avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Hans Ragnemalm

title: Kritik mot Västmanlands sjukhus, Landstinget Västmanland, för att en patient som har tvångsvårdats enligt LVM inte har hindrats från att lämna sjukhuset

sammanfattning: Tvångsvård enligt LVM ska inledas på sjukhus om förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt (24 § första stycket LVM). Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas ska se till att socialnämnden eller Statens institutionsstyrelse genast underrättas om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset under den tid som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem (24 § tredje stycket LVM). En patient som vårdades med stöd av LVM avvek från Västmanlands sjukhus. Landstinget anförde att verksamhetschefen inte hade varit skyldig att hålla kvar patienten bl.a. eftersom patienten inte hade ”uttryckt vilja” att lämna sjukhuset. Enligt JO måste dock verksamhetschefens bedömning av patientens avsikter grundas på all tillgänglig information. I den aktuella situationen var omständigheterna sammantaget sådana att verksamhetschefens kvarhållandeskyldighet enligt 24 § LVM hade inträtt. JO är kritisk till att patienten inte hindrades från att lämna sjukhuset.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Västmanlands sjukhus, Landstinget Västmanland. Hon anförde i huvudsak följande:

text: Den 9 november 2014 var BB inlagd på sjukhusets medicinska akutvårdsavdelning, MAVA, för att han hade överdoserat narkotika. Socialnämnden beslutade att han omedelbart skulle omhändertas med stöd av

text: 13 § lagen (1988:870)

text: om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. Under eftermiddagen eller kvällen samma dag åkte handläggare från socialjouren till sjukhuset och informerade sjukhuset om beslutet. Socialtjänstens handläggare påtalade också att verksamhetschefen vid den sjukhusenhet där BB vårdades, i enlighet med

text: 24 §

text: LVM, ansvarade för att BB skulle hindras från att lämna sjukhuset. Trots det tog sig BB ut från sjukhuset under natten eftersom det inte hade tillkallats någon vakt som kunde hindra honom.

text: På eftermiddagen den 10 november 2014 hittade anhöriga till BB honom, återigen narkotikapåverkad, och skjutsade honom till sjukhuset. Handläggare från socialjouren åkte på nytt till sjukhuset och informerade om nämndens beslut om omedelbart omhändertagande. Under förmiddagen den 11 november

text: 2014 skulle BB gå till sjukhusets psykiatriska avdelning. Eftersom ingen vakt följde med honom rymde han igen.

text: Verksamhetschefen har inte uppfyllt sin skyldighet enligt

text: 24 §

text: LVM att besluta om att BB skulle hindras från att lämna sjukhuset.

text: Utredning

text: JO begärde att Landstingsstyrelsen, Landstinget Västmanland, skulle yttra sig över anmälan till JO.

text: Landstingsstyrelsens ordförande CC och landstingsdirektören DD anförde i ett yttrande bl.a. följande:

text: Landstingsstyrelsens sammanfattande bedömning

text: Skriftligt beslut om omedelbart omhändertagande av BB saknas i patientjournal. Av utredningen är inte visat att personal vid MAVA vid något tillfälle under den aktuella tidsperioden, dvs 9-11 november 2014, har tagit del av skriftligt beslut från Sociala nämndernas förvaltning, Västerås stad, om omedelbart omhändertagande av BB. Vid fråga till EE (EE) huruvida sådant skriftligt beslut kan ha överlämnats till personal vid MAVA utan att det därmed framgår av patientjournalen att så har skett så har EE uppgett att så inte kan vara fallet. EE har angett att för det fall skriftligt beslut inges/överlämnas till MAVA så framgår det alltid av patientjournalen. I efterhand, dvs. under nu företagen utredning, så har kopia av beslut om omedelbart omhändertagande inhämtats från Västerås stad som är daterat 141108 och ankomststämplat till Västerås stad med "2014-11-10". Det är, enligt landstingsstyrelsens uppfattning, oklart om – och för det fall så skulle påstås ha skett – i vilken utsträckning detta beslut har sänts/överlämnats till landstinget. I denna del kan följande förtjäna att noteras. Såvitt bekant finns inte i lagstiftningen några direkta krav på att ett beslut om omedelbart omhändertagande ska vara skriftligt. JO har dock betonat att beslut om tvångsingripande mot en person är av mycket integritetskänslig natur och att det därför är av synnerlig vikt att sådana beslut omgärdas med tillfredsställande rättssäkerhetsgarantier (dnr 627/1994). En sådan garanti är att beslutet dokumenteras och skrivs under av beslutsfattaren. Enligt JO bör därför muntliga beslut användas med stor urskiljning och komma ifråga endast i sådana akuta fall när dokumentation och underskrift inte kan avvaktas. Av utredningen framgår att olika anteckningar gjorts i patientjournalen av olika befattningshavare vid olika tidpunkter avseende bl.a. "LVM", "LPT", "efterlysning”, "behandlingshem" etc. Det går dock enligt landstingsstyrelsens uppfattning inte att utifrån dessa anteckningar komma fram till att det vid någon viss tidpunkt muntligen till någon befattningshavare vid MAVA har "transformerats" ett muntligt beslut fattat av någon befattningshavare vid Västerås stad om omedelbart omhändertagande av BB.

text: 24 §

text: LVM och

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: Vidare bör, även om ett skriftligt beslut om omedelbart omhändertagande av BB skulle ha förelegat, följande noteras. Först ska kommas ihåg att MAVA är en del av sjukhuset där enbart frivillig sluten vård sker. I detta fall har det - vilket i vart fall

text: klarlagts i efterhand - varit fråga om vård efter beslut om omedelbart omhändertagande inom ramen för LVM-lagstiftningen. Huruvida detta var fullt ut klarlagt – dvs. om det förelåg beslut om omedelbart omhändertagande som var delgivet sjukvårdspersonal – vid de tidpunkter som anmälan avser är, enligt landstingsstyrelsens uppfattning, oklart. Vistelsen sker alltså i utrymmen utan murar, galler, stängsel eller särskild säkerhetsbevakning. Av ovan nämnda förarbeten till ändringen i LVM fr.o.m. l juli 2005 så framgår att skyldigheten att vidta åtgärder för att hindra en patient att lämna sjukhuset i första hand bör innebära att patienten via motiverande samtal förmås kvarstanna på avdelningen. I det nu aktuella fallet synes det framgå av anteckningar i patientjournalen att det faktiska avvikandet från MAVA för BB:s del vid bägge tillfällena i stort sett har skett utan förvarning. Det verkar ha gått till så att BB vid två olika tidpunkter bestämt sig för att avvika från MAVA och därefter vid varje enskilt tillfälle på en gång verkställt sin vilja och genast lämnat MAVA. Något utrymme för metoden med motiverande samtal har i de uppkomna situationerna inte förelegat enligt landstingets bedömning. En kvarhållningsskyldighet enligt

