nyckelord: Barn/ungdom Sjukvård Vårdnad

title: Anmälan om Region Uppsalas vaccination av minderåriga mot covid-19 utan vårdnadshavares samtycke

sammanfattning: Region Uppsala krävde inte vårdnadshavares samtycke vid vaccination mot covid-19 för ungdomar i åldern 15–17 år. Regionen använde sig i stället i första hand av mognadsbedömningar. Vid hälso- och sjukvård av barn krävs som huvudregel vårdnadshavares samtycke om det inte står klart att barnet har nått en sådan mognad att det självt kan ta ställning till åtgärden i fråga. Vilken mognad som krävs i det enskilda fallet beror på vårdåtgärdens art och angelägenhetsgrad. När det gäller den aktuella åtgärden – vaccination mot covid-19 av ungdomar i åldersspannet 15–17 år – har chefsJO inga synpunkter på regionens val att inte kräva vårdnadshavares samtycke som utgångspunkt för att i stället tillämpa individuella mognadsbedömningar i de enskilda fallen. ChefsJO har inte heller några anmärkningar mot regionens utformning av kallelsen till vaccination.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 28 juli 2021 framförde AA klagomål mot Region Uppsala. Hon anförde bl.a. följande:

text: Regionen har kontaktat hennes 15-åriga son i syfte att vaccinera honom mot covid-19 utan att begära hennes medgivande som vårdnadshavare. Kallelsen var även utformad på ett sätt som gjorde att man fick intryck av att vaccinationen var obligatorisk.

text: Utredning

text: JO hämtade in ett exempel på en kallelse gällande vaccination mot covid-19 som Region Uppsala hade skickat till ungdomar födda 2005 eller tidigare och som ännu inte fyllt 18 år. I kallelsen stod bl.a. följande:

text: Du har tid för vaccination mot covid-19

text: Covid-19 (corona) är en sjukdom som kan bli mycket allvarlig och vaccin ger ett bra skydd. Genom att vaccinera dig hjälper du till att rädda liv och stoppa

text: pandemin. Vaccinet är gratis. För att vaccinet ska fungera behöver du ta två doser. Den första tiden är för dos 1, den andra är för dos 2. Fredagen den xx augusti 2021, klockan 10:30 Tisdagen den xx september 2021, klockan 10:00 [– – –]

text: Av- eller omboka din tid

text: För att ändra eller avboka din tid, logga in på webbplatsen 1177.se och gå till rubriken Bokade tider, eller ring … Om du redan är vaccinerad och har fått detta brev av misstag ber vi om ursäkt. Vänligen avboka din tid enligt ovan. Om du inte vill vaccinera dig ska du också avboka.

text: JO begärde därefter att regionstyrelsen inom Region Uppsala skulle yttra sig över AA:s anmälan. I sitt remissvar den 21 december 2021 anförde regionen i huvudsak följande (bilagorna har här utelämnats):

text: Region Uppsala ansvarar liksom övriga regioner i Sverige för vaccination mot covid-19 inom respektive län. Hur vaccinationerna ska gå till och i vilken ordning medborgare bör erbjudas vaccination sker efter rekommendationer och direktiv från Folkhälsomyndigheten. Regionerna ersätts med nationella medel enligt en nationell överenskommelse som grundar sig på att direktiven angående vaccinationerna följs. Under våren och sommaren 2021 erbjöds och gavs vaccinationer mot covid-19 till den vuxna befolkningen enligt Folkhälsomyndighetens direktiv i fyra faser. Folkhälsomyndigheten meddelade därefter under sommaren 2021 att man rekommenderade att även ungdomar 16–17 år gamla skulle erbjudas vaccination mot covid-19. Kort därefter förtydligades direktiven att gälla att ungdomar födda 2005 eller tidigare. Från den 11 oktober rekommenderas även barn 12 år och äldre att vaccineras. Inför att vaccination skulle erbjudas till barn och ungdomar födda 2005 eller tidigare rekommenderade Folkhälsomyndigheten regionerna att antingen inhämta samtycke från i förekommande fall två vårdnadshavare eller att göra en individuell mognadsbedömning av varje individ inför varje vaccination. Region Uppsala beslutade att i första hand använda mognadsbedömning och instruktioner om hur de skulle genomföras togs fram (se bilaga). Instruktionen utvidgades till att användas från 15 år och uppåt när besked om att alla som var födda 2005 eller tidigare skulle erbjudas vaccin. Som stöd för beslutet användes 1 kap. 8 § patientlagen samt 4 kap. 3 § patientlagen. Med det som grund gjordes bedömningen att då den underårige bedömts som tillräckligt mogen att själv besluta sig för att genomföra vaccinationen ska barnets vilja gälla. Barnets vilja ska således tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Det som bidrog till beslutet att använda mognadsbedömning var också att det rutinmässigt används inom sjukvården vid vård av tonåringar. Exempel på detta är när en läkare förskriver antibiotika eller när en barnmorska förskriver p-piller efter bedömning att tonåringen är mogen att klara av behandlingen och i dessa fall sker bedömningen utan speciellt formulär. I brevet som skickats (se bilaga) finns uppgifter om att tid för vaccination har reserverats och var vaccinationen då kommer att ske. Formuleringarna har valts för att vara så tydliga som möjligt och för att kunna skickas till många personer utan att missförstås. Det framgår tydligt att det finns möjlighet att avboka sin tid om man inte vill bli vaccinerad.

text: Av en bilaga till regionens yttrande, som avsåg rutiner vid utförandet av mognadsbedömning, framgick bl.a. att om vårdgivaren i patientsamtal

text: uppfattade att den minderårige inte var införstådd med vad vaccinationen innebar eller syftet med denna skulle inte vaccination ges utan ny tid bokas efter inhämtat samtycke från vårdnadshavare.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering m.m.

text: Allmänt om hälso- och sjukvård Med hälso- och sjukvård avses i hälso- och

text: sjukvårdslagen (2017:30)

text: , HSL, bl.a. åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador (

text: 2 kap. 1 §

text: ). Vaccinering omfattas alltså av begreppet hälso- och sjukvård enligt lagen (se t.ex.

text: prop. 1981/82:97 s. 111

text: Enligt

text: 3 kap. 1 § andra stycket

text: HSL ska vården ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. En utgångspunkt är att vården ska vara frivillig och genomföras i samråd med den som är i behov av vård. Hälso- och sjukvårdsverksamhet ska bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls, vilket bl.a. innebär att vården särskilt ska bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet (

text: 5 kap. 1 § 3

text: HSL).

text: En motsvarande bestämmelse om patientens självbestämmande och integritet finns i

text: 4 kap. 1 § patientlagen (2014:821)

text: . I

text: patientlagen

text: slås även fast att hälsooch sjukvård inte får ges utan patientens samtycke om inte annat följer av lag. Ett samtycke kan lämnas skriftligen, muntligen eller genom att patienten på annat sätt visar att han eller hon samtycker till den aktuella åtgärden (

text: 4 kap. 2 § patientlagen

text: När hälso- och sjukvård ges till barn ska barnets bästa särskilt beaktas (

text: 1 kap. 8 § patientlagen

text: När patienten är ett barn ska barnets inställning till den aktuella vården eller behandlingen så långt som möjligt klarläggas. Barnets inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad (

text: 4 kap. 3 § patientlagen

text: Vårdnadshavares rättigheter och skyldigheter Vårdnadshavares ansvar för sina barn regleras i

text: 6 kap.

text: föräldrabalken

text: . Där anges bl.a. att vårdnadshavaren ska se till att barnets behov av omvårdnad, trygghet och en god fostran blir tillgodosedda (1 och 2 §§). Vidare anges att ett barns vårdnadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter (11 §). Vårdnadshavaren ska därvid i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. Står barnet under vårdnad av två vårdnadshavare, ska vad som sägs i bl.a. 11 § gälla dem tillsammans (13 § första stycket).

text: Barnets självbestämmande ökar med stigande ålder och mognad. Det innebär samtidigt att vårdnadshavarnas rätt att besluta om barnets personliga

text: förhållanden tunnas ut ju äldre och mognare barnet blir. Det går inte att ange någon bestämd ålder för när ett barn själv kan bestämma i frågor som rör hans eller hennes personliga angelägenheter. Bedömningen måste göras i varje enskilt fall (jfr

text: prop. 1994/95:224 s. 35

text: och

text: samt JO 2006/07 s. 212).

text: Smittskyddslagen

text: Under perioden den 2 februari 2020 till den 1 april 2022 var covid-19 definierad som en allmänfarlig och samhällsfarlig sjukdom (se bilagorna 1 och 2 till

text: smittskyddslagen

text: [2004:168] och den nu upphävda förordningen [2020:20] om att bestämmelserna i

text: smittskyddslagen

text: om allmänfarliga och samhällsfarliga sjukdomar ska tillämpas på infektion med 2019-nCoV).

text: I

text: smittskyddslagen

text: anges bl.a. att smittskyddsåtgärder ska bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet och inte får vara mer långtgående än vad som är försvarligt med hänsyn till faran för människors hälsa. Åtgärderna ska vidtas med respekt för alla människors lika värde och enskildas integritet (

text: 1 kap. 4 §

text: Det är Folkhälsomyndigheten som ansvarar för samordning av smittskyddet på nationell nivå och som ska ta de initiativ som krävs för att upprätthålla ett effektivt smittskydd. Folkhälsomyndigheten ska följa och vidareutveckla smittskyddet. Folkhälsomyndigheten ska också följa och analysera det epidemiologiska läget nationellt och internationellt (

text: 1 kap. 7 § smittskyddslagen

text: ). Därutöver ansvarar varje region för att behövliga smittskyddsåtgärder vidtas inom regionens område, i den utsträckning annat inte följer av

text: smittskyddslagen

text: 1 kap. 8 §

text: Bedömning

text: Vaccination utan vårdnadshavares samtycke AA har klagat på att Region Uppsala vid vaccination mot covid-19 inte har krävt vårdnadshavares samtycke beträffande hennes 15-åriga son. Enligt utredningen tillämpades denna ordning för ungdomar födda 2005 eller tidigare, alltså personer som vid tillfället var 15–17 år gamla. Regionen har förklarat att Folkhälsomyndighetens rekommendation på området var att regionerna antingen skulle inhämta samtycke från, i förekommande fall, två vårdnadshavare eller göra en individuell mognadsbedömning av varje individ inför varje vaccination. Region Uppsala beslutade att i första hand använda mognadsbedömning och tog fram instruktioner för hur dessa skulle genomföras.

text: Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen kräver hälso- och sjukvård av barn som huvudregel vårdnadshavarnas samtycke om det inte står klart att barnet har nått en sådan mognad att det självt kan ta ställning till åtgärden. Var den gränsen går kan, som beskrivits ovan, inte anges generellt utan måste avgöras från fall till fall. Det finns dock avgöranden i praxis som talar för att vårdnadshavaren normalt har bestämmanderätten över små barn medan huvudregeln anses vara den motsatta för barn över 15 år (se bl.a.

text: prop. 2013/14:106 s. 66

text: Av förarbetena till

text: patientlagen

text: framgår även att det centrala för bedömningen av om barnet ska anses moget nog att ensamt få besluta om viss vård eller behandling är om barnet kan tillgodogöra sig relevant information och överblicka vilka konsekvenser som hans eller hennes beslut kan få (se

text: prop. 2013/14:106 s. 64

text: f. och 120). Det framgår vidare att vilken mognad som krävs i det enskilda fallet beror på vårdåtgärdens art och angelägenhetsgrad samt att det krävs en avsevärd mognad för att ett barn ska kunna ta ställning till mer omfattande behandlingar och ingrepp medan yngre barn däremot på egen hand i vissa fall kan samtycka till enklare åtgärder.

text: I förevarande fall har det rört sig om en åtgärd i form av vaccination mot covid-19 beträffande ungdomar i åldersspannet 15–17 år. Jag har inga synpunkter på regionens val att som utgångspunkt inte kräva vårdnadshavares samtycke för att i stället tillämpa individuella mognadsbedömningar i de enskilda fallen.

text: Information om vaccination AA har vidare haft synpunkter på att regionens kallelser till vaccination mot covid-19 har utformats på ett sätt som medfört att vaccinationen kunde uppfattas som obligatorisk. Jag har för egen del inte några anmärkningar mot regionens utformning av den aktuella kallelsen.

