title: Anspråk på skadestånd med anledning av en tingsrätts handläggning inför en huvudförhandling i ett tvistemål

text: Stockholms läns Elektriska Aktiebolag tillerkänns skadestånd av staten med 7 105 kr. Justitiekanslern uppdrar åt Domstolsverket att utbetala beloppet till bolaget.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en tvist mellan Stockholms läns Elektriska Aktiebolag (STEA), kärande, och K.H., svarande, vid Nyköpings tingsrätt krävde STEA betalning för en fordran om 647 926 kr på K.H. på grund av dennes borgensåtagande. Tingsrätten meddelade den 2 september 2004 tredskodom mot K.H. på grund av hans utevaro från en huvudförhandling den dagen. Sedan K.H. hade återvunnit målet sattes det på nytt ut till huvudförhandling, nu till den 14 mars 2005. Kallelser till förhandlingen utfärdades. Vid huvudförhandlingen inställde sig STEA, dess ombud, dåvarande jur. kand. Nicklas Rydberg, samt ett av bolaget åberopat vittne. K.H., som inte var delgiven kallelse till förhandlingen, inställde sig inte. Vid sammanträdet för huvudförhandling ställdes huvudförhandlingen därför in. Huvudförhandling hölls sedan den 11 april 2005, och tingsrätten meddelade dom i målet den 19 april 2005. Domen innebar att STEA:s talan bifölls och att K.H. förpliktades att ersätta STEA:s rättegångskostnader. Svea hovrätt fastställde den 20 mars 2006 tingsrättens dom.

text: Anspråket m.m.

text: STEA har begärt skadestånd av staten med 13 105 kr, exklusive mervärdesskatt, varav 9 000 kr avser ombudsarvode i form av inläsning av målet samt tidsspillan, 840 kr utlägg för en resa Täby – Nyköping t/r samt 3 265 kr vittnets inställelse. Som grund för anspråket har bolaget anfört att kostnaderna inte kan anses utgöra rättegångskostnader och att rättsskyddsförsäkringen för bolaget ersätter enbart nödvändiga kostnader i domstol, vilket inte var fallet med de nu aktuella kostnaderna. STEA får genom sitt krav anses ha gjort gällande att domstolen genom sin handläggning inför huvudförhandlingen har ådragit staten skadeståndsskyldighet mot bolaget.

text: Nyköpings tingsrätt har yttrat sig och anfört väsentligen följande. En kallelse samt en påminnelse skickades till K.H. före huvudförhandlingen. Han blev emellertid aldrig delgiven kallelsen. Detta noterades av kansliet på tingsrätten först på morgonen den 14 mars 2005. Det gick då inte att nå K.H. per telefon. Vid rotelinnehavarens, rådmannen T.A., ankomst till tingsrätten kl. 09.30 gjordes bedömningen att det inte var meningsfullt att ställa in huvudförhandlingen, som skulle påbörjas kl. 10.00, med hänsyn till att STEA:s ombud reste från Stockholm och att vittnet reste från Linköping. Förhoppningen var i stället att K.H. skulle inställa sig trots att han inte var delgiven. Tingsrättens kansli var under denna tid mycket arbetstyngt.

text: STEA har yttrat sig över vad tingsrätten har anfört.

text: Justitiekanslern har från tingsrätten inhämtat det rättegångskostnadsanspråk från STEA som framställdes till tingsrätten vid huvudförhandlingen den 11 april 2005.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsskyldigheten

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Mot bakgrund av detta lagrum är frågan om tingsrätten genom skadeståndsgrundande vållande vid handläggningen inför den aktuella huvudförhandlingen kan anses ha ådragit staten skadeståndsskyldighet.

text: Av

text: 32 kap. 4 § rättegångsbalken

text: (RB) följer att rätten får ställa in en förhandling och bestämma en ny tid för den om det före det utsatta sammanträdet föreligger en omständighet som kan antas utgöra hinder för förhandlingen eller för dess genomförande i erforderlig omfattning. Bestämmelsen är fakultativ, dvs. den ger rätten ett utrymme att besluta efter vad som kan anses lämpligt i det enskilda fallet.

text: Att en av parterna inför ett sammanträde i ett tvistemål inte är delgiven kallelse till sammanträdet kan onekligen utgöra en omständighet som ger rätten anledning att ställa in huvudförhandlingen. Det är emellertid inte möjligt att ställa upp en generell regel för hur rätten skall förfara i sådana fall. Exempelvis kan det finnas situationer där omständigheterna ger anledning att tro att den icke delgivna parten ändå kommer att infinna sig vid sammanträdet, varför det kan vara av värde att söka påbörja detta trots den bristande delgivningen. Ett flertal omständigheter kan tänkas inverka på rättens beslut att antingen på förhand ställa in sammanträdet eller ändå försöka hålla det. Sammanträdets och målets art samt rättens kännedom om parterna är enbart några, låt vara viktiga, sådana omständigheter. Mot bakgrund av de kostnader som är förenade med en parts inställelse torde emellertid en brist i delgivning av kallelsen beträffande någon av parterna i normalfallet leda till att sammanträdet ställs in.

text: För att skadeståndsskyldighet skall komma ifråga krävs att tingsrätten har gjort sig skyldig till fel eller försummelse. När det – som är fallet vid bedömningar enligt

text: 32 kap. 4 §

text: RB – gäller frågor om rättstillämpning är det inte tillräckligt att tingsrätten har gjort en bedömning som kan ifrågasättas. Om det finns utrymme för olika bedömningar måste inte sällan skilda bedömningar och beslut var för sig anses riktiga åtminstone i den meningen att fel eller försummelse inte har förekommit. Vid oriktig rättstillämpning krävs alltså en mera påtaglig felbedömning för att oaktsamhet skall anses föreligga (se

text: prop. 1972:5 s. 518

text: och

text: SOU 1993:55 s. 152

text: f., Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , 2:a uppl. s. 75 f. samt rättsfallen

text: NJA 1994 s. 654

text: och 2003 s. 285). Enbart den omständigheten att en tingsrätt, som på förhand ställs inför ett möjligt hinder för en huvudförhandling, efter en avvägning gör bedömningen att ställa in eller försöka hålla förhandlingen bör därför som en utgångspunkt inte medföra skadeståndsansvar för staten.

text: I ärendet har emellertid framkommit att tingsrättens beslut att försöka hålla huvudförhandlingen inte kom att grundas på dylika lämplighetsöverväganden utan fattades som en konsekvens av att problematiken hade förbisetts ända tills huvudförhandlingen var alldeles förestående. Delgivningsfrågan uppmärksammades alltså inte förrän på ett stadium då det inte längre var praktiskt möjligt att ställa in huvudförhandlingen på förhand. Genom sin handläggning inför huvudförhandlingen betog sig således tingsrätten möjligheten att i tid fatta det beslut om huvudförhandlingens hållande eller inställande som mot bakgrund av den bristande delgivningen kunde anses som riktigt. Därtill kommer att det av tingsrättens yttrande hit får anses framgå att huvudförhandlingen hade ställts in om den bristande delgivningen hade upptäckts i tid. Detta kan inte tolkas på något annat sätt än att tingsrätten menar att omständigheterna i målet var sådana att det inte fanns tillräckliga skäl att försöka hålla huvudförhandlingen trots delgivningsbristen. Justitiekanslern biträder denna uppfattning.

text: Även om orsakerna till tingsrättens förbiseende av delgivningsfrågan står att finna i arbetsbelastningen vid tingsrätten måste det inträffade betecknas som i vart fall försummelse i den mening som framgår av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Justitiekanslern finner därför att tingsrätten genom sin handläggning har ådragit staten skadeståndsskyldighet.

text: Jämkning

text: STEA har gjort gällande att bolaget har drabbats av ersättningsgilla skador i form av de merkostnader som bolaget åsamkades till följd av det inträffade.

text: Bolaget har också menat bl.a. att skadorna inte kunde göras gällande som rättegångskostnader i målet.

text: Enligt

text: 18 kap. 8 §

text: RB skall ersättning för rättegångskostnad fullt motsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden skäligen har varit påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Avgörande för om kostnaden skäligen har varit påkallad för tillvaratagande av partens rätt är enligt förarbetena till bestämmelsen om parten vid tidpunkten för vidtagande av den åtgärd som har föranlett kostnaden har haft skäl att anse åtgärden som erforderlig (NJA II 1943 s. 235).

text: STEA:s samt dess ombuds och vittnes inställelse var ur bolagets perspektiv nödvändig, eftersom bolaget intill dess annat meddelades från tingsrätten hade att utgå ifrån att huvudförhandlingen den 14 mars 2005 skulle bli av samt att inställa sig till denna. De merkostnader för bolaget som uppstod till följd av den inställda huvudförhandlingen torde därför, med en tillämpning av rättegångskostnadsreglerna i enlighet med det nämnda förarbetsuttalandet, ha kunnat göras gällande som rättegångskostnader i målet. Med förbehåll för rättens prövning av rättegångskostnadsfrågan torde alltså STEA, som var vinnande part i tvisten, fullt ut ha kunnat få ersättning för sina merkostnader av motparten.

text: Under angivna omständigheter kan ifrågasättas om inte STEA har åsidosatt den skyldighet som varje skadelidande enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer har att begränsa sin skada. För det fall STEA hade fått ersättning för sina merkostnader som rättegångskostnader av motparten, hade emellertid motparten i sin tur kunnat framställa ett skadeståndsanspråk mot staten på samma sätt som STEA nu gör i detta ärende hos Justitiekanslern. Enligt Justitiekanslerns mening talar därför övervägande skäl för att staten inte bör göra gällande att STEA:s skadestånd bör jämkas på grund av bolagets medvållande till sin skada genom att inte försöka få sina merkostnader ersatta som rättegångskostnader.

text: Skadan

text: Vid bedömningen av omfattningen av STEA:s skada kan ledning sökas i det kostnadsanspråk som framställdes efter huvudförhandlingen den 11 april 2005 och som avsåg bolagets rättegångskostnader för tiden efter tredskodomen den 2 september 2004, alltså avseende även den huvudförhandling som faktiskt genomfördes. Detta kostnadsanspråk uppgick till 13 365 kr, exklusive mervärdesskatt, varav 9 000 kr avsåg ombudsarvode och 4 365 kr utlägg för resor och bevisning. I kostnadsräkningen angavs att arbetet under fyra timmar hade bestått bl.a. i genomgång och upprättande av rättegångsskrifter, överläggningar med företrädare för klienten samt förberedelse inför och genomförande av huvudförhandlingen. STEA:s motpart förpliktades att betala rättegångskostnaderna i enlighet med yrkandet.

text: De rättegångskostnader som STEA den 11 april 2004 gjorde gällande överstiger sammantagna enbart marginellt de merkostnader som bolaget i skadeståndsärendet hos Justitiekanslern menar uppstod enbart på grund av den inställda huvudförhandlingen. Under sådana omständigheter, och i avsaknad av annan utredning till stöd för den påstådda skadans omfattning, är Justitiekanslern inte beredd att fullt ut godta STEA:s skadeståndsanspråk såvitt gäller den fordrade ersättningen för ombudsarvode. Det sammanlagda skadeståndet bör i stället bestämmas till 7 105 kr, varav skäliga 3 000 kr avser ombudsarvode, 840 kr en resa Täby – Nyköping t/r samt 3 265 kr vittnets inställelse.


