått att ingen åtgärd vidtas i avvaktan på att en handläggare inleder handläggningen av ärendet. Den handläggningstid som har uppstått till följd av kötiden på 9 veckor är självfallet inte acceptabel. Jag är således kritisk till den långa handläggningstiden i ärenden om registrering av bouppteckningar.

text: Utfärdande av europeiska arvsintyg Skatteverket är behörig myndighet att utfärda europeiska arvsintyg enligt den s.k. arvsförordningen . Syftet med detta förfarande är att arvsärenden med gränsöverskridande verkan inom unionen ska kunna avgöras på ett snabbt, smidigt och effektivt sätt (se skäl 67 i arvsförordningen). Enligt artikel 67.1 ska ett arvsintyg utfärdas utan dröjsmål när de uppgifter som ska styrkas har fastställts, alltså när Skatteverket har bedömt att ansökan är komplett och ett arvsintyg kan utfärdas.

text: Mot denna bakgrund har en kötid om 18 veckor naturligtvis lett till en handläggningstid som i normalfallet är för lång. Som framgår av remissvaret anser inte heller Skatteverket att myndigheten klarar av sina åtaganden i denna

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012

text: om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg.

text: del. Mina uttalanden ovan gäller även dessa intyg eftersom det även i detta sammanhang har framförts att det främst har berott på pandemin. Jag är alltså även kritisk till Skatteverkets långa handläggningstider i ärenden om utfärdande av europeiska arvsintyg.

text: Avslutande synpunkter Skatteverket har vidtagit flera åtgärder för att komma till rätta med handläggningstiderna. Inom bouppteckningsverksamheten har myndigheten bl.a. rekryterat ny personal, tagit in konsulter och sett över sina arbetssätt. När det gäller de europeiska arvsintygen har man bl.a. breddat kompetensen och utvecklat ett nytt ärendehanteringssystem.

text: Även om jag är positiv till att Skatteverket har vidtagit åtgärder är det tydligt att dessa inte har fått önskad effekt. Situationen har förvärrats sedan remissvaret i mars i år. På myndighetens webbplats anges nu i november att kötiden för bouppteckningar är ca 13 veckor, vilket är en ökning med nästan 50 procent jämfört med vad som angavs i remissvaret. Handläggningen av de europeiska arvsintygen följer samma negativa trend och kötiden uppgår numera till 20 veckor. JO har också på senare tid mottagit flera klagomål som rör långsam handläggning av bouppteckningsärenden.

text: Av Skatteverkets årsredovisning 2022 (tabell 74) framgår att antalet registrerade bouppteckningar 2020 var ca 84 000, att de ökade året därpå till ca 89 000 men att de 2022 minskade till ca 84 000. Av samma tabell framgår att ärendebalansen låg på ca 12 000 ärenden såväl 2020 som 2021 men har ökat till ca 17 000 ärenden 2022. I dessa avseenden har det alltså skett en tydlig försämring under just 2022.

text: Mot bakgrund av dessa uppgifter och då kötiden för bouppteckningsärenden har ökat med nästan 50 procent mellan mars och november 2023, torde orsakerna till de långa handläggningstiderna främst vara andra än övergående sådana som ett resultat av pandemin. Den huvudsakliga orsaken tycks i stället vara att det är svårt att rekrytera och behålla personal.

text: Det är anmärkningsvärt att kötiden för bouppteckningsärenden är lika lång i dag som när den var som längst under pandemin. Det är också anmärkningsvärt att kötiden numera är längre än den tid inom vilken efterlevande har på sig att förrätta bouppteckning efter dödsfallet. Utvecklingen går åt fel håll och det är mycket oroväckande. Det är viktigt att Skatteverket tar itu med orsakerna till detta och vidtar verkningsfulla åtgärder så att handläggningstiderna inte förlängs ytterligare utan tvärtom snabbt kan förkortas. Jag har för avsikt att återkomma till frågan framöver.


avgjordAv: Jan Pennlöv

nyckelord: Anstalt Beslut

title: Uttalanden om indragning av vissa TV-kanaler i en kriminalvårdsanstalt

text: I ett beslut den 9 februari 2001 anförde JO Pennlöv följande.

text: Anmälan

text: Förtroenderådet vid A-paviljongen i anstalten Norrtälje har riktat kritik mot anstalten för dess beslut att fr.o.m. den 24 mars 2000 stänga av TV-kanalerna Canal + och Canal + Gul. Av anmälan framgår att beslutet motiverats med att nämnda kanaler visar pornografiska filmer, vilket ansetts kontraindicerande för behandlingen på en avdelning för sexualbrottsdömda. Beslutet fattades av tf. kriminalvårdschefen AA, och enligt sin lydelse, ”på uppdrag av Kriminalvårdsdirektören BB”.

text: Förtroenderådet har anfört bl.a. följande. Pornografiska filmer utgör endast drygt åtta procent av sändningstiden och visas alltid efter kl. 24.00. Övrig tid visas många bra program och filmer som de intagna skulle ha intresse och nytta av, men som de nu inte kan se. Det borde vara tekniskt möjligt att tillåta kanalerna men filtrera bort de pornografiska filmerna. Även på andra paviljonger i anstalten finns det intagna som dömts för sexualbrott. Där har dock kanalerna inte stängts av. Om det skall vara lika för alla intagna borde t.ex. de som dömts för narkotikabrott inte få se filmer i vilka det förekommer droger, intagna dömda för grova våldsbrott inte filmer med våldsinslag osv. Genom beslutet har de sexualbrottsdömda som tillhör A-paviljongen diskriminerats.

text: Utredning

text: Ärendet har remitterats till Kriminalvårdsstyrelsen för yttrande. I sitt yttrande har överdirektören CC hänvisat till en utredning av Kriminalvårdsstyrelsens regionkontor i Stockholm, som bifogats. Av remissvaret, som kom in till JO den 14 juni 2000, framgår bl.a. följande.

text: Anstalten Norrtälje meddelade 1993 ett beslut enligt vilket avdelning A i anstalten, som är en avdelning för intagna dömda för sexualbrott, inte längre skulle ha tillgång till kanal 1000. Beslutet, som överklagades, var motiverat på ett liknande sätt som det nu aktuella beslutet. Kriminalvårdsstyrelsen ändrade inte anstaltens beslut, men motiverade sitt beslut med att lagens (14 § KvaL) krav på att intagna

text: bör få möjlighet att genom bl.a. television följa vad som händer i omvärlden var uppfyllt genom det utbud de intagna hade förutom kanal 1000 (SVT 1, 2 och TV 4). Av Kriminalvårdsstyrelsens beslut framgick också att det ankom på kriminalvårdsmyndigheterna att besluta om utbudet av TV-kanaler i anstalterna.

