nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot en polismyndighet för långsam handläggning av ärenden vid dess internutredningsenhet

org: jo

text: Bakgrund

type: rubrik

text: Vid en inspektion den 1 och 2 december 1998 av Polismyndigheten i Skåne, Internutredningsgruppen (IUG), granskades handläggningen av de 30 äldsta ännu inte avgjorda ärendena och av alla de ärenden som hade kommit in under år 1998. Vid tidpunkten för inspektionen bestod personalstyrkan vid IUG av fem utredningskommissarier, varav två var tillfälligt anställda. Före den 1 september 1998 bestod gruppen av två kommissarier. Chef för enheten var kommissarien AA.

type: stycke

text: Vid granskningen konstaterades att ett stort antal ärenden hade legat lång tid utan att några handläggningsåtgärder hade vidtagits i dem. Exempelvis hade flertalet av de 30 äldsta ärendena legat upp emot två år och i vissa fall t.o.m. drygt två år utan att några synbara åtgärder hade förekommit. I fråga om vissa av de ärenden som fortfarande stod öppna visade det sig vid en under inspektionen utförd kontroll att åklagare långt tidigare hade beslutat att avsluta utredningarna. Därutöver konstaterades att ett stort antal av 1998 års ärenden hade legat sedan januari eller februari 1998 utan att några utredningsåtgärder hade vidtagits. – – –

text: ChefsJO Eklundh beslutade att handläggningen skulle tas upp till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Polismyndigheten anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande över  orsaken till att ett stort antal ärenden hade legat lång tid utan att några åtgärder hade vidtagits i dem,  vilka kontroll- och bevakningsrutiner polismyndigheten (IUG) hade beträffande ännu inte avgjorda ärenden,  vilka åtgärder polismyndigheten hade vidtagit eller skulle komma att vidta för att komma tillrätta med de långa handläggningstiderna.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren BB) kom in med följande remissvar.

text: Orsaker till långsam handläggning

text: Inflödet av anmälningar mot polisanställda avseende brott som har samband med anställningen var under åren 1994–1996 i genomsnitt omkring 350 ärenden per år. Under 1997 skedde en markant ökning varvid inkom 504 ärenden. Den ingående balansen den 1 januari 1997 var 200 ärenden. På grund av det stora anmälningsinflödet ökade balansen med 98 ärenden under året så att den utgående balansen för 1997 var 298 ärenden. På grund härav och med anledning av att en av de tre kommissarierna vid internutredningsgruppen blivit långtidssjuk beslutade länspolismästaren att ledigförklara två anställningar som kommissarie genom en kungörelse den 19 februari 1998. Detta anställningsförfarande skedde samtidigt med genomförandet av polismyndighetens omorganisation. Denna innebar bland annat rekrytering av ett mycket stort antal arbetsledare där tillsättningsprocessen håller på att avslutas nu. Det dröjde till september månad 1998 innan nya befattningshavare fanns på plats i internutredningsgruppen. En utökning med en utredningsman gjordes i förhållande till utlysningskungörelsen. Det innebar att tre kommissarier tillsattes. Ärendebalansen var då omkring 400 ärenden.

text: Bedömning

text: En orsak till att ett stort antal ärenden har legat lång tid utan att några åtgärder vidtagits synes vara att genomförd ärendebevakning inte följts upp i tillräcklig omfattning och att ärendeprioritering inte alltid genomförts. Det gäller särskilt ärenden från 1995 och 1996. Ett flertal ärenden skulle t.ex. kunna ha redovisats efter en enkel kontroll med åklagarmyndigheten. Det kan vidare konstateras att ärendebalansen, på grund av ett ökat anmälningsinflöde, långtidssjukdom och ett för långsamt tillsättningssystem inom polisen, blivit för stor och att genomströmningshastigheten därmed generellt förlängts. Särskilt under våren 1998 blev bemanningssituationen svår.

text: Polismyndighetens åtgärder för att komma tillrätta med de långa handläggningstiderna

text: Kontroll- och bevakningsrutiner Ärendebevakningen i RAR-systemet (Rationell Anmälans Rutin) har ändrats från tidigare ett och ett halvt år till att gälla alla ärenden äldre än sex månader. Uppföljning av bevakningen sker varje månad av chefen för internutredningsgruppen. Kontakt tas med utredningsman eller åklagare för att kontrollera läget i varje enskilt ärende. Resultatuppföljning som anger inkomna ärenden, redovisade ärenden, ärendebalans, genomströmningstid, åtal och domar redovisas för länspolismästaren varje månad. En ny tjänsteföreskrift har utarbetats för att tydliggöra ansvarsfördelning och säkerställa vissa bevakningsåtgärder.

text: Organisation och arbetsledning Arbetsledningen har förstärkts genom att ledningsansvaret sedan november 1998 vilar på en polisintendent. En ny gruppchef förordnades dessutom från och med den 1 februari 1999. Enheten består av ytterligare fyra kommissarier och en assistent. Fram till sommaren 1999 finns dessutom ytterligare en assistent anställd. Det sker nu en omedelbar analys och direktstyrning av varje enskilt inkommet ärende. Gamla ärenden fördelas till en avarbetningsgrupp.

text: Avarbetningsplan En handlingsplan har utarbetats vid enheten. Ärendebalansen skall avsevärt minskas. Tidsplanen är att detta ska ske före den 31 maj 1999. Nya ärenden skall efter åklagarens beslut påbörjas omedelbart i prioriterade ärenden och senast inom två månader i övriga ärenden. Ett mål är dessutom att anmälningsinflödet skall minska genom brottsförebyggande information och fortsatt etikutbildning. Tre kommissarier har avdelats för att i första hand avarbeta balansen. Två kommissarier tar hand om nya ärenden. Civil personal har fått nya uppgifter. Det innebär

text: bland annat att införskaffa kompletterande handlingar till anmälan. Under avarbetningstiden förstärks därför den civila personalen med en befattningshavare.

text: Åklagarkontakt Möten mellan länspolismästaren och överåklagaren sker sedan lång tid tillbaka. Internutredningsverksamheten diskuteras kontinuerligt. Möten mellan chefsåklagarna, biträdande chefsåklagarna och internutredningsgruppen hålls med jämna mellanrum. Direktkontakter med åklagaren tas i ökad utsträckning i enskilda ärenden.

text: Bedömning av polismyndighetens åtgärder

text: Polismyndigheten har nu en god kontroll och bevakning av samtliga ärenden. En tillräckligt stor och kompetent personalresurs har tillsatts. Arbetsmetodiken har förändrats och kvaliteten har höjts i enskilda ärenden. Den 22 mars 1999 var 293 ärenden i balans varav 55 hos åklagarmyndigheten för beslut. Balansen beräknas vara på en acceptabel nivå före sommaren 1999. – – –

text: I oktober 1999 infordrades nya statistikuppgifter från IUG. Det framkom därvid att IUG den 28 oktober 1999 hade 299 öppna ärenden, varav fem var från år 1997, 69 från år 1998 och resterande 225 från år 1999. Polisintendenten CC lämnade samtidigt följande upplysningar.

text: Uppföljning av ärendebalansen inom internutredningsgruppen

text: Balansen var 350 ärenden vid 1998 års utgång. I april hade balansen gått ner till ca 300 ärenden trots ett stort inflöde. Därefter ökade inflödet ytterligare till en nivå som pekade mot 600 ärenden vid årets slut. Länspolismästaren informerades och beslutade att ytterligare förstärka internutredningsgruppen så snart som möjligt. Den 1 september tillfördes två kommissarier och den 1 november kommer ytterligare en. Det betyder att gruppen då består av 7 kommissarier och två assistenter. Antalet inkomna ärenden till och med den 28 oktober 1999 är 482. Gruppen har under året redovisat 524 ärenden. Den totala balansen har under året minskat från 350 ärenden till 300 ärenden. Prognosen per den 31 december 1999 är 600 inkomna ärenden, 700 redovisade ärenden och en total ärendebalans på 250 ärenden. Resultatet av den stora avarbetningen av ärenden är 8 åtal och ett strafföreläggande för brott i samband med arbetet under första halvåret. Två av åtalen har ogillats och två har ännu inte varit föremål för någon huvudförhandling. Två befattningshavare har sagt upp sig efter inledd process om avskedande. Ytterligare en befattningshavare riskerar avsked.