text: 24 §

text: LVM torde inträda när patienten önskar lämna sjukhuset och föreligga under den korta period från det att patienten uttryckt vilja att lämna sjukhuset fram till dess att transporten till LVM-hemmet ankommer. Vid det första avvikandet finns enligt landstingsstyrelsens uppfattning anledning att sätta ifråga om BB överhuvudtaget har gett uttryck för en sådan viljeyttring då befintliga journalanteckningar synes ge vid handen att BB accepterar vård. Vid det andra tillfället när BB ankommer till sjukhuset kan det enligt landstingsstyrelsens bedömning diskuteras om sjukhusvård egentligen är det mest adekvata hanteringssättet. Ställningstagandet bör ses mot bakgrund av journalanteckningar avseende BB:s avsikt att avvika och socialtjänstens uppmaning att ordna vakt på grund av avvikande risk, varför det sannolikt hade varit en mer ändamålsenlig åtgärd att ordna en omedelbar transport till LVM-hem. I lagkommentaren påtalas bland annat att den enskildes önskemål om att avstå från vistelse på sjukhus alltid ska uppfyllas. Det kan möjligen till och med påstås, anser landstingsstyrelsen, att sjukvården vid det andra tillfället påförs ett för stort ansvar och att kvarhållningsskyldigheten eventuellt förelåg redan när BB ankom och att transport då borde ha ordnats direkt av socialtjänsten som dessutom var på plats. Av anteckningarna i patientjournalen framgår inte att BB stört ordningen på MAVA. Om ordningsstörande beteende förekommer så föranleder det enligt rutinerna övervägande om enordningsvakt ska tillkallas. Landstingsstyrelsen anser det vara ovisst och svårbedömt i vilken omfattning personal vid sjukvårdsinrättning hade haft möjlighet att ingripa medelst våldsanvändning för att hindra BB från att rymma från avdelningen. Det står klart av tidigare JO-avgöranden att ett visst mått av våld kan vara nödvändigt för att förhindra avvikande. Eventuellt kan ledning hämtas från riktlinjer som gäller för Statens Institutionsstyrelse. Det torde vara tillåtet att använda kroppsstyrka för att hålla kvar patient, att springa ikapp och att gripa tag i. Sparkar och slag är inte tillåtet och det är givetvis grundläggande att tillämpa proportionalitet. Det förtjänar att noteras att avvikandena synes ha skett utan att någon befattningshavare vid sjukhuset just då uppmärksammade detta. Sammanfattningsvis är det alltså landstingsstyrelsens uppfattning att det är oklart i vilken utsträckning våldsanvändning får ske utifrån regierna i

text: 24 kap. 2 § brottsbalken

text: beträffande personal vid sjukvårdsinrättning, eller för den skull ordningsvakt vid sådan inrättning, i en situation som den förevarande.

text: Förslag inför framtiden

text: Som anges ovan så har kontakt förevarit i det aktuella utredningsärendet med Socialtjänsten i Västerås stad och med Polisen i Västerås. Det har därvid inletts diskussion beträffande bland annat att klargöra ansvarsfördelning mellan polis/sjukvård/socialtjänst i olika avseenden samt om hur kommunicering av beslut ska ske. Strävan är att detta arbete ska leda till att gemensamma rutiner/riktlinjer kan fastställas och att ett utökat och förbättrat samråd kommer på plats. Ytterligare arbete kommer att vidtas för att utveckla gällande rutiner inom

text: aktuellt område inom sjukvården och att fortlöpande utbilda sjukvårdspersonal vad gäller om dessa rutiner. Landstingsstyrelsens yttrande innehöll även bl.a. utdrag ur BB:s patientjournal. Delar av utdragen redovisas nedan i avsnittet Bedömning.

text: AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: JO begärde in journalanteckningar från Sociala nämndernas förvaltning i Västerås kommun. Där framgick bl.a. följande:

text: Beslutet om omedelbart omhändertagande fattades den 8 november 2014. Den 9 november meddelade polisen socialtjänsten att BB befann sig på sjukhuset. Det var dock oklart om polisen hade fört honom dit eller om han hade tagit sig dit själv. Samma dag åkte socialjouren till sjukhuset för att delge BB beslutet om omhändertagande. Natten mellan den 9 och 10 november avvek BB från sjukhuset. Det finns ingen notering om att socialjouren den 9 november informerade sjukhusets personal om beslutet om omhändertagande.

text: Den 10 november skjutsade anhöriga till BB honom till sjukhusets akutmottagning. Personal från socialjouren informerade den läkare som ansvarade för inskrivningen om verksamhetschefens ansvar enligt

text: 24 §

text: LVM att hindra patienten från att lämna sjukhuset. Därefter gjorde en annan läkare en undersökning av BB och beslutade att han skulle läggas in på MAVA. Socialjourens handläggare talade även med den läkaren om sjukhusets ansvar för att BB inte skulle avvika. Efter en stund kom en sjukhusvakt och meddelade att han inte hade rätt att hindra BB från att lämna sjukhuset samt att han bara hade möjlighet att vara hos BB korta stunder eftersom han var ensam vakt.

text: Socialjouren följde med BB till MAVA. Där fanns ingen läkare i tjänst. Socialjouren talade med en sjuksköterska om behovet av vakt eftersom det fanns en stor risk för att BB skulle avvika. Sjuksköterskan uppgav att det var den läkare som ansvarade för inskrivning på akuten som ansvarade för vakt. Efter en stunds diskuterande lovade sjuksköterskan att ta kontakt med den inskrivande läkaren för en diskussion om behovet av vakt.

text: Den 11 november meddelade personal på MAVA att BB hade avvikit på nytt.

text: JO begärde även in journalanteckningar från sjukhuset. Delar av dessa redovisas i avsnittet Bedömning.

text: Bedömning

text: Bakgrund Den 8 november 2014 fattade ordföranden i Individ- och familjenämnden i Västerås kommun beslut om att omedelbart omhänderta BB med stöd av

text: 13 §

text: LVM. Dagen efter skrevs han in på sjukhusets medicinska akutvårdsavdelning, MAVA. Det är inte utrett om han fördes dit av polis eller kom dit på annat sätt. På natten mot den 10 november avvek han från sjukhuset.

text: Senare samma dag skjutsade anhöriga till BB honom till sjukhuset. Han skrevs på nytt in vid MAVA. När han på förmiddagen den 11 november ensam skulle ta sig till sjukhusets psykiatriska avdelning lämnade han sjukhuset.

text: Min prövning gäller frågan om verksamhetschefen vid sjukhuset var skyldig att besluta att BB skulle hindras från att lämna sjukhuset vid de två tillfällen när han avvek.

text: Rättsliga utgångspunkter Tvångsvård enligt LVM anses påbörjad när missbrukaren på grund av beslut om omedelbart omhändertagande eller tvångsvård har inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller ett sjukhus (

text: 20 §

text: LVM).

text: Vården ska inledas på sjukhus om förutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt (

text: 24 §

text: LVM). Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas ska se till att socialnämnden eller Statens institutionsstyrelse genast underrättas om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset under den tid som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem. Avvikandet den 10 november Som har nämnts tidigare är det inte klarlagt om BB den 9 november fördes till sjukhuset av polis eller kom dit på annat sätt. Av socialtjänstens anteckningar framgår att han den dagen delgavs beslutet om omhändertagande på sjukhuset, och enligt min mening får tvångsvården av BB anses ha påbörjats senast då. Därefter var alltså

text: 24 §

text: LVM tillämplig.

text: För att verksamhetschefens skyldighet att hindra patienten från att lämna sjukhuset ska inträda krävs naturligtvis att sjukhuset har kännedom om beslutet om omedelbart omhändertagande eller tvångsvård. Landstingsstyrelsen har ifrågasatt att sjukhuset fick del av det aktuella beslutet.

text: I patientjournalen antecknades bl.a. att BB kom till sjukhuset med polis, att socialjouren var på sjukhuset och att socialjouren hade bett om att bli underrättad när BB kunde skrivas ut. Vidare antecknades det att personal vid sjukhuset kontaktade polis när man upptäckte att BB hade avvikit. Det finns också en notering om att polisen uppgav att BB skulle vårdas med stöd av lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård. Däremot finns det ingen uppgift om att sjukhuset hade fått information om att BB vårdades med stöd av LVM.

