title: Skadeståndsanspråk mot staten - förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff (ne bis in idem)

text: Justitiekanslern avslår TB:s anspråk.

text: Ärendet

text: Förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff i praxis (ne bis in idem)

text: I artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen stadgas att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han eller hon redan har blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. Detta förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff (ne bis in idem) är bindande för Sverige.

text: Den 14 september 2004 meddelade Europadomstolen beslut i målet Rosenquist v. Sweden (Application no. 60619/00). Europadomstolen konstaterade där att det svenska systemet med dubbla sanktioner (skattetillägg och brottspåföljd) och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet inte kom i konflikt med rätten enligt artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma gärning. Europadomstolen fäste avgörande vikt vid skillnaden i subjektivt hänseende för påförande av skattetillägg respektive ansvar för skattebrott och de olika syften som bar upp reglerna om skattetillägg respektive bestämmelserna i

text: skattebrottslagen

text: . Påförande av skattetillägg och lagföring för skattebrott ansågs således inte avse samma brott i bestämmelsens mening.

text: I dom den 10 februari 2009 tog Europadomstolen (Grand Chamber) i målet Zolotukhin v. Russia (Application no. 14939/03) på nytt ställning till innebörden av förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff. Bland annat mot bakgrund av den rättsutveckling som skett inom EU avseende det förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff som gäller mellan medlemsstaterna enligt bl.a. Schengenkonventionen (se bl.a. EU-domstolens dom i

text: mål C-436/04

text: , brottmålet mot Leopold Henri Van Esbroeck, REG 2006 I-02333) fann Europadomstolen skäl att ompröva sitt ställningstagande i frågan om vad som avsågs med ”samma brott” (gärning). Europadomstolen förklarade att artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen förhindrar ny lagföring och dom för ett ”andra” brott i den mån detta härrör från identiska fakta eller från fakta som i allt väsentligt är desamma som beträffande det ”första” brottet. Prövningen skulle därmed utgå från vad som bildar en uppsättning konkreta fakta som berör samma person och är oupplösligen förbundna med varandra i tid och rum.

text: I dom den 17 september 2009 fann Högsta förvaltningsdomstolen (

text: RÅ 2009 ref. 94

text: ) att det svenska systemet med dubbla sanktioner och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet inte var oförenligt med artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

text: Den 1 december 2009, då Lissabonfördraget trädde i kraft, blev Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU-stadgan) rättsligt bindande för medlemsstaterna. I

text: artikel 50 i EU-stadgan

text: återfinns ett förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff som motsvarar det i artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Medlemsstaterna har emellertid att iaktta EU-stadgan endast när de tillämpar unionsrätt.

text: Den 31 mars 2010 kom Högsta domstolen (

text: NJA 2010 s. 168

text: I–II) till samma slutsats som Högsta förvaltningsdomstolen gjort i

text: RÅ 2009 ref. 94

text: . Högsta domstolen fann således att det svenska systemet med två skilda förfaranden för prövning av frågan om skattebrott resp. skattetillägg inte kunde anses stå i strid Europakonventionens förbud mot dubbla förfaranden och dubbla straff, i vart fall inte på ett sådant tydligt sätt som enligt Högsta domstolen borde krävas för att den svenska lagstiftningen skulle sättas åt sidan av domstol.

text: Den 26 februari 2013 meddelade EU-domstolen, med anledning av Haparanda tingsrätts begäran om förhandsavgörande, dom i

text: mål C-617/10

text: , Åklagaren mot Hans Åkerberg Fransson (REU 2013 I-00000). EU-domstolen fann att EU-stadgan var tillämplig på förfarandet såvitt det avsåg skyldigheten att deklarera mervärdesskatt och att, under förutsättning att skattetillägget var att betrakta som en straffrättslig påföljd, det fick anses komma i konflikt med

text: artikel 50 i EU-stadgan

text: att först påföra ett skattetillägg och därefter utdöma ett straff.

text: Genom beslut i plenum den 11 juni 2013 (

text: NJA 2013 s. 502

text: ) ändrade Högsta domstolen sitt ställningstagande och förklarade att domstolens bedömning i

text: NJA 2010 s. 168

text: I–II inte längre skulle gälla. Högsta domstolen fann således att det svenska systemet med dubbla sanktioner (skattetillägg och brottspåföljd) och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet inte längre kunde upprätthållas fullt ut med hänsyn till Sveriges åtaganden enligt artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen samt

text: artikel 50 i EU-stadgan

text: och hur dessa åtaganden för svensk del borde tolkas och tillämpas med hänsyn till grundläggande nationella processuella bestämmelser.

text: Högsta domstolen framhöll i sammanhanget att förbudet i tilläggsprotokollet ”som svensk lag” bör tillämpas på ett sätt som är förenligt med grundläggande svenska processuella principer. Enligt Högsta domstolen innebär

text: NJA 2013 s. 502

text: i korthet att följande fortsättningsvis ska iakttas vid tillämpningen av förbudet i tilläggsprotokollet som svensk lag. Rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) omfattar systemet med skattetillägg och påföljd för brott mot

text: skattebrottslagen

text: . Det gäller med avseende på såväl mervärdesskatt som andra skatter och avgifter. Rätten ska iakttas när skattetillägg och påföljd för skattebrott aktualiseras för en och samma fysiska person, också när en juridisk person är primärt ansvarig för skattetillägget. Det föreligger hinder mot åtal för skattebrott så snart Skatteverket har fattat ett beslut om att ta ut skattetillägg, oavsett om beslutet har vunnit laga kraft eller inte. Däremot ska rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott normalt inte hindra åtal och dom för bokföringsbrott av det skälet att skattetillägg har tagits ut.

text: I beslut den 16 juli 2013 (

text: NJA 2013 s. 746

text: ) fann Högsta domstolen vidare att när en brottmålsdom som har meddelats efter Europadomstolens dom i Zolotukhin-målet, dvs. den 10 februari 2009, är oförenlig med den rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) som har konstaterats i

text: NJA 2013 s. 502

text: , så ska den dömde ha rätt till resning när ett återupptagande behövs för att avbryta ett pågående frihetsberövande. Rätt till resning ska i regel också föreligga även om ett återupptagande inte behövs för att avbryta ett pågående frihetsberövande.

text: I dom i plenum den 29 oktober 2013 (

text: HFD 2013 ref. 71

text: ) anslöt sig Högsta förvaltningsdomstolen till Högsta domstolens bedömning i

text: NJA 2013 s. 502

text: . Högsta förvaltningsdomstolen konstaterade att Högsta domstolen funnit att det föreligger hinder mot åtal för skattebrott när Skatteverket har fattat ett beslut om att ta ut skattetillägg och att det därvid saknar betydelse om beslutet kan komma att överklagas. Högsta förvaltningsdomstolen konstaterade vidare att när ordningen mellan de båda förfarandena är den omvända, samma princip bör vara vägledande. Från det att åtal väcks bör det således föreligga hinder mot att besluta om skattetillägg som grundas på samma oriktiga uppgifter som föranlett åtalet.

text: I fyra domar den 20 maj 2014 bedömde Europadomstolen det finska systemet med en prövning av s.k. skatteförhöjning i förvaltningsdomstolar och straffrättslig prövning i allmänna domstolar i förhållande till förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff (Häkkä v. Finland, Nykänen v. Finland, Pirttimäki v. Finland och Glantz v. Finland, Applications no. 758/11, 11828/11, 35232/11 och 37394/11). Europadomstolen framhöll att artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet inte förbjuder att flera förfaranden pågår samtidigt (parallella förfaranden) men att det däremot, när ett av två parallella förfaranden avslutats, kan innebära ett åsidosättande av konventionen om det andra förfarandet därefter tillåts fortgå. Av betydelse för om ett åsidosättande ska anses ha skett är enligt domstolen om de olika förfarandena har ett tillräckligt nära samband ”in substance and in time”. Vid bedömningen av de finska förfarandena framhöll domstolen bl.a. att sanktionerna i ett förfarande enligt finsk rätt inte kan beaktas vid bestämmandet av sanktionerna i ett andra förfarande, och att det inte heller i övrigt finns någon samordning mellan de inblandade myndigheterna. När ett av förfarandena fortgått sedan det andra hade avslutats fann Europadomstolen i två av de finska fallen sammantaget att ett åsidosättande av artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet hade skett.

text: I dom den 5 juni 2014 (

text: HFD 2014 ref. 35

text: ) fann Högsta förvaltningsdomstolen att samma ordning som den HD beslutat avseende resning också borde gälla i fråga om resning av beslut om skattetillägg. När förhållandena vid dubbla förfaranden är sådana att resning skulle ha beviljats i brottmålet om beslutet om skattetillägg hade föregått åtalet, bör således – när ordningen är den omvända – resning beviljas i frågan om skattetillägget.

text: Den 19 juni 2014 (

text: HFD 2014 ref. 43

text: ) meddelade Högsta förvaltningsdomstolen dom i två mål där ett beslut om skattetillägg hade överklagats inom ramen för det ordinarie förfarandet, med ett yrkande om att påförda skattetillägg skulle undanröjas på grund av ne bis idem. Förfarandet om skattetillägg var här det först inledda förfarandet, men det enda som fortfarande pågick. Åtal för bl.a. skattebrott hade väckts men ogillats av tingsrätten i en dom som vann laga kraft under kammarrättens handläggning av skattemålet. Högsta förvaltningsdomstolen framhöll att Europadomstolen i flera avgöranden klargjort att när det ena av två samtidigt pågående förfaranden avslutas måste det andra förfarandet avbrytas för att förbudet i artikel 4.1 i tilläggsprotokollet inte ska överträdas. Skattetilläggsförfarandet skulle sålunda avbrytas genom att skattetillägget undanröjdes.