publisher: Justitiekanslern

title: Anmälan om Skolverkets behörighet att meddela föreskrifter om sekretess för nationella kursprov

org: jk

text: Justitiekanslern kritiserar Skolverket för att ha utfärdat sekretessföreskrifter utan bemyndigande.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: I en skrivelse till Justitiekanslern daterad den 1 februari 2006 har stadsarkivarien TK vid Stadsarkivet i Norrköpings kommun ifrågasatt Skolverkets behörighet att meddela föreskrifter om sekretess för nationella prov. En sådan föreskrift har meddelats i 4 §

text: SKOLFS 2004:26

text: , Skolverkets föreskrifter om obligatoriska ämnesprov i årskurs 9 i grundskolan läsåret 2005/2006, och i 6 §

text: SKOLFS 2004:28

text: , Skolverkets föreskrifter om obligatoriska nationella kursprov i gymnasieskolan läsåret 2005/2006.

text: TK har även ifrågasatt vad Skolverket anfört om tillämpningen av

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen (1980:100)

text: , som reglerar den s.k. provsekretessen. TK har härvid yttrat att provsekretessen ska prövas självständigt av de kommunala myndigheterna samt att skaderekvisitet i

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: inte kan anses vara uppfyllt beträffande de kommunala myndigheterna för det fall ett nationellt prov lämnas ut efter att provet har ägt rum. TK har vidare framhållit att en reglering om överföring av sekretess är nödvändig för det fall provsekretessen ska bestå även hos kommunala myndigheter och inte endast hos de centrala myndigheterna efter det att provet ägt rum.

text: Skolverkets yttrande m.m.

text: Skolverket har, genom generaldirektören och chefsjuristen, yttrat sig på Justitiekanslerns begäran. I yttrandet sägs följande.

text: Yttrande

text: Justitiekanslern har i skrivelse som inkom till Skolverket den 1 mars 2006 begärt att Skolverket yttrar sig mot bakgrund av innehållet i

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen (1980:100)

text: samt

text: 7 kap. 10 § grundskoleförordningen (1994:1194)

text: och

text: 7 kap. 5 § gymnasieförordningen (1992:394)

text: Skolverket har i skrivelse den 5 december 2005 svarat på en förfrågan som Norrköpings kommun ställt om nationella prov. I detta yttrande vidareutvecklar Skolverket sitt svar och lämnar också en beskrivning av det nationella provsystemet.

text: Provsystemet

text: Nationellt fastställda prov skall användas inför betygsättning i engelska, matematik samt svenska och svenska som andraspråk i de obligatoriska och frivilliga skolformerna.

text: Skolverket har regeringens uppdrag att svara för utveckling av det nationella provsystemet för skolväsendet. Det nationella provsystemet består av nationella prov, diagnostiskt material samt provmaterial i Skolverkets provbank. Regeringsuppdraget (U2004/5293/S) och det nationella provsystemets syften framgår av bilaga 1.

text: Konstruktion av nationella prov och annat provmaterial sker på uppdrag av Skolverket vid olika universitet och högskolor. Att konstruera ett nationellt prov tar ca 1,5 till 2 år. Vid konstruktion av nya nationella prov i engelska och matematik återanvänds tidigare använda provuppgifter.

text: Proven trycks upp och distribueras till ett stort antal mottagare. Som exempel kan nämnas att elevmaterialen för respektive ämnesprov för årskurs 9 i grundskolan trycks upp i en upplaga på ca 155 000 (2005/2006) och lärarmaterial i ca 9 000 exemplar (2005/2006) och distribueras till ca 1800 grundskolor, 370 kommunala vuxenutbildningar och ett par hundratal gymnasieskolor som har undervisning på det individuella programmet. Kostnaden för konstruktion av ett enskilt nationellt prov är ca 1,5 miljoner. Den årliga kostnaden för konstruktion av nationella prov och övrigt provmaterial i det nationella provsystemet uppgår till ca 40 miljoner. Till detta kommer tryck- och distributionskostnader på ca 11 miljoner.

text: Skolverket föreskriver årligen provdatum för grundskolans och gymnasieskolans obligatoriska nationella prov t.ex

text: SKOLFS 2004:26

text: och 28. Under senare år har säkerheten runt de nationella proven aktualiserats då det trots tydliga rutiner om ansvar och hantering av de nationella proven förekommit att prov kommit ut på Internet och fått stor spridning före eller direkt efter provdatumet. De obligatoriska nationella proven med fastställda provdatum är särskilt sårbara.

text: Av regeringsuppdraget framgår att Skolverket bör öka säkerheten i provsystemet. Detta för att provuppgifterna inte skall vara kända före provtillfället. Om det finns särskilda skäl har rektor möjlighet att senarelägga ett prov. Därför behöver en hög säkerhet bibehållas även efter föreskrivet provdatum.

text: Provsekretess

text: Som framgår av skrivelsen till Norrköping anser Skolverket att kommunen självständigt har att pröva frågan om sekretess för nationella prov.

text: Enligt Skolverkets mening motverkas dock i allmänhet syftet med ett prov om ett utlämnande sker innan provet har hållits eller före provdatumet. Syftet motverkas också i allmänhet om ett prov lämnas ut under den tid då provuppgifter återanvänds. Provuppgifter behöver återanvändas av kostnadsskäl, men även för att kalibrera provens svårighetsgrad och för att följa kunskapsutvecklingen över tid. Ett utlämnande innebär risk för att frågor sprids och är kända vid provtillfället, vilket riskerar att proven inte kan användas som stöd vid betygsättning.

text: Av

text: grundskoleförordningen

text: 7 kap. 10 §

text: ) framgår att syftet med de nationella proven är att vara ett stöd för bedömning av elevernas kunskapsutveckling och för betygssättning. Av

text: gymnasieförordningen

text: 7 kap. 5 §

text: ) framgår att proven skall användas som ett hjälpmedel för att bedömningsgrunderna skall bli så enhetliga som möjligt över landet. Motsvarande skrivningar finns för kommunal vuxenutbildning, specialskolan och svenska för invandrare.

text: Enligt Skolverket är det i första hand de obligatoriska nationella proven som har behov av sekretesskydd. Detta för att kunna uppnå syftena att stödja en likvärdig och rättvis betygssättning samt att ge underlag för analys av i vilken utsträckning kunskapsmålen nås.

text: Stöd för att nationella prov kan sekretesskyddas finns i specialmotiveringen i proposition för ny sekretesslag 1979/80:2 Del A s. 139. Av motiveringen till 4 kap. 3 § framgår att:

text: "Sekretess gäller sålunda, om röjande av uppgiften skulle motverka syftet med provet. I rättspraxis har de s.k. standardiserade proven, dvs. prov som upprepas, ansetts omgärdade med sekretess så länge samma provhandlingar används. Behovet att sekretessbelägga sådana prov även sedan de en gång har använts har inte ifrågasatts. Skaderekvisitet innebär att röjande av en uppgift inte får ske om det skulle motverka syftet med kunskapsprov eller psykologiskt prov av detta slag som förutses bli anordnat".

text: Stöd för Skolverkets uppfattning att sekretess i allmänhet kan antas föreligga under den tid som frågor i prov används, återfinns även i t.ex. dom av Kammarrätten i Stockholm (Målnr 9144-1972, dom 1973-04-04 och Mål nr:1846-1998, dom 1998-03-24) och i dom av Regeringsrätten (Regeringsrättens årsbok 1991, not 20 och 21). Kammarrätten delade i mål nr 1846-1998 Skolverkets uppfattning att Skolverkets centralt fastställda prov kan skyddas under en avgränsad tidsperiod av i första hand pedagogiska skäl men också av ekonomiska skäl.

text: Skolverkets uppfattning är med hänsyn till ovan anförda förarbeten och praxis, att skaderekvisitet uppfylls oavsett om utlämnandet sker hos Skolverket eller hos den kommunala myndigheten. Även om kommunen självständigt skall tillämpa

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: , torde i allmänhet varje prövning av ett utlämnande hos denna, leda till att sekretess gäller under den tid det är aktuellt att återanvända provet.

text: Konsekvenser för Skolverket om proven lämnas ut

text: Som framgår av redogörelsen ovan anser Skolverket att det är av största vikt att bestämmelsen i

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: följs. Provuppgifterna i ämnesproven i årskurs 9 behöver vara skyddade det läsåret provet ges medan kursproven i gymnasieskolan och sfi proven behöver ha ett längre skydd då de används under en längre tidsperiod.

text: Om proven sprids före provdatum urholkas säkerheten i det nationella provsystemet. Legitimiteten och tilltron till de nationella proven skulle skadas och de nationella provens syften att ge underlag för analys av i vilken utsträckning kunskapsmålen nås samt stödja en likvärdig och rättvis betygssättning kan inte längre uppnås. Det blir också svårt att följa kunskapsutvecklingen över tid och kalibrering av provens svårighetsgrad försvåras. För vissa provdelar är det svårt att variera uppgifter med god kvalitet t.ex. muntliga uppgifter och skriftlig produktion. Återanvändning av uppgifter är därför också nödvändig.

text: Kostnaderna är idag höga för att fullfölja regeringsuppdraget och dess syften. Konsekvenserna om provuppgifterna inte sekretesskyddas blir att kostnaderna för det nationella provsystemet ökar. Detta då provuppgifter "förbrukas" och inte kan återanvändas.

text: Det är viktigt att alla skolor och lärare som lägger ned mycket tid på att genomföra, bedöma och rapportera resultat känner att de kan lita på det nationella provsystemet.

text: Skolverkets föreskrifter om nationella prov

text: Skolverket har genom

text: 7 kap. 10 § grundskoleförordningen

text: och

text: 7 kap. 5 § gymnasieförordningen

text: bemyndigande att meddela föreskrifter om nationella prov. Sådana föreskrifter har t.ex. meddelats genom SKOLFS 2004: 26 och 28. Där görs en hänvisning till

text: sekretesslagen

text: . Av

text: 6 §

text: i föreskrifterna framgår att den sekretess som gäller för provens innehåll med stöd av

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: gäller till och med det datum som anges. Syftet med föreskriften är att vägleda kommunen vid sekretessprövningen.

text: Skolverket har erfarit att det finns stora brister ute på skolorna om tillämpning av provsekretess enligt

text: sekretesslagen

text: . Problem med tillämpningen av

text: sekretesslagen

text: i skolan framhålls även i

text: SOU 2003:103

text: . Detta är anledningen till att Skolverket formulerat en bestämmelse som inte endast anger provtider utan även hur länge proven är tänkta att återanvändas. Utan en sådan formulering är risken stor för att proven inte sekretesskyddas och att stor skada uppstår för det nationella provsystemet. Skolverket har därför kopplat ihop provtiderna och återanvändning med behovet av sekretess.

text: TK har inkommit med synpunkter på yttrandet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Justitiekanslerns tillsynsuppgifter regleras i lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och i förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern. Justitiekanslern har tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet följer lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina uppgifter. Det ligger inom Justitiekanslerns behörighet att granska om föreskrifter som en myndighet har antagit efter bemyndigande håller sig inom ramen för bemyndigandet, liksom att pröva om en myndighet har meddelat en föreskrift i strid med en bestämmelse i lag eller annan författning.

text: I

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) finns bestämmelser om medborgarnas rätt att ta del av allmänna handlingar. En handling är allmän om den förvaras hos en myndighet och enligt särskilda bestämmelser är att anse som inkommen eller upprättad där. Enligt

text: 2 kap. 2 §

text: TF får rätten att ta del av allmänna handlingar begränsas endast om det är påkallat med hänsyn till vissa särskilt angivna ändamål och intressen. Dessa begränsningar ska framgå av en särskild lag, eller i en annan lag vartill den särskilda lagen hänvisar.

text: Sekretesslagen (1980:100)

text: innehåller bestämmelser om sådana begränsningar.

text: I

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: anges att sekretess gäller för uppgifter som ingår i eller utgör underlag för kunskapsprov eller psykologiska prov under en myndighets överinseende, om det kan antas att syftet med provet motverkas om uppgiften röjs. Bestämmelsen saknar följaktligen tidsgräns för sekretessen.