text: Övrigt Vad som i övrigt har kommit fram föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om jäv för Försäkringskassans handläggare och kassans handläggning av denna fråga

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan till JO anförde AA bl.a. följande. I samband med ett avstämningsmöte den 21 augusti 2008 träffade hon sin handläggare vid Försäkringskassan, BB, för första gången. Hon kände då igen handläggaren som sin granne under sex år. De kom överens om att hon skulle få en ny handläggare och att mötet skulle avbrytas men det fortgick ändå över en timme. Hon begärde ut handlingarna i sitt ärende vid besök hos kassan en fredag men ombads komma tillbaka och hämta dem följande måndag. När hon tog del av handlingarna framkom att BB hade fortsatt att handlägga ärendet ytterligare en knapp månad. BB hade under den tiden bl.a. hämtat in och tagit del av medicinskt material.

type: stycke

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Försäkringskassan som anmodades att yttra sig över det som AA anfört i sin anmälan. I sitt remissvar anförde Försäkringskassan bl.a. följande.

text: Utredning

text: Den 21 augusti 2008 träffas AA och BB för första gången i egenskap avförsäkrad och personlig handläggare vid avstämningsmötet på Nordmanna vårdcentral. I samband med detta upptäcker de att de känner igen varandra då de tidigare har bott i samma bostadsområde. Behandlande läkare frågar AA om de trots denna upptäckt kan genomföra planerat avstämningsmöte. AA och hennes make går då in i mötesrummet och BB följer efter dem. Under avstämningsmötet framkommer önskemål från AA om ett byte av handläggare med anledning av att hon och BB känner igen varandra. Avstämningsmötet genomförs med BB som handläggare och därefter sker handläggarbyte genom att CC tar över handläggningen av ärendet. För att möjliggöra en skyndsam handläggning av ärendet, begär BB in journalhandlingar från kirurgarkivet vid Kungälvs sjukhus samt yttrande från försäkringsmedicinsk rådgivare. När handlingarna kommer in lämnas de över till CC som är den som fattar beslut i ärendet. – – –

text: Försäkringskassans slutsatser

text: – – – Beträffande den påstådda jävssituationen anför Försäkringskassan följande. AA:s påstående att BB har brutit mot

text: och

text: 12 §§

text: förvaltningslagen

text: ) saknar enligt Försäkringskassans uppfattning grund. BB:s relation till AA kan inte sägas vara sådan att något i

text: 11 § förvaltningslagen

text: är aktuellt. Det kan inte sägas att AA och BB känner varandra väl. De har under en period bott i samma bostadsområde och då de träffades på gatan så hälsade de på varandra, men i övrigt har de inte umgåtts eller haft någon kontakt med varandra. AA har inte heller någon gång underärendets handläggning uppgett att hon känt igen BB. BB har inte heller känt igen AA förrän vid avstämningsmötet. Det kan därför inte sägas att BB varit jävig i handläggningen av AA:s ärende. Så fort AA:s invändning kom till BB:s kännedom vidtogs de nödvändiga åtgärderna för att undvika att ett jävsförhållande skulle uppkomma. Det kan uppfattas som olämpligt att BB höll i avstämningsmötet efter det att AA framfört sitt önskemål om byte av handläggare. Det är dock ofta svårt att få till ett avstämningsmöte med tanke på att de kallade ofta är uppbokade för lång tid framöver. Att skjuta på avstämningsmötet hade inneburit att handläggningen av ärendet fördröjts. Nu genomfördes mötet och under detta informerades AA om att ett handläggarbyte skulle ske. – – – Försäkringskassan har vidtagit åtgärder genom att informera den berörda handläggaren om att hon inte borde ha genomfört avstämningsmötet efter upptäckten att hon och AA kände igen varandra.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I ett beslut den 20 oktober 2009 anförde JO Nordenfelt bl.a. följande.

text: Bedömning

text: Vid Försäkringskassans handläggning av ärenden gäller jävsbestämmelserna i

text: 11 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL. Enligt första stycket 5 i bestämmelsen, som avser s.k. delikatessjäv, är den som ska handlägga ett ärende jävig om det i övrigt, dvs. om punkt 1–4 inte är tillämpliga, finns någon omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans eller hennes opartiskhet i ärendet.

text: Av

text: 12 § första stycket

text: FL följer att den som är jävig inte får delta vid behandlingen av ärendet. Han eller hon får dock vidta åtgärder som inte någon annan kan vidta utan olägligt uppskov. Om en fråga om jäv mot någon har uppkommit och annan inte trätt i hans eller hennes ställe ska myndigheten, enligt tredje stycket samma lagrum, snarast besluta i jävsfrågan.

text: Det är inte möjligt att uttömmande ange alla de situationer i vilka det kan förekomma delikatessjäv. Som ett typiskt exempel kan nämnas att en tjänsteman är nära vän eller har en djup konflikt med en part i ett ärende. Frågan om delikatessjäv kräver en samlad bedömning av omständigheterna i varje särskilt fall.

text: Av utredningen i ärendet framgår att BB och AA tidigare har bott i samma bostadsområde och därmed varit ytligt bekanta med varandra. Detta förhållande

text: kan inte i sig anses ha medfört att jäv förelegat. Försäkringskassan borde emellertid omgående ha tagit ställning till den jävsinvändning som AA framställde. Med den kritik som ligger i det ovan sagda avslutar jag ärendet.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga bl.a. om en tjänsteman vid socialförvaltningen har kunnat fatta ett beslut angående vissa prioriteringar av arbetsuppgifter inom nämndens verksamhetsområde

text: AA riktade i en anmälan till JO kritik mot Socialnämnden i Gävle kommun angående handläggningen av ett ärende rörande hennes son, BB, född 1986. Hon var missnöjd med att socialtjänsten inte hade medverkat vid ett polisförhör när BB blev anklagad för ett grovt och allvarligt brott. Hon klagade också på att hon i två års tid hade sökt hjälp hos socialtjänsten för BB utan att få det.

text: Socialnämnden anmodades att göra en utredning och att yttra sig över vad som framfördes i anmälan. Nämnden överlämnade följande remissvar.

text: AA har i anmälan till JO framfört klagomål över områdesgruppens handläggning av ärende gällande hennes son BB född 1986. Av AA:s skrivelse framgår att hon, utifrån sonens problematik, i två års tid sökt hjälp vid socialtjänsten och då erhållit avslag på insatser. Av hennes skrivelse framgår också att socialtjänsten avstått från att medverka vid ett polisförhör under hösten 2002 då hennes son anklagades för ett grovt och allvarligt brott. Vid genomgång av handlingarna i ärendet och efter samtal med handläggare och områdeschef framkommer följande. BB blev i maj 2001 aktuell vid Sätra områdeskontor efter en anmälan från skolans rektor. Skolan kände en stor oro för BB på grund av hans utåtagerande beteende i skolan. Socialtjänsten inleder den 12 juni en utredning. Familjen erbjuds ett nätverksmöte som genomförs den 13 juni 2001 och som kommer fram till en planering som skall gälla över sommaren. Utredningen avslutas med gjord överenskommelse. I maj 2002 ansöker modern om stöd i föräldrarollen då hon är orolig för BB:s upprepade aggressionsproblematik. Socialtjänsten inleder utredning 4 juli 2002. Familjen aktualiseras vid socialtjänstens resursteam för regelbundna samtal och BB skall ges tillfälle att deltaga i socialtjänstens öppenvårdsinsats påverkansprogrammet som är en gruppverksamhet som skall tydliggöra olika konsekvenser av brott. Under utredningstidens gång anser modern att situationen förändrats och att hon tror att familjen klarar sig utan insatser från socialtjänsten och tackar därför nej till erbjudandet om samtal vid resursteamet. En bedömning görs att utredningen kan avslutas utan insats, då familjen inte önskar hjälp och situationen i hemmet förändrats och blivit lugnare. Överenskommelse görs om en uppföljning av situationen inom tre månader. Inbjudan till en uppföljningsträff skickas till AA den 4:e februari 2003 som dock avböjer erbjudandet om träff.

text: Vad gäller att socialtjänsten inte medverkade vid ett polisförhör under hösten 2002 när sonen enligt modern anklagades för ett grovt och allvarligt brott så stämmer detta. Utifrån den telefonkontakt som togs av polisen för att efterhöra socialtjänstens möjlighet att deltaga vid det aktuella polisförhöret gjordes bedömningen att socialtjänsten inte hade möjlighet att medverka. Socialtjänsten har förutom denna telefonkontakt inte i efterhand erhållit någon polisanmälan om brott eller något besked från åklagare rörande BB:s medverkan i denna händelse. Områdesgrupp Sätra-Norr hade under 2002 en mycket hög arbetsbelastning. Den kraftiga ökningen av nya aktualiseringar i kombination med vakanser och sjukskrivningar i personalstyrkan var orsaken till detta. I det områdesbaserade sociala arbetet med barn och familjer görs löpande prioriteringar av olika slag. Under hösten 2002, från september till och med december, beslutade områdeschefen vid Sätra-Norr om mer generella nedprioriteringar av vissa ärendegrupper. − Ingen medverkan vid avhysningar av barnfamiljer – endast medverkan genom biståndsenhetens (socialbidrag) handläggare. − Ingen möjlighet att kalla barn på samtal vid mindre allvarliga brottsliga förseelser – hänvisas till socialtjänstens rådgivning vid Gävle familjecenter. − Ingen medverkan vid förhör med ungdomar hos polisen. − Inga omprövningar av kontaktfamiljer. − Ingen medverkan i allmänna samarbetsträffar. − Intensivt erbjuda familjehem och HVB-hem reseersättning för att komma till områdeskontoret för att minska handläggarnas restider. Under de fyra månader restriktionerna gällde var prioriteringarna inte absoluta, undantag kunde göras i det individuella fallet. Områdesgrupp Sätra-Norr har sedan senhösten 2002 en upparbetad samverkan med polisens ungdomsrotel. Samarbetet har utvecklats gällande regelbundna träffar för allmänna frågor mellan socialtjänstens ungdomssekreterare och polisens ungdomsrotel. Överenskommelse har gjorts gällande socialtjänstens medverkan vid polisförhör. Rutiner för kontakter och bedömning har gemensamt tagits fram. Inriktningen är att socialtjänsten medverkar i de förhör som bedöms vara mest angelägna utifrån ungdomens sociala situation eller arten av det aktuella brottet. Slutligen har en överenskommelse gjorts om gemensamt fältarbete/förebyggande arbete vid speciella tillfällen/arrangemang. Förutom att den överenskomna uppföljningsträffen blev framskjuten ett par månader så får ärendets handläggning anses vara korrekt.

text: Till yttrandet fogades BB:s personakt. AA kommenterade remissyttrandet.

text: I ett beslut den 31 mars 2005 anförde JO André följande.

text: JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat enligt de regler för förfarandet som gäller för dem, dvs. om myndigheterna har agerat korrekt i formellt hänseende.

text: När det gäller den del av AA:s anmälan som avser att hon inte har fått tillräcklig hjälp för BB, har socialförvaltningen haft att göra en bedömning av vilka åtgärder som behövde vidtas. JO brukar inte uttala sig om myndigheters bedömningar i enskilda ärenden. Vad som har kommit fram angående handläggningen av ärendet rörande BB föranleder mig inte att frångå denna princip.

text: Jag övergår nu till att behandla frågan om någon från socialförvaltningen borde ha varit närvarande då polisen förhörde BB.

text: Av

text: 6 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) följer att polisen genast skall underrätta socialnämnden, när någon som inte har fyllt arton år är skäligen misstänkt för brott. Enligt 7 § LUL skall, vid förhör med den som inte har fyllt arton år och som är misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa, företrädare för socialtjänsten närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen. I förarbetena till 7 § LUL anfördes att det av flera olika skäl är viktigt att socialnämnden blir underrättad i ett tidigt skede när en ung person är misstänkt för brott. Möjligheterna ökar därigenom för företrädare för socialtjänsten att medverka under brottsutredningarna. Det blir exempelvis rent praktiskt lättare att ordna så att någon från socialtjänsten kan närvara vid förhör med den unge. Det finns med en sådan ordning också förutsättningar för att snabbt genomföra den utredning om den unges levnadsomständigheter som måste göras. En tidig underrättelse ger också socialnämnden möjlighet att agera på ett tidigt stadium för att få i gång olika stödåtgärder (

text: prop. 1994/95:12 s. 66

text: När det gäller socialtjänstens närvaro vid polisförhör med den unge anfördes i propositionen (s. 67) att detta innebär ett stöd för den unge samtidigt som socialtjänsten får information om brottet och omständigheterna omkring detta. Vidare framhölls att socialtjänsten, genom att närvara vid förhöret, på ett tidigt stadium kan etablera kontakt med den unge, liksom med hans föräldrar, som normalt också skall kallas till förhöret.