text: I ett beslut den 5 november 1999 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Bedömning

text: Till polisens uppgifter hör bl.a. att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav och ingripa när sådana har inträffat samt bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal (

text: 2 § polislagen

text: [1984:387]). För att polisen skall kunna fullgöra sina uppgifter har den genom lag utrustats med vittgående befogenheter som bl.a. innefattar rätt att i skilda hänseenden begränsa enskildas grundlagsfästa fri- och rättigheter. I dessa befogenheter ingår rätt att under vissa förutsättningar använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd (se

text: 10 § polislagen

text: ). Polisen kan sägas i princip ha monopol på att utöva statens våldsbefogenheter mot enskilda.

text: Det är mot denna bakgrund uppenbarligen av största vikt att det finns ett effektivt och väl fungerande system för att övervaka att polisen använder sina befogenheter på ett sätt som innebär att kraven på lagenlighet, rättssäkerhet och objektivitet tillgodoses. Ett sådant kontroll- och sanktionssystem är en nödvändig förutsättning för att allmänheten skall kunna hysa förtroende för polisverksamheten.

text: I ett system av nu nämnt slag utgör regler om hur man skall handlägga anmälningar om brott begångna av anställda inom polisväsendet en central beståndsdel. Bestämmelserna om handläggningen av anmälningar mot anställda inom polisen finns sedan den 1 januari 1999 i

text: 5 kap.

text: Polisförordningen (1998:1558)

text: . Dessförinnan återfanns motsvarande regler i

text: 6 kap.

text: polisförordningen (1984:730)

text: Om det i en anmälan till polisen har påståtts att en anställd inom polisen har gjort sig skyldig till något brott som har samband med arbetet eller på något annat sätt har handlat felaktigt i sin myndighetsutövning, skall anmälan omedelbart överlämnas till åklagare för prövning om förundersökning skall inledas eller inte (1 § första stycket 1). Detsamma gäller om en person har skadats antingen genom något som en anställd inom polisen har gjort i tjänsten eller under sin vistelse i en polisarrest och skadan är allvarlig (1 § första stycket 2), eller om det i något annat fall kan bli fråga om att inleda förundersökning mot en anställd inom polisen för brott som har samband med arbetet (1 § första stycket 3). Vissa undantag från skyldigheten att överlämna ett ärende till åklagare finns i 1 § andra stycket. I 6 § finns bestämmelser om hur en anmälan om att någon anställd inom polisen gjort sig skyldig till brott som inte har samband med arbetet skall handläggas.

text: Rikspolisstyrelsen har vidare utarbetat vissa föreskrifter och allmänna råd om handläggningen av anmälningar mot tjänstemän inom polisväsendet m.m. (FAP 403-2).

text: Rättegångsbalkens

text: allmänna regler om förundersökning skall självfallet tillämpas också i fråga om förundersökningar som avser anställda inom polisväsendet. Jag vill i sammanhanget särskilt peka på regeln att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: ). Det är av hänsyn till allmänhetens förtroende för det allmännas kontroll av polisverksamheten av största vikt att denna bestämmelse iakttas lojalt av de utredande organen.

text: En grundläggande princip i förfarandet för att utreda påstådda brott av anställda inom polisväsendet är att ärendena redan från början skall handläggas av åklagare. Det kan tilläggas att enligt

text: 17 § åklagarförordningen (1996:205)

text: endast vissa, särskilt kvalificerade åklagare får handlägga frågor om ansvar för brott som arbetstagare inom polisväsendet misstänks ha begått i samband med arbetet. Till sin hjälp har åklagaren polismän som sköter det löpande utredningsarbetet. Vanligtvis tjänstgör dessa polismän i särskilda internutredningsenheter som är fristående i förhållande till polismyndighetens verksamhet i övrigt. I

text: 5 kap. 3 § polisförordningen

text: finns särskilda bestämmelser om behörighet att hålla förhör med anställda inom polisen.

text: För att det här beskrivna regelverket skall fylla sin uppgift krävs uppenbarligen att åklagar- och polismyndigheterna i det aktuella hänseendet är organiserade på sådant sätt att utredningsverksamheten kan fungera på ett effektivt och i alla hänseenden korrekt sätt. Den för all brottsutredande verksamhet gällande grundsatsen att handläggningen måste ske i sådana former att den inte ger fog för ett ifrågasättande av de utredande myndigheternas objektivitet har här en alldeles särskild tyngd.

text: Jag kunde vid inspektionen av IUG konstatera att verksamheten där inte uppfyllde de krav som måste ställas. Som redan har nämnts hade vid inspektionstillfället ett stort antal ärenden legat lång tid, ibland mer än två år, utan att några synbara åtgärder hade vidtagits i dem. Därutöver noterades klara brister i myndighetens bevakningsrutiner. Det finns enligt min uppfattning anledning att se mycket allvarligt på de iakttagna bristerna.

text: Polismyndigheten har i sitt yttrande som förklaring till de långa handläggningstiderna pekat på att anmälningsinflödet under senare år har ökat, att ärendebevakningen inte har följts upp i tillräcklig omfattning och att ärendeprioritering inte alltid har genomförts. Myndigheten har vidare hänvisat till att en av de handläggande kommissarierna varit långtidssjuk och till att tillsättningssystemet inom polisen är för långsamt.

text: Jag är medveten om att arbetssituationen vid IUG har varit mycket ansträngd. Oavsett detta framstår så långa uppehåll i handläggningen som det här är fråga om som helt oacceptabla. Vissa av de omständigheter som polismyndigheten har åberopat som förklaring till bristerna är av den arten att de inte kan ge anledning till kritik mot någon enskild befattningshavare. AA har emellertid i sin egenskap av chef för IUG haft ett övergripande ansvar för verksamheten, och det har därmed ankommit på honom att se till att ärendena drevs fram på ett betydligt mer effektivt sätt än som har varit fallet. I hans arbetsuppgifter har bl.a. legat att ombesörja att det fanns väl fungerande bevakningsrutiner vid enheten och att ärendena prioriterades på ett ändamålsenligt sätt. Han kan således inte undgå kritik för sitt sätt att leda verksamheten.

text: Det yttersta ansvaret för en polismyndighets verksamhet åvilar länspolismästaren, dvs. i detta fall BB. Enligt

text: 6 § verksförordningen (1995:1322)

text: ansvarar myndighetens chef för myndighetens verksamhet, och av

text: 7 § första stycket samma förordning

text: följer att myndighetschefen skall se till att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt. Att dessa regler är tillämpliga på polismyndigheter framgår av

text: 1 kap. 7 § polisförordningen

text: . En regel av samma innebörd fanns också i

text: polisförordningen (1984:730)

text: . Inte heller BB kan således undgå kritik med anledning av bristerna i IUG:s handläggning av sina ärenden.

text: Som framgår av polismyndighetens yttrande har myndigheten under det senaste året vidtagit ett antal konkreta åtgärder för att komma tillrätta med de långa handläggningstiderna. Dessa åtgärder har tagit sig formen av ändrade kontroll- och bevakningsrutiner samt av en i vissa hänseenden ändrad organisation. Bl.a. har

text: antalet befattningshavare vid IUG kraftigt utökats. Gruppen består numera av sju kommissarier och två assistenter.

text: Det är med tillfredsställelse som jag noterar att polismyndigheten har vidtagit kraftfulla åtgärder för att säkerställa att IUG:s verksamhet i fortsättningen skall kunna fungera på ett effektivt och rättssäkert sätt. Till uppföljning av detta ärende önskar jag ta del av IUG:s statistikuppgifter per årsskiftet 1999/2000.

