avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

title: Kritik mot en beredningsjurist vid Solna tingsrätt med anledning av handläggningen av en fråga om försvarare

sammanfattning: En tilltalad i ett brottmål kom till huvudförhandlingen tillsammans med en privat försvarare. Tingsrättens ordförande kritiseras för att hon bett försvararen lämna sin plats vid den tilltalades sida och sätta sig på åhörarplats.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Solna tingsrätt och uppgav följande. Han inställde sig till en huvudförhandling i ett brottmål som privat försvarare för den tilltalade. Han uppfattade att han där avvisades som försvarare av rättens ordförande på den grunden att behov av försvarare saknades. Han blev hänvisad till att sitta och lyssna på åhörarplats.

text: Utredning

text: Handlingar i Solna tingsrätts mål B 6432-10 begärdes in och granskades. Av handlingarna framgick följande.

text: BB var åtalad vid Solna tingsrätt för ett ringa narkotikabrott. Den 3 november 2010 ringde AA till tingsrätten och anmälde sig som privat ombud för BB. Vid huvudförhandlingen den 22 november 2010 var beredningsjuristen CC ordförande. I tingsrättens anteckningar från huvudförhandlingen står följande: ”Det antecknas att AA anmäler sig som privat försvarare för [BB]. Efter samråd med AA och [BB] konstaterar ordföranden att behov av försvarare inte finns”. Dom i målet meddelades den 29 november 2010. I domen finns ingen uppgift om att BB hade försvarare.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten, som anmodades att lämna uppgifter om handläggningen av frågan om försvarare vid huvudförhandlingen samt redogöra för de överväganden som gjorts. Tingsrätten skulle vidare redovisa sin bedömning av vad som kommit fram. Tingsrätten (lagmannen DD) kom in med ett remissvar, till vilket fogades ett yttrande från beredningsjuristen CC.

text: CC uppgav följande.

text: Inledningsvis vill jag uttrycka att jag tycker att den uppkomna situationen är beklaglig och att det är väldigt olyckligt att AA uppfattat det som att han blev avvisad som försvarare vid den aktuella förhandlingen. Jag är väl medveten om att det inte ska göras någon prövning om det föreligger behov av en privat försvarare. Jag redovisar nedan min syn på det hela och mina minnesbilder av vad som hände på förhandlingen. Målet ropades på och [BB], åklagaren och AA inställer sig. Ganska omgående, i samband med närvarokontrollen, uppger AA att [BB] inte vet hur en rättegång går till och att det var en av anledningarna till att han hade försvarare. I samtliga förhandlingar som jag är ordförande i är jag noga med att inledningsvis förklara för den tilltalade hur en förhandling går till. Så skedde även denna gång, även fast det fanns ett privat försvarare i rättssalen. Eftersom det i detta fall hade framkommit att [BB] inte visste hur rättegången skulle gå till förklarade jag förhandlingens upplägg och gång på ett mycket lugnt, lättförståeligt och pedagogiskt sätt. [BB] tog detta till sig och verkade förstå och blev som jag uppfattade det mer lugn och trygg med situationen i rättssalen. När detta moment var avslutat framkom det, jag är osäker på om det var [BB] eller AA som uppgav detta, att [BB] inte hade för avsikt att berätta om händelsen som åtalet avsåg, utan att det var AA som skulle prata för [BB]. Jag uppfattade det som att det var AA som istället för [BB] själv som skulle höras över åtalet. Jag förklarade med anledning av detta för [BB] att det som rör själva händelsen, hörandet av honom över åtalet, kan inte AA göra i hans ställe, utan själva händelsen måste han själv berätta om i förhör. Jag uppfattade det som att [BB] tog det jag sa till sig. [BB] sa sedan något i stil med, men med innebörden, ”Ja men då så, då behöver jag inte hjälp av dig” och riktade det mot AA. Anledningen till att jag valde att förklara detta för [BB] i inledningsskedet av förhandlingen var för att det inte vid hållandet av förhör med honom skulle uppstå problem och förvirring angående vem som skulle höras. Jag kan nu i efterhand, trots [BB]s uttalande, se att jag ändå skulle ha upplyst honom om hans rätt att ha försvarare och frågat honom om han ändå inte ville att AA skulle sitta kvar i rollen som hans försvarare. Jag vill förtydliga att jag inte har avvisat AA som försvarare, Jag har inte heller gjort någon bedömning om det fanns behov av privat försvarare. Jag har utifrån vad [BB] själv uppgav om hans behov av försvarare, konstaterat att han inte ansåg att han behövde ha försvarare. Vad gäller att AA under förhandlingens genomförande satt på åhörarplats kan jag säga följande. På AA:s fråga om han ändå, trots att han inte skulle vara försvarare fick sitta kvar bredvid [BB], sa jag att jag inte tyckte det var lämpligt utan att han fick sätta sig på åhörarplats. Detta gjorde jag för att [BB] skulle kunna berätta på ett självmant sätt i det kommande förhöret. Jag vill i samband med detta säga att jag, då AA frågade om han ändå fick sitta kvar bredvid [BB], inte frågade [BB] själv vad han ansåg om det och det kan jag i efterhand se att jag nog skulle ha gjort. Jag kan inte annat än ännu en gång beklaga hur situationen uppfattats av AA. I övrigt vill jag anföra att förhandlingen genomfördes utan några som helst problem. Hörandet av [BB] gick bra och stämningen var god.

text: DD tillade följande.

text: Det är självfallet olyckligt att AA vid förhandlingen bibringades uppfattningen att han avvisades som försvarare. Jag gör dock bedömningen att CC inte hade någon sådan avsikt med sitt agerande utan att hon istället vidtog de åtgärder som hon ansåg nödvändiga för att förhandlingen skulle kunna genomföras på ett bra sätt. Precis som CC själv anfört i sitt yttrande hade det varit önskvärt att hon i det sammanhanget hade upplyst [BB] om hans rätt att biträdas av försvarare. Det hade även varit önskvärt att hon mera ingående hade undersökt om [BB] verkligen avsåg att inte längre biträdas av AA. Att så inte skedde är naturligtvis olyckligt men bör i någon mån ändå kunna tillskrivas CC:s relativa oerfarenhet.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över tingsrättens remissvar.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 21 kap. 3 § rättegångsbalken

text: har den som är åtalad för ett brott rätt att ha hjälp av en försvarare vid huvudförhandlingen. Det kan antingen vara en försvarare som han själv har anlitat eller en offentlig försvarare som fått sitt uppdrag av domstolen. En privat försvarare måste uppfylla vissa krav. Domstolen kan avvisa en privat försvarare som är olämplig. Däremot kan domstolen inte bestämma att den åtalade överhuvudtaget inte får ha en försvarare till sin hjälp.

text: Enligt AA förklarade CC att det inte behövdes något försvar samt sade till honom att lämna den åtalades bänk och sätta sig på åhörarplats. CC:s version är något annorlunda; enligt henne uppfattade hon att BB, efter att ha fått klart för sig att han själv skulle höras över åtalet, sade till AA att han i så fall inte behövde dennes hjälp varefter hon på fråga från AA hänvisade honom till att sätta sig på åhörarplats. Anteckningarna från huvudförhandlingen kan sägas ge visst stöd åt AA:s version; där står att det är ordföranden som konstaterar att det inte finns behov av försvarare.

text: Det är inte meningsfullt att nu, snart ett och ett halvt år efter händelsen, försöka skapa ytterligare klarhet i hur det gick till. Klart är dock att AA anmälde sig som privat ombud för BB drygt två veckor före huvudförhandlingen, att BB infann sig till huvudförhandlingen med AA som privat försvarare, att CC efter vissa diskussioner hänvisade AA att sätta sig på åhörarplats och att AA fick uppfattningen att han avvisades som försvarare för att det inte behövdes någon försvarare.

text: När BB infann sig till huvudförhandlingen tillsammans med AA kan det alltså inte ha rått någon tvekan om att BB ville att AA skulle vara hans försvarare. Av anteckningarna från huvudförhandlingen framgår inte att han ändrat uppfattning. Inte heller enligt CC:s version framgår att BB uttryckligen sagt att han inte längre önskade att ha AA som sin försvarare. Det var därför fel av CC att be AA lämna sin plats vid BB:s sida och sätta sig på åhörarplats. För detta förtjänar hon kritik.


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

nyckelord:
Anstalt
Beslut
Grundläggande fri- och rättigheter
Rätten till domstolsprövning
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Hall, för hanteringen av omhändertagande och kvarhållande av försändelser till en intagen m.m.

org: jo

sammanfattning: I beslutet konstateras att en begränsning av möjligheten att inneha en försändelse innebär en begränsning av den grundlagsskyddade rätten till informationsfrihet. Ett omhändertagande av en försändelse på grund av innehållet i den utgör därmed en tydlig begränsning av en intagens grundläggande rättigheter och har en påtaglig rättsverkan för den enskilde. Det kan därför – enligt JO:s mening – inte vara fråga om ett s.k. faktiskt handlande. Vidare konstateras att det inte heller kan vara fråga om ett s.k. faktiskt handlande när Kriminalvården håller kvar en försändelse med stöd av 7 kap. 8 § fängelselagen (2010:610). I beslutet kritiseras anstalten Hall för att vid hanteringen av försändelser till intagna inte ha gjort tydlig skillnad mellan kvarhållande och omhändertagande. Beslutet överlämnas till Justitiedepartementet och Riksdagens justitieutskott.

text: Anmälningar

type: rubrik

text: I flera anmälningar till JO klagade AA på anstaltens hantering av försändelser som skickats till honom. Han anförde därvid i huvudsak följande. Anstalten ”beslagtar” ofta hans post fast den varken innehåller något olagligt eller någon planerad brottslighet. Ibland får han inte ens reda på att han fått kort och brev, utan posten läggs direkt i hans förråd. För det mesta får han dock titta på brevet i närvaro av personal och får därefter lämna ut det till förrådet. Anstalten har bl.a. beslagtagit en adresslista från honom utan att han fått besked om att den tagits ifrån honom. Vid ett annat tillfälle fick han inte veta att anstalten omhändertagit ett vykort som hans far skickat till honom. AA ifrågasatte Kriminalvårdens rätt att ”beslagta” post utan att underrätta honom samt att neka honom att inneha fotografier m.m.

type: stycke

text: Utredning

text: AA:s behandlingsjournal begärdes in och granskades.

text: Bland de granskade handlingarna återfinns bl.a. ett beslut fattat av anstalten Hall den 30 november 2011. Av beslutet framgår bl.a. följande.

text: Anstalten beslutar att kvarhålla ett brev som anlänt till anstalten adresserat till [AA]. Brevet är av den karaktär att det kan äventyra ordningen och säkerheten på avdelningen. - - - Då brevet bedöms olämpligt att inneha då det innehåller delar som kan äventyra säkerheten och ordningen kommer brevet efter påseende tillföras [AA:s] effekter i centralförrådet.

text: Kriminalvården anmodades att yttra sig över det som AA anfört i några av anmälningarna. I remissen angavs att yttrandet borde belysa om anstalten Hall vid sin prövning gör åtskillnad mellan granskning/kvarhållande av försändelse under befordran och frågan om innehav av försändelsen.

text: I remissvaret anförde Kriminalvården, genom generaldirektören BB, följande.