text: Inte heller socialtjänstens journalanteckningar innehåller någon tydlig anteckning om att socialjouren i samband med besöket på sjukhuset informerade sjukhusets personal om beslutet.

text: Det framstår visserligen som märkligt att sjukhuset inte skulle ha underrättats om beslutet i samband med att socialjouren var på sjukhuset på kvällen den

text: 9 november. Underlaget är dock inte tillräckligt för att dra några säkra slutsatser i den frågan. Det finns därför inte grund för att kritisera sjukhuset för att ha underlåtit att hindra BB från att lämna sjukhuset på natten mot den 10 november.

text: Avvikandet den 11 november Av patientjournalen framgår att BB under kvällen den 10 november kom till MAVA tillsammans med personal från socialjouren och att socialjouren meddelade att sjukhuset måste ordna med vakt.

text: Det framgår också av socialtjänstens anteckningar att socialjouren informerade flera personer i sjukhusets personal om skyldigheten att hindra BB från att lämna sjukhuset. Det får därför anses vara utrett att socialtjänsten senast under kvällen den 10 november informerade sjukhuset om beslutet om omedelbart omhändertagande.

text: Landstingsstyrelsen har, bl.a. med hänvisning till JO:s beslut den 19 april 1995 (dnr 627-1994), invänt att sjukhuset inte fick del av något skriftligt beslut om omhändertagande. JO:s uttalanden i det beslutet tog sikte på frågan om muntliga beslut om tvångsvård var giltiga och lämpliga. I det nu aktuella fallet fanns ett skriftligt beslut. Att sjukhuset möjligen underrättades om beslutet muntligen är en annan fråga. Om verksamhetschefen bedömde att det krävdes en kopia av beslutet om omhändertagande borde han eller hon ha begärt en sådan från socialtjänsten.

text: Landstingsstyrelsen har också, som jag uppfattat saken, ifrågasatt om BB samtyckte till sjukhusvård. Detta skulle i så fall, enligt landstingsstyrelsen, ha medfört att BB inte borde ha förts till sjukhuset.

text: Kvarhållningsskyldigheten enligt

text: 24 §

text: LVM utgör inte något avsteg från principen om självbestämmande och frivillighet inom hälso- och sjukvården. Om patienten inte vill ha sjukhusvård ska det respekteras. Det kan alltså inte bli fråga om att hålla kvar patienten på sjukhuset för behandling. Patienten är dock berövad friheten redan genom beslutet om omedelbart omhändertagande eller tvångsvård. Om patienten inte vill ta emot vård bör han eller hon hindras från att lämna sjukhuset till dess transport till ett LVM-hem kan ordnas. (Se

text: prop. 1987/88:147 s. 80

text: ff. och

text: prop. 2004/05:123 s. 38

text: f.)

text: Jag har inte underlag för att göra något uttalande i frågan om sjukhusvård var det lämpligaste alternativet för BB på kvällen den 10 november. Däremot konstaterar jag att verksamhetschefen har en skyldighet att genast underrätta socialnämnden eller Statens institutionsstyrelse om en patient som tvångsvårdas med stöd av LVM inte accepterar sjukhusvård och därför måste transporteras till LVM-hem (jämför Lundgren m.fl., Nya sociallagarna, 29 uppl., s. 464). Någon sådan underrättelse har inte lämnats.

text: Landstingsstyrelsen har också anfört att det, trots tidigare JO-beslut, är oklart i vilken omfattning sjukhuspersonal kan använda våld för att hindra en missbrukare som vårdas med stöd av LVM från att lämna sjukhuset.

text: JO har i ett beslut den 10 april 2012 (JO 2012/13 s. 337, dnr

text: ) behandlat frågan om ramarna för våldsanvändning vid kvarhållande enligt

text: 24 §

text: LVM, och det finns inte skäl att göra något tillägg till de uttalandena nu. Jag noterar också att frågan inte var aktuell för sjukhusets del när det gäller vården av BB eftersom han, som landstingsstyrelsen har angett, avvek ”utan att någon befattningshavare just då uppmärksammade detta”.

text: Landstingsstyrelsen har också anfört följande: ”En kvarhållningsskyldighet enligt

text: 24 §

text: LVM torde inträda när patienten önskar lämna sjukhuset och föreligga under den korta period från det att patienten uttryckt vilja att lämna sjukhuset fram till dess att transporten till LVM-hemmet ankommer”.

text: Man kan dock inte i alla situationer kräva att patienten ska ha ”uttryckt vilja” att lämna sjukhuset för att kvarhållandeskyldigheten ska inträda. Enligt min mening måste verksamhetschefens bedömning av patientens avsikter grundas på all tillgänglig information.

text: Patientjournalen innehåller något motstridiga uppgifter när det gäller omständigheterna vid tidpunkten för avvikandet. Strax före kl. 11 antecknade en sjuksköterska att BB inte ville gå till den psykiatriska avdelningen och att han inte ville ta emot den ordinerade medicinen. Han hotade också med att gå därifrån, vilket ledde till att sjuksköterskan tog kontakt med socialjouren för polishandräckning. Ett par timmar senare antecknade sjuksköterskan att patienten hade avvikit ”utan förvarning”.

text: I sammanhanget måste det också vägas in att BB hade avvikit från sjukhuset dagen innan, trots att han då till en början hade sagt att han accepterade sjukhusvård. Dessutom hade socialjouren informerat sjukhuset om att det fanns risk för att BB skulle försöka avvika.

text: När BB på förmiddagen meddelade att han inte ville ta emot den erbjudna vården och hotade med att lämna sjukhuset var omständigheterna enligt min uppfattning sammantaget sådana att verksamhetschefens kvarhållandeskyldighet enligt

text: 24 §

text: LVM inträdde. Verksamhetschefen borde alltså ha beslutat att hindra BB från att lämna sjukhuset tills han kunde föras till ett LVM-hem. I den uppkomna situationen borde verksamhetschefen också ha övervägt att fatta beslut om polishandräckning enligt

text: 45 § 3

text: LVM.

text: Jag ställer mig kritisk till att BB inte hindrades från att lämna sjukhuset den 11 november 2014.

text: Jag noterar att sjukhuset har inlett en diskussion med Polismyndigheten och socialtjänsten för att förbättra rutinerna för myndigheternas samverkan vid tvångsvård enligt LVM. Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

publisher: Justitieombudsmannen

title: Utlämnande av uppgifter om en vd-lön i ett kommunalt bolag

org: jo

sammanfattning: En journalist har begärt besked om vilken lön vd i ett kom munalt bolag hade. Frågan ställdes till vd själv som inte svarade utan hänvisade till kommande årsredovisning. I beslutet konstateras att skyldigheten att lämna ut offentliga uppgifter ur allmänna handlingar måste anses gälla även om den enskilde inte uttryckligen hänför sig till en allmän handling, om det är uppenbart att uppgiften finns i en sådan handling och kan lämnas ut utan att det hindrar arbetets behöriga gång. Om vd inte ville svara själv, skulle han hänvisat till någon som hade vård om de allmänna handlingar där uppgiften fanns. Även fråga om bolagets sätt att hantera inkommande e-postmeddelanden.

text: Bakgrund och utredning

type: rubrik

text: AA, journalist på tidningen Hem & Hyra, anmälde det kommunala bostadsbolaget Hyresbostäder i Falköping AB:s verkställande direktör BB till JO.