text: Mina iakttagelser i ärendet är av den arten att jag finner det påkallat att fästa Justitiedepartementets och justitieutskottets uppmärksamhet på förhållandena genom att dit överlämna kopior av detta beslut.

type: avgorande


avgjordAv: Chefsjustitieombudsmannen Elisabet Fura

title: Kritik mot Kriminalvården, anstalten Storboda, för begränsning av inköp av cigaretter

sammanfattning: Intagna i anstalten Storboda tillåts inte att köpa mer än två paket cigaretter per vecka. Denna regel har kommit till uttryck i anstaltens informationsskrift om de lokala rutinerna. I beslutet uttalas att det saknas lagstöd för den begränsning av intagnas inköp som gjorts av anstalten.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som kom in till JO den 3 juni 2011, klagade AA på att anstalten hindrar intagna att köpa mer än två paket cigaretter per vecka.

text: Utredning

text: Muntliga upplysningar inhämtades från anstalten.

text: Efter remiss anförde Kriminalvården, region Stockholm, genom regionchefen BB, följande.

text: - - - Uppgifter har inhämtats från anstalten Storboda för utredning och framtagande av underlag till detta yttrande.

text: AA:s anmälan

text: Intagne AA har till JO anfört klagomål på att intagna i anstalten inte får köpa mer än två paket cigaretter i veckan. Han finner det ohållbart då han är storrökare och säger att hans rättigheter kränks. Han anför vidare att det saknas lagstöd mot begränsat inköp.

text: Utredningen

text: Av uppgifter lämnade av anstalten framgår att anstalten har 111 intagna vilket innebär att många askar cigaretter ska hanteras. På två av anstaltens avdelningar finns särskilda skåp för förvaring av de tillhörigheter som inte får förvaras på intagnas bostadsrum. På den tredje avdelningen finns ett förråd utanför avdelningen. I samband med promenad ska personal transportera cigaretterna till respektive intagen. Anstalten har upprättat lokala rutiner av vilka det framgår att den intagne inte medges att inköpa mer än två paket cigaretter per vecka. Informationen lämnas till intagna vid inskrivningen på anstalten. Anledningen till begränsningen av inköpet är utrymmesskäl. Anstalten har inte möjlighet att förvara större mängder

text: cigaretter. Vidare framgår att rökning endast får ske utomhus under en timmes promenad per dag.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: Enligt

text: 1 kap. 6 § första stycket fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, får verkställigheten inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. A

text: 4 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: , FäF, framgår att för att ordningen eller säkerheten i anstalt ska kunna upprätthållas ska de intagna följa 1. de villkor som gäller för verkställigheten 2. de rutiner som gäller i anstalten 3. de anvisningar som personalen ger, och 4 .de begränsningar som gäller om var rökning får ske. Av 1 kap. 25 § i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för fängelse, FARK Fängelse, framgår att en intagen inte får röka inomhus. Rökning får ske utomhus på tid och plats som Kriminalvården anvisar. Av 5 kap. 1 § FäL framgår att en intagen får ta emot och inneha böcker, tidsskrifter och tidningar, dock inte sådana som kan 1. äventyra ordningen eller säkerheten, eller 2. antas motverka den behandling som han eller hon genomgår. I övrigt får en intagen ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motiverade med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Av allmänna råden till 5 kap. 1 § FäL i FARK Fängelse framgår bl.a. att med personliga tillhörigheter avses all egendom som tillhör en intagen, t.ex. kläder, skor, pengar och försändelser. Med innehav avses att den intagne förvarar personliga tillhörigheter i bostadsrummet eller i gemensamma utrymmen i anstalten. Av 5 kap. 7 § FARK Fängelse framgår att en intagen inte får ta emot och inneha rökverk och tillbehör, annat än i samband med tillåten rökning. Av 5 kap. 14 § FARK Fängelse framgår bl.a. att andra omhändertagna tillhörigheter än pengar och pass ska sändas till den adress där den intagne är folkbokförd, eller till annan adress som han eller hon anger. Tillhörigheterna ska inte sändas om den intagne behöver ha tillgång till dem i anstalt, behöver dem vid permission eller annan tillfällig vistelse utanför anstalt och det är rimligt att tillhörigheterna förvaras i anstalt i avvaktan på en sådan vistelse. Av 5 kap. 2 § FäL framgår att tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får omhändertas och förvaras för den intagnes räkning. Av 16 § FäF framgår att Kriminalvården ska, om inte något annat är föreskrivet, se till att tillhörigheter som omhändertagits förvaras på ett betryggande sätt.

text: Kriminalvårdens, region Stockholm, bedömning

text: AA har anfört att han finner att hans rättigheter kränks av att anstalten inte tillåter inköp av mer än två askar cigaretter i veckan. Av anstaltens informationsskrivelse och lämnade uppgifter bekräftas uppgiften om en begränsning av antalet cigarettaskar för förvaring. Som skäl härför anger anstalten en begränsning av utrymme. För att Kriminalvården ska kunna upprätthålla kravet på att förvara omhändertagna tillhörigheter på ett betryggande sätt måste hänsyn tas till det förvaringsutrymme som faktiskt finns på anstalten. Regionen finner det även rimligt att beakta det antal cigaretter, med begränsningen i inköp, en intagen faktiskt har tillgång till under en

text: vecka och det faktum att rökning på anstalten endast får ske utomhus under promenadtid. I praktiken innebär det drygt fem cigaretter under en timmes utevistelse. Frågan om en begränsning av antalet cigaretter under promenadtid har tidigare prövats av JO i beslut den 6 maj 2010 (dnr 5749-2008). Med hänsyn till kriminalvårdens förvaringsansvar och det begränsade förvaringsutrymme som anstalten har att tillgå bedömer regionen att anstaltens inköpsbegränsning är rimlig. AA gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har bekräftat att intagna i anstalten Storboda inte medges att köpa mer än två paket cigaretter per vecka. Denna regel har kommit till uttryck i anstaltens informationsskrift om de lokala rutinerna. Som Kriminalvården redogjort för har JO tidigare prövat frågan om begränsning av det antal cigaretter som en intagen tillåts inneha under promenad (dnr 5749-2008). Frågan om intagens rätt att inneha cigaretter i bostadsrummet har, efter att nya bestämmelser på detta område infördes den 1 april 2011 genom

text: fängelselagen (2010:610)

text: och

text: fängelseförordningen (2010:2010)

text: , prövats av domstol (se Kammarrätten i Göteborgs dom den 16 september 2011 i målnr 4152-11). Den fråga som är aktuell i detta ärende är Kriminalvårdens möjlighet att bestämma vad en intagen får använda sina pengar till.

text: Av

text: 8 kap. 2 § första stycket 2 regeringsformen

text: framgår bl.a. att föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna som gäller skyldigheter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden ska meddelas genom lag. Utan hinder härav kan dessutom regeringen efter bemyndigande i lag meddela föreskrifter i vissa angivna ämnen. Av motiven till den nämnda bestämmelsen (

text: prop. 1973:90 s. 210

text: ) framgår att med ingrepp bör förstås sådana åtgärder från normgivarens sida som allmänt anses innebära inskränkningar i enskildas dittillsvarande handlingsfrihet, möjligheter att förfoga över egendom etc.

text: Fängelselagen

text: innehåller inte något bemyndigande till regeringen att meddela annat än verkställighetsföreskrifter. Till följd härav får inte heller Kriminalvården utfärda annat än verkställighetsföreskrifter (

text: 41 § fängelseförordningen

text: ). Verkställighetsföreskrifter utmärks av att de inte får tillföra något väsentligt nytt (se

text: prop. 1973:90 s. 211

text: Av

text: 3 kap. 3 § fängelselagen

text: följer att en intagen har rätt till ersättning från Kriminalvården om han eller hon har utfört eller deltagit i anvisad sysselsättning. I

text: 3 kap. 4 § fängelselagen

text: finns bestämmelser om Kriminalvårdens rätt att hålla inne viss del av nämnda ersättning för permissions- och frigivningsändamål. Vidare finns i

text: 3 kap. 5 § samma lag

text: en bestämmelse om att Kriminalvården från sådan ersättning får ta medel för att ersätta eller återställa egendom efter skadegörelse från den intagnes sida. Enligt

text: 5 kap. 2 § fängelselagen

text: krävs Kriminalvårdens medgivande för att en intagen ska få disponera pengar som har omhändertagits med stöd av samma lagrum.