text: Den 27 november 2014 meddelade Europadomstolen dom i målet Lucky Dev v. Sweden (Application no. 7356/10). Omständigheterna i det målet var i korthet följande. Klaganden hade, i ett beslut från Skatteverket 1 juni 2004 påförts skattetillägg, på grund av att hon i sin deklaration för 2002 hade lämnat oriktiga uppgifter beträffande inkomster från en restaurangrörelse. Hon överklagade beslutet om skattetillägg till, i tur och ordning, länsrätt, kammarrätt och Högsta förvaltningsdomstolen. De två underinstanserna fastställde Skatteverkets beslut (i avgöranden den 10 januari 2007 respektive den 29 oktober 2008), och Högsta förvaltningsdomstolen beslutade den 20 oktober 2009 att inte meddela prövningstillstånd. Medan skattetilläggsförfarandet pågick bedrevs också ett straffrättsligt förfarande. Den 5 augusti 2005 väckte allmän åklagare således åtal mot klaganden för grovt bokföringsbrott (i restaurangrörelsen under aktuell period) och grovt skattebrott avseende uppgifterna i deklarationen för 2002. Hon dömdes av tingsrätten, i en dom som vann laga kraft den 8 januari 2009, för grovt bokföringsbrott. Åtalet för grovt skattebrott ogillades samtidigt på grund av bristande uppsåt.

text: När Europadomstolen bedömde dessa omständigheter mot förbudet i

text: artikel 4.1 i Europakonventionen

text: s sjunde tilläggsprotokoll konstaterades följande. Det åtalade skattebrottet rör samma brott (gärning) som skattetillägget. Så är däremot inte fallet beträffande bokföringsbrottet. Något förbud mot lis pendens – vilket Högsta domstolen och Högsta förvaltningsdomstolen har tillämpat – går inte att utläsa ur den aktuella konventionsartikeln. I en svensk kontext är således parallella (samtidiga) processer om skattetillägg och skattebrott beträffande samma gärning tillåtna enligt Europakonventionen. Ett åsidosättande av artikel 4.1 kan däremot vara för handen om något av de två förfarandena tillåts fortsätta efter att det andra slutligt avgjorts och förfarandena inte har ett tillräckligt nära samband.

text: Vid bedömningen av Lucky Devs fall ansåg Europadomstolen inte att ett tillräckligt nära samband förelåg, utan att de svenska förfarandena var att se som fristående från varandra. Detta bl.a. av det skälet att Högsta förvaltningsdomstolen vid bedömningen av frågan om prövningstillstånd skulle meddelas inte hade beaktat att klaganden hade friats från åtalet för skattebrott. Eftersom brottmålet slutligt avgjorts utan att skatteförfarandet i samband därmed hade avslutats hade klagandens rättigheter enligt artikel 4.1 således åsidosatts. Lucky Dev tillerkändes ersättning med 2 000 Euro för ideell skada (non-pecuniary damage).

text: Bakgrunden till det nu framställda skadeståndsanspråket

text: Den 23 september 2009 eftertaxerades TB för taxeringsåret 2006 med 3 493 782 kr under inkomst av tjänst och med 66 306 kr under inkomst av kapital för utdelning från ett nederländskt bolag enligt reglerna för fördelning mellan inkomst av tjänst och kapital i

text: 57 kap.

text: inkomstskattelagen (1999:1229)

text: . TB påfördes vidare skattetillägg med 40 procent på den skatt som belöpte på höjningsbeloppen. TB överklagade men beslutet kvarstod efter omprövning den 9 november 2009. I skattetilläggsdelen anförde Skatteverket att skäl för befrielse inte förelåg då de transaktioner som TB hade företagit haft karaktären av mycket avancerad skatteplanering där avsikten varit att genom etablering av ett nederländskt holdingbolag och genom påstående om förekomsten av ett lån undgå utdelningsbeskattning.

text: Förvaltningsrätten i Linköping avslog i dom den 25 maj 2010 TB:s överklagande av besluten om skatt och skattetillägg (mål nr 655-10).

text: TB överklagade till Kammarrätten i Jönköping (mål 1782-10).

text: Den 24 augusti 2010 väcktes åtal mot TB vid Linköpings tingsrätt för grovt skattebrott (mål nr B 5081-09). Enligt gärningspåståendet hade TB den 2 maj 2006 uppsåtligen lämnat inkomstdeklaration till skattekontoret i Linköping med oriktig uppgift. Den oriktiga uppgiften bestod i att han inte hade redovisat erhållen kapitalvinst vid avyttring av kvalificerade andelar i ett nederländskt bolag och inte heller redovisat kapitalinkomster i form av utdelning på fondandelar och ränta på tillgångar i en schweizisk bank. Han hade därigenom givit upphov till risk för att skatt skulle undandras det allmänna med 2 068 347 kr.

text: Den 10 november 2010 avslog Kammarrätten i Jönköping TB:s överklagande. I skattetilläggsdelen anförde kammarrätten bl.a. att relevanta omständigheter kring det till TB utbetalda beloppet hade kommit till Skatteverkets kännedom först efter verkets utredning, att TB:s agerande var anmärkningsvärt och att det låg nära till hands att – i likhet med Skatteverket – anse att det varit fråga om en utarbetad strategi för att undgå beskattning. Skäl för eftergift eller jämkning av skattetillägget förelåg därför inte.

text: TB dömdes den 9 december 2010 av Linköpings tingsrätt för grovt skattebrott. Påföljden bestämdes till villkorlig dom med samhällstjänst 200 timmar. Om fängelse hade valts som påföljd skulle fängelse åtta månader ha dömts ut. I påföljdsdelen anförde tingsrätten bl.a. att TB var tidigare ostraffad och levde under ordnade förhållanden, hade samtyckt till att utföra samhällstjänst och bedömts lämplig för detta. Mot den bakgrunden och med beaktande av att han var 71 år gammal samt erlagt skatten och skattetillägget fann tingsrätten att påföljden kunde bestämmas till villkorlig dom och samhällstjänst. Rättens ordförande och en nämndeman var skiljaktiga och bestämde påföljden till fängelse. Domen vann laga kraft den 30 december 2010.

text: Kammarrättens dom, som inte hade överklagats, vann laga kraft den 17 januari 2011.

text: TB genomförde samhällstjänsten om 200 timmar under perioden februari–augusti 2011 huvudsakligen genom att utföra snickeri- och målningsarbeten m.m. i bl.a. Törnevalla kyrka.

text: Efter Högsta domstolens avgöranden i

text: NJA 2013 s. 502

text: och

text: NJA 2013 s. 746

text: ansökte TB om resning hos Göta hovrätt (mål nr Ö 2173-13). I beslut den 27 september 2013 beviljade hovrätten den sökta resningen, undanröjde Linköpings tingsrätts dom, utom såvitt avsåg försvararersättningen, och avvisade den talan som åklagaren fört mot TB.

text: Anspråket

text: TB har yrkat ersättning av staten med 500 000 kr för ”sveda och värk”, 200 000 kr för arbetet att utföra 200 timmars samhällstjänst, 12 054 kr för reskostnader vid utförandet av samhällstjänsten, 18 650 kr i timersättning för restiden, 676 kr för kostnader för byxor, skjorta, bälte och skor, 300 kr för telefonsamtal och 5 625 kr för ombudskostnader i resningsärendet. Han har vidare yrkat ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 2 500 kr. TB har anfört att han för den kränkning han har utsatts för är berättigad till skälig gottgörelse.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta person-skada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . (Se bl.a.

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: .) Detta har på senare tid också uttryckts som att fråga är om en objektiv bedömning av om myndigheten eller domstolen har förfarit oaktsamt. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, innefattande vad dess normskydd omfattar och vilka risker en felaktig tillämpning är förenad med. (Se

text: NJA 2013 s. 1210

text: p. 16–17 och där angivna hänvisningar.)

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen och dess tilläggsprotokoll. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Vid prövningen enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ska bestämmelsen tolkas konformt med konventionen. Detta har ansetts innebära att den nyss nämnda begränsningen att endast uppenbart oriktiga bedömningar (oaktsamhet) medför skadeståndsskyldighet inte ska tillämpas om ett konstaterat fel eller en försummelse också innefattar en överträdelse av konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen kan därmed i regel inte grundas på

text: skadeståndslagens

text: regler, men kan utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Det åtagande som då åsyftas är konventionsstaternas skyldighet enligt artikel 13 konventionen att på det nationella planet tillhandahålla effektiva rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: På senare tid har Högsta domstolen använt sig av uttryckssättet att Europakonventionen har dubbel betydelse och att det primärt är konventionens ställning ”såsom svensk lag” som får betydelse i ett mål i en svensk domstol angående frågan huruvida staten har respekterat den enskildes rättigheter enligt konventionen. Enligt Högsta domstolen ankommer det därför på domstolen att göra en egen bedömning av den innebörd som artiklarna i konventionen har. Därvid kan bestämmelserna tolkas och preciseras så att de ger en enskild längre gående rättigheter enligt svensk rätt än vad som följer av konventionen och Europadomstolens hittillsvarande praxis. Bedömningen av vad som utgör en rättighetskränkning och när det finns en rätt till ett effektivt rättsmedel ska således göras genom en direkt tillämpning av Europakonventionen ”såsom svensk lag” (se

text: NJA 2012 s. 1038

text: I särskilt p. 13–16).