text: Enligt

text: 2 kap. 14 § första stycket

text: TF ska en begäran om att få ta del av en allmän handling göras hos den myndighet som förvarar handlingen. Det är också, med de undantag som framgår av bestämmelsens andra stycke, den förvarande myndigheten som prövar en begäran om utlämnande.

text: Skolverket har genom

text: och

text: bemyndigats att meddela föreskrifter om nationella prov respektive ämnesprov. Sådana föreskrifter har meddelats genom

text: SKOLFS 2004:26

text: och 28.

text: 4 § i

text: SKOLFS 2004:26

text: har följande lydelse:

text: Den sekretess som gäller för provens innehåll med stöd av

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: gäller till och med följande datum:

text: Ämne

text: Datum

text: Svenska/Svenska som andraspråk

text: 9 juni 2006

text: Engelska

text: juni 2016

text: Matematik

text: juni 2016

text: 6 § i

text: SKOLFS 2004:28

text: har följande lydelse:

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: gäller till och med följande datum:

text: Ämne

text: Datum

text: Svenska/Svenska som andraspråk

text: januari 2006 resp. juni 2006

text: Engelska

text: december 2015 resp. juni 2016

text: Matematik

text: december 2015 resp. juni 2016

text: I ovan nämnda sekretessföreskrifter görs en direkt hänvisning till

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: , varvid anges gälla en konkret angiven tidsgräns för sekretessen enligt denna bestämmelse. En motsvarande tidsgräns saknas i

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: Genom utfärdandet av sekretessföreskrifterna i 4 §

text: SKOLFS 2004:26

text: och 6 §

text: SKOLFS 2004:28

text: har Skolverket angett en tidsgräns för den s.k. provsekretessen enligt

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: . En sådan begränsning av rätten att ta del av allmänna handlingar saknar stöd i lag och strider således mot

text: 2 kap. 2 §

text: TF. Bemyndigandena i

text: 7 kap. 10 § grundskoleförordningen

text: resp.

text: 7 kap. 5 § gymnasieförordningen

text: ger inte någon sådan rätt att precisera sekretessen som Skolverket har tagit sig.

text: Skolverket har i sitt yttrande lämnat en förklaring till utformningen av sekretessföreskrifterna i

text: SKOLFS 2004:26

text: och 28. Felet är emellertid av sådant slag att myndigheten inte kan undgå kritik för det inträffade. Jag utgår ifrån att myndigheten vidtar åtgärder för att undvika dylika fel framöver.

text: Övriga frågeställningar om provsekretessen

text: Prövningen av om allmänna handlingar kan lämnas ut görs, som huvudregel i enlighet med vad som föreskrivs i

text: 2 kap. 14 §

text: TF, av den myndighet hos vilken handlingen förvaras.

text: Skolverket kan inte bestämma över den förvarande myndighetens sekretessprövning. Norrköpings kommun har därmed att självständigt pröva frågan om sekretess för nationella prov som förvaras hos kommunen.

text: Justitiekanslern uttalar sig i princip aldrig om bedömningsfrågor, eftersom myndigheter skall göra sina bedömningar självständigt. Vidare kan Justitiekanslern inte ge någon anvisning till en myndighet om hur den bör agera i ett visst fall. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan ske (eller hade kunnat ske) i ordinarie ordning.

text: Mot bakgrund härav avstår jag ifrån att uttala mig närmare om vilka konkreta avvägningar Norrköpings kommun har att göra när kommunen utför sin sekretessprövning enligt

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: . Att kommunen har att beakta de sekretessintressen som bär upp bestämmelserna är självklart.

text: Jag finner heller inte anledning att inom ramen för min tillsynsverksamhet ta upp till prövning vad TK anför om behovet av en reglering om överföring av sekretess såvitt avser

text: 4 kap. 3 § sekretesslagen

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.

type: avgorande


title: Ifrågasatt tryck- eller yttrandefrihetsbrott (hets mot folkgrupp)

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern är inte behörig att vidta någon åtgärd i ärendet. Handlingarna återlämnas till Polismyndigheten för de åtgärder som anmälan kan ge anledning till där.

text: Ärendet

text: Polismyndigheten har vänt sig hit med en förfrågan om vem som är behörig att pröva en anmälan om hets mot folkgrupp. Anmälan avser ett uttalande som gjordes den 25 november 2017 av en talare vid Sverigedemokraternas landsdagar i Norrköping och som direktsändes av Sveriges Television. Anmälan riktar sig mot programbolaget som enligt anmälaren borde ha avbrutit sändningen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern är ensam åklagare när det gäller tryck- och yttrandefrihets-brott. För att ett ingripande från Justitiekanslerns sida ska kunna ske i detta fall krävs att

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: är tillämplig och att ett yttrandefrihetsbrott kan antas ha begåtts.

text: Yttrandefrihetsgrundlagen

text: är enligt

text: 1 kap. 6 §

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: tillämplig på sändningar av tv-program som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel.

text: Det anmälda uttalandet skedde emellertid i en direktsändning av en sådan dagshändelse för vilken det finns särskilda regler i 1 kap. 8 § yttrandefrihetsgrundlagen. Av dessa följer att grundlagens bestämmelser om bl.a. yttrandefrihetsbrott, ansvarighet, tillsyn, åtal och rättegångsordning inte omfattar en sändning av aktuellt slag. Det innebär att frågan om ansvar för yttranden som gjordes i programmet ska bedömas enligt allmänna straffrättsliga och processuella regler.

text: Justitiekanslern är därför inte behörig att pröva anmälan. Handlingarna återlämnas till Polismyndigheten för de åtgärder som anmälan kan ge anledning till där.


title: Fråga om tryckfrihetsförordningens eller yttrandefrihetsgrundlagens tillämpning beträffande ett e-postmeddelande

text: Polismyndigheten i Gävleborgs län har till Justitiekanslern för bedömning överlämnat en anmälan angående olaga hot, vilken gärning skall ha begåtts genom vissa uttalanden i ett s.k. hotmail på Internet. Till anmälan har fogats bl.a. ett utdrag av det hotmail i vilket de anmälda uttalandena förekommer.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern är ensam åklagare i fråga om tryck- och yttrandefrihetsbrott. Endast Justitiekanslern får besluta om tvångsmedel eller inleda förundersökning i anledning av misstanke om sådant brott. Justitiekanslern har vidare åklagaruppgifter i andra tryck- och yttrandefrihetsmål än mål om tryck- eller yttrandefrihetsbrott samt i mål som annars avser brott mot bestämmelse

text: tryckfrihetsförordningen

text: eller

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: . Anmälningar som faller utanför tryck- eller yttrandefrihetsområdet ankommer det dock på allmän åklagare att handlägga.

text: Såvitt framgår av de hit översända handlingarna utgör aktuellt hotmail ett meddelande med elektronisk post (e-post) ställt till vad som får antas vara anmälarens hotmailadress. Utdraget av meddelandet tyder på att den aktuella användningen av e-post inte har varit av sådant slag som utnyttjas för gruppkommunikation. Det synes i stället vara fråga om en sådan variant av e-post där ett meddelande med hjälp av elektromagnetiska vågor, utan att sändningen av meddelandet startas av mottagaren, sänds från en dator till en annan, varefter meddelandet kan t.ex. sparas i en "brevlåda" (jfr.

text: SOU 1997:49

text: Grundlagsskydd för nya medier s.129).

text: Av 1 kap. 7 § jämförd med

text: 1 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen

text: framgår att

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser inte är tillämpliga i detta fall. Frågan är då om bestämmelserna i

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) kan vara tillämpliga på aktuellt slags användning av e-post.

text: För att kunna fastställa om YGL i ett visst fall är tillämplig eller inte på sådan kommunikation som sker via Internet måste man göra en bedömning av huruvida den aktuella användningen av Internet kan anses omfattad av reglerna om radioprogram i

text: 1 kap. 6 §

text: YGL eller av den särskilda regeln om databaser m.m. i

text: 1 kap. 9 §

text: YGL.

text: Enligt 1 kap. 1 och 6 §§ YGL är denna grundlags bestämmelser tillämpliga på bl.a. sändningar av ljudradio, television och vissa andra sändningar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Enligt

text: 1 kap. 9 §

text: YGL är grundlagens föreskrifter om radioprogram också tillämpliga när en redaktion för en tryckt periodisk skrift eller för radioprogram, ett företag för framställning av filmer eller ljudupptagningar eller en nyhetsbyrå med hjälp av elektromagnetiska vågor på begäran tillhandahåller allmänheten upplysningar direkt ur ett register med upptagningar för automatisk databehandling under förutsättning att mottagaren inte kan ändra innehållet i registret.

text: I detta fall finns det inget som tyder på att den aktuella användningen av datormediet kan anses omfattad av YGL:s regler (jfr.

text: SOU 1997:49

text: s.170 - 173). Vid sådant förhållande ankommer det inte på Justitiekanslern som särskild åklagare på tryck- och yttrandefrihetsområdet att ta ställning till den hit översända anmälan. Det ankommer i stället på allmän åklagare.

text: Justitiekanslern beslutar därför att återlämna handlingarna i ärendet till Polismyndigheten i Gävleborgs län för de åtgärder som anmälan i detta fall kan föranleda.

text: Ärendet avslutas här.


title: Justitiekanslern riktar kritik mot Rikspolischefen med anledning av hur en stabsanställd vid Rikspolisstyrelsen har besvarat ett brev ställt till Rikspolischefen

text: Justitiekanslern kritiserar rikspolischefen för att en stabsanställd på dennes vägnar skickat ett brevsvar med ett innehåll som måste uppfattas som att mottagaren (en polis) fick kritik för sina kontakter med massmedia.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Polisen i Sverige är indelad i en central nivå och en lokal nivå. Rikspolisstyrelsen är central förvaltningsmyndighet och har tillsyn över Polisen. Ytterst ansvarig för verksamheten är rikspolischefen som utses av regeringen. Varje län utgör sedan ett polisdistrikt. Inom varje polisdistrikt finns en polismyndighet som ansvarar för polisverksamheten i området.

text: T.A. är anställd som polisinspektör inom Polismyndigheten i Östergötlands län. Sedan några år tillbaka är han även fackligt förtroendevald för Polisförbundet och huvudskyddsombud för sin arbetsplats. I sina uppdrag arbetar han mycket med arbetsmiljöfrågor. Vid kontakter med arbetsgivaren framförde han att polisen enligt hans uppfattning bröt mot gällande trafiklagstiftning vid användningen av sina tjänstefordon. Detta då fordon vid flera tillfällen brukades trots att deras tillåtna maxlast överskreds.

text: T.A:s uppfattning kom att bli känd för lokal massmedia och han ställde upp och uttalade sig. Efter att TV4 hade gjort inslag om ämnet men T.A. alltjämt inte hade fått något gehör hos arbetsgivaren för sin uppfattning skrev T.A. ett brev till rikspolischefen BS. Han fick därefter nedanstående svar undertecknat av en polismästare som tillfälligt tjänstgjorde hos rikspolischefen.

text: Svar på inkommen skrivelse rörande meningsskiljaktigheter

text: Hej T

text: Jag heter J.H. och tjänstgör vanligtvis som polismästare vid Polismyndigheten i Skåne. Under 6 månader genomför jag s.k. stabstjänstgöring på Rikspolisstyrelsen. Med anledning av mitt nuvarande uppdrag har jag fått till uppgift att besvara din skrivelse. Jag vill dock inledningsvis klargöra att svaret föregåtts av en diskussion med rikspolischefen. Med hänsyn till din frågeställning vill jag också tydliggöra att Rikspolisstyrelsen kontinuerligt följer verksamhetsutvecklingen ur ett nationellt perspektiv vilket även omfattar eventuell mediarapportering eller sådan diskussion som förs via media.