text: Enligt 3 kap. 10 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för fängelse,

text: KVFS 2011:1

text: , (fängelseföreskrifterna) ska utbetalning av ersättning för sysselsättning ske genom att det intjänade beloppet sätts in på ett kontantkort avsett för den intagne. Enligt 5 kap. 5 § fängelseföreskrifterna får en intagen, med undantag för det belopp som hålls inne för permissions- och frigivningsändamål, disponera sådan ersättning för sysselsättning som avses i

text: 3 kap. 3 § fängelselagen

text: Enligt fängelseföreskrifternas Allmänna råd till

text: 5 kap. 1 § fängelselagen

text: avses med innehav bl.a. att den intagne disponerar pengar på ett sådant kontantkort som avses i 3 kap. 10 § fängelseföreskrifterna.

text: Sammanfattningsvis kan konstateras att det inte finns några bestämmelser i

text: fängelselagen

text: som ger Kriminalvården rätt att bestämma hur en intagen får använda de medel som finns på det ovan nämnda kontantkortet.

text: Utgångspunkten måste således vara att intagna får använda medlen på kontantkortet för att köpa varor så länge dessa varor inte är olagliga att köpa eller inneha. Cigaretter är inte olagliga att köpa eller att inneha. Det finns inte heller något generellt förbud mot tobaksvaror inom Kriminalvården utan enbart föreskrifter som anger när och var rökning får ske samt under vilka omständigheter rökverk och tillbehör till dessa får tas emot och innehas.

text: Enligt min mening bör det krävas stöd i lag för att Kriminalvården ska få begränsa intagnas inköp med medel från kontantkortet. Sådant lagstöd saknas och det var således fel av anstalten att i de lokala rutinerna införa en sådan inköpsbegränsning. En annan sak är att Kriminalvården på grund av utrymmesbrist haft rätt att bestämma att cigaretter överstigande en viss mängd inte kan förvaras i de härför avsedda skåpen utan får förvaras bland den intagnes tillhörigheter i förrådet.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Beslut, ändring av
Omprövning

title: Fråga om hur Försäkringskassans prövning bör göras när begärda kompletterande handlingar ges in efter att en ansökan har avvisats på grund av ett ofullständigt underlag

sammanfattning: I en anmälan till JO framfördes klagomål mot Försäkringskassan med anledning av myndighetens hantering av en ansökan om bostadsbidrag. Vid granskningen av det aktuella ärendet framkom bl.a. att ansökan hade avvisats på grund av ett ofullständigt underlag men att Försäkringskassan därefter hade mottagit vissa kompletteringar och med anledning av det inlett en process för att ändra det tidigare beslutet med stöd av den särskilda ändringsbestämmelsen i 113 kap. 3 § socialförsäkringsbalken. JO konstaterar att Försäkringskassan visserligen har tillämpat bestämmelsen för vidsträckt i det aktuella fallet men att den situation som uppstod löstes på ett sätt som var till fördel för den enskilde och i enlighet med förvaltningsrättslig praxis. JO finner inte anledning att rikta någon kritik mot kassans förfarande i det avseendet. Försäkringskassan kritiseras dock för en långsam handläggning av ändringsärendet och för bl.a. bristande journalföring. I beslutet uttalar JO att det i en situation där en ansökan avvisats på grund av ett ofullständigt underlag finns goda skäl att anta att den som därefter ger in kompletterande handlingar eller uppgifter till kassan vill ha den förmån som han eller hon ursprungligen har begärt. Oavsett om kompletteringar ges in tillsammans med en uttrycklig begäran om omprövning eller inte bör utgångpunkten vara att den enskilde vill få en så fullständig prövning som möjligt. I många fall är rätten till retroaktiv ersättning beroende av vid vilken tidpunkt som en ansökan getts in till Försäkringskassan. Detta gäller exempelvis bostadsbidrag, som i regel inte lämnas för längre tid tillbaka än ansökningsmånaden. Försäkringskassan bör därför i de situationer där kompletteringar ges in inom omprövningsfristen på eget initiativ ta ställning till om en ansökan kan prövas i sak om inte den enskilde uttryckligen motsatt sig en sådan prövning. Därigenom erbjuds den enskilde en möjlighet att få en fullständig sakprövning av den ansökan som tidigare avvisats.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 18 maj 2014 framförde AA klagomål mot Försäkringskassans handläggning i ett ärende om bostadsbidrag för BB:s räkning. AA anförde i huvudsak följande: BB:s ansökan om bostadsbidrag skickades till Försäkringskassan den 25 september 2013. Myndigheten hade vid tiden för anmälan till JO ännu inte fattat något beslut i ärendet. Hon har vid ett flertal tillfällen ringt till Försäkringskassan som har lovat att påminna

text: handläggaren om att driva ärendet framåt. Under ett telefonsamtal den 25 februari 2014 lovades hon dessutom ett besked i närtid. Därutöver har hon kunnat konstatera att Försäkringskassan inte heller har registrerat alla insända handlingar i ärendet.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet begärdes in och granskades.

text: Därefter remitterades ansökan till Försäkringskassan för yttrande. I sitt remissvar den 2 juli 2014 anförde myndigheten följande:

text: Bakgrund

text: I Försäkringskassans uppdrag ingår att se till att den som har rätt till bostadsbidrag ska få sitt beslut så enkelt och snabbt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts. Handläggningen ska ske med noggrannhet och uppmärksamhet. Försäkringskassan följer lagstiftningen för bostadsbidrag och handläggningen ska ske enligt fastställda handläggningsprocesser. En försäkrad som är mellan 18-28 år kan efter ansökan bli beviljad bostadsbidrag. Om det vid handläggningen uppstår frågor som behöver utredas angående rätten till bidraget så kontaktas den försäkrade varpå denne har möjlighet att komplettera uppgifterna i sitt ärende.

text: Utredning

text: Den 24 september 2013 kom BB in med en ansökan om bostadsbidrag. Försäkringskassan påbörjade sin handläggning av ärendet den 4 oktober och konstaterade att ansökan inte var komplett. Försäkringskassan begärde att BB skulle komma in med kompletterande handlingar för att Försäkringskassan skulle kunna bedöma rätten till ersättning. De handlingar som Försäkringskassan begärde var kopia av godkännande av andrahandsuthyrningen från fastighetsägaren samt dokument som styrkte att förstahandshyresgästen var (rätteligen inte var; JO:s anmärkning) folkbokförd på adressen. Den 15 november 2013 hade inga ytterligare handlingar eller uppgifter kommit in i ärendet. Beslut fattades därför om att avslå (rätteligen avvisa; JO:s anmärkning) BB:s ansökan om bostadsbidrag. Den 12 december 2013 kom begärda handlingar in som styrker att hyresvärden godkänt andrahandsuthyrningen. Den 17 december 2013 påbörjades handläggningen för att ändra föregående beslut då begärda handlingar angående godkännande av andrahandsuthyrningen kommit in. Ärendet skickades till en försäkringsspecialist inom bostadsbidrag för att kvalitetssäkra att rättningen kunde genomföras. Vid kvalitetssäkringen uppmärksammades att förstahandshyresgästen fortfarande var folkbokförd på den ifrågavarande adressen. Med anledning av detta skickas ärendet åter till handläggaren för vidare utredning. Den 19 februari 2014 kom det in ett brev från BB där hon efterfrågade beslut i sitt ärende samt att AA hade fullmakt att föra hennes talan i bostadsbidragsärendet. Den 20 mars 2014 ringde AA till Försäkringskassans kundcenter och efterfrågade beslut i ärendet. Den 24 mars 2014 kontaktade handläggaren AA via telefon och förklarade att en ändring av föregående beslut kunde göras när det var styrkt var förstahandshyresgästens bodde då dennes folkbokföringsadress var densamma som BB ansökte om bostadsbidrag för.

