avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Restriktioner Sjukvård

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om förutsättningarna att inom den psykiatriska tvångsvården inskränka patients rätt att använda telefon

org: jo

text: Anmälningarna

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan, som inkom till JO den 24 februari 2003, klagomål mot Regionpsykiatriska kliniken i Växjö. Han klagade på att en överläkare vid kliniken inte tillät honom att använda telefon i den utsträckning som han önskade.

type: stycke

text: I anmälan anförde AA i huvudsak följande. Han hade blivit delgiven misstanke om brott. De brott som han var misstänkt för att ha gjort sig skyldig till var sexuellt ofredande och ofredande. Brotten skulle ha begåtts på det sättet att han skulle ha ringt upp ”folk” via den telefon som patienterna på kliniken får använda mellan kl. 07.00 och 22.00. Överläkaren BB hade i anledning härav beslutat att han endast fick ringa sin familj två gånger per dag och sin advokat en gång per dag och att övriga samtal skulle gå via överläkaren. Till följd av denna begränsning hade han under den senaste veckan ej haft möjlighet att kontakta polis, bank eller Socialstyrelsens tillsynsenhet (dnr 807-2003).

text: I en anmälan, som inkom till JO den 14 maj 2003, riktade AA kritik mot verksamhetschefen CC vid ovan angivna klinik. Han klagade på att CC i sin egenskap av verksamhetschef inte hade vidtagit tillräckliga åtgärder för att säkerställa hans rätt att ringa i telefon i den utsträckning som han önskade (dnr 2295-2003).

text: Utredning

text: Anmälan i ärendet med dnr 807-2003 remitterades till Landstingsstyrelsen i Kronobergs läns landsting för utredning och yttrande. I remissvaret anförde BB i huvudsak följande. AA (– – –) har till Justitieombudsmannen anmält undertecknad därför att han erhållit telefonförbud förutom att han får ringa sin advokat och 2 av sina bröder under övervakning. Avseende telefonförbudet eller rättare sagt telefonrestriktionerna stödjer jag mig på den 21 § i lagen om psykiatrisk tvångsvård som utgör grund även för LRV. Närmare bestämt punkten 5 ”annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen”.

text: I början av februari i år tog jag beslut enligt

text: 21 §

text: LPT (gäller även LRV- vårdade patienter) om att AA inte får inneha eller ha fri tillgång till telefon. Han får dock ringa sin advokat samt sina bröder under övervakning av personal på den avdelning han nu vårdas vid Regionpsykiatriska kliniken i Växjö. Sammanfattningsvis är AA en man som förefaller mig mer komplex än vad jag kunde föreställa mig vid min första bedömning av honom när han kom hit till Regionpsykiatriska kliniken i Växjö. Hans mycket extrema, bisarra och för andra människor oerhört besvärande och kränkande telefonkontakter och undersökande verksamhet måste enligt min mening stoppas. Jag har därför med stöd av tillämplig lagtext förbjudit AA att telefonera till andra personer än hans bröder och hans advokat. Telefonerandet får ske under överinseende av personal på avdelningen där han vistas. Vi måste veta vart AA ringer. Han är utomordentligt manipulativ. Bland hans senaste telefonbeställningar före telefonrestriktionerna var det beställningar från Skattemyndigheten i Göteborg där han beställt personuppgifter angående en rad olika personer. AA har också på ett rent perverst sätt förföljt en kvinnlig åklagare. Innan han dömdes hade han ringt över 30 000 (trettiotusen!) telefonsamtal där han trakasserat personer och innehållet i AA:s yttrande per telefon har uteslutande handlat om perverterad sexualitet inklusive pedofili. Detta har naturligtvis av de som fått motta hans telefonsamtal varit skrämmande, kränkande och besvärande. – – –

text: Min bedömning är att AA är en utomordentligt farlig person. Han är i hög grad manipulerande och det finns misstanke om att han trots att han har telefonrestriktioner lyckats få medpatient på den avdelning där han vistas att ringa och beställa information om patienter han har ett sjukligt, fixerat intresse för. Enligt min bedömning måste telefonrestriktionerna fortsätta. Jag hänvisar till tidigare uppgiven paragraf samt det allmänskydd som den rättspsykiatriska vården är ålagd att svara för. – – –

text: Efter det att BB:s yttrande hade inkommit till JO framkom det att AA även hade vänt sig till Socialstyrelsen, regionala tillsynsenheten i Malmö, med sina klagomål mot att han inte fick använda telefon i den utsträckning som han önskade och att tillsynsenheten hade beslutat att utreda saken (dnr 44-3297/2003). Jag har från tillsynsenheten inhämtat och tagit del av kopior av bl.a. tillsynsenhetens beslut den

text: 27 augusti 2003 (dnr 44-3297/2003 och dnr 42-6459/2003). I beslutet anfördes under bedömningen följande.

text: Landets medborgare har ett grundlagsstadgat skydd mot inskränkningar i sina frioch rättigheter vilket är stadgat i

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: . Inskränkningar i dessa frioch rättigheter får endast göras med stöd av lag. De psykiatriska tvångslagarna LPT och LRV är bl.a. sådana lagar som kan inskränka medborgarnas fri- och rättigheter. Det är viktigt att de som är satta att tillämpa dessa lagar (läkare och verksamhetsansvariga) har goda kunskaper om dessa och om deras innebörd och lagstiftarens syfte med lagen. I

text: 21 §

text: LPT (som också är tillämplig när det gäller vård enligt LRV) ges chefläkaren lagligt stöd för beslut i enskilda fall och för beslut om allmänna restriktioner (s k ordningsregler) som innefattar ett förbud för patienter att inneha viss egendom under vistelsen på sjukvårdsinrättningen, om egendomen kan skada patienten själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. I paragrafens femte punkt anges att en patient inte får inneha ”annan egendom” som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller

text: ordningen på vårdinrättningen. Påträffas sådan egendom som avses i första stycket, får den omhändertas. Enligt

text: prop. 1990/91:58

text: exemplifieras ”annan egendom” som kan vara till skada för patienten eller till men för vården såsom t.ex. gamla läkemedel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal. Detta är inte någon total uppräkning av vad som kan anses vara ”annan egendom”, utan just bara exempel.

text: En patient som vårdas med stöd av LPT/LRV har rätt att kommunicera med yttervärlden. Syftet med denna bestämmelse är att samhället skall ha insyn i tvångsvården för att trygga patienternas rättssäkerhet. Av samma anledning omfattas inte beslut om frihetsberövande åtgärd enligt LPT/LRV i den övriga sekretessen enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (7 kap. 2 § 1 p). Enligt departementschefens uttalande i

text: prop. 1990/91:58

text: sid. 148 bör en patient i princip ha rätt till muntlig kommunikation utan särskilda restriktioner och när det gäller telefonering bör någon begränsning i utnyttjandet av telefon inte kunna beslutas. I

text: prop. 1999/2000:44

text: sid. 83 uttalas att regeringen inte anser att det finns skäl att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i rätten att kommunicera via telenätet. Således infördes inte, i samband med översynen av LPT/LRV, någon generell befogenhet för chefsöverläkaren att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i patientens rätt att telefonera. I samma proposition säger departementschefen vidare att patienters möjlighet att telefonera eller att med andra tekniska hjälpmedel kommunicera över telenätet t.ex. med egen mobiltelefon, bestäms i övrigt av de interna regler som gäller vid vårdenheten av ordningsskäl. Sådana regler, menar departementschefen, kan vara nödvändiga för att vården skall uppfylla de krav på en god vård som anges i 2a § HSL. Patienterna får emellertid inte utsättas för inskränkningar i sina grundlagsskyddade fri- och rättigheter som inte är motiverade från ordnings- eller säkerhetssynpunkt och som inte är godtagbara med hänsyn till de krav som ställs på en god vård i HSL. I sammanhanget har regeringen uttalat att det är viktigt att de kvalitetssystem som skall finnas i verksamheter som bedriver psykiatrisk tvångsvård tillgodoser att patienter i allmänhet har möjlighet att per telefon eller med andra tekniska hjälpmedel kontakta utomstående och att inskränkningar endast görs om det är nödvändigt för att kunna bedriva en god vård. I beslut 1090-1995 (1996/95:JO1 s 305) har JO bl.a. uttalat: ”Vidare måste ett sjukhus av ordningsskäl kunna styra tillgången på telefoner. Sålunda kan begränsningar godtas om det är nödvändigt för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon. Jag kan inte heller se att det finns någon ovillkorlig rätt för patienter att nyttja telefon som är avsedd att användas av sjukhusets personal”.

text: I beslut 1499-2000 har JO uttalat: ”Även rent allmänna ordnings- och säkerhetsskäl kan innebära att patienten i vissa situationer inte kan tillåtas använda telefon”. Hösten 2001 gjorde Socialstyrelsen en granskning vid 60 av landets 79 kliniker som bedriver psykiatrisk tvångsvård. I granskningen ingick bl.a. frågan om möjligheten för tvångsvårdade patienter att telefonera eller på annat sätt kommunicera över telenätet. Granskningen resulterade i en rapport från Socialstyrelsens tillsynsavdelning. Socialstyrelsen konstaterar i sin rapport att det vid de psykiatriska klinikerna, som bedriver tvångsvård, i den lokala instruktionen skall finnas anvisningar som tillgodoser att inskränkningar i patientens rätt att bl.a. samtala i telefon endast görs med stöd av lag. Vad lagen anger kan kortfattat sägas vara att inskränkningar i dessa möjligheter endast får göras för att upprätthålla ordningen på en avdelning, inte för att hindra en patient som till följd av sin sjukdom bedöms telefonera eller på annat sätt kommunicera på ett olämpligt sätt.

text: Chefsöverläkaren kan i lokala instruktioner besluta om ordningsregler för kliniken. Ordningsreglerna får emellertid inte inskränka patienternas fri- och rättigheter på sätt som strider mot gällande lagstiftning, dvs. inskränkningar får inte ske av medicinska skäl. Det finns emellertid möjlighet för chefsöverläkaren att, t.ex. för att upprätthålla ordningen på avdelningen, besluta om generella ordningsregler avseende innehav av mobiltelefon på vårdavdelningarna. Av

text: 22 §

text: LPT framgår att chefsöverläkaren får besluta att försändelser till en patient får undersökas för kontroll av att de inte innehåller sådan egendom som avses i 21 §. Granskningen av en försändelse får inte avse det skriftliga innehållet i brev eller annan skriftlig handling. Av utredningen framgår att BB beslutat om inskränkningar i AA:s rätt att fritt telefonera, att hans telefonsamtal avlyssnas samt att försändelser som inkommer till honom granskas avseende det skriftliga innehållet. BB har fattat dessa beslut med åberopande av

text: 21 § 5.

text: LPT. Detta lagrum ger, enligt Socialstyrelsens bedömning, möjlighet att utfärda generella ordningsregler för en vårdavdelning t.ex. genom att förbjuda patienter att inneha viss typ av egendom, som kan störa ordningen och säkerheten på avdelningen. Säkerhets- och ordningsaspekterna är knutna till förhållandena på avdelningen och inte avsedda att vara något samhällsskydd. I fallet AA har BB fattat beslut om att denne inte fritt får använda den gemensamma patienttelefonen. Denna regel är riktad enbart till AA och avser inte övriga patienter på avdelningen. Beslutet avseende AA innebär inte något förbud mot innehav av viss egendom. Beslutet har fattats med utgångspunkt från AA:s personlighetsstörning och tidigare brottslighet, i syfte att skydda personer utanför kliniken. Enligt Socialstyrelsens bedömning kan således inte

text: 21 §

text: LPT åberopas i sammanhanget. Socialstyrelsen finner att BB:s beslut står i strid med gällande lagstiftning. Han har genom sitt ställningstagande gjort sig skyldig till fel som inte är ringa. Av ingivna yttranden från BB och CC framgår att syftet med att begränsa AA:s rätt att telefonera har varit att förhindra honom att begå likartade brott som de som han är dömd för. Det är dock inte psykiatrins uppgift att förhindra brott, utan att ge patienterna adekvat vård och behandling. Brottsutredning pågår vid polismyndigheten i Borås. Det framgår att BB:s beslut har varit känt för och stöds av verksamhetschefen. Verksamhetschefen ansvarar för att rutinerna t.ex. vad avser rätten att telefonera och kommunicera med omvärlden följer gällande lagstiftning samt att dessa rutiner finns i den lokala instruktionen. Socialstyrelsen förutsätter att verksamhetschefen ser över rutinerna i detta avseende. Återrapportering härom skall ske till Socialstyrelsen. Mot bakgrund av vad som framkommit vid utredningen finner Socialstyrelsen vid en samlad bedömning att skäl för disciplinpåföljd inte föreligger, varför ärendet avslutas med ovanstående kritik.