text: Av din skrivelse framgår att det finns meningsskiljaktigheter kring utrustningsbehov som nu har utvecklats till problemställningar i ett större etiskt perspektiv. Som du själv beskriver har ärendets utveckling inneburit ett medialt intresse som utnyttjats för att ge frågeställningen tillräcklig uppmärksamhet.

text: Av egen erfarenhet, men utan insyn i era personliga förhållanden, blir jag i egenskap av polisanställd besvärad av den mediala rapporteringen. Jag är personligen varm anhängare av dialog och vill oaktat dina argument tro att den mest optimala lösningen uppstår i det gemensamma rummet. Att av strategiska skäl nyttja det mediala intresset riskerar inte bara att skada er personliga relation utan också polisväsendet i stort. Även om en lösning därmed kan tvingas fram blir den knappast optimal och borgar inte heller för framtida fruktsamma samtal.

text: Men att utan prestige kunna släppa det som varit och lösningsfokuserat blicka framåt, kan kanske vara det som krävs för att frågeställningarnas innehåll verkligen ska hamna i fokus.

text: Anmälan

text: T.A. har i en anmälan framfört önskemål om att Justitiekanslern ska granska om det svar som han mottog är förenligt med svensk lagstiftning. Detta då han uppfattade svaret som att han hade fått skarp kritik för sina massmediala kontakter från en mycket högt uppsatt chef inom svensk polis samt då han med oro noterade att en kopia av svaret hade skickats till hans arbetsgivare.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern begärde med anledning av anmälan in ett yttrande från rikspolischefen BS. I begäran angavs att Justitiekanslern instämde med anmälaren i att det brevsvar som han hade mottagit kunde uppfattas som kritik mot honom för att han hade uttalat sig i massmedia. Justitiekanslern bad även att rikspolischefen särskilt skulle besvara följande två frågor.

text: Rikspolischefen har yttrat sig. I yttrandet anges i huvudsak följande.

text: Fråga 1

text: För att få en bakgrund och förklaring till varför J.H. valde att utforma svaret som han gjorde har jag låtit honom yttra sig i ärendet. Jag återger här hans svar i väsentliga delar.

text: ”I egenskap av polismästare i Polisområde Nordöstra Skåne representerar jag till vardags det polisområde i myndigheten som enligt min bedömning har den mest långtgående samverkan. Jag vill påstå att vi i polisområdesledningen gjort ett aktivt val i att försöka optimera förutsättningarna för en verkningsfull samverkan vilket jag också anser att vi ser resultatet av.

text: Den egna övertygelsen om vikten av en fullgod samverkan och det påvisat kärva samtalsklimatet var det som avgjorde mitt svars huvudsakliga budskap. Eftersom A och jag aldrig tidigare träffats, ville jag gärna dela med mig av min egen entusiasm för de effekter en fullgod samverkan kan medföra. Utan någon som helst tanke på att man som tolkare av mitt svar skulle göra kopplingar till begränsningar i meddelarfriheten, fokuserade jag på förutsättningar för ett fruktsamt samtalsklimat med goda relationer och prestigelösa uppträdanden. A hade ju själv skrivit i sin skrivelse, att han tyckte att det var ett problem för honom som polis att han tvingats nyttja medias makt för att få ut arbetsgivaren på banan, varpå jag bedömde att han inte själv såg förfarandet som det mest optimala i en väl fungerande organisation. I mitt svar sökte jag istället efter tänkbara lösningar. Kanske blev jag alltför fokuserad i att försöka övertyga om förträffligheten med en fullödig samverkan.”

text: Jag tolkar hans svar som att vad han har haft för ögonen när han utformade brevsvaret var vikten av en god samverkan och inte att kritisera T.A. för att denne använt sig av det mediala intresset för att driva den aktuella frågan.

text: Däremot anser jag att det i brevsvaret förekommer formuleringar som kan uppfattas som kritik mot T.A. för att denne uttalat sig i media. Det är naturligtvis inte bra och jag beklagar att T.A. – som han uttrycker i sin anmälan till JK – upplever att han fått skarp kritik från en mycket högt uppsatt chef inom svensk polis.

text: Det är av största vikt att vi inom Polisen såväl som andra offentliga organ är nogsamma med hur vi formulerar oss i sammanhang som rör yttrandefriheten så att det inte kan uppfattas som kritik eller repressalier mot en anställd för att denne använder sig av sin meddelarfrihet.

text: Brevet besvarades på uppdrag av mig, varför jag, och i egenskap av myndighetschef, har det yttersta ansvaret för dess innehåll. Jag kommer hädanefter att se till att brevsvar som utarbetas av de stabstjänstgörande, vilka tjänstgör vid Rikspolisstyrelsen under en kortare tid, granskas av någon ur den ordinarie personalen.

text: Sammanfattningsvis har det, såvitt jag förstått, inte funnits någon som helst avsikt att rikta kritik mot T.A. i nu aktuellt hänseende. De formuleringar som kan uppfattas så synes ha använts av ren obetänksamhet. Som framgått ovan har jag vidtagit åtgärder för att något liknande inte ska kunna hända igen.

text: Fråga 2

text: Det står den anställde fritt att vända sig till media med de begränsningar som följer av TF och YGL. Meddelarfriheten och kritikrätten är viktiga fundament i den statliga verksamheten och inte minst i en organisation som är så omgärdad av sekretessregler som Polisen har meddelarfriheten en viktig funktion att fylla.

text: Rikspolisstyrelsens ambition är att det inom polisorganisationen ska finnas så goda samverkansformer att enskilda anställda inte kommer i den situationen att de ser sig tvingade att vända sig till media för att få en fråga belyst. Men när samverkan inte fungerar i det enskilda fallet ser Rikspolisstyrelsen det som något positivt att enskilda anställda känner ett sådant ansvar för verksamheten att de är beredda att använda sin meddelarfrihet och sin kritikrätt för att komma till rätta med exempelvis missförhållanden av olika slag. Det är enligt Rikspolisstyrelsens mening exempel på ett ansvarsfullt medarbetarskap.

text: Meddelarfriheten kommer till klart uttryck i Polisens kommunikationspolicy (KA-159-3051/09), vilken är framtagen i samverkan mellan Rikspolisstyrelsen och polismyndigheterna. I policyn anges således följande under rubriken Lagar och regler.

text: För anställda vid Polisen gäller meddelarfriheten som är en grundlagsskyddad rätt att ge uppgifter till medier. Den innebär att offentligt anställda straffritt kan lämna uppgifter för publicering i massmedier. Meddelarfriheten är begränsad när det gäller vissa sekretessbelagda uppgifter.

text: Meddelarfriheten är kombinerad med skydd för anonymitet och ett förbud att efterforska uppgiftslämnare. Varje anställd kan följaktligen tala fritt med medier och chefer får inte fråga efter vem som har lämnat uppgifter.

text: Rikspolisstyrelsens kommunikationsavdelning verkar i samarbete med kommunikationsfunktionerna vid respektive myndighet för att kommunikationspolicyns innehåll får god spridning inom hela organisationen. Dokumentet finns utlagt på Polisens gemensamma intranät.

text: T.A. har yttrat sig över vad rikspolischefen har anfört varvid han i huvudsak har angett att han anser det bekymmersamt att ett svar från Polisens högsta ledning innehåller formuleringar som är utformade av obetänksamhet samt att han ifrågasätter om de åtgärder som rikspolischefen har redogjort för i sitt svar är tillräckliga för att komma till rätta med problematiken.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I

text: regeringsformens

text: andra kapitel finns bestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter. Enligt

text: 2 kap. 1 § 1

text: är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) framgår vidare att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst till bl.a. författare och nyhetsbyråer för offentliggörande i tidningar och andra tryckta skrifter om inte något annat är föreskrivet i TF (meddelarfrihet). Motsvarande bestämmelse finns i

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL). En myndighet som sådan har inte meddelarfrihet men däremot en offentligt anställd om denne inte uttalar sig som företrädare för myndigheten.

text: Sedan den 1 januari 2011 är i

text: 3 kap. 4 § andra stycket

text: TF respektive

text: 2 kap. 4 § tredje stycket

text: YGL uttryckligen stadgat att en myndighet eller ett allmänt organ inte får ingripa mot någon för att han eller hon i en tryckt skrift har brukat sin tryckfrihet eller medverkat till ett sådant bruk respektive i ett radioprogram eller en teknisk upptagning har brukat sin yttrandefrihet (repressalieförbud). Uppsåtligt ingripande i strid med bestämmelserna är numera också straffsanktionerat direkt genom bestämmelsen i

text: 3 kap. 5 § tredje stycket

text: TF respektive

text: 2 kap. 5 § tredje stycket

text: YGL, om den som brukat sin rätt drabbas av avskedande, uppsägning, meddelande av disciplinpåföljd eller en liknande åtgärd. De åtgärder som faller utanför den angivna bestämmelsen är följaktligen straffria. Om repressalieåtgärden är av annat slag kan den dock föranleda kritik från Riksdagens ombudsmän (JO) eller Justitiekanslern (JK) inom ramen för dessa tillsynsorgans s.k. erinringspraxis.

text: Det kan redan här anmärkas att nu aktuellt ärende inte aktualiserar frågan om straffrättsligt ansvar utan prövas inom ramen för Justitiekanslerns tillsynsbefogenheter.

text: En offentligt anställd har således en grundlagsskyddad rätt att fritt ge uttryck för sin uppfattning rörande den egna myndighetens verksamhet och att om han eller hon så önskar förmedla sina synpunkter till media. Det kan anmärkas att meddelarfriheten sträcker sig så långt att den– vilket i och för sig inte är fallet här – även gäller beträffande uppgifter som skyddas av sekretess om denna inte är särskilt kvalificerad. Rätten att fritt ge uttryck för sin uppfattning gäller givetvis, vilket bör understrykas, oavsett om det inom den egna myndigheten finns goda samverkansformer och ett öppet diskussionsklimat eller inte. Skyddet innebär att en myndighet inte får ingripa vare sig formellt eller informellt mot någon för att han eller hon har använt sig av sin rätt att yttra sig i massmedier eller på annat sätt ge uttryck för sin uppfattning.

text: Repressalieförbudet anses innefatta att varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på att denne har utnyttjat sin tryck- eller yttrandefrihet är otillåten. Myndigheter och chefer hos myndigheter får inte vidta några för den enskilde negativa tjänsteåtgärder med anledning av dennes bruk av meddelarfriheten. Förbudet förutsätter för sin tillämpning att det finns någon form av lydnads- eller beroendeförhållande mellan meddelaren och företrädaren för myndigheten eller det allmänna. I typfallet rör det sig om en person med överordnad tjänsteställning som tillrättavisar en underordnad, alltså någon med en reell möjlighet att utsätta den andre för någon form av negativa verkningar.

text: Jag konstaterar att de kontakter som T.A. hade haft med massmedia och som han redogjorde för i sitt brev till rikspolischefen utan tvekan var sådana kontakter som omfattas av regleringarna i TF och YGL om meddelarfrihet. Formuleringarna i det brevsvar som T.A. mottog kan inte uppfattas på annat sätt än som kritik mot T.A. för dennes kontakter med massmedia. Denna uppfattning förstärks, som T.A. framhållit, av det faktum att en kopia av brevsvaret skickades till hans arbetsgivare. Mot bakgrund av hur polisen är organiserad kan det inträffade inte i formell mening anses ha stått i strid med repressalieförbudet men att den högsta polisledningen på detta sätt uttalar kritik mot en enskild polis står uppenbart i strid med de grundläggande tankarna bakom repressalieförbudet.