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter angående sakförhållandena har inhämtats från region Stockholm som i sin tur har inhämtat upplysningar av kriminalvårdsinspektör CC, anstalten Hall. Av utredningen har bl.a. följande framkommit. På anstalten Hall har det förekommit en viss oklarhet avseende gränsdragningen mellan frågan om innehav av försändelser och granskning/kvarhållande av försändelse under befordran. Anstalten har under senare delen av 2011 fattat ett stort antal beslut om kvarhållande av försändelser till AA. Av besluten framgår att försändelsernas innehåll var sådant att de kunde äventyra säkerheten i anstalten och att de därför skulle omhändertas. Flera beslut omprövades av regionen utan ändring. AA har inte överklagat regionens beslut. Under två veckor kring årsskiftet 2011/2012 fattades ett antal skriftliga beslut om att försändelser omhändertogs. AA begärde omprövning av flera av besluten. Regionen beslutade att inte ändra dem. Inte heller dessa beslut överklagades. Sedan mitten av januari 2012 har anstalten slutat fatta beslut om omhändertagande av försändelser. Numera dokumenteras omhändertagandet och den intagne informeras om att ett omhändertagande har skett. Den intagne informeras om möjligheten att ansöka om att få inneha försändelsen på sitt bostadsrum och därigenom få ett skriftligt, överklagbart beslut i frågan. Oavsett hur den formella hanteringen har gått till, dvs. om beslut om kvarhållande eller omhändertagande har fattats eller om anstalten dokumenterat omhändertagandet och underrättat AA om det, har AA fått försändelserna för påseende innan de har lämnats för förvaring i anstaltens förråd.

text: Författningsbestämmelser

text: Enligt 1 kap. 6 § fängelselagen (2010:610, FäL) får verkställigheten inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt 5 kap. 2 § FäL får tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha omhändertas och förvaras för den intagnes räkning. Tillhörigheter som omhändertagits ska lämnas ut till den intagne senast i samband med att han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. – Av Kriminalvårdens allmänna råd till bestämmelsen i 5 kap. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse (

text: KVFS 2011:1

text: , FARK Fängelse) framgår att en granskad försändelse som en intagen inte får inneha

text: bör befordras till den intagne innan den omhändertas, om det är skäligt att den intagne direkt får ta del av innehållet i försändelsen. Av 7 kap. 7 § fängelselagen FäL får, i andra fall än som avses i 6 §, en försändelse till eller från en intagen i anstalt granskas, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Syftet med granskningen ska vara att undersöka om försändelsen innehåller något otillåtet föremål, eller är ett led i en pågående eller planerad brottslig verksamhet, ett planerat avvikande eller något annat liknande förfarande. Enligt 7 kap. 8 § FäL ska en försändelse som har granskats, om inte särskilda skäl talar mot det, lämnas ut till den intagne så snart som möjligt och senast när han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. – Av Kriminalvårdens allmänna råd till bestämmelsen FARK Fängelse framgår att särskilda skäl mot att lämna ut en granskad försändelse kan finnas om ordningen eller säkerheten skulle äventyras vid befordran av försändelsen. Om försändelsen innehåller information som kan utgöra fara för någon annans liv eller hälsa eller uppgifter som kan äventyra ordningen eller säkerheten i anstalten även efter att den intagne frigivits kan det finnas särskilda skäl att hålla kvar försändelsen även efter den tidpunkten (jfr

text: prop. 2009/10:135

text: sid. 148). Av 14 § fängelseförordningen (2010:2010, FäF) framgår att när tillhörigheter som den intagne inte får ta emot och inneha omhändertas enligt 5 kap. 2 § FäL ska den intagne underrättas. Kriminalvården ska dokumentera vad som omhändertagits. Av 21 § FäF framgår att om en försändelse som har granskats inte kan lämnas ut i nära anslutning till att granskningen slutförts, ska den intagne underrättas, om inte särskilda skäl talar mot det. Av Kriminalvårdens allmänna råd till bestämmelsen i 7 kap. FARK Fängelse framgår att särskilda skäl kan vara t.ex. att arbetet i en redan inledd förundersökning skulle kunna skadas, om försändelsen i sig tyder på att polisen eller Kriminalvården har vetskap om planerad brottslighet eller om försändelsen innehåller information om ett planerat brott, rymnings- eller upploppsplaner eller information som kan användas för att hota eller trakassera andra intagna eller kriminalvårdspersonal. Av 7 kap. 23 § FARK Fängelse framgår bl.a. följande. Granskning av en försändelse till eller från en intagen ska ske skyndsamt. Efter granskningen ska försändelsen lämnas ut till den intagne så snart som möjligt om den inte ska omhändertas enligt 5 kap. 2 § FäL eller hållas kvar enligt 7 kap. 8 § samma lag.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Inledningsvis kan konstateras att det inte finns något formellt krav på att andra försändelser än s.k. myndighetspost (dvs. sådana försändelser som omfattas av 7 kap. 6 § FäL) ska befordras till den intagne. Av 5 kap. 2 § FäL framgår att tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får omhändertas. Att bestämmelsen även är tillämplig på försändelser framgår av förarbetena till FäL (

text: prop. 2009/10:135

text: sid. 148). Försändelser som en intagen inte får inneha kan alltså omhändertas utan befordran. Enligt Kriminalvården vore det dock ofta oproportionerligt att göra så; Kriminalvårdens allmänna råd till 5 kap. 2 § FäL ska läsas mot bakgrund av det ställningstagandet. Ett omhändertagande innebär ingen annan inskränkning i den intagnes dispositionsrätt än att han eller hon är förhindrad att just inneha tillhörigheten. Den intagne är oförhindrad att t.ex. skicka tillhörigheterna till en anhörig eller en annan person utanför anstalten (

text: prop. 2009/10:135

text: sid. 134). Den intagne ska alltid underrättas om omhändertagandet, och tillhörigheten ska lämnas ut till den intagne senast då han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Ett omhändertagande är givetvis oftast en tillräckligt ingripande åtgärd för att upprätthålla säkerheten i anstalten. För att nå det målet måste emellertid den intagnes dispositionsrätt ibland inskränkas i flera avseenden. Så sker genom kvarhållande. – I

text: 27 § tredje stycket lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL), som upphör-

text: de att gälla den 1 april 2011 i och med ikraftträdandet av FäL, fanns bestämmelser om kvarhållande av granskade brev. Regleringen motsvaras idag delvis av 7 kap. 8 § FäL och 21 § FäF. Det nya regelverket anger inte uttryckligen att försändelser får kvarhållas. Av förarbetena till 7 kap. 8 § FäL framgår emellertid att så kan ske. Där anges följande. Paragrafen, som motsvarar 27 § tredje stycket fjärde meningen lagen om kriminalvård i anstalt, innehåller bestämmelser om när en försändelse som granskats ska lämnas ut till den intagne. Normalt ska en försändelse lämnas ut i nära anslutning till att granskningen slutförts och senast när frihetsberövandet ska upphöra, dvs. normalt vid tidpunkten för villkorlig frigivning. Endast om det finns särskilda skäl får en försändelse hållas kvar efter denna tidpunkt. Det kan t.ex. avse ett fall där en försändelse innehåller information om den inre säkerheten i en anstalt (

text: prop. 2009/10:135

text: sid. 148; Kriminalvårdens kursivering). Regleringen ger således Kriminalvården möjlighet att kvarhålla försändelser till en intagen. Som framgår av 7 kap. 8 § FäL och 21 § FäF innebär ett kvarhållande, till skillnad från ett omhändertagande, att Kriminalvården inte alltid behöver underrätta den intagne om åtgärden och att tillhörigheten inte alltid behöver lämnas ut till den intagne i samband med att han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Enligt Kriminalvårdens uppfattning är ett omhändertagande av en försändelse, liksom granskning av densamma, att betrakta som ett faktiskt handlande och inte som handläggning av ett ärende. Något beslut om omhändertagande behöver således inte upprättas. Omhändertagandet ska däremot, enligt regleringen i 14 § FäF, dokumenteras och den intagne underrättas om åtgärden. På samma sätt bör ett kvarhållande betraktas. I fråga om kvarhållande kan här vidare följande noteras. Om kvarhållandet inte skulle betraktas som faktiskt handlande utan som ärendehandläggning skulle reglerna om ärendehandläggning i

text: förvaltningslagen

text: (1986:223, FL) vara tillämpliga. Enligt

text: 21 §

text: FL ska parten underrättas om ett beslut. Det kan argumenteras för att

text: 21 §

text: FäF, med stöd av

text: 3 §

text: FL, har företräde framför bestämmelsen om underrättelse om beslut i FL. Annars skulle syftet med kvarhållandet ofta omintetgöras. Beslut omfattas emellertid inte av s.k. kriminalvårdssekretess (dvs. sekretess enligt

text: 35 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400, JO:s anm], OSL). En intagen skulle därför, genom att t.ex. begära ett s.k. § 26-utdrag [utdrag enligt bestämmelsen i

text: 26 § personuppgiftslagen (1998:204)

text: , JO:s anm.] eller begära ut samtliga beslut gällande kvarhållande av försändelser, få kännedom om att försändelser har kvarhållits och när det har skett. Syftet med att i enlighet med regleringen i

text: 21 §

text: FäF inte underrätta den intagne om kvarhållandet skulle då gå om intet. – Det bör här framhållas att formerna för ett omhändertagande varken påverkar den intagnes möjlighet att få ta del av försändelsen eller att få frågan om innehav – som leder till ett skriftligt överklagbart beslut – prövad. Av det anförda framgår således att Kriminalvården inte haft någon skyldighet att befordra de här aktuella försändelserna, om de var av sådant slag att de inte fick innehas. Av utredningen i ärendet framgår att både anstalten och, i de fall saken kom under dess prövning, regionen ansåg att så var fallet. Kriminalvården ser ingen anledning att här diskutera riktigheten av dessa ställningstaganden. Det är i stället en fråga för domstol. Av utredningen framgår emellertid också att försändelserna, trots att de var sådana som inte fick innehas, i enlighet med de allmänna råden till

text: 5 kap. 2 §

text: FäL befordrades till AA innan omhändertagandet. Av utredningen framgår dock även att anstalten Hall inte haft skillnaderna mellan kvarhållande, omhändertagande och innehav klart för sig. Detta har numera rättats till. - - -

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: Därefter genomfördes ett möte mellan företrädare för Kriminalvården och JO, där frågor angående Kriminalvårdens hantering av försändelser till intagna diskuterades.

text: Bedömning

text: Inledning I ärendet aktualiseras frågor som dels berör anstalters generella hantering av frågan om omhändertagande och kvarhållande av försändelser till intagna, dels är förknippade med anstalten Halls agerande i förhållande till AA. I min bedömning kommer jag inledningsvis att redogöra för den rättsliga regleringen av åtgärderna omhändertagande och kvarhållande. Därefter kommer jag att redovisa min syn på hur åtgärderna kvarhållande och omhändertagande generellt bör hanteras i formellt hänseende. Avslutningsvis kommer jag att beröra hur anstalten Hall hanterat försändelser till AA.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Informationsfriheten och rätten till förtrolig kommunikation

text: Av

text: 2 kap. 1 § första stycket 2 regeringsformen

text: följer att var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Vidare följer av

text: 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen

text: att var och en är gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. Dessa fri- och rättigheter gäller även en person som är intagen i en kriminalvårdsanstalt.

