avgjordAv: Justitieombudsmannen Stefan Holgersson

title: Anmälan mot Socialnämnden i Sollentuna kommun; fråga om lämpligheten i att nämndens handläggare under en s.k. barnavårdsutredning samtalar med barn i skolan

sammanfattning: Under en s.k. barnavårdsutredning enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen, SoL, samtalade socialnämndens handläggare med två barn utan vårdnadshavarnas samtycke med stöd av bestämmelsen i 11 kap. 10 § tredje stycket SoL. Samtalen genomfördes i barnens skola. Lämpligheten av att genomföra samtalen i skolan kan diskuteras. När socialnämndens handläggare kontaktar ett barn i skolan är det nämligen oundvikligt att även andra personer än det berörda barnet får vetskap om det inträffade. Information om barnets kontakter med socialtjänsten, uppgifter som typiskt sett är skyddade av sekretess, riskerar att bli kända utanför kretsen av de närmast berörda. Tillsammans med omgivningens reaktioner och det obehag detta kan orsaka barnet riskerar alltså kontakten i skolan att kränka barnets integritet. När socialtjänsten överväger att höra ett barn i barnets skola måste intresset av att få tala med barnet ställas mot barnets behov av skydd för sin integritet. Det är därför viktigt att socialtjänsten i varje enskilt fall gör en bedömning av om socialtjänstens behov av att höra barnet i utredningen överväger risken för att barnet skadas av den uppmärksamhet som socialtjänstens besök i skolan kan medföra. Utifrån uppgifter som har framkommit i de ärenden som rör barnsamtal och som har aktualiserats hos JO förefaller det vara vanligt att socialtjänsten genomför samtal med barn i barnets skola. JO ser med viss oro på att det eventuellt kan ha utvecklats en praxis där socialtjänstens samtal med barn som äger rum utan vårdnadshavarens samtycke mer eller mindre slentrianmässigt och enbart utifrån praktiska aspekter genomförs i skolan. I det aktuella fallet fanns det ett betydande intresse för socialnämndens handläggare att tala med barnen. Mot bakgrund av det som har kommit fram finns det inte skäl för JO att rikta någon kritik mot socialnämnden för att samtalet genomfördes i skolan. Enligt JO:s mening finns det ett behov av att lagstiftaren överväger olika frågor som rör socialnämndens utredningsverksamhet när det gäller barn, inte minst de som rör barnsamtalen. En kopia av detta beslut skickas därför till Socialdepartementet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Socialnämnden i Sollentuna kommun. Han anförde bl.a. att nämndens handläggare hade genomfört ett samtal i skolan med hans dotter BB (född 2003) under en s.k. barnavårdsutredning.

text: Utredning

text: JO lånade in socialtjänstens journalanteckningar om BB. Av handlingarna framgick bl.a. att socialnämndens handläggare hade haft ett samtal med BB och hennes bror CC (född 2005) i barnens skola utan att i förväg informera vårdnadshavarna.

text: JO begärde att Socialnämnden i Sollentuna kommun skulle yttra sig över det som AA hade anfört i sin anmälan. Yttrandet skulle i första hand avse förutsättningarna för socialnämndens handläggare att hålla samtal med BB och CC i skolan.

text: I sitt yttrande anförde socialnämnden bl.a. följande:

text: Bakgrund

text: 2014-03-05 lämnade rektor på Rösjöskolan en anmälan till socialkontoret avseende CC och BB. Anmälan avsåg misstankar om våld mot barn. Socialkontoret i Sollentuna hade under hösten 2013 inlett en utredning om barnen på grund av samma anledning, dvs. misstanke om våld mot barn från faderns sida. Utredningen inleddes 2013-09-10 och avslutades 2014-03-26 efter att beslut om förlängning fattats då modern ej gått att nå under utredningstiden och skjutit upp besökstider. Innan utredningen hunnit avslutas inkommer en ny anmälan 2014-03- 05, med liknande misstankar.

text: Bemötande av klagomål

text: När utredningen inleddes i september 2013 genomförde socialsekreterare ett samtal med barnen efter att föräldrarna informerats om att så skulle ske. När anmälan inkom i mars 2014 gjordes bedömningen att samtal med barnen behövde genomföras utan att föräldrarna informerades i förväg. Av

text: 11 kap. 10 § 3 st

text: SoL framgår att samtal med barn inom ramen för en utredning får genomföras utan att samtycke finns från föräldrarna. Av l kap. l § och

text: 3 kap. 5 §

text: SoL följer att vårdnadshavaren bör informeras om samtalet. Anledningen till att föräldrarna denna gång inte informerades om samtalet i förväg var allvaret i anmälan, att liknande anmälan inkommit ett halvår tidigare där oro uttryckts för att fadern har slagit CC, samt risken att föräldrarna skulle påverka barnen före samtalet. Samtal med barnen CC och BB genomfördes 2014-03-17. Vid detta tillfälle var utredningen som inletts 2013-09-10 fortfarande öppen. Samtalet genomfördes i skolan med båda barnen tillsammans. Två socialsekreterare, DD och EE, var närvarande och samtalade med barnen. Barnen berättar under samtalet att en äldre bror brukar slå dem hemma. De berättar även att fadern slagit dem tidigare, men att han slutat med det. De uttrycker rädsla för att det skulle kunna hända igen i vissa situationer. Samtalet genomfördes utan att något av barnen pressas på uppgifter. Frågorna som ställs är öppna. Socialsekreterarna uppfattar inte någon oro hos barnen under pågående samtal, däremot uppfattas en oro för hur fadern ska reagera när han får kännedom om samtalet. Om det som fadern säger stämmer, att BB under natten varit mycket orolig, inte kunnat sova och sagt att hon blivit pressad är detta ytterst olyckligt. Det är sannolikt att hon var orolig efter samtalet, där en oro uttrycks för hemsituationen i flera avseenden. Osäkerhet om var sådana uppgifter landar hos föräldrarna är något socialtjänsten ofta möter hos barn. Samma dag, 2014-03-17, träffar socialsekreterarna barnens mor och vårdnadshavare och berättar om anmälan samt om samtalet med barnen.

text: 2014-03-18 träffar socialsekreterarna barnens far och berättar om anmälan och samtalet med barnen. Han uttrycker att det är förnedrande att skolan anmäler att han skulle slå sina barn.

text: AA fick tillfälle att kommentera socialnämndens yttrande.

text: JO begärde att Socialstyrelsen skulle yttra sig över den principiella frågan om huruvida ett samtal med barn som äger rum utan vårdnadshavarens samtycke bör genomföras i barnets skola.

text: Socialstyrelsen anförde i ett remissvar i huvudsak följande:

text: Yttrande

text: Socialstyrelsens bedömning är att ett samtal med barn som genomförs utan en vårdnadshavares samtycke, beroende på förhållandena i det enskilda fallet, kan hållas i barnets skola. Om ett samtal i skolan är lämpligt eller inte beror till stor del på hur socialtjänsten utifrån ett professionellt och etiskt perspektiv, i samverkan med skolan, planerar, ordnar och genomför samtalet. Den fråga remissen avser kan alltså besvaras så att det inte finns något principiellt hinder mot att ett sådant samtal som remissen avser hålls på en skola. När det sedan gäller frågan om ett sådant samtal bör hållas på en skola är det inte möjligt att ge något generellt svar, eftersom svaret i mycket hög grad är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Tillämpliga bestämmelser m.m.

text: Lagtext Enligt 1 kap. l § tredje stycket

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, ska verksamheten bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet. I

text: 1 kap. 2 §

text: SoL anges att barnets bästa särskilt ska beaktas vid åtgärder som rör barn. Vid beslut eller andra åtgärder som rör vård- eller behandlingsinsatser för barn ska vad som är bäst för barnet vara avgörande. Med barn avses varje människa under 18 år. När socialnämnden inlett en utredning av om den behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd anges i

text: 11 kap. 2 § första stycket

text: SoL att socialnämnden får konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs för bedömningen av behovet av insatser. Utredningen ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Utredningen ska inte göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet. I

text: 11 kap. 10 §

text: SoL anges bl.a. följande. När en åtgärd rör ett barn ska barnet få relevant information. Ett barn ska ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör barnet. Om barnet inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Barnets åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Ett barn som har fyllt 15 år har rätt att föra sin egen talan i mål och ärenden enligt denna lag. Ett barn som är yngre får höras i domstol, om barnet inte kan antas ta skada av det. Vid en sådan utredning som avses i

text: 2 §

text: om behov av ingripande till ett barns skydd eller stöd får barnet höras utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande.

text: Förarbeten I

text: prop. 2012/13:10

text: Stärkt stöd och skydd för barn och unga anges bl. a. följande (s. 135). Socialtjänsten har[- - - ] ett stort ansvar när det gäller att ge barn möjligheter att komma till tals. Det är viktigt att barnet får möjlighet att framföra sina

text: åsikter i en miljö som känns trygg för barnet och att metoder och arbetssätt är väl anpassade till barnets förutsättningar. Barnets förmåga att förstå det som han eller hon ska uttrycka sin åsikt om måste bedömas i varje enskilt ärende och situationen och informationen anpassas utifrån det. [- - - ] Behovet av att klarlägga barnets inställning är särskilt stort i de fall då barnet är i behov av skydd. I

text: prop. 2009/10:192

text: Umgängesstöd och socialtjänstens förutsättningar att tala med barn anges bl.a. följande (s. 16, 32 och 33) Om barnet uppnått en sådan mognad att han eller hon förstår vad saken gäller och kan ta ställning till vad det innebär, avgör barnet självt om han eller hon vill delta i ett samtal,[- - - ] Det innebär i sin tur att vårdnadshavarens samtycke till samtalet inte behöver inhämtas och att samtalet t.o.m. kan äga rum mot vårdnadshavarens vilja, [- - -] Om barnet inte uppnått den mognaden, är det som huvudregel upp till barnets vårdnadshavare att avgöra om något samtal med barnet ska komma till stånd. [- - -]Syftet är att göra det möjligt att genomföra ett samtal med ett barn när det med hänsyn till andra bestämmelser är motiverat att barnet hörs [- - - ].[- - - ] Bestämmelserna innehåller inte några regler kring hur ett samtal med barn praktiskt ska genomföras i ett fall när vårdnadshavaren motsätter sig samtalet. Hur socialtjänsten bör agera för att få ett samtal till stånd får avgöras utifrån förutsättningarna i varje enskilt fall. Att ta kontakt med barnet utan vårdnadshavarens vetskap, t.ex. på väg hem från skolan, kan inte anses godtagbart.

text: JO JO:s beslut den 27 november 2013 dnr 2066-2012, JO:s ämbetsberättelser 2006/07 s. 212, 1996/97 s. 258 och 1992/93 s. 409.