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skade-ståndsgrundande fel eller en försummelse eller en konventionsöverträdelse att detta kan anses ha vållat eller annorlunda uttryckt direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller också att det ankommer på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Allmänna överväganden

text: I tiden före avgörandet

text: NJA 2013 s. 502

text: , innebar den tolkning som såväl Högsta domstolen som Högsta förvaltningsdomstolen hade gjort att det inte förelåg hinder mot att tillämpa det svenska systemet med dubbla sanktioner (skattetillägg och brottspåföljd) och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet. Det kan mot den bakgrunden inte komma i fråga att anse att de underinstanser som godtog denna tolkning när man tillämpade regelverket i tiden fram till Högsta domstolens ändrade ställningstagande i juni 2013 har förfarit oaktsamt på ett sådant sätt som är en förutsättning för att staten ska ådra sig skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: . Oaktsamhetsbedömningen kan bli en annan såvitt avser beslut och domar i tiden efter den 11 juni 2013.

text: Skadeståndsskyldighet kan även aktualiseras om det konstateras en överträdelse av Europakonventionen. Bedömningen av om det förekommit en rättighetskränkning ska därvid, som ovan angetts, numera enligt Högsta domstolen göras genom en direkt tillämpning av Europakonventionen ”såsom svensk lag” (

text: NJA 2012 s. 1038

text: I p. 16). Högsta domstolen har den 11 juni 2013 slagit fast att artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet, som svensk lag, har ett visst innehåll. Av domstolens skäl framgår att detta ger den enskilde rättigheter som går längre än vad som följer av EU-stadgan och av Europadomstolens praxis (

text: NJA 2013 s. 502

text: p. 67–71). Således framhålls t.ex. beträffande parallella förfaranden att Högsta domstolen tidigare intagit den ståndpunkten vid sin tolkning av tilläggsprotokollet att åtalshinder föreligger först när tiden för att överklaga beslut om skattetillägg har gått ut, och att Europadomstolens praxis ”inte anses vara entydig på den här punkten”. (Jfr dock numera Europadomstolens dom i målet Lucky Dev v. Sweden.) Förbudet i tilläggsprotokollet, som svensk lag, bör dock enligt Högsta domstolen tillämpas på ett sätt som är förenligt med grundläggande svenska processuella principer, inte bara om res judicata utan också om lis pendens. Därför är enligt Högsta domstolen inte heller parallella förfaranden tillåtna enligt Europakonventionen som svensk lag.

text: Vid bedömningen av anspråk på skadestånd för åsidosättanden av Europakonventionen som inträffat efter Högsta domstolens nyss redovisade avgörande den 11 juni 2013 måste det som där sägs om innehållet i Europakonventionen som svensk lag och om utformningen av förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff anses gälla. Rättsfallet

text: NJA 2013 s. 502

text: innebar emellertid att Högsta domstolen gjorde en annan tolkning än tidigare av lagen och därmed ändrade sin praxis i aktuellt avseende (jfr ovan om

text: NJA 2010 s. 168

text: I–II). Frågan är mot den bakgrunden vad som gäller beträffande skadeståndskrav där de åsidosättanden av förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff som görs gällande ligger i tiden före den 11 juni 2013.

text: Högsta domstolen har beträffande ett annat rättsmedel – resning – ansett att den ordning som i juni 2013 beslutats gälla, inklusive förbudet mot parallella förfaranden, ska tillämpas redan från tidpunkten för Europadomstolens dom i målet Zolotukhin, dvs. från den 10 februari 2009 (se

text: NJA 2013 s. 746

text: ). Som skäl för detta har anförts bl.a. att när konventionsrätten föranleder modifieringar eller kompletteringar av den svenska rättsordningen bör det så långt som möjligt eftersträvas att detta sker i harmoni med rättsordningen i övrigt. Vidare har framhållits att rättstillämpningen bör ”vara enhetlig oavsett om den är framåtsyftande eller tillbakasyftande” (se rättsfallets p. 35–36).

text: Skadestånd som rättsmedel skiljer sig emellertid i flera avseenden från resningsinstitutet. Skadeståndet har en rent kompensatorisk funktion, medan resningsinstitutet syftar till att i möjligaste mån undvika att materiellt oriktiga avgöranden kvarstår. Vanligtvis krävs också för att skadestånd ska utgå någon grad av oaktsamhet.

text: För att den tolkning av Europakonventionen som svensk lag – med det innehåll som den fått genom

text: NJA 2013 s. 502

text: – ska utsträckas till att gälla retroaktivt också när det gäller rätten till skadestånd bör det krävas att lagstiftaren eller Högsta domstolen särskilt klargör detta. Justitiekanslern är därför inte nu beredd att inom ramen för statens frivilliga skadereglering, på skadeståndsanspråk som avser åsidosättanden av konventionen hänförliga till tiden före juni 2013, tillämpa den tolkning av artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet som svensk lag som Högsta domstolen beslutat. Bedömningen av om ett åsidosättande har skett får i dessa fall istället, på sedvanligt sätt, ske med utgångspunkt i Europakonventionen – och i förekommande fall EU-stadgan – så som dessa instrument tolkats av Europadomstolen respektive EU-domstolen.

text: Inledningsvis kan därvid konstateras att Europadomstolens avgörande i Zolotukhin, vid en jämförelse bl.a. med domstolens tidigare ställningstagande i Rosenquist-målet, måste anses grundat på en dynamiskt tolkning av begreppet ”samma brott” i artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Före Zolotukhin-domen kan därmed en tillämpning av det svenska systemet med dubbla sanktioner (skattetillägg och brottspåföljd) och två förfaranden vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet inte anses ha kommit i konflikt med konventionens förbud mot dubbla förfaranden och dubbla straff; det har vid den tiden inte varit fråga om lagföring för ”samma brott” i konventionens mening.

text: Vad avser tiden efter Zolotukhin-domen bör följande framhållas. Kärnan i det skydd som förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff syftar till att upprätthålla är att den som har lagförts för ett brott ska kunna förlita sig på att den slutliga domen i det förfarandet är just slutlig. Den enskilde ska alltså inte behöva oroa sig för att på nytt bli lagförd när saken har prövats slutligt. I Zolotukhin uttrycks det nyss sagda enligt följande.

text: § 83. The guarantee enshrined in Article 4 of Protocol No. 7 becomes relevant on commencement of a new prosecution, where a prior acquittal or conviction has already acquired the force of res judicata. At this juncture the available material will necessarily comprise the decision by which the first “penal procedure” was concluded and the list of charges levelled against the applicant in the new proceedings. […] The Court emphasises that it is irrelevant which parts of the new charges are eventually upheld or dismissed in the subsequent proceedings, because Article 4 of Protocol No. 7 contains a safeguard against being tried or being liable to be tried again in new proceedings rather than a prohibition on a second conviction or acquittal […].

text: Europadomstolen har, som framgått ovan, under 2014 i fyra mål mot Finland bedömt det där gällande systemet med s.k. skatteförhöjning i förvaltningsdomstolar och straffrättslig prövning i allmänna domstolar i förhållande till förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff. Domstolen framhöll där att artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet inte förbjuder att flera förfaranden pågår samtidigt (parallella förfaranden). Däremot kunde det enligt domstolen under de finska förhållandena, när ett av två parallella förfaranden avslutats, innebära ett åsidosättande av konventionen om det andra förfarandet därefter tillåts fortgå. Motsvarande konstateranden beträffande svenska förhållanden – dvs. beträffande förfaranden om skattetillägg respektive skattebrott – gjordes därefter av Europadomstolen i målet Lucky Dev.

text: Det står således klart att parallellt pågående processer avseende påförande av skattetillägg och ansvar för skattebrott inte kommer i konflikt med artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Att efter det att någon fällts eller frikänts slutligt i brottmålsprocessen fullfölja skattetilläggsprocessen, eller omvänt, kan däremot innebära ett åsidosättande av konventionen. Detta under förutsättning att förfarandena inte är tillräckligt samordnade med varandra. Om så varit fallet måste bedömas i varje enskilt fall. Mot bakgrund av hur det svenska systemet varit utformat, och vad Europadomstolen anfört i de nämnda domarna mot Finland och Sverige, får det antas att samordningen ofta kan anses ha varit otillräcklig.

text: Sammanfattningsvis tillämpar Justitiekanslern mot bakgrund av det nu redovisade följande utgångspunkter.

text: Högsta domstolen har i sitt avgörande den 11 juni 2013 bestämt att förbudet i 4.1 i Europakonventionens sjunde tilläggsprotokoll ”som svensk lag” ska ha en viss innebörd. Det innehåll som Högsta domstolen i detta avseende gett artikeln går längre än vad som direkt följer av dess ordalydelse och även längre än vad som följer av EU-stadgan och av Europadomstolens egen praxis. Europakonventionen som svensk lag kan, enligt Högsta domstolens avgörande, åsidosättas redan genom att det pågår parallella förfaranden om skattetillägg och ansvar för skattebrott (dvs. i situationer där det inte finns ett slutligt avgörande i någon av processerna).

text: Det som Högsta domstolen i juni 2013 bestämt om innehållet i Europakonventionen som svensk lag får anses gälla vid en prövning av skadeståndsanspråk som har sin grund i förfaranden i tiden därefter, men ska inte tillämpas retroaktivt utan endast beträffande åsidosättanden som skett efter den 11 juni 2013.

text: Bedömningen av om Europakonventionen åsidosatts på grund av förhållanden som inträffat dessförinnan får ske med utgångspunkt i Europakonventionen – och i förekommande fall EU-stadgan – så som dessa instrument tolkats av Europadomstolen respektive EU-domstolen. Det finns vid en sådan prövning inte stöd för att parallellt pågående processer avseende påförande av skattetillägg och ansvar för skattebrott kommer i konflikt med Europakonventionen eller EU-stadgan. Att fullfölja skattetilläggsprocessen efter det att någon fällts eller frikänts slutligt i brottmålsprocessen, eller omvänt, kan å andra sidan innebära ett åsidosättande av konventionen.