text: Kriminalvårdsstyrelsen har härefter inskränkt kriminalvårdsmyndigheternas beslutanderätt genom att den 11 april 2000 besluta att vissa kanaler över huvud taget inte skall tillhandahållas intagna inom kriminalvården. Det gäller ”renodlade filmkanaler som regelmässigt visar pornografiska filmer och/eller filmer med grova våldsinslag”. Av beslutet framgår att det tidigare fanns en stor skillnad mellan olika anstalter när det gäller kanalutbudet samt de intagnas respektive myndigheternas kostnader för kanalerna. Beslutet har motiverats på följande sätt:

text: Enligt såväl lagen om kriminalvård i anstalt som lagen om behandling av häktade och anhållna m.fl. skall en intagen få möjligheter att följa vad som händer i omvärlden bl.a. genom TV. Därmed följer inte en oavvislig rätt för en intagen att ha tillgång till samtliga förekommande TV-kanaler. Har en intagen tillgång till det s.k. basutbudet, dvs. SVT 1 och 2 samt TV 4, är lagens krav på tillgång till TV tillgodosett. Vid varje kriminalvårdsmyndighet bör detta basutbud tillhandahållas de intagna. Därutöver bör det finnas möjlighet för en kriminalvårdsmyndighet att, om myndigheten finner det angeläget, tillhandahålla även en eller flera betalkanaler för exempelvis sport- och/eller nyhetssändningar. Vissa av betalkanalerna har ett utbud av filmer av t.ex. pornografiskt eller våldsförhärligande innehåll som av en stor del av allmänheten upplevs som stötande. Det har ifrågasatts hur kriminalvården, som har i uppdrag att främja de intagnas anpassning i samhället genom olika påverkansprogram, samtidigt kan tillåta intagna att ha tillgång till sådant TV-utbud. Det är enligt styrelsens mening utomordentligt viktigt att verksamheten inom kriminalvården inte bedrivs på sådant sätt att allmänhetens förtroende för kriminalvården rubbas. De intagnas möjligheter att följa sådant TV-utbud bör därför upphöra. Vidare torde de TV-kanaler som har detta utbud, de s.k. filmkanalerna, vara de som drar de största kostnaderna. Då det finns skäl för att reducera de kostnader som idag åvilar kriminalvården för TV-utbudet bör en begränsning av det antal TV-kanaler som skall erbjudas de intagna genomföras även av denna anledning. Den nu gällande ordningen som innebär kostnader för vissa intagna bör upphöra att gälla varav följer att kriminalvården helt bör stå för kostnaderna för det TV-utbud som erbjuds de intagna.

text: Det som gäller enligt beslutet kommer inom kort att utformas som en föreskrift. De motiv som Kriminalvårdsstyrelsen anförde i beslutet den 11 april 2000 är de egentliga skälen till det beslut som meddelades av Kriminalvårdsmyndigheten Norrtälje den 24 mars 2000. Att beslutet kom att innehålla samma motivering som anstaltens beslut 1993 beror på att beslutet meddelades på uppdrag och att skälen inte hade diskuterats mellan uppdragsgivaren och den som meddelade beslutet. Beslutet är ett s.k. normbeslut som inte behöver motiveras. Däremot har beslutet en sådan karaktär och sådana följdverkningar att det får anses lämpligt att skäl för beslutet anges. Förtroenderådets JO-anmälan visar med all tydlighet vikten av att förklara ställningstagandet om att stoppa filmkanalerna vid A-paviljongen eftersom argumentet om behandlingsmässiga skäl kan ifrågasättas. Det är beklagligt att motiveringen av beslutet inte utvecklats. Genom Kriminalvårdsstyrelsens beslut den 11 april fick dock de intagna vid A-paviljongen i efterhand del av grunderna

text: för kriminalvårdens ställningstagande beträffande filmkanaler. Anstalten Norrtälje kommer inom kort att stänga av filmkanalerna för alla intagna. Att så ännu inte skett beror på att vissa avtalsfrågor inte är avklarade och det råder oklarheter om vilka kanaler som skall ingå i basutbudet.

text: Förtroenderådet har yttrat sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Kriminalvårdsstyrelsen har i sitt remissvar anfört att det skäl som angavs i Kriminalvårdsmyndigheten Norrtäljes beslut den 24 mars 2000 att stänga av Canal + och Canal + Gul inte var det verkliga skälet för beslutet. Enligt Kriminalvårdsstyrelsen skulle det egentliga skälet i stället framgå av dess eget beslut som meddelades den 11 april, knappt tre veckor senare.

text: Som Kriminalvårdsstyrelsen har påpekat kan man ifrågasätta lämpligheten av det skäl som angavs i beslutet den 24 mars. Jag kan också väl förstå den indignation över beslutsskälet som de intagna i A-paviljongen har givit uttryck för. Eftersom det skäl som anfördes i beslutet tydligen är överspelat går jag dock inte vidare i analysen av laglig- eller lämpligheten av detsamma.

text: Vad jag däremot inte kan avstå från är att uttrycka min förvåning över att beslutet försetts med skäl som inte var avgörande i sammanhanget. Den förklaring som har givits till det inträffade – att beslutet fattats på uppdrag och att skälet inte diskuterades mellan den som meddelade beslutet och den som beordrade honom att göra det – leder närmast till tanken att myndigheten inte var medveten om varför beslutet fattades.

text: När det gäller de skäl som uppgivits vara de egentliga skälen till beslutet den 24 mars 2000, och som framgår av beslutet den 11 april 2000, har dessa numera utformats som föreskrifter (

text: KVVFS 2000:6

text: ), vilka gäller från den 1 september 2000.

text: Jag delar Kriminalvårdsstyrelsens mening att det krav på möjligheten för en intagen att följa vad som sker i omvärlden som stadgas i 14 § KvaL måste anses uppfyllt genom tillgången till kanalerna SVT 1, 2 och TV 4. Frågan om och i så fall i vilken utsträckning ytterligare kanaler skall tillhandahållas i anstalterna är en bedömningsfråga. Sådana frågor brukar JO inte uttala sig i. Trots detta vill jag anföra följande rörande de skäl Kriminalvårdsstyrelsen har anfört – och kriminalvårdsmyndigheten enligt uppgift borde ha anfört – för beslutet att inte tillåta vissa betalkanaler i anstalt.