text: Den 31 mars 2014 lämnade AA in handlingar i vilka det framgick att förstahandshyresgästens folkbokföringsadress var en annan än BB:s. Den 9 april 2014 antecknade handläggaren i journalen att det inte pågick någon folkbokföringsutredning hos Skatteverket som avsåg förstahandshyresgästen. Den 29 april 2014 kom det in ett brev från AA där hon undrade varför beslutet dröjde samt att hon ville bli kontaktad av Försäkringskassan. Den 9 maj 2014 ringde AA till Försäkringskassans kundcenter. AA önskade ett beslut så snabbt som möjligt och ville att handläggaren kontaktade henne. Den 23 maj 2014 fattade Försäkringskassan ett ändringsbeslut och BB beviljades bostadsbidrag.

text: Försäkringskassans slutsatser

text: Försäkringskassan kan konstatera att handläggningen av BB:s ansökan om bostadsbidrag uppvisar både brister och passivitet. I handläggningen av BB:s ansökan om bostadsbidrag har Försäkringskassan inte fullföljt sitt åtagande i handläggningen. Handläggningsprocessen har inte följts vilket har orsakat passivitet och en fördröjning i handläggningen. Detta föranledde att bostadsbidrag inte betalades ut i tid till BB. Serviceåtagandet inom bostadsbidrag är att det ska ta högst 30 dagar att handlägga ett komplett ärende. Vid behov av fler uppgifter eller handlingar så kontaktas kunden inom en vecka. Uppenbara brister i journalföringen gör att det är svårt att följa ärendet och få en bra överblick. AA uppger att hon den 25 februari 2014 kontaktade Försäkringskassan. Det samtalet finns inte noterat i journalen. I journalerna saknas även anteckningar om annan av AA påtalad kontakt. Detta bedöms som anmärkningsvärt. Vid två tillfällen har dessutom AA begärt att bli kontaktad av Försäkringskassan utan att någon har kontaktat AA. Det finns inga noteringar i journalen om att så har skett. Försäkringskassan ska i normalfallet besvara eller kontakta kund som begär detta inom 48 timmar. Detta har dock inte skett. Utredningen visar även att vid handläggningen av BB:s ärende så har inte de bevakningsanledningar och signalsystem som normalt använts för att undvika att man frångår handläggningsprocessen tidsmässigt använts. Detta har medfört att ärendet inte har blivit prioriterat med alltför lång handläggningstid som följd. Initialt har BB:s ärende handlagts skyndsamt och enligt processen för bostadsbidrag. Dock brister hanteringen när ärendet senare ska rättas då nya uppgifter har inkommit. Ett beslut i ärendet hade kunnat fattas snabbare, redan i samband med att Försäkringskassan får in handlingarna om förstahandshyresgästens folkbokföringsadress. AA anger att hon sett att insända handlingar inte har blivit registrerade. Försäkringskassan uppfattar detta som att AA menar att hon inte ser det på ”Min sida” på fk.se. Denna självbetjäningstjänst ger dock enskild möjlighet att via Internet ansöka om förmån, skicka in intyg från vården, ändra uppgifter och ändra konton. Insända handlingar registreras inte där utan i Försäkringskassans handläggningssystem. Försäkringskassan beklagar det inträffade och de olägenheter som det har inneburit för BB. Med anledning av detta kommer enheten för bostadsbidrag vid Försäkringskassans nationella försäkringscenter i Kalmar att se över sina rutiner för att undvika att liknande händelser inträffar igen. Berörd handläggare är vidtalad.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: I

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, anges att varje myndighet ska lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde.

text: Enligt

text: 7 §

text: FL ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Enligt

text: 15 §

text: FL ska uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild.

text: Enligt

text: 110 kap. 4 § socialförsäkringsbalken

text: , SFB, ska en ansökan innehålla de uppgifter som behövs i ett ärende.

text: I

text: 110 kap. 10 §

text: SFB anges att om en ansökan är så ofullständig att den inte kan läggas till grund för någon prövning i sak ska den handläggande myndigheten avvisa den.

text: Enligt

text: 110 kap. 11 §

text: SFB får myndigheten dock inte avvisa en ansökan innan den enskilde först har fått en möjlighet att komplettera sin ansökan och dessutom fått information om att ansökan kommer att avvisas om kompletteringen inte görs.

text: I

text: 113 kap. 3 § första stycket

text: SFB anges att Försäkringskassan ska ändra ett beslut som har fattats av myndigheten och som inte har prövats av domstol, om beslutet på grund av skrivfel, räknefel eller annat sådant förbiseende innehåller en uppenbar oriktighet, har blivit oriktigt på grund av att det har fattats på uppenbart felaktigt eller ofullständigt underlag, eller har blivit oriktigt på grund av uppenbart felaktig rättstillämpning eller annan liknande orsak. Enligt andra stycket ska beslutet ändras även om omprövning inte har begärts. Ändring behöver dock inte göras om oriktigheten är av ringa betydelse.

text: I

text: 113 kap. 7 § första stycket

text: SFB anges att Försäkringskassan ska ompröva ett beslut som har fattats av myndigheten om det skriftligen begärs av en enskild som beslutet angår och beslutet inte har meddelats med stöd av 3 §. Vidare anges i andra stycket att ett avvisningsbeslut som grundas på att en begäran om omprövning eller ett överklagande kommit in för sent inte får omprövas. Inte heller får omprövning avse en fråga som har avgjorts efter omprövning, eller av domstol.

text: I

text: 113 kap. 19 §

text: SFB anges att en begäran om omprövning enligt 7 § ska ha kommit in till den handläggande myndigheten inom två månader från den dag då den enskilde fick del av beslutet.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att BB:s ansökan om bostadsbidrag kom in till Försäkringskassan den 24 september 2013. Vidare framgår att

text: Försäkringskassan bedömde att ansökan behövde kompletteras med vissa uppgifter. BB förelades därför den 4 oktober 2013 att senast den 21 oktober 2013 komma in med dessa kompletteringar och informerades om att hennes ansökan skulle avvisas om hon inte gjorde det. Enligt remissvaret inkom inte BB med de begärda kompletteringarna inom den förelagda tiden. Den 15 november 2013 fattade kassan därför beslut om att avvisa ansökan, vilket under angivna förutsättningar var en korrekt åtgärd.

text: Den 12 december 2013 mottog kassan vissa av de tidigare begärda kompletteringarna. Med anledning av detta påbörjade kassan den 17 december 2013 en process för att ändra det tidigare beslutet med stöd av

text: 113 kap. 3 §

text: SFB.

text: Enligt nämnda bestämmelse är Försäkringskassan skyldig att, även om omprövning inte har begärts, i vissa fall ändra ett oriktigt beslut om förmåner enligt SFB. Samtliga situationer som omfattas tar dock sikte på ursprungliga felaktigheter i beslut, dvs. felaktigheter som förelegat redan vid tidpunkten för det första beslutet. Som framgår av bestämmelsen krävs dessutom att beslutet innehåller en uppenbar oriktighet för att Försäkringskassan ska kunna ändra beslut med stöd av bestämmelsen.

text: Försäkringskassans möjligheter att ändra beslut enligt

text: 113 kap. 3 §

text: SFB är också mer begränsade än de som står till buds vid en fullständig omprövning enligt

text: 113 kap. 7 §

text: SFB. I en situation som den nu aktuella, där ett grundbeslut innebär att en ansökan avvisats på grund av ett ofullständigt underlag, gör en omprövning enligt

text: 113 kap. 7 §

text: SFB det möjligt att pröva sakfrågan i dess hela vidd.