text: Bedömningen i TB:s fall

text: TB har påförts skattetillägg på grund av samma oriktiga uppgiftslämnande för vilket han därefter åtalades för grovt skattebrott. Med utgångspunkt i den avgränsning av begreppet ”samma brott” som kommer till uttryck i Europadomstolens avgörande i Zolotukhin-målet har han, under förutsättning att även övriga villkor är uppfyllda, varit föremål för dubbel lagföring och ålagts dubbla straff enligt artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

text: Det kan konstateras att inte något av de förfaranden som TB varit föremål för har pågått efter Högsta domstolens ovan nämnda avgörande av den 11 juni 2013. Frågan om Europakonventionen har åsidosatts i hans fall ska således bedömas med utgångspunkt i konventionen så som den tolkas av Europadomstolen.

text: För att en konventionsöverträdelse ska ha förekommit i TB:s fall förutsätts således att något av de två parallella förfarandena mot honom har ”tillåtits fortgå” efter att det andra slutligt avgjorts. Någon överträdelse föreligger inte om det har förelegat ett tillräckligt nära samband mellan processerna. Det kan därvid konstateras att de slutliga domarna mot TB meddelades den 10 november 2010 respektive den 9 december 2010 och vann laga kraft den 30 december 2010 respektive den 17 januari 2011. Avgörandena – som inte överklagades av TB – vann alltså laga kraft med mindre än tre veckors mellanrum. Vidare bör noteras att det inte i något av de två förfarandena meddelades dom efter att det andra förfarandet slutligt avgjorts, dvs. efter att ett lagakraftvunnet avgörande i den andra processen förelåg. Efter det att brottmålsdomen vunnit laga kraft hade TB för övrigt fortfarande möjlighet att överklaga kammarrättens dom, vilket han inte gjorde (jfr Europadomstolens dom i det nämnda målet Häkkä v. Finland).

text: Mot den nämnda bakgrunden kan någon konventionsöverträdelse inte anses ha förekommit i TB:s fall.

text: Den dubbla lagföringen och de dubbla straffen i TB fall har således varken innefattat något sådant fel eller någon sådan försummelse, något brott eller någon konventionsöverträdelse som kan föranleda skadeståndsskyldighet för staten. Hans anspråk kan därför inte vinna bifall.

text: Det finns härutöver skäl att framhålla följande. Även om det skulle ha varit fråga om en överträdelse av Europakonventionens förbud mot dubbla förfaranden och dubbla straff är omständigheterna sådana att TB inte hade kunnat tillerkännas någon ekonomisk ersättning.

text: Den enskilde är vid överträdelser av ifrågavarande slag inte alltid berättigad till ekonomisk kompensation. I ett nyligen avgjort mål fann Europadomstolen att klaganden, som i strid med förbudet i artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen hade ålagts ett andra straff (fängelse tre månader, som omvandlats till böter), inte var berättigad till ekonomisk ersättning för ideell skada (”non pecuniary damage”) enligt artikel 41 i konventionen. Europadomstolen fann att det var tillräckligt att konstatera kränkningen (Muslija v. Bosnia and Herzegovina, Application no. 32042/11).

text: När Europadomstolen har tillerkänt den enskilde ersättning för ideell skada vid överträdelser av förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff har denna också legat på en modest nivå. Zolotukhin tillerkändes 1 500 euro och klaganden i ett kroatiskt mål 1 000 euro (Tomasovic v. Croatia, Application no. 73785/09). Klagandena i de två fällande domarna mot Finland från 2014 tillerkändes 3 000 euro var och Lucky Dev 2 000 euro. Den omständigheten att den enskilde i Sverige genom beslut av Justitiekanslern eller svensk domstols dom kan tillerkännas ideell ersättning och därigenom kompenseras vid konventionskränkningar utan att behöva vända sig till Strasbourg innebär också att ersättningen inte med nödvändighet måste motsvara vad Europadomstolen skulle ha dömt ut i liknande fall. Skillnaden får dock inte vara så stor att skadeståndet av det skälet inte utgör ett tillräckligt effektivt rättsmedel.

text: I TB:s fall kan det ifrågasättas om omständigheterna är sådana att det, förutsatt att en kränkning skulle anses ha skett, vore nödvändigt att tillerkänna honom ekonomisk kompensation för ideell skada för att upprätthålla Sveriges åtaganden enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: . Under alla förhållanden skulle kränkningen inte kunna anses vara så allvarlig att det kunde motivera en ersättning i storleksordningen 10 000 kr. Det innebär att ett erkännande av kränkningen skulle utgöra en tillräcklig kompensation (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: TB synes dock i första hand göra gällande att han har rätt till skadestånd motsvarande en tänkt ersättning för den samhällstjänst som han har utfört med anledning av brottmålsdomen. Det finns därmed skäl att tillägga följande.

text: Europakonventionens förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff reglerar inte hur strängt straffet för ett visst brott får vara och förbjuder inte heller att två påföljder åläggs den enskilde om detta sker i ett och samma förfarande eller i förfaranden som är samordnade med varandra. Rätten för Europadomstolen att med för konventionsstaterna bindande verkan besluta om skälig gottgörelse enligt artikel 41 i konventionen innefattar inte behörighet att förordna att t.ex. en nationellt utdömd påföljd ska undanröjas. Konventionen ålägger inte heller konventionsstaterna någon generell eller absolut skyldighet att undanröja ett lagakraftvunnet avgörande så snart det konstaterats att konventionen har överträtts (jfr bl.a. Öcalan v. Turkey [GC], Application no. 46221/99).

text: Frågan om förbudet mot dubbla förfaranden och dubbla straff har överträtts bedöms inte med utgångspunkt i allvaret i eller förekomsten av ett straff utan förbudet kan överträdas även genom att frikännande dom meddelas två gånger. Hur ingripande ett ådömt straff är verkar inte heller påverka Europadomstolens ställningstagande i frågan om hur allvarligt man bör se på en överträdelse. I de två fällande domarna mot Finland var t.ex. de sist avslutade processerna brottmål varigenom klagandena hade dömts till fängelsestraff om tio månader (Nykänen) respektive två år och åtta månader (Glantz). Trots skillnaden i strafftid tillerkändes klagandena samma belopp, dvs. 3 000 euro. Omvänt kan inte heller, med ett konventionsrättsligt synsätt, allvaret i eller straffet som sådant utgöra utgångspunkten för bedömningen av vilken kompensation som kan vara påkallad för att gottgöra en överträdelse av förbudet. I stället ska prövningen ske med beaktande av samtliga föreliggande omständigheter.

text: Vid en rent skadeståndsrättslig bedömning av en förmögenhetsskada gäller som en allmän princip att den skadelidande ska försättas i samma situation som om den skadeståndsgrundande handlingen inte hade förekommit. I ett så särpräglat fall som det nu aktuella är det svårt att avgöra vilket hypotetiskt händelseförlopp som ska ligga till grund för en sådan jämförelse. Mycket talar dock för att den relevanta jämförelsen är ett händelseförlopp där staten, i än högre utsträckning än vad som hittills varit fallet, processuellt skulle ha samordnat de administrativa och straffrättsliga förfarandena och sanktionerna, men där möjligheten att besluta om både skattetillägg och en straffrättslig påföljd för skattebrott hade kvarstått. (Jfr

text: NJA 2010 s. 8

text: och det förslag som lämnats i

text: SOU 2013:62

text: .) TB skulle med ett sådant synsätt ha fått utföra samhällstjänst även vid det hypotetiska (”korrekta”) förfarande som ska jämföras med det verkliga händelseförloppet. Varken utdömandet eller utförandet av denna påföljd kan då ha gett upphov till någon ersättningsgill skada.

text: Om systemet istället hade tillämpats med de modifieringar som följer av Högsta domstolens och Högsta förvaltningsdomstolens senare pleniavgöranden skulle åtal visserligen inte ha väckts mot TB. Frågan är emellertid då hur man ska se på det förhållandet att TB, på grund av den utvidgade rätt till resning som Högsta domstolen har tillskapat i

text: NJA 2013 s. 746

text: , redan har fått tillgång till ett rättsmedel på det nationella planet för att komma till rätta med det inträffade. Det torde inte vara nödvändigt för att upprätthålla Sveriges åtaganden enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: att därutöver förordna om skadestånd till TB som gottgörelse för den meddelade, men nu undanröjda brottmålsdomen.

text: Det kan även påpekas att TB:s yrkande, till den del det inte avser ideell skada, i allt väsentligt avser ersättning för en hypotetisk inkomstförlust beräknad med utgångspunkt i den tid han har utfört samhällstjänst och att utredningen inte ger något stöd för att han faktiskt har gått miste om någon sådan inkomst. Det skulle därmed, under alla omständigheter, inte kunna bli aktuellt att förordna om skadestånd till TB för inkomstförlust.

text: Eftersom TB:s anspråk avslås har han inte rätt till ersättning för ombudskostnader i ärendet här.


publisher: Justitiekanslern

title: Fråga om s.k. lokaliseringsuppgifter från mobiltelefoner får inhämtas som ett led i hemlig teleövervakning m.m.

org: jk

text: Enligt Justitiekanslerns bedömning får s.k. lokaliseringsuppgifter för mobiltelefoner inte inhämtas som ett led i hemlig teleövervakning. Med lokaliseringsuppgifter avser här uppgifter om var en mobiltelefon befinner sig när den är påslagen men inte används. På grund av den osäkerhet som på sina håll har uttalats om hur lagen ska tolkas anser sig Justitiekanslern inte böra kritisera Polisen eller Åklagarmyndigheten för att beslut om teleövervakning har använts på ett för långtgående sätt.