text: Frågan om företrädare för socialtjänsten bör närvara vid polisförhöret med den unge diskuterades av Utredningen om handläggning av ungdomsmål, som ansåg att det finns uppenbara fördelar med att företrädare från socialtjänsten är närvarande vid polisförhören. I utredningens betänkande (

text: SOU 1999:108 s. 130

text: ) anfördes följande.

text: Inte minst kan detta innebära en snabbare handläggning och en tidig reaktion på brottet. Det är givetvis så att möjligheterna för socialtjänsten att vara närvarande skiftar på grund av olika lokala förhållanden. Att göra socialtjänstens medverkan obligatorisk eller på annat sätt genom författning utöka dess skyldighet anser utredningen inte vara en framkomlig väg. Det måste dock enligt utredningens mening vara en målsättning att socialtjänsten närvarar så ofta som möjligt. Ett annat sätt att öka närvaron skulle kunna vara att Rikspolisstyrelsen ger tydliga anvisningar för hur socialtjänsten skall beredas tillfälle att vara närvarande vid förhören. Med tanke på de skiftande lokala förutsättningarna anser dock utredningen att de berörda myndigheterna bör träffa lokala överenskommelser i syfte att underlätta socialtjänstens närvaro … Enligt utredningens mening kan det på detta sätt bli möjligt att öka omfattningen av socialtjänstens medverkan. AA har i sin anmälan till JO anfört att BB var misstänkt för ett ”grovt och allvarligt brott”. Även socialnämnden synes anse att brottet var allvarligt. Av utredningen framgår visserligen inte vilka misstankar som riktades mot BB men mot bakgrund av vad som har kommit fram utgår jag från att det var fråga om ett sådant brott för vilket fängelse kunde följa. Som framgår av det ovan anförda skulle en företrädare

text: för socialtjänsten därför närvara vid polisens förhör med BB om det var möjligt och det kunde ske utan men för utredningen. Något hinder för socialtjänsten att närvara på grund av polisens utredning har uppenbarligen inte förelegat. Orsaken till att någon företrädare för socialförvaltningen ändå inte var närvarande vid förhöret var enligt remissvaret att det inte var möjligt.

text: Av remissvaret framgår inte varför det inte var möjligt för någon från socialförvaltningen att vara med vid förhöret med BB. Jag kan av utredningen inte dra någon annan slutsats än att det prioriteringsbeslut som återgetts i remissvaret åtminstone bidrog till att någon företrädare från förvaltningen inte kom till förhöret. Enligt beslutet hade nämligen nedprioriteringar skett av vissa ärendegrupper. Detta innebar bl.a. ”ingen medverkan vid förhör med ungdomar hos polisen”.

text: En tjänsteman vid en socialförvaltning gör dagligen prioriteringar i sitt arbete. Det är närmast ofrånkomligt att tjänstemannen vid utövandet av sina arbetsuppgifter t.ex. måste välja vilket ärende som skall handläggas först. Detsamma gäller myndigheten som helhet. Det torde finnas ett utrymme för en socialnämnd att besluta om vissa riktlinjer om generella prioriteringar för nämndens verksamhet. En grundläggande förutsättning är dock att sådana riktlinjer inte står i strid med den skyldighet att utföra vissa uppgifter som är obligatoriska för en socialnämnd. Det måste också betonas att sådana anvisningar inte kan vara alltför kategoriskt utformade. Det bör dessutom finnas möjlighet att göra en individuell bedömning i det enskilda fallet och att därmed göra avsteg från de i förväg beslutade prioriteringarna (jfr JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 211).

text: Det nu aktuella beslutet om att det inte skulle ske någon medverkan från förvaltningens sida vid polisens förhör med ungdomar som misstänks för brott har fattats av en områdeschef. En chef i arbetsledande ställning kan och skall givetvis ge anvisningar till sin personal om sådana rutinmässiga prioriteringar som har nämnts ovan och ge personalen råd när det gäller t.ex. vilka arbetsuppgifter som bör utföras före andra. I den mån det kan bli aktuellt att fatta ett beslut om riktlinjer för prioritering på ett mera övergripande plan, t.ex. om inriktningen av verksamheten, är detta en fråga som det ankommer på nämnden att ta ställning till. Jag kan inte se att det finns utrymme för en tjänsteman vid nämndens förvaltning att besluta om sådana riktlinjer (se

text: 6 kap.

text: och

text: 34 §§

text: kommunallagen

text: Sammanfattningsvis finner jag skäl att ifrågasätta om det var korrekt att en tjänsteman vid nämndens förvaltning fattade ett allmänt beslut om att företrädare för socialtjänsten inte skulle vara med vid polisförhör med ungdomar som var misstänkta för brott. Däremot är det på grundval av den föreliggande utredningen inte möjligt för mig att avgöra om någon företrädare för socialtjänsten rent faktiskt hade kunnat vara eller borde ha varit med när polisen hörde BB.

text: I likhet med vad Utredningen om handläggning av ungdomsmål har uttalat anser jag att det bör vara en målsättning för socialtjänsten att medverka så ofta det är möjligt vid polisförhör med personer under arton år. Jag har därför med tillfredsställelse noterat att åtgärder har vidtagits för att utveckla samarbetet mellan socialtjänsten inom områdesgruppen Sätra-Norr och polisen.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Förhör Ombud/biträde/försvarare

title: Kritik mot dels en åklagare för att en försvarare inte tilläts närvara vid ett inledande förhör med en person som delgavs misstanke om mord, dels en polismyndighet för att åklagarens direktiv inför förhöret inte vidarebefordrades till förhörsledarna

text: Anmälan

text: Advokaten AA begärde i en anmälan att JO skulle granska vice chefsåklagaren BB vid Åklagarmyndigheten, Västerorts åklagarkammare i Stockholm, beslut att inte tillåta honom att närvara vid ett förhör under vilket hans klient delgavs misstanke om bl.a. mord. Vidare ifrågasatte han att polisen vid tillfället höll ett mycket utförligare förhör med klienten än vad BB gett direktiv om. AA uppgav bl.a. följande.

text: Måndagen den 5 februari 2007 efter kontorstid kontaktades han av CC som berättade att han var anhållen i sin frånvaro. CC var mycket skärrad och hade bestämt att han ville inställa sig hos polisen och redogöra för sina förehavanden. Även CC:s bror hade beslutat att inställa sig hos polisen och hade därför kontaktat advokaten DD. AA ringde därefter utredningsmannen vid polisen i Solna och meddelade att de två misstänkta skulle inställa sig.

text: På polisstationen meddelade en polisman att varken han, eller DD, som inställt sig tillsammans med CC:s bror, skulle få närvara vid förhör eftersom de inte var förordnade som offentliga försvarare. Eftersom AA fann detta svar märkligt bad han att få kontakt med BB. Denne bekräftade polismannens besked. AA förklarade för BB att han tyckte att beskedet var märkligt och att CC ville ha honom som privat försvarare fram till dess att han kunde förordnas av tingsrätten. Han förklarade vidare för BB att han ville att BB skulle meddela polismannen att förhöret fick anstå fram till dess att han förordnats som offentlig försvarare. Vidare meddelade AA att han inte kunde närvara vid ett sådant förhör förrän efter rättegångsdagens slut nästföljande dag. Efter att polismannen talat med BB fick han beskedet av polismannen att CC skulle delges brottsmisstanken och att det fick bestämmas tid för förhör nästa dag.

text: Vid rättegångsdagens slut nästa dag och sedan AA förordnats till offentlig försvarare fick han av CC veta att förhöret redan ägt rum och att detta hade pågått

text: under en och en halv timme. Vid förhöret delgavs CC misstanke om mord och sju fall av försök därtill. Den berättelse CC lämnade var sådan att det gjordes gällande att en nödvärnssituation förelegat, vilket innebar att uppgifterna i förhöret var utomordentligt betydelsefulla för den fortsatta processen.

text: Utredning

text: Handlingar i åklagarkammarens ärende 102E-998-07 infordrades och granskades varvid följande framkom.

text: I diariebladet var antecknat att en åklagare den 4 februari 2007 hade beslutat att CC skulle hämtas till förhör. Vidare angavs att förhör enligt

text: 23 kap. 9 § rättegångsbalken

text: (RB) påbörjades den 5 februari 2007 kl. 20:22 varefter CC anhölls av BB kl. 21:30. Enligt förhörsprotokollet pågick förhöret mellan kl. 20:23 och 21:20. CC delgavs misstanke om brott och redogjorde därefter för sina förehavanden aktuell kväll. Kriminalinspektörerna EE och FF ledde förhöret som angavs vara ett förhör enligt

text: 24 kap. 8 §

text: RB. I protokollet var antecknat att CC inte önskade försvarare vid förhöret. Vidare angavs att han önskade biträde av den försvarare, vars namn han inte kom ihåg, som följt med till polisstationen.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten som inkom med upplysningar och yttrande över vad som framförts i AA:s anmälan.

text: På tvångsmedelsblanketten var antecknat att GG/FF hade föredragit ärendet och att BB den 5 februari 2007 beslutat att CC var skäligen misstänkt. Tidpunkterna för påbörjande av förhöret och för anhållandet var desamma som antecknats i åklagarkammarens diarieblad, dvs. kl. 20:22 respektive kl. 21:30. Inga anteckningar om direktiv till polisen fanns på blanketten.

text: AA bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret och uppgav bl.a. att anteckningen i förhöret om att CC inte önskade biträde vid detta inte speglade dennes egentliga uppfattning. Eftersom hans huvudman hade inställt sig vid polisstationen tillsammans med honom var det naturligtvis alldeles uppenbart att han önskade hans biträde vid förhöret.

text: Ärendet remitterades till Polismyndigheten i Stockholms län som inkom med upplysningar och yttrande över varför förhöret med CC blivit mer omfattande än vad åklagaren hade gett direktiv om.

text: I ett beslut den 12 september 2008 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att AA på kvällen den 5 februari 2007 inställde sig hos polisen i Solna tillsammans med sin klient CC som skulle höras i en förundersökning gällande misstanke om mord. BB tillät då inte AA att delta vid förhöret med hänvisning till att denne inte var förordnad som offentlig försvarare.

text: I

text: 23 kap. 10 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB) föreskrivs, i den lydelse som var aktuell vid tillfället, att vid förhör som enligt 18 § andra stycket hålls på den misstänktes begäran, har han och hans försvarare rätt att närvara. Även vid annat förhör får försvararen närvara, om det kan ske utan men för utredningen. Sedan den 1 april 2008 finns motsvarande bestämmelse i fjärde stycket, språkligt och redaktionellt ändrad, men utan någon ändring i sak.

text: Frågan om när en försvarares närvaro kan vara till men för utredningen har, som Åklagarmyndigheten anmärkt, prövats i JO 1956 s. 96. Där uttalas (s. 116 f.) att en bedömning måste göras efter omständigheterna i det enskilda fallet och att ett avvisande måste vara grundat på objektivt godtagbara skäl. När det är fråga om förhör med andra bevispersoner än den misstänkte kan men för förundersökningens fortsatta bedrivande föreligga, eftersom försvararen inte har tystnadsplikt gentemot den misstänkte. När det däremot gäller förhör med den misstänkte, kan försvararen inte avvisas på den grunden. Möjligheterna att vägra försvararen att närvara vid förhör med den misstänkte måste därför vara ytterst begränsade. JO ansåg att en sådan möjlighet kunde finnas i undantagsfall, nämligen om försvararen måste antas komma att uppträda på sådant sätt, att förhörets behöriga gång stördes eller att ett ordnat förhör till och med omöjliggjordes. Detta förutsatte emellertid att försvararen vägrar att rätta sig efter förhörsledarens föreskrifter rörande försvararens rätt att yttra sig under förhöret.