text: Jag fann härefter skäl att bereda Socialstyrelsen, rättsavdelningen, tillfälle att till JO inkomma med yttrande över frågan om det förelåg behov av att göra en översyn av lagstiftningen för att ge chefsöverläkaren en möjlighet att av bl.a. behandlingsskäl besluta om begränsningar vad gäller en patients möjlighet att telefonera.

text: I yttrande, beslutat av generaldirektören DD, anförde Socialstyrelsen följande.

text: 1. Rättslig reglering

text: I

text: regeringsformens

text: (RF)

text: 2 kap.

text: finns uppräknat ett antal fri- och rättigheter som medborgarna är tillförsäkrade gentemot det allmänna. Fri- och rättigheterna kan endast begränsas genom lag. Sådana begränsningar har införts i bl.a. lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk tvångsvård (LRV). LPT och LRV ger till skillnad mot vad som tidigare gällde enligt lagen (l966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) inte någon generell befogenhet för chefsöverläkaren att besluta om inskränkningar i patientens rätt att telefonera, om det anses nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården eller för att skydda patienten själv eller omgivningen. Det är endast möjligt att av ordningsskäl styra tillgången på telefoner, t.ex. för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon. I förarbetena (

text: prop. 1990/91:58, s. 148

text: ) tar departementschefen upp frågan om inskränkningar i patientens rätt att telefonera. Enligt departementschefen bör en patient i princip ha rätt till muntlig kommunikation utan särskilda restriktioner och av behandlingshänsyn torde det inte föreligga skäl att göra undantag beträffande telefonering. Någon särskild begränsning i utnyttjandet av telefon bör således inte kunna beslutas, och telefonavlyssning bör inte vara tillåten. Restriktioner med avseende på patienters rätt att samtala i telefon kan med nuvarande lagstiftning endast beslutas vid rättspsykiatrisk vård enligt

text: 8 § andra

text: och

text: tredje styckena

text: LRV. Kriminalvårdsstyrelsen får således beträffande patienter som är anhållna, häktade eller intagna i kriminalvårdsanstalt eller skall förpassas till sådan anstalt i särskilda fall besluta om telefonförbud och vissa andra inskränkningar, om det är påkallat från ordnings- eller säkerhetssynpunkt. Statens institutionsstyrelse har getts motsvarande befogenhet när det gäller den som är intagen i eller skall förpassas till ett särskilt ungdomshem. Beträffande vissa patienter som ges rättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol eller för de som är intagna i kriminalvårdsanstalt får regeringen besluta om sådana inskränkningar. Det rör sig om situationer då det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att patienten under vistelsen på sjukvårdsinrättningen medverkar till brott som innefattar användandet av våld, hot eller tvång för politiska syften. Enligt Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (

text: SOSFS 2000:12

text: ) Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård har verksamhetschefen ansvaret för att det i den lokala instruktionen finns anvisningar som tillgodoser att inskränkningar i patientens rätt att bl.a. samtala i telefon endast görs med stöd av lag. Enligt föreskrifterna skall allmänna restriktioner i form av ordningsregler utformas så att de inte inskränker patientens rätt att fritt samtala i telefon eller att med andra tekniska hjälpmedel kontakta utomstående. Anvisningar om allmänna restriktioner skall finnas i den lokala instruktionen. I

text: 21 § första stycket

text: LPT ges bestämmelser om förbud att inneha viss egendom, däribland narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel. Enligt paragrafens femte punkt får en patient inte heller inneha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Påträffas sådan egendom som avses i

text: första stycket

text: , får den omhändertas. Dessa bestämmelser gäller även vid vård enligt LRV. I förarbetena (

text: prop. 1990/91:58

text: ) exemplifieras ”annan egendom” som kan vara till skada för patienten eller till men för vården såsom t.ex. gamla läkemedel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal. Denna uppräkning är inte fullständig utan även andra föremål kan komma ifråga.

text: 2. Möjlighet till inskränkningar i annan lagstiftning

text: Kriminalvården I 30 § lagen (l974:203) om kriminalvård i anstalt anges att telefonsamtal mellan intagna och personer utanför anstalten får äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. En intagen kan förvägras telefonsamtal som är ägnade att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller annars vara till skada för honom eller någon annan. Enligt andra stycket samma lagrum kan, i fråga om den som den intagne önskar samtala med, särskild kontroll göras i den utsträckning det anses behövligt. Det rör sig om att i förväg undersöka om personen har dömts eller är misstänkt för brottslig verksamhet. I den utsträckning det behövs skall upplysningar också inhämtas om personliga förhållanden i övrigt. Av tredje stycket samma lagrum framgår att en tjänsteman på lämpligt sätt skall avlyssna telefonsamtal, om det är nödvändigt med hänsyn till säkerheten. Avlyssning får endast ske om den intagne känner till det. Telefonsamtal med advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet får inte avlyssnas utan den intagnes medgivande. Enligt

text: 12 § lagen (1976:371)

text: om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. får telefonsamtal mellan den häktade och en person utanför förvaringslokalen äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den häktade skall vägras telefonsamtal som kan medföra fara från säkerhetssynpunkt. Inte heller den som är häktad på grund av misstanke om brott får ta emot eller ringa telefonsamtal som kan medföra fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Enligt andra stycket samma lagrum skall en eller flera personer på lämpligt sätt avlyssna telefonsamtal, om det behövs av säkerhetsskäl eller för att undvika att bevis undanröjs eller utredning av brott på annat sätt försvåras. Avlyssning får äga rum endast med den häktades vetskap. Telefonsamtal med den häktades offentlige försvarare får inte avlyssnas. Av 69 § i kriminalvårdens anstaltsföreskrifter (KVVFS) framgår att annan telefonutrustning, än den som tillhandahålls av kriminalvårdsmyndigheten, inte får innehas eller användas av den intagne då han står under tillsyn av kriminalvårdspersonal.

text: Socialtjänsten Enligt

text: 15 a § lagen (1990:52)

text: med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) har den intagne rätt att ringa och ta emot telefonsamtal, ta emot besök samt vistas utanför hemmet i den utsträckning som lämpligen kan ske. Den intagne får dock förvägras telefonsamtal och besök, om det kan äventyra vården eller ordningen vid hemmet. Beslut om inskränkning i rätten att föra telefonsamtal eller ta emot besök samt om vistelse utanför hemmet fattas av den som förestår vården vid hemmet (15 a § tredje stycket). Enligt

text: 33 a § lagen (1988:870)

text: om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) har den som vårdas enligt lagen i ett LVM-hem rätt att ringa och ta emot telefonsamtal och besök i den utsträckning som lämpligen kan ske. Den intagne får dock förvägras telefonsamtal och besök om det kan äventyra vården eller ordningen vid hemmet. Beslut om inskränkningar i dessa avseenden fattas av den som förestår vården vid hemmet.

text: Smittskydd Enligt

text: 43 a § smittskyddslagen (1988:1472)

text: har den som är tvångsisolerad rätt att föra telefonsamtal och ta emot besök i den utsträckning det kan ske med hänsyn till vården eller ordningen på sjukhuset.

text: Beslut om inskränkningar i rättigheterna enligt 43 a § får meddelas av chefsöverläkaren efter samråd med smittskyddsläkaren (43 b §).

text: 3. Tidigare behandling av frågan

text: Ett beslut från JO Justitieombudsmannen (JO) har även tidigare uppmärksammat denna problematik med anledning av ett ärende som gällde en patient som vårdades enligt LRV och hade meddelats besöksförbud enligt lagen (

text: ) om besöksförbud på grund av hot mot målsäganden (beslut 1996-01-31, dnr 1090-1995). Patienten var därmed inte bara förbjuden att besöka målsäganden utan även att ta kontakt med denna på annat sätt t.ex. per telefon eller brev. Sjukhusets åtgärder hade fått till följd att vad som skulle kunna vara en brottslig handling hade förhindrats genom att man inskränkt patientens möjligheter att kontakta målsäganden per telefon och omhändertagit vissa brev. Enligt JO måste ett sjukhus av ordningsskäl kunna styra tillgången till telefoner. Sålunda kan begränsningar godtas om det är nödvändigt för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon. Vidare kan det inte heller finnas någon ovillkorlig rätt för patienter att nyttja telefon som är avsedd att användas av sjukhusets personal. När det gäller frågan om förbud för en patient att ringa till en viss person konstaterar JO att det inte finns något stöd i den psykiatriska tvångslagstiftningen (LPT och LRV) för att meddela ett sådant beslut. Det måste dock även undersökas om förbudet kunnat grundas på någon annan lagstiftning. I

text: rättegångsbalken

text: (RB) finns bestämmelser om rätt för envar att ingripa mot den som begått brott samt att därvid ta föremål som påträffas i beslag (

text: 24 kap. 7 § andra stycket

text: och

text: 27 kap. 4 § första stycket

text: ). Enligt dessa bestämmelser föreligger dock alltid en skyldighet att skyndsamt överlämna den gripne till närmaste polisman och att anmäla verkställt beslag till undersökningsledaren eller åklagaren. Vidare är bestämmelserna i RB inte tillämpliga på ingripanden från sjukvårdspersonalens sida som syftar till att förebygga brott. JO konstaterar att sjukhuset saknat stöd i lag för de vidtagna åtgärderna. Vid en samlad bedömning av den inskränkning som skett i patientens möjligheter att telefonera finner JO dock att sjukhuset inte hade handlat fel och beaktade då att begränsningen inte avsett möjligheten att telefonledes kontakta utomstående i allmänhet, utan endast den målsägande till vars förmån besöksförbudet gällde. I bedömningen utgick JO från att inskränkningarna var en engångsföreteelse och att patienten kunde fritt telefonera på annan tid än kontorstid. JO framför den principiella synpunkten att en tillämpning av de nu nämnda bestämmelserna i RB i många fall torde framstå som föga realistisk eller i vart fall mindre ändamålsenlig när det gäller arbetet inom den psykiatriska vården. JO anser att den nuvarande lagstiftningen inom den psykiatriska tvångsvården företer en brist i det avseendet att det i ett fall som det förevarande inte lämnas utrymme för ingripanden som kanske framstår som fullt motiverade och t.o.m. angelägna och som dessutom under vissa förutsättningar skulle kunna grundas på bestämmelser i RB. Slutligen konstaterar JO att en parlamentarisk kommitté hade tillkallats för att utvärdera LPT och LRV (S 1995:11). Enligt direktiven (

text: dir. 1995:140

text: ) skulle bl.a. behovet av andra tvångsåtgärder än dem som regleras i LPT och LRV utredas och analyseras. I samband härmed hade kommittén bl.a. till uppgift att analysera de svårigheter som tillgången till telefon kan ge upphov till när det gäller maniska patienter. En kopia av beslutet sändes till Socialdepartementet för kännedom.