text: Jag kan instämma i åsikten att det är tveksamt om det är förenligt med kriminalvårdens uppgift att främja de intagnas anpassning i samhället att visa filmer med pornografiskt eller våldsförhärligande innehåll i anstalter. Jag kan dock samtidigt förstå de intagnas åsikt att de genom beslutet att dra in de aktuella kanalerna går miste om en hel del i sammanhanget helt harmlösa program som många av dem tidigare hade tillgång till. Det har kommit till min kännedom att Kriminalvårdsmyndigheten Skogome – och eventuellt även andra anstalter – för

text: vissa betalkanaler använt sig av ett system med en timer för att så att säga filtrera bort program som inte ansetts lämpliga i anstalten. Mot bakgrund av att det uppenbarligen finns sådana tekniska möjligheter har jag – även med beaktande av den ekonomiska aspekt som angivits som ytterligare skäl – något svårt att förstå varför Kriminalvårdsstyrelsen gått så långt att den förbjudit hela kanaler.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Allmänna handlingar
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Kritik mot Samhällsbyggnadsnämnden i Värnamo kommun för att ha informerat ett företag om att en tidning hade begärt ut handlingar om företagets verksamhet

sammanfattning: Samhällsbyggnadsnämnden i en kommun hade till uppgift att utöva tillsyn över ett företag. En tjänsteman hos nämnden informerade företaget om att en tidning hade begärt ut handlingar om företaget. Tjänstemannen frågade även om företaget ville ha de handlingar som tidningen hade begärt ut och skickade därefter handlingarna till företaget. Enligt JO kan tjänstemannens handlande inte uppfattas på annat sätt än som en varning till företaget om att en granskning av dess verksamhet var på gång. JO anser därför att tjänstemannens handlande var olämpligt mot bakgrund av de intressen som bär upp den svenska offentlighetsprincipen. Handlandet kan enligt JO också ifrågasättas med tanke på regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet. Samhällsbyggnadsnämnden är ansvarig för att dess personal har kännedom om den reglering som styr de offentliganställdas arbete och får kritik av JO för det inträffade.

text: Initiativet

text: I en artikel i Dagens Nyheter den 20 februari 2017 fanns uppgifter om att en miljöinspektör vid Värnamo kommun hade informerat ett återvinningsföretag om att tidningen hade begärt ut vissa handlingar.

text: Med anledning av uppgifterna i tidningsartikeln beslutade jag den 22 februari

text: 2017 att inleda en utredning.

text: Utredning

text: JO uppmanade samhällsbyggnadsnämnden att yttra sig mot bakgrund av uppgifterna i artikeln och

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: , RF.

text: Samhällsbyggnadsnämnden lämnade följande yttrande:

text: [Företaget, JO:s justering] arbetar med materialåtervinning av plast och Dagens Nyheters artiklar handlar om hur stor del plast som återvinns och vart det som inte kan återvinnas tar vägen. Återvinningsgraden regleras genom ett avtal mellan företaget och Förpacknings- och tidningsindustrin (FTI). Hur detta avtal uppfylls är inte en fråga för den kommunala tillsynsmyndigheten.

text: Det kommunen kan bedriva tillsyn av kring återvinningen, är kravet på anteckningsskyldighet enligt 54 § i avfallsförordningen. Detta enligt tillsynsvägledning från Naturvårdsverket i april 2016. I augusti 2016 genomförde en opartisk och sakkunnig besiktningsman en periodisk besiktning på företaget då det konstaterades att anteckningsskyldigheten var utan anmärkning. Myndighetens tillsyn i övrigt omfattar att verksamheten bedrivs enligt det tillstånd som [Företaget, JO:s justering] har enligt

text: miljöbalken

text: . Sedan januari 2016 har miljöavdelningen haft drygt 35 kontakter med företaget. Generellt ska myndighetens handläggning vara offentlig och transparent. Då vi t.ex. får in anmälningar, andra handlingar eller klagomål ska dessa delges till alla som kan vara berörda, detta för att de ska ges möjlighet att lämna synpunkter och för att känna till vad som händer. Vårt tillsynsarbete utförs till stor del genom att företag fås att förstå vilka brister som behöver åtgärdas, och att företaget åtar sig att vidta nödvändiga åtgärder. Detta arbetssätt bygger till stor del på ett förtroende mellan tillsynsmyndigheten och företagets representant och att det finns en god relation. Relationen ska självklart vara professionell och på rätt nivå för att inte försvåra korrekta bedömningar, och i många fall skrivs formella beslut och förelägganden. Sådana beslut tas normalt inte där ett samförstånd finns om vad som behöver göras. Om t.ex. polismyndigheten eller länsstyrelsen i sitt myndighetsarbete begärt information om ett företag hade givetvis inte företaget informerats, då det skulle försvårat myndighetsutövningen, men så var det inte i detta fall. Det material som Dagens Nyheter fick hade företaget till största delen tidigare fått. Från inspektören fanns i detta ärende inga baktankar eller avsikter att ”varna företaget”, utan endast att bereda företaget att få tillgång till samma information. Samhällsbyggnadsnämnden kan inte anse att det finns anledning att ifrågasätta inspektörens saklighet eller opartiskhet. Inte heller att allas likhet inför lagen kan ifrågasättas. Däremot finns det i Värnamo kommun inte någon stor vana av undersökande journalistik och hur förvaltningar och tjänstemän på bästa sätt ska förhålla sig i sådana situationer. Det finns inte heller några fastställda rutiner för detta. Ärendet kring [Företaget, JO:s justering] och Dagens Nyheters artiklar om återvinningsgraden av plast aktualiserar frågan, och kommunen kommer därför att ta fram en rutin för hur tjänstemännen bäst agerar vid den typen av händelser.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 1 kap. 9 §

text: RF ska domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (objektivitetsprincipen).

text: Bestämmelsen omfattar inte bara hur en sak rent faktiskt har handlagts och vilka verkliga skäl som ligger bakom ett beslut eller annat handlande från en myndighet. Även hur myndighetens agerande har uppfattats är av betydelse. Man talar ibland om en objektiv och en subjektiv sida av grundlagsbestämmelsen. Det subjektiva är hur myndigheten själv anser sig ha agerat, medan det objektiva är hur myndighetens agerande kan uppfattas utifrån. Redan risken för att andra kan uppfatta att saklighet och opartiskhet inte iakttas är tillräcklig för att hindra vissa förfaranden (se Bull & Sterzel,

text: Regeringsformen

text: – en kommentar, 3:e uppl., s. 54).

text: Till främjande av ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning ska varje svensk medborgare ha rätt att ta del av allmänna handlingar (

text: 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen

text: , TF).

text: Formuleringen i

text: 2 kap. 1 §

text: TF ger uttryck för synsättet att offentlighetsprincipens ändamål är att möjliggöra nyhetsförmedling och annan informationsspridning samt att stimulera diskussion om allmänna angelägenheter (Axberger, Yttrandefrihetsgrundlagarna, publicerad i Zeteo 2017-08-15, s. 207).

text: I

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF anges att en myndighet inte, på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling, får efterforska vem sökanden är eller vilket syfte han eller hon har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om det finns något hinder mot att handlingen lämnas ut. Bestämmelsen innebär att var och en har rätt att ta del av alla offentliga handlingar hos en myndighet utan att behöva uppge vem han eller hon är eller vad handlingen ska användas till, det s.k. anonymitetsskyddet.