text: Som jag konstaterat var beslutet att avvisa BB:s ansökan en korrekt åtgärd under de omständigheter som då förelåg. Förutsättningarna för att tillämpa

text: 113 kap. 3 §

text: SFB för att ändra det tidigare beslutet var därmed inte uppfyllda. Såvitt framkommit har Försäkringskassan således tillämpat bestämmelsen mer vidsträckt än vad den medger. Det bör dock tilläggas att bestämmelsen i

text: 113 kap. 3 §

text: SFB endast innefattar en miniminivå för den handläggande myndighetens skyldigheter att ändra ett felaktigt beslut. En annan sak är att myndigheten ändå kan ha befogenhet att, enligt de regler som har vuxit fram i praxis, ändra ett redan fattat beslut till den enskildes fördel. För att en sådan ändring av ett tidigare fattat beslut ska få göras krävs inte att det förekommit några direkta felaktigheter, utan det räcker att myndigheten gör en ny lämplighetsbedömning.

text: I en situation där en ansökan avvisats på grund av ett ofullständigt underlag finns det goda skäl att anta att den som därefter ger in kompletterande handlingar eller uppgifter till kassan vill ha den förmån som han eller hon ursprungligen har begärt. Oavsett om kompletteringar ges in tillsammans med en uttrycklig begäran om omprövning eller inte bör utgångpunkten vidare vara att den enskilde vill få en så fullständig prövning som möjligt.

text: I många fall är rätten till retroaktiv ersättning beroende av vid vilken tidpunkt som en ansökan getts in till Försäkringskassan. Detta gäller exempelvis den förmån det är fråga om i det här fallet. Enligt

text: 96 kap. 14 §

text: SFB får nämligen bostadsbidrag, med undantag för en situation som nu inte är aktuell, inte lämnas för längre tid tillbaka än ansökningsmånaden.

text: Försäkringskassan bör därför i de situationer där kompletteringar ges in inom omprövningsfristen på eget initiativ ta ställning till om en ansökan kan prövas i sak om inte den enskilde uttryckligen motsatt sig en sådan prövning. Därigenom erbjuds den enskilde en möjlighet att få en fullständig sakprövning av den tidigare avvisade ansökan. Även om ansökningshandlingarna bedömts vara bristfälliga är de i dessa fall förvaltningsrättsligt sett inkomna, och ärendet anses anhängiggjort det datum då ansökan kom in till Försäkringskassan.

text: Av utredningen framgår att Försäkringskassan i det här fallet rent faktiskt har gjort en fullständig omprövning. Försäkringskassans ställningstaganden i sak ledde även till att BB, den 23 maj 2015, beviljades bostadsbidrag fr.o.m. oktober 2013, i överensstämmelse med sin ursprungliga begäran. Sammanfattningsvis kan det således konstateras att Försäkringskassan har löst den situation som uppstått på ett sätt som varit till fördel för BB och i enlighet med förvaltningsrättslig praxis. Jag finner inte anledning att rikta någon kritik mot Försäkringskassans förfarande i detta avseende.

text: Däremot har den handläggning som Försäkringskassan inledde den 17 december 2013, med anledning av de kompletterande uppgifter som lämnades den 12 december 2013, brustit i flera avseenden.

text: Utredningen visar bl.a. att handläggningen av ärendet avstannade redan inledningsvis efter att det vid kvalitetssäkringen bedömts föreligga ett behov av ytterligare kompletteringar för att en rättelse skulle kunna genomföras. Därefter återupptogs handläggningen först den 24 mars 2014, dvs. efter nästan tre månaders passivitet, genom att handläggaren kontaktade AA per telefon och lämnade upplysningar om vad som krävdes för att det tidigare beslutet skulle kunna ändras. Denna passivitet är inte förenlig med

text: förvaltningslagens

text: krav på en skyndsam handläggning. Den 31 mars 2014 inkom de efterfrågade kompletteringarna. Sedan dessa kommit in dröjde det emellertid fram till den 23 maj 2014, dvs. nästan ytterligare två månader, innan Försäkringskassan fattade sitt ändringsbeslut i ärendet. Försäkringskassan har medgett att beslut i ärendet hade kunnat fattas redan i samband med mottagandet av kompletteringarna den 31 mars 2014. Dröjsmålet i denna del framstår därför som anmärkningsvärt.

text: Som framgår av remissvaret har det även funnits andra brister i handläggningen, däribland i fråga om utebliven återkoppling. Under handläggningen mottog Försäkringskassan, den 19 februari 2014 och den 29 april 2014, brev från BB respektive AA vari de efterfrågade besked i ärendet. Dessa brev besvarades aldrig, vilket naturligtvis inte är acceptabelt. Under handläggningens gång, bl.a. den 20 mars 2014 och den 9 maj 2014, har AA dessutom ringt till

text: Försäkringskassans kundcenter och efterfrågat besked i ärendet samt bett om att bli kontaktad av handläggaren utan att samtalen har följts upp. Jag är kritisk till Försäkringskassans underlåtenhet även i dessa avseenden.

text: Därtill framgår att Försäkringskassan har kunnat konstatera sådana brister i journalföringen att det enligt myndigheten orsakat dem svårigheter att följa ärendet och få en bra överblick. Detta utgör en brist i sig.

text: Den långsamma och bristfälliga handläggningen har enligt uppgift berott på att de bevakningsanledningar och signalsystem som vanligtvis ska användas inte har använts. Jag noterar att vissa åtgärder har vidtagits för att förhindra att liknande händelser inträffar igen och jag förutsätter att dessa får avsedd effekt.

text: Det som i övrigt har kommit fram i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som uttalats ovan.


nyckelord:
Långsam handläggning
Överklagande

title: Anmälan mot Byggnadsnämnden i Lidingö kommun med anledning av dröjsmål med att överlämna ett överklagande till prövningsinstansen

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 28 augusti 2002 framförde AA och BB klagomål mot stadsbyggnadskontoret och Byggnadsnämnden i Lidingö kommun. Av anmälan med bilagor framgick bl.a. följande. De hade den 4 februari 2000 överklagat ett bygglov som beviljats den 25 januari 2000 för uppförande av ett garage på grannfastigheten. Överklagandeskrivelsen och handlingarna i ärendet hade inte överlämnats till överinstansen förrän garagebyggnaden var uppförd. De ansåg att kommunens handläggare genom denna försummelse gjort sig skyldig till tjänstefel. De anförde också att handläggaren var jävig eftersom ägaren till grannfastigheten, som fått bygglovet, var svärson till en byggnadsentreprenör med goda kontakter i Lidingö kommun.

text: I en kompletterande skrivelse som kom in till JO den 5 september 2002 anförde AA och BB dessutom klagomål mot byggnadsnämnden och kommunens stadsarkitekt beträffande handläggningen av en bygglovsansökan i efterhand från dem för uppförande av bl.a. altan och för markuppfyllnad.

text: I anmälan, den kompletterande skrivelsen och de därtill fogade handlingarna beskrivs närmare vad som hade skett.

text: Utredning

text: Inledningsvis infordrades och granskades Länsstyrelsens i Stockholms län beslut den 10 januari 2002 i ärende 1942-01-29664 och handlingar i stadsbyggnadskontorets i Lidingö kommun ärende dnr 1999.131. Anmälan remitterades därefter till Byggnadsnämnden i Lidingö kommun med begäran om utredning och yttrande beträffande vad som anförts av AA och BB angående överlämnandet av överklagandet till länsstyrelsen. Byggnadsnämnden yttrade sig enligt följande.