text: Regeringens proposition 1999/2000:44 Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård I

text: prop. 1999/2000:44

text: anges att regeringen, med anledning av JO:s framställning (se ovan), särskilt har övervägt om LPT och LRV bör ändras så att chefsöverläkaren ges en lagreglerad befogenhet att inskränka patientens rätt att telefonera eller på annat sätt kommunicera via telenätet. Regeringen uttalar att den inte anser att det finns tillräckliga skäl att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i denna rätt, eftersom patientens behandlingssituation lika väl kan förbättras som försämras på grund av ett telefonförbud. Skälen för en sådan åtgärd kan därför inte anses uppväga det intrång eller men som åtgärden innebär för den enskilda människan. Det bör således inte, enligt regeringen, införas någon generell befogenhet för chefsöverläkaren att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i patientens rätt att telefonera. I samma proposition sägs också att patienters möjlighet att telefonera eller att med andra hjälpmedel kommunicera över telenätet eller på annat sätt under tvångsvården, t.ex. med egen mobiltelefon, i övrigt bestäms av de interna regler som gäller vid vårdenheten av ordningsskäl. Sådana regler kan vara nödvändiga för att vården skall uppfylla de krav på en god vård som anges i

text: 2 a §

text: HSL. Patienterna får inte utsättas för inskränkningar i sina grundlagsskyddade fri- och rättigheter som inte är motiverade från ordnings- eller säkerhetssynpunkt och som inte är godtagbara med hänsyn till de krav som ställs på en god vård i HSL. Regeringen anser det vara angeläget att sjukvårdshuvudmännen ger direktiv och säkerställer att de kvalitetssystem som skall finnas i verksamheter som bedriver psykiatrisk tvångsvård tillgodoser att patienter i allmänhet har möjlighet att per telefon eller med andra tekniska hjälpmedel kontakta utomstående och att inskränkningar endast görs om det är nödvändigt för att kunna bedriva en god vård. Regeringen förutsatte att Socialstyrelsen kommer att uppmärksamma detta problem genom allmänna råd och inom ramen för sin ordinarie tillsyn.

text: SoS-rapport (Psykiatrisk tvångsvård. Resultatet av nationell tematisk verksamhetstillsyn) Under hösten 2001 genomförde Socialstyrelsen en granskning vid 60 av landets 79 kliniker som bedriver psykiatrisk tvångsvård. Avsikten med granskningen var att få en nationell bild av effekterna av vissa förändringar i tvångsvårdslagstiftningen som trädde i kraft den 1 juli 2000 och som regeringen uppdragit åt Socialstyrelsen att följa upp. I uppdraget från regeringen ingick ”att uppmärksamma problemet med de stora skillnader som finns i psykiatriska vårdinrättningars ordningsföreskrifter avseende LPT- och LRV-patienters förutsättningar att telefonera eller med andra tekniska hjälpmedel kommunicera över telenätet”.

text: I sin rapport konstaterar Socialstyrelsen att det på de flesta enheter finns skriftliga eller muntliga ordningsregler avseende patienternas rätt att telefonera eller på annat sätt kommunicera över telenätet. En klar majoritet av dessa ordningsregler tillgodoser helt eller delvis kravet att inskränkningar i patienternas rätt att telefonera eller med andra tekniska hjälpmedel kommunicera över telenätet endast görs med stöd av lag. Vad lagen anger kan, enligt Socialstyrelsen, kortfattat sägas vara att inskränkningar i dessa möjligheter endast får göras för att upprätthålla ordningen på en avdelning, inte för att hindra en patient som till följd av sin sjukdom bedöms telefonera eller på annat sätt kommunicera på olämpligt sätt. Det framkom dock vid granskningen att sådana begränsningar utifrån medicinska bedömningar sker vid ca 35 procent av de granskade enheterna. Vid den dialog som i dessa fall fördes med verksamhetsansvariga där det tydliggjordes att sådana begränsningar inte får ske enligt nu gällande bestämmelser, framkom att man upplevde detta som ett problem i vården. Man menar dels att man inte tolkat Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd inom området på det sättet, dels att avsaknaden av möjligheten att tillfälligt kunna begränsa en patients telefonerande eller annat kommunicerande över telenätet ibland kan vara till direkt skada för

text: patienten och kontraindicerande för det vårdresultat man önskar uppnå med patienten. Ett exempel på problem kan vara när en manisk patient via telefon eller Internet gör inköp långt över sina ekonomiska resurser och därmed försätter sig i en betalningssituation som i förlängningen försvårar hans kommande rehabilitering. Ett annat exempel kan vara att en manisk eller psykotisk patient ideligen kontaktar närstående på ett sätt som för dem kan upplevas som outhärdligt. Vid 35 procent av vårdinrättningarna rådde mobiltelefonförbud på sjukhuset på grund av risken för störningar på medicinteknisk apparatur eller larmfunktioner. Vid några enheter fick patienterna ringa endast utomhus. Också beträffande mobiltelefoni gjordes vid ett par enheter individuella bedömningar. Vid rättspsykiatriska enheter fanns strängare regler, särskilt där häktade med åklagarrestriktioner vårdades. Vid ett par enheter låstes patienternas mobiltelefoner in på grund av stöldrisken och patienterna fick ut sina telefoner då de ville ringa. Socialstyrelsen konstaterar att här uppenbarligen föreligger en intressekonflikt mellan regelverket och patientvården. Det har från vårdens sida rått en oklarhet om möjligheterna att på grund av medicinska skäl begränsa patienternas rätt att telefonera. Socialstyrelsen anser i rapporten att föreskrifterna och allmänna råden behöver förtydligas på denna punkt.

text: 4. Socialstyrelsens synpunkter på behovet av ändrad lagstiftning

text: Psykiatrisk tvångsvård innebär en begränsning av den enskildes fri- och rättigheter. Att vårda någon utan dennes samtycke är en grannlaga uppgift som för med sig svåra avvägningar. Hur välmotiverat ingreppet än är, ställer tvångsvården särskilda krav på vårdens innehåll och utformning av insatserna. Vården bör i största möjliga utsträckning planeras och utformas i samråd och samförstånd med den enskilde och med respekt för dennes värdighet och integritet. Patienternas rättssäkerhet är av avgörande betydelse vid utformningen av den psykiatriska tvångslagstiftningen. Det är emellertid också viktigt att en psykiatrisk tvångslagstiftning innehåller regler som syftar till att samhällsskyddet skall tillgodoses. Dessa regler kan komma i konflikt med patientens rättssäkerhet och en lämplig avvägning måste därför göras. Socialstyrelsens uppfattning är att en patient som vårdas med stöd av LPT eller LRV skall ha rätt att kommunicera med omvärlden, t.ex. genom att ringa och ta emot telefonsamtal. Inte minst är detta viktigt för patienternas möjligheter att knyta och vidmakthålla värdefulla kontakter med människor utanför vårdinrättningen. Vidare bidrar det till en ökad insyn från samhällets sida i den psykiatriska tvångsvården. Olika former av restriktioner innebär med nödvändighet en inskränkning av människors integritet och självbestämmande. Trots detta kan det finnas tillfällen då sådana åtgärder måste tillgripas för att vården skall kunna genomföras. För närvarande får en patients rätt att samtala i telefon endast begränsas om det är motiverat av ordningsskäl. Begränsningar i form av ordningsregler kan t.ex. godtas om de är nödvändiga för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon. Därutöver finns inte någon möjlighet för chefsöverläkaren att hindra en viss patient från att telefonera eller på annat sätt kommunicera med omvärlden, om man i det enskilda fallet anser det nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården eller för att skydda patienten själv eller omgivningen. Den fråga som Socialstyrelsen har att ta ställning till är om det föreligger behov av att göra en översyn av lagstiftningen för att göra det möjligt att av bl.a. behandlingsskäl besluta om inskränkningar vad gäller en patients rätt att telefonera. Det kan finnas flera olika skäl till att inskränka rätten att telefonera. För det första kan en ovillkorlig rätt för en patient att telefonera i enskilda fall innebära att patientens rehabilitering försvåras. Det förekommer att patienter telefonerar i stor

text: omfattning och trakasserar personer. Vissa samtal är hotfulla och de som mottar samtalen blir skrämda, kränkta och besvärade. En del patienter blir, när deras tillstånd förbättrats, djupt ångerfyllda över sitt handlande. I vissa situationer framstår det inte som humant vare sig mot patienten eller mottagaren att tillåta hotfulla och kränkande telefonsamtal. Ibland är det människor i patientens närhet som ideligen blir uppringda och till vilka hon eller han skall återvända när vården är avslutad. Ett sådant förfarande kan inte anses gagna vården och rehabiliteringen av patienten. Å andra sidan innebär varje inskränkning i rätten att telefonera en integritetskränkning för patienten. Det förekommer också att maniska patienter med hjälp av telefon ingår ofördelaktiga ekonomiska överenskommelser på grund av sin psykiska störning och kan befaras komma att tillfoga sig själv eller någon annan allvarlig ekonomisk skada. Dessa svårigheter bör dock enligt Socialstyrelsens mening lösas genom anordnande av godmanskap eller förvaltarskap enligt

text: Föräldrabalken

text: (FB). Ett annat syfte med telefonbegränsningar kan vara att skydda andra människor. En del patienter har dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning för olaga hot, ofredande, sexuellt ofredande etc. Dessa personer begår ibland sina brott genom att telefonera. Särskilt patienter som dömts för sexuella övergrepp eller våldsbrott kan vara så fixerade vid sitt offer att de inte kan förväntas upphöra med sina försök att hålla kontakt. Det tidigare omnämnda ärendet hos JO visar att det förekommer att patienter med besöksförbud försöker kontakta den målsägande till vars förmån besöksförbudet gäller. Hot och trakasserier kan för dessa personer leda till svåra psykiska lidanden. Samhällsskyddet gör sig främst gällande vid prövningen av förutsättningarna för att ge psykiatrisk tvångsvård som en brottspåföljd. Inte bara lagöverträdarens behov av psykiatrisk vård skall här vägas in utan även skyddsaspekten, dvs. risken för att denne på nytt begår brott. Sett mot denna bakgrund är det väsentligt att vården kan förhindra att patienter begår nya brott under den tid de vårdas med stöd av LRV. Redan i dag får vem som helst, enligt

text: 24 kap. 7 § rättegångsbalken

text: , ingripa mot den som begått brott på vilket fängelse kan följa. Den som tagits på bar gärning skall skyndsamt överlämnas till polisen. Dessa bestämmelser är dock inte tillämpliga på ingripanden från sjukvårdspersonalens sida som syftar till att förebygga brott, exempelvis överträdelse av ett besöksförbud. Slutligen kan en fri tillgång till telefon i vissa fall innebära fara ur ordnings- och säkerhetssynpunkt. Genom att ringa telefonsamtal kan en patient ordna så att narkotika, vapen och andra olämpliga föremål tas in på avdelningen. Det är också möjligt att använda sig av telefon vid planering av rymningar. Ett sådant förfarande innebär ett hot mot både patienternas och personalens säkerhet. Restriktioner kan därför bli nödvändiga för att vården skall kunna uppfylla de krav på en god vård som anges i

text: 2 a § hälso- och sjukvårdslagen

text: (1982:763, HSL). Erfarenheter bl.a. från Socialstyrelsens tillsyn visar att man inom vissa verksamheter uppfattar den i princip oinskränkta rätten att telefonera som ett problem. Den tekniska utvecklingen med mobiltelefoner, trådlös uppkoppling till Internet och nu senast s.k. kameramobiler har ökat patienternas möjligheter att kommunicera med omvärlden och ställer saken ytterligare på sin spets. Socialstyrelsen konstaterar i sin rapport från 2001 att det från vårdens sida finns en osäkerhet om vad det nuvarande regelverket tillåter i fråga om begränsningar av patienternas rätt att telefonera. Det framkom att begränsningar utan stöd i lag förekom vid 35 procent av de granskade enheterna, vilket givetvis inte är tillfredsställande. Att införa en lagreglering skulle bidra till en ökad tydlighet och förhindra inskränkningar som inte är motiverade. Den enskildes rättssäkerhet stärks därigenom. Samtidigt möjliggörs inskränkningar i de situationer då de bedöms vara befogade.