text: Bedömning

text: Samhällsbyggnadsnämnden har till uppgift att utöva tillsyn över företaget när det gäller bl.a. att det följer sitt tillstånd enligt

text: miljöbalken

text: Av utredningen framgår att en inspektör vid nämnden informerade företaget om att Dagens Nyheter hade kontaktat bl.a. nämnden och begärt ut handlingar om företaget. Inspektören frågade även om företaget ville ha de handlingar som tidningen hade begärt ut och skickade dem därefter till företaget.

text: Nämnden har uppgett att inspektörens handlande syftade till att ge företaget möjlighet att få tillgång till samma information som Dagens Nyheter hade fått. Nämnden har hänvisat till att myndighetens handläggning generellt ska vara offentlig och transparent och att anmälningar och klagomål m.fl. handlingar ska delges alla som kan vara berörda samt att tillsynsarbetet bygger på ett förtroende och en god relation mellan myndigheten och företaget. Detta ifrågasätts naturligtvis inte. Det har dock inte framkommit någon saklig anledning för inspektören att informera företaget om att handlingar hade begärts ut eller att delge bolaget de handlingar som hade begärts ut. Det hade framgått för nämnden att det rörde sig om en begäran om handlingar som gjorts av en tidning, sannolikt i syfte att genomföra en journalistisk granskning av företagets verksamhet. Handlandet kan, objektivt sett, inte uppfattas på annat sätt än som en varning till företaget om att en granskning av dess verksamhet var på gång. Inspektörens handlande var därför olämpligt mot bakgrund av de intressen som bär upp offentlighetsprincipen. Handlandet kan också ifrågasättas med tanke på RF:s krav på saklighet och opartiskhet.

text: Nämnden är ansvarig för att dess personal har kännedom om den reglering som styr de offentliganställdas arbete och ska kritiseras för det inträffade.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord:
Dokumentation
Journalföring
Långsam handläggning
Personlig assistans
Väsentlig försening

title: Socialnämnden i Pajala kommun får allvarlig kritik för bl.a. långsam handläggning av en ansökan om utökning av personlig assistans enligt LSS

sammanfattning: En vårdnadshavare ansökte i februari 2025 om utökning av personlig assistans för sin son enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Socialnämnden i Pajala kommun meddelade beslut i ärendet efter drygt tio månader. JO konstaterar att handläggningstiden varit alldeles för lång. Vidare konstaterar JO att dokumentationen i pojkens ärende är bristfällig. Det framgår exempelvis inte när den aktuella ansökan gjordes. Dokumentationsbristerna gör att det är svårt att följa handläggningen av ärendet. Bristerna har även försvårat JO:s granskning. Nämnden borde med anledning av tidsutdräkten i ärendet ha lämnat en underrättelse om väsentlig försening enligt 11 § förvaltningslagen (2017:900), FL. JO uttalar vidare att när pojkens vårdnadshavare begärde att ärendet skulle avgöras inom en månad borde nämnden, inom ramen för sin serviceskyldighet, ha informerat honom om att en begäran enligt 12 § FL om att ärendet ska avgöras måste vara skriftlig. Sammantaget anser JO att nämnden förtjänar allvarlig kritik för bristerna i handläggningen av ärendet. JO understryker också allvaret i att han i två tidigare beslut har riktat allvarlig kritik mot nämnden för brister i hanteringen av pojkens LSSärenden. I beslutet konstaterar JO också att nämnden inte har levt upp till sin skyldighet enligt 13 kap. 6 § regeringsformen att biträda JO i en utredning. JO gör denna dag även uttalanden med anledning av en inspektion som han genomförde hos nämnden den 14–16 april 2026. Vid inspektionen granskades bl.a. handläggningen av LSS-ärenden.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 21 oktober 2025 klagade AA på Socialförvaltningen i Pajala kommuns handläggning av hans son BB:s ansökan om utökning av personlig assistans enligt lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. AA uppgav bl.a. att en ansökan hade gjorts i februari 2025, men att nämnden ännu inte hade fattat beslut i ärendet. AA framförde även att han vid ett telefonsamtal med förvaltningen den 29 augusti 2025 hade begärt att myndigheten skulle fatta ett beslut i ärendet inom en månad.

text: Utredning

text: JO hämtade in handlingar från förvaltningen. Muntliga upplysningar hämtades in från en verksamhetschef. Hon uppgav bl.a. att den aktuella ansökan inte fanns registrerad i ärendehanteringssystemet och att hon varken kunde svara på när ansökan hade kommit in eller om den hade gjorts skriftligt eller muntligt.

text: Därefter begärde JO att Socialnämnden i Pajala kommun skulle yttra sig över det som hade framförts i anmälan. Nämnden skulle även besvara ett antal frågor om handläggningen.

text: I sitt yttrande uppgav nämnden bl.a. följande. Nämnden har nu hittat ett epostmeddelande där det framgår att en muntlig ansökan om utökning av personlig assistans gjordes den 7 februari 2025. Ansökan aktualiserades inte i verksamhetssystemet. I början av juni 2025 kontaktade AA förvaltningen och frågade hur det gick med handläggningen av ansökan. Den 31 juli 2025 hölls ett utredningsmöte med vårdnadshavarna. Nämnden fattade ett beslut i ärendet den 23 december 2025. Handläggningen av ansökan har inte varit tillräcklig skyndsam. AA har fått information om att nämnden behövde mer tid och om försening av beslut enligt

text: 11 § förvaltningslagen (2017:900)

text: , FL. AA kom inte in med någon skriftlig begäran om att ärendet skulle avgöras enligt

text: 12 §

text: FL. Nämnden har dock brustit i att fatta ett beslut enligt samma bestämmelse. Nämnden konstaterar att det brister i rättssäkerhet när det gäller handläggningen av LSS-ärenden.

text: JO hämtade in ytterligare handlingar från förvaltningen samt kompletterande muntliga upplysningar från verksamhetschefen.

text: AA fick möjlighet att kommentera yttrandet.

text: Bedömning

text: Handläggningen av ansökan I LSS finns bestämmelser om vissa insatser som personer som omfattas av den lagen har rätt till, om de behöver sådan hjälp i sin livsföring och behovet inte tillgodoses på annat sätt. En av insatserna är personlig assistans. Målet med LSS är att den enskilde ska få möjlighet att leva som andra. Genom insatserna ska den enskilde tillförsäkras goda levnadsvillkor. (Se 1, 5, 7 och 9 §§ LSS.)

text: LSS är en rättighetslag. Det innebär att den enskilde kan kräva de rättigheter som anges i lagen. Detta kan jämföras med

text: socialtjänstlagen (2025:400)

text: , som inte ger den enskilde en absolut rätt till en viss bestämd insats. Jag har i ett tidigare beslut mer utförligt redovisat vad det innebär att LSS är en rättighetslag (se JO 2025 s. 346, dnr 5244-2023).