text: Ärendet

text: Den 25 januari 2000, § l.17 beviljade byggnadsnämnden bygglov för garage inom fastigheten R 1, placerat 0,5 meter från gräns mot R 2. Beslutet överklagades av ägarna till R 2, AA och BB, (SBK 2002:1423). Överklagandet inkom till stadsbyggnadskontoret den 7 februari 2000 men av misstag överlämnades det till

text: länsstyrelsen först den 5 juni 200l. Länsstyrelsen och därefter länsrätten har avslagit överklagandet. _ _ _

text: Utredning och yttrande

text: Överklagandet skedde genom en skrivelse som är utformad på ett sådant sätt att den vid den aktuella tidpunkten uppfattades som enbart en redogörelse för de kontakter som AA och BB haft med ägarna till R 1. Skrivelsen behandlar i huvudsak parternas inbördes relationer och överenskommelser i fråga om olika byggnadsåtgärder inom fastigheterna (altan och mur/uppfyllnad inom R 1, garage inom R 2). I slutet av skrivelsen framfördes dock även kravet att byggnadsnämndens beslut skulle hävas, vilket tyvärr inte uppmärksammades vid genomläsningen. Att skrivelsen innehöll ett överklagande framkom senare vid samtal med BB, varvid överklagandet omedelbart översändes till länsstyrelsen. Misstaget att inte notera överklagandet bör ses mot bakgrund av att det även under bygglovsärendets hantering inkom skrivelser som refererade till parternas inbördes kontakter. Ovannämnda skrivelse betraktades som ytterligare en sådan, vilket är att beklaga eftersom den ändock innehöll ett tydligt krav på ändring av nämndens beslut. _ _ _ AA och BB kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Beslut om bl.a. bygglov får enligt

text: 13 kap. 2 § plan- och bygglagen (1987:10)

text: överklagas till länsstyrelsen. För handläggningen av överklaganden hänvisas i 3 § till reglerna i

text: 25 §§

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: Det finns inte någon författningsreglering som anger inom vilken tidsfrist en förvaltningsmyndighet skall överlämna en skrivelse med överklagande och övriga handlingar i ärendet till högre instans. Det ligger emellertid i sakens natur att överlämnandet – när sådant skall äga rum – måste ske utan dröjsmål. Det allmänna skyndsamhetskravet i

text: 7 § förvaltningslagen

text: skall vara vägledande även här (

text: prop. 1985/86:80 s. 77

text: ). När omprövning inte företas, bör överlämnandet normalt ske inom en vecka efter det att överklagandet kom in till beslutsmyndigheten.

text: Byggnadsnämnden har uppgett att AA och BB överklagande kom in till stadsbyggnadskontoret den 7 februari 2000 och att det överlämnades till länsstyrelsen först den 5 juni 2001, dvs. ett år och fyra månader senare. Detta är givetvis helt oacceptabelt och förtjänar allvarlig kritik. Vad som anförts som orsak till dröjsmålet ändrar inte denna bedömning.

text: Vad AA och BB i övrigt anfört föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Långsam handläggning
Tillsyn

title: Anmälan mot Plan- och byggnämnden i Strängnäs kommun angående handläggningen av ett ärende om olovligt byggande

text: Bakgrund

text: I ett tidigare ärende (dnr 5302-2004) klagade AA på att Plan- och byggnämnden i Strängnäs kommun inte hade vidtagit några åtgärder med anledning av en anmälan om olovligt byggande på hans grannfastighet, S. x:xx i Strängnäs kommun, som han per telefax den 12 augusti 2003 hade gett in till nämnden. Enligt nämndens remissvar insåg nämnden först i november 2004 att AA:s skrivelse avsåg olovligt byggande. I mitt beslut den 26 april 2005 kritiserade jag nämndens handläggning och konstaterade bl.a. att det var anmärkningsvärt att nämnden inte redan i november 2004 utan först sedan AA:s anmälan till JO remitterats till nämnden för utredning och yttrande, drygt ett år och sju månader efter det att AA:s skrivelse kommit in till nämnden, påbörjat en utredning. Jag förutsatte att ärendet, som nämnden hade uppgett, skulle avgöras under april månad 2005 samt att AA skulle få del av det formliga beslut som avgjorde ärendet. Slutligen förklarade jag att han dessutom, om beslutet skulle gå honom emot, i enlighet med

text: 21 § förvaltningslagen (1986:223)

text: borde underrättas om hur han kunde överklaga beslutet.

text: Anmälan

text: AA klagade i en ny anmälan mot Plan- och byggnämnden i Strängnäs kommun, som kom in till JO den 28 juni 2005, på att inget hade hänt i ärendet.

text: Utredning

text: Vid telefonkontakt med den ansvarige handläggaren BB den 4 juli 2005 uppgav denne bl.a. följande.

text: Sedan remissvaret i det tidigare ärendet hos JO (dnr 5302-2004) har han varit i kontakt med fastighetsägaren samt med den tidigare ägaren CC, som uppförde den aktuella byggnaden. CC gav i början på sommaren in en skriftlig redogörelse. Enligt denna redogörelse var CC och AA tidigare goda vänner och AA skall dessutom ha hjälpt till med byggandet. CC har uppgett att han, om så behövs, har vittnen på att AA har samtyckt till åtgärden. BB:s uppfattning är fortfarande att detta inte så mycket är ett byggärende utan mer en fråga om osämja mellan de tidigare grannarna. Beslut kommer dock att meddelas så snart som möjligt. Han skulle dock dessförinnan vilja ha AA:s muntliga kommentarer på CC:s uppgifter och möjligen får ärendet inte avgöras innan AA har fått del

text: av nämnda uppgifter. Han har försökt få tag på AA, bl.a. genom att besöka dennes fastighet, men har ännu inte lyckats komma i kontakt med denne.

text: Den 5 juli 2005 remitterades anmälan till nämnden för utredning och yttrande senast den 14 september 2005 över handläggningen efter remissvaret i det tidigare ärendet.

text: Sedan JO den 15 november 2005 påmint om remissen den 5 juli 2005 beslutade nämnden den 14 december 2005 att som sitt yttrande till JO anta samhällsbyggnadskontorets tjänsteutlåtande den 5 december 2005. I utlåtandet anfördes bl.a. följande.

text: Strängnäs kommun uppmärksammades om ett ärende angående eventuellt olovligt byggande i november 2004. Utredningen om det eventuellt olovliga byggandet förväntades vara färdig under våren 2005. Eftersom både AA och CC (som låtit uppföra lusthuset) inkommit med skriftliga yttranden under sommaren har utredningen dragit ut på tiden. AA har även fått möjlighet att bemöta det yttrande som kommit in från CC. AA har därför informerats, både per telefon och informellt via personligt samtal, om att ett beslut i ärendet kommer att fattas under hösten. AA har inte haft något att invända mot att utredningen därför tagit ytterligare några månader. Plan- och byggnämnden har under hösten 2005 gjort en utredning om huruvida det aktuella lusthuset är olovligt uppfört eller ej. Utanför detaljplan – och samlad bebyggelse – krävs inte bygglov för mindre komplementbyggnader. Den aktuella fastigheten finns inte med bland de områden som Plan- och byggnämnden i ett beslut 1987-06-24, § 98, ansåg utgöra samlad bebyggelse. Enligt detta beslut är således inte lusthuset att anse som något olovligt byggande. Det som gör att frågan om ett eventuellt olovligt byggande besvärlig är oklarheten om när det egentligen råder ”samlad bebyggelse” samt huruvida den aktuella åtgärden ligger inom samlad bebyggelse eller ej. / . . . / CC – som låtit uppföra det aktuella lusthuset – kontaktade kommunen och fick till svar att fastigheten inte låg inom de områden som nämnden utpekat som samlad bebyggelse enligt beslut ovan. Den utredning som Plan- och byggnämnden gjort talar däremot för att fastigheten ligger inom ett område som omfattas av begreppet ”samlad bebyggelse” och därför omfattas av bygglovsplikt för mindre tillbyggnader och komplementbyggnader. / . . . / Eftersom den aktuella tillbyggnaden inte strider mot PBL

text: 3 kap.

text: utan är ett prydligt litet lusthus som inte kan anses medföra avsevärd olägenhet för grannen, AA, kan därför bygglov beviljas i efterhand. CC sökte inte bygglov p.g.a. att tidigare handläggare inte gjorde bedömningen att åtgärden ligger inom samlad bebyggelse.