type: stycke

text: Hon hade den 19 november 2009 sänt e-postmeddelanden till flera verkställande direktörer i olika kommunala bostadsbolag, däribland BB. Hon frågade bl.a. vilken månadslön han hade. Eftersom han inte hörde av sig ringde hon upp honom den 27 november. Han svarade då att hans lön var mellan styrelsen och honom samt att förmåner och lön angavs i årsredovisningen. När hon uppgav att hon ville ha uppgift om 2009 års lön, vilken inte framgick av årsredovisningen för 2008, svarade han att hon fick vänta till nästa årsredovisning. Hon bad honom att motivera sitt beslut och ange vilka paragrafer han stödde sig på. Vidare efterfrågade hon en skriftlig besvärshänvisning, men fick ingen.

text: Hyresbostäder i Falköping AB anmodades att yttra sig. I sitt yttrande bekräftade bolagets styrelse anmälarens beskrivning av händelseförloppet i stort. Styrelsen uppgav vidare att de efterfrågade uppgifterna lämnades i dess årsredovisningar och att man på det sättet uppfyllde kraven på offentlighet. Frågan om varför inkomstuppgifter för innevarande år inte hade lämnats ut var enligt styrelsen av principiell art. Den handlade om ”var gränsen går för bolagets anställda att behöva lämna ut personliga uppgifter om sig själv när vem som helst frågar efter något personligt just då”. Styrelsen fortsatte:

text: Frågan som kan ställas är om det är den anställde som är offentlig eller bolaget. För att en handling från bolaget skulle lämnats ut i detta fall hade krävts att VD lämnade ut sin personliga lönespecifikation. På denna finns även uppgifter såsom

text: personnummer, kontonummer hos bank, semester och andra uppgifter av personlig art. Någon annan handling finns inte hos bolaget i aktuell fråga att lämna ut. [– – –] Styrelsen tillade att det aktuella företagsledaravtalet var tecknat 1994 och att det inte torde besvara frågan om vd:ns nuvarande lön.

text: Styrelsen kommenterade även det förhållandet att AA:s e-postmeddelande inte besvarats. Det berodde på att det hade skickats till vd:ns personliga e-postadress och inte till bolagets officiella. På grund av frånvaro öppnades meddelandet inte förrän veckan därpå.

text: I en kommentar till vad bolaget anfört uppgav AA bl.a. att hon aldrig hade begärt att få ut uppgiften som en handling. Det hade varit tillräckligt om man hade uppgivit lönebeloppet i ett e-postmeddelande eller muntligt per telefon. Hon ifrågasatte vidare bolagets inställning att e-postadressen BB@hyresbo.se var vd:ns personliga e-postadress.

text: Rättslig reglering

text: Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF. Enligt

text: 2 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, ska vad som föreskrivs i TF om rätt att ta del av handlingar hos myndighet i tillämpliga delar också gälla handlingar hos bl.a. aktiebolag där kommuner utövar ett rättsligt bestämmande inflytande (kommunala bolag). Sådana bolag ska vid tillämpningen av OSL jämställas med myndigheter.

text: Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF ska en allmän handling som får lämnas ut – och som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran ”genast eller så snart det är möjligt” på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF framgår att den som har rätt att ta del av en allmän handling också har rätt att mot fastställd avgift få en kopia av handlingen. En begäran om att få en kopia ska behandlas skyndsamt. För att leva upp till TF:s skyndsamhetskrav måste den som omfattas av regleringen organisera sin verksamhet på sådant sätt att framställningar om handlingsutlämnande kan behandlas även under semesterperioder och enskilda personers bortovaro.

text: Om en anställd vid en myndighet eller ett kommunalt bolag har ansvar för vården av en handling, är det enligt

text: 6 kap. 3 §

text: OSL i första hand han eller hon som ska pröva om handlingen ska lämnas ut. I tveksamma fall ska den anställde låta myndigheten eller bolaget göra prövningen, om det kan ske utan onödigt dröjsmål. Beslutar den anställde att inte lämna ut handlingen eller del av den ska den som begär handlingen informeras om möjligheten att begära myndighetens eller bolagets prövning och att det krävs ett skriftligt beslut därifrån för att beslutet ska kunna överklagas. Av

text: 21 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223)

text: följer att en myndighet är skyldig att underrätta den sökande om hur beslutet kan överklagas. Samma skyldighet gäller för kommunala bolag (se JO 2008/09 s. 540).

text: Utöver TF:s regler om utlämnande av allmänna handlingar finns det i OSL regler om upplysningsskyldighet gentemot allmänheten. I

text: 6 kap. 4 §

text: OSL stadgas att en myndighet på begäran av enskild ska lämna uppgift ur allmän handling som förvaras hos myndigheten, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. Detta gäller även kommunala bolag (se Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen. En kommentar, s. 6:4:1). OSL uppställer inga uttryckliga krav på att en sådan begäran ska besvaras omgående. Någon överklaganderätt finns heller inte i den situationen. Reglerna om rätt att få muntligt besked om innehållet i en allmän handling är med andra ord inte lika långtgående som de regler som gäller rätten att utfå själva handlingen.

text: En myndighet har utöver TF:s och OSL:s regler att ta hänsyn till den serviceplikt som kan utläsas i

text: förvaltningslagen

text: . Enligt dess

text: 7 §

text: gäller bl.a. att ärenden där enskild är part ska handläggas så enkelt och snabbt som möjligt. I

text: 4 §

text: stadgas bl.a. att frågor från enskilda ska besvaras så snart som möjligt samt att en myndighet ska lämna upplysningar och hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. –

text: Förvaltningslagen

text: gäller inte kommunala bolag. Det har emellertid varit lagstiftarens avsikt att samma öppenhet i princip bör gälla för kommunala företag som för kommunala myndigheter, oavsett vilken verksamhet de bedriver (

text: prop. 1993/94:48 s. 18

text: ). I frågor som gäller offentlighet och sekretess bör

text: förvaltningslagens

text: bestämmelser därför vara vägledande även inom kommunala bolag. (Se vidare JO 2008/09 s. 540.)

text: En fråga om skyldigheten för det allmänna att lämna muntliga upplysningar om en anställds lön har bedömts i JO 1990/91 s. 382. Ärendet gällde en journalist som bett att få ut uppgift om en primärvårdschefs lön per telefon. Han fick beskedet att han inte kunde få uppgiften på det sättet, men att det gick bra att komma till sjukhusets kontor och där ta del av informationen. JO uttalade:

text: Bestämmelsen i 15:4 sekretesslagen [nuvarande

text: 6 kap. 4 §

text: OSL] är inte grundlagsfäst men får ses som ett viktigt komplement till

text: tryckfrihetsförordningens

text: offentlighetsprincip om allmänhetens rätt till insyn i myndigheters verksamhet. Det är därför angeläget att myndigheterna tillämpar 15:4 på ett korrekt sätt. När en myndighet får en begäran om uppgifter ur en allmän handling har vederbörande tjänsteman således att pröva om uppgiften kan lämnas ut. Att så skall ske är huvudregeln. I detta fall kan konstateras att något sekretesskydd för offentliganställdas lön inte föreligger vilket heller inte har gjorts gällande från landstingets sida. [– – –] I detta fall rörde det sig av allt att döma om en enstaka offentlig uppgift ur en allmän handling varför det ålegat personalen att lämna ut den begärda uppgiften [– – –].

text: Bedömning

text: Hyresbostäder i Falköping AB är ett helägt kommunalt bolag. Bolaget omfattas alltså av offentlighetsprincipen och har att agera såväl efter dess bokstav som i dess anda.

text: Information om lönen för en vd i ett kommunalt bolag är normalt offentlig (se

text: RÅ 2003 ref. 28

text: ). Bolaget har inte heller gjort gällande att uppgiften – som finns i dess årsredovisningar – skulle omfattas av sekretess.