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Socialtjänsten har generellt sett ett stort ansvar att ge barn möjligheter att komma till tals. Det gäller inte minst i utredningar av om barnet är i behov av skydd. Vilka förutsättningar socialtjänsten har att genomföra ett samtal med ett barn beror bland annat på vårdnadshavarnas och barnets inställning. Sedan den l augusti 2010 får socialtjänsten, enligt

text: 11 kap. 10 § tredje stycket

text: SoL, höra barnet även utan vårdnadshavarens samtycke vid en barnavårdsutredning. I förarbetena framgår att syftet är att göra det möjligt att genomföra ett samtal med ett barn när det med hänsyn till andra bestämmelser är motiverat att barnet hörs. Socialstyrelsen kan alltså konstatera att det förutsätts att det ska vara möjligt att samtala med barn utan deras vårdnadshavares samtycke. Socialstyrelsen anser att frågan var ett samtal med ett barn genomförs måste besvaras utifrån förhållandena i det enskilda fallet med hänsyn till vad som är en trygg plats för barnet. Beroende på barnets ålder kan det vara en fråga som barnet själv kan ha åsikter om. Äldre barn kan ofta själva välja om de vill träffa socialtjänsten på skolan eller inte. Men även praktiska aspekter kan behöva vägas in. Vid åtgärder som rör barn måste socialtjänsten särskilt beakta vad som är bäst för barnet. JO har, t.ex. i beslutet av den 27 november 2013, ansett att nämnden så långt det är möjligt bör undvika att kontakta barn i skolan. I det beslutet hade JO att ta ställning till en situation där kontakterna hade tagits på ett sådant sätt som gav JO anledning att framföra kritik. Denna avsåg bl.a. hänsyn till både sekretess och barns integritet. Enligt vad JO uttalade kan en sådan kontakt nämligen som regel inte ske utan att en större krets av människor får information som går utöver vad sekretesslagstiftningen medger och är därför allmänt integritetskränkande för de berörda barnen. Det förtjänar här särskilt framhållas att JO i det nämnda beslutet inte fann att besök i skolan inte alls kunde genomföras men betonade att det dock inte är acceptabelt att ett besök i skolan sker oanmält eller att barnen hämtas från

text: pågående lektion. JO ansåg att om det bedömdes som nödvändigt att genomföra samtalen på skolan borde detta åtminstone ha förankrats med skolans ledning. Mot den nu angivna bakgrunden kan Socialstyrelsen konstatera att lagstiftningen ger utrymme för att samtal med barn genomförs utan vårdnadshavares samtycke och i t.ex. barnens skola. Såvitt Socialstyrelsen kan finna och som också stöds av JOuttalandena i ärendet från 2013 kan det från en generell utgångspunkt knappast finnas några invändningar mot att samtal med barn genomförs på deras skola. Socialstyrelsens bedömning är således att ett samtal med barn som genomförs utan en vårdnadshavares samtycke, beroende på förhållandena i det enskilda fallet, kan hållas i barnets skola. När socialtjänsten genomför ett samtal med ett barn utan att ha samtycke från vårdnadshavare kan det vara den enda praktiska möjligheten för barnet att komma till tals att ha samtalet i skolan. Var samtalet genomförs har alltså egentligen en underordnad betydelse i sammanhanget. De allmänna hänsyn som ska tas till barn och barnens bästa leder till bedömningen att den primära frågan en socialnämnd har att besvara innan samtal övervägs gäller hur detta samtal ska genomföras. Som framgått av vad Socialstyrelsen ovan redogjort för är det utomordentligt känsligt att i en så pass offentlig miljö som en skola utgör ta kontakt med en eller flera av skolans elever för ett samtal. Övergripande hänsyn till barnet förutsätter, som framgått, att ett sådant samtal kan hållas med respekt för det berörda barnet och familjens integritet och får inte leda till att obehöriga får del av sekretesskyddad information. Om ett samtal i skolan är lämpligt eller inte beror därför till stor del på hur socialtjänsten utifrån ett professionellt och etiskt perspektiv, i samverkan med skolan, planerar, ordnar och genomför samtalet.

text: JO begärde därefter att Skolverket, utifrån skolans perspektiv, skulle yttra sig över den principiella frågan om lämpligheten i att socialnämnden samtalar med ett barn i skolan och hur ett eventuellt sådant samtal ska förberedas och genomföras.

text: Skolverket anförde i sitt remissvar bl.a. följande:

text: Inledningsvis vill Skolverket framhålla att en skola inte utgör en allmän plats där var och en har rätt att vistas efter eget gottfinnande. Det ligger således i rektorns hand att avgöra vad som ska gälla för tillträdet till skolans lokaler (jfr JO:s beslut den 27 mars 1987, dnr

text: ). Av

text: skollagen

text: framgår vidare att rektorn beslutar om sin enhets inre organisation. Skolverket instämmer i Socialstyrelsens yttrande av den 30 mars 2015 att det inte finns något principiellt hinder mot att socialnämnden samtalar med ett barn på en skola. Socialstyrelsen har i sitt yttrande redogjort för relevanta lagrum och förarbeten. Dessa ger stöd för att ett samtal med barn som genomförs utan en vårdnadshavares samtycke kan hållas i barnets skola. Huruvida det är lämpligt att utföra dessa samtal i skolans lokaler beror på förhållandena i det enskilda fallet vilket måste bli en bedömning för socialnämnden i samråd med skolans ledning. Principen om barnets bästa måste beaktas. Barnets åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Det är vidare, utifrån skolans perspektiv, av stor vikt att samverkan sker med skolan inför ett sådant samtal eftersom skolledningen avgör om och på vilka villkor en person ska få tillträde till dess lokaler för något visst ändamål. När det gäller frågan om hur ett eventuellt sådant samtal ska förberedas och genomföras är det upp till socialnämnden att avgöra.

text: AA fick ta del av Socialstyrelsens och Skolverkets yttranden.

text: Rättslig reglering

text: Socialnämnden ska verka för att barn och unga växer upp under trygga och goda förhållanden. Nämnden ska i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och unga som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver (

text: 5 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: [2001:453], SoL).

text: Socialnämnden ska utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan, anmälan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan ge skäl till någon åtgärd av nämnden (

text: 11 kap. 1 § första stycket

text: SoL).

text: Vid en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Utredningen ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Utredningen ska inte göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet (

text: 11 kap. 2 § första stycket

text: SoL).

text: När en åtgärd rör ett barn ska barnet få relevant information. Ett barn ska också få möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör barnet (

text: 11 kap. 10 § första stycket

text: SoL). Vid en sådan utredning som avses i

text: 11 kap. 2 §

text: SoL om ett barns behov av skydd eller stöd får barnet höras utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande (

text: 11 kap. 10 § tredje stycket

text: SoL).

text: Bedömning

text: AA har framfört klagomål mot socialnämndens handläggning i flera avseenden. Jag har valt att inrikta min granskning på frågan om samtalet med AA:s barn borde ha genomförts i skolan.

text: Samtalet med BB och CC genomfördes utan att vårdnadshavarna informerades om samtalet i förväg. Det är naturligtvis möjligt att ha olika åsikter om huruvida det var nödvändigt att höra barnen utan att först samråda med vårdnadshavarna. Det ställningstagandet blir i detta fall ytterst beroende av sådana bedömningar som JO normalt är försiktig med att uttala sig om. Jag finner inte skäl att frångå den principen och går därför inte in på den frågan här.

text: I de fall som socialnämnden i samråd med vårdnadshavarna har kommit överens om att barnet ska höras i utredningen är det som regel inte något problem för nämnden att genomföra samtalet. Socialnämndens handläggare kan då vanligen komma överens med vårdnadshavarna om när och var samtalet ska äga rum. Saken är inte lika enkel om samtalet ska genomföras utan att någon av vårdnadshavarna har informerats om att nämnden vill höra barnet. I

text: socialtjänstlagen

text: ges inte några närmare anvisningar om hur nämnden i ett sådant fall ska komma i kontakt med barnet eller genomföra samtalet. I förarbetena till

text: 11 kap. 10 § tredje stycket

text: SoL anförde regeringen emellertid att om en socialnämnd har ansett att det finns behov av att tala med barnet, bör nämnden också kunna råda över de omständigheter under vilka samtalet äger rum (

text: prop. 2009/10:192 s. 19

text: ). Om man utgår från det uttalandet skulle det

text: kunna hävdas att nämnden har mycket långtgående befogenheter att bestämma om hur ett barnsamtal ska genomföras. Det är dock viktigt att betona att den grundläggande principen för socialtjänstens verksamhet i 1 kap. 1 § sista stycket SoL, om respekten för människornas integritet, gäller även när socialnämnden ska höra ett barn. I propositionen anfördes att det inte är godtagbart att utan vårdnadshavarens vetskap ta kontakt med barnet t.ex. på väg hem från skolan (

text: prop. 2009/10:192 s. 33

text: Det enklaste och också vanligaste sättet för socialnämndens handläggare att få kontakt med barnet är att söka upp barnet i skolan. Socialstyrelsen har i sitt remissvar lyft fram att när handläggarna önskar genomföra ett samtal med ett barn utan att ha samtycke från vårdnadshavare kan en kontakt i skolan vara den enda praktiska möjligheten att höra barnet. Lämpligheten i att genomföra samtalet i skolan kan dock diskuteras. När socialnämndens handläggare kontaktar ett barn i skolan är det nämligen oundvikligt att även andra personer än det berörda barnet får vetskap om det inträffade. Det rör sig i första hand om skolans personal, men även andra elever kan lägga märke till händelsen. Barnets egen reaktion på samtalet kan även den vara svår att dölja, vilket i sin tur riskerar att leda till ytterligare uppmärksamhet från omgivningen. Information om barnets kontakter med socialtjänsten, uppgifter som typiskt sett är skyddade av sekretess, riskerar att bli kända utanför kretsen av de närmast berörda. Tillsammans med omgivningens reaktioner och det obehag detta kan orsaka barnet riskerar alltså kontakten i skolan att kränka barnets integritet (se bl.a. JO 2006/07 s. 212, dnr

text: och

text: ). Detta är en aspekt som inte behandlades vid tillkomsten av bestämmelsen om att höra ett barn utan vårdnadshavarens samtycke.

text: Det är inte bara i de situationer då socialnämndens handläggare besöker ett barn i skolan som barnets integritet riskerar att kränkas. Som en jämförelse kan nämnas att problemet även kan uppkomma om polisen besöker en skola för att tala med ett barn som har varit utsatt för ett brott eller som misstänks för att ha varit inblandad i ett brott. Polisens möjlighet att genomföra ett samtal med ett barn i en sådan situation behandlades i samband med en ändring i lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL. I propositionen anfördes då att det är av särskild vikt att förhör med barn under 15 år inte hålls i skolan annat än när det finns mycket speciella skäl (

text: prop. 1983/84:187 s. 22

text: ). I denna del kan jag även hänvisa till JO 2007/08 s. 149, dnr

text: . Ändringen i LUL och de förarbetsuttalanden om polisens samtal med barn i skolan som gjordes i samband med denna är gamla. Som framgår ovan gjordes i förarbetena till bestämmelsen i

text: 11 kap. 10 § tredje stycket

text: SoL inte några särskilda uttalanden om socialtjänstens samtal med barn i skolan. De mer allmänna uttalanden som gjordes i propositionen ger dock vid handen att socialnämnden skulle få bestämma om hur ett samtal skulle genomföras.