type: stycke

text: Eftersom operatören inte får lämna ut lokaliseringsuppgifter rörande fysiska personer utan samtycke eller avidentifiering, får Polisen inte heller be att få uppgifterna frivilligt utlämnade.

text: Polis och åklagare bör i vissa sammanhang kunna få tillgång till lokaliseringsuppgifter utan att behöva tillgripa t.ex. beslag. Det finns enligt Justitiekanslerns mening ett angeläget behov av lagstiftning för att möjliggöra detta.

text: Ärendet

type: rubrik

text: Advokaten PF har i en anmälan i oktober 2006 anfört följande.

text: ” Anmälan rörande efterlevnaden av vissa regler om tvångsmedel, m.m.

text: Enligt regeringens proposition 2002/03:74 Hemliga tvångsmedel – offentliga ombud och en mer ändamålsenlig reglering, är det en naturlig följd av uppdraget som offentligt ombud att påtala missförhållanden för JO eller Justitiekanslern (s. 24).

text: Inom ramen för mitt uppdrag som offentligt ombud och genom upplysningar i övrigt har framgått att det förekommer att beslut om teleövervakning verkställs så att information om utrustningens lokalisering (dvs. var chipet och den mobiltelefon som chipet sitter i befinner sig geografiskt), tas fram även när telefonen inte används för att ringa eller annars befordra telemeddelanden till eller från den aktuella teleadressen. I praktiken innebär detta, enligt de upplysningar jag fått, att den misstänkte kan följas genom de signaler som sänds till och från basstationer, när telefonen är påslagen, oberoende av om den används för telemeddelande.

text: Enligt

text: 27 kap. 19 §

text: RB innebär hemlig teleövervakning att "uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från en viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram”.

text: I de fall jag avser finns det ingen koppling till ett visst telemeddelande – ingen ringer eller sänder eller tar emot data etc. Själva infrastrukturen används så som jag förstått det för att den misstänktes lokalisering under hela dygnet eller delar därav ska presenteras.

text: Enligt lagtexten synes emellertid dessa uppgifter få hämtas in endast när telemeddelande befordras.

text: När det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år för det brott som misstanken avser kan utlämnande också komma i fråga, utan domstols beslut, till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som har att ingripa mot brottet; se

text: 6 kap. 22 § första stycket 3 lagen (2003:389)

text: om elektronisk kommunikation. Även denna regel tar emellertid sikte på uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande.

text: I 22 § föreskrivs undantag från bestämmelserna i 20 § samma kapitel om tystnadsplikt. Enligt 20 § gäller tystnadsplikt för (1) uppgift om abonnemang, (2) innehållet i ett elektroniskt meddelande, eller (3) annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande. Det framstår som främmande att så känsliga uppgifter som sådana där ett spår framträder beträffande var en person befunnit sig över tiden skulle utgöra uppgift om abonnemang (vilka får lämnas ut med lågt ställda krav enligt 22 § första stycket 2). Här synes en fjärde kategori framträda; jfr 6 kap. 9 § om lokaliseringsuppgifter som inte är trafikuppgifter.

text: Jag har inte sett någon praktisk möjlighet att få dessa frågor prövade genom att överklaga ärende om hemlig teleavlyssning. Hanteringen synes emellertid sträckas ut – utan domstolskontroll – på ett sätt som enligt min mening först bort kräva lagstiftning. Jag vill därför påtala dessa förhållanden för JK.

text: Frågor som berör området diskuteras av Buggningsutredningen (

text: SOU 1998:46

text: ), av BRU (

text: SOU 2005:38

text: ) och i departementspromemorian Brott- och brottsutredning i IT-miljö (

text: Ds 2005:6

text: Med hänsyn till vad PF har anfört har Justitiekanslern beslutat att inhämta ett yttrande från Åklagarmyndigheten, riksåklagarens kansli, som i ett yttrande hit den 19 december 2006 har anfört följande. Yttrandet har undertecknats av dåvarande riksåklagaren.

text: ” Yttrande

text: JK har begärt yttrande från Åklagarmyndigheten avseende visst förhållande som advokaten PF påtalat för JK. Frågan rör förutsättningarna för att åklagare ska kunna inhämta s.k. lokaliseringsuppgifter för t.ex. en mobiltelefon utan att denna uppgift har sin grund i att den aktuella telefonen använts för att befordra ett telemeddelande utan enbart varit påslagen. Med lokaliseringsuppgift avses, enligt den definition som anges i lagen (

text: ) om elektronisk kommunikation, uppgift som behandlas i ett elektroniskt kommunikationsnät och som visar den geografiska positionen för terminalutrustningen för en användare.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 27 kap. 19 § rättegångsbalken

text: finns bestämmelser om hemlig teleövervakning. Av bestämmelsen framgår att sådan övervakning innebär att uppgifter i hemlighet inhämtas om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från en viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram.

text: I 6 kap. 22 § punkt 2 och 3 (LEK) anges att den som tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst och därvid fått del av eller tillgång till uppgift som avses i 20 § första stycket ska på begäran lämna uppgift som a) avses [i] 20 § första stycket 1 och som gäller misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som ska ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och det enligt myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter (punkt 2), b) avses i 20 § första stycket 3 och som gäller misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som ska ingripa mot brottet, om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år.

text: De uppgifter som åsyftas i 20 § är uppgift om abonnemang (p 1) och annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande (p 3). Punkten 2 i 20 § rör innehållet i ett elektroniskt meddelande. För samtliga dessa förhållanden är stadgat i 20 § att den som i samband med tillhandahållande av ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst har fått del av eller tillgång till dessa får inte obehörigen föra vidare eller utnyttja det han fått del av eller tillgång till.

text: I 6 kap. 1 § definieras elektroniskt meddelande som all information som utbyts eller överförs mellan ett begränsat antal parter genom en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst, utom information som överförs som del av sändningar av ljudradio- och TV-program som är riktade till allmänheten via ett elektroniskt kommunikationsnät om denna information inte kan sättas i samband med den enskilde abonnenten eller användaren av informationen, och trafikuppgift som uppgift som behandlas i syfte att befordra ett elektroniskt meddelande via ett elektroniskt kommunikationsnät eller för att fakturera detta meddelande.

text: Av 6 kap. 9 § framgår att lokaliseringsuppgifter som inte är trafikuppgifter och som rör användare som är fysiska personer eller abonnenter får behandlas endast sedan de har avidentifierats eller användaren eller abonnenten gett sitt samtycke till behandlingen.

text: Begreppet behandling har samma innebörd som i

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: . I den lagen definieras begreppet som varje åtgärd eller serie åtgärder som vidtas i fråga om personuppgifter, vare sig det sker på automatisk väg eller inte, t. ex. insamling, registrering, organisering, lagring, bearbetning eller ändring, återvinning, inhämtande, användning, utlämnande genom översändande, spridning eller annat tillhandahållande av uppgifter, sammanställning eller samkörning, blockering, utplåning eller förstöring.

text: Bedömning

text: Det står helt klart att brottsutredande myndigheter kan få tillgång till uppgifter från operatörer om positionen hos en mobiltelefon då den uppgiften kan sägas antingen avse ett telemeddelande (hemlig teleövervakning) eller angå ett särskilt elektroniskt meddelande (LEK).

text: I BRUs betänkande Tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar m.m. (

text: SOU 2005:38

text: ) anges att det inte kan uteslutas att det finns en viss osäkerhet om lagstiftningen omfattar lokaliseringsuppgifter rörande en mobiltelefon som är påslagen utan att det samtidigt pågår ett samtal. BRU anför vidare att om sådana lokaliseringsuppgifter inte skulle anses avse ett telemeddelande eller angå ett särskilt elektroniskt meddelande, omfattas sådana uppgifter inte av tvångsmedlet hemlig teleövervakning eller av operatörens tystnadsplikt enligt

text: 6 kap. 20 §

text: LEK, vilket – enligt BRU – innebär att det bör stå operatören fritt att välja att lämna ut historiska uppgifter eller inte till de brottsutredande myndigheterna. Uppgifterna träffas då inte heller av utlämningsskyldigheten för operatörerna i

text: 6 kap. 22 § första stycket 3

text: LEK.

text: I departementspromemorian Brott- och brottsutredning i IT-miljö (

text: Ds 2005:6

text: ) berörs också frågan om lokaliseringsuppgifter. Där sägs (s. 322 - 323) att en lokaliseringsuppgift kan vara en trafikuppgift och följer i så fall de regler som gäller för trafikuppgifter. Vidare sägs att sådana lokaliseringsuppgifter som inte är trafikuppgifter och som rör användare som är fysiska personer eller abonnenter får enligt huvudregeln i

text: 6 kap. 9 §

text: LEK behandlas endast sedan de har avidentifierats. Lokaliseringsuppgift får lämnas till polisen eller till en regional alarmeringscentral i samband med nödsamtal. I övrigt har operatörer ingen skyldighet att lämna ut lokaliseringsuppgift som inte är trafikuppgifter till brottsbekämpande myndigheter. Det sägs i promemorian att den generella tystnadsplikten gäller för sådana uppgifter. I promemorian konstateras vidare att det torde inte finnas något hinder mot att inhämta sådana uppgifter genom husrannsakan och beslag eller genom editionsföreläggande eftersom uppgifter av det slaget faller utanför det område som exklusivt regleras av

text: rättegångsbalkens

text: regler om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning.