text: Informationsfriheten och rätten till förtrolig kommunikation får begränsas genom lag (se

text: 2 kap. 20 § regeringsformen

text: ). I fråga om informationsfriheten får den begränsas – såvitt här är av intresse – med hänsyn till allmän ordning och säkerhet, förebyggandet och beivrandet av brott, samt om särskilt viktiga skäl föranleder det (se

text: 2 kap. 23 § regeringsformen

text: ). Beträffande intagna i anstalt har det genom fängelselagen gjorts begränsningar i de intagnas möjligheter att sända, ta emot och inneha försändelser, se 5 kap. 1–2 §§ och 7 kap. 6–9 §§ fängelselagen. Dessa regler ger Kriminalvården rätt att under vissa givna förutsättningar granska, kvarhålla och omhänderta försändelser till eller från en intagen.

text: Kvarhållande av försändelse

text: Som Kriminalvården redovisat fanns det i

text: 27 § tredje stycket lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL), som upphörde att gälla den 1 april 2011 i och med ikraftträdandet av fängelselagen, bestämmelser om kvarhållande av granskade brev. Regleringen motsvaras idag delvis av 7 kap. 8 § fängelselagen och 21 § fängelseförordningen. Den nya regleringen anger inte uttryckligen att försändelser får hållas kvar. Av förarbetena till 7 kap. 8 § fängelselagen framgår emellertid indirekt – genom hänvisningen till 27 § KvaL – att detta varit avsikten (se

text: prop. 2009/10:135

text: sid. 148).

text: Det kan konstateras att det av 7 kap. 8 § fängelselagen inte framgår om bestämmelsen om kvarhållande tar sikte enbart på försändelser till en intagen eller även på försändelser från en intagen. Det anges inte heller i bestämmelsen vilka särskilda skäl som kan åberopas som grund för att hålla kvar en försändelse eller för att hålla kvar den efter tidpunkten för villkorlig frigivning. Den tidigare regleringen i 27 § KvaL var tydligare på denna punkt och angav att ett brev fick hållas kvar om det

text: var nödvändigt med hänsyn till ordningen och säkerheten (JO:s kursivering). Av förarbetena till fängelselagen framgår inte varför lagstiftaren gjort denna förändring. Jag vill i detta sammanhang erinra om att informationsfriheten – såvitt här är av intresse – endast får begränsas med hänsyn till allmän ordning och säkerhet, förebyggandet och beivrandet av brott, samt om särskilt viktiga skäl föranleder det (se

text: 2 kap. 23 § regeringsformen

text: Av 21 § fängelseförordningen framgår att om en försändelse som har granskats inte kan lämnas ut i nära anslutning till att granskningen slutförts, ska den intagne underrättas, om inte särskilda skäl talar mot det (JO:s kursivering). I den tidigare regleringen återfanns bestämmelsen om underrättelse om kvarhållande i 27 § KvaL och där angavs att den intagne skulle underrättas om kvarhållandet om det inte fanns synnerliga skäl mot det (JO:s kursivering). Varför bestämmelsen flyttats från lag till förordning och varför kravet för att Kriminalvården ska kunna avstå från att underrätta den intagne sänkts från synnerliga skäl till särskilda skäl framgår inte av förarbetena till fängelselagen.

text: Det måste dock – enligt min mening – stå klart att det endast kan bli aktuellt att hålla kvar en försändelse som ännu inte har befordrats till den intagne. Har försändelsen befordrats till den intagne har Kriminalvården möjlighet att omhänderta försändelsen med stöd av 5 kap. 1 och 2 §§.

text: Omhändertagande av försändelse

text: Genom bestämmelserna i 5 kap. 1 och 2 §§ fängelselagen har Kriminalvården getts rätten att begränsa en intagens rätt att inneha försändelser. Tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får enligt 5 kap. 2 § fängelselagen omhändertas och förvaras för den intagnes räkning. Som Kriminalvården anfört innebär ett omhändertagande ingen annan inskränkning i den intagnes dispositionsrätt än att han eller hon är förhindrad att just inneha tillhörigheten. Den intagne är oförhindrad att t.ex. skicka tillhörigheterna till en anhörig eller en annan person utanför anstalten (

text: prop. 2009/10:135

text: sid. 134). Till skillnad från vad som gäller för kvarhållande finns ett krav på att den intagne alltid ska underrättas om omhändertagandet, och att tillhörigheten alltid ska lämnas ut till den intagne senast då han eller hon inte längre ska vara berövad friheten.

text: Kriminalvården har i sitt yttrande gett uttryck för uppfattningen att det inte finns något formellt krav på att befordra andra försändelser än sådan s.k. myndighetspost som åsyftas i 7 kap. 6 § fängelselagen. Enligt huvudregeln i 7 kap. 6 § fängelselagen ska en försändelse mellan en intagen och bl.a. en advokat eller en svensk myndighet vidarebefordras utan granskning.

text: Det finns förvisso inte någon uttrycklig bestämmelse i fängelselagen eller fängelseförordningen som ålägger Kriminalvården att befordra försändelser i andra fall än när det gäller s.k. myndighetspost. Trots avsaknaden av en uttrycklig bestämmelse måste dock, enligt min mening, utgångspunkten vara att försändelser som skickas till en intagen ska befordras till denne genom Kriminalvårdens försorg. Kriminal-

text: vården måste i detta avseende ses som den sista länken i den postbefordran som postbefordringsföretagen står för såvitt avser personer som inte är berövade friheten. Som framgår av redogörelsen ovan får informationsfriheten och rätten till förtrolig kommunikation begränsas genom lag. Om Kriminalvården ska kunna underlåta att befordra en försändelse till en intagen måste det alltså finnas uttryckligt lagstöd för detta. Som framgått ovan får Kriminalvården anses ha getts denna befogenhet genom bestämmelsen om kvarhållande i 7 kap. 8 § fängelselagen, låt vara att denna reglering är otydlig på flera punkter. Om en försändelse inte hålls kvar enligt 7 kap. 8 § fängelselagen ska den således – enligt min mening – befordras till den intagne. En jämförelse kan här göras med bestämmelsen om kvarhållande av försändelse i

text: 27 kap. 9 § rättegångsbalken

text: . Enligt denna bestämmelse får rätten förordna, att försändelse som får tas i beslag och som väntas komma in till ett befordringsföretag ska, när försändelsen kommer in, hållas kvar till dess frågan om beslag har avgjorts.

text: Mot bakgrund av mitt resonemang ovan har jag invändningar mot att det i Kriminalvårdens allmänna råd till bestämmelsen i 5 kap. 2 § fängelselagen i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse,

text: KVFS 2011:1

text: , (fängelseföreskrifterna) anges att en granskad försändelse som en intagen inte får inneha bör befordras till den intagne innan den omhändertas, om det är skäligt att den intagne direkt får ta del av innehållet i försändelsen (JO:s kursivering). Jag kan inte se att det skulle finnas något lagstöd för att göra en skälighetsbedömning i denna situation. Först efter att försändelsen befordrats till den intagne (och denne gett uttryck för att han vill inneha försändelsen) kan anstalten ta ställning till om innehållet i försändelsen är sådant att försändelsen ska omhändertas eller att den intagne endast kan få begränsad tillgång till den (exempelvis nattetid efter inlåsning).

text: Jag har även invändningar mot att det i 7 kap. 23 § fängelseföreskrifterna uttalas att en försändelse efter granskningen ska lämnas ut till den intagne så snart som möjligt om den inte ska omhändertas enligt 5 kap. 2 § FäL eller hållas kvar enligt

text: 7 kap. 8 § samma lag

text: (JO:s kursivering). Som redovisats ovan är jag av uppfattningen att försändelsen ska befordras till den intagne om den inte hålls kvar.

text: Hur ska åtgärderna kvarhållande och omhändertagande hanteras i formellt hänseende?

text: Allmänt om begreppet faktiskt handlande

text: Offentlig verksamhet består i stor utsträckning av rent faktiskt verksamhet (handlande) som kan sägas utgöra motsatsen till ärendehandläggning. Verksamhet som faller inom ramen för faktiskt handlande är exempelvis sortering, textframställning, kopiering, postöppnande m.m. (se Wennergren, Offentlig förvaltning i arbete, 3 uppl., 2008, s. 48). I vissa fall kan det vara svårt att dra en gräns mellan vad som utgör den ena eller andra verksamheten. Följande exempel kan ge en bild av denna gränsdragningsproblematik.

text: En rudimentär handläggning och ett beslut kan t.ex. döljas i ett faktiskt handlande, då polisen tillgriper våld för att bemästra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten. Även om beslutet i ett sådant fall inte kommer till synligt uttryck utan

text: ligger inneslutet i den viljeyttring från polismannen som manifesteras i våldsanvändning, är det dock fråga om regeltillämpning, som förutsätter reflexion och överväganden – i någon mån ”handläggning” – av den som ”beslutar” att agera. Åtgärdernas varaktighet kan möjligen också påverka bedömningen av om det ska anses vara fråga om ett beslut eller en rent faktiskt åtgärd. Om polisen t.ex. spärrar av en lokal för att avvärja ett akut hot, kan detta uppfattas som ett momentant, faktiskt handlande, men skulle ingripandet bestå under en längre tid kan ett formligt beslut krävas (se JO 1999/2000 s. 60) (se

text: SOU 2010:29 s. 97

text: f.). Även om det i vissa fall kan vara svårt att avgöra om viss verksamhet utgör faktiskt handlande eller ärendehandläggning, leder den senare verksamheten fram till ett beslut av något slag (se

text: SOU 2010:29 s. 97

text: Faktiskt handlande inom Kriminalvården

text: Frågan om ett visst agerande inom Kriminalvården ska anses utgöra ett faktiskt handlande har varit en återkommande fråga hos JO. I

text: JO 2004/05 s. 144

text: ansågs Kriminalvårdens granskning av brev till en intagen inte vara ärendehandläggning. JO uttalade bl.a. följande.

text: Hanteringen av det aktuella brevet är ett typexempel på faktiskt handlande. Det var inte fråga om något beslut om kvarhållande enligt 27 § [lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt] eller om omhändertagande eller beslag enligt

text: 64 §§

text: samma lag. Det var i stället en åtgärd som hade till syfte att utröna om det senare skulle meddelas ett beslut i något avseende beträffande brevet. Vidare har JO ansett att omplacering mellan två likvärdiga avdelningar inom en anstalt inte utgör handläggning av ett ärende i

text: förvaltningslagens

text: mening (se JO:s beslut den 21 december 2009 i dnr 2375-2009). Så har emellertid ansetts vara fallet när det har varit fråga om två icke likvärdiga avdelningar (se JO 2009/10 s. 153). Omhändertagande av alkohol, som påträffats hos en intagen, har ansetts utgöra myndighetsutövning. Åtgärden skedde med stöd av

text: 83 §

text: KvaL och ansågs av JO vara ett uttryck för ”samhällets maktbefogenheter mot den enskilde” (se JO:s beslut den 18 mars 2009, dnr

text: Utgör omhändertagande av försändelser ett faktiskt handlande? Kriminalvården har i sitt yttrande till JO gett uttryck för uppfattningen att ett omhändertagande av en försändelse, liksom granskning av densamma, är att betrakta som ett faktiskt handlande och inte som handläggning av ett ärende. Något beslut om omhändertagande behöver således – enligt Kriminalvården – inte upprättas.