text: genomför samtal med barn i barnets skola. Jag får intrycket av att samtalen ibland genomförs även när det inte finns särskilda omständigheter som motiverar att man söker upp barnet i skolan. Att så är fallet stöds även av det yttrande som Socialstyrelsen har lämnat. Socialstyrelsen har i sitt remissvar anfört bl.a. att när socialtjänsten genomför ett samtal med barn utan vårdnadshavarens samtycke kan barnets enda praktiska möjligheten att komma till tals vara att samtalet hålls i skolan.

text: När socialtjänsten överväger att höra ett barn i barnets skola måste intresset av att få tala med barnet ställas mot barnets behov av skydd för sin integritet. Det är därför viktigt att socialtjänsten i varje enskilt fall gör en bedömning av om socialtjänstens behov av att höra barnet i utredningen överväger risken för att barnet skadas av den uppmärksamhet som socialtjänstens besök i skolan kan medföra. Jag ser med viss oro på att det eventuellt har utvecklats en praxis där socialtjänstens samtal med barn som äger rum utan vårdnadshavarens samtycke mer eller mindre slentrianmässigt och enbart utifrån praktiska aspekter genomförs i skolan.

text: AA:s barn var vid tidpunkten för samtalet knappt nio år, respektive tio år och sju månader gamla. Det fanns ett betydande intresse för socialnämndens handläggare att tala med barnen. Mot bakgrund av det som har kommit fram finns det inte skäl för mig att rikta någon kritik mot socialnämnden för att samtalet genomfördes i skolan.

text: Ett barn ska givetvis ha rätt att komma till tals under en utredning som rör honom eller henne. Frågan om hur barnets rätt till respekt för sin integritet ska kunna tillgodoses och hur socialtjänstens sekretess mot bl.a. skolan ska kunna upprätthållas om ett barn hörs i skolan är dock problematisk. Inom Socialdepartementet pågår det ett arbete med att utforma direktiv till en utredning om en ny socialtjänstlag. Enligt min mening finns det behov av att överväga olika frågor om socialnämndens utredningsverksamhet när det gäller barn, inte minst de som rör barnsamtal. Jag skickar därför en kopia av detta beslut till Socialdepartementet.

text: Med de uttalanden som jag har gjort ovan avslutas ärendet.


nyckelord:
Dokumentation
Grundläggande fri- och rättigheter
Omhändertagande
Tvångsmedel/tvångsåtgärder

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Rättspsykiatriska regionkliniken i Växjö för att ha tillämpat en ordning som innebär generella inskränkningar av patienternas rätt att inneha viss egendom

org: jo

sammanfattning: En rättspsykiatrisk klinik har haft rutiner för hantering av patienters tillhörigheter som inneburit generella och långtgående inskränkningar av deras rätt att inneha egendom i patientrummen. ChefsJO konstaterar att en patient som är intagen på en rättspsykiatrisk sjukvårdsinrättning utöver narkotika och liknande heller inte får inneha ”annan egendom” som kan skada honom eller henne själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Vad som är sådan annan egendom ska avgöras efter en bedömning i varje enskilt fall och det finns inte lagstöd för att generellt inskränka patienters rätt att inneha viss egendom. Inte heller framstår det som rimligt att brandskydds- eller hygienskäl skulle kunna utgöra tillräcklig motivering för klinikens detaljerade och långtgående begränsningar. Kliniken förtjänar enligt chefsJO kritik för att ha tillämpat en ordning som saknar rättsligt stöd. ChefsJO uttalar även att smycken med ett högt ekonomiskt värde får anses utgöra sådan egendom som bland patienter kan vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Det kan därför efter en bedömning i det enskilda fallet finnas förutsättningar att vägra en patient att inneha sådana smycken och omhänderta dem. Vidare framhåller chefsJO vikten av en korrekt och noggrann dokumentation vid förvaring, omhändertagande och återlämnande av patienters tillhörigheter. Om tillhörigheter med högt ekonomiskt värde eller egendom som är särskilt stöldbegärlig förvaras för en patients räkning är det enligt chefsJO lämpligt att dokumentation även sker genom fotografering. Avslutningsvis konstaterar chefsJO att det finns otydligheter vid tillämpningen av de bestämmelser som rör hantering av patienters egendom inom den rättspsykiatriska vården och den psykiatriska tvångsvården. ChefsJO har i februari 2020 gjort en framställning till regeringen om en översyn av den aktuella lagstiftningen i vissa avseenden. Eftersom det här beslutet rör tillämpning av samma bestämmelser översänds en kopia till regeringen för kännedom.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO den 7 juni 2019 framförde AA klagomål mot Rättspsykiatriska regionkliniken i Växjö, Region Kronoberg, och anförde bl.a. följande:

type: stycke

text: Han har under sin tid på kliniken blivit bestulen på guldsmycken till ett värde av

text: 70 000 kronor. Smyckena var inlåsta i ett skåp som endast personal kommer åt. Personalen har slarvat med säkerheten och skåpet har ofta stått olåst. Personalen har inte heller skrivit någon inventarielista. Flera andra patienter på avdelningen har också blivit bestulna på saker under samma tidsperiod.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet, bl.a. klinikens avvikelserapport, hämtades in och granskades.

text: Anmälan remitterades därefter till Hälso- och sjukvårdsnämnden inom Region Kronoberg för yttrande över anmälan och besvarande av ett antal frågor (frågorna framgår nedan av remissvaret).

text: I sitt remissvar anförde nämnden bl.a. följande:

text: Sammanfattning

text: Region Kronoberg, Hälso- och sjukvårdsnämnden (Regionen), har av Justitieombudsmannen anmodats att avge yttrande över ovanstående anmälan. Av bestämmelser i lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) framgår att en patient inte får inneha föremål som kan vara till men för vården eller ordningen på en vårdinrättning. Påträffas sådan egendom ska den omhändertas. Rättspsykiatriska regionkliniken har rutiner för omhändertagande samt återlämnande av patienttillhörigheter, utifrån kraven i

text: SOSFS 2011:9

text: [Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete, JO:s anm.]. Dessa rutiner har följts i aktuellt ärende. Patienten har anmält stöld av värdesaker, men polisanmälan har lagts ner. Det går inte med någon grad av säkerhet att säga att de smycken som patienten hänvisar till har funnits på hans person i samband med återintagning vid kliniken och att de försvunnit medan de varit i klinikens vård.

text: Synpunkter

text: Relevant lagstiftning Av 21 § första stycket punkten 5 LPT – vilken i detta sammanhang är tillämplig även avseende patienter som dömts till rättspsykiatrisk vård, enligt

text: 8 § lagen (1991:1129)

text: om rättspsykiatrisk vård (LRV) – framgår bl.a. att en patient inte får inneha egendom som kan vara till men för vården eller för ordningen på vårdinrättningen. Bestämmelsen i punkten 5 innebär bl.a. att inskränkningar i patientens rätt att själv förfoga över sin egendom kan göras, om det av ordningsskäl bedöms vara nödvändigt. En sådan inskränkning ska föregås av en noggrann bedömning, i syfte att inskränkningen i patientens rätt att själv bestämma över sin egendom inte blir alltför långtgående. I praxis har begreppet annan egendom ansetts t.ex. innefatta bankkort (se JO:s beslut den 7 mars 2000 i dnr 1999-2563). Redogörelse för inkomna frågor Hur hanterar kliniken omhändertagande av patienters tillhörigheter, t.ex. värdesaker? Vid Rättspsykiatriska kliniken finns ett antal rutiner gällande hantering av patienters tillhörigheter som ska följas för att säkerställa god hantering, säkerhet samt ordning vid kliniken. Rutin finns t.ex. för patientförrådet, som tillämpas både vid inskrivning av patienten, under patientens vistelse hos kliniken samt även vid vårdens

text: upphörande. Kvittensblanketter finns framtagna för in- och utlämning av patienttillhörigheter. Utöver det finns även en rutin upprättad avseende förlust av patienttillhörigheter. Kliniken har även tagit fram en brandbelastningsrutin som är specifik för varje avdelning. Av denna kan bl.a. utläsas att vid Avdelning 61 (den aktuella avdelningen vid tiden för den händelse som beskrivs i anmälan) får smycken till ett värde av högst ca 2 000 kr bäras i patientmiljö. Övriga smycken ska förvaras i värdeskåp på avdelningen. Hur och på vilket sätt dokumenteras det när en patients tillhörigheter omhändertas? Sker det i några fall dokumentation i form av fotografering? Får patienten del av den

text: dokumentation som görs?

text: Dokumentation om patientens tillhörigheter följer patienten under hela dennes vårdtid vid kliniken. Detta genom att bl.a. kvittenser fylls i och skrivs under av såväl personal som patient när egendom tas om hand och när den återlämnas. Det sker alltså en dubbelsignering och patienten får en kopia på kvittensen efter att alla parter har signerat denna. Utöver det så dokumenteras eventuella förluster i patientens journal samt upprättas en avvikelse i Region Kronobergs avvikelsehanteringssystem. Även denna dokumentation är givetvis tillgänglig för patienten. Någon fotodokumentation sker dock i regel inte, såvida inte patienten specifikt begär detta. Hur och på vilket sätt dokumenterar kliniken när förvarade tillhörigheter lämnas tillbaka

text: till patienten? Ska patienten kvittera mottagandet?

text: Av den förrådsrutin som finns vid kliniken framgår att utlämnade och återlämnade tillhörigheter måste antecknas noga samt dubbelsigneras av både patient och av medföljande personal.