text: Det finns inte någon särskild bestämmelse som reglerar inom vilken tid en nämnd ska fatta beslut med anledning av en ansökan om en insats enligt LSS. De generella bestämmelserna om ärendehandläggning i FL är därför tillämpliga. Det innebär bl.a. att ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och

text: kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts (se

text: 9 §

text: FL). Nämnden måste alltså se till att ärendet drivs framåt och att utföra de handläggningsåtgärder som krävs för att ärendet ska kunna avgöras inom en rimlig tid. Det ligger i sakens natur att beslut i ärenden enligt LSS är av stor betydelse för den enskilde. Det är därför särskilt angeläget att han eller hon inte behöver vänta längre än nödvändigt på att få sin rätt till en viss insats prövad av nämnden.

text: Jag har tidigare uttalat att en handläggningstid om tre till fyra månader är ett rimligt riktmärke för ett ärende som rör personlig assistans. Alla ärenden kommer dock inte kunna avgöras inom en sådan tidsperiod. För att en längre handläggningstid ska anses godtagbar krävs att det föreligger omständigheter som kan motivera det. Är det t.ex. fråga om ett komplext ärende där en rad utredningsåtgärder varit nödvändiga kan en utredningstid om sju till åtta månader vara nödvändig. För att en handläggningstid som överstiger sju till åtta månader ska kunna godtas krävs typiskt sett att det varit fråga om ett ärende där en mer omfattande utredning varit nödvändig. Det krävs också att nämnden hela tiden har bedrivit ett aktivt utredningsarbete. Den enskilde ska inte behöva vänta så länge på ett beslut i sitt ärende annat än i mycket speciella undantagsfall. (Se JO 2019/20 s. 588, dnr

text: Av utredningen framgår att BB:s vårdnadshavare den 7 februari 2025 ansökte om utökning av hans personliga assistans. Den 23 december 2025 fattade nämnden ett beslut i ärendet. Verksamhetschefen har upplyst om att vårdnadshavarna vid ett teamsmöte den 31 juli 2025 begärde en större utökning av insatsen. Hon har även förtydligat att det beslut som nämnden fattade i december 2025 omfattade såväl den ursprungliga ansökan om utökning av personlig assistans som den begäran om utökning som gjordes därefter.

text: Jag kan alltså konstatera att det tog drygt tio månader från det att ärendet om utökning av insatsen inleddes till dess att nämnden fattade ett beslut. Såvitt framgår av journalanteckningarna vidtog nämnden inte några åtgärder med anledning av ansökan förrän i juni 2025. Nämnden har konstaterat att handläggningen inte har levt upp till kravet på skyndsamhet. Jag instämmer i den bedömningen. Nämnden förtjänar kritik för den långsamma hanteringen.

text: Underrättelse om väsentlig försening Om en myndighet bedömer att avgörandet i ett ärende som har inletts av en enskild part kommer att bli väsentligt försenat, ska myndigheten underrätta parten om detta. I en sådan underrättelse ska myndigheten redovisa anledningen till förseningen. (Se

text: 11 §

text: FL.)

text: Syftet med bestämmelsen i

text: 11 §

text: FL är främst att minska risken för att bristande information om handläggningen leder till onödig irritation hos den enskilde. Det är god förvaltning att inte hålla den enskilde ovetande om vad som händer i ärendet. En myndighet bör därför lämna information om handläggningen så tidigt som möjligt. De överväganden som en myndighet gör i fråga om den ska

text: underrätta den enskilde bör dokumenteras. Det är viktigt att en underrättelse enligt

text: 11 §

text: FL är tydligt utformad – det ska bl.a. framgå att det är fråga om en underrättelse enligt den bestämmelsen och det är lämpligt att myndigheten försöker uppskatta hur lång tid det beräknas ta innan ärendet avgörs. (Se t.ex. JO 2023 s. 351, dnr 6473-2021, JO 2023 s. 368, dnr 7262-2022 och 7266-2022 samt JO:s beslut den 19 juni 2023, dnr

text: Nämnden har uppgett att den informerade BB:s vårdnadshavare om att nämnden behövde mer tid och att beslutet hade försenats. Jag kan konstatera att det av dokumentationen inte framgår att nämnden vid något tillfälle skulle ha övervägt eller lämnat en underrättelse om väsentlig försening enligt

text: 11 §

text: FL. Som nämnts kan det i ett ärende om personlig assistans godtas att handläggningstiden överstiger fyra månader om ärendet är mer komplext. Det har inte kommit fram att J:s ärende varit av sådan beskaffenhet. Enligt min mening borde nämnden därför redan när AA kontaktade nämnden den 5 juni 2025 ha lämnat en underrättelse om väsentlig försening. Jag är kritisk till nämndens hantering även i detta avseende.

text: Dröjsmålstalan Om ett ärende som har inletts av en enskild part inte har avgjorts i första instans senast inom sex månader, får parten skriftligen begära att myndigheten ska avgöra ärendet. Myndigheten ska inom fyra veckor från den dag då en sådan begäran kom in antingen avgöra ärendet eller i ett särskilt beslut avslå begäran. (Se

text: 12 § första stycket

text: FL.)

text: I förarbetena förtydligas att bestämmelsen inte är tillämplig på en begäran som görs muntligt. När en begäran om dröjsmålstalan görs muntligt bör myndigheten, i enlighet med bestämmelserna i

text: 6 §

text: FL om myndigheternas serviceskyldighet, upplysa parten om formkravet. (Se

text: prop. 2016/17:180 s. 297

text: AA har uppgett att han vid ett telefonsamtal med verksamhetschefen den 29 augusti 2025 begärde att nämnden skulle fatta ett beslut i BB:s ärende inom en månad. Det finns inte någon notering i journalen om att en begäran gjordes det datumet. Jag noterar dock att det framgår av en journalanteckning den 5 september 2025 att AA begärde att nämnden skulle fatta ett beslut i ärendet inom tre veckor.

text: Nämnden har inte ifrågasatt AA:s uppgift om att en begäran gjordes redan den 29 augusti 2025. Jag utgår därför från den uppgiften. När begäran gjordes hade det gått mer än sex månader sedan ärendet inleddes hos nämnden. Nämnden borde därför inom ramen för sin serviceskyldighet ha upplyst AA om att han behövde göra en skriftlig begäran. Jag är kritisk till att nämnden inte informerade honom om detta.

text: Dokumentationen Handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om olika slags insatser enligt LSS ska dokumenteras. Dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. (Se

text: 21 a §

text: LSS.)

text: Journalanteckningar och andra handlingar som upprättas och som hör till den enskildes personakt ska vara väl strukturerade och tydligt utformade. Åtgärder som vidtas vid handläggningen av ett ärende ska fortlöpande och utan oskäligt dröjsmål dokumenteras i journalen. Av journalen ska det framgå bl.a. när en handling av betydelse för handläggningen har kommit in eller upprättats i ärendet. (Se 4 kap. 8 och 9 §§ Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd [

text: SOSFS 2014:5

text: ] om dokumentation i verksamhet som bedrivs med stöd av SoL, LVU, LVM och LSS.)