text: Efter det att Kriminalvården yttrade sig i det aktuella ärendet har frågan om överklagbarhet av en anstalts åtgärd att omhänderta försändelser till en intagen varit föremål för domstolsprövning. I en dom den 26 juni 2013 i mål nr 1130-13 och 1131-13 konstaterade Kammarrätten i Sundsvall att omhändertagandet av de i målet aktuella försändelserna måste anses utgöra en sådan inskränkning i [den intagnes] privatliv att han rimligen bör ha rätt att få åtgärden prövad i en högre instans. Domen har inte överklagats.

text: En placering i kriminalvårdsanstalt innebär, av naturliga skäl, att den intagnes personliga fri- och rättigheter begränsas. De begränsningar som Kriminalvården har rätt att ålägga en intagen, med stöd av fängelselagen, kan i många fall vara motive-

text: rade för att syftet med anstaltsvistelsen ska uppnås. Samtidigt måste Kriminalvården ta hänsyn till den intagne och se till så att de kontroll- eller tvångsåtgärder som vidtas står i rimlig proportion till syftet med åtgärden (se 1 kap. 6 § andra stycket fängelselagen). Vidare måste verkställigheten utformas dels så att den intagnes anpassning i samhället underlättas, dels så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas (se 1 kap. 5 § första stycket fängelselagen).

text: De begränsningar som en anstaltsvistelse innebär för möjligheten att kommunicera med omvärlden upplevs av många intagna som särskilt påfrestande. Mot denna bakgrund utgör de försändelser som en intagen får skickade till sig i de flesta fall ett betydelsefullt inslag när det gäller att bryta den isolering som en anstaltsvistelse kan innebära.

text: Samhället, i det här fallet genom Kriminalvården, har getts rätten att med stöd av 5 kap. 1 § fängelselagen begränsa en intagens rätt att inneha handlingar. En sådan begränsning innebär även en begränsning av den grundlagsskyddade informationsfriheten. Eftersom ett omhändertagande på grund av en handlings innehåll innebär en märkbar begränsning av en grundlagsskyddad rättighet och har en påtaglig rättsverkan för den enskilde kan det, enligt min uppfattning, inte vara fråga om ett faktiskt handlande.

text: I förarbetena till de förändringar i intagnas rätt till innehav av personliga tillhörigheter som gjordes den 1 april 2008 (SFS 2008:35) uttalade regeringen följande. En reglering som innebär begränsningar i de intagnas informationsfrihet måste vara omgärdad av rättssäkerhetsgarantier för att minimera risken för missbruk. Enligt 74 § KvaL får Kriminalvårdens beslut i särskilda fall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (

text: prop. 2006/07:127 s. 19

text: ). I förarbetena till bestämmelserna om innehav och omhändertagande i fängelselagen framkommer inte att lagstiftaren haft för avsikt att åstadkomma någon förändring i detta avseende.

text: Jag vill i detta sammanhang något utveckla hur jag menar att man bör se på de åtgärder som Kriminalvården kan vidta med försändelser till en intagen. Efter att en försändelse till en intagen har granskats kan Kriminalvården hålla kvar försändelsen med stöd av 7 kap. 8 § fängelselagen. Om försändelsen inte hålls kvar ska den befordras till den intagne. Om försändelsens innehåll är sådant att Kriminalvården inte omedelbart kan tillåta den intagne att inneha försändelsen måste den intagne efter befordringen ta ställning till om han vill inneha försändelsen eller om han vill att försändelsen ska läggas bland hans tillhörigheter i förrådet. Om den intagne inte vill inneha försändelsen ska den utan vidare åtgärd vidarebefordras till förrådet för förvaring. I dessa fall är det inte fråga om ett omhändertagande och anstalten behöver således inte fatta något beslut i saken. Däremot måste åtgärden dokumenteras på lämpligt sätt. Om den intagne ger uttryck för att han vill inneha försändelsen måste Kriminalvården pröva innehavsfrågan. Om Kriminalvården vid denna prövning finner att försändelsen inte får innehas måste Kriminalvården fatta ett skriftligt, överklagbart, beslut. Om den intagne inte ger uttryck för om han vill inneha försändelsen eller inte, bör presumtionen vara att försändelsen ska vidarebefordras

text: till förrådet för förvaring. En begäran om innehav kan innebära att Kriminalvården ingående kontrollerar försändelsen. En ordning där presumtionen alltid skulle vara att en intagen vill inneha försändelser, skulle därmed riskera att leda till omfattande kontroller från anstaltens sida. Av den anledningen framstår det som mest rimligt att kräva att en innehavsprövning föregås av ett aktivt ställningstagande från den intagne.

text: Utgör kvarhållande av försändelser ett faktiskt handlande?

text: Kriminalvården har i sitt yttrande gett uttryck för uppfattningen att ett kvarhållande av en försändelse ska betraktas på samma sätt som ett omhändertagande av en försändelse, det vill säga som ett faktiskt handlande. Jag delar inte denna uppfattning. Ett kvarhållande av en försändelse till en intagen innebär ett ännu större ingrepp i den intagnes dispositionsrätt än ett omhändertagande. Detta genom att Kriminalvården kan underlåta att underrätta den intagne om åtgärden och att Kriminalvården kan underlåta att lämna ut försändelsen till den intagne i samband med att han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Ett kvarhållande innebär en begränsning av den grundlagsskyddade informationsfriheten. Eftersom ett kvarhållande av en försändelse innebär en märkbar begränsning av en grundlagsskyddad rättighet och har en påtaglig rättsverkan för den enskilde, kan det, enligt min uppfattning, inte vara fråga om ett faktiskt handlande.

text: Jag är medveten om att sekretess inte gäller för beslut av Kriminalvården och att detta rimligen medför att en intagen kan få kännedom om ett beslut om kvarhållande av försändelse genom att förfara på det sätt Kriminalvården beskrivit. Det sagda förändrar dock inte min uppfattning att ett kvarhållande av en försändelse måste ses som ärendehantering och att anstaltens ställningstagande ska dokumenteras i ett beslut.

text: Möjligheten för Kriminalvården att underlåta att underrätta den intagne om ett kvarhållande infördes i 27 § KvaL den 1 april 2008 (SFS 2008:35). De effekter som undantaget i kriminalvårdssekretessen får när det gäller anstalters beslut om kvarhållande synes inte ha varit föremål för överväganden under lagstiftningsarbetet (se

text: prop. 2006/07:127 s. 25

text: Omhändertagande och kvarhållande av försändelser till AA JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut och brukar inte ta ställning till om beslut är riktiga i sak eller uttala sig om de bedömningar en myndighet har gjort i ett enskilt fall. Jag finner inte skäl att frångå den principen i detta fall och avstår följaktligen från att uttala mig om huruvida besluten att omhänderta eller kvarhålla försändelser till AA var befogade eller inte.

text: AA har hävdat att det förekommit att anstalten Hall ”beslagtar” hans post och lägger den i hans förråd utan att han ens får reda på att han fått kortet eller brevet ifråga. Kriminalvården har dock i sitt yttrande anfört att AA – oavsett hur frågan

text: om omhändertagande eller kvarhållande hanterats formellt – fått sina försändelser för påseende innan de har lämnats för förvaring i anstaltens förråd. Kriminalvården har dock i sitt yttrande medgett att anstalten Hall inte haft skillnaden mellan kvarhållande, omhändertagande och innehav av försändelser klar för sig. Detta är naturligtvis otillfredsställande, särskilt mot bakgrund av att det är fråga om en inskränkning av den intagnes grundlagsskyddade fri- och rättigheter. Det är av central betydelse att de tjänstemän som tar ställning till om försändelser ska omhändertas respektive kvarhållas och huruvida den intagne ska underrättas om ett kvarhållande eller inte, har regelverket klart för sig. Det måste vidare ske en individuell prövning i varje enskilt fall. Denna prövning ska givetvis innefatta en bedömning av om den tvångsåtgärd anstalten avser att vidta står i rimlig proportion till syftet med åtgärden (jmf 1 kap. 6 § fängelselagen).

text: Sammantaget är jag kritisk till att anstalten Hall vid hanteringen av försändelser till AA inte gjort tydlig skillnad mellan kvarhållande och omhändertagande av försändelse. Uppföljning Jag kommer att följa utvecklingen på detta område.

text: Övrigt Det som AA anfört i övrigt föranleder inte någon kommentar.

text: Som framgår av redogörelsen ovan kan det konstateras att reglerna kring postbefordran, omhändertagande och kvarhållande av försändelser är otydliga på flera punkter, såväl när det gäller Kriminalvårdens befogenheter och skyldigheter som hur dessa åtgärder ska hanteras i formellt hänseende. Mot bakgrund av att Kriminalvården genom aktuella bestämmelser getts befogenhet att vidta åtgärder som på ett märkbart sätt begränsar intagnas grundlagsskyddade fri- och rättigheter finner jag det otillfredsställande att regelverket, enligt min mening, är så otydligt. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet och Riksdagens justitieutskott för kännedom.

text: Jag har i ett beslut idag i ärende dnr 4465-2012 m.fl. utvecklat min syn på hur Kriminalvården bör förfara vid befordran och innehavsprövning av försändelser från myndigheter.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Jönköping, för dröjsmål med att fatta beslut i åtalsfrågor m.m.

text: Anmälan

text: AA och BB framförde i anmälningar till JO klagomål mot Jönköpings tingsrätt med anledning av domen i ett brottmål. De var även missnöjda med hur åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Jönköping, och Polismyndigheten i Jönköpings län bedrivit en förundersökning.

text: Till anmälningarna hade bifogats bl.a. tingsrättens dom i mål B 2057-05 samt förundersökningsprotokoll och tilläggsprotokoll i åklagarkammarens ärende 205A- 2214-04.

text: Utredning

text: Åklagarkammarens akt i ärende dnr 205A-2214-04 (senare 205A-92-05) lånades in och diariebladen i nämnda ärende infordrades. Vidare infordrades från tingsrätten dagboksblad och vissa handlingar i mål B 2057-05 (tidigare dåvarande Värnamo tingsrätts mål B 638-04) m.m.

text: Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Ett av förundersökningsprotokollen i ärendet omfattade ett antal anmälningar om bl.a. grov misshandel den 4 juni 2004 (K13975-04 m.fl.). Flera av de misstänkta och målsägandena var under 18 år. Tre personer var frihetsberövade i ärendet under en tvåveckorsperiod i månadsskiftet juni/juli 2004. En av dessa personer var då 16-årige CC, som delgavs misstanke i ärendet vid ett förhör den 28 juni 2004.

text: Förundersökningsprotokollet färdigställdes den 15 september 2004. Därefter upprättades ett tilläggsprotokoll, som kom in till åklagarkammaren den 14 oktober 2004. Den 18 november 2004 beslutade åklagaren att åtal inte skulle väckas eller att förundersökningen skulle läggas ned beträffande ett antal av de misstänkta i ärendet. Åklagaren beslutade den 23 september 2005 att väcka åtal mot de återstående tre misstänkta i ärendet. Enligt en stämningsansökan upprättad samma dag åtalades bl.a. CC för misshandel i två fall (bl.a. avseende K13986-04) och DD för misshandel i två fall (bl.a. avseende K13975-04). Tre dagar senare beslutade åklagaren att inte väcka åtal i återstående delar. Han beslutade då även att åtal inte

text: skulle väckas mot CC för grov misshandel avseende K13986-04 eller mot DD för misshandel avseende K13975-04.