text: Rättspsykiatriska regionkliniken Berörd verksamhet – Rättspsykiatriska regionkliniken – har anfört följande vad gäller det som framförs i anmälan. Patienten kom till avdelningen efter att ha varit avviken från kliniken. Vid ankomst genomförs sedvanliga rutiner med klädombyte. Smycken och värdesaker får patienten lämna ifrån sig som sedan låses in i avdelningens värdeskåp. Patienten påpekar senare att han önskar ha tillbaka sina smycken av en sjuksköterska som då lämnar ut de smycken som finns. Patienten påpekar då att ett halsband av typen guldlänk saknas och säger att detta är värt ca 18 000 kr samt ett armband av typen armlänk till ett värde av ca 50 000 kr saknas. Han uttrycker att han hade det på sig och att personalen tog av honom dessa. Det finns ingen värdekvittens på att föremålen är inlämnade till sjuksköterska så dåvarande sektionsledare efterforskar vad som kan ha hänt. Han samtalar med personal som var med den dagen patienten återkom till kliniken och var närvarande men dessa uttrycker till sektionsledaren att de inte kan återge vilken form av värdesaker som patienten hade på sig när han anlände. Patienten fick tillbaka en ring och en klocka som han själv uttryckt det och som är uppskrivna på en värdekvittens av sjuksköterska att de är utlämnade till patienten. Patienten anser att det är fel och vill att kliniken ska ersätta honom för halsbandet och armbandet och vill att kliniken ska polisanmäla detta. Sektionsledaren pratar med säkerhetsavdelningen på kliniken som säger att patienten själv ska anmäla det så hans uppgifter finns i anmälan. Patienten blir inte nöjd med denna information men polisanmälde händelsen själv. Polisen lägger ner utredningen och patienten kontaktar då själv en advokat och önskar dra kliniken inför rätta som han uttrycker det då han vill bli ersatt. Han hänvisar till personalen som arbetade dagen när han inkom från att varit avviken och ”ligger på” dessa personal, som blir påtryckta att säga vad de minns. Vissa uppger att han hade några smycken på sig och andra är oklara

text: vad som egentligen var med. När sektionsledaren hade samtalat med personalen tidigare så var alla på det klara att de inte kunde härleda till vilka smycken patienten hade. Men de vet att patienten ägt dessa smycken vid tidigare vistelser på kliniken och minns att han haft dem långt tidigare men inte om han hade dem vid denna ankomst till kliniken. Patienten fortsätter sitt arbete med advokaten och plockar fram bilder på smyckena för att bevisa och tillstyrka att han ägt dem, men dock är dessa bilder från tidigare vårdtillfällen och kan inte styrka att han haft smyckena när han ankom till kliniken med polis denna gång. Vidare anför kliniken följande. Vid förlust eller misstänkt stöld av patienttillhörigheter, kräver klinikledningen alltid att avvikelse upprättas från avdelningsnivå, i kombination med att avdelningschefen även skriver en egen förklarande text/utredning. Om det uppstår en oklar lägesbild utifrån vidare utredning och upprättad avvikelse – relaterat till avdelningschefens egen utredning – och att patienten inte polisanmäler det inträffade gör kliniken, från fall till fall, ett eget övervägande om att polisanmäla sig själv.

text: Bedömning Kontanter eller värdesaker, såsom smycken av ett högre värde, bland patienterna torde, utifrån gällande lagstiftning och praxis kunna hänföras till sådan egendom som skulle kunna påverka såväl vården som ordningen på avdelningen menligt. Risk finns exempelvis att smycken kan stjälas eller användas som vapen eller på annat sätt påverka säkerhet och god ordning på avdelningen. Omhändertagande av patienttillhörigheter behöver även sättas in i det sammanhang som det sker. Avdelning 61 och då främst östra delen utgör en av klinikens högsäkerhetsavdelningar, där det förekommer rätt långtgående restriktioner vad gäller vilken egendom patienten får inneha under tiden han/hon vårdas på avdelningen (se bifogad brandbelastningsrutin) [bilagan har här utelämnats, JO:s anm.]. En avvikelserapport upprättades den 10 december 2018, i samband med att patienten hörde av sig till patientnämnden. Avvikelsen har även utretts vid Rättspsykiatriska regionkliniken. Av klinikens redogörelse framgår att det inte går att säkerställa att de påstått försvunna smyckena funnits på patientens person när denne återintogs på kliniken i början av september 2018, efter att ha varit avviken. Detta även om han vid tidigare vistelse på kliniken kan ha ägt sådana smycken. Polisanmälan har gjorts av patienten, men ärendet lades ner. Regionens bedömning att det finns lagligt stöd att omhänderta den typ av egendom som anmälan avser samt att det vid rättspsykiatriska regionkliniken finns adekvata rutiner för omhändertagande av sådan egendom. Rättspsykiatriska regionkliniken har agerat i enlighet med gällande lagstiftning och har följt de rutiner som finns vad gäller omhändertagande av patienttillhörigheter. Kliniken har även i samband med att patienten påtalade att värdesaker saknats upprättat avvikelse och utrett densamma. Sammantaget har ärendet hanterats av kliniken på ett tillfredsställande sätt. Avseende nu aktuell anmälan går det inte att med någon grad av säkerhet säga att de smycken som patienten hänvisar till har funnits på hans person i samband med återintagning vid kliniken och att de försvunnit medan de varit i klinikens vård.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Vissa grundläggande fri- och rättigheter I

text: 1 kap. 1 § tredje stycket regeringsformen

text: , RF, föreskrivs att den offentliga makten utövas under lagarna. Bestämmelserna ger uttryck för den s.k.

text: legalitetsprincipen och innebär att all offentlig maktutövning ska vara grundad på en lag eller någon annan föreskrift.

text: Var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad bl.a. informationsfrihet, dvs. frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden (

text: 2 kap. 1 § första stycket

text: RF). Informationsfriheten får begränsas genom lag i den utsträckning som framgår av 2 kap. 20–23 §§ RF.

text: Lagstöd för att få vidta vissa tvångsåtgärder som begränsar den enskildes frioch rättigheter finns i lagen (

text: ) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, och lagen (

text: ) om rättspsykiatrisk vård, LRV. Proportionalitetsprincipen Tvångsåtgärder vid vård enligt LRV får endast användas om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden (

text: 2 a §

text: LRV). Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga, ska de användas. Tvång ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. Förbud mot innehav av viss egendom samt omhändertagande av egendom När det gäller förbud mot innehav av viss egendom samt omhändertagande av sådan egendom vid sluten rättspsykiatrisk vård enligt LRV gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i

text: 21 §

text: LPT.

text: I

text: 21 §

text: LPT anges att en patient inte får inneha narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel, vissa hälsofarliga varor eller dopningsmedel. Av bestämmelsen framgår även att en patient inte får inneha injektionssprutor, kanyler och andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av narkotika. En patient får inte heller inneha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Om sådan egendom påträffas ska den omhändertas. I förarbetena till lagstiftningen uttalas att ”annan egendom” som kan vara till skada för patienten eller till men för vården kan vara t.ex. gamla läkemedel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal (se

text: prop. 1990/91:58 s. 262

text: ). JO har i tidigare ärenden gjort bedömningen att begreppet ”annan egendom” även kan anses innefatta pengar eller bankkort (se JO 1996/97 s. 301 och JO 2000/01 s. 343).

text: Chefsöverläkaren får enligt

text: 20 b §

text: LPT besluta att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster, om det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan lider skada. Den tekniska utrustning som möjliggör användningen får då omhändertas under den tid beslutet gäller. Omhändertagen utrustning ska återlämnas till patienten senast när beslutet om inskränkning upphör att gälla.

text: Därutöver gäller att den som ges rättspsykiatrisk vård med beslut om särskild utskrivningsprövning och som vårdas på en sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, endast får använda sådan teknisk utrustning för elektroniska kommunikationstjänster som tillhandahålls av vårdgivaren (

text: 8 a §

text: LRV). Om patienten innehar annan utrustning för elektroniska kommunikationstjänster än sådan som tillhandahålls av vårdgivaren, ska den omhändertas under den tid patienten vårdas på en inrättning eller avdelning som avses i första stycket.

text: Uppgift om omhändertagande av egendom ska antecknas i patientens journal (2 § 12 förordningen [1991:1472] om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård).

text: Ett beslut enligt

text: 21 §

text: LPT eller

text: 8 a §

text: LRV kan inte överklagas (se

text: 18 §

text: LRV).

text: Rutiner Verksamhetschefen ansvarar för att fastställa ändamålsenliga rutiner och fördela ansvaret för den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården (2 kap. 3 § Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård [SOFS 2008:18]). Rutinerna och ansvarsfördelningen ska dokumenteras.

text: Det finns inte några uttryckliga bestämmelser om vilka ordningsregler som får finnas inom den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården. Verksamhetschefen ansvarar emellertid för att det finns rutiner som säkerställer att inskränkningar i en patients rätt att inneha viss egendom, ta emot eller skicka försändelser, ta emot besök, använda telefon eller med andra tekniska hjälpmedel kontakta utomstående endast görs med stöd av lag (se 2 kap. 4 § i de ovan nämnda föreskrifterna från Socialstyrelsen).

text: Allmän bestämmelse om god vård De allmänna bestämmelserna i bl.a. hälso- och

text: sjukvårdslagen (2017:30)

text: , HSL, och

text: patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: gäller all psykiatrisk vård, liksom annan hälso- och sjukvård. Vården ska bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls (

text: 5 kap. 1 §

text: HSL). Det innebär bl.a. att vården ska vara av god kvalitet och att den ska vara säker, trygg och bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet.

text: Bedömning

text: Allmänna utgångspunkter Genom utredningen har det kommit fram att AA under hösten 2018 vårdades med stöd av LRV på en av klinikens avdelningar och att han då anmälde att smycken till ett högt värde som tillhörde honom hade försvunnit från klinikens värdeskåp. Vidare framgår det av utredningen att AA polisanmälde händelsen och att polisutredningen lagts ned.

text: AA:s påstående om försvunna smycken har anmälts till polisen och utretts av kliniken. Av remissvaret framgår att kliniken inte har kunnat säkerställa att patienten hade med sig de aktuella smyckena när han återintogs på kliniken i början av september 2018. Det har inte gått att få klarhet i om detta har berott på att AA faktiskt inte hade med sig smyckena eller att ett omhändertagande av dem inte har dokumenterats av kliniken. Jag bedömer inte att ytterligare utredning skulle leda till något annat resultat och får därför konstatera att det som har kommit fram när det gäller detta inte ger anledning till några uttalanden från min sida.

text: Det aktuella ärendet aktualiserar emellertid även allmänna frågor om klinikens hantering av patienters egendom. Min granskning kommer fortsättningsvis att koncentreras på dessa frågor.

text: Klinikens rutiner för innehav av egendom i patientrummen Av regionens remissvar framgår att kliniken har långtgående restriktioner på vissa avdelningar vad gäller vilken egendom en patient får inneha under tiden denne vårdas där. Såvitt jag uppfattar remissvaret framgår den egendom som är tillåten för patienter att inneha på respektive avdelning av klinikens rutin ”Brandbelastning patientrum”, som jag har tagit del av. I det aktuella dokumentet anges detaljerade begränsningar när det gäller bl.a. antal böcker och tidningar som får innehas i patientrummen samt pengar och smycken. Vidare framgår att t.ex. tv-spelsenhet, cd-skivor, telefoner och datorer är tillåten egendom att inneha på vissa avdelningar men inte på andra. I dokumentet anges vidare att ”Efter bedömning finns möjlighet för avdelningschef att göra avsteg från matrisen → speciell omvårdnad.”. Enligt klinikens rutin för patientförrådet får en patient vid sin ankomst till kliniken information om vilken egendom denne får ha med sig på patientrummet och vad som får vara i förrådet.