text: AA begärde i ett telefonsamtal med bolagets vd BB att få uppgift om dennes lön, efter att tidigare ha framställt samma fråga i ett e-postmeddelande. AA har klargjort att hon inte frågade efter någon handling utan att hon ville ha just denna uppgift. Det finns därmed inte utrymme för att förstå hennes fråga som en begäran om att få ut en handling med denna uppgift (jfr

text: RÅ 1981:45

text: och 1982:68). Hon har i den situationen inte heller haft rätt att få ett överklagbart beslut.

text: Ett kommunalt bolag är som framgått skyldigt att på begäran av enskild lämna uppgift ur allmän handling som förvaras hos bolaget, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller utlämnandet skulle hindra arbetets behöriga gång. Den skyldigheten måste anses gälla även om den enskilde inte uttryckligen hänför sig till en allmän handling, om det är uppenbart att uppgiften finns i en sådan handling och kan lämnas ut utan att det hindrar arbetets behöriga gång.

text: Bolaget har gjort gällande att det – bortsett från vd:s ”personliga lönespecifikation” – inte fanns någon handling hos bolaget där uppgiften ingick. Det är inte alldeles enkelt att förstå vad man från bolagets sida menat med detta. I alla händelser anser jag mig kunna utgå från att uppgiften om vd:s lön fanns tillgänglig i allmänna handlingar som förvarades hos bolaget. Om inte annat ska bolaget bevara egna underlag för de lönebesked som tillställs de anställda. Att handlingar av det slaget även kan innehålla annan och eventuellt sekretessbelagd information spelar i detta fall ingen roll, eftersom det enbart var löneuppgiften som efterfrågades.

text: BB måste i egenskap av bolagets vd ha insett att uppgiften om hans lön fanns tillgänglig i allmänna handlingar hos bolaget och att den var lätt att ta fram. Om han inte ville lämna uppgiften själv borde han ha hänvisat AA till den hos bolaget som haft vård om den eller de handlingar där uppgiften fanns. Den befattningshavaren skulle i sin tur ha lämnat ut uppgiften till henne.

text: I bolagets yttrande uppges att AA:s e-postmeddelande inte öppnades förrän en vecka efter att det inkommit. Som förklaring anges att meddelandet hade sänts till BB:s personliga e-postadress och att han var frånvarande vid tillfället.

text: E-postmeddelanden som kommer in till och sänds ut från en befattningshavares epostbrevlåda är normalt allmänna handlingar. Sådana handlingar ska tas om hand fortlöpande. Innefattar de önskemål om att få ut allmänna handlingar ska myndigheten eller bolaget skyndsamt ta ställning till detta. Verksamheten ska vara så organiserad att dessa skyldigheter kan fullgöras även vid enskilda befattningshavares bortovaro. Det betyder att om en befattningshavare har en egen e-postbrevlåda, måste det finnas rutiner som säkerställer att innehållet bevakas när denne inte är på plats.

type: avgorande


avgjordAv: Justitieombudsmannen Cecilia Renfors

nyckelord: Förundersökning Partsinsyn Sekretess

title: Kritik mot en f.d. åklagare för att känsliga uppgifter från en mobiltelefontömning delgavs den misstänkte trots att de saknade betydelse för brottsutredningen

sammanfattning: I beslutet gör JO uttalanden om den misstänktes rätt till insyn i förundersökningsmaterialet och möjligheterna att med hänvisning till sekretess begränsa den insynsrätten. JO redogör för de skilda uppfattningar i frågan som har kommit till uttryck i förarbeten, praxis och doktrin, och konstaterar att gällande rätt numera är att den misstänktes insynsrätt kan begränsas med stöd av 10 kap. 3 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (OSL). Enligt JO finns det goda skäl för en sådan ordning. De rättssäkerhetsskäl som insynsrätten vilar på kan inte anses kräva att den misstänkte ska ha en ovillkorlig rätt att ta del av alla uppgifter – även sådana som helt saknar betydelse för brottsutredningen – som förekommit i en förundersökning. Insynsrätten får dock självklart inte begränsas i en sådan omfattning eller avse sådana uppgifter att det äventyrar eller inkräktar på den misstänktes möjligheter att på alla sätt ta till vara sin rätt eller förbereda sitt försvar. I den aktuella förundersökningen genomfördes en tömning av målsägandens mobiltelefon. Protokollet över tömningen togs i sin helhet med i det preliminära förundersökningsprotokoll som skickades till försvaret, trots att uppgifter utan betydelse för brottsutredningen inte ska ingå i ett förundersökningsprotokoll. Enligt JO ska en målsägande kunna utgå från att de rättsvårdande myndigheterna vidtar relevanta åtgärder för att undvika att integritetskänsliga uppgifter sprids. Den ansvarige åklagaren kritiseras för att hans kontroll av vilka uppgifter från telefontömningen som skulle ingå i förundersökningsprotokollet har varit bristfällig. Detta ledde dessutom till att uppgifter som sannolikt hade kunnat hemlighållas för den misstänkte med stöd av 10 kap. 3 § första stycket OSL röjdes för honom.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 21 november 2014 förde AA, genom BB, fram klagomål mot Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Falun. Hon anförde i huvudsak följande.

text: Hon har blivit utsatt för fysiska och psykiska övergrepp av sin f.d. sambo, CC. Han är tidigare dömd för dråpförsök. Sommaren 2014 gjorde hon en polisanmälan mot CC. Han fick kontaktförbud gentemot henne, och han ansågs som så farlig att hon fick skyddade personuppgifter och polisens personlarm. Hon hade även kontinuerlig kontakt med Polismyndighetens

text: personsäkerhetsgrupp. Hon och hennes son har bott på två olika skyddade boenden.

text: Under förundersökningen lämnade hon in sin mobiltelefon till polisen eftersom det fanns sms-konversation mellan henne och CC som skulle användas som bevisning. När hon senare läste förundersökningsprotokollet upptäckte hon att det i protokollet fanns med många sms som inte skickats mellan henne och CC och som inte hade med ärendet att göra. Av sms:en framgick bl.a. hennes portkod, namnet på hennes områdes- och bostadsvärd, vilka av hennes vänner som visste var hon bodde, att hon skulle på möten med personsäkerhetsgruppen, ett privat nummer till en anställd vid ett av de skyddade boenden hon vistats på, kontaktuppgifter till en annan boende på det skyddade boendet, adress till ytterligare en person som hade skyddade personuppgifter och att hennes bror kände till hennes bostadsadress. Att CC tog del av denna information utsatte henne och hennes anhöriga för en allvarlig risk.

text: Utredning

text: JO har tagit del av förundersökningsprotokollet och protokollet över den s.k. tömning av anmälarens telefon som gjorts under förundersökningen.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren DD) yttrade sig efter att ha hämtat in upplysningar från kammaråklagaren EE och chefsåklagaren FF, båda vid åklagarkammaren i Falun.