text: CC var i ärendet även misstänkt för bl.a. två fall av misshandel den 18 december 2003. Förundersökningsprotokoll avseende dessa misstankar kom in till åklagarkammaren den 1 juli 2004 (K35220-03, K35228-03). Den 26 september 2005 beslutade åklagaren att åtal inte skulle väckas i denna del.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över

text:  anledningen till att det, särskilt med beaktande av fristerna i 4 § lagen

text: ) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och

text: 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: , dröjde till september 2005 innan åklagaren fattade beslut i åtalsfrågorna avseende tre misstänkta.

text:  anledningen till att åklagaren den 26 september 2005 beslutade att inte

text: väcka åtal mot CC när det gällde K13986-04 eller mot DD när det gällde K13975-04 trots att han enligt en stämningsansökan den 23 september

text: 2005 hade väckt åtal avseende dessa brott.

text: Åklagarmyndigheten (genom vice överåklagaren EE) kom in med ett remissvar till vilket fogades upplysningar från chefsåklagarna FF och GG.

text: GG upplyste följande.

text: Jag övertog ärendet när de tre personerna satt häktade och en av de första åtgärderna från min sida var att frige samtliga tre eftersom de inte längre kunde förstöra något utredningsmässigt. Ärendet i sig visade sig vara tämligen komplicerat med för låg utredningsnivå hos polisen, varför jag var tvungen att få mer erfaren utredare i ärendet. Det medförde också många muntliga direktiv till utredarna. Det var svårt att bestämma rätt gärningsman till rätt brott och i ett sådant läge kan rättssäkerheten inte åsidosättas till förmån för skyndsamhetskravet (4 § LuL sista meningen i 2005 års lydelse). Jag är väl medveten om att utredningstiden och tiden från tilläggsprotokoll och åtal är för lång men också att JO känner till den ansträngda arbetssituationen som råder inom polis- och åklagarväsendet. Vid denna tidpunkt var jag mestadels ensam åklagare mot Värnamo tingsrätt med fyra kommuner och som tidigare (före omorganisationen) hade tre åklagare. Diarieföringen är inte riktig i ärendet. Beträffande K 13986-04 åtalades och dömdes HH för grov misshandel och CC för misshandel. I diariet som det är antecknat att åtal inte skall väckas är bokföringsfel eller felklickning. Beträffande K 13975-04 åtalades och dömdes DD för misshandel och även här är det ett bokföringsfel eller felklickning.

text: FF uppgav följande.

text: Det kan konstateras att det förflutit ca elva månader från det att tilläggsprotokoll inkommit till åklagarkammaren och till dag för åklagarens beslut att väcka åtal, även om det sistnämnda beslutet i vissa delar kom att diarieföringsmässigt bli felaktigt. Under den tidsperiod som är ifråga, nämligen från oktober 2004 och till september 2005, var personalsituationen på kammaren bra, tidvis till och med mycket bra. Den beskrivning som GG lämnat angående hans egen arbetssituation anser jag således inte vara helt överensstämmande med då rådande förhållanden.

text: GG har i sin egenskap av förundersökningsledare att leda polisen i utredningsarbetet genom att lämna direktiv, vilka skall vara skriftliga eller i vart fall genom tjänsteanteckning vara dokumenterade. I föreliggande fall synes inga skriftliga direktiv lämnats eller muntliga direktiv dokumenterats. Detta kan naturligtvis menligt påverka förundersökningens kvalitet och därigenom påverka den tid åklagaren behöver för att fatta ett beslut i åtalsfrågan. I vart fall skall, då förundersökningen slutredovisats, åklagaren inte behöva ta under övervägande vilken misstänkt som kan misstänkas för vilket brott. Detta skall ha klargjorts långt tidigare under förundersökningen. GG har till mig som kammarchef inte framfört önskemål om avlastning för att kunna inom föreskriven frist fatta beslut i åtalsfrågan. Jag har inte heller funnit, såsom jag ovan påpekat, att han haft en så pass ansträngd arbetssituation att särskilda åtgärder på grund därav behövt vidtagas. Varje månad får samtliga åklagare del av UB03 listan för sin respektive rotel. På denna framgår bl.a. antal ärenden i beslutsbalans. Härjämte brukar jag regelmässigt skriftligen anmärka, då skäl härför bedömts finnas, att åtgärder måste vidtagas för att minska balansen. Vidare dras dagboksbladen fram för de äldsta ärendena så att jag kan gå igenom vilka åtgärder som vidtagits och när, allt i syfte att tillse att varje åklagare har en rimlig beslutsbalans och att inget ärende ligger för ”fäfot”.

text: När det gäller nu aktuellt ärende har jag vid i vart fall ett par tillfällen under tiden oktober 2004 - augusti 2005 diskuterat detta med GG och vid dessa diskussioner har annat inte framförts än att ärendet skulle komma att behandlas med förtur och beslut i åtalsfrågan meddelas snarast. Med facit i hand kan jag tyvärr konstatera att jag skulle behövt ha vidtagit ytterligare åtgärder för att framtvinga ett tidigare beslut. Men jag kan också konstatera att jag inte erhöll några signaler på att GG behövde avlastning för att klara av handläggningen av detta och/eller andra ärenden. Lärdomen blir ändock att ännu bättre rutiner behöver arbetas fram för att kammarledningen skall få tidiga signaler om att handläggningen inte fungerar på sätt som är föreskrivet. Här kommer Cåbra att vara ett hjälpmedel.

text: EE anförde bl.a. följande.

text: Rättslig reglering

text: Enligt

text: 23 kap 4 § rättegångsbalken

text: skall förundersökningen bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Av

text: 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Enligt

text: 4 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare skall en förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott på vilket fängelse kan följa bedrivas med särskild skyndsamhet. Förundersökningen skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast inom sex veckor från dagen för delgivning av brottsmisstanke enligt

text: 23 kap. 18 § första stycket rättegångsbalken

text: . Tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till 1. att den misstänkte skall delta i medling enligt lagen (

text: ) om medling med anledning av brott, eller 2. utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Enligt

text: skall förundersökningen där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt 18 år bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktas mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen skall vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: Bedömning

text: Som ovan angivits får den i 2 a § angivna tidsfristen överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Viss vägledning av vilka situationer som lagstiftaren haft i åtanke som skulle ge skäl att överskrida tidsfristen står att finna i förarbetena till den motsvarande undantagsregel som finns i

text: 4 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Skrivningen är nämligen densamma som i 2 a §. I regeringens proposition 1994/95:12, Handläggning av ungdomsmål, sägs (sid. 96-97) beträffande nämnda tidsfrist att densamma endast får överskridas om det är absolut nödvändigt t.ex. om det är fråga om en mycket omfattande brottsutredning såsom vid ligabrottslighet med många misstänkta och ett stort antal brott som är svårutredda. Vidare sägs att tidsfristen kan få överskridas om man under förundersökningens gång upptäcker nya brott som den unge misstänks för eller att den unge under det att förundersökningen pågår begår nya brott. Som ytterligare exempel anförs att det är nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar lång tid. Det förhållandet att det för tillfället råder brist på utredningspersonal eller att andra uppgifter anses böra ges företräde innebär inte att fristen får överskridas. Den handläggande åklagaren har som huvudsakligt skäl till att tidsfristerna inte följts förebragt att utredningen var tämligen komplicerad och att arbetsläget var ansträngt. Även om utredningen varit relativt omfattande har det inte förelegat en sådan situation som gjort att det förelegat sådana särskilda omständigheter att de särskilda fristerna kunde överskridas. Vad sedan gäller arbetsläget på kammaren får Åklagarmyndigheten hänvisa till chefsåklagarens yttrande. Åklagarmyndigheten instämmer i chefsåklagarens bedömning av på vilket sätt som den handläggande åklagaren bort leda förundersökningen i det nu aktuella ärendet. Åklagarmyndigheten ställer sig även bakom den kritik som chefsåklagaren i sitt yttrande riktar mot den handläggande åklagaren för dennes brist i att aktivt leda förundersökningen och att underlåta att dokumentera de direktiv som den handläggande åklagaren uppgivit sig ha meddelat. När det gäller diarieföringsfelen beträffande CC resp. DD har den handläggande åklagaren lämnat en förklaring bestående i bokföringsfel eller felklickning. Enligt Åklagarmyndigheten har den handläggande åklagaren även i den delen inte skött arbetsuppgiften på det sätt som kan förväntas. Sammanfattningsvis kan enligt Åklagarmyndighetens mening den handläggande åklagaren inte undgå kritik för sin handläggning av det nu aktuella ärendet.

text: AA och BB yttrade sig över remissvaret. I samband härmed framförde BB även klagomål mot bl.a. socialtjänsten.

text: Bedömning

text: BB:s klagomål mot socialtjänsten är föremål för ställningstagande av justitieombudsmannen Kerstin André och handläggs i JO:s ärende dnr 2632-2007.

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller upphäva domstolars domar eller beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett avgörande är riktigt i sak. Detta innebär att JO som regel inte utreder klagomål som gäller värdering av bevisning eller andra bedömningar i domar. AA:s och BB:s klagomål mot Jönköpings tingsrätt föranleder mot denna bakgrund inte någon ytterligare åtgärd från min sida.

text: En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja den skall den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: [RB]).

text: Enligt

text: 4 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser för unga lagöverträdare (i den här tillämpliga lydelsen enligt SFS 1998:608) skall en förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader bedrivas med särskild skyndsamhet. Förundersökningen skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast inom sex veckor från dagen för delgivning av brottsmisstanke enligt

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB. Tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: Av

text: 2 a § förundersökningskungörelsen

text: (1947:948, FUK) framgår att en förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt 18 år skall bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen skall vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: I ärendet förekommer två förundersökningsprotokoll – som kom in till åklagarkammaren den 1 juli 2004 – i vilka CC, född 1987, anges som misstänkt för bl.a. två fall av misshandel. I september 2005 fattade GG beslut i åtalsfrågorna i denna del. Därutöver förekommer också i ärendet en relativt omfattande utredning med ett flertal anmälningar, misstänkta och målsäganden. Flera av de inblandade var underåriga. Ett tilläggsprotokoll kom in till åklagarkammaren i oktober 2004 och i september 2005 tog GG ställning i åtalsfrågorna beträffande tre kvarvarande misstänkta i ärendet, däribland den vid brotten 16-årige CC.

text: Sedan tilläggsprotokollet kom in till åklagarkammaren till dess att beslut i åtalsfrågorna fattades har det således dröjt drygt 11 månader. En så lång tidsåtgång för att ta ställning i åtalsfrågan, i ett ärende där en tidsfrist om sex veckor från misstankedelgivning gäller för ett sådant beslut, har föranlett mig att överväga om åklagaren åsidosatt vad som gällt för dennes uppgift och därigenom gjort sig skyldig till straffbart tjänstefel. Vid min prövning i ärendet har jag emellertid inte funnit så vara fallet.