text: Till synes råder något olika uppfattningar om vad som gäller i den här frågan. Jag vill dock särskilt framhålla att det är av utomordentlig vikt att de brottsbekämpande myndigheterna har möjlighet att i sin utredningsverksamhet inhämta den här typen av uppgifter. Uppgifter angående en mobiltelefons lokalisering är också typiskt sett inte lika integritetskränkande som de vilka kan inhämtas vid hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning.

text: För egen del anser jag att övervägande skäl talar för att de lokaliseringsuppgifter som registreras till följd av att en mobiltelefon endast är påslagen och således inte till följd av att den används för samtal inte är uppgifter som kan anses röra telemeddelande eller ett särskilt elektroniskt meddelande. Dessa uppgifter skulle då inte omfattas av bestämmelserna om hemlig teleövervakning eller av utlämnandeskyldigheten i LEK. Som angetts i departementspromemorian torde det emellertid vara möjligt, om uppgifterna inte bedöms kunna lämnas ut frivilligt, att med hjälp av andra tvångsmedel (bl.a. editionsföreläggande

text: RB 38:4

text: ) inhämta sådana uppgifter.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Vad gäller innehållet i

text: rättegångsbalken

text: (RB) och lagen om elektronisk kommunikation (LEK) i aktuella delar kan i huvudsak hänvisas till den redogörelse som Åklagarmyndigheten har lämnat i sitt yttrande. De relevanta lagrummen har följande lydelse.

text: Hemlig teleövervakning,

text: 27 kap. 19 § första stycket

text: RB:

text: Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från en viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram.

text: Sådan övervakning ska hållas isär från hemlig teleavlyssning, som det inte är fråga om i ärendet. Hemlig avlyssning beskrivs i

text: 27 kap. 18 § första stycket

text: RB så här:

text: Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som befordras eller har befordrats till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet.

text: Tystnadsplikt för operatörer,

text: 6 kap. 20 §

text: LEK:

text: Den som i samband med tillhandahållande av ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst har fått del av eller tillgång till

text: 1. uppgift om abonnemang,

text: 2. innehållet i ett elektroniskt meddelande, eller

text: 3. annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande,

text: Utlämnandeplikt för operatörer, 6 kap. 22 § 2 och 3 LEK:

text: Den som tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst och därvid fått del av eller tillgång till uppgift som avses i 20 § första stycket skall på begäran lämna

text: 2. uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och som gäller misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som skall ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och det enligt myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter,

text: 3. uppgift som avses i 20 § första stycket 3 och som gäller misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som skall ingripa mot brottet, om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år.

text: Behandling av lokaliseringsuppgifter, 6 kap. 9 § och 1 § andra stycket LEK:

text: 6 kap. 9 §: Lokaliseringsuppgifter som inte är trafikuppgifter och som rör användare som är fysiska personer eller abonnenter får behandlas endast sedan de har avidentifierats eller användaren eller abonnenten gett sitt samtycke till behandlingen.

text: 6 kap. 1 § andra stycket: Begreppen behandling […] har i kapitlet samma innebörd som i

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: 3 § personuppgiftslagen

text: : I denna lag används följande beteckningar med nedan angiven betydelse.

text: Behandling (av personuppgifter): Varje åtgärd eller serie av åtgärder som vidtas i fråga om personuppgifter, vare det sker på automatisk väg eller inte, t.ex. insamling, registrering, organisering, lagring, bearbetning eller ändring, återvinning, inhämtande, användning, utlämnande genom översändande, spridning eller annat tillhandahållande av uppgifter, sammanställning eller samkörning, blockering, utplåning eller förstöring. […]

text: Teleövervakning och lokaliseringsuppgifter

text: PF menar att verkställigheten av beslut om hemlig teleövervakning ibland sker på ett lagstridigt sätt. Polisen skaffar sig sålunda genom övervakningen tillgång till s.k. lokaliseringsuppgifter, vilket enligt PF inte kan anses tillåtet. Lokaliseringsuppgifter, som uttrycket här används, är uppgifter om var en mobiltelefon befinner sig när den är påslagen men inte brukas.

text: Såväl Buggningsutredningen som Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) har uttryckt viss osäkerhet i frågan om ett beslut om hemlig teleövervakning kan ge Polisen en rätt att inhämta lokaliseringsuppgifter (

text: SOU 1998:46 s. 365

text: f. resp.

text: SOU 2005:38 s. 203

text: ). I promemorian Brott och brottsutredning i IT-miljö (

text: Ds 2005:6

text: ) synes utredaren GL ha utgått från att lokaliseringsuppgifter inte omfattas av bestämmelserna om hemlig teleövervakning (s. 321 f.), medan Trafikuppgiftsutredningen såvitt jag kan se bara indirekt har berört frågan (

text: SOU 2007:76 s. 65

text: ). Riksåklagaren har i sitt yttrande i ärendet uttalat att han anser övervägande skäl tala för att lokaliseringsuppgifter – i den mening som begreppet används här – inte omfattas av bestämmelserna om hemlig teleövervakning.

text: Jag har samma uppfattning som riksåklagaren och har för min del svårt att se att lagtexten om hemlig teleövervakning rimligen skulle kunna tolkas så att lokaliseringsuppgifter omfattas. I lagtexten talas om ”uppgifter … om telemeddelanden som befordras eller har befordrats”. Lokaliseringsuppgifter kan knappast anses vara uppgifter ”om telemeddelanden”, och i brist på stöd i förarbetena för en annan tolkning måste enligt min mening den slutsatsen dras att tillstånd till teleövervakning inte ger rätt att inhämta lokaliseringsuppgifter.

text: Det sagda innebär att det enligt min mening är fel om Polisen skaffar sig tillgång till lokaliseringsuppgifter för en mobiltelefon som ett led i hemlig teleövervakning. Med hänsyn till den tveksamhet som av någon anledning har rått i tolkningsfrågan anser jag mig dock inte böra uttala kritik mot Polisen eller Åklagarmyndigheten för den praxis som tydligen har utbildats, innebärande att hemlig teleövervakning faktiskt har använts för införskaffande av lokaliseringsuppgifter.

text: Jag är väl medveten om den nytta som Polisen har i sitt brottsbekämpande arbete av att ibland kunna få tillgång till lokaliseringsuppgifter. Lagen måste dock respekteras.

text: Frivilligt utlämnande av lokaliseringsuppgifter

text: Enligt BRU skulle det finnas en rätt men inte en skyldighet för operatörerna att lämna ut lokaliseringsuppgifter till de brottsutredande myndigheterna (

text: SOU 2005:38 s. 203

text: f.). Att det inte finns någon skyldighet framgår enligt min mening klart av 6 kap. 22 § 2 och 3 lagen om elektronisk kommunikation (LEK). Men enligt min uppfattning kan det knappast vara en riktig tolkning av lagen att operatörerna skulle ha rätt att själva bestämma om de vill lämna ut uppgifterna till Polis och åklagare. Enligt

text: 6 kap. 9 §

text: LEK får ”lokaliseringsuppgifter som inte är trafikuppgifter och som rör användare som är fysiska personer eller abonnenter” behandlas endast sedan de har avidentifierats eller användaren eller abonnenten har gett sitt samtycke till behandlingen. Med ”behandling” avses här, enligt

text: 6 kap. 1 §

text: LEK, detsamma som i

text: 3 §

text: PUL, vilket innebär att bl.a. utlämnande av uppgifterna innefattas. Lokaliseringsuppgifter om fysiska personer får alltså inte lämnas ut om de inte först har avidentifierats eller den berörda personen har gett sitt samtycke.

text: I sitt yttrande redovisar riksåklagaren BRU:s uppfattning utan att ta avstånd från den. I yttrandet sägs, utan eget ställningstagande i sakfrågan, att det torde vara möjligt att med hjälp av andra tvångsmedel inhämta sådana uppgifter ”om uppgifterna inte bedöms kunna lämnas ut frivilligt”. Jag kan inte se att saken, så som lagtexten är utformad, kan bli föremål för bedömning. Att riksåklagaren inte har varit tydligare i denna fråga kan ha bidragit till att Polisen – som tydligen varit fallet – har ansett sig kunna be att få ut uppgifterna i fråga och att operatörer därvid har lämnat ut dem ”frivilligt”.

text: Eftersom operatören inte har rätt att lämna ut uppgifterna är det fel om Polisen ber att få dem. Det får alltså inte förekomma.

text: Lagstiftningsfrågan

text: Som riksåklagaren har yttrat torde Polis och åklagare kunna få tillgång till lokaliseringsuppgifter genom t.ex. beslag eller editionsföreläggande. Detta torde dock inte vara tillräckligt för att tillgodose det legitima behov som ofta finns att komma över dessa uppgifter i spanings- eller utredningsarbetet, och det framstår som givet – trots integritetsriskerna – att Polis och åklagare bör ges en sådan möjlighet. Som framgått har ett sådant förslag också lagts fram av BRU. Dessförinnan lade Buggningsutredningen fram ett förslag (

text: SOU 1998:46 s. 365

text: f.), som också fanns med i regeringens lagrådsremiss om buggning m.m. den 6 april 2000. Detta förslag ledde emellertid inte till lagstiftning.

text: Från Justitiedepartementet har jag inhämtat att det inte blir aktuellt med lagstiftning på grundval av BRU:s förslag förrän tidigast våren 2009. Med hänsyn till att uppgifterna är klart integritetskänsliga måste det naturligtvis övervägas noga hur en lagreglering närmare bestämt ska utformas. Jag vill dock understryka det angelägna i att lagstiftning kommer till stånd utan onödigt dröjsmål. Jag sänder därför också en kopia av detta beslut till Justitiedepartementet.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet. Jag beklagar att mitt beslut har dröjt.