text: Sammantaget anser Socialstyrelsen att det bör finnas en möjlighet att förbjuda eller övervaka telefonsamtal i vissa situationer. Hänsynen till samhällsskyddet gör att behovet av en sådan reglering är störst när vården ges med stöd av LRV. Det bör närmare regleras under vilka former telefoninskränkningar får äga rum. Det kan bli fråga om såväl generella begränsningar som inskränkningar i rätten att telefonera för en viss eller vissa personer. Restriktionerna bör kunna omfatta såväl fast telefoni som mobiltelefoner samt även andra tekniska hjälpmedel för kommunikation över telenätet. Patienter som har fått restriktioner vad gäller telefonerande kan självfallet inte tillåtas inneha mobiltelefon. Någon annan ordning är inte möjlig om man skall kunna kontrollera att restriktionerna följs. Vid sådana enheter där telefonrestriktioner förekommer bör det endast vara möjligt att använda telefonutrustning, som tillhandahålls av sjukvårdhuvudmannen. Detta för att undvika att medpatienter lånar ut sina mobiltelefoner till den patient som har fått särskilda restriktioner vad gäller sitt telefonerande. Det bör tilläggas att en vårdinrättning redan idag av ordningsskäl kan styra tillgången på mobiltelefoner. Om det behövs för att kunna upprätthålla ordningen på avdelningen torde man i de interna regler som gäller vid enheten kunna förbjuda innehav av mobiltelefoner eller användningen av dessa inom vissa utrymmen. Rättsläget är emellertid något oklart på denna punkt och kan därför behöva förtydligas i en framtida reglering. Som tidigare nämnts finns särskilda inskränkningar reglerade i lag när det gäller andra situationer där den personliga friheten är berövad någon. Möjlighet att inskränka rätten att telefonera finns inom kriminalvården, vid tvångsingripanden på socialtjänstens område samt inom smittskyddet. En del av de risker som är förenade med en fri tillgång till telefon är gemensamma för kriminalvården och den rättspsykiatriska vården. Även om de patienter som är föremål för vård med stöd av LRV inte helt kan jämställas med dem som avtjänar ett frihetsstraff, kan bestämmelserna i lagen (

text: ) om kriminalvård i anstalt (KvaL) ändå tjäna till viss vägledning. Kriminalvården har en skyldighet att bevaka att de intagna inte ges möjlighet att begå nya brott eller att avvika. Den intagnes rättigheter är lagreglerade t.ex. när det gäller möjlighet att vägra telefonsamtal. Enligt

text: 30 §

text: KvaL kan en intagen förvägras telefonsamtal som är ägnade att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller annars kan vara till skada för honom eller någon annan. Socialstyrelsen anser att liknande bestämmelser som de som gäller inom kriminalvården bör införas också inom den rättspsykiatriska vården. Det bör således vara möjligt att vägra telefonsamtal som äventyrar ordningen eller säkerheten på avdelningen eller kan vara till skada för någon utanför sjukvårdsinrättningen. Vidare bör frågan om det skall finnas en möjlighet att också från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i patienters rätt att telefonera övervägas. Det bör tilläggas att det beträffande besökstider finns särskilda bestämmelser i lagen (

text: ) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård. Denna lagreglering är emellertid inte primärt avsedd att täcka ett behov av att reglera restriktioner för patienterna. Möjligheten att besluta om besöksrestriktioner i särskilda fall riktar sig istället i första hand till besökarna (se

text: prop. 1995/96:196

text: ). Det förefaller därför mindre lämpligt att föra in bestämmelser om telefoninskränkningar i den ovan nämnda lagen. Socialstyrelsen anser att telefoninskränkningarna bör beslutas av huvudmannen för sjukvårdsinrättningen. I detta sammanhang bör också övervägas om det finns behov av att införa en bestämmelse om överklagande. Patienten skulle kunna få saken prövad av domstol. Det bör i så fall vara möjligt att överklaga till allmän förvaltningsdomstol. Generella beslut, av ordningskaraktär, om begränsningar i

text: fråga om telefonsamtal borde däremot inte omfattas av en bestämmelse om överklagande. – – – Jag har vid avgörandet av ärendet haft tillgång till akterna i JO:s ärenden med dnr 1622-2003, 2553-2003, 2169-2003, 4012-2003 samt 348-2004. I det sistnämnda ärendet har jag inhämtat och tagit del av handlingarna i Justitiekanslerns ärende med dnr

text: Bedömning

text: Telefonrestriktioner Som framgår av tillsynsenhetens beslut och rättsavdelningens yttrande ger lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, och lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård, LRV, till skillnad mot vad som tidigare gällde enligt lagen (

text: ) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV), inte chefsöverläkaren någon generell befogenhet att med hänsyn till ändamålet med vården eller för att skydda patienten själv eller omgivningen besluta om inskränkningar i en patients rätt att använda telefon. Däremot kan allmänna ordnings- och säkerhetsskäl föranleda begränsningar i patienternas möjlighet att telefonera.

text: Av utredningen framgår att BB, enligt vad han själv har uppgett, med stöd av 21 § femte punkten i LPT (vilken även är tillämplig beträffande patienter som vårdas enligt LRV) beslutat att AA inte fick inneha eller ha fri tillgång till telefon och att han endast tilläts att ringa sin advokat och sina bröder. Vidare framgår att beslutet endast avsåg AA och att syftet med beslutet var att skydda personer utanför kliniken. Tillsynsenheten har med hänsyn härtill, i vilken bedömning jag instämmer, funnit att BB:s beslut stått i strid med gällande lagstiftning. För detta kan BB inte undgå kritik.

text: Av utredningen i JO:s ärende med 2553-2003 framgår att BB efter tillsynsenhetens beslut numera insett att beslutet stått i strid med lagstiftningen på området. Med hänsyn härtill och då verksamhetschefen vid regionpsykiatriska kliniken, enligt vad som framgår av handlingarna i ärendet med dnr 2553-2003, har klargjort för berörd personal att

text: 21 §

text: LPT inte ger någon möjlighet att besluta om inskränkningar i en patients rätt att telefonera eller på annat sätt kommunicera med omgivningen, finner jag inte skäl till något ytterligare uttalande i saken såvitt avser BB:s agerande.

text: När det sedan gäller den kritik som AA har framfört mot CC vill jag säga följande. Tillsynsenheten har i sitt beslut anfört att det är verksamhetschefens ansvar att rutinerna, t.ex. vad avser rätten att telefonera, följer gällande lagstiftning och att rutinerna finns i den lokala instruktionen. Mot bakgrund härav och då CC i beslutet även anmodades att till tillsynsenheten inkomma med en upprättad lokal instruktion, föranleder AA:s klagomål i denna del inte någon åtgärd eller något ytterligare uttalande från min sida. Det kan i sammanhanget konstateras att det av

text: utredningen i JO:s ärende med dnr 4012-2003 framgår att CC till tillsynsenheten i Malmö har inkommit med en upprättad instruktion.

text: Som framgått ovan under rubriken Utredning ansåg jag att det fanns skäl att bereda Socialstyrelsens rättsavdelning tillfälle att yttra sig över frågan om det förelåg ett behov av att göra en översyn av lagstiftningen för att införa en möjlighet för chefsöverläkaren att av bl.a. behandlingsskäl besluta om inskränkningar i en patients rätt att telefonera. Rättsavdelningen har i sitt yttrande lämnat en redogörelse för bl.a. äldre och nu gällande lagstiftning samt förarbetsuttalanden inom tvångspsykiatrin och tidigare JO-uttalanden i frågan. I yttrandet har också belysts de möjligheter som finns i annan lagstiftning, vad gäller personer som är frihetsberövade, att inskränka rätten att telefonera. Rättsavdelningen har därefter funnit att det bör finnas en möjlighet att förbjuda eller övervaka telefonsamtal i vissa situationer och att patienter som har fått sådana restriktioner inte kan tillåtas att inneha mobiltelefon. Rättsavdelningen anför vidare att behovet av en sådan reglering, med hänsyn till samhällsskyddet, är störst när det gäller den vård som ges med stöd av LRV. Enligt rättsavdelningens uppfattning bör liknande bestämmelser som gäller inom kriminalvården införas inom den rättspsykiatriska vården, innebärande att det skall vara möjligt att vägra telefonsamtal som äventyrar ordningen eller säkerheten på avdelningen eller kan vara till skada för någon utanför sjukvårdsinrättningen. När det gäller frågan om det även skall finnas en möjlighet att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i patienters rätt att telefonera bör en sådan möjlighet enligt rättsavdelningen övervägas.

text: Jag kan i allt väsentligt instämma i den ståndpunkt som rättsavdelningen i sitt yttrande har givit uttryck för och de skäl som legat till grund härför. Jag vill i sammanhanget även tillägga att det som har kommit fram i den rapport – som rättsavdelningen har refererat till i remissyttrandet – om att verksamhetsansvariga för vården upplevde det som ett problem att man inte utifrån medicinska skäl kan begränsa rätten att telefonera, är något som har framkommit även vid mina inspektioner av tvångspsykiatrin. Mot den bakgrunden och med hänsyn till den tekniska utveckling som har skett vad gäller möjligheten att kommunicera, finner jag åter anledning att fästa lagstiftarens uppmärksamhet på denna fråga. Jag vill här understryka att behovet av inskränkningar i rätten att telefonera självfallet måste övervägas noga och vägas mot patientens rätt till integritet. Jag vill för egen del inte nu närmare utveckla vilka avvägningar som måste göras. Jag anser mig emellertid kunna utgå från att beslut rörande telefoninskränkningar endast kommer att beröra ett fåtal patienter och att rättssäkerhetsaspekterna kan tillgodoses om krav uppställs på att sådana beslut av chefsöverläkaren omgående skall underställas domstol eller att beslutanderätten läggs på domstol efter ansökan av chefsöverläkaren.

text: Övrigt – – – Vad AA i övrigt har anfört föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. –––––––––––– Ärendena avslutas med den ovan uttalade kritiken. Jag överlämnar en kopia av beslutet till Socialdepartementet och nationella psykiatrisamordnaren EE för kännedom.

type: avgorande


nyckelord: Samtycke Sekretess Sjukvård

title: Kritik mot Karolinska Universitetssjukhuset i Solna för avsaknad av rutiner för att hantera händelser där en patient misstänks ha blivit utsatt för brott på vårdinrättningen

sammanfattning: Mot bakgrund av uppgifter i en tidningsartikel om att en patient på Karolinska Universitetssjukhuset i Solna misstänktes ha utsatt en annan patient för brott, beslutade chefsJO att utreda dels händelsen i fråga, dels sjukhusets rutiner på området. I beslutet konstaterar chefsJO att vårdpersonalen utifrån de beskrivna omständigheterna hanterade den uppkomna situationen på ett så bra sätt som möjligt, mot bakgrund av att de inte hade några riktlinjer att förhålla sig till. ChefsJO uttalar att riktlinjer eller rutiner när det gäller vilka åtgärder som bör vidtas med anledning av misstanke om att en patient utsatts för brott är nödvändiga för att en vårdinrättning ska kunna säkerställa patienternas trygghet samt för att patienter som misstänks ha blivit utsatta för brott när de befunnit sig på vårdinrättningen ska få ett så gott omhändertagande som möjligt. Sådana rutiner är även nödvändiga för att incidenter ska kunna hanteras på ett rättssäkert sätt. Karolinska Universitetssjukhuset får kritik för att det saknades rutiner inom detta område.