text: GG har som skäl för den utdragna handläggningstiden i huvudsak hänvisat till att ärendet var tämligen komplicerat och att det var svårt att bestämma ”rätt gärningsman till rätt brott” samt till arbetssituationen vid kammaren.

text: Jag konstaterar inledningsvis att det är förvånande att GG, i samband med att han i november 2004 beslutade i åtalsfrågan beträffande flera av de misstänkta, inte också tog ställning beträffande de övriga tre, varav en var under 18 år. När det sedan gäller arbetssituationen vid kammaren har FF å sin sida uppgett att personalsituationen under den aktuella perioden var bra eller tidvis till och med mycket bra och FF har vidare förklarat att han anser att den beskrivning som GG lämnat om sin arbetssituation inte är helt överensstämmande med då rådande förhållanden. Oavsett hur det förhållit sig med GG:s arbetssituation är det enligt min mening, även med beaktande av att ärendet kan sägas ha varit av viss

text: omfattning, helt oacceptabelt att beslut i åtalsfrågor i ett ärende av det nu aktuella slaget – där de särskilda skyndsamhetskraven och fristerna i 4 § LUL och 2 a § FUK är tillämpliga – dröjer så länge som här har varit fallet. Jag anser att det finns anledning att se allvarligt på GG:s bristande handläggning i detta avseende.

text: FF har som chef för kammaren haft det övergripande ansvaret för verksamheten vid kammaren och till uppgift att planera, leda och fördela arbetet vid kammaren. Han har själv uppgett att han diskuterade ärendet med GG vid ett par tillfällen, även så sent som i augusti 2005. Han har vidare uppgett att han numera insett att han borde ha vidtagit ytterligare åtgärder. Jag delar uppfattningen att FF borde ha övervägt andra åtgärder för att möjliggöra att beslut i åtalsfrågan fattades.

text: Enligt i ärendet upprättade handlingar beslutade GG i september 2005 att inte väcka åtal för vissa brott med motiveringen att det inte förelåg tillräckliga skäl för detta, eftersom man med hänsyn till bevisningen på objektiva grunder inte kunde förvänta sig en fällande dom. Beslutet avsåg bl.a. brott avseende vilka han före nedläggningsbeslutet hade väckt åtal. GG har som förklaring till det inträffade hänvisat till att diarieföringen i ärendet inte var riktig och att det var fråga om ett ”bokföringsfel eller felklickning”.

text: I ärendet finns utskrifter av beslut som undertecknats av GG enligt vilka åtal inte väcks beträffande de aktuella brotten. Det förefaller således inte enbart vara fråga om ett diarieförings- eller bokföringsfel.

text: Ett beslut av en åklagare måste naturligtvis föregås av nödvändiga kontrollåtgärder. I det aktuella fallet har GG brustit i sin kontrollskyldighet och jag konstaterar att hans åtgärder i denna del inte har präglats av den noggrannhet som krävs.

text: Sammanfattningsvis finner jag att GG förtjänar allvarlig kritik för sin bristande handläggning av ärendet. – – –

text: Vad AA och BB i övrigt har anfört i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga om en nämndordförandes agerande i anledning av att vissa handlingar hade anslagits i en skola har inneburit en kränkning av skolpersonals yttrandefrihet

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot ordföranden i Barn- och utbildningsnämnden i Hörby kommun. Klagomålen avsåg att ordföranden, BB, genom att beordra skolpersonal att ta ned anslag som personalen hade satt upp i skolan hade kränkt deras yttrandefrihet. AA anförde bl.a. följande. Skolpersonalen hade i korridoren på lågstadiets informationsplats i Frostaskolan i Hörby satt upp en tidningsartikel och ett delegationsbeslut fattat av Barn- och utbildningsnämnden i Hörby kommun den 29 oktober 2004. När BB fick kännedom om detta beordrade han per telefon skolpersonalen att genast ta bort beslutet. Vid telefonsamtal påföljande dag beordrade han att även artikeln skulle tas ned.

text: Till anmälan hade fogats bl.a. kopia av de handlingar som hade anslagits i Frostaskolan.

text: Genom det aktuella delegationsbeslutet fick Frostaskolans rektor, CC, i uppdrag att ”utarbeta förslag till verksamhetsorganisation som har sin utgångspunkt i att fastigheten Bollerup frilägges – – – för att användas som förskola 1–5 år fr o m 2005-01-01 eller närmaste tidpunkt efter detta datum”. Tidningsartikeln hade rubriken ”[D]esperat jakt på nya förskolor” och rörde frågan om behovet av lokaler till barnomsorgen inom kommunen.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Barn- och utbildningsnämnden i Hörby kommun för utredning och yttrande. Nämnden (arbetsutskottet) avgav – i vilket beslut BB inte deltog – följande remissvar. /– – –/ Förslaget att flytta viss verksamhet från Bollerup till Längan väckte trots den omfattande beredningen kritik från föräldrar och personal och en livlig insändardebatt i framförallt Skånska Dagbladet. BUN:s ordförande BB blev i mitten av november 2004 informerad om att anslag som kunde betraktas som inlägg i den pågående debatten var uppsatta på ytterdörrarna till Bollerup och Längan.

text: Här må inskjutas några ord om vilka regler som gäller vid affischering i skolorna i Hörby kommun. Dessa är inte beslutade i någon politisk instans men har varit praxis i många år och gäller all affischering utom den på de fackliga organisationernas affischtavlor. Rektor skall godkänna all affischering på skolornas anslagstavlor och affischer får endast sättas upp på dessa tavlor och inte på väggar, dörrar, träd på skolgården o.s.v. Skälet för denna ordning är att förhindra affischer som kan uppfattas som kränkande, provocerande eller rent av är kriminella. När BUN:s ordförande som nämnts ovan blev informerad om affischeringen på Bollerup och Längan hade han ingen uppfattning om innehållet men uppmanade i telefonsamtal med Frostaskolans rektor att låta ta ner affischerna om han, dvs. rektor, bedömde att affischernas innehåll kunde betraktas som provocerande. Någon dag därefter blev ordförande på nytt uppmärksammad om att affischerna satt kvar och han konstaterade att vare sig han själv eller förvaltningschefen fått någon information av rektor om dennes bedömning av innehållet. BUN:s ordförande ringde då på nytt upp rektor på Frostaskolan som dock ej var anträffbar. Till en skolassistent upprepade han då sin begäran, dvs. att rektor måste ta ställning till affischernas innehåll. Affischerna togs sedan ner, av vem är inte känt. BUN:s mening är att ordförande BB på intet sätt försökt förhindra någons yttrandefrihet utan endast uppmanat en skolledare att göra en prövning och bedömning som denne enligt en praxis i kommunen har att göra.

text: AA kommenterade remissvaret och invände bl.a. att den i remissvaret givna förklaringen var ”torftig, motsägelsefull och efterkonstruerad, inte ens händelseförloppet stämmer”.

text: För att styrka sina påståenden hade AA fogat en skrivelse från fyra anställda vid Frostaskolan till sitt yttrande. I skrivelsen anfördes bl.a. följande.

text: Samma dag ca. kl. 14.30 ringer BB till skolassistenten DD och meddelar att papperna ska ner, inget annat. DD ringer i sin tur till oss. Vi plockar ner de berörda papperna på samtliga avdelningar (4 st). Vi låter dock Skånska dagbladets artikel i ärendet sitta uppe. Rektor CC är under eftermiddagen ute på tjänsteärende. Nästa dag 041111 på eftermiddagen får vi ett nytt samtal, då från rektorn. Han meddelar oss att BB ringt till honom och sagt att även tidningsurklippet ska ner; detta sker då på alla avdelningarna. Skolassistenten var på tjänsteärende denna eftermiddag.

text: I ett beslut den 19 juni 2006 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § 1 regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet. Med yttrandefrihet avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Det skydd för yttrandefriheten som RF garanterar innebär att en myndighet inte får ingripa vare sig formellt eller informellt mot någon för att han eller hon använt sig av sin grundlagsskyddade rätt att ge uttryck för sin uppfattning. Yttrandefriheten kan dock inskränkas. I sådant fall måste föreskrifterna i 2 kap. 12 och 13 §§ RF iakttas. Av

text: 2 kap. 13 § tredje stycket

text: RF framgår att föreskrifter, som

text: utan avseende på yttrandets innehåll, närmare reglerar visst sätt att sprida eller mottaga yttranden inte skall anses utgöra en begränsning av yttrandefriheten.

text: Beträffande tryckfriheten ges särskilda grundlagsföreskrifter i

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF). Av

text: 1 kap. 2 § andra stycket

text: TF framgår att myndighet, eller annat allmänt organ, inte på grund av skrifts innehåll får hindra dess spridning bland allmänheten genom åtgärd som saknar stöd i TF. Spridning av tryckt skrift inom en skola, liksom uppsättning av t.ex. en affisch på en anslagstavla där, anses enligt praxis utgöra spridning bland allmänheten. Begränsningar i denna spridningsrätt får således inte utan stöd i TF ställas upp på grund av skriftens innehåll. Däremot är det, likaledes enligt praxis, tillåtet med sådana ingripanden mot spridning som dikteras av ordningsskäl.

text: Det skydd för yttrandefriheten som RF och TF anger är ett skydd gentemot ”det allmänna”. Det allmänna omfattar t.ex. kommunernas valda församlingar och förvaltningsorgan. Skyddet innebär bl.a. att en nämndordförande såsom företrädare för det allmänna inte får utnyttja sin position till att inskränka anställdas grundlagsskyddade rättighet att yttra sig.

text: Myndigheter bör även vinnlägga sig om att inte uttala sig eller agera på ett sätt som är ägnat att uppfattas som försök att förmå anställda att avhålla sig från att använda sig av sina rättigheter. Myndigheter får inte heller handla på ett sådant sätt att de skapar rädsla för någon typ av repressalier för den som nyttjar yttrandefriheten.

text: I enlighet med vad som ovan framgått skall föreskrifter, som utan avseende på yttrandets innehåll, närmare reglerar visst sätt att sprida eller mottaga yttranden inte anses utgöra en begränsning av yttrandefriheten respektive tryckfriheten. Ledningen för en skola får alltså hindra att tryckta skrifter sprids eller anslås där, men bara om det sker av ordningsskäl. Det skall här framhållas att ett beslut om inskränkning i spridningsrätten strikt måste baseras på bedömningen att skriftens spridning inte kan förenas med ordningens upprätthållande. Ordningsskäl, praktiska skäl och liknande skäl får inte användas som svepskäl till kringgående av förbudet mot spridningshinder (se JO:s ämbetsberättelse 1970 s. 294, 1991/92 s. 346 och 2004/05 s. 401).

text: I förevarande fall har skolpersonal satt upp visst material på olika platser inom den aktuella skolan. Efter påtalanden från barn- och utbildningsnämndens ordförande BB har handlingarna, först beslutet och efter ytterligare telefonsamtal även tidningsartikeln, tagits ned. Delegationsbeslutet är inte en tryckt skrift. En tidningsartikel är en del av en tryckt skrift och omfattas av TF, medan en kopia av en artikel inte utgör en tryckt skrift. Såvitt framkommit har handlingarna anslagits på flera platser i skolan, vilket talar för att det åtminstone i huvudsak var kopior av tidningsartikeln som sattes upp. Bedömningen av om BB:s agerande har inneburit en begränsning av en grundlagsenlig rättighet och huruvida begränsningen har indirekt eller direkt samband med materialets innehåll skall emellertid, oavsett om det är reglerna i TF eller RF som är tillämpliga, göras efter samma kriterier.