text: Jag har i februari 2020 uttalat att bestämmelsen i

text: 21 § första stycket 5

text: LPT om förbud mot att inneha ”annan egendom” ska tillämpas efter en bedömning i varje enskilt fall och att det inte finns lagstöd för att generellt inskränka patienters rätt att inneha viss egendom (se

text: JO 2020/21 s. 77

text: ). Detsamma gäller bestämmelsen i

text: 20 b §

text: LPT om inskränkning av en patients rätt att använda utrustning för elektronisk kommunikation och omhändertagande av sådan utrustning.

text: Av den rättsliga regleringen följer vidare att verksamhetschefen kan besluta om ordningsregler i lokala rutindokument. Områden där ordningsregler kan behövas är t.ex. besökstider, användande av mobiltelefoner i gemensamma utrymmen och egendom som är otillåten enligt

text: 21 §

text: LPT. Det kan bl.a. vara fråga om exemplifiering av vilken annan egendom som kan komma att omhändertas med stöd av den nämnda bestämmelsen. Jag har nyligen uttalat att det inte heller finns något hinder mot att en klinik uppställer regler för att patienter ska upprätthålla viss ordning i sina rum, i den utsträckning det bedöms vara proportionerligt (se mitt beslut den 5 februari 2021, dnr 5277-2018). Som

text: exempel kan nämnas att vissa mer generella begränsningar kan vara motiverade av brandskydds- eller hygienskäl. Ordningsreglerna får dock inte inskränka patienternas fri- och rättigheter på ett sätt som strider mot den gällande lagstiftningen (se även

text: JO 2015/16 s. 498

text: och

text: JO 2020/21 s. 77

text: Kliniken tillämpar alltså en ordning som går ut på att patienterna bara får inneha den egendom i patientrummen som framgår av klinikens listor. Det innebär långtgående generella begränsningar av patienternas möjligheter att inneha annan egendom, dvs. även sådan egendom som sannolikt inte skulle anses otillåten enligt

text: 21 §

text: LPT. Som framkommit finns det inte lagstöd för en sådan ordning. Jag finner inte anledning att göra någon fullständig genomgång av klinikens listor inom ramen för den här utredningen. Jag vill dock som exempel framhålla att JO tidigare har uttalat att det inte är självklart att

text: 21 §

text: LPT ger lagstöd för att ens efter en bedömning i det enskilda fallet omhänderta vissa dator- eller tv-spel (se

text: JO 2015/16 s. 498

text: ). Inte heller framstår det som rimligt att brandskydds- eller hygienskäl skulle kunna utgöra tillräcklig motivering för klinikens detaljerade och långtgående begränsningar. Att det i dokumentet anges att det efter en bedömning kan göras avsteg från listan är inte tillräckligt för att rutinen ska anses förenlig med den rättsliga regleringen. Kliniken förtjänar kritik för att ha tillämpat en ordning som saknar rättsligt stöd. Jag utgår från att kliniken ser över sin hantering av patienters egendom för att säkerställa att den i alla avseenden sker i enlighet med gällande lagstiftning. Förutsättningarna för att begränsa innehav av värdefulla smycken i det enskilda fallet En annan fråga som aktualiseras är om det i ett enskilt fall finns lagligt stöd för att omhänderta den typ av egendom som anmälan avser. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen har JO tidigare gett uttryck för uppfattningen att begreppet ”annan egendom” i

text: 21 § första stycket 5

text: LPT kan innefatta pengar eller bankkort. JO uttalade bl.a. att det får anses uppenbart att sådan egendom bland patienter menligt kan påverka både vården och ordningen på vårdinrättningen (se JO 1996/97 s. 301 och JO 2000/01 s. 343). Det har inte skett några förändringar av den aktuella bestämmelsen i LPT efter JO:s avgöranden. Saken har såvitt jag känner till inte heller berörts inom ramen för de lagstiftningsarbeten som skett därefter (se bl.a.

text: prop. 2013/14:119

text: Jag instämmer i den uppfattning som JO tidigare gett uttryck för och anser att samma resonemang kan göras gällande i fråga om smycken med ett högt ekonomiskt värde. Det kan således efter en bedömning i det enskilda fallet finnas förutsättningar att med stöd av bestämmelsen i

text: 21 § första stycket 5

text: LPT vägra en patient att inneha smycken med ett högt värde och omhänderta egendomen.

text: Klinikens rutiner för dokumentation om patienters tillhörigheter Regionen har redogjort för de rutiner som finns på kliniken för dokumentation vid omhändertagande och förvaring samt återlämnande av patienters

text: tillhörigheter. Av uppgifterna framgår bl.a. att dokumentation i form av fotografering bara sker i undantagsfall, om patienten särskilt begär det.

text: Jag vill i sammanhanget nämna att när Kriminalvården förvarar omhändertagna tillhörigheter med högt ekonomiskt värde för en intagens räkning ska dokumentation ske genom fotografering (se 5 kap. 17 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse [

text: KVFS 2011:1

text: En korrekt och noggrann dokumentation av omhändertagande och återlämnande av patienters tillhörigheter är viktigt både för att skydda patienterna mot att saker försvinner och för att kliniken ska kunna freda sig mot oriktiga påståenden om vad som har förvarats för patienternas räkning. Dokumentationskravet gäller enligt min mening både när egendom omhändertas med stöd av

text: 8 §

text: LRV och

text: 21 §

text: LPT samt om tillhörigheter av annan anledning förvaras av vårdgivaren för en patients räkning, i exempelvis ett förråd (jfr 2 § 12 förordningen om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård, se även mitt beslut den 5 februari 2021, dnr 5277-2018). Om tillhörigheter med högt ekonomiskt värde eller egendom som är särskilt stöldbegärlig förvaras för en patients räkning är min uppfattning att det är lämpligt att dokumentation även sker genom fotografering, i likhet med vad som är fallet inom Kriminalvården.

text: Utifrån vad som har kommit fram i utredningen ser jag inte anledning att i övrigt kommentera klinikens rutiner i denna del.

text: Avslutande synpunkter Min utredning i det här ärendet har påvisat brister i hanteringen av patienters egendom vid kliniken men även bekräftat den bild som jag har fått i andra ärenden, av att det finns otydligheter vid tillämpningen av den aktuella lagstiftningen. Av rättssäkerhetsskäl är det viktigt att det klart framgår av lag vilka tvångsåtgärder som får vidtas inom den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården. Jag vill nämna att jag tidigare uttalat att en möjlighet att överklaga beslut om omhändertagande av egendom bl.a. skulle bidra till en ökad rättssäkerhet och att jag även har gjort en framställning till regeringen om en översyn av den aktuella lagstiftningen i vissa avseenden (se det ovan nämnda beslutet,

text: JO 2020/21 s. 77

text: Detta beslut rör således tillämpningen av vissa bestämmelser i LPT som jag tidigare har begärt en översyn av. Beslutet översänds därför till regeringen för kännedom.

text: Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte anledning till några uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Förundersökning Underrättelse

title: Kritik mot Polismyndigheten i Västra Götaland för dröjsmål med att underrätta vårdnadshavare om ett ingripande mot en 17-årig pojke

sammanfattning: En 17-årig pojke, som körde en Epa-traktor, stoppades mitt i natten av polisen och delgavs misstanke om olovlig körning. Föräldrarna klagade på att polisen inte underrättade dem om händelsen och att sonen lämnades kvar på platsen två mil hemifrån. – Jag anser att polisen borde ha underrättat föräldrarna om händelsen redan påföljande dag men finner inte, med hänsyn till omständigheterna i ärendet, anledning att kritisera polisen för att pojken lämnades kvar på platsen för ingripandet.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA och BB klagomål mot Polismyndigheten i Västra Götaland. De anförde bl.a. följande.

text: Deras 17-årige son CC stoppades av polisen kl. 02.00 en natt i juli 2009 då han var på väg hem med sin Epa-traktor. Polisen provkörde fordonet, varvid det visade sig att fordonet kunde framföras med en högre hastighet än vad som är tillåtet. Fordonet togs i beslag och CC lämnades kvar på platsen, två mil från sitt hem, trots att han hade förklarat för polisen att han inte kunde ta sig hem och att han inte heller kunde använda sin mobiltelefon eftersom han saknade pengar. Påföljande morgon kontaktade AA och BB polisen på grund av att CC inte hade kommit hem och fick då veta att CC:s Epa-traktor hade tagits i beslag. Beträffande övrig information om händelsen hänvisades de till att återkomma två dagar senare när den polis som hade verkställt beslaget åter skulle vara i tjänst. De anmälde CC som försvunnen men hörde därefter inte av polisen. Först följande dag fick de kontakt med CC. – AA och BB var kritiska mot polisen bl.a. för att polisen inte hade underrättat dem om händelsen och för att polisen hade lämnat kvar CC på platsen för ingripandet. Vidare ifrågasattes det förhållandet att de inte fick något ”kvitto” avseende beslaget av fordonet.

text: Utredningen

text: Handlingar i polismyndighetens ärende T4-3500/09 begärdes in och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. att ett förhör med CC, född i november 1991, hölls i samband med ingripandet på natten varvid han delgavs misstanke om olovlig körning.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över anmälan. Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren DD) kom in med ett remissvar och anförde bl.a. följande.