text: I doktrinen har det, som Åklagarmyndigheten framhållit, med hänvisning bl.a. till nyss nämnda avgörande, sagts att försvararen har en på det hela taget ovillkorlig rätt att delta i förhör med sin klient (jfr Ekelöf m.fl. Rättegång V, 7:e upplagan, s. 133 och Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 23:45). Fitger nämner också som exempel på när en försvarare inte kan tillåtas att närvara, utöver den nyss angivna situationen, att personen den misstänkte anlitar är allmänt olämplig.

text: Europadomstolen har i flera avgöranden haft att pröva om vägran att låta försvarare närvara vid inledande polisförhör står i strid med artikel 6:1 och 6:3 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Domstolen har uttalat att artikel 6 normalt kräver att en person ska kunna biträdas av advokat redan under de inledande förhören. Denna rättighet, som inte framgår uttryckligen av konventionen, kan endast begränsas om det finns goda skäl för det. Det avgörande är om den misstänkte, med hänsyn till handläggningen av målet i dess helhet, har förvägrats en rättvis rättegång (domstolens dom den 8 februari 1996 i målet John Murray ./. Förenade Konungariket, se vidare Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e upplagan, s. 286 f.).

text: CC var misstänkt för ett mycket allvarligt brott. Han kom till polisstationen på kvällen tillsammans med AA. Det kan inte ha rått något tvivel om att han önskade biträde av AA som försvarare. Eftersom tingsrätten inte hade expeditionstid var det inte möjligt att då begära ett förordnande för AA som offentlig försvarare för CC.

text: AA har dock uppgett att han sade till BB att han tills vidare biträdde CC som privat försvarare.

text: Som Åklagarmyndigheten angett var det förhållandet att AA inte var förordnad som offentlig försvarare inte ett godtagbart skäl att inte tillåta honom att närvara vid förhöret. Om en misstänkt vill biträdas av en advokat saknar det betydelse om denne är förordnad som offentlig försvarare eller företräder den enskilde som privat försvarare. Det har heller inte framförts något annat objektivt godtagbart skäl till att AA inte skulle få närvara. BB förtjänar därför allvarlig kritik för att han inte tillät AA att närvara vid förhöret med CC.

text: När det sedan gäller genomförandet av det inledande förhöret med CC har BB, som AA uppgett, bekräftat att han muntligen gav direktiv till en polisman att CC vid förhöret endast skulle delges brottsmisstanke och höras om sin inställning till denna samt att ett utförligare förhör skulle anstå till följande dag. Jag har inte någon anledning att betvivla dessa uppgifter.

text: Trots de givna direktiven kom ett förhållandevis långt och utförligt förhör att hållas med CC den aktuella kvällen. Enligt polismyndigheten har det inte gått att klarlägga vem som mottog direktiven från BB. Såvitt framgår av remissvaret hade de båda förhörsledarna inte haft någon kontakt med BB innan förhöret påbörjades. Eftersom de således, såvitt utredningen visat, inte känt till BB:s direktiv saknar jag underlag för att rikta kritik mot dem för det sätt som förhöret genomfördes på.

text: Jag finner det emellertid märkligt att ingen hos polisen kunnat erinra sig det direktiv som gavs av BB. Eftersom jag dock anser att utredningen klarlagt att BB muntligen lämnat direktiv om genomförandet av det inledande förhöret till en polisman, finner jag likväl skäl att kritisera polismyndigheten för att åklagarens anvisningar inte kom att vidarebefordras till förhörsledarna så att förhöret kunde begränsas på det sätt som angavs i direktivet. Det inträffade visar också på vikten av att givna direktiv dokumenteras.


title: Kritik mot Socialstyrelsen för handläggningen av ett tillsynsärende

sammanfattning: Efter en inspektion av HVB-hemmet Hoppet Kil har Socialstyrelsen i ett beslut riktat allvarlig kritik mot hemmet för att en ungdom skrivits in i ”eller i vart fall” inte skrivits ut från hemmet då ungdomen inte skulle ha samtyckt till att vårdas i hemmet. JO anser att Socialstyrelsen inte har haft grund för att kritisera HVB-hemmet. Vidare är det, enligt JO:s mening, oacceptabelt att det av dokumentationen i tillsynsärendet inte går att utläsa vilket underlag Socialstyrelsen hade för sitt beslut.

text: Bakgrund

text: Hoppet Kil är ett hem för vård eller boende, ett s.k. HVB-hem, som drivs av SSK i Uppsala AB.

text: Den 21 september 2010 genomförde Socialstyrelsen en inspektion av Hoppet Kil. Under inspektionen hölls samtal med bl.a. AA, som var 16 år och vårdades i hemmet. Enligt vad som antecknades i Socialstyrelsens beslut den 30 september 2010 med anledning av inspektionen uppgav AA att han flera gånger hade uttryckt att han inte ville vara på institutionen, både till socialtjänsten och till föreståndaren, och att han inte hade lämnat något samtycke till placeringen.

text: I sitt beslut riktade Socialstyrelsen allvarlig kritik mot Hoppet Kil för bl.a. att AA vårdades i hemmet utan något samtycke. Socialstyrelsen anförde bl.a. följande.

text: Av intervjun med en av ungdomarna, som var över 15 år, framkom det att han inte lämnat sitt samtycke till att vårdas på institutionen. Ungdomen kan därför inte vårdas med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: och skulle därför inte ha skrivits in på institutionen eller i vart fall ha skrivits ut då samtycke till vården inte längre förelåg från ungdomens sida. Hoppet Kil HVB kan därför inte undgå allvarlig kritik, då detta förhållande har inneburit att den unge vårdats på institutionen mot sin vilja. Socialstyrelsen ställde i beslutet krav på att Hoppet Kil skulle tillse att ”ungdomar över 15 år inte skrivs in i eller vårdas i verksamheten om samtycke från dem inte föreligger”. Hoppet Kil skulle redovisa sina åtgärder i denna del senast den 15 november 2010.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde BB, ägare och biträdande föreståndare för Hoppet Kil, klagomål mot Socialstyrelsens handläggning av tillsynsärendet. Han anförde bl.a. följande.

text: När AA skrevs in i Hoppet Kil vårdades han med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Vård enligt denna lag förutsätter inte något samtycke från den enskilde. Det var därför fel av Socialstyrelsen att kritisera hemmet för att inskrivning hade skett. LVU-vården upphörde först i maj 2010.

text: Det var först i samband med Socialstyrelsens intervju som det kom fram att AA motsatte sig en placering i behandlingshemmet. AA hade inte framfört detta när han några veckor före inspektionen undertecknade den senaste behandlingsplanen och inte heller vid de enskilda samtal som hölls minst en gång per vecka under hela placeringstiden eller den vardagliga behandlingen.

text: Socialstyrelsens beslut om att rikta allvarlig kritik mot Hoppet Kil föregicks inte av någon kontakt med den placerande socialtjänsten eller AA:s anhöriga.

text: Efter mottagandet av Socialstyrelsens beslut kallade hemmet till ett utskrivningsmöte den 7 oktober 2010 med AA:s nätverk och den placerande socialtjänsten. Samtliga mötesdeltagare var upprörda över beslutet. AA framförde att ”det var inte det här han ville”. Föreståndaren för hemmet ansåg dock att utskrivning var ”det enda möjliga” i den uppkomna situationen. AA skrevs ut från hemmet den 8 oktober 2010.

text: Det fanns inte några föräldrar eller andra anhöriga som hade möjlighet att ta emot AA. Genom Socialstyrelsens beslut tvingades Hoppet Kil att ”ställa ungdomen på gatan utan boende, skydd, försörjning, tillsyn, fungerande umgänge eller andra skyddsfaktorer” och enligt en tjänsteman från Socialstyrelsen ”är detta inte Hoppets problem”.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtades Socialstyrelsens beslut den 30 september 2010 i ärende dnr 9.1 – 27155/2010.

text: Socialstyrelsen anmodades därefter att inkomma med utredning och yttrande över vad BB hade framfört i sin anmälan till JO. Yttrandet skulle belysa vilket underlag som Socialstyrelsen hade haft för att uttala allvarlig kritik mot HVB-hemmet.

text: I sitt remissvar anförde Socialstyrelsen bl.a. följande (åberopade bilagor har här utelämnats). - - -

text: Socialstyrelsens yttrande

text: En kontakt borde i förevarande fall ha tagits med socialnämnden och en granskning av vårdplanen och annan relevant dokumentation borde gjorts innan kritik kunde riktas. Någon tjänsteanteckning har inte gjorts av inspektörens samtal med föreståndaren angående 16-åringens samtycke till vård. En sådan anteckning borde ha gjorts och tillförts materialet i ärendet.

text: Bakgrund

text: Bakgrunden är att Socialstyrelsen genom en av sina regionala tillsynsenheter (nedan kallad tillsynsmyndigheten) i bedömningen i ett beslut av den 30 september 2009 [rätteligen 2010; JO:s anm.] (bilaga 1) riktade allvarlig kritik mot ett hem för vård eller boende (HVB) då det vid ett tillsynsbesök på detta HVB, Hoppet Kil HVB, under en intervju med en 16-åring som var inskriven vid hemmet, framkommit att 16-åringen inte samtyckte till att vårdas på institutionen. Efter att tillsynsmyndigheten meddelat beslutet skrev institutionen i samråd med socialnämnden ut den unge, vilket enligt anmälaren var mycket olyckligt för den unge då den unge inte hade någonstans att ta vägen samt att den unge uttalat att det inte var så han menade. - - -

text: Socialstyrelsens utredning

text: Tillämpliga regler m.m. Det följer av

text: 13 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, att Socialstyrelsen har tillsyn över socialtjänsten och verksamheten vid hem för vård eller boende, även då de bedrivs i enskild regi. Enligt

text: 13 kap. 2 § första stycket

text: SoL innebär tillsyn enligt lagen granskning av att den verksamhet som avses i 1 § uppfyller krav och mål enligt lagar och andra föreskrifter samt beslut som har meddelats med stöd av sådana föreskrifter. Enligt

text: 3 kap. 19 § socialtjänstförordningen (2001:937)

text: , SoF, ska Socialstyrelsen minst två gånger per år inspektera hem för vård eller boende som tar emot unga, den så kallade frekvenstillsynen för HVB. Enligt

text: 13 kap. 4 §

text: SoL får vid tillsyn som rör barns förhållanden barnet höras om det kan antas att barnet inte tar skada av samtalet. Barnet får höras utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande. Socialnämnden har ett ansvar enligt

text: 5 kap. 1 §

text: SoL att verka för att barn och unga växer upp under trygga och goda förhållanden och de har att, med särskild uppmärksamhet, följa utvecklingen hos barn och ungdom som har visat tecken på en ogynnsam utveckling. Enligt samma bestämmelse har nämnden att i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. Det är socialnämnden som enligt

text: 6 kap. 1 §

text: SoL ska sörja för att den unge som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i familjehem eller i ett HVB och barnets bästa ska beaktas (

text: 1 kap. 2 §

text: SoL). Nämnden ansvarar för att den som genom deras försorg tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. Vård i familjehem och i HVB ska enligt

text: 6 kap. 4 §

text: SoL bedrivas i samråd med socialnämnden och nämnden ska, enligt

text: 6 kap. 8 §

text: SoL, minst en gång var sjätte månad överväga om vården fortfarande behövs. Det framgår av 3 kap. 14 § första stycket SoF, att när behovet av vård i ett HVB har upphört ska den som vårdas skrivas ut. Det är föreståndaren som beslutar om utskrivning, om inte huvudmannen har bestämt annorlunda. För den som vårdas enligt

text: socialtjänstlagen

text: Av

text: 1 kap. 1 §

text: SoL framgår att verksamhet enligt

text: socialtjänstlagen

text: ska bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet. Enligt

text: 3 kap. 5 §

text: SoL

text: första stycket

text: ska socialnämndens insatser för den enskilde utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne. Enligt

text: andra stycket

text: samma paragraf ska, när en åtgärd rör ett barn, barnet få relevant information och hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas. Hänsyn ska tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. Bestämmelsen i

text: 3 kap. 5 § första stycket

text: anger klart att socialtjänsten inte får företa åtgärder ”över huvudet” på den enskilde (

text: prop. 1979/80:1

text: Del A s. 528). Stadgandenas främsta funktion får anses vara att understryka betydelsen av den enskildes aktiva roll och bestämmande över sin situation. Det innebär att frivillighet och självbestämmande ska vara vägledande vid handläggningen av enskilda ärenden inom socialtjänsten. Frivillighet och självbestämmande ska gälla vid såväl vård och behandlingsinsatser som andra av socialtjänsten förmedlade sociala insatser (jfr

text: prop. 1979/80:1

text: Del A s. 208) Principen om frivillighet fråntar inte socialnämnden dess ansvar att i samspel med den enskilde vid behov motivera och aktivt påverka den enskilde att ta emot en viss insats (jfr

text: prop. 1979/80:1 s. 211

text: ). Enligt

text: 3 kap. 5 § andra stycket

text: gäller detta även när en åtgärd rör ett barn. Insatser mot den enskildes vilja kan således inte komma i fråga med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: . Detta gäller oavsett om insatsen är riktad till barn eller vuxna. Med barn avses enligt lagen den som är under 18 år (

text: 1 kap. 2 §

text: SoL). Av

text: föräldrabalken

text: följer att vårdnadshavare har att företräda barnet och föra dess talan. Genom

text: 11 kap. 10 §

text: SoL har dock barn som fyllt 15 år rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden enligt lagen. Har den underårige fyllt 15 år men ännu inte uppnått myndig ålder, dvs. 18 år, kommer i allmänhet både vårdnadshavaren och den underårige att ha partsställning (

text: prop. 1979/80:1

text: del A s. 408, se även Thunved 2010 s. 255). Om ett barn eller ungdom inte vill ta emot en erbjuden insats eller en frivillig insats inte kan anses tillgodose barnets eller den unges behov bör nämnden överväga ett tvångsomhändertagande enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Frivilliga lösningar ska tas till i första hand, men om förutsättningarna i nyss nämnda lag är uppfyllda har socialnämnden inte bara en befogenhet utan också en skyldighet att ingripa till den underåriges skydd.