text: Jag ifrågasätter inte rikspolischefens uppgift att avsikten inte var att kritisera T.A. för att han i just den aktuella frågan hade vänt sig till massmedia. Det finns dock anledning att framhålla vikten av att myndigheter och personer som företräder dessa beaktar meddelarfrihetens stora betydelse som ett värn för yttrande- och informationsfriheten i vårt samhälle. Det är utomordentligt viktigt att i all kommunikation uttrycka sig korrekt och på ett sätt som inte innefattar och inte heller av mottagaren kan uppfattas som kritik eller repressalier. Även med beaktande av att formuleringarna i det aktuella brevsvaret får antas ha tillkommit av obetänksamhet är det oacceptabelt att en enskild polisman som vänder sig till Rikspolisstyrelsen för att påtala missförhållanden inom en lokal polismyndighet får motta ett sådant brevsvar. Det är enligt min mening inte heller acceptabelt att svaret, utan att detta överenskommits med den enskilde, skickas för kännedom till mottagarens arbetsgivare. Rikspolischefen förtjänar därför kritik för det inträffade.

text: Rikspolischefen har vidtagit åtgärder inom Rikspolisstyrelsen för att undvika att något liknande inträffar där igen. Jag noterar dock att den som i detta fall hade utformat svaret i grunden var polismästare vid en lokal polismyndighet. Mot bakgrund härav och med tanke på de uppgifter som den senaste tiden har förekommit, bl.a. i massmedia, om att det skulle föreligga brister när det gäller öppenhet och arbetsklimat inom Polisen på olika håll i landet är det angeläget att Rikspolisstyrelsen aktivt verkar för att inom hela polisorganisationen inpränta vikten av att varje polis grundlagsstadgade rättigheter respekteras. Det får inte förekomma att den enskilda polis som utövar sina rättigheter möts av kritik, repressalier eller hot om sådana åtgärder. Det av rikspolischefen redovisade arbetet för att sprida Polisens kommunikationspolicy inom organisationen är självfallet positivt men utgör knappast en tillräcklig åtgärd för att komma till rätta med brister som kan finnas i detta avseende.

text: Jag avslutar ärendet med den kritik som ligger i de uttalanden som har gjorts ovan.


title: Skadeståndsanspråk med anledning av Polismyndighetens beslut om omhändertagande och kroppsvisitation

text: Justitiekanslern tillerkänner AA ersättning med 10 000 kr och uppdrar åt Polismyndigheten att betala ut ersättningen till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: AA var tidigare delägare i en fastighet i Växjö som hade sålts med tillträde för den nya ägaren den 30 oktober 2015. Vid tillträdet befann sig AA på fastigheten och bar ut vissa föremål som han ansåg tillhörde honom. Den nya ägaren ringde då polisen som kom till platsen. Poliserna försökte avvisa AA och kroppsvisiterade honom i syfte att söka efter en husnyckel som de ansåg skulle överlämnas till den nya ägaren. AA gjorde motstånd och belades med handfängsel. Han omhändertogs sedan enligt

text: 13 § polislagen (1984:387)

text: och fördes till polisstationen. Där beslutade ett befäl om fortsatt omhändertagande. AA placerades i en cell där han själv tog av sig sina kläder. Polisen bedömde utifrån hans uppträdande att det förelåg suicidrisk och tog därför ut hans kläder ur cellen tillsammans med den madrass som också fanns där. AA vistades därefter naken i cellen under knappt fyra timmar innan han frigavs. Omhändertagandet varade i totalt ca fyra och en halv timme.

text: Efter anmälan av AA beslutade åklagare vid särskilda åklagarkammaren den 12 november 2015 att inte inleda förundersökning om tjänstefel med motiveringen att det inte fanns anledning att anta att brott under allmänt åtal hade förövats. Inte heller inleddes något disciplinärt förfarande mot någon av de inblandade poliserna.

text: AA gjorde även en anmälan till Justitieombudsmannen (JO), som i beslut den 9 mars 2017 (dnr 6542-2015) uttalade kritik mot Polismyndigheten, Region Öst.

text: JO uttalade sammanfattningsvis att utredningen visade att det hade förekommit betydande fel och brister vid ingripandet mot AA. Polismyndigheten kritiserades för att kroppsvisitationen skett utan rättslig grund och för att omhändertagandet delvis vilat på felaktig grund. JO kritiserade även polisens underlåtenhet att dels i rätt tid lämna skriftlig information om frihetsberövandet, dels hålla förhör tidigare än efter cirka fyra timmars omhändertagande, samt därutöver att AA tvingades vara naken i en tom cell i nästan fyra timmar och för de dokumentationsbrister som präglat handläggningen.

text: Anspråket m.m.

text: AA har begärt skadestånd av staten med 50 000 kr och som grund för anspråket åberopat att polisens beslut och åtgärder orsakat honom kostnader samt att han, som han får förstås, lidit personskada i form av sveda och värk. Justitiekanslern har även uppfattat att AA gjort gällande att han lidit annan ideell skada (kränkning).

text: AA har hänvisat till JO:s beslut och tillagt bl.a. följande. Han hade rätt att vistas på fastigheten den aktuella dagen. När polisen ingrep mot honom blev han livrädd, skrek i panik och försökte reflexmässigt och av ren självbevarelsedrift komma ur den position polisen tvingat in honom i. Under omhändertagandet frös han i cellen utan kläder. Blodsockerhalten sjönk eftersom han inte fick något att äta och han tvingades urinera i cellen på grund av att han inte tilläts gå på toaletten. Han var inte aggressiv, utan endast kränkt och upprörd.

text: Polismyndigheten har avstyrkt att ersättning ska utgå.

text: AA har yttrat sig över vad Polismyndigheten anfört.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Frihetsberövandelagen

text: Lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångs-åtgärder (frihetsberövandelagen) reglerar framför allt ersättning till den som varit frihetsberövad som anhållen eller häktad under minst 24 timmar i sträck (

text: 3 §§

text: ). För kortare frihetsberövanden än 24 timmar kan ersättning utgå om beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt (

text: 5 §

text: ). Bestämmelsen ska tillämpas restriktivt och ersättning ska endast utgå i helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonfallande sätt framstår som felaktig (

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: Skadeståndslagen

text: m.m.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Polis-myndighetens nu aktuella beslut och åtgärder är sådan verksamhet.

text: Enligt 3 kap. 2 § 2 ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 § genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: gäller om inte annat är särskilt föreskrivet (

text: 1 kap. 1 §

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen inne-bär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 §

text: . (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Skadestånd ska också ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: , jfr

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: beträffande skadefall som inträffar efter den 1 april 2018). Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. I dessa fall ska skadestånd, enligt Högsta domstolens praxis, i första hand ges ut med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock i sådana fall ges ut utan särskilt lagstöd.

text: Europakonventionen

text: Artikel 3 i Europakonventionen

text: förbjuder tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Förbudet är undantagslöst och kan således inte inskränkas. Begreppen omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning kan omfatta handlingar av skiftande art, men har i Europa-domstolens praxis tolkats restriktivt.

text: Enligt artikel 5 § 1 i konventionen har var och en rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får frihetsberövas utom i vissa uppräknade fall och i den ordning som föreskrivs i lag. Artikeln innehåller också vissa rättssäkerhetsgarantier, bl.a. ska den som arresterats underrättas om skälen för åtgärden utan dröjsmål (5 § 2). Vidare krävs – även om det inte uttryckligen framgår av artikeln – att frihetsberövandet är proportionerligt i förhållande till syftet med åtgärden (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte uppl., 2015, s. 113). Enligt artikel 5 § 5 ska konventionsstaterna i sin nationella rättsordning föreskriva en rätt till skadestånd åt var och en som arresterats eller på annat vis frihetsberövats i strid med artikeln.

text: I artikel 8 § 1 slås fast att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv. Rätten får enligt artikel 8 § 2 inte inskränkas annat än med stöd av lag (det s.k. laglighetskravet). Vidare måste den vidtagna åtgärden vara nödvändig i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till något av vissa närmare angivna legitima intressen, bl.a. intresset av att förebygga brott och skyddet för hälsa. Åtgärden ska med andra ord vara proportionerlig i för-hållande till sitt syfte (det s.k. proportionalitetskravet). Artikel 8 fångar upp vissa aspekter av privatlivet som faller utanför olika specialbestämmelser i konventionen, t.ex. artiklarna 3 och 5 (Danelius, a.a., s. 364).

text: Bestämmelser om kroppsvisitation, omhändertagande m.m.

text: Av

text: 2 kap.

text: och

text: 8 §§

text: regeringsformen

text: följer att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. kroppsvisitation och frihetsberövanden. Skyddet kan enligt 2 kap. 20–21 §§ begränsas i lag för att tillgodose ända-mål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle.

text: En polisman som med laga stöd griper, omhändertar eller avlägsnar någon får med stöd av

text: 19 § polislagen

text: kroppsvisitera personen i den utsträckning som är nödvändig bl.a. av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål ska kunna tas om hand. Enligt

text: 28 kap. 11 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) får annan än den som skäligen kan misstänkas för brott kroppsvisiteras om det finns synnerlig anledning att anta att det därigenom kommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller att det annars är av betydelse för utredningen.

text: Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får en polisman enligt

text: 13 § polislagen

text: avvisa eller avlägsna personen om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling ska kunna avvärjas. Om åtgärden är otillräcklig får personen tillfälligt omhändertas. Ett sådant omhändertagande ska enligt 15 § så skyndsamt som möjligt anmälas till förman som omedelbart ska pröva om åtgärden ska bestå. Den omhändertagne ska förhöras så snart som möjligt (16 §).

text: Häkteslagen (2010:611)

text: gäller bl.a. den som är intagen i en polisarrest för förvar (

text: 1 kap. 3 § 2)

text: . Varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet (

text: 1 kap. 4 §

text: ). Verkställigheten ska utformas så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas (

text: 1 kap. 5 §

text: ). Den kompletterande

text: häktesförordningen (2010:2011)

text: innehåller bestämmelser om bl.a. rätten till information om verkställigheten av frihetsberövandet (

text: 3 §§

text: Polismyndighetens föreskrifter och allmänna råd om polisarrester (

text: PMFS 2015:7

text: , FAP 102-1) trädde ikraft den 1 november 2015, dvs. två dagar efter att AA omhändertagits. Enligt allmänna råd till föreskriften i 3 kap. 3 § bör den intagne alltid ha något att skyla sig med och får inte vistas i arresten utan kläder under längre tid än vad som är nödvändigt för den intagnes egen säkerhet. I denna del saknas motsvarighet i de föreskrifter som gällde vid tidpunkten för omhändertagandet (

text: RPSFS 2001:12

text: , FAP 915-1).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Kroppsvisitationen

text: En kroppsvisitation är en integritetskränkande åtgärd som kräver korrekta överväganden av i vilka situationer åtgärden får vidtas. Polisen har som skäl för kroppsvisitationen av AA angett att åtgärden syftade till att söka efter en husnyckel som polisen bedömde skulle överlämnas till fastighetens nya ägare. Polisens ställningstagande innefattade en uppenbart oriktig bedömning av förutsättningarna för att utföra en kroppsvisitation enligt

text: 19 § polislagen

text: alternativt

text: 28 kap. 11 §

text: RB. Det innebär att skadeståndsgrundande fel och försummelse har förekommit i den delen. Eftersom åtgärden saknat stöd i lag kan inte dras någon annan slutsats än att

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: också har åsidosatts. Att handfängsel och visst våld användes bör dock inte betraktas som försvårande eftersom åtgärderna motiverades av att AA satte sig till motvärn.