text: Det är av flera anledningar viktigt att ett ärende journalförts på ett korrekt och rättvisande sätt. Dokumentationen skapar förutsättningar för den enskilde att följa handläggningen av sitt ärende och är även viktig för att andra, t.ex. JO och domstolar, i efterhand ska kunna förstå vad som hänt i ärendet.

text: Nämnden har inte dokumenterat i BB:s journal att en ansökan gjordes i februari 2025. När JO inledningsvis hämtade in upplysningar kunde verksamhetschefen inte svara på när ansökan kommit in eller om den var muntlig eller skriftlig. Först i yttrandet till JO kunde nämnden lämna besked om att en muntlig ansökan hade gjorts den 7 februari 2025.

text: Att en ansökan från en enskild inte dokumenteras hos nämnden är givetvis helt oacceptabelt. Det är för mig förvånande att nämnden inte redan innan JO inledde en utredning hade rett ut omständigheterna kring ansökan. Även i övrigt är dokumentationen gällande handläggningen bristfällig. Som exempel kan nämnas att nämnden i sitt yttrande angett att ett hembesök genomfördes den 16 september 2025. Detta framgår inte av journalen. Det går inte heller att tydligt utläsa vilka dokumenterade åtgärder eller händelser som avser den aktuella ansökan.

text: Dokumentationen i BB:s ärende lever inte upp till lagstiftningens krav och det går inte att följa handläggningen på ett tillfredställande sätt med hjälp av journalen. Den bristfälliga dokumentationen har påtagligt försvårat min granskning. Jag är mycket kritisk till detta.

text: Nämnden förtjänar allvarlig kritik för sin handläggning av ärendet Jag har i två tidigare beslut riktat allvarlig kritik mot nämnden för handläggningen av BB:s ärenden enligt LSS. I det första beslutet var det fråga om bl.a. långsam handläggning och bristande dokumentation i ett ärende om personlig assistans (se JO 2024 s. 399, dnr 5149-2023). I det andra beslutet hade nämnden dröjt med att verkställa en boendeinsats enligt LSS efter det att en

text: domstol hade återförvisat målet för fortsatt handläggning och nytt beslut (se JO:s beslut den 9 april 2026, dnr

text: Handläggningen av BB:s ärende om utökning av personlig assistans är bristfällig i flera avseenden. Precis som i de tidigare kritikbesluten handlar det om brister i helt grundläggande moment i ärendehandläggningen. Sammantagna är bristerna även i detta ärende sådana att nämnden förtjänar allvarlig kritik.

text: Att jag nu för tredje gången riktar allvarlig kritik mot nämnden för handläggningen av BB:s ärenden enligt LSS är helt oacceptabelt. Jag ser med stort allvar på att nämnden inte kommit tillrätta med de brister som jag pekade på i mitt första kritikbeslut. Jag förutsätter att nämnden nu säkerställer en korrekt handläggning av ärenden enligt LSS. Jag avser att följa den saken i mitt fortsatta tillsynsarbete.

text: Jag gör denna dag även uttalanden med anledning av den inspektion som jag genomförde hos nämnden den 14–16 april 2026 (se dnr 2680-2026). Vid inspektionen granskade jag bl.a. nämndens handläggning av LSS-ärenden. Mina uttalanden finns att ta del av i ett inspektionsprotokoll på JO:s hemsida.

text: Skyldigheten att biträda JO i en utredning För att kunna fullgöra sitt tillsynsuppdrag måste JO få tillgång till ett korrekt beslutsunderlag. En myndighet är därför enligt

text: 13 kap. 6 § regeringsformen

text: skyldig att lämna de upplysningar och yttranden som en ombudsman begär. JO har alltså en grundlagsfäst rätt att påkalla biträde i sitt utredningsarbete. När JO begär utredning eller upplysningar från en myndighet är syftet att få ett sakligt underlag för prövningen. De frågor som JO ställer till myndigheten måste besvaras med omsorg och så noggrant som möjligt. Det är av stor vikt att myndigheter är transparenta och tydliga gentemot JO och lämnar korrekta och fullständiga uppgifter om relevanta omständigheter. För berörda tjänstemän medför grundlagsbestämmelsen en skyldighet att sanningsenligt och utan att dölja något uppge alla sakförhållanden som rör tjänsten och t.ex. ge besked om de tjänsteåtgärder de har vidtagit i form av beslut eller på andra sätt. En befattningshavare kan alltså inte avstå från att lämna upplysningar om dessa har betydelse för JO:s utredning. (Se t.ex. JO 2023 s. 39, dnr 7766-2022 m.fl., och JO 2024 s. 399, dnr 5149-2023.)

text: Min granskning av handläggningen i BB:s ärende om personlig assistans har varit förenad med svårigheter. Först i samband med att nämnden yttrade sig till JO kunde besked lämnas om när ansökan kommit in och att den hade gjorts muntligt. Nämndens redogörelse i yttrandet när det gäller handläggningen av BB:s ansökan är varken fullständig eller så tydlig som kan krävas. Ytterligare kontakter behövde därför tas från JO:s sida för att försöka klarlägga vad som hade hänt i ärendet. Det var först i samband med dessa kontakter som det stod klart att beslutet den 23 december 2025 avsåg både den ansökan som gjordes den 7 februari 2025 och en senare begäran om utökning som gjordes den 31 juli

text: 2025. Nämnden har inte bidragit till utredningen i ärendet på ett godtagbart sätt. Det ser jag med stort allvar på. Övrigt Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Thomas Norling. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift. Rättssakkunniga Lovisa Falkman har föredragit ärendet byråchefen Sandra Lundgren har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning
Omprövning
Åtal

title: Anmälan mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Växjö, m.fl. med anledning av handläggningen av ett ungdomsärende

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO ifrågasatte AA och BB handläggningen av ärende K8827-02 m.fl. vid Polismyndigheten i Kronobergs län (åklagarkammarens i Växjö ärende dnr C-2-1995-02) samt vissa bedömningar som Växjö tingsrätt och Göta hovrätt hade gjort i ett brottmål m.m.

text: Av anmälan med bilagor framgick att AA och BB, när det gäller handläggningen av de ovan nämnda ärendena, var missnöjda bl.a. med den långa handläggningstiden samt med att åtal väcktes för snatteri trots att CC, som var misstänkt för gärningen, tidigare hade underrättats om att åtal inte skulle väckas.

text: Utredning

text: Handlingarna i ärende K8827-02 m.fl. vid Polismyndigheten i Kronobergs län, ansökan om stämning den 26 september 2003 i ärende C-2-1995-02 vid åklagarkammaren i Växjö, diarieblad i samma ärende samt Växjö tingsrätts dom den 14 oktober 2003 i mål B 1405-03 och B 139-03 infordrades.