text: Utredningen

text: Polismyndigheten har i ärendet inhämtat upplysningar från tillförordnade chefen för polisområde Fyrbodal, som i sin tur har inhämtat redogörelser från rapporterande polisman vid det aktuella ingripandet och den polisman som vid tillfället tjänstgjorde som förundersökningsledare och inre befäl vid polisen i Trollhättan. Av dessa upplysningar framgår bl.a. följande. Måndagen den 20 juli 2009, ca kl. 01.55, stoppades CC av en polispatrull när han kom körande fort i ett fordon på Stamkullevägen i Trollhättan. Polispatrullen fattade misstanke om att fordonets hastighet överskred vad som är tillåtet för en s.k. A-traktor. Polispatrullen provkörde fordonet, varvid det visade sig att fordonet uppnådde en hastighet som vida överskred vad som var tillåtet för fordonet. Polispatrullen tog fordonet i beslag. Platsen där beslaget verkställdes ligger i bostadsområdet Sandhem, ca 1 km från Trollhättans centrum. CC, som vid det tillfället inte hade fyllt 18 år, delgavs misstanke om olovlig körning (se primärrapport i ärende T4 3500/09). Polispatrullen tillfrågade CC om det var någon idé att försöka ringa till hans föräldrar denna tid på natten. CC berättade då att det inte var någon idé, eftersom de ändå inte skulle komma att svara. CC sade till polispatrullen att han ville gå till en kompis som bodde i Trollhättan och att han själv skulle ringa till sina föräldrar. CC ville inte vara kvar på platsen för att vidare diskutera med polismännen. I anslutning till att polispatrullen anlände till polisstationen för avrapportering ringde CC till det tjänstgörande inre befälet och var upprörd över att polisen hade beslagtagit hans fordon. Enligt uppgifter från de inre befäl som tjänstgjorde vid polisen i Trollhättan på morgonen och dagen efter ingripandet den 20 juli 2009 har polisenheten såvitt kunnat utredas inte mottagit någon anmälan om att CC varit försvunnen. Någon anmälan med sådant innehåll har inte upprättats och det saknas i övrigt dokumentation om att polisen i Trollhättan i telefonsamtal med CC:s föräldrar skulle ha givit dem något besked av visst innehåll. Något ”kvitto” på att fordonet togs i beslag utlämnades inte till CC. Såvitt framkommit begärde varken CC eller hans föräldrar något bevis om beslaget. CC:s pappa bereddes tillfälle att den 11 augusti 2009 tillsammans med CC ta del av förundersökningen i ärendet, däribland beslagsprotokollet över det beslagtagna fordonet, men avböjde detta (se förhör 2009-08-11 i ärende T4 3500/09). – – –

text: Polismyndighetens bedömning

text: Av utredningen framgår att det aktuella polisingripandet ägde rum natten den 20 juli 2009 inte långt från Trollhättans centrum. I anmälan till JO uppges att polisen efter att ha beslagtagit fordonet skulle ha lämnat CC kvar på platsen, två mil från hemmet, och att han inte kunde komma hem. Av vad som framkommit i ärendet kan polismyndigheten konstatera att CC inom loppet av bara lite mer än tre månader skulle fylla 18 år, att han själv ville lämna platsen för att uppsöka en kompis som bodde i Trollhättan samt att han berättade för polispatrullen att han själv skulle ringa till sina föräldrar. Polismyndigheten kan mot den bakgrunden inte se att polispatrullen vid det tillfället nödvändigtvis borde ha åtagit sig att erbjuda honom skjuts eller på annat sätt sett till att han kommit hem till sina föräldrar. Enligt polismyndigheten har det inte framkommit skäl att kritisera de inblandade polismännen för att de inte skulle ha uppfyllt vad som ålegat polisen inom ramen för dess hjälpande verksamhet enligt

text: 2 § polislagen

text: . Polismyndigheten har emellertid också att bedöma om det har funnits några sådana särskilda skäl som avses i 5 § LUL och som har inneburit att vårdnadshavare inte behövde underrättas om brottsmisstanken. Här kan polismyndigheten konstatera att de uppgifter som CC lämnade till polispatrullen, bl.a. att det vid den tidpunkten inte

text: var någon idé att ringa till föräldrarna och att han själv avsåg att ringa till dem, i sig inte varit tillräckligt för att det ska anses ha förelegat sådana särskilda skäl som nu avses. Polismyndigheten bedömer att polispatrullen eller förundersöknings-ledaren så snart som möjligt efter det aktuella ingripandet borde ha försökt att underrätta vårdnadshavarna om brottsmisstanken samt dokumenterat detta. Polismyndigheten kan i detta sammanhang konstatera att CC:s pappa bereddes tillfälle att tillsammans med CC ta del av förundersökningen i ärendet och att CC:s vårdnadshavare följaktligen bör ha erhållit information om brottsmisstanken senast vid denna tidpunkt. Mot bakgrund av vad JO i annat sammanhang har anfört torde detta dock anses ha varit för sent. Vad som i övrigt har anförts i anmälan till JO och framkommit i utredningen föranleder i nuläget inte något ytterligare uttalande eller någon ytterligare åtgärd från polismyndighetens sida. AA och BB yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: AA och BB har gjort gällande att polisen brustit i sin skyldighet att i samband med polisingripandet underrätta dem som vårdnadshavare om händelsen.

text: Enligt 5 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (förkortad LUL, 1964:167) ska, om någon som inte fyllt 18 år är skäligen misstänkt för brott, vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge omedelbart underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. Enligt förarbetena till bestämmelsen behöver en sådan underrättelse dock inte ske om t.ex. misstanken rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag där det framstår som självklart att rapporteftergift ska meddelas (

text: prop. 1987/88:135 s. 32

text: f.). Någon sådan förseelse handlade det emellertid inte om i det nu aktuella fallet.

text: Utredningen visar att det vid ingripandet stod klart för polisen att CC inte hade fyllt 18 år. Polismyndigheten borde därför omedelbart ha underrättat föräldrarna om händelsen i enlighet med bestämmelserna i 5 § LUL. Frågan är emellertid om detta ”omedelbart” ska tolkas som att underrättelsen skulle ha skett mitt i natten eller om det var tillräckligt att den ägde rum något senare. Med tanke på brottets karaktär och att CC inte blev föremål för något frihetsberövande finner jag inte anledning att kritisera polisen för att de inte redan under natten underrättade föräldrarna om händelsen. Jag anser däremot att så borde ha skett under förmiddagen påföljande dag.

text: Med anledning av klagomålet att polisen lämnade kvar CC på platsen för ingripandet två mil hemifrån mitt i natten får jag anföra följande.

text: Polisen har inte någon skyldighet att vara behjälplig vid t.ex. en persons hemresa efter ett polisingripande. Enligt min mening är det emellertid inte godtagbart att en person, vars fordon tagits i beslag i samband med färd mitt i natten, lämnas kvar på platsen för ingripandet utan att det av omständigheterna framgår att personen på egen hand har möjlighet att ta sig därifrån. Det gäller förstås alldeles särskilt i ett fall som det aktuella där det rörde sig om en underårig person.

text: Enligt de upplysningar som inhämtats från polismyndigheten uppgav dock CC till polismännen att han ville gå hem till en kamrat som bodde i närheten och att han själv skulle kontakta föräldrarna. Med hänsyn härtill, och på grund av att CC vid tillfället hade uppnått en ålder om 17 år och 9 månader, finner jag inte anledning att kritisera polisen för att de inte körde hem CC alternativt ringde till föräldrarna och bad dem hämta CC på platsen.

text: Vad som i övrigt kommit fram ger inte tillräcklig anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört.


avgjordAv: Kerstin André

nyckelord: Sekretess Sjukvård

title: Läkare har utan medgivande lämnat ut sekretesskyddade uppgifter rörande patient och dennes make till polis och överförmyndare - Fråga om läkaren haft lagstöd för sina åtgärder

text: Läkare har utan medgivande lämnat ut sekretesskyddade uppgifter rörande patient och dennes make till polis och överförmyndare – Fråga om läkaren haft lagstöd för sina åtgärder

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO gjorde AA gällande att husläkaren BB vid husläkarmottagningen Johannes i Stockholm lämnat ut uppgifter rörande honom och hans hustru CC i strid med bestämmelser i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: , SekrL.

text: Av anmälan framgick bl.a. följande. AA och CC hade vid tidpunkten för hans anmälan till JO i november 1998 varit patienter hos BB sedan fem till sju år. CC hade en konstaterad hjärnskada, s.k. vaskulär demens, men var inte i behov av vård på institution. Den 23 april 1998 lämnade BB in en anmälan till Överförmyndarnämnden i Stockholm, i vilken hon begärde att nämnden skulle utse en god man för CC. Den 29 april 1998 gjorde BB en polisanmälan, vari hon angav att hon misstänkte AA för bedrägeri gentemot CC och att han utsatte CC för misshandel.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till förvaltningschefen vid Produktionsnämnden i Stockholms läns landsting. Denne överlämnade som remissvar yttranden upprättade av produktionschefen DD vid Centrala Stockholms produktionsområde och verksamhetschefen vid primärvården inom Centrala Stockholms produktionsområde, EE.

text: EE anförde bl.a. följande.

text: AA har i anmälan till JO hemställt att JO skulle överväga åtal eller disciplinär åtgärd mot doktor BB. AA anser att BB:s agerande utsatt AA och dennes hustru för psykisk terror och djupt skakat dessa. AA anser vidare att BB handlat grovt felaktigt och omdömeslöst genom att inte tala med AA och dennes hustru innan hon gjort anmälan till överförmyndarnämnd och gjort polisanmälan. Kammaråklagaren har beslutat att lägga ner förundersökning då brott ej kan styrkas. Överförmyndarnämnden yrkade i ansökan hos tingsrätten att god man skulle utses för CC. CC har motsatt sig godmanskap. Då överförmyndarnämnden tillstyrkt att godmanskapet skulle upphöra beslöt tingsrätten att det interimistiska godmanskapet för CC skulle upphöra.

text: Anledningen till dr BB:s läkarintyg med begäran om anordnande av godmanskap grundade sig på att patienten hade en demenssjukdom och för att skydda patienten. Hon bedömde att patienten p.g.a. sin sjukdom inte kunde tillvarata sina egna intressen, dvs hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person. Patienten CC hade vid besök hos dr BB vid flera tillfällen uppgett att hon blivit misshandlad av maken. Doktor BB kunde inte utesluta misshandel. Doktor BB gör också en anmälan till polisen, då hon är orolig för patienten och då hon inte kan utesluta brott. AA anser i sina bilagor att BB ljuger på ett flertal punkter. På vissa punkter kan det förefalla vara vissa missförstånd, men annars uppfattar jag att de uppgifter BB lämnar, både i polisanmälan och i övrigt, baserar sig på de uppgifter patienten har givit. Därmed inte sagt att uppgifterna skulle vara sanna. Patienten kan ju t.ex. ha uppgivit att maken har rest till Sydafrika, men han tycks i stället ha rest till Sydamerika enligt sina egna uppgifter, men här baserar sig ju BB:s uppgifter naturligtvis på de uppgifter hon fått av patienten. Viss kompletterande information kan också fås ifrån distriktssköterskans omvårdnadsjournal och t.ex. på sidan 12 omnämns att patienten till distriktssköterskan uppger att maken skulle ha hämtat ut 50 000 kr från bank. Sammanfattningsvis anser jag att de uppgifter som BB lämnar baseras på de uppgifter patienten har lämnat till henne som ansvarig läkare och att man inte på de uppgifterna har kunnat utesluta brott och jag anser att BB agerat på ett sätt som inte kan anses felaktigt, då hon genom anmälan till polisen försökt utröna om brott förelegat eller inte. Det är ju polismyndighetens skyldighet att utreda om brott föreligger eller ej. Även om patienten har haft en demenssjukdom kan man ju för den sakens skull inte utesluta att patienten på olika sätt skulle kunna ha utsatts för övergrepp.

text: DD förklarade sig i sitt yttrande instämma med vad EE anfört.

text: Med anledning bl.a. av vad som anfördes i remissvaret remitterades ärendet till Socialstyrelsen för yttrande.

text: Socialstyrelsen anförde i ett beslut av överdirektören FF bl.a. följande.