text: Initiativet

text: Den 2 oktober 2018 publicerade tidningen Mitt i Stockholm en artikel om en kvinna som uppgett att hon hade blivit sexuellt ofredad av en manlig medpatient när hon var inlagd på Karolinska Universitetssjukhuset i Solna. Av artikeln framgick i huvudsak följande:

text: Kvinnan hade fått dela rum med en manlig patient i övre medelåldern. Mannen insisterade på att dörren till rummet skulle vara stängd. Kvinnan, som var inlagd på en neurologisk avdelning med anledning av att hon hade haft krampanfall, var utmattad efter narkos och medicinering och somnade därför tidigt. Vid halv elva på kvällen vaknade hon av att den manlige patienten stod vid hennes säng och hade sitt könsorgan mot hennes ansikte. Han frågade om hon kunde ge honom oralsex. Kvinnan försökte sträcka sig efter larmknappen men mannen slog undan hennes hand. När hon till slut lyckades larma kom personalen snabbt och hjälpte henne ut ur rummet. Personalen sa till kvinnan att de skulle avvakta med att larma polisen till nästkommande dag, då avdelningschefen skulle vara

text: på plats. Kvinnan ringde då sin pappa som kom till sjukhuset och larmade polisen. Efter det att hon hade blivit förhörd av polisen fick kvinnan information om att mannens beteende kunde bero på hans sjukdomstillstånd. Kvinnan ifrågasatte att personalen med den vetskapen hade låtit henne dela rum med mannen. Hon ifrågasatte även att de tillåtit att dörren till rummet var stängd. En förundersökning om sexuellt ofredande inleddes.

text: Med anledning av tidningsartikeln beslutade jag att granska det inträffade i ett särskilt initiativärende.

text: Utredning

text: Styrelsen för Karolinska Universitetssjukhuset anmodades att yttra sig över det inträffade och besvara ett antal frågor. Styrelsen uppgav i huvudsak följande:

text: Yttrande avseende JO:s initiativärende mot Karolinska Universitetssjukhuset (dnr 8077-2018)

text: Styrelsen för Karolinska Universitetssjukhuset har anmodats att yttra sig över den händelse som framgår av en tidningsartikel som JO bifogat sin remiss till Karolinska. Detta yttrande innehåller dels en redogörelse för sjukhusets utredning av den aktuella händelsen, dels en redogörelse för sjukhusets riktlinjer/rutiner på området. I bilaga 1 beskriver berörd verksamhetschef hur sjukhuset har agerat med anledning av denna händelse samt ger svar på de frågeställningar JO anmodat myndigheten att särskilt besvara. I bilaga 2 finns den händelseanalys som har genomförts. I bilaga 3 finns de bilagor som hör till händelseanalysen - analysgraf - riktlinjer för aktuellt område - lokal checklista - utbildningsplanering. Karolinska beklagar det som inträffat och kommer att vidta de åtgärder som framgår av bilagd händelseanalys.

text: Endast vissa delar av de nämnda bilagorna kommer att redovisas här.

text: Händelseförlopp

text: Händelsebeskrivningen bygger på det som har framkommit i samband med faktainsamlingen. 2018-09-24 kvällstid. Personalen som inleder sitt arbetspass går runt för att hälsa på patienter och för att kontrollera deras hälsotillstånd. I ett av vårdrummen delar patienter med olika kön rum. Kvinnan är placerad närmast fönstret dvs. innerst i rummet och den manliga patienten närmast dörren. Det är en vikskärm mellan sängarna. SSK 1 pratar med mannen. Kvinnan sover lugnt och väcks inte. SSK 1 går ifrån rummet och lämnar dörren på glänt för att kunna observera patienterna. Ca 10 minuter senare larmar någon av patienterna i vårdrummet och SSK 1 går genast dit. SSK 1 upptäcker att dörren till rummet är stängd. Hon ser mannen luta sig över kvinnans huvud med överkroppen, händerna och armarna är böjda som "robotstil",

text: han står med ansiktet ovanför kvinnans ansikte. SSK 1 tar tag i mannen för att föra honom därifrån. Han är fullt påklädd, byxorna uppe, lång tröja och cardigan. När SSK 1 för undan mannen säger kvinnan att hon har blivit antastad, att hon vaknade av att den manliga medpatienten ofredade henne och försökte förhindra henne att larma. SSK 1 larmar efter sina medarbetare som kommer till vårdrummet med detsamma. Denne (SSK 2) får kommando från SSK 1 i rummet att flytta den kvinnliga patienten till behandlingsrummet, vilket också görs per omgående. SSK 2 stannar hos henne. Hon vill ringa upp sina närstående och då lämnas hon ensam. En annan i personalgruppen (USK) hör att någon gråter och börjar leta efter denna person. Hittar kvinnan i behandlingsrummet. När USK försöker gå från rummet ger kvinnan sin mobil till personalen och säger att det är hennes närstående som vill tala med personalen. Närstående får tala med den som är ansvarig för hennes dotter på vårdenheten. Närstående är upprörd och arg över vad som dottern har utsatts för. Efter detta lämnas mobilen över till den kvinnliga patienten. SSK 1 tillkallar läkaren och när hon kommer från expeditionen så möter hon den kvinnliga patientens pappa i korridoren. Han är mycket arg och upprörd över händelsen. Frågar om personalen har ringt efter polisen. SSK 1 svarar att det har de inte hunnit med utan de väntar på läkaren som ska komma först. Pappan ringer efter polisen. Samtidigt diskuterar personalen sinsemellan hur de ska hantera situationen, eftersöker riktlinje eller PM. Närstående uppfattas som hotfulla gentemot personalen och efterfrågar var den manliga patienten finns för att ”läxa upp honom”. Det är turbulent. Läkaren anländer till vårdenheten strax efter att pappan hade kommit dit. Läkaren prioriterar bedömning av den manliga patienten eftersom han befarar att personen i fråga kan vara psykotisk och därmed fara för andra patienter. Kvinnan är i säkerhet. Sedan går han in till den kvinnliga patienten för att se hur hon mår. Hon är ledsen, reagerar adekvat på situationen. Polisen anländer till vårdenheten ca 10–15 min. efter larmet. Förhör både kvinnan, hennes närstående samt SSK 1 och läkaren om det inträffade. SSK 1 lämnar först förhöret och även läkaren efter ett tag. Polisen samlar in bevis. Mannen kunde inte förhöras pga. att han var för sjuk för det och i behov av juridiskt ombud. Läkaren konsulterar kollegan på psykiatrin för att diskutera situationen. Han tar även kontakt med gynekologiska kliniken för att efterfråga om ledig plats där för att flytta kvinnan till en enhet med enbart kvinnliga patienter. Detta var inte möjligt pga. platsbrist. Kvinnan flyttas över till en annan vårdenhet inom samma specialitet ca 3–3,5 timmar efter händelsen. Händelsen har inneburit stor psykisk påfrestning för patienten. Kvinnliga patienten erbjöds stödsamtal med kurator efter händelsen.

text: Svar på frågor från JO

text: Finns det några riktlinjer/rutiner för tillsyn, placering och bemanning i samband med att patienter placeras i samma rum? Finns det några sådana särskilda riktlinjer/rutiner när det gäller samplacering av patienter av olika kön? Vilken be-

text: dömning gjordes i det här specifika fallet?

text: Könsblandade salar är tillåtet enligt sjukhusets riktlinjer utifrån avvägning mellan individuella behov och sjukhusets platssituation. En del vårdplatser var stängda inför stundande förändring av vårdenheten och därför var det inte möjligt att placera personerna i skilda rum. Den manliga patienten hade tidigare delat vårdrum med en kvinna och då inte visat några tendenser till ofredande eller avvikande beteende och därför fanns ingen misstanke om risk för sådant beteende. Finns det några riktlinjer/rutiner för när och hur kontakter ska tas med andra myndigheter (t ex polisen) när en händelse som innefattar misstanke om brott inträffar på sjukhuset? Vilka åtgärder vidtogs i det här specifika fallet?

text: Sjukhuset har endast riktlinje för hot och våld gällande personal, men inte för patienter. I detta fall kontaktade patientens närstående polis. Finns det några riktlinjer/rutiner när det gäller omhändertagande av patienter som blivit utsatta för brott eller liknande när de befunnit sig på sjukhuset?

text: Vidtogs några sådana åtgärder i det här specifika fallet?

text: Sjukhuset har endast riktlinje för hot och våld gällande personal, men inte för patienter. Patienten flyttades omedelbart till annat rum på samma avdelning, efter några timmar flyttades patienten till annan avdelning. Patienten erbjöds kontakt med kurator. En händelseanalys har genomförts och en anmälan enligt Lex Maria kommer att ske.

text: Åtgärder

text: Vi har genomfört följande åtgärder: Regelbundna omvårdnadsronder har återinförts för att tillgodose behovet av övervakning. Lokal checklista gällande extraordinära händelser har tagits fram och kommer att introduceras närmaste månaden på arbetsplatsträff och dagliga planeringsmöten. Riktlinje för placering av patienter på vårdavdelning har beslutats av patientområdets ledningsgrupp. En plan för utbildning inom neurologi för omvårdnadspersonal har tagits fram och beräknas starta i mars 2019. Utbildningen kommer att ske kontinuerligt och sträcka sig över flera terminer för att tillgodose behov hos ny personal.

text: Rättslig reglering

text: Allmänt om god vård m.m. Av

text: 3 kap. 1 § patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: , PSL, framgår att vårdgivaren ska planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård i hälso- och sjukvårdslagen upprätthålls.

text: Enligt 6 kap. 1 § PSL ska hälso- och sjukvårdspersonalen utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. En patient ska ges sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som uppfyller dessa krav. Vården ska så långt som möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Patienten ska visas omtanke och respekt.

text: Vården ska enligt

text: 3 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30)

text: , HSL, ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården.

text: Enligt

text: 5 kap. 1 §

text: HSL ska hälso- och sjukvårdsverksamhet bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls. Det innebär att vården särskilt ska

text: 1. vara av god kvalitet med en god hygienisk standard,

text: 2. tillgodose patientens behov av trygghet, kontinuitet och säkerhet,

text: 3. bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet,

text: 4. främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen, och

text: 5. vara lätt tillgänglig.

text: Där det bedrivs hälso- och sjukvårdsverksamhet ska det finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges (

text: 5 kap. 2 §

text: HSL).

text: Sekretessbestämmelser av betydelse för detta ärende

text: 8 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL, föreskriver att en uppgift för vilken sekretess gäller som huvudregel inte får röjas för enskilda eller för andra myndigheter.

text: Av

text: 10 kap. 2 §

text: OSL framgår att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en enskild eller till en annan myndighet, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet.

text: Enligt

text: 10 kap. 23 §

text: OSL får, om inte annat följer av 19–22 §§, en uppgift som angår misstanke om ett begånget brott och som är sekretessbelagd enligt 25 kap. 1 §, lämnas till en åklagarmyndighet, Polismyndigheten, Säkerhetspolisen eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet endast om misstanken angår

text: 1. brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i ett år,

text: 2. försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, eller

text: 3. försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i ett år, om gärningen innefattat försök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i

text: 1 kap. 3 § smittskyddslagen (2004:168)

text: Av

text: 10 kap. 28 §

text: OSL framgår att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning.

text: Enligt

text: 12 kap. 1 §

text: OSL gäller sekretess till skydd för en enskild inte i förhållande till den enskilde själv, om inte annat anges i den lagen.

text: Av

text: 12 kap. 2 § första stycket

text: OSL följer att en enskild helt eller delvis kan häva sekretess som gäller till skydd för honom eller henne, om inte annat anges i den lagen.

text: Sekretess gäller enligt

text: 25 kap. 1 § första stycket

text: OSL inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men.

text: Enligt 6 kap. 15 § 1 PSL är hälso- och sjukvårdspersonal, utöver vad som annars följer av lag eller förordning, skyldig att lämna ut sådana uppgifter som

text: gäller huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning om uppgifterna i ett särskilt fall begärs av bl.a. Polismyndigheten.