text: Handläggningen hos Socialstyrelsen Med yttrandet bifogas en skrivelse från den inspektör som genomförde den aktuella inspektionen. I skrivelsen redogörs för händelsen (bilaga 2). Socialstyrelsen vill tillägga följande. Vid inspektioner inom ramen för den så kallade frekvenstillsynen av HVB används en förtryckt intervjumall. Intervjumallen baserar sig på Socialstyrelsens nationella bedömningskriterier för tillsyn av kvalitet och säkerhet vid HVB för barn och unga samt familj. En av frågorna i mallen är ”Hur är det att vara här? Skola, kompisar, personal, fritid?” På denna fråga svarade 16åringen att han inte tycker om att vara på hemmet och att han inte har lämnat sitt samtycke (se bilaga 3). Uppgifterna bekräftades enligt inspektören av föreståndaren för hemmet vid det efterföljande samtalet med föreståndaren. Det finns dock ingen tjänsteanteckning upprättad som styrker detta.

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Det är ytterst viktigt att barn som är placerade på HVB kommer till tals och ges utrymme att beskriva sin upplevelse av vårdens innehåll. Av denna anledning har tillsynsmyndigheten enligt

text: 13 kap. 4 §

text: SoL en möjlighet att vid tillsyn som rör barns förhållanden höra barnet. Tillsynsmyndigheten har sedan att göra en bedömning av vad som framkommit vid ett sådant samtal och inspektionen i övrigt. Vid bedömningen ska tillsynsmyndigheten bl.a. ta ställning till om verksamheten uppfyller krav och mål enligt lagar och andra föreskrifter. Det följer av

text: socialtjänstlagen

text: och

text: socialtjänstförordningen

text: att ett HVB inte kan skriva in eller vårda en ungdom som har fyllt 15

text: år för vård enligt

text: socialtjänstlagen

text: om samtycke saknas eller om samtycke till vården återtas. Den enskildes utsaga bör väga tungt. Det hindrar dock inte att ytterligare utredning kan behöva göras för att ta ställning till om innehållet i den enskildes utsaga är tillräckligt för att göra bedömningen av om verksamheten förtjänar kritik eller inte. I det förevarande beslutet har tillsynsmyndigheten dragit slutsatser om dels att den unge vårdades utan samtycke och dels att den unge hade skrivits in på HVB utan att samtycke fanns. Det är Socialstyrelsens uppfattning att en kontakt i förevarande fall borde ha tagits med socialnämnden och en granskning av vårdplanen och annan relevant dokumentation gjorts innan kritik kunde riktas. Socialstyrelsen noterar att någon tjänsteanteckning inte gjorts av de samtal som inspektören har haft med föreståndaren angående 16-åringens samtycke till insatsen. En sådan anteckning borde ha gjorts och tillförts materialet i ärendet, vilket också hade underlättat kontakten med socialnämnden. Socialstyrelsen vill avslutningsvis förtydliga att tillsynsmyndighetens beslut att rikta kritik mot verksamheten bygger på vad som framkom vid inspektionen och det som den 16-årige pojken då uttryckte. Om den unge i ett senare skede lämnat sitt samtycke till att vara fortsatt placerad så förelåg det i den situationen inget hinder för att den unge kvarstannade vid Hoppet Kil HVB. HVB samt placerande socialnämnd har att, efter ett beslut som det förevarande, utifrån den kritik som riktas, i samtal med den unge ta reda på om samtycke föreligger till insatsen. Tillsynsmyndighetens beslut kan aldrig, vilket anmälaren anfört, vara ett beslut som tvingar ett HVB att skriva ut den enskilde. Det är socialnämnden som har ansvaret för den unge och som har att bedöma om erforderligt samtycke finns för att bedriva en god vård i frivillig form. Vården vid HVB ska också bedrivas i samråd med socialnämnden.

text: 3 kap. 14 §

text: SoF reglerar att när behovet av vård i hemmet har upphört så ska föreståndaren besluta om utskrivning. För den som vårdas enligt

text: socialtjänstlagen

text: ska utskrivning ske tidigare om den enskilde eller dennes vårdnadshavare begär det. Behovet kan likväl finnas kvar även om den unge inte längre samtycker till vården. Då måste socialnämnden omedelbart informeras av HVB och överväganden om andra åtgärder måste göras, t.ex. om insatser med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga är nödvändiga.

text: BB kommenterade yttrandet och anförde bl.a. följande. Av den behandlingsplan som AA undertecknade den 12 september 2010, nio dagar före inspektionen, framgick det tydligt att han skulle stanna kvar i Hoppet Kil till dess att annan fungerande och lämplig lösning hade hittats. Vid denna tidpunkt fanns det således ett samtycke till placeringen från AA:s sida. Föreståndaren ”har alltså inte sagt att samtycke saknats då han, socialtjänsten och ungdomens enda anhöriga (syster) levde i tron att samtycke fanns”.

text: Bedömning

text: Socialstyrelsen har riktat allvarlig kritik mot HVB-hemmet Hoppet Kil för att AA skrivits in i ”eller i vart fall” inte skrivits ut från hemmet då AA inte skulle ha samtyckt till att vårdas i hemmet.

text: Av utredningen framgår att AA placerades i behandlingshemmet år 2008. BB har uppgett att AA vårdades med stöd av LVU vid tidpunkten för inskrivningen och att LVU-vården upphörde först i maj 2010. Socialstyrelsen har i sitt yttrande inte tillbakavisat dessa uppgifter. Med utgångspunkt från vad BB har anfört har beslutet om inskrivning kunnat fattas oavsett om AA samtyckte till vård i hemmet eller inte. Socialstyrelsen har då inte haft grund för att kritisera Hoppet Kil för att AA skrevs

text: in i hemmet. Det är förvånande att Socialstyrelsen inte har berört frågan i sitt remissvar.

text: Jag övergår nu till att behandla den kritik som Socialstyrelsen har uttalat mot Hoppet Kil för att det inte hade fattats beslut om utskrivning av AA.

text: Enligt

text: 3 kap. 14 § socialtjänstförordningen (2001:937)

text: ska den som vårdas i ett HVB-hem skrivas ut när behovet av vård i hemmet har upphört. Om vården sker med stöd av

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, ska utskrivning ske tidigare om den enskilde eller dennes vårdnadshavare begär det.

text: Det har inte framkommit annat än att AA alltjämt hade behov av vård i HVBhemmet när Socialstyrelsen i september 2010 genomförde inspektionen.

text: Socialstyrelsen har i beslutet den 30 september 2010 anfört att AA uppgav att han ”flera gånger uttryckt att han inte ville vara på institutionen, både till socialtjänsten och till föreståndare”. I dokumentationen av samtalet med AA antecknades följande på frågan ”Hur är det att vara här? Skola, kompisar, personal, fritid?”

text: Tycker inte om att vara på Hoppet. Men – har ingenstans att bo, och soc vill inte flytta honom till familjehem. Har sagt till soc att han inte vill vara på Hoppet. Har inte lämnat sitt samtycke. Planeras att han ska flytta till ett elevhem…Har inte fått reda på sina rättigheter och visste inte att han kan klaga på soc! Vidare framgår det att Socialstyrelsen frågade AA. ”Har du försökt att påverka hur du vill ha det?” Som AA:s svar antecknades följande.

text: Ja – men mest försökt att få flytta. Vill också ha internetuppkoppling – men fungerar inte – dålig mottagning. Finns mobilt, men mycket långsamt! I remissvaret har Socialstyrelsen anfört att föreståndaren för Hoppet Kil bekräftade de uppgifter som AA hade lämnat under samtalet om att han inte tyckte om att vara i hemmet och ”att han inte har lämnat sitt samtycke”. BB har dock tillbakavisat uppgiften att föreståndaren skulle ha bekräftat att AA inte samtyckte till placeringen.

text: Varken i Socialstyrelsens tillsynsbeslut eller i dokumentationen beträffande inspektionen finns det något som tyder på att föreståndaren bekräftade de aktuella uppgifterna. Det är därför inte möjligt för mig att bedöma vad som sades vid diskussionen mellan Socialstyrelsens tjänstemän och föreståndaren.

text: För det fall föreståndaren skulle ha bekräftat AA:s uppgifter borde, som Socialstyrelsen har medgett, uppgiften givetvis ha dokumenterats. Inte minst med hänsyn till att Socialstyrelsen i sitt beslut riktade allvarlig kritik mot HVB-hemmet är det oacceptabelt att det av dokumentationen i ärendet inte går att utläsa vilket underlag som Socialstyrelsen hade för sitt beslut.

text: Även om AA inför personal vid HVB-hemmet hade uttryckt att han inte ville vara i hemmet och att han inte samtyckte till att vårdas där är det enligt min mening inte givet att AA för den skull kan anses ha begärt att bli utskriven.

text: För att socialnämnden med stöd av bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen

text: ska kunna bereda ett barn vård utanför det egna hemmet fordras ett samtycke från barnets vårdnadshavare. Om barnet har fyllt 15 år måste även den unge samtycka till vården. Ett samtycke ska avse både att barnet ska beredas vård utanför hemmet och själva placeringen. Utan samtycke från vårdnadshavaren och, när det krävs, barnet själv, kan den unge inte beredas vård på frivillig grund. Om vårdnadshavaren eller den unge återtar ett tidigare lämnat samtycke ankommer det på socialnämnden att ta ställning till om insatsen ska upphöra eller om den unge ska beredas vård enligt bestämmelserna i LVU.

text: Det är inte helt ovanligt att en ungdom som är placerad i ett HVB-hem uttrycker att han eller hon inte vill vara i hemmet. Varje uttalande från den unge om att han eller hon inte vill vara placerad utanför det egna hemmet, inte vill vara i HVB-hemmet eller inte trivs där kan emellertid inte uppfattas som en begäran om att bli utskriven från hemmet. Huruvida den unges uttalanden innefattar en sådan begäran måste bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. För det fall det föreligger någon osäkerhet om vad den unge vill ska hemmet naturligtvis diskutera saken med honom eller henne.

text: Såvitt framgår av Socialstyrelsens tillsynsbeslut och remissyttrande ska AA i huvudsak ha framfört samma sak till föreståndaren för Hoppet Kil som han gjort under samtalet med tjänstemännen från Socialstyrelsen när det gäller hans uppfattning om att vårdas i HVB-hemmet. Det för enligt min mening för långt att uppfatta att det i dessa uttalanden har legat en begäran om att mer eller mindre omgående bli utskriven från hemmet. Såvitt framgår av anmälan till JO var det inte heller AA:s önskan att skrivas ut. Dokumentationen av Socialstyrelsens samtal med AA ger inte heller vid handen att frågan diskuterades närmare med AA för att klarlägga vad han hade menat.