text: FF anförde i huvudsak följande. Kammaråklagaren GG var ursprungligen förundersökningsledare i ärendet men slutade vid Åklagarmyndigheten den 31 augusti 2014. Inför yttrandet har han varit i kontakt med den polis, HH, som handlade ärendet hos polisen. GG lämnade den 25 juni 2014 direktiv om att AA:s mobiltelefon skulle tas i beslag och tömmas på sms mellan AA och den misstänkte. Den 4 juli 2014 översändes resultatet från tömningen till åklagaren. GG gav den 22 augusti 2014 direktiv om att utredningen skulle sättas samman i ett förundersökningsprotokoll och delges den misstänkte och dennes försvarare. Den 28 augusti 2014 skickade polisen det preliminära förundersökningsprotokollet till dem för delgivning. HH har uppgett att hon gick igenom resultatet från telefontömningen innan det sattes in i förundersökningsprotokollet i syfte att dels leta efter sådant som kunde ha relevans för utredningen i målet, dels kontrollera att det inte fanns med uppgifter som skulle kunna vara till skada för AA. Efter den genomgången gjorde hon bedömningen att det inte fanns några uppgifter som skulle kunna skada AA. Det framgår inte av handlingarna i ärendet om GG också gjorde en sådan genomgång innan han gav direktiv om att förundersökningsprotokollet skulle sättas samman. HH kan inte i dag minnas om hon och GG närmare diskuterade vad som skulle tas med i protokollet från telefontömningen. FF har vid en genomgång av tömningen haft svårt att hitta de närmare uppgifter som åsyftas när det gäller t.ex. namnet på AA:s bostadsvärd och kontaktuppgifter till andra personer med skyddat boende då han inte vet vilka dessa personer är. En portkod framgår men inte till vilken

text: adress den går. Eftersom materialet är mycket omfattande och det inte är alldeles lätt att hitta och förstå uppgifterna har han viss förståelse för att HH inte uppmärksammade dessa vid sin genomgång. Det finns dock ingen anledning att ifrågasätta AA:s påståenden om att alla de uppgifter som påstås går att utläsa av tömningen. Med anledning av detta ärende har samtliga åklagare på kammaren uppmärksammats på vikten av att noggrant överväga vilka uppgifter som ska tas med i ett förundersökningsprotokoll i samband med tömning av telefoner eller datorer samt att det är förundersökningsledaren som är ytterst ansvarig för vad som slutligen ska ingå i ett förundersökningsprotokoll.

text: EE, som tog över ledningen av förundersökningen från GG den 1 september 2014, lämnade i huvudsak följande upplysningar. När hon gick igenom det preliminära förundersökningsprotokollet noterade hon att kontakter samt samtal och sms som rörde en stor mängd andra människor än AA och den misstänkte fanns med, uppgifter som inte var relevanta för att utreda brotten. Hon gav direktiv om att protokollet skulle göras om och irrelevant material tas bort. Detta ledde till att det mesta av uppgifterna från tömningen av AA:s telefon togs bort. Det preliminära förundersökningsprotokollet felmarkerades av henne eftersom hon ansåg att det var ett felaktigt upprättat protokoll som hon inte kunde ta ansvar för. Det innehöll alltför mycket känsligt material som det inte fanns någon som helst anledning att offentliggöra. Hon såg till att det togs bort ur diariet för att minimera risken att det skulle sammanblandas med det slutliga förundersökningsprotokollet och expedieras av misstag. Av uppgifterna i det preliminära protokollet avseende AA:s telefon framgick att den misstänkte redan under sommaren 2014 hade kännedom om var AA befann sig, dvs. alltså redan före den 22 augusti 2014 då direktiv om slutdelgivning gavs.

text: Åklagarmyndigheten anförde följande.

text: Uppgifter i folkbokföringen är normalt offentliga. Sekretess gäller endast om det av någon särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs,

text: 22 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen

text: (OSL). JO har nyligen redogjort för innebörden av det som med en gemensam beteckning brukar kallas skyddade personuppgifter, se beslut i ärende dnr 5085- 2013, beslutsdatum 2014-08-29.

text: Av

text: 23 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken

text: (RB) och 1 a § förundersökningskungörelsen (FUK) framgår att det är förundersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Förundersökningsledaren har således att ta ställning till inriktningen på och innehållet i förundersökningen. Ansvaret innefattar också att ta ställning till innehållet i ett förundersökningsprotokoll och eventuella förändringar av dess innehåll.

text: En misstänkt har som part, enligt

text: 23 kap. 18 §

text: RB, rätt att ta del av materialet från utredningen. Även om delar av utredningen läggs i sidomaterialet, eller den s.k. slasken, har den misstänkte rätt att ta del även av detta material, dock med undantag för uppgifter som av ett eller annat skäl är belagda med sekretess. I

text: 10 kap. 3 §

text: OSL finns bestämmelser som rör partsinsyn. Av bestämmelsen i OSL framgår att en parts insyn endast kan inskränkas om det är av synnerlig vikt att en sekretessbelagd uppgift inte röjs. Exempel på uppgifter som regelmässigt är

text: av sådan beskaffenhet är bl.a. uppgifter om skyddade adresser enligt

text: 22 kap. 1 §

text: OSL (se Anna-Lena Dahlqvist, Sekretess inom rättsväsendet, upplaga 2, s. 91). Av Åklagarmyndighetens Rätts-PM 2008:4 om den misstänktes rätt till insyn under brottsutredningen framgår bl.a. att vikten av att uppgifterna förblir hemliga i förhållande till parten rimligen aldrig kan ha sådan omfattning eller avse sådana uppgifter att det äventyrar eller inkräktar på den misstänktes möjlighet att på alla sätt ta till vara sin rätt eller förbereda sitt försvar. Sekretessen hindrar aldrig den misstänktes rätt att ta del av alla omständigheter som läggs till grund för beslut eller dom och som har getts in till domstolen och blivit processmaterial, se

text: 10 kap. 3 § andra stycket

text: OSL (se s. 8–10 i nämnda promemoria).

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande bedömning.

text: I aktuellt ärende har målsäganden en markering om särskild sekretessprövning i folkbokföringsregistret. Sekretessmarkeringen innehade målsäganden även vid tidpunkten för de aktuella brotten och under förundersökningen. De ifrågasatta uppgifterna har främst förekommit i ett protokoll över en telefontömning av målsägandens mobiltelefon. Liksom kammarledningen, finner jag inte anledning att ifrågasätta att det i materialet förekommit uppgifter som varit hänförliga till målsägandens personliga förhållanden.

text: Det är givetvis olyckligt att uppgifter som kunnat hänföras till målsäganden och andra i målsägandens omgivning och som eventuellt kunnat röja målsägandens skyddade adress, funnits med i de handlingar som skickats ut till den misstänkte i samband med slutdelgivningen. Ett röjande av en skyddad adressuppgift kan få förödande konsekvenser för den vars adress är skyddad och det är naturligtvis allvarligt om så sker.

text: Förundersökningsledaren är ytterst ansvarig för de uppgifter som bifogas i ett förundersökningsprotokoll. Upplysningar har […] inte kunnat inhämtas från GG. [---]

text: Den misstänktes rätt till insyn i en brottsutredning är långtgående. Endast för det fall det är av synnerlig vikt att en sekretessbelagd uppgift inte röjs kan en parts insyn begränsas. De uppgifter som var skyddade i detta ärende var främst målsägandens folkbokföringsuppgifter. Även om man naturligtvis ska vara försiktig med att inkludera uppgifter som kan ge en indikation om var den skyddade personen har sin folkbokföring är jag ändå tveksam till, utifrån materialets utformning och innehåll, om samtliga anförda uppgifter hade kunnat förbli hemliga i förhållande till den misstänkte med stöd av reglerna i 10 kap. 3 § och 22 kap. 1 § OSL jämfört med hans rätt till insyn enligt

text: 23 kap. 18 §

text: RB.

text: Det ska dock understrykas att oavsett om sekretess förelegat eller inte avseende vissa uppgifter så bör förundersökningsledaren, såsom EE gjort, inför åtalsbeslutet gå igenom materialet och ta bort de uppgifter som inte är av betydelse i målet och som kan anses vara känsliga, såväl för målsäganden som den misstänkte.

text: Slutligen ser jag positivt på att man på kammaren har uppmärksammat ärendet och vikten av att noggrant överväga vilka uppgifter som ska tas med i förundersökningsprotokollet och att det ytterst är förundersökningsledaren som är ansvarig för vad som slutligen ska ingå.