text: Utredningen ger inte ett entydigt besked om var handlingarna har varit anslagna. I anmälan har angetts att de var uppsatta på en informationsplats. I avsaknad av andra uppgifter utgår jag i det följande från att det i samtliga fall har varit fråga om en kopia av tidningsartikeln samt att handlingarna har anbringats på anslagstavlor.

text: När det gäller det närmare händelseförloppet kan det vidare konstateras att det inte klart framgår av utredningen vilken av skolans tjänstemän som BB talade med vid de två aktuella tillfällena eller vad som därvid yttrades.

text: I anmälan och det av AA ingivna yttrandet från skolpersonalen framförs bl.a. följande. Vid det första telefonsamtalet beordrade BB en skolassistent att ”papperna” skulle tas ned. Skolassistenten ringde i sin tur till andra tjänstemän som tog ned delegationsbeslutet men lät tidningsartikeln sitta kvar. Påföljande eftermiddag kontaktades personalen av rektor som meddelade att BB hade ringt honom och sagt att även tidningsartikeln skulle tas ned. Dessa uppgifter är dock mycket kortfattade och lämnar ett visst utrymme för att missförstånd kan ha skett vid förmedling av händelseförloppet.

text: Nämndens yttrande i dessa avseenden och vad gäller de överväganden som har föregått BB:s telefonsamtal till skolan är summariskt och delvis motsägelsefullt. I remissvaret anförs bl.a. följande. BB har endast ”uppmanat en skolledare att göra en prövning och bedömning som denne enligt en praxis i kommunen har att göra”. Sedan BB hade fått information om att ”anslag som kunde betraktas som inlägg i den pågående debatten” hade satts upp på skolans ytterdörrar uppmanade han per telefon rektor att låta ta ned affischerna om rektor bedömde att affischernas innehåll kunde betraktas som provocerande. När BB någon dag därefter uppmärksammades på att affischerna satt kvar och konstaterade att vare sig han eller förvaltningschefen hade fått någon information av rektor om dennes bedömning av innehållet, ringde han på nytt. Eftersom rektor inte var anträffbar talade BB med en skolassistent. Han upprepade sin begäran, ”dvs. att rektor måste ta ställning till affischernas innehåll”.

text: Enligt kommunens egen praxis ankommer det på rektor att godkänna all affischering på skolans anslagstavlor. Nämnden har inte närmare berört vad som föranledde BB att anta att rektor inte redan från början hade godkänt att handlingarna hade satts upp. Inte heller har berörts skälet till att rektor förmodades återrapportera sitt ställningstagande i fråga om anslagen till BB eller till förvaltningschefen. Vidare har nämnden inte berört orsaken till att BB ytterligare en gång kontaktade skolan, dvs. varför han alltjämt antog att rektorn inte hade godkänt kvarvarande anslag. Oavsett hur det förhåller sig i dessa avseenden kan nämndens egna uppgifter om BB:s förhållningssätt och uttalanden vid samtalen med rektor och annan skolpersonal svårligen uppfattas på annat sätt än att innehållet i det anslagna materialet har haft direkt betydelse för de åtgärder som BB har vidtagit. Hans ”uppmaningar” kan inte anses ha varit strikt baserade på bedömningen att ordningens upprätthållande fordrade åtgärder. BB:s handlande har

text: därmed stått i strid med den i

text: 2 kap. 1 § 1

text: RF tillförsäkrade yttrandefriheten. För detta kan BB inte undgå kritik. Ärendet avslutas.


nyckelord:
God man/förvaltare
Långsam handläggning

title: Kritik mot Växjö tingsrätt för handläggningen av ett ärende om upphörande av godmanskap

sammanfattning: Enligt 11 kap. 4 § föräldrabalken kan tingsrätten anordna godmanskap för den som behöver det. I allmänhet krävs samtycke av den som ska ha god man. En person hade fått en god man efter egen ansökan och ansökte nu hos tingsrätten om att godmanskapet skulle upphöra. Det innebar att det inte längre fanns samtycke till godmanskapet. Tingsrätten hade att handlägga ärendet med den utgångspunkten. Tingsrätten skulle därför antingen upphäva godmanskapet eftersom samtycke numera saknades eller konstatera att det var fråga om ett undantagsfall där det inte gick att inhämta samtycke. Det tog emellertid mer än åtta månader för tingsrätten att vidta den första faktiska handläggningsåtgärden och tretton månader innan ärendet var avgjort. Jag uttalar allvarlig kritik mot en domare vid tingsrätten för den bristfälliga handläggningen och för att handläggningstiden har varit helt oacceptabel.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan, som kom in till JO den 30 december 2010, klagomål mot Växjö tingsrätt och Överförmyndaren i Ljungby kommun m.fl. Han uppgav bl.a. att hans syster BB i januari 2010 skrivit ett brev till överförmyndaren om att hon ville bli befriad från sitt godmansförordnande men att tingsrätten ännu inte meddelat något beslut i saken.

text: Utredning

text: AA:s klagomål mot Överförmyndaren i Ljungby kommun har varit föremål för ställningstagande av stf justitieombudsmannen Jan Pennlöv i JO:s ärende dnr 7423- 2010.

text: När det gäller klagomålen mot tingsrätten granskades vissa handlingar i överförmyndarens akt beträffande BB och dagboksbladet i tingsrättens ärende Ä 447-10, varvid följande kom fram.

text: År 1989 anordnades godmanskap för BB för hjälp med att bevaka hennes rätt, förvalta hennes egendom och sörja för hennes person. Genom en skrivelse som kom in till Växjö tingsrätt den 5 februari 2010 överlämnade Överförmyndaren i Ljungby kommun en skrivelse från BB enligt vilken BB ville ”säga upp” sitt godmansförordnande. Överförmyndaren yttrade sig i samband med överlämnandet

text: och uppgav att den gode mannen ansåg att det inte förefaller finnas förutsättningar för upphävande av godmanskapet. Överförmyndaren ansåg mot den bakgrunden att godmanskapet skulle kvarstå. I skrivelsen föreslog överförmyndaren att det under en försöksperiod skulle undersökas om BB klarade av att sköta sin ekonomi. Överförmyndaren uppgav vidare att om förutsättningar för upphävande därvid bedömdes föreligga, skulle överförmyndaren ansöka om godmanskapets upphävande.

text: Rådmannen CC vid tingsrätten kontaktade den 13 april 2010 överförmyndaren per telefon. Av en tjänsteanteckning upprättad i anslutning till telefonsamtalet framgår att BB fått en ny god man och att CC kommit överens med överförmyndaren om att de ”skulle höras vid om cirka två månader för att se hur det utvecklats för BB och hur detta ärende kan hanteras då”. Vidare antecknades att det ”kan vänta något med att förelägga BB att precisera sitt yrkande”.

text: Enligt en anteckning på dagboksbladet ägde en ny kontakt rum med överförmyndaren den 30 september 2010, varvid kom fram att BB:s samarbete med den nya gode mannen i huvudsak fungerade bra. Sedan tingsrätten den 15 oktober förelagt BB att precisera sitt yrkande, gav hon den 27 oktober in ett yttrande i vilket hon uppgav att hon inte vill ha någon god man och att hon ville att godmanskapet skulle upphöra snarast. Skriftväxling pågick fram till början av februari 2011.

text: Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att komma in med upplysningar om och yttra sig över handläggningen av det aktuella ärendet.

text: Tingsrätten (dåvarande lagmannen DD) kom in med ett yttrande till vilket fogades upplysningar från ansvarige rådmannen CC och en kopia av tingsrättens beslut den 3 mars 2011 om att godmanskapet för BB skulle upphöra m.m.

text: CC upplyste följande.

text: Den 5 februari 2010 inkom en skrivelse undertecknad av BB överlämnad hit av Överförmyndaren i Ljungby. Hennes skrivelse var vagt formulerad och behandlade olika saker. Så fort jag fick tillfälle att närmare granska ärendet insåg jag att det krävde ytterligare utredning och preciseringar. Detta med hänsyn till det officialansvar som åvilar domstol i sådana här ärenden. Jag kontaktade därvid överförmyndaren. Jag hänvisar till anteckningar i dagboksbladet över vad som skett. Överförmyndaren upplyste att BB just hade fått en ny god man och att hon inte syntes må så psykiskt bra och att hon behövde hjälp. Eftersom BB just hade fått en ny god man beslöt jag att avvakta en tid för att se hur det skulle fungera innan jag förelade henne att precisera sitt yrkande, för att se vilket som skulle vara den bästa hjälpen för henne. Vid förnyad kontakt med överförmyndaren i Ljungby fick jag veta att BB:s samarbete med den nya gode mannen i huvudsak fungerade bra. Därefter förelade jag henne att precisera sitt yrkande. BB yrkade att godmanskapet skulle upphöra.

text: Jag beslöt i anledning härav att undersöka grunden för godmansförordnandet för BB. Min tanke med det var att se om utredningen då, med läkarintyg eller på annat sätt, visade att hennes tillstånd innebar hinder för att inhämta hennes mening. I så fall skulle det ha blivit aktuellt att ta in ett läkarintyg nu. Jag förelade överförmyndaren att ge in beslutet om godmanskap. Överförmyndaren har upplyst att beslutet var från dåvarande Ljungby tingsrätt 1989, men att själva beslutet inte återfunnits i deras akt. Viss tid har åtgått även i Växjö tingsrätt för att eftersöka beslutet men utan framgång. Av akthandlingarna från Ljungby tingsrätt framgår att BB själv hade ansökt om att god man skulle förordnas för henne och att något läkarintyg inte hade företetts. Därefter tog jag in yttrande från goda mannen i frågan om upphörande av godmanskapet. Goda mannen ifrågasatte BB:s önskan att godmanskapet skulle upphöra. Det yttrandet har skickats till överförmyndaren och BB för kännedom. Ärendet är nu avgjort. BB har under ärendets handläggning kontaktat tingsrätten och begärt att ärendet skall avgöras, vilket framgår av dagboksbladet.

text: Min bedömning

text: Det är naturligtvis viktigt och önskvärt att alla mål och ärenden avgörs så fort som möjligt. Vid handläggning av målen på min enhet prioriterar jag dem normalt i ordningen brottmål, tvistemål och ärenden. Framkommer det i något mål eller ärende omständigheter som tyder på att det skulle vara särskilt brådskande tar jag det givetvis med förtur. Det aktuella ärendet gäller upphörande av godmanskap. Det är givetvis av stor vikt att den enskilda får så snabbt besked som möjligt. Jag bedömde dock inte att upphörande av godmanskap normalt är lika brådskande som anordnande av godmanskap där det ofta kan vara av vikt att den enskilda får snabb hjälp att hantera bland annat sin ekonomi. Jag har inte heller av lagtexten kunnat finna att dessa ärenden normalt skall avgöras särskilt skyndsamt. I Walin och Vängbys Kommentar till

text: föräldrabalken

text: 11 kap 17 § s

text: 11:48 anges visserligen att det ofta är av vikt att ett ärende om anordnande eller upphörande av godmanskap för sjuk person eller förvaltarskap avgörs snabbt. Där har dock inte angetts något skäl till varför frågor om upphörande av godmanskap skulle vara särskilt brådskande. I det nu aktuella ärendet är fråga alltså om upphörande av godmanskap. Enligt min bedömning har det inte framkommit något som talar för att ärendet skulle behöva avgöras mer skyndsamt än andra. Jag har därför inte funnit skäl att frångå min normala prioritetsordning. Med hänsyn till ärendets art och de utredningsåtgärder som jag ansåg behövde företas och med hänsyn till det övriga arbetet på min enhet anser jag inte att ärendet tagit alltför lång tid.