text: Socialstyrelsen drog i sitt tillsynsbeslut den slutsatsen att eftersom AA inte skulle ha samtyckt till placeringen hade HVB-hemmet vårdat honom mot hans vilja. Jag vill med anledning av detta uttalande framhålla att om den unge anger att han eller hon inte samtycker till placeringen och vill lämna HVB-hemmet står det den unge fritt att göra det. Hemmet kan i princip inte hindra honom eller henne. (Jag går här inte in på vad som gäller i en nödsituation.) Om den unge vill lämna HVB-hemmet ska hemmet givetvis kontakta socialnämnden, som får ta ställning till om den unges önskemål ska föranleda någon åtgärd från nämndens sida. Det har inte ens antytts att hemmet skulle ha förhindrat AA att lämna hemmet.

text: Sammanfattningsvis anser jag att det inte har funnits grund för Socialstyrelsen att rikta kritik mot HVB-hemmet, vare sig för att AA skrevs in i hemmet eller för att han före inspektionen inte hade skrivits ut från hemmet. Jag kan av det som har kommit fram i ärendet inte dra annan slutsats än att Socialstyrelsen varken i sitt tillsynsbeslut eller i sitt remissyttrande har gjort någon egentlig analys av när ett HVB-hem ska besluta om att skriva ut en ungdom från hemmet. Det är självfallet inte tillfredsställande.


nyckelord:
God förvaltning/myndighetsetik
Grundläggande fri- och rättigheter

title: Kritik mot E-hälsomyndigheten för att inte ha fullgjort sina skyldigheter vid utfärdande av s.k. vaccinationsbevis

sammanfattning: I juni 2021 antog Europaparlamentet och rådet en förordning om en ram för bl.a. utfärdande av intyg om vaccination mot covid-19 (EU:s digitala covidintyg). Förordningen ålägger bl.a. medlemsstaterna att på begäran av de personer som berörs kostnadsfritt utfärda vaccinationsintyg. I Sverige ansvarar E-hälsomyndigheten för att utfärda dessa intyg. Initialt prioriterade E-hälsomyndigheten en digital lösning för utfärdande av vaccinationsbevis, vilken förutsatte att den enskilde hade e-legitimation och svenskt personnummer. Det fanns även en möjlighet för enskilda utan e-legitimation att begära ett vaccinationsbevis genom en manuell hantering. Detta förutsatte dock, åtminstone under en viss inledande period, att personen i fråga hade ett personnummer och en folkbokföringsadress i Sverige. JO har tidigare framhållit att långt ifrån alla enskilda är vana vid, eller hyser förtroende för, digitala verktyg och tjänster. Vissa enskilda saknar också möjlighet att använda sig av exempelvis e-legitimation. Myndigheter måste dock vara tillgängliga för och erbjuda lämpliga kommunikationsvägar även för dessa enskilda. Detta måste i synnerhet anses gälla för tjänster som är av stor betydelse för den enskilde. ChefsJO konstaterar att EU:s förordning innebär en skyldighet för Sverige att utfärda vaccinationsbevis till personer som har vaccinerats här. Denna skyldighet omfattar även individer utan personnummer eller som inte har en folkbokföringsadress. E-hälsomyndighetens rutin innebar alltså att en viss personkategori undantogs från möjligheten att begära ett vaccinationsbevis. ChefsJO har förståelse för att den nya hanteringen har inneburit vissa svårigheter och utmaningar för E-hälsomyndigheten. Det förhållandet att vissa enskilda – trots att de uppfyllt de formella kraven – inte har kunnat få ett vaccinationsbevis som de har rätt till är dock inte godtagbart. Särskilt gäller detta då vaccinationsbevisens användningsområde har avsett utökade möjligheter till fri rörlighet under pandemin. ChefsJO är kritisk till att E-hälsomyndigheten inte fullt ut har fullgjort sina skyldigheter på området.

text: Bakgrund

text: Den 14 juni 2021 antogs

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2021/953

text: om en ram för utfärdande, kontroll och godtagande av interoperabla intyg om vaccination mot, testning för och tillfrisknande från covid-19 (EU:s

text: digitala covidintyg) för att underlätta fri rörlighet under covid-19-pandemin. Förordningen, som publicerades den 15 juni och trädde i kraft samma dag, skulle tillämpas fr.o.m. den 1 juli.

text: Förordningen innehåller bestämmelser om en EU-gemensam standard för ett digitalt dokument om en persons covid-19-status. Ett sådant s.k. digitalt covidbevis utgörs bl.a. av ett intyg som bekräftar att innehavaren har fått ett covid-19-vaccin i den medlemsstat som utfärdat intyget, dvs. ett vaccinationsintyg (

text: artikel 3.1

text: ). Genom förordningen åläggs medlemsstaterna bl.a. att på begäran av de personer som berörs kostnadsfritt utfärda vaccinationsintyg till vilka ett covid-19-vaccin har administrerats (

text: artikel 5.1

text: Enligt

text: 4 § förordningen (2021:708)

text: om digitala covidbevis, som trädde i kraft den 1 juli 2021, ansvarar E-hälsomyndigheten för att utfärda de covidbevis som avses i

text: artikel 3.1

text: och för de uppgifter som en utfärdande myndighet har enligt nämnda EU-förordning.

text: Anmälningar

text: I anmälningar som kom in till JO den 29 juli respektive den 11 augusti 2021 framförde AA (dnr 6003-2021) och BB (dnr 6299-2021) klagomål mot E-hälsomyndigheten.

text: AA anförde i huvudsak följande. Hon är fransk medborgare och bosatt i Sverige men har inte blivit tilldelad ett personnummer. I samband med att hon vaccinerades mot covid-19 i Sverige fick hon ett samordningsnummer. E-hälsomyndigheten har dock inte kunnat tillhandahålla henne ett vaccinationsbevis.

text: BB anförde bl.a. följande. Han har ett svenskt personnummer, är medborgare i Nederländerna och vistades i Sverige under april–augusti 2021 samt fick då sin första vaccinationsdos. När han återkom till sitt hemland kunde E-hälsomyndigheten inte ge honom ett covidbevis eftersom det krävdes e-legitimation och en folkbokföringsadress i Sverige.

text: Utredning

text: Anmälningarna remitterades till E-hälsomyndigheten för yttrande. Av myndighetens remissvar den 18 november 2021 framgår i huvudsak följande:

text: Sverige är enligt EU:s förordning 2021/953 skyldig att utfärda vaccinationsbevis till personer som har vaccinerats i Sverige. Det innebär att skyldigheten inbegriper även enskilda som har sina vaccinationer registrerade på ett reservnummer. Sådana nummer får dock inte hanteras i det nationella vaccinationsregistret.

text: E-hälsomyndigheten ansvarar för att digitala covidbevis utfärdas och tillhandahålls den enskilde digitalt eller i pappersform. Vaccinationsbevis kan begäras

text: via e-tjänsten covidbevis.se. För detta tillvägagångsätt behöver individen ha e-legitimation och ett svenskt personnummer eller samordningsnummer.

text: Arbetet med att ta fram tjänsten covidbevis utifrån EU:s specifikationer har genomförts på mycket kort tid. Den 4 februari 2021 fick Myndigheten för digital förvaltning det första uppdraget att ta fram en lösning för en digital infrastruktur. Inledningsvis låg fokus på digitala lösningar där enbart en lösning för personer med e-legitimation beskrevs. Detta, tillsammans med att en stor del av Sveriges befolkning har e-legitimation, ledde till att den digitala lösningen prioriterades.

text: Den 1 juli 2021 lanserades tjänsten covidbevis.se. Det första beviset som introducerades var vaccinationsbevis. I den initiala lösningen prioriterades individer med personnummer och e-legitimation. Denna prioritering innebar att enskilda som saknade detta inte kunde få ett vaccinationsbevis utfärdat via den första versionen av tjänsten. Samtidigt lanserades dock en manuell rutin för att även kunna erbjuda vaccinationsbevis till personer som inte kan använda den elektroniska tjänsten på grund av att de saknar eller inte använder e-legitimation.

text: Den manuella hanteringen av digitala covidbevis i form av vaccinationsbevis bygger på att individen lämnar sin begäran på en blankett och får sitt bevis hemskickat per post till folkbokföringsadressen. Inledningsvis skickades inte vaccinationsbevis ut till någon annan adress. För personer som saknar folkbokföringsadress skickas sedan slutet av augusti 2021 vaccinationsbevis som rekommenderad försändelse till en adress som individen angett. Detta gäller för personer bosatta såväl inrikes som utrikes. Som alternativ har det sedan lanseringen funnits möjlighet att hämta ut vaccinationsbevis vid E-hälsomyndighetens kontor i Kalmar.

text: E-hälsomyndigheten har fått i uppdrag av regeringen att utveckla en manuell rutin för utfärdande av covidbevis i de fall där ordinarie rutiner inte fungerar, t.ex. för personer som är vaccinerade i Sverige men saknar personnummer eller samordningsnummer.

text: Vad beträffar AA:s klagomål är de nummer som hon angett att vaccindoserna registrerades under troligtvis reservnummer. Vid tidpunkten för BB:s begäran fanns inte rutiner för att tillhandhålla honom något vaccinationsbevis.

text: AA och BB fick tillfälle att yttra sig över respektive remissvar. AA inkom med ett yttrande, men BB hördes inte av.

text: Rättslig reglering

text: Jag har under rubriken Bakgrund redogjort för en del av den rättsliga reglering som är av relevans i ärendet. Följande kan tilläggas:

text: Enligt

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ska domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: Av 9 § förordningen om digitala covidbevis framgår att E-hälsomyndigheten på begäran av en enskild ska tillhandahålla uppgifter, digitalt eller i pappersform, om den enskildes vaccinationer mot sjukdomen covid-19 i ett digitalt covidbevis. Om en enskild begär det, ska ett sådant bevis tillhandahållas i pappersform.

text: Enligt

text: 8 § samma förordning

text: ska Folkhälsomyndigheten på begäran av en enskild och efter den enskildes samtycke till E-hälsomyndigheten lämna ut de uppgifter som registrerats om den enskilde när det gäller vaccinationer mot sjukdomen covid-19 enligt lagen (

text: ) om register över nationella vaccinationsprogram m.m., och som behövs för att ett digitalt covidbevis ska kunna utfärdas.

text: Av 8 § lagen om register över nationella vaccinationsprogram m.m. framgår att den vårdgivare som har ansvarat för vaccinationen ska lämna de uppgifter som avses i 7 § första stycket 1–5 till vaccinationsregistret. I 7 § första stycket 2 anges att den vaccinerades personnummer eller samordningsnummerfår behandlas för vissa ändamål som anges i lagen.

text: Regleringen på området innebär alltså sammanfattningsvis bl.a. att EU:s förordning 2021/953 ålägger medlemsstaterna att efter begäran utfärda vaccinationsbevis till enskilda somt vaccinerats mot covid-19. Enligt skäl 23 till förordningen bör intygen utfärdas till unionsmedborgare och deras familjemedlemmar, oavsett nationalitet, av den medlemsstat där vaccinet administrerades. E-hälsomyndigheten är enligt 4 och 9 §§ förordningen om digitala covidbevis ansvarig myndighet för att utfärda vaccinationsbevisen.

text: Bedömning

text: Begränsningar vid utfärdande av vaccinationsbevis AA och BB har anfört att de, trots att de vaccinerats mot covid-19 i Sverige, inte har kunnat få vaccinationsbevis från E-hälsomyndigheten. Detta ska ha berott på att myndigheten krävde att den enskilde hade såväl ett personnummer som en folkbokföringsadress i Sverige. JO har även mottagit ett flertal klagomål från andra personer som inte har kunnat få vaccinationsbevis av dessa skäl men även på grund av att de saknat e-legitimation.