text: JO gav GG tillfälle att yttra sig över anmälan. Han anförde i huvudsak följande. Han kände till att AA:s adressuppgifter var skyddade på grund av den hotfulla situation som rådde för hennes del i förhållande till den misstänkte. Han hade flera telefonkontakter med utredaren vid polisen där frågan om slutdelgivning

text: diskuterades. Utskriften av innehållet i telefonen var på ca 240 sidor. Han gick så gott han kunde igenom detta material och fann inte omedelbart någonting som han uppfattade kunde göra att AA:s adress röjdes. Han kunde inte uttyda uppgifter som skulle kunna leda till att en person med närmare kännedom om de faktiska förhållandena och vilka personer som fanns i AA:s närhet skulle kunna förstå var hon uppehöll sig. Han ifrågasätter dock inte det som påstås om att någon mer insatt skulle kunna hitta sådan information bland det delgivna materialet. Han vill minnas att utredaren hade gjort motsvarande genomgång och att han förlitade sig på deras gemensamma bedömning. I efterhand kan han se att resultatet av denna bedömning inte blev tillfredsställande för AA:s del och att det funnits anledning till den gallring av materialet som sedan gjorts. Det var även motiverat med tanke på andra uppgifter av mer personlig karaktär från telefontömningen.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Förundersökningsprotokoll och den misstänktes insynsrätt Vid en förundersökning ska föras protokoll över vad som förekommit av betydelse för utredningen (

text: 23 kap. 21 § första stycket

text: RB). Förundersökningsprotokollets huvudsakliga betydelse är att ge åklagaren underlag för bedömningen av åtalsfrågan och att förbereda målet inför huvudförhandling. Utredningsåtgärder, beslut och material som upprättas eller inhämtats under en förundersökning ska dokumenteras löpande. Med termen förundersökningsprotokoll åsyftas normalt inte denna löpande dokumentation. I stället brukar avses den sammanställning av utredningen som görs i slutet av en förundersökning.

text: Förundersökningsprotokollet ska ge en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet (se 22 § FUK). Bedömningen av vad som ska ingå i protokollet är av central betydelse för en rättvis rättegång och ställer stora krav på åklagarens objektivitet (jfr

text: 23 kap. 4 §

text: RB). Såväl sådant som är till fördel som sådant som är till nackdel för den misstänkte ska redovisas. Det som är betydelselöst för utredningen ska inte tas med i protokollet. Det är samtidigt viktigt att uppgifter som ur försvarets synvinkel framstår som betydelsefulla inte utmönstras. (Se t.ex.

text: SOU 2010:14 s. 56

text: prop. 1994/95:23 s. 83

text: , JO 1964 s. 212 och JO 2007/08 s. 87, särskilt s. 96–97, dnr 2181-2005.) Det förundersökningsmaterial som åklagaren bedömer inte ska ingå i förundersökningsprotokollet utgör s.k. sidomaterial.

text: Det är förundersökningsledaren som har ansvaret för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara och ska ge dem som biträder honom eller henne de direktiv som behövs för arbetet. (Se 1 a § andra stycket FUK.)

text: Den misstänkte och försvararen har rätt att fortlöpande ta del av vad som förekommit vid förundersökningen, i den mån det kan ske utan men för

text: utredningen. De har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Den misstänkte och försvararen ska underrättas om detta och ges skäligt rådrum att lämna synpunkter. (Se

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB.) Vid denna s.k. slutdelgivning får den misstänkte och försvararen vanligen var sitt exemplar av det preliminära förundersökningsprotokollet (se t.ex. JO 1996/97 s. 72, dnr

text: , JO 2007/08 s. 87, särskilt s. 96, och Peter Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: [1 oktober 2015, Zeteo], kommentaren till

text: 23 kap. 18 §

text: ). Vid den tidpunkten anses det inte längre möjligt att med stöd av

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelser undanhålla försvaret några uppgifter i förundersökningen. Det gäller oavsett om de har tagits in i ett preliminärt förundersökningsprotokoll eller finns i sidomaterialet. (Se t.ex.

text: SOU 2010:14 s. 66

text: , JO 1964 s. 212, särskilt s. 214, och JO 2007/08 s. 87, särskilt s. 99–100.) Insynsrätt och sekretess Enligt

text: 21 kap. 3 § första stycket

text: OSL gäller sekretess för uppgift om en enskilds bostadsadress eller annan jämförbar uppgift som kan lämna upplysningar om var den enskilde bor stadigvarande eller tillfälligt, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne kan komma att utsättas för hot eller våld eller lida annat allvarligt men om uppgiften röjs.

text: I en utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men (

text: 35 kap. 1 § första stycket

text: OSL). I ett förundersökningsförfarande är således sekretesskyddet starkare för sådana uppgifter som avses i

text: 21 kap. 3 § första stycket

text: OSL än vad som följer av den bestämmelsen (jfr

text: 7 kap. 3 §

text: OSL).

text: I

text: 10 kap. 3 §

text: OSL finns en bestämmelse som reglerar förhållandet mellan rätten till partsinsyn och sekretess. Enligt första stycket hindrar sekretess inte att en enskild som är part i ett mål eller ärende hos en domstol eller annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av handling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten om det är av synnerlig vikt att en sekretessbelagd uppgift inte röjs. Enligt andra stycket innebär sekretess inte någon begränsning i en parts rätt enligt

text: rättegångsbalken

text: att få del av alla omständigheter som läggs till grund för ett avgörande i ett mål eller ärende.

text: Frågan om den misstänkte är part i ett förundersökningsförfarande – och om

text: 10 kap. 3 §

text: OSL över huvud taget är tillämplig när det gäller den misstänktes insynsrätt – har varit föremål för skilda uppfattningar. Enligt ett synsätt är ett förundersökningsförfarande inte ett ärende där någon kan vara part. Sekretess kan därför över huvud taget inte åberopas av en förundersökningsmyndighet mot den misstänkte. Detta synsätt har tidigare framhållits av JO (JO 1995/96

text: s. 29, se särskilt s. 49–51, dnr 2388-1990), Buggningsutredningen (

text: SOU 1998:46, s. 111

text: ) och Ekosekretessutredningen (

text: SOU 1999:53, s. 413

text: ). Enligt ett annat synsätt är förundersökningsförfarandet ett ärende där den misstänkte är part. Konflikten mellan den misstänktes rätt till partsinsyn och sekretessbestämmelserna ska enligt det synsättet lösas med hjälp av

text: 10 kap. 3 §

text: OSL. Det innebär att sådana uppgifter som inte omfattas av andra stycket i den bestämmelsen kan hållas hemliga för den misstänkte om det är av synnerlig vikt. (Se

text: SOU 2010:14 s. 90

text: prop. 1986/87:89 s. 146

text: RÅ 2001 ref. 27

text: , JK:s beslut den 21 september 2006, dnr

text: , och Riksåklagarens yttrande till JK i det ärendet, Anna-Lena Dahlqvist, Sekretess inom rättsväsendet, andra uppl., s. 88, och Åklagarmyndighetens Rätts-PM 2008:4 – Den misstänktes rätt till insyn under en brottsutredning, s. 8.)

text: Sekretesskyddade adressuppgifter är regelmässigt så känsliga att det är av synnerlig vikt att de inte röjs för en part (se Anna-Lena Dahlqvist, a.a., s. 91).