text: Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Under tiden juni 2002 till november 2002 inkom till polismyndigheten ett stort antal anmälningar om skadegörelse (K8827-02 m.fl.) CC, född i maj 1987, antecknades under november 2002 som skäligen misstänkt för flera fall av skadegörelse. I samband med ett polisförhör den 10 december 2002 delgavs han misstanke om 43 skadegörelsebrott och ett snatteri. Förundersökningsprotokollet kom in till åklagarkammaren i mitten av april 2003.

text: Den 17 maj 2003 greps och anhölls CC som misstänkt för försök till rån. Förundersökning inleddes men lades ned av vice chefsåklagaren DD, åklagarkammaren i Växjö, den 12 augusti 2003.

text: Den 9 september 2003 anhölls CC som misstänkt för ytterligare ett rån. I en skriftlig underrättelse till CC den 25 september 2003 angavs att chefsåklagaren vid åklagarkammaren i Växjö, EE, hade fattat beslut att inte åtala CC för de cirka

text: 40 fall av skadegörelse som denne delgivits misstanke om (K8827-02 m.fl.) I samma underrättelse angavs vidare att beslut fattats att inte åtala CC för snatteri den 15 november 2002 (K17493-02). Trots detta åtalade EE CC för snatteriet i en stämningsansökan daterad den 26 september 2003. I samma stämningsansökan åtalades CC för grov stöld den 8 september 2003 och skadegörelse den 3 november 2002. Åtalet omfattade även andra brott och andra tilltalade än CC.

text: Den 14 oktober 2003 dömde Växjö tingsrätt CC för de åtalade gärningarna. När det gäller snatteriet dömdes CC i enlighet med sitt erkännande.

text: Ärendet remitterades till åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande enligt följande.

text: a) Vilken var anledningen till att åtal för snatteri väcktes trots att beslut att inte väcka åtal för gärningen hade fattats föregående dag (ärende K17493- 02)?

text: b) Vilken var anledningen till att den tidsfrist som anges i 4 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) hade överskridits i ärende K7320-03?

text: c) Vilken var anledningen till att beslut i åtalsfrågan beträffande ärendena K8827-02 m.fl. fattades först i september 2003 trots att förundersökningsprotokollet inkom till åklagarkammaren i april 2003?

text: Dåvarande Åklagarmyndigheten i Linköping inkom med yttrande till vilket var fogat upplysningar från EE och DD.

text: Inledningsvis upplyste EE i huvudsak följande. Under sommaren och tidig höst 2003 var, på grund av sjukdom och låg bemanning, arbetsbelastningen mycket hög. Det aktuella ungdomsärendet handlades av DD men eftersom hon blev upptagen av ett svårutrett ärende rörande dråp var det han som väckte åtal i ärendet. Det var ett omfattande ärende med åtta misstänkta personer och 83 anmälningar. Det tog honom tre dagar att gå igenom ärendet, fatta alla beslut och därefter skriva stämningsansökan. Handläggningen skedde under tidspress bl.a. eftersom det fanns häktade personer i målet.

text: Vidare upplyste han följande angående fråga a) i remissen. Det förundersökningsprotokoll som inkom till kammaren i april 2003 innehöll huvudsakligen ett stort antal klotterärenden. Brott kunde inte styrkas i dessa varför jag beslutade att inte åtala CC för dessa. Däremot åtalades han för ett snatteri (K17493-02). Vid diarieföringen i datorn av de negativa åtalsbesluten i klotterärendena råkade jag av misstag markera även snatteriärendet. Detta låg som nr 10 av 47 ärenden. Av förbiseende upptäcktes inte det felaktigt diarieförda snatteriärendet vid expedieringen av ärendet. Det hela är närmast att betrakta som en felskrivning. På grund av det automatiserade och centraliserade underrättelseförfarandet skickades en underrättelse till CC. DD anförde följande beträffande frågorna b) och c) i remissen.

text: Fråga b/

text: CC anhölls tillsammans med fyra andra personer den 17 maj 2003 misstänkt för försök till rån samma dag. Eftersom bevisläget var komplicerat, begärdes den 6 juni utlåtande från SKL. Sakkunnigutlåtande, daterat den 23 juli kom till polismyndigheten den 25 juli och utredningen redovisades till mig den 7 augusti 2003. Jag beslutade att skriva av ärendet den 12 augusti 2003. Det har således enligt min uppfattning förelegat sådana särskilda omständigheter som avses i 4 § LUL för att den gällande tidsfristen överskridits.

text: Fråga c/

text: Förundersökningsprotokollet, som redovisades till mig den 15 april 2003, innehöll inte några brott som gjorde att den särskilda tidsfristen i 4 § LUL skulle tillämpas, men ärendet skulle ändå handläggas skyndsamt. Innan jag hade tid att ta mig an ärendet för att besluta om åtal inträffade vad jag beskrivit under fråga b/. Eftersom CC således var misstänkt för allvarligare brottslighet, var det naturligt att dröja med beslut i åtalsfrågan. Därtill kom att övriga fyra misstänkta som avses under b/ var föremål för utredning beträffande andra brott. När jag skrev av ärendet under b/ den 12 augusti, var jag förundersökningsledare i ett ärende rörande dråp med fyra personer häktade. Utredningen i det ärendet var inne i ett intensivt skede och min arbetssituation var allmänt mycket ansträngd. Det bör påpekas att förundersökningsprotokollet från april avseende CC var omfattande och innehöll drygt 400 sidor. Jag hade ännu inte hunnit fatta beslut i åtalsfrågan, när CC den 9 september 2003 anhölls misstänkt för rån den 9 september tillsammans med annan person. Jag begärde den andra personen häktad. Han häktades den 12 september och åtal skulle väckas senast den 26 september. På grund av min ansträngda arbetssituation väcktes åtal av chefsåklagare EE, som samtidigt väckte åtal mot CC och ytterligare fyra personer. Huvudförhandling hölls i tingsrätten den 3 och 6 oktober med mig som åklagare. De nu återgivna omständigheterna förklarar enligt min mening varför beslut i åtalsfrågan fattades först i september 2003.

text: Av EE:s upplysningar framgår att det i egentlig mening inte fattats något negativt åtalsbeslut avseende snatteriet. Vad som förekommit är ett handhavandefel vid diarieföringen i det elektroniska ärendehanteringssystemet (BRÅDIS). Underrättelser skickas automatiskt ut. Det är naturligtvis beklagligt att det kommer en underrättelse om att åtal inte skall ske när beslutet egentligen är det motsatta. Av DD:s upplysningar framgår orsakerna till varför tidsfristen i 4 § LUL överskridits beträffande ärende K7320-03. Jag delar hennes uppfattning att det finns godtagbara skäl till att tidsfristen överskridits. Enligt min bedömning finns det också godtagbara skäl till varför beslut i åtalsfrågan beträffande ärendena K8827-02 fattades först i september 2003.

text: AA och BB kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja den skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: , RB).

text: I LUL finns ett särskilt skyndsamhetskrav och en tidsfrist för handläggningen av ungdomsärenden. En förundersökning mot den som inte fyllt 18 år och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader skall bedrivas med särskild skyndsamhet. Förundersökningen skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart kan ske och senast inom sex veckor från dagen för delgivning av brottsmisstanke enligt

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB. Tidsfristen får överskridas

text: endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter (4 § LUL).

text: Enligt

text: 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: (FUK) har undersökningsledaren ansvar för förundersökningen i dess helhet. Förundersökningsledaren skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara.

text: Bedömning

text: Klagomålen mot domstolarna Beträffande klagomålen som gäller de bedömningar som tingsrätten och hovrätten har gjort vill jag nämna följande.