text: Genom utredningen har det kommit fram att E-hälsomyndigheten initialt prioriterade en digital lösning för utfärdande av vaccinationsbevis, vilken förutsatte att den enskilde hade e-legitimation och svenskt personnummer. I detta sammanhang kan jag påminna om vad tidigare chefsJO Elisabeth Rynning anförde i sitt yttrande över promemorian Viss kompletterande nationell reglering för utfärdande av digitala covidbevis (se JO:s dnr R 80-2021):

text: Det framgår vidare av underlaget att en alternativ lösning kommer att utvecklas för personer som inte har e-legitimation. Det är emellertid oklart hur en sådan lösning kommer att se ut och när den kan vara på plats. JO har inom ramen för sin klagomålshantering tagit emot anmälningar som rör myndigheters underlåtenhet att tillhandahålla alternativa lösningar för personer som inte har tillgång till e-legitimation, t.ex. i samband med testning och vaccination mot sjukdomen covid-19 (bl.a. ärende med dnr 10-2021). Det är uppenbart att vissa grupper drabbas särskilt hårt om det inte finns alternativa tillvägagångssätt för de som saknar e-legitimation. Mot den bakgrunden är det enligt min mening angeläget att frågan prioriteras så att det säkerställs att också personer som saknar e-legitimation snarast möjligt kan få tillgång till covidbevis. Jag förstår att ett utfärdande av vaccinationsbevis genom digitala verktyg är såväl effektivt som resurssparande för E-hälsomyndigheten. Många föredrar även att kommunicera med myndigheter elektroniskt. Som JO tidigare har framhållit är det dock långt ifrån alla enskilda som är vana vid, eller hyser förtroende för, digitala verktyg och tjänster. Vissa enskilda saknar också möjlighet att använda sig av exempelvis e-legitimation. Myndigheter måste dock vara tillgängliga för och erbjuda lämpliga kommunikationsvägar även för dessa enskilda (se

text: JO 2020/21 s. 582

text: ). Detta måste i synnerhet anses gälla för tjänster som är av stor betydelse för den enskilde.

text: Av E-hälsomyndighetens yttrande framgår vidare att det vid införandet av den digitala tjänsten för utfärdande av covidbevis även fanns en möjlighet för enskilda utan e-legitimation att begära ett vaccinationsbevis genom en blankett för manuell hantering. Detta förutsatte dock, åtminstone under en viss period, att personen i fråga hade ett personnummer och en folkbokföringsadress i Sverige.

text: Som E-hälsomyndigheten har påpekat är Sverige enligt EU:s förordning 2021/953 skyldigt att utfärda vaccinationsbevis till personer som har vaccinerats här. Denna skyldighet omfattar även individer som saknar personnummer eller folkbokföringsadress. Myndighetens beskrivna rutin innebar alltså att en viss personkategori undantogs från möjligheten att begära ett vaccinationsbevis i huvudsak på grund av, som jag uppfattar saken, praktiska svårigheter.

text: I mitt yttrande över promemorian Vaccinationsbevis på serveringsställen och i andra verksamheter, smittskyddsåtgärder i långväga kollektivtrafik och förlängning av begränsnings- och serveringsförordningarna framhöll jag att ett system med vaccinationsbevis givetvis förutsätter att sådana bevis kan utfärdas i enlighet med de regelverk som finns på området (se JO:s dnr R 156-2021). Jag anförde även att det är av yttersta vikt att myndigheter som ansvarar för administrationen av vaccinationer och vaccinationsbevis ges systemlösningar, kunskap och bemanning för att utfärdande kan ske på ett effektivt och korrekt sätt. Följden kan annars bli att vissa personer underkastas långtgående begränsningar av sina fri- och rättigheter i onödan. Avslutningsvis anförde jag att en sådan situation givetvis inte vore godtagbar.

text: Ordningen med vaccinationsbevis infördes med kort varsel under en pandemi. Jag har därför förståelse för att den nya hanteringen har inneburit vissa

text: svårigheter och utmaningar för E-hälsomyndigheten. Det förhållandet att vissa enskilda – trots att de uppfyllt de formella kraven – inte har kunnat få ett vaccinationsbevis som de har rätt till är dock inte godtagbart. Särskilt gäller detta då vaccinationsbevisens användningsområde har avsett utökade möjligheter till fri rörlighet under pandemin. Bevisen har även använts för att ge tillträde till bl.a. allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Sammanfattningsvis är jag kritisk till att E-hälsomyndigheten inte fullt ut har fullgjort sina skyldigheter enligt förordningen om digitala covidbevis.

text: Jag noterar E-hälsomyndighetens uppgifter om att dess rutiner för utfärdande av vaccinationsbevis har ändrats i takt med myndighetens utvecklingsarbete på området. Jag förutsätter att E-hälsomyndigheten, om så inte redan har skett, så snart som möjligt ser till att samtliga personer som är berättigade till det efter begäran kan få vaccinationsbevis utfärdade för sig.

text: Med hänsyn till vad som kommit fram i ärendena finner jag skäl att skicka en kopia av beslutet till regeringen för kännedom.

text: Övrigt Vad som i övrigt har framkommit ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendena avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord: Beslag Underrättelse

title: En åklagare har inte underrättat den person från vilken ett penningbeslag skett om beslaget

sammanfattning: Polismyndigheten beslutade i mitten av januari 2018 om dispositionsförbud för behållningen på en persons bankkonto. Några dagar senare beslutade åklagare att fastställa dispositionsförbudet och sedan att ta behållningen på bankkontot i beslag (penningbeslag). Någon underrättelse om besluten lämnades aldrig till kontohavaren. Det finns inte någon absolut skyldighet att underrätta den som drabbats av ett dispositionsförbud om beslutet. En underrättelse behöver t.ex. inte lämnas om den skulle vara till skada för den utredning i vilken åtgärden vidtagits. När det gäller beslut om penningbeslag finns dock inget undantag från underrättelseskyldigheten. En underrättelse om penningbeslag ska ske utan dröjsmål, och det är den som leder förundersökningen som har det yttersta ansvaret för att en underrättelse lämnas. I beslutet uttalar JO att ett penningbeslag är ett ingripande tvångsmedel som kan komma att gälla under lång tid. För att kunna ta tillvara sina rättigheter är det ett grundläggande rättssäkerhetskrav att den som drabbas av ett penningbeslag underrättas om beslutet i enlighet med de bestämmelser som gäller. Att den drabbade har fått kännedom om beslutet på annat sätt innebär inte att den lagstadgade skyldigheten att lämna en underrättelse faller bort. JO godtar att det fanns skäl att inte underrätta kontohavaren om beslutet om dispositionsförbud men kritiserar den åklagare som inte utan dröjsmål underrättade kontohavaren om penningbeslaget.

text: Bakgrund

text: Polismyndigheten beslutade den 16 januari 2018 om dispositionsförbud för behållningen på ett av AA:s bankkonton och meddelade den bank där kontot fanns. Beslutet anmäldes också per telefon till kammaråklagaren BB, som under sitt jourpass prövade och beslutade att åtgärden skulle bestå. Ärendet omfördelades därefter till kammaråklagaren CC som den 20 januari 2018 beslutade att ta kontobehållningen i beslag (penningbeslag) och inleda förundersökning mot AA i fråga om grovt penningtvättsbrott.

text: Någon underrättelse om dispositionsförbudet eller penningbeslaget lämnades aldrig till AA. I stället fick AA genom en banktjänsteman kännedom om att pengarna på hennes konto hade spärrats efter beslut av åklagare.

text: AA klagade på beslaget. I samband med en beslagsförhandling den 15 oktober 2018 uppmärksammades den kammaråklagare som då ansvarade för ärendet på de uteblivna underrättelserna varvid hon omgående såg till att AA fick del av beslagsprotokollet. AA frikändes i december 2019 från ett åtal om bl.a. grovt penningtvättsbrott, varvid beslaget hävdes.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in den 7 september 2018 till JO förde AA fram klagomål mot Åklagarmyndigheten och kammaråklagaren CC. Hon ifrågasatte bl.a. åklagarens beslut att spärra ett av hennes sparkonton under mycket lång tid och att hon inte fick något meddelande från åklagaren att kontot var spärrat. Hon var också kritisk till Åklagarmyndighetens och Polismyndighetens handläggning av ärendet i andra avseenden.

text: Utredning

text: JO uppmanade Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten att yttra sig. Åklagarmyndighetens yttrande Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren DD) yttrade sig efter att de befattningshavare som berörs av JO:s utredning fått tillfälle att lämna upplysningar.

text: Åklagarmyndigheten redogjorde för hur handläggningen av dispositionsförbudet och penningbeslaget hade gått till och lämnade följande upplysningar från berörda befattningshavare i frågan om huruvida AA blivit underrättad om besluten.

text: Enligt BB har han antingen av förbiseende inte dokumenterat att underrättelse till AA skulle underlåtas för att det då var till men för utredningen, eller så har han gjort en notering om att underrättelse inte skulle ske och har noteringen förkommit. - - - [CC har] anfört att en underrättelse skulle vara utan betydelse med hänsyn till att AA fått del av beslutet via berörd bank. Enligt CC hade han under förundersökningen kontakt med AA vid i vart fall två tillfällen och han har då, när hon undrat över förundersökningens fortskridande, upplyst henne om att hon fick avvakta att polisen hörde av sig till henne för att höra henne i utredningen. Till sitt yttrande bifogade Åklagarmyndigheten yttrandena från de berörda åklagarna som upprättats med anledning av JO:s utredning. I dessa yttranden hade framför allt BB, men även CC, lämnat mer utförliga redogörelser än som redovisats i Åklagarmyndighetens yttrande när det gäller handläggningen av

text: ärendet och vilka överväganden som hade gjorts i frågan om huruvida en underrättelse skulle lämnas till AA.

text: Åklagarmyndigheten redovisade följande bedömning.

text: [Det] har förelegat en skyldighet för åklagare att underrätta AA om beslutet om dispositionsförbud och om beslutet om penningbeslag. Underrättelseskyldigheten har när det gällt penningbeslaget inneburit att den skulle skett ”utan dröjsmål”, medan den när det gällt dispositionsförbudet varit begränsad till att gälla vid en tidpunkt då syftet med åtgärden inte motverkats eller utredningen annars skadats genom underrättelsen. Mot bakgrund av att ett dispositionsförbud endast kan bestå två arbetsdagar har jag svårt att se att en sådan underrättelse i detta ärende bort ske under den tid dispositionsförbudet gällt och särskilt under det jourpass som BB hade. Dispositionsförbudet har emellertid i ärendet övergått i det penningbeslag som CC beslutat om den 18 januari 2018. Även om det inte är möjligt, utan att vara närmare insatt i den utredning som ärendet avsett, att uttala sig exakt om när i tiden en underrättelse till AA bort ske torde det dock inte ha kunnat röra sig om särskilt många dagar efter penningbeslaget. Oavsett vilken inställning åklagarna har haft vid tidpunkterna för de fattade besluten (om dispositionsförbud respektive penningbeslag) när det gäller frågan om underrättelse till AA då kunnat ske eller inte borde de i ärendena ha dokumenterat sina ställningstaganden. Av handlingarna framgår att AA i januari 2018 erhållit underrättelse om att medlen på hennes konto spärrats och det skett på grund av beslut som åklagare fattat; låt vara att underrättelsen kommit från banken. AA har alltså under i princip hela handläggningstiden haft kännedom om att medlen på kontot inte varit tillgängliga. Hon har även under förundersökningen sökt och haft kontakt med CC. AA har haft möjlighet att begära rättens prövning av penningbeslaget. I ärendet synes inte AA ha upplysts närmare om denna möjlighet. Det finns visserligen inte någon lagreglerad skyldighet för åklagare att underrätta en person som drabbats av beslag om sina möjligheter att vända sig till domstol för att få beslaget prövat. JO har dock uttalat att det är lämpligt att sådan upplysning lämnas (JO 1975/76 s. 156). Jag är också av uppfattningen att det hade varit lämpligt att CC lämnat sådan information vid någon av de kontakter han haft med AA, åtminstone om frågan om penningbeslaget kommit på tal eller om AA annars väckt frågan om hennes konto och kontobehållning.

text: I ett av åklagarnas yttranden framfördes som en brist att blanketten för prövning av dispositionsförbud inte innehåller någon information eller kryssruta där frågan om underrättelse till den drabbade framgår. Av Åklagarmyndighetens yttrande framgår att en kopia av myndighetens yttrande lämnats över till enheten för it-utveckling.