text: I anmälan görs gällande att dr BB felaktigt lämnat ut sekretessbelagda uppgifter rörande patienten CC, dels genom inlämnande av intyg till överförmyndarnämnden angående behov av god man, dels genom en polisanmälan i vilken görs gällande att patientens make utsatt patienten för misshandel och bedrägeri. Dr BB har i polisanmälan den 29 april 1998 uppgett att hon den 24 april samma år utfärdat intyg om behov av godmanskap för CC och att hon samma dag sänt intyget till överförmyndarnämnden i Stockholm. Såvitt framgår av handlingarna i ärendet har hon gjort detta på eget initiativ utan att en begäran från rätten förelegat. Både polisanmälan och intyget till överförmyndarnämnden innehåller uppgifter om patientens hälsotillstånd som omfattas av sekretess enligt

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100)

text: . Polisanmälan innehåller även uppgifter rörande patientens make som omfattas av sekretess enligt samma lagrum. Av

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: följer att en uppgift inte får lämnas ut, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller hans närstående lider men. Som huvudregel gäller sekretessen inte i förhållande till den enskilde själv och kan i övrigt helt eller delvis efterges av honom eller henne. Sekretessen enligt

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: kan även brytas under vissa i lag angivna förutsättningar. Bland annat gäller enligt

text: 14 kap. 2 § femte stycket samma lag

text: att sekretess inte hindrar att uppgift som angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet. Till denna typ av brott hör de allra allvarligaste brotten t.ex. mord, dråp, våldtäkt, grovt rån, mordbrand och grovt narkotikabrott. Paragrafen föreskriver inte någon skyldighet utan

text: innebär en möjlighet att lämna ut uppgifter om brottsmisstankar t.ex. genom en anmälan till polisen.

text: Översändande av intyg till överförmyndarnämnden

text: Skyldighet inom hälso- och sjukvården att anmäla patients behov av god man föreligger bara för verksamhetschef i situation som anges i

text: 2 § 3 p förordningen (1996:933)

text: om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården. Av bestämmelsen följer att verksamhetschefen ansvarar för att överförmyndaren underrättas när en intagen person kan behöva god man eller förvaltare enligt

text: föräldrabalken

text: samt när ett förvaltaruppdrag bör upphöra. Däremot är läkare enligt 2 kap. 3 § förordningen (1998:1531 /rätteligen 1 13; JO:s anm./) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område med vissa begränsningar skyldig att utföra undersökningar och ge utlåtande över dessa på begäran av domstol. En sådan begäran kan avse bland annat intyg om hälsotillstånd i fråga om anordnande av godmanskap (

text: 11 kap. 17 § föräldrabalken

text: ). Det måste emellertid anses falla inom ramen för en läkares ansvar att se till patientens bästa och, i de fall behov av god man föreligger, verka för att en sådan anmälan görs. Läkaren har då att söka få patientens samtycke till en sådan anmälan. Vid ett sådant samtal med patienten skall naturligtvis en noggrann dokumentation rörande patientens inställning göras. Om patienten inte lämnar sitt samtycke hindrar sekretessen att en anmälan görs. I det fall ett samtycke ej kan lämnas eller om patienten inte förstår vad saken gäller har läkaren att pröva om det står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Handlingarna i ärendet ger vid handen att patienten inte förstår riktigt vad saken gäller och att hennes ställningstagande kan variera från en stund till en annan. (Enligt journalanteckningar har patientens make vid ett tillfälle /1998-01-08/ uttryckt en önskan om att dr BB skulle utfärda ett intyg rörande behov av god man. Vid samma tillfälle, efter att patienten uttryckt att hon inte hade tid att träffa dr BB för ett samtal angående intyget, meddelade patientens make att något intyg inte längre var aktuellt.) I denna situation kan det vara svårt eller till och med omöjligt att inhämta patientens samtycke och då återstår, i enlighet med det ovan sagda, för läkaren att göra en menbedömning enligt

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: . Av journalanteckningarna samt av yttrande från verksamhetschefen EE framgår inte att dr BB gjort en sådan bedömning.

text: Polisanmälan

text: De brottsmisstankar som de utlämnade uppgifterna gäller rör brott med lindrigare straffskala än fängelse i två år och bestämmelsen i

text: 14 kap. 2 § sekretesslagen

text: är därför inte tillämplig. Även i denna situation borde dr BB i första hand ha inhämtat patientens samtycke och fört noggranna anteckningar rörande patientens inställning. Det finns inte heller i detta avseende några uppgifter i handlingarna som talar för att dr BB gjort en menprövning enligt

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: innan uppgifterna lämnats ut. Sammanfattningsvis anser Socialstyrelsen att uppgifterna i ärendet talar för att dr BB försökt att tillvarata patientens intressen och att hon därvid gjort vad hon ansett stått i hennes makt att göra. Det går emellertid inte att bortse ifrån att hon brutit mot

text: sekretesslagens

text: bestämmelser när hon gjort anmälan till överförmyndarnämnden och polismyndigheten. Det framkommer inte några omständigheter som talar för att dr BB gjort en menbedömning enligt

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: vid utlämnande av uppgifterna. Den bristfälliga dokumentationen vittnar dock om en beklaglig brist på kunskap om de aktuella sekretess- och dokumentationsbestämmelserna hos dr BB. Sekretessfrågorna inom hälso- och sjukvården är sakligt och juridiskt intrikata. Det hade därför varit lämpligt att dr BB rådgjort med sin verksamhetschef som har ett övergripande ansvar för att sekretessfrågorna inom verksamheten sköts på ett korrekt sätt. Det kan emellertid diskuteras om inte en skyldighet för en läkare i öppenvården att anmäla behov av god man för en patient, i likhet med vad som gäller inom den slutna vården, borde finnas. Dessutom finns motsvarande skyldighet inom socialtjänstens område. Enligt

text: 42 § andra stycket första punkten socialtjänstförordningen (1981:750)

text: är socialnämnden skyldig att anmäla sådant

text: behov till överförmyndaren. Mot bakgrund av att personal inom den öppna hälsooch sjukvården i ökande omfattning torde komma i kontakt med patienter i situationer som den aktuella borde frågan om behov av en lagändring närmare utredas.

text: Produktionsnämnden, som bereddes tillfälle att yttra sig över Socialstyrelsens remissvar, hänvisade till yttranden avgivna av DD och EE.

text: EE anförde bl.a. följande.

text: Omständigheterna i ärendet och patientens sjukdomsbild talar för att BB i och med utlämnandet av uppgifter om patienten gjort bedömningen att patienten inte skulle lida men av att uppgifterna lämnades ut. Även om denna s.k. prövning inte formulerats i text i journalen kan man således anta att en s.k. menprövning gjorts av BB. När det gäller polisanmälan torde det vara orimligt att läkare skall känna till vilka brott som kan leda till fängelse mer än två år eller ej. Som Socialstyrelsen skriver i sitt yttrande ville BB göra det bästa för sin patient och tillvarata hennes intressen. Det juridiska regelverket för anmälan till överförmyndarnämnd underlättar inte för läkare i öppen vård att göra det bästa för sina patienter. Som Socialstyrelsen skriver borde regelverket ses över för att bättre tydliggöra för läkare i öppen vård hur de skall hantera komplexa frågeställningar, där det många gånger rör patienter med sjukdomar som t.ex. demens, som gör att patienten inte kan ta ställning och där även anhöriga kan ha en annan uppfattning än läkaren. I detta ärende var sjukdomsbilden komplex och patientens symtombild av sådan art att man inte kunde inhämta samtycke och ställningstagande. När det gäller utlämnade uppgifter rörande patientens närstående, dvs. maken, finns det väl fog för Socialstyrelsens kritik, men samtidigt måste ju ärendet bedömas i sin helhet och det är naturligtvis en juridisk tolkningsfråga om och i vilken omfattning närstående lidit men. Att jag som verksamhetschef inte kontaktades skulle kunna bero på att BB var övertygad om att hon handlade rätt och då fanns ju från hennes sida ingen anledning att kontakta mig. Sammanfattningsvis är jag tveksam till om, med hänsyn till omständigheterna, BB verkligen brutit mot

text: sekretesslagens

text: bestämmelser då hon lämnat ut uppgifter gällande patienten. Visserligen har hon inte i journalen gjort en specifik anteckning om att menprövning gjorts och på vilka grunder, men omständigheterna talar för att BB ändå gjort denna prövning, då hon lämnat ut uppgifterna.

text: DD hänvisade i sitt yttrande till vad EE anfört samt tillade att de var medvetna om att s.k. menprövning skall dokumenteras i journalhandlingarna men ansåg att denna prövning utförts.

text: AA kommenterade remissvaren.

text: CC:s journal från Husläkarmottagningen Johannes i Stockholm, omvårdnadsjournal rörande CC som förts bl.a. av distriktssköterskor från samma mottagning samt de anmälningar som BB ingav till Överförmyndarnämnden i Stockholm respektive Polismyndigheten i Stockholm har funnits tillgängliga på ombudsmannaexpeditionen.

text: BB bereddes tillfälle att avge eget yttrande i ärendet. I beslut den 15 maj 2000 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 kap. 1 §

text: SekrL gäller, utom i fall som här saknar intresse, inom hälso- och sjukvården sekretess för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Enligt

text: 1 kap. 3 §

text: SekrL gäller bestämmelserna i lagen även i förhållandet mellan olika myndigheter och mellan olika verksamhetsgrenar inom en myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. Undantag från denna princip kan emellertid föreskrivas i SekrL eller i annan lag eller förordning till vilken SekrL hänvisar. I 14 kap. 1–3 §§ SekrL anges vissa generella begränsningar i sekretessen. Såvitt är av intresse i förevarande ärende gäller sålunda enligt

text: 14 kap. 1 §

text: SekrL att en sekretessbelagd uppgift kan lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldigheten följer av lag. Sekretess hindrar inte heller att uppgift som angår misstanke om brott i vissa fall lämnas till den myndighet som har att ingripa mot brottet. I

text: 14 kap. 4 §

text: SekrL anges att sekretess till skydd för enskild, med vissa här inte relevanta undantag, inte gäller i förhållande till den enskilde själv och att sekretessen helt eller delvis kan efterges av honom.

text: Det kan inledningsvis konstateras att de uppgifter som BB lämnade rörande CC i polisanmälan och i intyget till överförmyndarnämnden innehöll uppgifter som omfattas av sekretess enligt

text: 7 kap. 1 §

text: SekrL. Detsamma gäller de uppgifter som BB lämnade i polisanmälan rörande AA. Uppgifterna har således, för det fall någon sekretessbrytande bestämmelse inte är tillämplig, kunnat lämnas ut endast med samtycke från de enskilda som uppgifterna rör eller efter det att en gjord menprövning utfallit på så sätt att det har stått klart att uppgifterna har kunnat lämnas ut utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men.