text: Omhändertagandet

text: Omhändertagandet får anses ha varit rättsligt grundat i vart fall genom behovet av att avvärja en straffbelagd handling. Polisens bedömning gjordes mot bakgrund av den konflikt som hade uppstått på fastigheten och AA:s eget uppträdande. Beslutet kan därmed inte anses ha vilat på felaktiga grunder i frihetsberövandelagens mening och ersättning kan därför inte utgå med stöd av den lagen. Vid bedömningen har beaktats även de krav som följer av

text: artikel 5 i Europakonventionen

text: . Trots att det har förekommit vissa brister ifråga om underrättelse, förhör och dokumentation får omhändertagandet anses ha haft stöd i lag, tillgodosett ett legitimt intresse och varit proportionerligt.

text: Beslutet att omhänderta AA kan inte heller anses ha inneburit något förbiseende eller någon uppenbart felaktig rättstillämpning från polisens sida som medför att staten är skadeståndsskyldig enligt

text: skadeståndslagen

text: . Det-samma gäller fördröjningen med att lämna information och hålla förhör samt bristerna i dokumentationen.

text: Förhållandena i cellen

text: Det kan konstateras att AA:s kläder och madrass togs ifrån honom under vistelsen i cellen vilket fick till följd att han under en tid om närmare fyra timmar vistades helt naken i cellen utan möjlighet att skyla sig. Anledningen till att kläderna och madrassen avlägsnades från cellen var att polisen utifrån hans uppträdande bedömde att det fanns en suicidrisk. Utifrån det underlag som finns i ärendet saknas anledning att inte godta den bedömningen. Det bör framhållas att det kan vara mycket svårt för polisen att snabbt göra en korrekt värdering av den intagnes sinnestillstånd och uppträdande. En felbedömning få mycket allvarliga konsekvenser för personens liv och hälsa.

text: Bestämmelserna i

text: häkteslagen

text: är mycket allmänt formulerade när det gäller Polismyndighetens skyldigheter i en situation som den nu aktuella. Samtidigt borde det för inblandad personal ha stått klart att AA, som vid tillfället var 74 år gammal, var i behov av någon form av filt eller liknande för att skyla sig och hålla sig varm under de närmare fyra timmar som han helt naken vistades i en tom cell utan madrass.

text: Enligt Justitiekanslern får Polismyndigheten sammantaget anses ha gjort sig skyldig till fel eller försummelse – som även innefattar ett åsidosättande av proportionalitetskravet i

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: – genom att inte erbjuda AA något alternativ till de kläder han fick lämna ifrån sig. Däremot når behandlingen av AA under omhändertagandet inte upp till de högt ställda krav som gäller för att förbudet mot omänsklig eller förnedrande behandling i artikel 3 i konventionen ska vara tillämpligt.

text: Skadestånd

text: AA har inte visat att han med anledning av det inträffade orsakats kostnader eller lidit personskada i form av sveda och värk, dvs. påvisbara fysiska och psykiska besvär under en akut sjukdomstid. Utredningen ger inte heller underlag för slutsatsen att åtgärderna innefattat ett sådant integritetskränk-ande brott som är en förutsättning för ersättning ska ges för kränkning. Skadestånd kan därmed inte till någon del utgå med stöd av bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: Frågan är då om

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: kräver att AA ges skadestånd för ideell skada till följd av de ovan konstaterade överträdelserna av AA:s rätt till privatliv enligt artikel 8. Ersättningen vid en överträdelse av konventionen ska bestämmas utifrån den ideella ersättning som döms ut enligt svensk rätt i liknande fall och får understiga vad Europadomstolen skulle ha dömt ut i motsvarande situation (se t.ex.

text: NJA 2007 s. 584

text: ). Vid prövningen ska det göras en helhetsbedömning av överträdelsens art och omständigheterna i övrigt. I praxis har det ansetts att en rätt till ersättning förutsätter att skadan är av viss storleksordning (se

text: NJA 2012 s. 211

text: I p. 26 och

text: NJA 2013 s. 842

text: p. 61). Vid mindre allvarliga ideella skador kan det vara en tillräcklig gottgörelse att överträdelsen erkänns.

text: Kroppsvisitationen vidtogs i ett sammanhang där polisen även fattade beslut om omhändertagande vilket får anses ha varit lagligen grundat genom behovet av att avvärja en straffbelagd handling. Polisen hade i den situationen under vissa förutsättningar haft rätt att kroppsvisitera AA. Ett konstaterande av överträdelsen får därför anses vara tillräcklig gottgörelse i denna del.

text: När det däremot gäller behandlingen av AA i cellen är viss ekonomisk kompensation påkallad för att gottgöra åsidosättandet av hans rätt till privatliv. Som ovan framgått fick AA, vid tillfället 74 år gammal, vistas i cellen under närmare fyra timmar naken utan madrass och utan någon som helst möjlighet att skyla sig. Under sådana omständigheter finner Justitiekanslern, vid en samlad bedömning, att ersättningen för den ideella skada som AA har lidit bör bestämmas till 10 000 kr.

text: Tillsyn

text: Justitiekanslern instämmer i den kritik som Justitieombudsmannen uttalat genom sitt beslut och finner inte skäl för att göra ytterligare uttalanden i tillsynsfrågan.


title: Fråga om Kriminalvårdens och en tingsrätts hantering av frågan om handfängsel vid en domstolsförhandling

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Mora tingsrätt för dess hantering av frågan om handfängsel vid en huvudförhandling.

text: Ärendet

text: JB har gjort en anmälan hos Riksdagen ombudsmän (JO). Av denna framgår att han vid transporten till och från samt under en huvudförhandling i Mora tingsrätt den 15 december 2006 i ett mål om bl.a. vårdnad, dit han som intagen i kriminalvårdsanstalt transporterades genom Kriminalvårdens försorg, var belagd med handfängsel. Han har anfört att han fördes in i förhandlingssalen med handfängsel och att han, sedan fängslet en kort stund hade tagits av för att han skulle kunna ta av sig sin jacka, begärde att även därefter få vara utan handfängsel, vilket ordföranden avslog. Vidare har han anfört att det vid förhandlingen, som hölls i säkerhetssalen vid Falu tingsrätt, närvarade tre polismän och tre kriminalvårdare samt att dessa åtgärder enligt uppgift var föranledda av den hotbild som fanns mot honom.

text: Med anledning av att rådmannen HGÅ, som var ordförande vid den aktuella förhandlingen, sedermera tog anställning hos JO, överenskom JO och Justitiekanslern att anmälan skulle överlämnas till Justitiekanslern.

text: Justitiekanslern har haft tillgång till tingsrättens anteckningar från huvudförhandlingen. Där antecknades bl.a. följande.

text: ”Det antecknas att JB, på begäran av kriminalvården, är belagd med handfängsel under huvudförhandlingen samt att JB har tillfrågats och att han slutligen har uppgett att han accepterar det.”

text: Det framgår av anteckningarna, upprättade av tingsnotarien AN, att de visades upp för HGÅ.

text: Justitiekanslern har mot bakgrund av uppgifterna i anmälan inhämtat ett yttrande från Mora tingsrätt, som genom lagmannen LEB har anfört väsentligen följande.

text: ”Beslut om att någon skall ha handfängsel under en domstolsförhandling fattas av Kriminalvården, bland annat om det gäller en person som är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt. Däremot är det ordföranden vid förhandlingen som med stöd av

text: 5 kap 9 § rättegångsbalken

text: beslutar om personen i fråga skall behålla handfängslet. Inte sällan vet ordföranden på förhand att den fängslade är införstådd med att han måste bära handfängsel och någon ytterligare åtgärd från ordförandens sida är i så fall knappast påkallad. Om så inte är fallet och frågan skall prövas av ordföranden, bör det vara Kriminalvården som har bästa underlaget för bedömning av nödvändigheten av handfängsel. Ordföranden finner inte så ofta skäl till annat ställningstagande än Kriminalvården gjort. Om ordföranden trots allt skulle finna att beslutet är ogrundat, skall han dock givetvis besluta att handfängslet tas av. Ett sådant beslut - liksom ett beslut om att, trots invändning från den fängslade eller hans ombud, låta den fängslade förbli fängslad - kan inte överklagas.

text: Av skildringen från HGÅ kan jag inte finna att han gjort något fel. Att åtgärderna inte dokumenterats på dagboksbladet eller beslutet kanske fått en mindre lycklig formulering i protokollet kan inte spela någon roll i detta fall. Jag utgår då ifrån att Kriminalvården angav goda skäl för sitt ställningstagande. Har kontakter skett med Kriminalvården före huvudförhandlingens början och frågan varit uppe till diskussion vid själva förhandlingen, har HGÅ enligt min mening gjort tillräckligt för att få ett gott beslutsunderlag samt fattat ett såväl lagligt som lämpligt beslut om handfängsel.”

text: Tingsrätten har vidare inkommit med ett särskilt yttrande från rådmannen HGÅ. Han har i sitt yttrande anfört bl.a. följande.

text: "Den 15 december 2006 hölls huvudförhandling i ett vårdnadsmål där undertecknad var ordförande och JB var svarande. I anslutning till att målet skulle sättas ut till huvudförhandling informerades jag om att polis, av säkerhetsskäl, skulle vara närvarande vid förhandlingen. Jag kontaktade därför ombuden i målet, advokaterna M.S.-J. och S.L., varvid vi överenskom att förhandlingen skulle äga rum i en sal med s.k. förhöjd säkerhet. Eftersom Mora tingsrätt saknar sådana salar hölls förhandlingen, efter samråd med lagmannen L.E., vid Falu tingsrätt. Dagen före förhandlingen, dvs. den 14 december, kontaktades jag av en företrädare för Kriminalvården som informerade mig om att Kriminalvården, efter en säkerhetsprövning, hade beslutat att JB skulle bära handfängsel under förhandlingen. När huvudförhandlingen skulle börja frågade advokaten S.L. om det var nödvändigt att JB bar handfängsel. S.L. informerades då, av en företrädare för Kriminalvården, om Kriminalvårdens beslut och förhandlingen påbörjades därefter. Tilläggas kan att, i vart fall, fem poliser var närvarande i salen eller i anslutning till denna.

text: Rättegångsbalken

text: innehåller inga bestämmelser som ger en domstol rätt att belägga en person med handfängsel. Detta stöds dessutom av det material som Kriminalvården distribuerat till domstolarna och som bifogas mitt yttrande, se särskilt sid 9 [inte återgivet här, JK:s anm.]. Domstolen, genom ett ordförandebeslut, kan däremot, med stöd av

text: 5 kap 9 §

text: RB, förordna att en person inte skall bära handfängsel. I sådant fall skall beslutet dokumenteras, eftersom ordföranden därmed gör en annan bedömning av säkerhetsläget än den som Kriminalvården har gjort. Ansvaret för säkerheten övergår då på ordföranden. Om ordföranden inte finner skäl att ifrågasätta den säkerhetsbedömning som Kriminalvården har gjort kan, eller skall, något beslut, enligt min uppfattning, inte fattas.

text: I förevarande fall fann jag inte skäl att göra någon annan bedömning än den som Kriminalvården hade gjort, varför något beslut heller inte fattades. Eftersom jag ville vara tydlig, bl.a. inför en eventuell hovrättsförhandling, noterades dock i anteckningarna att JB bar handfängsel. I efterhand inser jag dock att formuleringen hade kunnat vara annorlunda. Vid förhandlingen - eller när jag justerade anteckningarna - insåg jag emellertid inte att frågan var av sådan betydelse att den skulle bli föremål för aktuell prövning, varför jag inte lade någon större vikt vid själva formuleringen. Under alla förhållanden framställdes inget formellt yrkande om att JB inte skulle bära handfängsel.”

text: JB har inkommit med synpunkter på tingsrättens yttrande.