text: Polismyndighetens yttrande Polismyndigheten (EE) yttrade sig efter att de befattningshavare som berörs av JO:s utredning fått tillfälle att lämna upplysningar. Av yttrandet framgick vilka befattningshavare som var involverade i handläggningen av dispositionsförbudet och penningbeslaget samt vilka åtgärder som vidtogs. Det framgick även att det inte finns några särskilda rutiner eller riktlinjer för hur

text: underrättelse om dispositionsförbud och penningbeslag ska gå till men att det hade påbörjats ett arbete med att se över hanteringen och upprätta nya rutiner.

text: Polismyndigheten redovisade följande bedömning.

text: Bedömningen i detta fall

text: Av utredningen framgår inte vad som närmare förevarit i kontakterna mellan Polismyndigheten och de två åklagarna i ärendet. Det är oklart om åklagaren har meddelat något beslut om att AA skulle underrättas om beslutet av dispositionsförbud eller om åklagaren gjorde bedömningen att underrättelse inte behövde lämnas med hänsyn till omständigheterna. Det är vidare oklart om uppgiften att underrätta AA om penningbeslaget enligt

text: 27 kap. 11 § rättegångsbalken

text: har delegerats till Polismyndigheten. Rättssäkerhetsaspekter och vikten av ett effektivt samarbete mellan de brottsbekämpande myndigheterna talar dock för att Polismyndigheten aktivt bidrar till att sådana underrättelser lämnas. Det kan exempelvis ske genom en kontroll i beslagsliggaren när ett ärende med beslut om penningbeslag inkommer till den organisatoriska enhet vid polisen som fått i uppgift att handlägga utredningen i det specifika ärendet. Polismyndigheten noterar också att den i ärendet berörda utredningsenheten har ändrat sina rutiner på så sätt att alla nyinkomna ärenden gås igenom och kopia av beslagsprotokollet skickas ut till berörd person och att detta dokumenteras i beslagsliggaren. Aktuellt beslut om penningbeslag meddelades den 18 januari 2018. Av AA:s anmälan till JO framgår att hon redan i januari fick information från banken om att hennes sparkonto var spärrat efter beslut från åklagaren. Hon har således sedan dess haft kännedom om åtgärden och hon har också kunnat begära domstolens prövning av beslaget. [L]agtexten [lämnar] inte något utrymme att skjuta upp en underrättelse om penningbeslag. Det har vidare inte framkommit något i utredningen som indikerar att det fanns anledning att avvakta med underrättelsen av något utredningstekniskt skäl. Det synes inte heller finnas någon möjlighet att avstå från att underrätta i ett fall som detta när det framgår av omständigheterna att den berörde redan på annat sätt fått kännedom om åtgärden. Poliskommissarien … har förklarat att han upplyste AA om beslaget under våren utan att dokumentera detta. Enligt myndighetens föreskrifter skulle den åtgärden ha registrerats i beslagsliggaren. Mot angiven bakgrund konstaterar Polismyndigheten att i detta fall har underrättelsen om penningbeslaget inte lämnats utan dröjsmål i den mening som avses i

text: 27 kap. 11 § rättegångsbalken

text: . AA förefaller inte heller ha fått någon förklaring hur beslaget kommer att dokumenteras och upplysning om rätten att begära prövning av beslaget, vilket lämpligen borde ha lämnats (JO 1975/76 s. 132). AA bör snarast få del av en kopia av beslagsprotokollet samt upplysning om möjligheten att begära rättens prövning av beslaget. Beslagsliggaren bör därefter uppdateras med uppgift om att så skett.

text: Avslutande synpunkter

text: Det som kommit fram visar att det är angeläget att ta fram rutiner som säkerställer att underrättelser om beslut om dispositionsförbud och penningbeslag genomförs i enlighet med de regler som gäller. När det gäller underrättelser om beslut om dispositionsförbud förefaller ansvarsfördelningen i den praktiska tillämpningen vara den att Åklagarmyndigheten genomför underrättelserna. Detta framstår som en lämplig ordning, eftersom det alltid är åklagaren som ska besluta om sådana underrättelser (

text: 4 kap. 12 § fjärde stycket penningtvättslagen

text: AA kommenterade myndigheternas yttranden och anförde bl.a. följande. Hon fick kännedom om att hennes bankkonto var spärrat i samband med att hon försökte föra över pengar internt från det spärrade bankkontot till ett annat bankkonto. Efter flera försök var det en banktjänsteman som informerade henne om att bankkontot var spärrat efter beslut från en åklagare.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Dispositionsförbud Polismyndigheten får besluta om dispositionsförbud om det finns skäl att misstänka att egendom i form av t.ex. pengar eller en fordran är föremål för penningtvätt eller avsedd för finansiering av terrorism och egendomen finns hos en verksamhetsutövare, t.ex. en bank. Ett dispositionsförbud innebär att egendomen eller ett motsvarande värde tills vidare inte får flyttas eller disponeras på annat sätt. (Se 4 kap. 11 § första stycket lagen [2017:630] om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism,

text: penningtvättslagen

text: Ett beslut om dispositionsförbud ska så snart som möjligt anmälas till åklagare, som skyndsamt ska pröva om åtgärden ska bestå. Åklagarens beslut får inte överklagas. (Se

text: 4 kap. 12 § första stycket penningtvättslagen

text: Finns det inte längre skäl för åtgärden ska den hävas. Åtgärden upphör att gälla när två arbetsdagar har gått från Polismyndighetens beslut, om den inte hävts före det. (Se

text: 4 kap. 12 § andra stycket penningtvättslagen

text: En verksamhetsutövare ska omedelbart underrättas om att en åtgärd har beslutats eller hävts. Vidare ska den som drabbas av ett beslut om dispositionsförbud underrättas om beslutet när det kan antas att syftet med en beslutad eller förutsedd åtgärd inte motverkas och den framtida utredningen inte skadas om uppgiften röjs. Beslut om underrättelse meddelas av åklagare. En underrättelse behöver inte lämnas om den med hänsyn till omständigheterna uppenbart är utan betydelse. (Se

text: 4 kap.

text: 12 § tredje

text: och

text: fjärde stycket

text: penningtvättslagen

text: .) I förarbetena till bestämmelsen uttalas att en underrättelse kan bedömas vara utan betydelse om det framgår att den berörde redan på annat sätt fått kännedom om dispositionsförbudet (

text: prop. 2013/14:121 s. 129

text: och

text: prop. 2016/17:173 s. 305

text: f.).

text: I sin bedömning av när en underrättelse kan lämnas, måste åklagaren göra en intresseavvägning mellan å ena sidan risken för att nyttan med åtgärden går om intet eller den fortsatta utredningen störs och, å andra sidan, den berördes intresse av att få information om beslutet för att kunna vidta åtgärder för att begränsa eventuell skada (

text: prop. 2013/14:121 s. 129

text: ). Enligt Åklagarmyndighetens RättsPM 2015:2 Penningtvätt bör i regel underrättelse kunna ske när dispositionsförbudet övergått till penningbeslag och ett ställningstagande att underlåta att lämna en underrättelse bör dokumenteras (s. 35).

text: Penningbeslag Egendom i form av t.ex. pengar eller en fordran som skäligen kan antas vara föremål för brott enligt lagen (

text: ) om straff för penningtvättsbrott (penningtvättsbrottslagen) får enligt

text: 12 § samma lag

text: tas i beslag (penningbeslag).

text: Avser penningbeslaget en fordran eller annan rättighet ska gäldenären eller annan förpliktad meddelas förbud att fullgöra sin förpliktelse till någon annan än Polismyndigheten (se 13 § andra stycket penningtvättsbrottslagen).

text: Det är undersökningsledaren eller åklagaren som beslutar om penningbeslag. Utöver bestämmelserna i penningtvättsbrottslagen är bestämmelserna om beslag i

text: rättegångsbalken

text: tillämpliga i fråga om penningbeslag. (Se 13 § första och tredje stycket penningtvättsbrottslagen.)

text: Om den från vilken något har tagits i beslag inte varit närvarande vid beslaget ska han eller hon utan dröjsmål underrättas om det och om vad som har skett med beslaget (

text: 27 kap. 11 § rättegångsbalken

text: ). Det finns inte någon bestämmelse i

text: rättegångsbalken

text: som anger vem det är som ska lämna en sådan underrättelse. Den som leder en förundersökning är dock ytterst ansvarig för att en underrättelse lämnas. I litteraturen har det uttalats att den uppgiften kan delegeras (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel, fjärde upplagan, s. 438; se också Åklagarmyndighetens RättsPM s. 29).

text: Underrättelsen ska lämnas utan dröjsmål. Lagtexten ger inte någon möjlighet att dröja med en underrättelse t.ex. av det skälet att en underrättelse skulle kunna vara till men för brottsutredningen.

text: Genom underrättelsen ges den berörde möjligheten att begära rättens prövning av beslaget. Det finns visserligen ingen uttrycklig skyldighet att tillsammans med underrättelsen upplysa om detta men JO har uttalat att det är lämpligt att en sådan upplysning lämnas (se JO 1975/76 s. 156).

text: Bedömning

text: Granskningen har avsett vilka underrättelser som AA fick Jag har valt att begränsa min granskning till frågan hur underrättelserna till AA om dispositionsförbudet och penningbeslaget har hanterats. Jag går därför inte in på några andra frågor när det gäller myndigheternas handläggning.

text: Som framgått ovan är det åklagaren som ska meddela beslut om underrättelse om ett dispositionsförbud. När det gäller beslag ligger det yttersta ansvaret för att en underrättelse lämnas hos den som leder förundersökningen.

text: Av utredningen framgår att AA inte fått någon underrättelse om vare sig dispositionsförbudet eller penningbeslaget. AA fick i stället genom en banktjänsteman veta att hennes bankkonto hade spärrats efter beslut från en åklagare.

text: Dispositionsförbudet Åklagaren BB, som var den förste åklagaren att besluta att dispositionsförbudet skulle bestå, har anfört att han antingen av förbiseende inte dokumenterade att AA inte skulle underrättas om beslutet eftersom det skulle vara till men för utredningen eller att en notering om hans bedömning förkommit. Underrättelseskyldigheten vid ett dispositionsförbud är som jag nämnt inte absolut och jag kan godta att det i detta skede fanns skäl att inte underrätta AA om åtgärden.

text: BB borde dock ha säkerställt att hans överväganden fanns dokumenterade, bl.a. för att i efterhand kunna följa vilka överväganden som gjorts i ärendet och granska åklagarens handläggning. Någon uttrycklig reglering om att åklagarens ställningstagande i underrättelsefrågan ska dokumenteras finns dock inte. Jag avstår därför från att kritisera BB för denna brist.

text: Penningbeslaget Efter att BB hade beslutat att dispositionsförbudet skulle bestå togs ärendet över av åklagaren CC som beslutade att dispositionsförbudet skulle övergå i ett penningbeslag och inledde förundersökning. Han underrättade dock inte AA om beslaget i samband med beslutet. CC har anfört att en underrättelse hade varit utan betydelse med hänsyn till att AA redan fått besked av banken att kontot var spärrat.

text: En underrättelse om penningbeslag ska lämnas utan dröjsmål till den från vilken beslaget har gjorts. Det finns inte någon rättslig möjlighet att dröja med en underrättelse om ett beslut om penningbeslag på det sätt som kan ske vid ett beslut om dispositionsförbud. Inte heller finns möjligheten att underlåta en underrättelse även om den med hänsyn till omständigheterna uppenbart är utan betydelse. Jag kan för övrigt konstatera att det var först en tid efter beslutet som CC fick veta att AA fått kännedom om beslaget genom banken.

text: Ett penningbeslag är ett ingripande tvångsmedel som kan komma att gälla under lång tid. För att kunna ta tillvara sina rättigheter ska den som drabbas av ett penningbeslag underrättas om beslutet i enlighet med de bestämmelser som gäller. Att den drabbade har fått kännedom om beslutet på annat sätt innebär inte att den lagstadgade skyldigheten att lämna en underrättelse faller bort. Om en underrättelse inte lämnas uteblir den information om möjligheten att begära rättens prövning av ett beslag som enligt JO bör lämnas i samband med underrättelsen. CC ska kritiseras för att AA inte utan dröjsmål underrättades om penningbeslaget. Jag vill lägga till att en uppgift om att man har blivit föremål för ett penningbeslag är av känslig karaktär och det kan upplevas som mycket besvärande för den enskilde att få besked om detta genom t.ex. en banktjänsteman.

text: Ärendet avslutas.