text: När det gäller uppgifter som angår misstanke om brott kan sådana uppgifter, som jag inledningsvis angett, i vissa fall lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, se

text: 14 kap. 2 §

text: SekrL. För uppgift som omfattas av sekretess enligt

text: 7 kap. 1 §

text: SekrL, vilket är fallet här, gäller detta emellertid endast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. Som Socialstyrelsen har angett i sitt yttrande rörde de i polisanmälan angivna uppgifterna misstanke om brott med lindrigare straffskala och bestämmelsen i

text: 14 kap. 2 §

text: SekrL var därför inte tillämplig.

text: När det gäller intyget till överförmyndaren har Socialstyrelsen redogjort för de bestämmelser som reglerar sjukvårdens möjlighet att anmäla patients behov av god man. Av redogörelsen framgår bl.a. följande. Skyldighet att till överförmyndaren anmäla patients behov av god man föreligger endast för verksamhetschef och enbart när en intagen person kan behöva god man eller förvaltare, se

text: 2 § 3 p förordningen (1996:933)

text: om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården. Därutöver är läkare endast skyldig att, med vissa begränsningar, utföra undersökningar och ge utlåtande över dessa på begäran av domstol, se

text: 2 kap. 3 § förordningen (1998:1513)

text: om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. En sådan begäran kan t.ex. avse intyg om hälsotillstånd i ärenden rörande anordnande av förvaltarskap eller godmanskap, se

text: 11 kap. 17 § föräldrabalken

text: Enligt vad som framkommit förelåg det inte någon begäran från domstol om att BB skulle utfärda intyg av ifrågavarande slag. Sådana förhållanden som motiverade en anmälan enligt den nämnda bestämmelsen i förordningen om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården var inte heller för handen.

text: Det kan alltså konstateras, såväl när det gäller uppgifterna i polisanmälan som i yttrandet till överförmyndaren, att någon sekretessbrytande bestämmelse inte var tillämplig. För att uppgifterna skulle få röjas har det alltså krävts att CC, respektive AA i de delar han var berörd, hade lämnat sitt medgivande till att uppgifterna lämnades ut. Det har i remissvaret inte ens påståtts att något sådant samtycke inhämtats. Det finns inte heller något samtycke dokumenterat i CC:s journal.

text: DD och EE har, efter det att de tagit del av Socialstyrelsens yttrande, anfört att omständigheterna talar för att BB, trots avsaknaden av dokumentation, gjort en menprövning innan hon lämnade ut uppgifterna. Eftersom BB valt att inte själv yttra sig i ärendet går det emellertid inte att bringa fullständig klarhet i vad som förevarit i det avseendet. Jag vill dock framhålla att jag inte har funnit anledning att anta annat än att BB har handlat i syfte att bistå CC på bästa sätt. Det finns därför enligt min mening ett visst utrymme för att anta att BB i det sammanhanget gjorde bedömningen att ett utlämnande av uppgifterna inte skulle vara till men för CC eller i övrigt stå i strid med bestämmelserna i SekrL. Huruvida denna bedömning varit riktig eller inte finner jag inte anledning att anlägga synpunkter på.

text: Jag har emellertid, såsom ovan framgått, kunnat konstatera att det inte finns någon anteckning i CC:s journal om att en menprövning har gjorts före utlämnandet av uppgifterna. Detta är en självfallet en allvarlig brist och BB kan inte undgå kritik för denna underlåtenhet. Jag förutsätter att verksamhetschefen ser över de rutiner som gäller i fråga om dokumentation av ställningstaganden av detta slag.

text: En del av de uppgifter som BB lämnade i polisanmälan respektive intyget är av karaktären andrahandsuppgifter. Det kan med fog ifrågasättas om inte BB borde ha kontrollerat uppgifterna närmare innan de utlämnades i sådana sammanhang som det här varit fråga om.

text: De bestämmelser som reglerar utlämnande av sekretessbelagda uppgifter i de sammanhang som det här är fråga om är inte helt lätta att tillämpa i praktiken. EE har i sitt yttrande bl.a. pekat på de svårigheter som föreligger för en läkare att göra de juridiska bedömningar som krävs i vissa fall. Det nu prövade ärendet har naturligtvis ytterligare komplicerats av CC:s tillstånd, vilket medfört att BBs möjligheter att inhämta ett allvarligt menat samtycke, såvitt framkommit, har varit begränsade. Ärenden av ifrågavarande slag ställer således stora krav på den behandlande läkaren. Det är därför av stor vikt att det inom verksamheten finns fastlagda rutiner för hur frågor som rör sekretesskyddade uppgifter skall hanteras och att läkarna ges möjlighet att kontakta och rådfråga verksamhetschef eller annan ansvarig.

text: Socialstyrelsen har i sitt yttrande väckt frågan om det inte borde införas en skyldighet för en läkare i öppen vård att, i likhet med vad som gäller inom den slutna vård-

text: en, anmäla behov av god man för en patient. Socialstyrelsen har härvid pekat på att personal inom den öppna hälso- och sjukvården i ökande omfattning torde komma i kontakt med patienter i situationer som den aktuella. Jag delar Socialstyrelsens uppfattning i frågan och jag finner det därför befogat att översända en kopia av beslutet till Regeringskansliet för kännedom.


nyckelord:
Förhör
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Kronobergs län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Växjö, för handläggningen av en förundersökning

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan till JO klagomål mot Polismyndigheten i Kronobergs län och åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Växjö, med anledning av handläggningen av en förundersökning. Han uppgav bl.a. att han aldrig blivit hörd eller delgiven misstanke beträffande en av två brottsmisstankar innan han slutdelgavs förundersökningen och att denna tagit för lång tid.

text: Utredning

text: Handlingar i polismyndighetens ärenden K19293-04 och K1088-05 och åklagarkammarens ärende 206A-2936-04 infordrades och granskades. Upplysningar inhämtades från kammaråklagaren BB och kriminalkommissarien CC. Följande framkom.

text: Förundersökningen gällde försök till utpressning vid två tillfällen. BB var förundersökningsledare och CC var utredningsman. Ärende K19293-04 gällde en gärning begången i december 2004. AA, som erkände brott, hördes i den delen under samma månad. Ärende K1088-05 avsåg en gärning begången i januari 2005. AA antecknades som skäligen misstänkt för det brottet. Han kom dock aldrig att höras eller delges misstanke beträffande detta. I februari 2005 antecknades att förundersökningen slutredovisats och i maj beslutades att den skulle återupptas. AA tillställdes i oktober 2005 en kallelse till förhör. Förhöret kom emellertid aldrig till stånd. Ett förhör med målsäganden ägde rum i november 2006 och i september 2007 slutdelgavs AA förundersökningen. Han framställde då vissa anmärkningar, bl.a. om att han inte hörts rörande miss-tanken i ärende K1088-05. I december beslutade åklagaren att inte väcka åtal beträffande brottsmisstanken i det ärendet. Åtal väcktes beträffande den andra brottsmisstanken i januari i år.

text: BB har upplyst att anledningen till att handläggningen har dragit ut på tiden är att han haft många ungdomsärenden som han varit tvungen att prioritera och att utredningen innehållit en juridiskt svår fråga, som tagit tid att överväga. Akten kom också att sorteras fel hos polisen och återfanns, om han minns rätt, efter avsevärd

text: tid i polismyndighetens arkiv. I juni 2006 måste den ha kommit till rätta eftersom han då gav direktiv om förhör. I november 2006 inkom förhörsprotokoll. Därefter låg ärendet hos honom för bedömning tills han i april 2007 gav direktiv om slutdelgivning. Förundersökningsprotokoll inkom efter påminnelse i början av oktober 2007. – Det var ett misstag att han inte gav direktiv om att AA skulle höras och delges misstanke beträffande brottet i ärende K108805.

text: CC har uppgett att akten felaktigt förts till polisens arkiv mellan februari och maj 2005. Någon förklaring till varför det kom att ske har man inte kunnat finna. När förundersökningen därefter återupptogs drog den ut på tiden. Han minns inte längre varför handläggningen kom att bli långdragen. Hans minnes-bild är att det berodde på att den misstänkte var svår att få tag i och att ärendet blev liggande hos åklagaren.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Hon eller han ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen [1947:948]).

text: Det dröjde cirka tre år från det att anmälningarna gjordes och AA först hördes om den ena av brottsmisstankarna till dess att beslut i åtalsfrågan fattades. I början av den tidsperioden var akten under en tid av tre månader felaktigt arkiverad. Så får givetvis inte ske. Anledningen till detta har dock inte klarlagts och ytterligare utredningsåtgärder framstår inte som meningsfulla.

text: Under de kommande två åren kallades den misstänkte i oktober 2005 till ett förhör som inte kom att genomföras och i november 2006 verkställdes ett förhör med målsäganden. Beträffande tiden från maj 2005 till juni 2006, då BB vet att han hade tillgång till akten, har utredningen inte kunnat ge klarhet i varför i princip inga åtgärder vidtogs. Inte heller i denna del framstår ytterligare utredning som meningsfull. Jag kan emellertid konstatera att det inte är acceptabelt att inga andra åtgärder än att kalla till ett förhör vidtas under ett års tid. Först i november 2006 genomfördes det förhör med målsäganden som BB gett direktiv om i juni samma år. Därefter dröjde det ett knappt halvår innan han gav direktiv om att slutdelgivning skulle ske. Såvitt framgår av handlingarna var det först sedan BB i slutet av september 2007 påmint om sitt direktiv som en underrättelse om den slutförda förundersökningen skickades till AA.

text: Jag har förståelse för att en ansträngd arbetssituation kan göra att vissa ärenden måste prioriteras framför andra liksom för att vissa juridiska överväganden kan ta tid. Även med beaktande av dessa omständigheter är det dock helt oacceptabelt att en förundersökning av sådant slag som den aktuella tar så lång tid att slutföra som i detta fall. Polismyndigheten och åklagaren förtjänar därför kritik.

text: När BB gav direktiv om att slutdelgivning skulle ske hade AA inte delgetts misstanke om ett av de brott som förundersökningen avsåg. Trots att AA

text: antecknats som skäligen misstänkt redan i början av år 2005 blev han således aldrig delgiven misstanke och hörd beträffande den brottsmisstanken.

text: Då förundersökningen kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, ska han, då han hörs, underrättas om misstanken. Den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. De har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Underrättelse härom ska lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare varvid skäligt rådrum ska beredas dem. Åtal får inte beslutas innan detta har skett (

text: 23 kap. 18 § första stycket

text: RB).

text: BB har förklarat att det var av misstag som AA inte kom att höras. Mot bakgrund av att utredningen inte varit omfattande och den tid som funnits till genomgång av ärendet anser jag att misstaget är svårförståeligt och är kritisk till det inträffade. Naturligtvis borde även CC ha uppmärksammat BB på att AA inte delgetts misstanke om ett av brotten när BB angav att slutdelgivning skulle ske. – Jag noterar emellertid att åtal inte väckts beträffande den brottsmisstanken.

text: Vad som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.