text: Brottsbalken

text: Av

text: 6 kap. 10 § brottsbalken

text: framgår bl.a. att den som blottar sig för någon annan på ett sätt som är ägnat att väcka obehag eller annars genom ord eller handlande ofredar en person på ett sätt som är ägnat att kränka personens sexuella integritet döms för sexuellt ofredande till böter eller fängelse i högst två år.

text: Bedömning

text: Inledning De frågor som jag behandlar i detta beslut är vilka riktlinjer eller rutiner sjukhuset har dels när det gäller placering av patienter i samma rum, särskilt i de fall då det handlar om patienter av olika kön, dels när det gäller vilka åtgärder som bör vidtas med anledning av ett misstänkt brott mot en patient. Jag granskar även vilka eventuella överväganden sjukhuset gjorde innan mannen och kvinnan i det aktuella fallet placerades tillsammans och om tillräckliga åtgärder vidtogs med anledning av det inträffade.

text: Placeringsfrågan Genom utredningen har det framkommit att en yngre kvinnlig patient placerades i en vårdsal med en för henne okänd manlig patient. Den kvinnliga patienten tillkallade personalen och uppgav för dem att mannen hade antastat henne. Styrelsen har uppgett att könsblandade salar är tillåtet enligt sjukhusets riktlinjer, efter en avvägning mellan individuella behov och sjukhusets platssituation, samt att en del vårdplatser på enheten vid den här tidpunkten inte var tillgängliga på grund av en omorganisation. Genom yttrandet har det även framkommit att den manliga patienten tidigare hade delat vårdrum med en kvinna och då inte visat några tendenser till avvikande beteende. Uppgiften från tidningsartikeln om att kvinnan skulle ha fått information om att mannens beteende kunde bero på hans sjukdomstillstånd, berörs inte i yttrandet. Jag finner inte skäl att utreda den frågan ytterligare. Mot bakgrund av det som nu redovisats finns det inte skäl att rikta någon kritik mot sjukhuset med anledning av att kvinnan och mannen placerades i samma rum.

text: Jag vill emellertid understryka att kravet på god vård i hälso- och sjukvårdslagstiftningen bl.a. innebär att vården ska säkerställa att patientens behov av trygghet och säkerhet tillgodoses (se

text: 5 kap. 1 §

text: HSL). Det är alltså av stor vikt att noggranna överväganden görs i samband med att patienter ska placeras. Detta gäller generellt men inte minst när patienter av olika kön placeras tillsammans. Enligt remissvaret har sjukhuset med anledning av händelsen vidtagit ett antal åtgärder och bl.a. återinfört regelbundna omvårdnadsronder för att tillgodose behovet av övervakning. Vidare har patientområdets ledningsgrupp beslutat om riktlinjer för placering av patienter på den aktuella vårdavdelningen och utbildning för omvårdnadspersonalen när det gäller

text: ”riskpatienter”. Jag ser naturligtvis positivt på detta och utgår från att ledningsgruppen förvissar sig om att åtgärderna får avsedd effekt.

text: Hur hanterade sjukhuset en situation där det misstänktes att en patient hade blivit utsatt för ett brott? Genom remissvaret har det framkommit att personalen snabbt var på plats i rummet efter det att kvinnan hade larmat dem samt att hon omedelbart flyttades till ett annat rum och därefter till en annan vårdenhet. Kvinnan kontaktade en anhörig som i sin tur kontaktade polisen. Vårdpersonalen har uppgett att de inte visste hur de skulle hantera situationen eftersom det saknades riktlinjer och att de därför avvaktade med att kontakta polisen, i väntan på att läkare skulle anlända. Av remissyttrandet framgår det även att händelsen innebar en stor psykisk påfrestning för den kvinnliga patienten och att hon efter det inträffade erbjöds stödsamtal med en kurator.

text: När det gäller frågan om huruvida sjukvårdspersonal vid en händelse som denna ska eller bör kontakta polis eller någon annan myndighet och vilka uppgifter som då kan lämnas, måste hänsyn tas till den starka sekretess som inom hälsooch sjukvården gäller för uppgifter om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden (

text: 25 kap. 1 §

text: OSL). Från denna sekretess finns det dock undantag.

text: Utlämnande vid misstanke om begånget brott

text: Enligt

text: 10 kap. 23 § första stycket 1

text: OSL får uppgifter som angår misstanke om ett begånget brott, och som är sekretessbelagda enligt

text: 25 kap. 1 §

text: OSL, lämnas till bl.a. Polismyndigheten endast om misstanken avser ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i ett år. Exempel på sådana brott är allvarligare vålds- och sexualbrott såsom mord, dråp, grov misshandel och våldtäkt. Bestämmelsen medför dock inte någon anmälningsskyldighet för hälso- och sjukvården utan innebär att det är möjligt för myndigheten att lämna uppgifter i sådana fall, om det med hänsyn till samtliga omständigheter framstår som lämpligt (se

text: prop. 2005/06:161 s. 79

text: I förarbetena till bestämmelsen understryks vikten av att den enskildes förtroende för hälso- och sjukvården kan upprätthållas och att den enskilde vågar lämna uppgifter om sina personliga förhållanden till sådana myndigheter (

text: prop. 2005/06:161 s. 77

text: f.). Huvudregeln ansågs därför vara, i vart fall när det gäller vuxna personer som blivit utsatta för t.ex. våldsbrott, att den enskilde själv ska ha rätt att bestämma i vilken mån hälso- och sjukvårdspersonal ska få lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till brottsutredande myndigheter. Om sjukvårdspersonal misstänker att exempelvis en person regelbundet utsätts för misshandel av sin partner eller av någon annan i sin närhet, bör personalen arbeta för att motivera personen att anmäla brotten och stödja denne att fullfölja anmälan. Det uttalas vidare att om den våldsutsatta personen inte vill polisanmäla saken bör dock hälso- och sjukvården som huvudregel respektera detta och inte göra en anmälan mot den enskildes vilja (

text: prop. 2005/06:161 s. 78

text: f.).

text: Härvid beaktades risken att den enskilde annars underlåter att söka vård eller andra stödåtgärder trots att han eller hon är i behov av detta. Lagstiftaren ansåg dock att vissa brott är av så allvarlig beskaffenhet att samhället inte bör vara utestängt från möjligheten att ingripa och att s.k. sekretessgenombrott, även beträffande den starka sekretess som finns inom hälso- och sjukvården, därför är motiverat av principiella skäl.

text: I fråga om den aktuella händelsen gör jag följande överväganden. Av den tidigare nämnda tidningsartikeln framgår det att en förundersökning om sexuellt ofredande inleddes med anledning av händelsen. Straffskalan för sexuellt ofredande är böter eller fängelse i högst två år. Hälso- och sjukvårdspersonalen hade alltså inte med hänvisning till bestämmelsen i

text: 10 kap. 23 § första stycket 1

text: OSL kunnat lämna uppgifter till polisen om någon av de inblandade patienterna utan att beakta hälso- och sjukvårdssekretessen.

text: Utlämnande efter samtycke m.m. Sekretessen till skydd för en enskild gäller vidare inte, med vissa undantag, i förhållande till den enskilde själv (

text: 12 kap. 1 §

text: OSL). Under förutsättning att den enskilde förstår innebörden av att efterge sekretessen kan alltså – generellt sett – uppgifter som annars skulle vara sekretessbelagda lämnas ut med den enskildes samtycke (

text: 12 kap. 2 §

text: OSL). Sekretess kan dock även gälla till förmån för tredje man, t.ex. någon som har gjort en anmälan mot den andre eller som annars kan bli utsatt för hot från denne (se

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 330). För att sekretessen ska vika i förhållande till utomstående behövs alltså samtycke från båda de nämnda personerna. Samma problematik uppstår om en uppgift i annat fall berör fler än en person (jfr JO 1992/93 s. 596).

text: Det sagda innebär alltså att det, om en patient ber sjukvårdspersonal kontakta polis med anledning av ett misstänkt brott som riktats mot denne av en annan patient, inte är givet att personalen med stöd av nyss nämnda bestämmelser kan röja uppgifter om den andra patienten. Den patient som misstänks ha blivit utsatt för brott kan endast efterge sekretessen avseende sig själv. Om polisen, exempelvis efter en polisanmälan, däremot begär uppgifter som gäller huruvida en viss person vistas på vårdinrättningen, är personalen enligt 6 kap. 15 § 1 PSL skyldig att lämna sådana uppgifter. Det krävs därvid inte att den efterfrågade är känd till namnet (

text: prop. 1981/82:186 s. 65

text: Nödvändigt utlämnande

text: Av

text: 10 kap. 2 §

text: OSL, som reglerar s.k. nödvändigt utlämnande, framgår att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en enskild eller till en annan myndighet, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. Bestämmelsen syftar således till att förhindra att sekretessregleringen ska omöjliggöra för en myndighet att sköta de uppgifter som åvilar den. Det är alltså det intresse som den utlämnande myndigheten har av att lämna uppgiften som är avgörande, inte vilket intresse den mottagande

text: myndigheten har av uppgiften (se Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen [1 jan. 2020, JUNO], kommentaren till 10 kap. 2 §).

text: Enligt förarbetena till bestämmelsen ska den tillämpas restriktivt (

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 465 och 494). Som exempel på situationer där bestämmelsen kan komma att aktualiseras anges i förarbetena att en myndighet kan vara tvungen att ge en annan myndighet hemlig information till grund för ett remissyttrande (

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 121 f.). Många gånger måste det även ligga inom myndighetens verksamhet att se till att en misstanke om brott blir utredd, exempelvis om skattebedrägeri uppkommer hos en skattemyndighet eller om barnmisshandel kommer till en socialnämnds kännedom, eftersom det ligger i den myndighetens intresse att få utrett om misshandel verkligen har förekommit (

text: prop. 1979/80:2

text: Del A s. 123). Vidare anges att det inom en myndighets verksamhet också ligger att se till att en misstanke om förmögenhetsbrott, som riktar sig mot den del av den offentliga verksamheten som företräds av myndigheten, blir utredd. När det gäller hälso- och sjukvården kan en sådan situation föreligga om en patient åberopar förfalskade recept, eftersom gärningen riktar sig mot hälso- och sjukvården (se JO 1986/87 s. 159).

text: Som framgår av det som nu har redovisats får sekretessen enligt

text: 10 kap. 2 §

text: OSL efterges bara i fall där ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra en uppgift som tillkommer myndigheten. När det gäller sjukhusets verksamhet är det i detta fall framförallt kravet på att vården särskilt ska tillgodose patienternas behov av trygghet och säkerhet som måste beaktas (se

text: 5 kap. 1 § 2

text: HSL). Av utredningen framgår att vårdpersonalen omedelbart efter kvinnans larm förde undan den andra patienten och förflyttade kvinnan till ett annat rum samt därefter till en annan vårdenhet. Den misstänkt brottsliga gärningen var då avslutad. Mot denna bakgrund framstår det inte som att situationen var sådan att ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter till Polismyndigheten var nödvändigt för att vårdgivaren skulle kunna tillgodose den aktuella patientens behov av trygghet och säkerhet, och därigenom fullgöra sin verksamhet i den mening som avses i

text: 10 kap. 2 §

text: OSL. Enligt min bedömning fanns det därmed inte förutsättningar för att bryta hälso- och sjukvårdssekretessen med hänvisning till ett s.k. nödvändigt utlämnande.