text: Bedömning

text: Under en förundersökning kan det vidtas utredningsåtgärder som leder till att uppgifter som saknar betydelse för brottsutredningen flyter in i förundersökningsmaterialet. När utredningsåtgärden består i tömning av en målsägandes privata mobiltelefon är naturligtvis risken påtaglig för att sådana uppgifter, som dessutom kan vara mycket känsliga ur integritetssynpunkt, förekommer. Enligt min mening ska en målsägande kunna utgå från att de rättsvårdande myndigheterna – under förutsättning att det inte går ut över den misstänktes möjligheter att försvara sig – vidtar relevanta åtgärder för att undvika att integritetskänsliga uppgifter sprids.

text: Av utredningen framgår att det undersökningsprotokoll som upprättades över tömningen av AA:s mobiltelefon i sin helhet fanns med i det preliminära förundersökningsprotokoll som skickades till CC vid slutdelgivningen. Av förundersökningsmaterialet framgår att AA bodde hemma hos sin mor under perioden maj–juni 2014 och att hon i slutet av juni 2014 flyttade till en ny bostad. När det gäller de känsliga uppgifter som AA har lyft fram i sin anmälan har jag kunnat konstatera att det i det preliminära förundersökningsprotokollet fanns uppgifter om portkoden till det nya boendet, telefonnumret till en vaktmästare och om personer som kände till hennes nya boendeadress. Jag har inte anledning att ifrågasätta att även de övriga uppgifter som AA har pekat på framgick. Dessa uppgifter saknade såvitt jag kan bedöma helt betydelse för brottsutredningen. Det fanns även ytterligare uppgifter som uppenbart saknade betydelse för brottsutredningen och som därför inte heller skulle ha funnits med i förundersökningsprotokollet, t.ex. telefonbok, sms-konversationer av privat natur med andra personer än CC, lösenord och koder. Att uppgifterna ändå fanns med i det preliminära förundersökningsprotokollet utgör en brist i handläggningen, oavsett hur man ser på frågan om det hade varit möjligt att hemlighålla dem för CC om han hade begärt att få ta del av dem.

text: När det gäller frågan om

text: 10 kap. 3 §

text: OSL är tillämplig på den misstänktes rätt till insyn enligt

text: 23 kap. 18 §

text: RB och alltså i viss utsträckning begränsar den rätten gör jag följande överväganden. Enligt den praxis som utbildats genom Högsta förvaltningsdomstolens avgöranden anses – med utgångspunkt i uppfattningen att den misstänkte intar ställning som part i förundersökningsförfarandet – att den misstänktes insynsrätt kan begränsas med stöd av

text: 10 kap. 3 §

text: OSL (se t.ex.

text: RÅ 1995 ref. 28

text: RÅ 2001 ref. 27

text: samt Kammarrätten i Stockholms domar den 9 februari 2004 i mål nr 7873-03 och den 7 december 2006 i mål nr 6537-06 och 6633-06). Den är också det synsätt som Justitiekanslern har anslutit sig till i det ovan nämnda beslutet och som Åklagarmyndigheten fört fram såväl i ärendet här som i andra sammanhang. Som framgått av redogörelsen ovan är det en uppfattning som får stöd också i den juridiska litteraturen och som Insynsutredningen redovisat som gällande rätt i

text: SOU 2010:14

text: . Mot den bakgrunden får det anses stå klart att den förhärskande uppfattningen numera är att rätten till insyn i en brottsutredning kan begränsas med tillämpning av den s.k. kollisionsregeln i

text: 10 kap. 3 §

text: OSL och att det är gällande rätt.

text: Jag anser att det finns goda skäl för en sådan ordning, även med beaktande av att rätten att ta del av vad som förekommit vid en förundersökning är av grundläggande betydelse för att den misstänktes intressen ska kunna tillgodoses. Det bör i detta sammanhang framhållas att enligt

text: rättegångsbalkens

text: regler (

text: 23 kap. 18 §

text: RB) har den misstänkte rätt till insyn i allt förundersökningsmaterial, dvs. även i sådant material som ansetts vara betydelselöst för utredningen och därför inte tagits med i förundersökningsprotokollet. Detta är huvudregeln och måste vara utgångspunkten. Rätten till insyn är, som nyss anförts, en viktig rättssäkerhetsgaranti till skydd för den misstänkte. De rättssäkerhetsskäl som insynsrätten vilar på kan dock inte anses kräva att den misstänkte ska ha en ovillkorlig rätt att ta del av alla uppgifter som förekommit i en förundersökning. Det är enligt min mening svårt att motivera en ordning som innebär att den misstänkte har en obegränsad rätt att ta del av sådana uppgifter som inte tagits in i ett förundersökningsprotokoll och som helt saknar betydelse för den misstänktes möjligheter att försvara sig men som skulle leda till stora skadeverkningar, t.ex. för en målsägande, om de röjdes för den misstänkte. Mot bakgrund av att det i brottsutredningar allt oftare förekommer tömning av elektroniska informationsbärare – vilka kan innehålla en stor mängd personliga uppgifter helt utan relevans för brottsutredningen – kan man dessutom förvänta sig att sådana uppgifter kommer att bli vanligare i sådant material som ingår i en förundersökning. Den misstänktes insynsrätt får dock självklart aldrig begränsas i en sådan omfattning eller avse sådana uppgifter att det äventyrar eller inkräktar på den misstänktes möjligheter att på alla sätt ta till vara sin rätt eller förbereda sitt försvar.

text: Mot bakgrund av att AA hade en sekretessmarkering i folkbokföringsregistret samt de uppgifter om skyddat boende och relationen med CC som fanns i

text: brottsutredningen kan det enligt min mening inte råda någon tvekan om att uppgifter som kunde avslöja AA:s bostadsadress var sekretesskyddade med stöd av

text: 35 kap. 1 § första stycket

text: OSL, och att det var av synnerlig vikt att sådana uppgifter inte röjdes för CC. Med anledning av vad EE har anfört om att CC ändå visste var AA bodde vill jag här framhålla att det visserligen framgår att CC visste att AA bodde hos sin mor en period under sommaren, men att det inte finns några uppgifter som tyder på att han kände till vart AA flyttade i slutet av juni. I det preliminära förundersökningsprotokollet fanns vidare uppgifter om AA:s portkod, lösenord till tre.se, kod för online-inköp hos ett matföretag, bekräftelsekod från Facebook och säkerhetskod för ett Microsoftkonto. Det kan ifrågasättas om inte även dessa uppgifter hade kunnat hemlighållas för CC vid en prövning enligt

text: 35 kap. 1 §

text: OSL och

text: 10 kap. 3 § första stycket

text: OSL om de – som jag redan konstaterat borde ha skett – hade hanterats som sidomaterial.

text: GG hade i egenskap av förundersökningsledare det yttersta ansvaret för innehållet i det preliminära förundersökningsprotokoll som försvaret fick ta del av. Även om jag har viss förståelse för att det varit lätt att förbise karaktären av vissa uppgifter i det omfattande undersökningsprotokollet konstaterar jag att hans kontroll av vilka delar av det protokollet som skulle ingå i förundersökningsprotokollet varit bristfällig. Detta ledde dessutom till att uppgifter som helt saknade betydelse för brottsutredningen och som sannolikt hade kunnat hemlighållas för CC med stöd av

text: 10 kap. 3 § första stycket

text: OSL även om han hade begärt att få ta del av sidomaterialet röjdes för honom, vilket är allvarligt. GG ska kritiseras för handläggningen.

text: Jag ser positivt på att åklagarkammaren i Falun har vidtagit åtgärder för att informera om vikten av att åklagare noggrant överväger vilka uppgifter som ska ingå i förundersökningsprotokollet i samband med tömning av telefoner och datorer.

text: Ärendet avslutas.