text: DD anförde följande.

text: Ärenden om god man fördelas lika i tingsrätten mellan målenhet 1 och underenhet 2:2 i målenhet 2. För den senare underenheten ansvarar CC. Under 2010 lottades in 128 ärenden om god man på hans underenhet. Vid årets utgång var 15 av dessa inte avgjorda. Av de oavgjorda ärendena hade fyra kommit in under första halvåret 2010 och det nu aktuella ärendet var det äldsta. Ärenden om god man är av förturskaraktär. Det understryks av att hälften av de oavgjorda ärendena kommit in under sista kvartalet 2010. Vissa ärenden kan kräva mer eftertanke och utredning än andra och därmed inte drivas framåt i samma takt som de flesta andra ärenden. Jag bedömer att det nu aktuella var ett sådant ärende.

text: Det gick två månader innan CC tog en första kontakt med överförmyndaren. Han har i anteckning på dagboksbladet den 13 april 2010 angivit skälet härtill. Efter denna kontakt med överförmyndaren gick det mer än fem månader innan överförmyndaren vände sig till CC. Även detta uppehåll i handläggningen har han motiverat i anteckningen den 13 april. Från och med oktober 2010 till dess ärendet avgjordes den 3 mars 2011 har förelägganden riktats mot sökanden, överförmyndaren och gode mannen. Frågan är om kritik kan riktas mot CC för att han inte drivit handläggningen kraftfullt redan när ärendet kom in till tingsrätten. Han har i sitt yttrande och genom anteckningar i dagboksbladet motiverat de överväganden som han gjort. Även om uppehållet i handläggningen under fem månader – med beaktande av mellankommande semesterperiod – framstår som onödigt långt, har jag i detta ärende förståelse för de överväganden som CC gjorde och som ledde till att handläggningen inledningsvis inte drevs framåt med den kraft som normalt krävs. Det i sin tur ledde till en förhållandevis lång handläggningstid innan ärendet avgjordes. Med hänsyn till vad de bifogade handlingarna utvisar om omständigheterna i ärendet anser jag ändå att ärendet avgjordes inom rimlighetens gränser. AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Därefter infordrades ett nytt dagboksblad samt vissa ytterligare handlingar i tingsrättens ärende.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 11 kap. 4 § föräldrabalken

text: ska rätten – om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person – om det behövs besluta att anordna godmanskap för honom eller henne. Ett sådant beslut får inte meddelas utan samtycke av den för vilken godmanskap ska anordnas, om inte den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas.

text: Av 11 kap. 19 § framgår att godmanskapet ska upphöra om en god man inte längre behövs. Beslut om att godmanskap enligt 4 § ska upphöra fattas av rätten.

text: Om en god man har förordnats med huvudmannens samtycke enligt 11 kap. 4 § och huvudmannen begär att godmanskapet ska upphöra, brister således en av förutsättningarna för förordnandet, nämligen huvudmannens samtycke. I förarbetena till bestämmelsen sägs också att rätten i den situationen bör entlediga den gode mannen under förutsättning att huvudmannens tillstånd inte är sådant att kravet på samtycke enligt 4 § kan efterges. I vissa fall kan det därvid finnas skäl att ersätta godmanskapet med ett förvaltarförordnande, som inte kräver samtycke från huvudmannen (

text: prop. 1987/88:124 s. 179

text: Svea hovrätt har i ett mål prövat frågan om ett godmanskap skulle kvarstå sedan en person hade begärt att detta skulle upphöra (

text: RH 1990:67

text: ). Hovrätten konstaterade att det inte hade påståtts att personens tillstånd skulle vara sådant att kravet på samtycke kunde efterges. Vid sådant förhållande saknades laga grund för att låta godmanskapet bestå trots att personen i fråga begärt att det skulle upphöra. Hovrätten angav vidare att det inte heller hade gjorts gällande att det skulle föreligga behov av förvaltare.

text: Enligt min mening framstår det som uppenbart att BB i den skrift som den 5 februari 2010 lämnades över av överförmyndaren till tingsrätten begärde att godmanskapet skulle upphöra. En sådan begäran kan inte uppfattas på annat sätt än att BB inte längre samtyckte till att ha god man. Om hennes tillstånd var sådant att kravet på samtycke inte kunde efterges, fanns det därmed inte längre någon laglig grund för godmanskapet. Tingsrätten borde därför när ärendet kom in ha vidtagit åtgärder för att kunna ta ställning till om godmanskapet skulle upphöra. Jag noterar att överförmyndaren, såvitt framkommit, inte hade påstått att BB:s tillstånd var sådant att kravet på samtycke skulle efterges eller att det fanns behov av förvaltare.

text: I stället dröjde det drygt åtta månader innan tingsrätten vidtog någon faktisk handläggningsåtgärd, vilken var att förelägga BB att precisera sitt yrkande. Från det att ärendet inleddes vid tingsrätten till dess att tingsrätten avgjorde det dröjde det tretton månader. Genom beslutet upphävde tingsrätten godmanskapet för BB.

text: Det framstår enligt min mening som tydligt att det för den enskilde, som inte längre samtycker till godmanskapet, finns ett starkt intresse av att så snart som möjligt få ett besked från domstolen i saken. I kommentaren till

text: 11 kap. 16 § föräldrabalken

text: anges att det ofta är av vikt att ett ärende om anordnande eller upphörande av godmanskap för sjuk person eller förvaltarskap avgörs snabbt (Walin m.fl., En kommentar på Internet). En handläggningstid på tretton månader i ett ärende som det här aktuella framstår inte minst mot denna bakgrund som helt oacceptabel. Jag är förvånad över att CC i sitt yttrande till JO skriver att han inte anser att ärendet tagit för lång tid.

text: Sammantaget konstaterar jag att handläggningen av ärendet har varit bristfällig och att handläggningstiden har varit helt oacceptabel. För detta förtjänar CC allvarlig kritik.

text: Vad som i övrigt framkommit ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Anstalt Beslut

title: Anmälan mot Kriminalvården, anstalten Salberga, om förhållandena vid visitationer av en intagen

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 5 september 2017 framförde M.S. klagomål mot Kriminalvården, anstalten Salberga, och kriminalvårdaren A.A. där. M.S. anförde i huvudsak följande:

text: När han blev visiterad av A.A. berörde hon hans könsorgan. Han sade då åt A.A. att vara mer försiktig vid visitationerna och att hon inte skulle röra vid hans könsorgan. Vid en påföljande visitation som utfördes av A.A. vidrörde hon åter hans könsorgan. Samma sak inträffade vid en visitation några dagar därefter. Vid visitation av andra intagna berörde A.A. även deras könsorgan. Han känner sig kränkt av det inträffade.

text: Till anmälan bifogades namnunderskrifter från ett antal intagna till stöd för vad M.S. anförde.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region Mitt, genom stf regionchefen Kerstin Egonsson- Larsson, bl.a. följande:

text: Sakförhållanden

text: Uppgifter har inhämtats från verksamhetsområde (VO) Salberga som har inhämtat information från den utpekade kriminalvårdaren samt avdelningens säkerhetsansvarige kriminalvårdare. Av utredningen har sammanfattningsvis framkommit följande. Den visitationsform det varit fråga om är ytlig kroppsvisitation, så kallad skyddsvisitation, d.v.s. en visitation där man känner utanpå den intagnes kläder för eftersökande av otillåtna föremål. I samtal med kriminalvårdaren har denne uppgett att hon utför visitationer på det sätt hon är lärd under lokal introduktion för vikarier. Hon har inget minne av att hon kommit åt M.S. könsorgan och skulle så ha skett har det varit oavsiktligt.

text: För att säkerställa att vårdaren utför visitationer på rätt sätt har detta kontrollerats av avdelningens säkerhetsansvarige kriminalvårdare. Enligt honom är kriminalvårdarens sätt att visitera korrekt.

text: Författningsbestämmelser

text: Av

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: (FäL) framgår att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Av 8 kap. 4 § FäL framgår att en intagen får kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas för eftersökande av otillåtna föremål om 1. det finns anledning att anta att ett sådant föremål kommer att anträffas på honom eller henne, 2. han eller hon återkommer efter en vistelse utanför anstalt, 3. han eller hon ska ha eller har haft ett besök utan sådan kontroll som avses i 7 kap. 2 §, eller 4. det sker i en stickprovskontroll eller i anslutning till en större undersökning som av säkerhetsskäl görs av ett utrymme inom anstalten och den intagne har eller har haft särskild anknytning till utrymmet. Av 8 kap. 5 § FäL framgår att en intagen får även i andra fall än som avses i 3 och 4 §§ kroppsvisiteras för eftersökande av vapen och andra farliga föremål, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Av 8 kap. 7 § FäL framgår att kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inte får utföras eller bevittnas av någon av motsatt kön som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska. Detta gäller dock inte 1. en kroppsvisitation som avses i 5 §, 2. en kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks, 3. en kroppsvisitation med metalldetektor eller liknande teknisk anordning, eller 4. en kroppsbesiktning som enbart innebär att andra prov än urinprov tas enligt 6 §. Om det är nödvändigt får en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning av en man utföras eller bevittnas av en kvinna även i andra fall än som avses i första stycket.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Den aktuella kriminalvårdaren har uppgett att hon har utfört visitationerna på det sätt hon fått lära sig i samband med att hon introducerades som vikarie. Hon har också uppgett att ifall hon har råkat vidröra M.S. könsorgan har detta skett oavsiktligt. Den säkerhetsansvarige kriminalvårdaren vid avdelning har kontrollerat sättet som kriminalvårdaren utför visitationer på och då bedömt att kriminalvårdarens sätt att visitera är korrekt. Kriminalvården finner inga skäl att ifrågasätta uppgifterna som VO Salberga lämnat. En intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Det har inte framkommit något i ärendet som tyder på att M.S. har behandlats i strid med detta.

text: M.S. gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för relevant rättslig reglering.

text: De uppgifter som M.S. lämnat, med stöd från andra intagna, har delvis tillbakavisats av Kriminalvården, som gett en annan beskrivning av omständigheterna vid de aktuella visitationerna. Jag bedömer inte att ytterligare utredning skulle kunna klargöra vad som faktiskt skett.

text: Jag vill understryka vikten av att intagna behandlas med respekt och att visitationer alltid sker på ett korrekt sätt. Av Kriminalvårdens remissvar framgår att anstalten har förvissat sig om att den anmälda kriminalvårdaren känner till hur en visitation ska utföras. Jag får sammantaget konstatera att det som har kommit fram i ärendet inte ger anledning till kritik eller någon annan åtgärd från min sida. Ärendet avslutas.

text: Elisabeth Rynning

text: Carl-Johan Malmqvist I ärendets beredning har byråchefen Jörgen Buhre deltagit.