text: Ovanstående redogörelse visar att frågan om när Polismyndigheten bör kontaktas och vilken information som kan lämnas till polisen kan vara komplicerad och kräver en bedömning i varje enskilt fall. Sådana frågor kan det naturligtvis vara svårt för vårdpersonalen att ta ställning till. Vid tvekan om hur en viss misstänkt gärning bör rubriceras, t.ex. om den kan utgöra grov misshandel, kan dock personalen rådgöra med polis eller åklagare genom att redogöra för omständigheterna i avidentifierad form, innan personalen tar ställning till om det finns förutsättningar för ett s.k. sekretessgenombrott eller inte (se

text: prop. 2005/06:161 s. 103

text: Avslutande synpunkter Sammantaget är det min bedömning att vårdpersonalen utifrån de beskrivna omständigheterna hanterade den uppkomna situationen på ett så bra sätt som möjligt, mot bakgrund av att de inte hade några riktlinjer att förhålla sig till. Den anmälda händelsen visar emellertid tydligt att riktlinjer eller rutiner när det gäller vilka åtgärder som bör vidtas med anledning av misstanke om att en patient utsatts för brott, är nödvändiga för att sjukhuset ska kunna säkerställa patienternas trygghet samt för att patienter som misstänks ha blivit utsatta för brott när de befunnit sig på sjukhuset ska få ett så gott omhändertagande som möjligt. Sådana rutiner är även nödvändiga för att incidenter på sjukhuset ska kunna hanteras på ett rättssäkert sätt. Sjukhuset kan inte undgå kritik för att det saknades rutiner inom detta område. Av remissvaret framgår att det numera har upprättats en lokal checklista för extraordinära händelser inom vården och att denna kommer att introduceras för personalen vid bl.a. arbetsplatsträffar. Jag förutsätter att den aktuella checklistan kompletteras med riktlinjer eller rutiner i enlighet med vad jag nyss har anfört.

text: Med de synpunkter som framkommit ovan avslutas ärendet.


title: Fråga om socialnämndens skyldighet att samråda med vårdnadshavaren i frågor som rör ett barn som vårdas enligt LVU

text: I en anmälan till JO klagade AA och BB på Socialnämnden i Västerviks kommun angående handläggningen av ett LVU-ärende rörande sonen CC, född 1983. De framförde bl.a. följande klagomål.

text: 1. Socialnämnden hade inte informerat dem om vad som skett och vad som planerades avseende CC:s placering i familjehemmet.

text: 2. Socialnämnden hade inte informerat dem om möten som hölls rörande CC. De fick inte veta när ärendet skulle tas upp i IFO-gruppen eller i sociala utskottet.

text: 3. Socialnämnden hade underlåtit att informera dem om att CC undersökts av psykolog vid BUP. De hade själva fått ta reda på varför undersökningar gjorts och resultatet av undersökningarna.

text: 4. Familjehemmet hade uppgett att det inte, trots upprepade påstötningar under två års tid, fått någon handledning från nämnden.

text: 5. De fick inte veta vad nämnden planerade avseende CC och inte heller hur nämnden tänkt sig kontakten mellan dem och CC.

text: 6. CC fick inget stöd från nämnden i förhållande till AA och BB. Själva fick de inte från skolan någon som helst information avseende CC.

text: 7. Nämndens omprövningar av LVU-vården ägde rum utan deras vetskap.

text: I en kompletterande skrivelse gjorde BB och AA gällande att socialnämnden hade gjort sig skyldig till sekretessbrott genom att överlämna material i LVU-ärendet till BUP i Nybro. De uppgav att BUP hade fått tillgång till nämndens papper angående CC och dem och att detta hade skett utan att socialnämnden hade informerat dem om att nämnden avsåg att översända myndighetens handlingar till BUP.

text: Socialnämnden i Västerviks kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som framförts i anmälan till JO. Nämnden lämnade ett av förvaltningsjuristen DD upprättat yttrande som sitt remissvar. I yttrandet anfördes bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: CC (83-) är son till BB och AA. Socialnämnden i Västerviks kommun beslutade, genom sociala utskottet (SOU), den 11 oktober 1995 att ansöka om att CC skulle beredas vård med stöd av

text: 2 §

text: LVU. Länsrätten i Kalmar län biföll socialnämndens ansökan den 9 november 1995. CC har sedan den 20 november 1995 varit placerad hos makarna EE och FF i B.

text: Bemötande av BB:s och AA:s framförda synpunkter i anmälan till JO

text: Bemötande sker i enlighet med de av BB och AA gjorda punktema. 1. Vid ansökan om LVU av CC redovisades en vårdplan. Däri angavs syftet med valet av placering samt vad placeringen skulle leda till. Föräldrarna har tagit del av denna vårdplan. Vidare har representant från socialnämnden tillsammans med föräldrarna besökt familjehemmet. Telefonkontakt med föräldrarna har också hållits. Nämndens uppfattning är således att föräldrarna fortlöpande hållits informerade om frågor i anledning av placeringen men beklagar naturligtvis att föräldrarna inte uppfattat situationen så. 2. Någon information lämnas inte till vårdnadshavare i de fall där enskilda ärenden diskuteras i handledning eller liknande träffar. Syftet med diskussionerna är i dessa fall endast att lämna råd eller stöd till ärendets handläggare. Några beslut fattas aldrig. Västerviks socialnämnd har genom sitt utskott var sjätte månad övervägt om vården av CC skall fortgå. Ansvarig tjänsteman har då anmält dit hur vården bedrivits samt hur förhållandena hos vårdnadshavarna ser ut. Med anledning av att dessa överväganden inte föranlett någon åtgärd från nämndens sida har anmälan lagts till handlingarna. Inför ett sådant övervägande informeras inte vårdnadshavarna. Detta i enlighet med Socialstyrelsens allmänna råd 1997:15. I de fall vårdnadshavarna begärt att vården skall upphöra och ärendet till följd härav tagits upp i utskottet har

text: förvaltningslagens

text: regler om partsinsyn, kommunikation etc. tillämpats fullt ut. 3. Under sommaren 1999 kontaktades BUP i syfte att få ett utlåtande angående CC och hans hjälp och stödbehov. Remissvar lämnades den 17 augusti 1999. Någon kontakt togs inte med föräldrarna innan begäran om ett utlåtande skedde. Någon skyldighet att meddela föräldrarna om detta innan kan enligt nämndens mening inte anses föreligga, även om det varit lämpligt. Den kontakt som togs med BUP var ett nödvändigt led i nämndens vårdansvar för CC. Syftet var att kunna ge CC den adekvata vården och stödet. Föräldrarna tog del av remissvaret inför sociala utskottets sammanträde den 25 augusti 1999. 4. Familjehemmet har efterfrågat vägledning i sin roll av familjehem för CC. Någon regelrätt begäran om handledning i traditionell mening har inte framförts från familjehemmets sida och något behov därav har heller inte på annat sätt framkommit. Familjehemmet har erhållit vägledning genom kontakter med BUP i Nybro kommun. Kontakter har förekommit i tre omgångar om ca 3–5 besök per omgång. 5. Vid ansökan om beredande av vård av CC enligt LVU fanns en uppgjord vårdplan. Därefter har ärendet prövats av såväl socialnämnden som domstol vid ett flertal tillfällen. Härvid torde det ha framgått vilken planering som förelegat för CC. Den omständigheten att föräldrarna trots detta inte uppfattat den informationen är naturligtvis beklagligt.

text: Något beslut gällande umgängesrestriktioner har inte fattats. Umgängesplan har upprättats innebärande umgänge växelvis i familjehemmet och i föräldrarnas hem. Föräldrarna har också tät telefonkontakt med CC. Frågor angående umgänget diskuteras löpande och umgänget har, enligt nämndens mening, fungerat väl. Utvidgning av tiden för umgänge har också skett. 6. Socialnämnden har ett vårdansvar för CC och skall medverka till att han får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma uppväxtförhållanden. Placeringen av CC i familjehemmet skall garantera CC den för honom behövliga vården vari ingår umgänge med föräldrarna. Nämndens mening är att CC får det stöd av socialnämnden han är i behov av i ifrågavarande hänseende. Vad gäller information från skolan har föräldrarna alltid möjlighet att kontakta skolan för att förhöra sig om CC:s situation. Förekomsten av brister vad gäller information från skolans sida till föräldrarna saknar socialnämnden närmare kännedom om. 7. Vad gäller anmärkningen under denna punkt hänvisas till vad som anförts under punkt 2 ovan. – – – Det är riktigt att material överlämnats från socialtjänsten till BUP. Nämndens uppfattning är att ett sådant överlämnande överensstämmer med möjligheten att överlämna information mellan myndigheter inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten i syfte att enskild som inte fyllt arton år skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. För mer detaljerad information om handläggningen i ärendet samt bakgrunden till LVU-placeringen hänvisas till socialnämndens journalanteckningar och beslut i ärendet.

text: AA och BB kommenterade remissvaret.

text: I ett beslut den 24 maj 2002 anförde JO André följande.

text: Underlåtenhet att informera vårdnadshavarna om avsikten att inhämta utlåtande från BUP m.m. (punkten 3 samt den kompletterande anmälan)

text: Enligt

text: 11 § första stycket

text: LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge skall ordnas och var han skall vistas under vårdtiden. Av samma bestämmelses fjärde stycke framgår att nämnden – eller den som nämnden har uppdragit vården åt – skall ha uppsikt över den unge och, i den utsträckning det behövs för att genomföra vården, bestämma om hans personliga förhållanden. Det kan t.ex. gälla frågor om medicinsk vård eller behandling. Av den sistnämnda bestämmelsen följer att nämnden efter ett beslut om vård enligt LVU inträder vid sidan av vårdnadshavarna eller i deras ställe och har samma skyldigheter och befogenheter som tillkommer vårdnadshavarna.

text: När nämnden tar ställning till frågor avseende den unges personliga förhållanden bör nämnden, i enlighet med de principer som skall gälla i vårdarbetet, samråda med föräldrarna i de fall förhållandena medger det. Den omständigheten att nämnden tagit över ansvaret för vården av den unge får således inte innebära att föräldrarna fråntas allt inflytande. Föräldrarna, liksom den unge själv, bör så långt det är möjligt medverka vid vårdens utformning. Enligt min mening bör nämndens handläggare aldrig underlåta att informera vårdnadshavarna om uppkomna frågor kring vården. Vårdnadshavarna skall även beredas möjlighet att framföra sina synpunkter till nämnden (se JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 279).

text: I förevarande fall har socialnämnden funnit att det, som ett nödvändigt led i nämndens vårdansvar, förelegat behov av att inhämta ett utlåtande från BUP avseende CC och hans hjälp- och stödbehov. Jag har inte anledning att ifrågasätta den bedömningen. Av remissvaret framgår att nämnden underlåtit att informera AA och BB om att nämnden avsåg att begära aktuellt utlåtande. Jag anser att nämnden, i enlighet med vad som anförts ovan, borde ha informerat AA och BB om att pojken eventuellt hade behov av ytterligare stödinsatser och att nämnden därför avsåg att inhämta ett utlåtande från BUP i saken.

text: AA och BB har även klagat på att nämnden har överlämnat handlingar i LVUärendet till BUP. I denna del kan konstateras att nämnden haft möjlighet att med stöd av

text: 1 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: , eller den i remissvaret beskrivna bestämmelsen i

text: 14 kap. 2 § sjunde stycket samma lag

text: , lämna ut material som underlag för remissen till BUP. Vad som kommit fram i denna del ger inte grund för att uttala någon kritik mot nämnden.

text: Påstådd underlåtenhet att informera vårdnadshavarna angående nämndens omprövning av vården m.m. (punkterna 2 och 7)

text: En socialnämnd skall noga följa den vård som ges barn och ungdomar utanför det egna hemmet. När den unge har omhändertagits enligt

text: 2 §

text: LVU, dvs. på grund av brister i hemmiljön, skall socialnämnden minst en gång var sjätte månad överväga om vården fortfarande behövs (

text: 13 § andra stycket

text: LVU). I sådana fall ankommer det på handläggande tjänsteman att till nämnden anmäla hur vården bedrivits och hur den unges och föräldrarnas förhållanden utvecklar sig.

text: Det är först när socialnämnden finner anledning att ifrågasätta behovet av fortsatt vård som en prövning i nämnd skall ske och det är först då som ett ärende uppkommer. Finner socialnämnden vid sina överväganden att frågan bör prövas i nämnden skall den ta initiativ till att behövliga kompletteringar av utredningen görs. Härvid skall

text: förvaltningslagens (1986:223)

text: bestämmelser om parts rätt till insyn, kommunikation m.m. iakttas. Det beslut som nämnden därefter fattar kan överklagas.