text: Justitiekanslern har därefter inhämtat ett yttrande även från Kriminalvården. Myndigheten har i yttrandet anfört väsentligen följande.

text: ”JB är dömd för mord till fängelse på livstid. Den 15 december 2006 skulle JB, som då var intagen på anstalten Norrtälje, närvara vid en huvudförhandling vid Mora tingsrätt. Av säkerhetsskäl hölls förhandlingen i tingshuset i Falun. Transporten till förhandlingen verkställdes i enlighet med en säkerhetsbedömning, som gjorts den 8 juli 2006. Vid denna säkerhetsbedömning klassades JB som tillhörande säkerhetsklass 3. Bedömningen av JB:s säkerhetsklass grundade även sig på uppgifter om att JB skulle ha allvarligt hotat en åklagare. Denna uppgift var visserligen inte styrkt, men ansågs vara av sådan dignitet att anstalten inte ansåg sig kunna bortse från denna information. Med anledning av att JB ansågs tillhöra säkerhetsklass 3 belade anstalten honom med fängsel vid transporten till domstolen. Enligt då gällande transportdirektiv (säkerhetshandboken och transportdokument) skulle fängslet inte tas bort annat än om rättens ordförande beordrar detta, vilket inte skedde i detta fall.

text: Kriminalvården fastställde den 26 juni 2006 en promemoria angående planering och samordning av transporter. Promemorian togs fram efter samråd med säkerhetsansvariga vid Domstolsverket. Promemorian bifogades till ett s.k. säkerhetsutskick till säkerhetsansvariga vid anstalter och häkten. I promemorian angavs särskilt om domstol följande.”

text: ”Då säkerhetsprövning leder fram till att det finns ett behov av att använda fängsel under rättegång skall beslutet vara att den intagne skall vara belagd med fängsel under hela rättegången. För att ändra detta förhållande skall rättens ordförande fatta ett tydligt beslut jämlikt

text: RB 5:9

text: som grund för att fängsel inte skall användas (Kriminalvården har anmält till Domstolsverket och Åklagarmyndigheten att en striktare policy härvidlag numera tillämpas). Av praktiska skäl är det självklart viktigt att ett beslut om att använda fängsel i rättssalen alltid förbereds i förväg genom en telefonkontakt med rättens ordförande. Vid behov kan samverkan även ske med åklagaren. Om rättens ordförande, trots den säkerhetsbedömning som har gjorts, beslutar att fängsel inte skall användas, skall detta alltså tydliggöras genom ett beslut jämlikt

text: RB 5:9

text: . Ordförandebeslutet skall dokumenteras och framgå i beslutet om fängsel. Det är då särskilt angeläget att bemanning och placering av personal i rättssalen planeras utifrån de säkerhetsförutsättningar som då gäller. I det här sammanhanget är det angeläget att påminna om gällande anvisningar för fängsel i domstol när fängsel skall tas av. Fängsel skall alltid behållas på fram till den plats den intagne skall vara placerad under förhandlingen och skall alltid kopplas på vid samma plats efter avslutad förhandling (under paus eller motsvarande uppehåll i förhandlingen). När beslut om fängsel gäller i rättssal är utgångspunkten att fängselmetoden är att den intagnes händer kopplas ihop framifrån utan direktkoppling till personal. Fängselmetoden är vald med hänsyn till rättegångsprocessen men är i grunden ingen betryggande säkerhetsåtgärd och måste därför kompletteras med utplacering av personal i salen i syfte att undvika rymning.”

text: Av anstalten Norrtäljes rutiner angående en intagens inställelse i domstol, framgår att om fängsel är beordrat så gäller det i normalfallet under hela transporten, om inget annat är beslutat från anstalt, samt att domstol i särskilt beslut jämlikt

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: kan besluta att fängsel inte skall användas.

text: Enligt JO bär rättens ordförande ett exklusivt ansvar för förhandlingens gång och förhållandena i rättssalen (se JO:s ämbetsberättelse 1994/95 s. 174 f). Enligt JO bör fängsel under förhandling få förekomma endast undantagsvis när andra lösningar av säkerhetsfrågan inte gått att finna och fängsel bedöms som oundgängligen nödvändigt. För domstolen är också att beakta, att användandet av fängsel kan försvåra partsagerandet under processen och därigenom påverka rättegången och målets avgörande. Härtill kommer att detta även - sett i vidare bemärkelse - kan te sig som ett störande inslag vid sammanträdet. (JO:s ämbetsberättelse 1973 s. 200 f).

text: Kriminalvården anser, mot bakgrund av vad som var känt om JB, att det inte finns anledning att ifrågasätta anstaltens beslut att belägga honom med fängsel vid transporten till förhandlingen. Enligt Kriminalvårdens mening fanns det också anledning att överväga om det var nödvändigt att JB var belagd med fängsel även under förhandlingen.

text: Rättens ordförande har i sitt yttrande till JK hänvisat till att

text: rättegångsbalken

text: inte innehåller några bestämmelser som ger domstol rätt att belägga en person med handfängsel. Detta stöds enligt rådmannen av det material som Kriminalvården distribuerat till domstolarna. Enligt yttrandet kan domstolen däremot, med stöd av

text: 5 kap. 9 §

text: RB, förordna att en person inte skall bära handfängsel. I så fall skall beslutet dokumenteras eftersom ordföranden gör en annan bedömning än Kriminalvården och ansvaret för säkerheten då övergår på ordföranden. Rättens ordförande har uppgivit att han i förevarande fall inte fann skäl att göra någon annan bedömning än den som Kriminalvården hade gjort, varför något beslut inte fattades.

text: Enligt Kriminalvårdens bedömning talar bestämmelsen i

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: samt JO:s uttalanden i frågan, för att det ankommer enbart på rättens ordförande att besluta om fängsel skall användas under ett sammanträde i domstol. I den aktuella promemorian från Kriminalvården angavs dock att om rättens ordförande - trots Kriminalvårdens säkerhetsbedömning - ansåg att fängsel inte skall användas, skulle detta tydliggöras genom ett beslut jämlikt

text: rättegångsbalken

text: . Det framstod därmed som att Kriminalvårdens beslut om fängsel under transport till domstolen i annat fall gäller även under förhandlingen. Detta uppmärksammades inte under framtagandet av promemorian.

text: Kriminalvården har nu efter samarbete med Domstolsverket, reviderat avsnittet om inställelse vid domstol i promemorian angående planering och samordning av transporter, se bilaga [bilagan utelämnad här, JK:s anm.].

text: Av promemorian framgår nu bl.a. följande. När Kriminalvården beslutat om användning av fängsel under transport till domstolsförhandling gäller att om den häktade (motsvarande) kan föras direkt in i rättssalen från ett säkrat och rekognoserat utrymme, kan fängslet tas av innan den häktade träder in i rättssalen. I annat fall skall fängslet behållas på tills den häktade (motsvarande) kommit in i rättssalen. Där skall fängslet tas av, om inte annat beslutats av domstolen. Av riktlinjerna framgår vidare att Kriminalvården skall informera rättens ordförande om Kriminalvården bedömer att det är nödvändigt att använda fängsel under förhandlingen. Informationen skall om möjligt lämnas senast dagen innan förhandlingen. Att sådan information har lämnats skall dokumenteras i säkerhetsbedömningen. Rättens ställningstagande till om fängsel skall användas eller inte (om beslut inte fattas innebär det att fängsel inte skall användas) skall antecknas i behandlingsjournalen.

text: Av

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: framgår inte tydligt vad som avses med "under sammanträdet", dvs. inte exakt under vilken tid ansvaret för att upprätthålla ordningen åvilar rättens ordförande. Inte heller JO:s beslut ger någon ledning i denna fråga. Det skulle kunna hävdas att sammanträdet påbörjas redan när målet ropas på, men också att det inte påbörjas förrän alla parterna är på plats och förhandlingen börjar. Den tolkning som nu gjorts innebär att det får anses ankomma på rättens ordförande att besluta om fängslet skall bäras efter att den frihetsberövade personen kommit in i rättssalen. Om Kriminalvården har beslutat om fängsel under transporten, skall detta således normalt tas av direkt när den frihetsberövade kommit in i rättssalen. Enligt Kriminalvårdens mening skulle det dock av säkerhetsskäl vara bättre om fängslet kunde tas bort först på den plats där den frihetsberövade skall vara placerad under förhandlingen. En sådan ordning förespråkas också av flera domstolar som fått möjlighet att yttra sig i ärendet.”

text: Yttrandet har översänts till JB för kännedom.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: framgår att det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs.

text: Enligt

text: 42 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KVAL) får en intagen vid transport eller annan vistelse utanför anstalten beläggas med fängsel om det är nödvändigt av säkerhetsskäl.

text: Av 10 och 40 §§ Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. (

text: KVFS 2006:11

text: ) framgår bl.a. att ett beslut i fråga om fängsel ska användas ska fattas inför en sådan transport av den intagne som ärendet gäller.

text: Ansvarsfördelningen rörande beslut om fängsel

text: Som en utgångspunkt är det Kriminalvården som beslutar om att belägga en intagen i en kriminalvårdsanstalt som vistas utanför anstalten med fängsel. Denna ordning är emellertid subsidiär i förhållande till vad som gäller för domstolssammanträden. Bestämmelserna i

text: rättegångsbalken

text: förutsätter att rättens ordförande bär ett exklusivt ansvar för domstolsförhandlingens gång och förhållandena i rättssalen (se JO 1973 s. 200 f.). Vilka föreskrifter som därvid kan vara påkallade är naturligtvis helt beroende av förhållandena i den pågående rättegången (jfr JK-beslut 1986 A.16).

text: Frågan om en person som är intagen i t.ex. en kriminalvårdsanstalt och som närvarar vid en huvudförhandling ska vara belagd med fängsel eller inte är alltså en fråga för rättens ordförande. Hans eller hennes beslut i detta avseende är inte avhängigt att Kriminalvården dessförinnan har belagt den intagne med fängsel (jfr JO 1958 s. 58) eller bedömt att det föreligger ett sådant behov. Det ligger emellertid i sakens natur att frågan vanligtvis uppkommer först sedan Kriminalvården har gjort bedömningen att användningen av fängsel är påkallad.

text: Justitiekanslern konstaterar att det ansvar som enligt det nu sagda vilar på rättens ordförande är förenligt med hur Kriminalvårdens promemoria rörande planering och samordning av transporter numera är avfattad. Den lydelse som promemorian hade vid den i ärendet aktuella händelsen synes, som Kriminalvården har framhållit, ha varit något missvisande såvitt gäller den närmare ansvarsfördelningen mellan domstolen och Kriminalvården i det berörda avseendet.

text: I ärendet har Kriminalvården med beaktande av utformningen av

text: 5 kap. 9 § rättegångsbalken

text: ifrågasatt om dess ansvar beträffande användningen av fängsel upphör vid dörren till förhandlingssalen eller när de närvarande har intagit sina platser och förhandlingen påbörjas. Detta kan ha betydelse för var ett tidigare påsatt fängsel ska tas av. Det kan här anmärkas att den nämnda bestämmelsen avser domstolars sammanträden. Ett sammanträde torde påbörjas redan när mål ropas upp, oavsett om en därpå följande förhandling kan genomföras eller inte (jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: s. 6:8 f. och t.ex.

text: 43 kap. 1 § rättegångsbalken

text: ). Ordningen för prövningen vid sammanträdets början av om ett tidigare påsatt fängsel ska tas av eller inte samt hur man ska förfara vid ett avtagande beror emellertid rimligtvis även på rent praktiska hänsyn. Justitiekanslern finner inte skäl att i detta ärende ytterligare beröra frågan.