type: avgorande


title: Kritik mot en polisanställd som har uttryckt sig nedsättande om en person i ett e-brev.

text: 1. Justitiekanslern riktar kritik mot LN vid Polismyndigheten i Stockholms län för att hon uttryckte sig nedsättande om en person i ett e-brev som hon av misstag skickade till honom den 21 oktober 2009.

text: 2. Justitiekanslern avslår NN:s anspråk på skadestånd av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I en anmälan hit den 21 oktober 2009 påtalade en privatperson (NN) att LN vid Polismyndigheten i Stockholms län hade uttryckt sig starkt nedsättande om honom i ett e-brev samma dag. NN begärde samtidigt ersättning av staten med 2 000 000 kr jämte ränta med anledning av att han ansåg sig utsatt för grovt förtal.

text: Till anmälan fogade NN det e-brev som LN hade skickat till honom. E-brevet har bl.a. följande innehåll.

text: Detta är den knäppgök som tidigare ringt dig – B. Han ville uppenbarligen att du skulle läsa detta. […] han är spritt språngandes galen!

text: Justitiekanslern har begärt att Polismyndigheten i Stockholms län ska yttra sig över anmälan och samtidigt låta LN komma in med synpunkter. Polismyndigheten har i ett yttrande hit anfört bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Den 29 september 2009 begärde Skatteverket hos Västerorts polismästardistrikt ett yttrande i ärende avseende markering för särskild sekretessprövning i Skatteverkets folkbokföringsregister, s.k. sekretessmarkering. Den 30 september 2009 avstyrkte polismästardistriktet i yttrande ansökan om sekretessmarkering med motiveringen att det inte finns något som tyder på att sökanden är utsatt för en reell hotbild.

text: Av handlingarna i ärendet framgår att anmälaren inte var nöjd med yttrandet till Skatteverket och tog därför kontakt med handläggaren vid ett flertal tillfällen. Handläggaren informerade sin chef MS om ärendet och skrev i samband med detta också ett internt e-postmeddelande till honom. Det är detta brev som av misstag sändes till anmälaren och som utgör underlag för JK:s remiss.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 1 kap.

text: och

text: 2 §§

text: regeringsformen

text: följer att den offentliga makten utövas under lagarna och att den skall utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: skall bl.a. förvaltningsmyndighet i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: Av

text: 4 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558)

text: , framgår att en anställd inom polisen i arbetet skall uppträda på ett sådant sätt som inger förtroende och aktning. De skall uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet eller småaktighet.

text: Västerorts polismästardistrikts yttrande

text: Chefen för polismästardistriktet, MF, har lämnat i huvudsak följande upplysningar.

text: Inledning

text: Berörd polisanställd har på intet sätt uppfyllt de krav som ställs på polisanställda enligt

text: De yttranden som anmälaren av misstag har fått ta del av är med hänsyn till det sagda fullständigt oacceptabla.

text: MS har vid flera samtal med LN varit mycket tydlig med det oacceptabla i att uttrycka sig på det sätt hon har gjort. Det råder inget tvivel om att polisanställda alltid ska uppträda som ovan nämnda paragraf föreskriver.

text: LN har uttryckt att hon inte haft någon avsikt att förolämpa eller förnärma anmälaren. Hon har själv uttryckt sin ursäkt för sina ordval i muntligt samtal med anmälaren samt i ett e-brev som hon skickat till anmälaren. LN har i e-brevet till anmälaren bett om ursäkt och förklarat uppkomsten till händelsen. LN har visat stor förståelse och stor ånger inför det som hänt.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndigheten får till en början fastslå att språkbruket som användes i e-postmeddelandet självfallet är fullständigt oacceptabelt. Polismyndigheten finner vidare att det är anmärkningsvärt att detta språkbruk var avsett att användas i en korrenspondens med en chef.

text: Västerort polismästardistrikt har överlämnat en anmälan till enheten för interna utredningar. Den 17 november 2009 fattade vice chefsåklagare KE vid Åklagarmyndighetens riksenhet för polismål beslut om att förundersökning inte skall inledas med motiveringen att anmälningsuppgifterna inte ger anledning anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: Polismyndigheten konstaterar vidare att samtal hållits med den anställda av hennes chef och att hon uppenbarligen insett det olämpliga i den valda ordalagen, visat ånger och även bett anmälaren om ursäkt såväl skriftligen som muntligen.

text: Inom Polisen pågår ett värdegrundsarbete.

text: Avslutande synpunkter

text: Polismyndigheten konstaterar sammanfattningsvis att åtgärder redan vidtagits mot den anställda genom samtal och att denna lämnat en ursäkt till den enskilde såväl skriftligen som muntligen. En anmälan har även överlämnats till enheten för interna utredningar varefter åklagare beslutat att inte inleda förundersökning. Polismyndigheten avvaktar i frågan om att vidta ytterligare åtgärder i väntan på JK:s bedömning.

text: Avslutningsvis finner polismyndigheten att det språkbruk som användes i e-postmeddelandet är fullständigt oacceptabelt och beklagar det inträffade och ber samtidigt den enskilde om ursäkt för det inträffade.

text: NN har kommit in med synpunkter på polismyndighetens yttrande och i detta sammanhang anfört bl.a. att företrädare för polismyndigheten har uppträtt obalanserat och fått utbrott vid telefonsamtal med honom.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Tillsyn

text: Det är självfallet av yttersta vikt för myndigheternas förtroende hos allmänheten att tjänstemän och andra representanter för det allmänna uppträder korrekt och respektfullt vid kontakten med utomstående. Samma synsätt gör sig naturligtvis även gällande beträffande den kommunikation som sker internt hos en myndighet.

text: I enlighet med vad polismyndigheten och LN själv har gett uttryck för anser jag att det var ytterst olämpligt att formulera sig på det sätt som hon gjorde i det aktuella e-brevet. Den omständigheten att LN har uppgett att hon kände sig oerhört pressad och trängd när hon skickade e-brevet gör inte att hon kan undgå kritik för att hon uttryckte sig nedsättande om NN.

text: Jag konstaterar att LN har insett att det var olämpligt att uttrycka sig på det sätt som hon gjorde och att hon i ett e-brev till NN har bett om ursäkt för sitt ”ytterst olämpliga ordval”. Vidare noterar jag att polismyndigheten ser allvarligt på det inträffade och att det pågår ett värdegrundsarbete inom Polisen som bl.a. får antas ha till syfte att motverka företeelser av ifrågavarande slag. Utöver den kritik som jag har uttalat mot LN finner jag därför inte anledning att vidta någon ytterligare åtgärd med anledning av NN:s anmälan rörande det aktuella e-brevets utformning.

text: Med hänsyn till vad polismyndigheten har anfört om sitt pågående värdegrundsarbete – och med beaktande av de begränsningar som gäller för Justitiekanslerns tillsynsverksamhet – finner jag inte anledning att närmare granska hur företrädare för polismyndigheten har uppträtt mot NN vid de telefonsamtal som han har hänvisat till i sina skrivelser hit.

text: Skadestånd

text: Som det får förstås begär NN ersättning för den kränkning som han anser sig ha blivit utsatt för genom det sätt på vilket polismyndigheten har uppträtt mot honom.

text: Av polismyndighetens yttrande framgår att en åklagare vid Riksenheten för polismål har beslutat att inte inleda förundersökning mot LN med den motiveringen att anmälningsuppgifterna inte ger anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har begåtts.

text: Justitiekanslern finner inte anledning att göra någon annan bedömning än den som åklagaren har gjort i frågan om NN kan antas ha utsatts för något brott som hör under allmänt åtal. Utredningen ger inte heller stöd för slutsatsen att han har utsatts för något brott som inte hör under allmänt åtal. Under alla förhållanden står det klart att NN inte har blivit utsatt för en sådan allvarlig brottslig kränkning som krävs för att staten ska vara skyldig att utge ideellt skadestånd (jfr

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: På grund av det anförda ska NN:s skadeståndsanspråk avslås.


title: Skadeståndsanspråk mot staten p.g.a. att kriminalvården inte meddelat något överklagbart beslut samt klagomål p.g.a. dröjsmål med att lämna ut allmänna handlingar

text: Justitiekanslern avslår JE:s skadeståndsanspråk.