text: Om nämnden vid sina överväganden däremot finner att anmälan om vården inte ger anledning till någon åtgärd av nämnden, kan nämnden lägga anmälan till handlingarna utan beslut i saken (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1993/94 s. 466).

text: När vårdnadshavaren eller den unge, om denne fyllt 15 år, begär det skall vården vidare alltid omprövas.

text: Nämnden har i sitt remissvar uppgett att överväganden avseende LVU-vården gjorts var sjätte månad. Vidare har nämnden uppgett att omprövning har skett när föräldrarna har begärt att vården skall upphöra och att

text: förvaltningslagens

text: regler om kommunikation m.m. då har tillämpats.

text: Vad som kommit fram i denna del ger mig inte underlag för att rikta kritik mot nämndens handläggning.

text: De klagomål som AA och BB i övrigt framfört gällande punkterna 2 och

text: 7 ger inte anledning till något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från min sida.

text: Övrigt

text: Vad som i övrigt har framförts av AA och BB föranleder inte något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från min sida.


avgjordAv: Stf justitieombudsmannen Karin Almgren

nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)
Beslut
Frihetsberövande
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten Luleå, för att ha hållit en intagen avskild i nästan en månad med stöd av 6 kap. 5 § fängelselagen.

sammanfattning: Anstalten Luleå beslutade att hålla en intagen i avskildhet med stöd av 6 kap. 5 § fängelselagen. Enligt den bestämmelsen får intagna tillfälligt hållas avskilda från varandra om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Ett beslut om sådan avskildhet ska vara tillfälligt och får aldrig pågå längre än vad som är nödvändigt för att myndigheten ska kunna hantera situationen, normalt inte mer än några timmar eller något dygn. Av utredningen i ärendet framgår att anstalten lät avskildheten av den intagne bestå under nästan en månad. JO uttalar att det är en fullständigt oacceptabel tillämpning av 6 kap. 5 § fängelselagen samt att placering i avskildhet är en ingripande tvångsåtgärd och inte får hanteras på detta undermåliga sätt. Anstalten får därför allvarlig kritik.

text: Anmälan och utredning

text: I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Kriminalvården, anstalten Luleå, om bl.a. en placering av honom i avskildhet.

text: Inledningsvis hämtade JO in handlingar från Kriminalvården, bl.a. ett beslut om avskildhet den 17 juni 2025 enligt

text: 6 kap. 5 § fängelselagen (2010:610)

text: och ett beslut om avskildhet den 16 juli 2025 enligt

text: 6 kap. 7 § första stycket 2 fängelselagen

text: Därefter uppmanades Kriminalvården att lämna en redogörelse för handläggningen av anstaltens placering av AA i avskildhet och redovisa sin bedömning av det som har kommit fram. Myndigheten skulle särskilt beröra frågan om handläggningen har varit förenlig med bestämmelserna i

text: 6 kap.

text: fängelselagen

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, genom regionchefen i Region Nord, bl.a. följande:

text: Utredning

text: Kriminalvården, Region Nord, har utrett ärendet genom att inhämta uppgifter från anstalten Luleå samt genom att hämta information ur Kriminalvårdens

text: klientadministrativa system, KVR. Berörda befattningshavare har fått möjlighet att lämna synpunkter och Kriminalvårdens yttrande till JO i ärendet skickas även till anstalten för de berörda att ta del av. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram. – – –

text: Placeringen i avskildhet

text: I KVR framgår att AA placerades i avskildhet på anstalten Luleå genom beslut den 17 juni 2025 kl. 16.47. Beslutet fattades med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, utifrån att det var nödvändigt för att ordningen eller säkerheten skulle kunna upprätthållas. Av utredningen i beslutet framgår att AA … blev aggressiv och hånfull när han konfronterades med detta och strax efteråt small det till inne på hans bostadsrum och det uppmärksammades att han slagit sönder klockradio och två fläktar. Beslutet om placering i avskildhet ersattes den 16 juli 2025 kl. 11.07 med ett nytt beslut om avskildhet med stöd av 6 kap. 7 § första stycket punkten 2 FäL. Av beslut den 27 juli 2025 framgår att avskildheten upphörde den 26 juli 2025 kl. 14.00 i samband med att AA förflyttades till annan anstalt. Anstalten har uppgett att avskildheten enligt 6 kap. 5 § FäL har pågått för lång tid, vilket troligtvis beror på att det dröjt innan ny anstaltsplacering beslutats för klienten. Anstalten ansökte om ny placering den 18 juni 2025 men beslut fattades först den 16 juli 2025 och ny plats fanns tillgänglig från och med den 27 juli 2025. Anstalten bedömde att klienten inte kunde vara på avdelningen i avvaktan på ny placering. Kontinuerlig omprövning av avskildhetsbeslutet har inte skett i det aktuella fallet. – – –

text: Anstaltens rutiner m. m.

text: Anstalten har rutiner för att säkerställa att kontinuerlig omprövning sker av avskildhetsbeslut. Vakthavande befäl (VB) har ett dokument över pågående avskildheter där det bland annat framgår när omprövning ska göras för varje klient som placerats i avskildhet. Berörda beslutsfattare har fått yttra sig och anser att det första beslutet om avskildhet var korrekt, men att det sedan inte hanterats korrekt då kontinuerlig omprövning inte har skett. Detta har lett till att anstalten har haft klienten avskild på felaktig grund under för lång tid. Anstaltens rutin ska med anledning av detta ses över och frågorna och hanteringen ska diskuteras på anstalten med samtlig berörd personal. – – –

text: Bedömning

text: Kriminalvården, Region Nord, bedömer utifrån den utredning som vidtagits mot bakgrund av AA:s klagomål att anstalten Luleå har brustit i hanteringen av klientens avskildhetsplacering i vissa avseenden samt att det har förekommit brister i anstaltens dokumentation. AA har initialt placerats i avskildhet med stöd av 6 kap. 5 § FäL och därefter med stöd av 6 kap. 7 § första stycket punkten 2 FäL. AA har varit placerad i avskildhet från den 17 juni 2025 till den 27 juli 2025 när han omplacerades till annan anstalt. Anstalten Luleå har dock inte tillämpat 6 kap. 5 § FäL korrekt då det lagrummet avser att intagna tillfälligt får hållas avskilda från varandra om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. Anstalten Luleå har inte heller kontinuerligt omprövat placeringen i avskildhet i enlighet med regelverket. – – –

text: Anstalten Luleå har lokala rutiner för att säkerställa att kontinuerlig omprövning av beslut om placering i avskildhet genomförs inom rätt tid. I aktuellt fall har det dock brustit i dessa rutiner och anstalten Luleå kommer därför att se över rutinen och även diskutera hanteringen av avskildhetsärenden och kontinuerliga omprövningar av avskildhetsbeslut med berörd personal i syfte att något liknande inte ska hända igen. […] Vidare bedömer regionen att de av anstalten Luleå planerade åtgärderna för att komma tillrätta med hanteringen och uppföljningen av beslut om placering i avskildhet är tillräckliga. Därtill behöver anstalten säkerställa att all personal som arbetar med avskildhetsärenden är väl införstådda i såväl regelverket som handläggningen av ärendena samt att samtlig personal påminns om skyldigheten och vikten av dokumentation. AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 1 kap. 6 § fängelselagen

text: får verkställigheten inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av

text: fängelselagen

text: eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas.

text: I

text: 6 kap. 1 § fängelselagen

text: anges att en intagen ska under den tid då han eller hon är skyldig att utföra eller delta i sysselsättning vistas tillsammans med andra intagna (gemensamhet), om inte annat anges i

text: fängelselagen

text: eller följer av sysselsättningens särskilda beskaffenhet. Enligt

text: 6 kap. 2 § fängelselagen

text: ska en intagen ges möjlighet att på sin fritid vistas i gemensamhet, om inte annat anges i

text: fängelselagen

text: Av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: framgår att intagna får tillfälligt hållas avskilda från varandra, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas.

text: Enligt

text: 6 kap. 7 § första stycket fängelselagen

text: får en intagen hållas avskild från andra intagna i flera olika situationer. Det gäller bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till att det finns en risk för den intagnes eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på egendom som tillhör eller har upplåtits till Kriminalvården (andra punkten). Ett sådant beslut om avskildhet ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst var tionde dag (andra stycket).

text: Bedömning

text: JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de lagar och regler som gäller för förfarandet, dvs. att myndigheterna har agerat korrekt i formellt hänseende. JO brukar därför inte uttala sig om eller ta ställning till de bedömningar som en myndighet har gjort i ett enskilt fall. Kriminalvårdens beslut att placera en intagen i avskildhet är därutöver ytterst en fråga som kan prövas av domstol. Placering i avskildhet är

text: emellertid en ingripande tvångsåtgärd som dessutom används i en miljö där människor redan är berövade sin frihet. Det är därmed av stor vikt att regleringen tillämpas noggrant och korrekt. Omständigheterna i det här ärendet är sådana att jag finner anledning att frångå den nämnda principen och uttala mig om anstaltens placering av AA i avskildhet. Jag begränsar mig dock till frågan om anstaltens tillämpning av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: Som angetts under de rättsliga utgångspunkterna är det enligt den nämnda bestämmelsen möjligt att hålla intagna tillfälligt avskilda från varandra om det är nödvändigt av ordnings- eller säkerhetsskäl. Kriminalvården kan på så sätt upplösa gemensamheten i en anstalt eller på en viss avdelning eller en del av en avdelning. Det kan avse situationer där t.ex. ett larm utlöses, elektriciteten är ur funktion, otillåtna föremål hamnar i omlopp eller intagna deltar i kollektiv arbetsvägran. Det finns inget krav på att en intagen som hålls avskild ska kunna knytas till de omständigheter som ligger till grund för beslutet att avskilja de intagna från varandra. Ett beslut om att hålla intagna avskilda från varandra ska vara tillfälligt och får aldrig pågå längre än vad som är nödvändigt för att myndigheten ska kunna hantera situationen, normalt inte mer än några timmar eller något dygn. (Se

text: prop. 2009/10:135 s. 138

text: JO har i flera ärenden granskat tillämpningen av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: och kritiserat anstalter för att intagna varit placerade i avskildhet mellan två och sex dygn med stöd av bestämmelsen (se beslut den 29 oktober 2021, dnr 6155-2020, med däri gjorda hänvisningar).

text: Utifrån den beskrivning som Kriminalvården har lämnat är jag mycket tveksam till om det fanns rättsliga förutsättningar för att hålla AA avskild med stöd av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: . Bestämmelsen tar nämligen sikte på tillfällig avskildhet på kollektiv grund. Det som har kommit fram ger mig emellertid inte tillräcklig anledning att kritisera anstalten för att den inledningsvis tillämpade

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: . När den uppkomna situationen var under kontroll skulle dock anstalten omedelbart ha hävt avskildheten eller tagit ställning till om den skulle bestå på någon annan grund.

text: Av utredningen framgår att anstalten lät avskildheten av AA bestå under nästan en månad innan den tog ställning till om det var nödvändigt med fortsatt avskildhet enligt

text: . Det är en fullständigt oacceptabel tillämpning av

text: 6 kap. 5 § fängelselagen

text: . Placering i avskildhet är en ingripande tvångsåtgärd och får inte hanteras på detta undermåliga sätt. Anstalten förtjänar därför allvarlig kritik.

text: Jag förutsätter att anstalten har tagit det inträffade på allvar och redan vidtagit åtgärder för att säkerställa att något liknande inte inträffar igen. En anstalt måste se till att de som har till uppgift att besluta om avskildhet har nödvändig kunskap om regelverket och att det finns väl utarbetade rutiner för hanteringen av placeringar i avskildhet.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av stf JO Karin Almgren. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift. Seniora rättssakkunniga Mattias Karlsson har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.