text: Transporten till och från huvudförhandlingen

text: Justitiekanslern saknar anledning att i sak invända mot Kriminalvårdens beslut att belägga JB med handfängsel under transporten till och från huvudförhandlingen. Med anledning av att behovet av fängsel synes ha grundats på en säkerhetsbedömning av JB som gjordes ett flertal månader dessförinnan erinrar emellertid Justitiekanslern om att behovet av ett sådant tvångsmedel som fängsel utgör naturligtvis måste bedömas med beaktande av alla kända omständigheter rörande den intagnes person vid beslutstillfället.

text: Huvudförhandlingen

text: JB har i sin anmälan anfört att han vid huvudförhandlingens början begärde att handfängslet skulle tas av och att rättens ordförande avslog denna begäran. Dessa uppgifter stöds inte av utredningen i övrigt. Inte minst av anteckningarna från huvudförhandlingen framgår emellertid att frågan var föremål för viss diskussion. Enligt HGÅ:s yttrande hit utspann sig denna diskussion mellan JB:s ombud och de företrädare för Kriminalvården som var närvarande, sedan ombudet hade ifrågasatt behovet av fängsel. Av HGÅ:s yttrande framgår vidare att han instämde i Kriminalvårdens bedömning av behovet av handfängsel och därför inte fattade något eget beslut i frågan. Såvitt kan utläsas ur yttrandet ingrep han inte heller när frågan på initiativ av JB:s ombud var föremål för ordväxling.

text: Ansvaret för frågan om fängsel bör användas eller inte vid ett domstolssammanträde innebär att rättens ordförande inte kan förhålla sig passiv och förlita sig enbart på den bedömning som Kriminalvården har gjort beträffande detta. Inte heller kan ordföranden låta saken bero i avvaktan på ett formellt yrkande, t.ex. om att ett påsatt fängsel ska tas bort (jfr JO 1973 s. 200 f.). I stället måste ordföranden självmant skaffa sig ett tillräckligt beslutsunderlag och därefter ingå i en prövning av frågan. Den kontakt i detta avseende som enligt den nämnda promemorian – i båda berörda versioner – på förhand ska tas från Kriminalvården med rättens ordförande torde vanligtvis utmynna i ett tillräckligt sådant beslutsunderlag. I annat fall måste rättens ordförande skaffa ett underlag för ett ställningstagande i frågan sedan han eller hon vid ett sammanträdes början har kunnat konstatera att en intagen bär fängsel eller sedan frågan på något annat sätt har uppkommit. Även om ordföranden menar att Kriminalvårdens bedömning av behovet av fängsel är korrekt måste detta ställningstagande klargöras, inte minst i förhållande till de företrädare för Kriminalvården som är närvarande och som praktiskt hanterar det fängsel som är i fråga.

text: Mot denna bakgrund är den passivitet som HGÅ uppvisade i frågan anmärkningsvärd. Den kan emellertid i någon mån anses ursäktad av den promemoria från Kriminalvården som har berörts i yttrandena hit och som tidigare inbjöd till uppfattningen att rättens ordförande i förlitan på Kriminalvårdens beslut om handfängsel kunde underlåta att vidta någon åtgärd när ett fängsel redan var påsatt vid ett sammanträdes början.

text: Vad beträffar bedömningen i sak av om handfängsel bör användas under ett domstolssammanträde instämmer Justitiekanslern i vad JO har uttalat i frågan (JO 1973 s. 200 f., jfr JO 1994/95 s. 72 f.):

text: ”Vad gäller tillämpningen märks att det i och för sig är högst otillfredsställande om den ene av i processuellt hänseende jämställda parter i en rättegång hålls fängslad. Ett sådant förhållande bör därför få förekomma endast undantagsvis när andra lösningar av säkerhetsfrågan inte gått att finna och fängsel bedöms oundgängligen nödvändigt. För domstolen är också att beakta, att användandet av fängsel kan försvåra partsagerandet under processen och därigenom påverka rättegången och målets avgörande. Härtill kommer att detta även – sett i vidare bemärkelse – kan te sig som ett störande inslag vid sammanträdet.”

text: Det finns naturligtvis ett visst utrymme för olika bedömningar i frågan om fängsel bör användas vid ett sammanträde eller inte. Såvitt avser förhållandena i det aktuella fallet bör framhållas att enbart den omständigheten att det var befogat att under transporten till och från förhandlingen använda handfängsel inte med nödvändighet medför att detta var nödvändigt även under förhandlingen. Inte någon av de omständigheter som Kriminalvården eller HGÅ har anfört i sina yttranden talar vidare med någon styrka för att det förelåg ett sådant behov. Det har inte heller framkommit något förhållande relaterat till JB:s person eller uppförande inför eller vid förhandlingen som pekar i en sådan riktning. Därutöver bör beaktas att förhandlingen hölls i en säkerhetssal och att ett flertal kriminalvårdare och poliser var närvarande. Säkerhetsarrangemangen synes således ha varit betryggande även handfängslet förutan.

text: Vid de angivna omständigheterna måste det enligt Justitiekanslerns mening anses ha varit oförenligt med den försiktighet som bör prägla användningen av fängsel att låta JB:s handfängsel sitta kvar när den aktuella förhandlingen påbörjades.

text: Det bör framhållas att det inte har framkommit skäl att rikta någon kritik mot agerandet hos de tjänstemän från Kriminalvården som närvarade vid förhandlingen.

text: Övrigt

text: Med anledning av vad HGÅ har anfört i sitt yttrande finner Justitiekanslern slutligen anledning att erinra om att de anteckningar som enligt

text: 6 kap.

text: rättegångsbalken

text: görs vid ett domstolssammanträde självfallet på ett rättvisande sätt ska avspegla de faktiska förhållandena vid sammanträdet.

text: Ärendet avslutas med den kritik mot tingsrätten som ligger i det anförda.


title: Begäran om skadestånd med anledning av en husrannsakan

text: Justitiekanslern tillerkänner JJ ersättning med 3 000 kr.

text: Utbetalningen skall ombesörjas av Justitiekanslern och belasta anslaget 4:13 (ersättningar enligt frihetsberövandelagen).

text: Ärendet

text: JJ har framställt anspråk på ersättning för skador som har uppkommit vid en husrannsakan i hans lägenhet den 11 maj 2002. Han har begärt ersättning för personliga ägodelar med 3 000 kr, för lidande med 10 000 kr och för kostnader för reparation av lägenheten utan att ange något visst belopp. JJ har till stöd för anspråket anfört bl.a. att polismyndigheten inte hade godtagbara skäl att göra en husrannsakan och att husrannsakan inte genomfördes på ett godtagbart sätt.

text: Rikspolisstyrelsen (RPS) har avgett yttrande och har därvid tillstyrkt att JJ tillerkänns ersättning med sammanlagt 3 000 kr. Styrelsen har anfört bl.a. följande.

text: "Av

text: 8 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (LEF) följer att den som orsakas personskada eller sakskada genom våld som utövas med stöd av

text: 10 § polislagen (1984:387)

text: har rätt till ersättning om den skadelidande inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot hans eller hennes egendom.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning för vars fullgörande staten svarar. Vidare kan ersättning utgå enligt samma lagrum för att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning.

text: Av utredningen i ärendet framgår att den i ärendet aktuella husrannsakan i JJ:s bostad genomfördes efter beslut av åklagare i syfte att eftersöka en släkting till JJ som var misstänkt för försök till mord på polismän. Eftersom den eftersökte betraktades som farlig genomfördes husrannsakan med hjälp av en särskild taktik vilket medförde vissa skador på lägenheten.

text: När det gäller frågan om ersättning kan utgå med stöd av bestämmelserna i 8 § LEF gör Rikspolisstyrelsen följande bedömning. Av handlingarna i ärendet framgår att JJ varit föremål för en förundersökning där han misstänktes för att ha skyddat den ovan nämnde släktingen och att han även varit anhållen med anledning av dessa misstankar. Förundersökningen mot JJ har emellertid lagts ned av åklagare eftersom brott inte kunnat styrkas. Även om det i utredningen finns vissa för JJ besvärande omständigheter kan Rikspolisstyrelsen inte finna att vad som framkommit ger tillräckligt stöd för att han har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot hans egendom. JJ bör därför ha rätt till ersättning enligt 8 § LEF. Det begärda beloppet, 3 000 kr, har tillstyrkts av polismyndigheten och framstår inte som oskäligt.

text: JJ har vidare begärt ersättning för reparation av de skador som uppstod på hans hyreslägenhet i samband med att polisen beredde sig tillträde till den. Av utformningen av 8 § LEF följer emellertid att sådan ersättning endast kan utgå till ägaren av en fastighet. JJ har i egenskap av hyresgäst således inte rätt till någon ersättning i den delen. Av handlingarna i ärendet framgår vidare att polismyndigheten den 12 september 2002 har ersatt fastighetens ägare med 42 959 kr för de skador som uppkom på lägenheten vid husrannsakan den 11 maj.

text: Ersättning för lidande som inte har uppkommit till följd av en personskada kan inte ersättas med stöd av 8 § LEF. Sådan ersättning kan däremot - som framgått ovan - under vissa omständigheter utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Rikspolisstyrelsen kan, mot bakgrund av omständigheterna i ärendet, emellertid inte finna det styrkt att någon polisman gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid genomförandet av husrannsakan i JJ:s bostad. Än mindre kan JJ anses ha utsatts för något brott av polisen som skulle kunna grunda rätt till ersättning för lidande som anges i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: JJ har beretts tillfälle att komma in med synpunkter på Rikspolisstyrelsens yttrande men har inte hört av sig.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Såsom RPS har redogjort för i sitt yttrande aktualiserar JJ:s anspråk flera skadeståndsrättsliga regler. Sakskador kan ersättas enligt

text: skadeståndslagen

text: men också enligt reglerna i

text: 8 §

text: LEF. Eftersom det finns särskilda regler om ersättning vid våldsanvändning som leder till skada på enskildas egendom skall de reglerna tillämpas i stället för

text: skadeståndslagens

text: regler (jfr

text: 1 kap. 1 §

text: SkL). Reglerna i LEF är i allmänhet också mer förmånliga för den enskilde eftersom de bygger på ett i princip strikt ansvar för staten och inte förutsätter att fel eller försummelse har förekommit vid myndighetsutövningen. Justitiekanslern prövar alltså anspråket vad gäller skadorna på egendomen enligt

text: 8 §

text: LEF.

text: Justitiekanslern instämmer i RPS uppfattning att JJ har rätt till ersättning för sakskada enligt 8 § LEF. Justitiekanslern godtar också JJ:s uppgift att den skadade egendomen som bestod av möbler m.m. var värd 3 000 kr. JJ skall således tillerkännas skadestånd med detta belopp. Någon ersättning för skador på själva lägenheten kan däremot av de skäl som styrelsen har anfört inte utgå enligt 8 § LEF. Av utredningen framgår för övrigt att fastighetens ägare redan har erhållit ersättning av polisen för de skador som uppstod på JJ:s hyreslägenhet i samband med inbrytningen i denna. Reparationskostnaderna tycks därför inte ha drabbat JJ själv. Anspråket i den delen skall därför avslås.

text: Ersättning för lidande i form av kränkningsersättning kan inte utgå enligt 8 § LEF. JJ:s begäran om ersättning för lidande får därför prövas enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser. Ersättning för kränkning kan enligt

text: 3 kap. 2 §

text: SkL jämförd med

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: endast utgå om skadan har uppstått till följd av en viss typ av integritetskränkande brott. Utredningen ger inte stöd för bedömningen att det har begåtts något brott i samband med husrannsakan hos JJ. Hans anspråk på ersättning för lidande skall därför avslås.

text: Sammanfattningsvis leder det anförda till att staten skall utge ersättning till JJ med 3 000 kr.