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot Kriminalvården för långsam handläggning av en begäran om utfående av allmänna handlingar.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: JE var frihetsberövad under perioden 15 februari – 10 april 2014 och befann sig i bl.a. på häktet Sollentuna. Den 8 april 2014 begärde han att ett beslut från den 31 mars 2014 om att neka honom häktesbidrag skulle omprövas. Kriminalvården har uppgett att något beslut inte har fattats och att en omprövning därför inte kunnat ske.

text: Anspråket m.m.

text: JE har begärt skadestånd av staten med 2 375 euro. Han har till stöd för sitt anspråk anfört i huvudsak följande. Kriminalvården har dröjt 19 månader med att meddela ett överklagbart beslut avseende häktesbidrag och härigenom kränkt hans rätt till ett effektivt rättsmedel enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: . Den begärda ersättningen följer Europadomstolens och Högsta domstolens praxis för ideell ersättning vid överträdelser av konventionen. Justitiekanslern har uppfattat JE som att han frånfallit sin begäran om skadestånd på grund av att Kriminalvården har dröjt med att lämna ut ett postgranskningsmeddelande.

text: Kriminalvården har med ett eget yttrande lämnat över anspråket hit och avstyrkt att någon ersättning ska utgå. Enligt Kriminalvården har det inte fattats något beslut om häktesbidrag den 31 mars 2014. Det finns därför inte något beslut att ompröva. Häktet har endast informerat JE muntligen den 3 april 2014 om rutinerna kring häktesbidrag.

text: Riksdagens ombudsmän, JO, har i ett beslut den 10 februari 2016 (dnr 3329-2014) riktat kritik mot häktet Sollentuna för att något skriftligt beslut i bidragsfrågan inte har fattats.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Kriminalvårdens handläggning av och beslut i ärenden om häktesbidrag är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a. rättsfallen

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges skyldighet enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. Enligt Europadomstolens praxis är konventions-staterna nämligen skyldiga att tillhandahålla effektiva nationella rättsmedel för att antingen förebygga den påstådda kränkningen eller dess fortsättning eller gottgöra en kränkning som redan har inträffat (se t.ex.

text: Kudla mot Polen

text: , no. 30210/96, dom [stor kammare] den 26 oktober 2000).

text: I artikel 13 uppställs inga specifika krav på formerna för rättelse eller gott-görelse. Det ankommer därmed i första hand på respektive konventionsstat att fastställa de närmare villkoren i detta hänseende. Skadestånd kan utgöra ett effektivt rättsmedel, men något uttryckligt, generellt krav på att skadestånd ska utgå följer inte av artikel 13.

text: Av 6 kap. 2 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om häkte (

text: KVFS 2011:2

text: ) framgår att en intagen får beviljas häktesbidrag med högst 90 kr per vecka.

text: Bedömningen i detta fall

text: Annat är inte visat än att häktet Sollentuna inte har fattat något skriftligt beslut om häktesbidrag avseende JE i mars 2014, vilket häktet fått kritik för av JO. Något skriftligt beslut att göra en omprövning av har således inte heller funnits. JE har därmed fråntagits möjligheten att få en prövning av sin rätt till häktesbidrag hos förvaltningsrätten.

text: I Justitiekanslerns praxis har en underlåtenhet att meddela ett skriftligt beslut ansetts innefatta fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening (se t.ex. JK:s beslut med dnr

text: ). JE har dock inte begärt ersättning för någon sådan personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som ersätts enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: . Utredningen ger inte heller stöd för att utge ersättning för ideell skada med stöd av

text: 3 kap. 2 § 2 i samma lag

text: , eftersom det inte är visat att JE har utsatts för något brott.

text: Frågan är då om häktets underlåtenhet att fatta ett beslut om häktesbidrag har inneburit ett åsidosättande av JE:s konventionsrättigheter och om han är berättigad till ersättning för ideell skada på denna grund. En sådan prövning ska i första hand göras utifrån kravet på domstolsprövning av civila rättigheter och skyldigheter enligt artikel 6 § 1 i Europakonventionen.

text: Justitiekanslern bedömer att rätten till häktesbidrag är en civil rättighet i den mening som avses i artikel 6 och att det har funnits en tvist om rättigheten som har varit reell och seriös.

text: Artikel 6 i Europakonventionen

text: är därför tillämplig. Kriminalvårdens underlåtenhet att meddela ett skriftligt beslut har medfört att JE inte har kunnat utnyttja den rätt till prövning av beslutet av förvaltningsdomstol som han enligt svensk lag har rätt till. Hans rätt till domstolsprövning enligt artikel 6 i konventionen har därför åsidosatts genom Kriminalvårdens agerande.

text: Nästa fråga är då om den konventionsöverträdelse som har skett ska kompenseras genom skadestånd.

text: Den för JE mest gynnsamma utgången om Kriminalvården hade meddelat ett skriftligt avslagsbeslut som han kunnat överklaga till förvaltningsrätten, hade varit att han hade tillerkänts 90 kronor i häktesbidrag. Justitiekanslern bedömer att omständigheterna sammantagna är sådana att den konventionsöverträdelse som har skett i JE:s fall inte kräver ekonomisk kompensation för ideell skada. JE får i stället anses gottgjord genom erkännandet av åsidosättandet som kommer till uttryck genom detta beslut och JO:s beslut den 10 februari 2016 (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: JEs anspråk ska alltså avslås.

text: Utlämnande av allmän handling

text: Avslutningsvis ska följande sägas om Kriminalvårdens hantering av JE:s begäran om att få ut allmänna handlingar. Av

text: 2 kap. 13 § andra stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) framgår att en begäran att få en avskrift eller kopia av allmän handling ska behandlas skyndsamt.

text: Besked i en utlämnandefråga bör normalt lämnas redan samma dag som en begäran har gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten ska kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Till det kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller kräver genomgång av ett omfattande material.

text: Av Kriminalvårdens yttrande framgår att JE:s begäran om att få ut postgranskningsmeddelandet och (det obefintliga) beslutet om häktesbidrag kom in till myndigheten den 4 maj 2014. Först den 6 juli 2014, dvs. efter två månader, besvarades hans begäran.

text: Kriminalvården har konstaterat att hanteringen inte har skett i enlighet med

text: tryckfrihetsförordningens

text: skyndsamhetskrav, men ansett att det inte går att bortse från att JE har skickat sin begäran till flera anställda inom myndigheten och att det har varit svårt att förstå vad han menat. Justitiekanslern är emellertid av motsatt uppfattning och finner att det inte är försvarligt att det dröjde så länge innan JE fick ett svar på sin begäran. För detta förtjänar Kriminalvården kritik.


title: Remissvar över betänkandet Mål och myndighet - en effektiv styrning av jämställdhetspolitiken (SOU 2015:86)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta.

text: Av betänkandet framgår att det fortfarande brister i jämställdheten på många områden. Det är naturligtvis av yttersta vikt att det vidtas adekvata åtgärder för att eliminera dessa brister.

text: Utredningen har pekat på olika alternativ för att effektivisera jämställdhetspolitikens genomförande och uppföljning. Utredningen har stannat för förslaget att inrätta en ny jämställdhetsmyndighet som bl.a. ska ta över vissa av de arbetsuppgifter som nu utförs inom Regeringskansliet, hos vissa länsstyrelser och vid vissa universitet.

text: Enligt min mening saknas det en tillräcklig djup och bred analys av de för- och nackdelar som inrättandet av en ny myndighet skulle innebära jämfört med alternativa lösningar för att effektivisera styrningen av jämställdhetspolitiken. Jag anser t.ex. att det bör göras en djupare analys av om det går att samordna jämställdhetsfrågorna inom Regeringskansliet på ett effektivare sätt än vad som nu är fallet samtidigt som någon eller några av de uppgifter som den nya myndigheten föreslås få i stället läggs på en särskild enhet hos Diskrimineringsombudsmannen (DO). Under förutsättning att de uppdrag som läggs på DO inte avser direkt genomförande av jämställdhetspolitik utan t.ex. analys av utvecklingen rörande jämställdhet i samhället, torde ett sådant alternativ vara förenligt med de s.k. Parisprinciperna. Genom att ge DO utökat mandat skulle även den kompetens och de resurser som finns inom myndigheten kunna tas till vara på ett sätt som inte är möjligt om en ny jämställdhetsmyndighet inrättas.

text: Jag konstaterar också att det i betänkandet föreslås att vissa uppgifter inom jämställdhetspolitiken ska ligga kvar hos bl.a. länsstyrelserna, Socialstyrelsen och vissa universitet även efter inrättandet av en jämställdhetsmyndighet. Enligt utredningens bedömning finns det skäl att se över ansvarsfördelningen mellan den nya myndigheten och andra myndigheter i syfte att säkerställa en effektiv samverkan mellan myndigheterna (se betänkandet, s. 494). Enligt min mening borde en sådan analys göras innan regeringen fattar beslut i frågan om en jämställdhetsmyndighet ska inrättas eftersom slutsatsen skulle kunna bli att det är lämpligare att fördela uppgifterna på redan befintliga myndigheter.

text: Sammanfattningsvis avstyrker jag att en jämställdhetsmyndighet inrättas utan att det genomförs en djupare och bredare analys av alternativa lösningar för att effektivisera genomförandet och uppföljningen av jämställdhetspolitiken.


title: Fråga om uppgiftslämnande som sker i tjänsten ska prövas som ett meddelarbrott

text: Anmälan återlämnas till Åklagarmyndigheten, Särskilda åklagarkammaren, för de åtgärder som den kan ge anledning till där.

text: Ärendet

text: Åklagarmyndigheten har till Justitiekanslern överlämnat en anmälan om brott mot tystnadsplikt. I anmälan görs det gällande att polisen under en pressträff har röjt uppgifter från en pågående förundersökning, uppgifter som sedan tillhandahållits av SVT.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern är ensam åklagare i mål om tryck- och yttrandefrihetsbrott. Justitiekanslern är även ensam åklagare i mål som avser meddelar- och anskaffarbrott eller som annars avser brott mot någon bestämmelse i

text: tryckfrihetsförordningen

text: respektive

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: Den grundlagsskyddade meddelarfriheten innebär att det står var och en fritt att meddela uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift eller vissa andra medier. Meddelarfriheten omfattar också offentliganställda, däremot inte myndigheter eller andra allmänna organ som sådana.

text: I detta fall har de aktuella uppgifterna enligt anmälan lämnats till media under en pressträff. Uppgiftslämnandet har tydligen skett i tjänsten och på myndighetens vägnar och är således av sådan karaktär att det inte omfattas av meddelarfriheten.

text: Det ifrågasatta uppgiftslämnandet ska därför bedömas med stöd av vanlig lag och anmälan avser därför inte något som omfattas av Justitiekanslerns exklusiva åklagarkompetens på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området.

text: Det finns inte heller skäl att handlägga anmälan här med hänvisning till Justitiekanslerns tillsynsuppdrag.

text: Anmälan ska mot denna bakgrund återlämnas till Åklagarmyndigheten för de åtgärder som den kan ge anledning till där.