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt de regler för förfarandet som gäller för dem.

text: Domstolars självständighet i den dömande verksamheten är fastslagen i grundlag. JO är därför återhållsam med uttalanden om domar och andra domstolsavgöranden. Vad AA och BB har anfört föranleder mig inte att gå ifrån denna princip.

text: Handläggningstiden i ärende K8827-02 m.fl. Ärendena K8827-02 m.fl. gällde cirka 40 fall av skadegörelse och ett snatteri. För skadegörelse är sedan den 1 januari 2004 påföljden böter eller fängelse i högst ett år. Vid tiden för utredningen av de brott som CC var misstänkt för var emellertid inte föreskrivet fängelse i mer än sex månader för något av brotten. Den frist om sex veckor som följer av 4 § LUL var därmed inte tillämplig. Däremot gällde naturligtvis det allmänna skyndsamhetskravet i

text: 23 kap. 4 §

text: RB.

text: Under november 2002 antecknades CC som skäligen misstänkt för olika skadegörelsebrott och ett snatteri. Han delgavs misstanke om brotten vid förhör den 10 december 2002. I majoriteten av brottsutredningarna inträdde DD som förundersökningsledare i december 2002. Den 25 september 2003 fattades beslut i åtalsfrågan.

text: Utredningen avsåg ett mycket stort antal fall av skadegörelse och var således omfattande.

text: Det gick cirka nio månader från det att CC delgavs misstanke till dess beslut fattades i åtalsfrågan. Förundersökningsprotokollet kom in till åklagarkammaren i mitten av april 2003. Som DD har redogjort för kom CC att misstänkas för allvarligare brottslighet i mitten av maj 2003 och därefter i augusti 2003. Jag har ingen erinran mot hennes bedömning att brottsligheten i maj medförde att det var naturligt att dröja med åtalsbesluten gällande skadegörelse. Mot denna bakgrund och med hänsyn till ärendets omfattning samt till vad som i övrigt upplysts har jag ingen annan synpunkt på åklagarens handläggning än att det självfallet hade varit

text: bra om beslut i åtalsfrågan hade fattats senast i samband med att förundersökningen som gällde brottsmisstankarna från maj 2003 (ärende K7320-03) lades ned. Handläggningstiden i ärende K7320-03 När det gäller utredningen av det ärende i vilket CC var misstänkt för försök till rån konstaterar jag följande. CC delgavs misstanke för brottet den 17 maj 2003. Förundersökningen lades ned den 12 augusti 2003. Tidsfristen om sex veckor som följer av 4 § LUL hade då överskridits med cirka sex veckor. DD har upplyst att utredningen omfattade fem misstänkta personer och att bevisläget var komplicerat. Hon har vidare upplyst att det utlåtande som begärdes från Statens Kriminaltekniska Laboratorium den 6 juni 2003 kom in till polismyndigheten den 25 juli 2003. Jag anser, i likhet med vad åklagarmyndigheten anfört i sitt yttrande, att omständigheterna varit sådana att det funnits skäl att överskrida den i 4 § LUL angivna fristen. Åtalsbeslutet i ärende K17493-02 (snatteri) Utredningen har visat att CC var misstänkt för snatteri den 15 november 2002 och att han åtalades för denna gärning trots att han tidigare hade fått en underrättelse om att beslut hade fattats om att åtal inte skulle väckas.

text: EE har i sin redogörelse upplyst att förundersökningen i vilken det aktuella snatteribrottet ingick var omfattande och att han vid diarieföring i datorn av ett mycket stort antal negativa åtalsbeslut av misstag angav att åtal inte skulle väckas för snatteri.

text: Min uppfattning är att EE, oavsett vilken hans avsikt var, genom registrering i ärendehanteringssystemet BRÅDIS, den 25 september 2003 beslutade att inte åtala CC för snatteri. Han har i en stämningsansökan daterad dagen därpå, såvitt framkommit utan att vara medveten om att ett beslut om att inte väcka åtal redan registrerats, åtalat CC för brottet.

text: Det inträffade väcker frågan om det varit möjligt för EE att ompröva sitt eget beslut. Jag vill inledningsvis nämna att reglerna om rättelse och omprövning i

text: 26 §

text: och

text: 27 §

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: inte är tillämpliga i åklagarväsendets brottsbekämpande verksamhet (se 32 § nämndnde verksamhet.t reglerna om omprövning i

text: 27 § förvaltningslagen (1986:223)

text: inte är tillämpliga i åklagarväsendeta lag). En åklagares beslut anses visserligen enligt etablerad praxis kunna omprövas av den åklagare som fattat beslutet. Hänsynen till inblandade parter och till stabiliteten i rättslivet kräver emellertid att ett beslut omprövas på det sättet endast om det har tillkommit nya omständigheter. Undantag härifrån görs endast beträffande fall där det är uppenbart att det tidigare beslutet helt saknar lagstöd och att ett vidhållande av detta skulle kunna medföra disciplin- eller straffansvar för åklagaren i fråga (se

text: JO 2002/03 s. 116

text: I det här fallet har det inte varit fråga om att nya omständigheter har tillkommit som kunnat motivera en annan bedömning i åtalsfrågan. Det är i stället så att det ursprungliga beslutet av misstag blivit helt motsatt i förhållande till vad åklagaren

text: avsett och därefter har denne, utan att vara medveten om det, ändrat beslutet genom att väcka åtal.

text: Det är självfallet mycket olyckligt att en underrättelse om att åtal inte ska väckas för en viss gärning skickas till en person som dagen därpå, utan att några som helst nya omständigheter tillkommit och utan att överprövning skett, åtalas för samma gärning. Det inträffade visar vikten av noggrannhet och kontroll vid handläggning av åtalsbeslut även när ett stort antal beslut rörande likartad brottslighet fattas.

text: EE kan inte undgå kritik för det inträffade.

text: Övrigt Vad AA och BB i övrigt har anfört motiverar inte något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från min sida.