text: Till remissvaret fanns fogat nämndens beslut den 14 december 2005 att bevilja tidsbegränsat bygglov t.o.m. den 31 juni 2006 för lusthus på fastigheten S. x:xx enligt

text: 8 kap. 21 § plan- och bygglagen

text: (1987:10; PBL), att uppmana ägaren till fastigheten S. x:xx att söka dispens från strandskyddsbestämmelserna senast den 31 januari 2006 samt att uttala att permanent bygglov kan komma att påräknas när dispens från strandskyddsbestämmelserna beviljats. Beslutet innehåller inte någon redovisning av nämndens skäl för beslutet men hänvisar till ett tjänsteutlåtande av BB den 5 december 2005. I tjänsteutlåtandet anförs bl.a. följande.

text: Bakgrund

text: Detta ärende blev aktuellt för kommunen i december 2004 då en anmälan angående kommunens handläggning gjordes till JO. / . . . / Ägaren till fastigheten S. x:xx, där lusthuset uppförts, har inte fått information av kommunen att fastigheten kan anses ingå i samlad bebyggelse och därmed omfattas av bygglovsplikt även för mindre komplementbyggnader. Något beslut av nämnden att området innefattas i samlad bebyggelse finns ej. Vid förfrågan till kontoret inför byggandet av lusthuset har han enligt uppgift fått beskedet att mindre komplementbyggnader inte behöver bygglov, samt att byggande närmare gräns mot granne än 4,5 meter kräver medgivande av grannen. Det är idag omöjligt för kontoret att avgöra frågan om huruvida grannen AA ursprungligen givit sitt medgivande till bygget eller ej. Bland de dokument som skickats in till kontoret återfinns ett papper med texten: ”Obs Byggnaden är ej godkänd med placeringen utav mig.” Om detta ”ej” tillkommit i efterhand eller ej är omöjligt att avgöra. Klart är däremot att ord står mot ord. Byggaren av lusthuset, CC, bedyrar att han fått medgivande av sin granne och att han har vittnen på detta. Han hävdar även att grannen efter det att bygget blev klart själv varit där och berömt bygget utan att ifrågasätta placeringen. Han misstänker att dispyten om placeringen är ett sätt att i efterhand ställa till problem. Flera samtal med de båda parterna, både vid personliga möten samt via telefon, bidrar inte till att klarlägga huruvida det fanns ett medgivande eller ej när åtgärden påbörjades. Det finns idag ingen möjlighet att avgöra vem som har rätt i frågan om medgivande när papper på detta saknas. Byggnaden ligger där den ligger. / . . . / Eftersom byggnaden ligger utanför detaljplanerat område och frågan om det ursprungligen fanns ett medgivande från grannen eller ej är omöjlig att avgöra samt eftersom frågan om området omfattas av samlad bebyggelse eller ej inte var utredd vid tidpunkten för åtgärdens påbörjande kan det inte anses vara fråga om ett olovligt byggande. Någon påföljd enligt 10 kap. 4 § (byggnadsavgift) kan därmed inte bli aktuell. / . . . /

text: Sedan AA hade beretts tillfälle att kommentera remissvaret gav han för kännedom in en kopia av sitt överklagande av nämndens beslut.

text: Av muntliga upplysningar från nämnden framgick bl.a. att AA:s överklagande hade kommit in den 12 januari 2006 samt att frågan om överklagandet hade kommit in i rätt tid skulle prövas vid nämndens arbetsutskotts möte den 1 februari 2006.

text: Vid telefonkontakt med den ansvarige handläggaren BB den 27 januari 2006 uppgav denne bl.a. följande.

text: Någon ansökan om bygglov finns inte och fastighetsägarna har inte heller beretts tillfälle att komma in med en sådan ansökan. Med anledning av AA:s begäran om ingripande har frågan om bygglov bedömts kunna prövas enligt

text: 8 kap. 21 §

text: PBL. Denna bestämmelse innebär att åtgärder som inte behöver lov ändå kan prövas om det begärs. Lov behövs ju bara om grannes medgivande inte finns, en fråga som ju inte gått att reda ut. Det är alltså AA:s begäran som har gjort att nämnden har fattat beslut om bygglov. De nya ägarna till fastigheten med den ifrågasatta byggnaden har inte hörts i ärendet utan kontakt har förekommit med AA och CC. Den sist nämnde har hållit de nya ägarna underrättade. De har dock fått del av beslutet.

text: Jag har tagit del av Länsstyrelsens i Södermanlands län beslut den 31 augusti 2006 (Dnr 403-2355-2006) att skriva av ärendet där. I beslutet anförde länsstyrelsen bl.a. följande.

text: Fastigheterna S. x:xx och S. y:yy ligger inom ett område utanför detaljplan. Fastigheten S. x:xx omfattas av begreppet samlad bebyggelse. Därav föreligger bygglovplikt. Även om fastigheten S. x:xx skulle anses ligga utanför samlad bebyggelse krävs bygglov enligt

text: 8 kap. 4 § andra stycket 2

text: PBL då byggnaden uppförts närmare tomtgränsen än fyra och en halv meter såvida inte de grannar som berörs lämnat medgivande till åtgärden. Av kommunens utredning framgår att det inte gått att avgöra frågan huruvida grannen AA givit sitt medgivande. Då den byggande inte kan visa att han erhållit medgivande från en granne krävs det bygglov. Åtgärden är således bygglovspliktig. Det överklagade beslutet gäller ett tillfälligt bygglov. Beslutet har upphört att gälla den 31 juni 2006. Frågan i ärendet har således förfallit. Med hänsyn härtill skall ärendet skrivas av.

text: Företrädare för länsstyrelsen har uppgett bl.a. följande. Enligt uppgift till länsstyrelsen skall de nuvarande ägarna av fastigheten S. x:xx nu ha lämnat in en ansökan om bygglov. Länsstyrelsen uppfattade inte att nämnden genom sitt beslut om tillfälligt bygglov också avgjorde frågan om ingripande enligt

text: 10 kap.

text: PBL. Det fanns därför inte någon anledning för länsstyrelsen att pröva den frågan. Nämnden har således, såvitt länsstyrelsen kan se, fortfarande att ta ställning till AA:s begäran om ingripande.

text: Bedömning

text: I mitt beslut den 26 april 2005 (dnr 5302-2004) anförde jag bl.a. följande.

text: Av

text: 10 kap. 1 § första stycket plan- och bygglagen

text: (1987:10; PBL) följer att nämnden skall ta upp frågan om påföljd eller ingripande enligt nämnda kapitel så snart det finns anledning att anta att en överträdelse har skett av bestämmelserna om byggande i PBL eller av någon föreskrift eller något beslut som har meddelats med stöd av dessa bestämmelser. Vidare gäller enligt

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: att varje ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. I detta ligger även att ärendet inom rimlig tid skall avslutas genom någon form av beslut. Det ankommer på myndigheten att driva fram ärendet till ett avgörande. Ansvaret för ärendets fortsatta handläggning får således inte läggas på den enskilde. I sin skrivelse den 12 augusti 2003 angav AA visserligen inte uttryckligen vad han önskade att kommunen skulle göra. Av skrivelsens innehåll framgår dock klart att han var missnöjd med placeringen av grannens hus samt att han enligt egen uppgift inte hade lämnat sitt samtycke till nämnda placering. Såvitt kan utläsas av utredningen synes det vara fråga om en byggnad, för vilken bygglov i enlighet med

text: 8 kap. 4 § tredje stycket

text: PBL krävs om åtgärden skall utföras närmare gränsen än 4,5 meter och de grannar som berörs inte medger detta. AA:s skrivelse innehöll således ett påstående om att CC utan lov hade utfört en åtgärd som kräver bygglov (se

text: 10 kap. 1 § andra stycket

text: PBL). Uppgifterna i remissvaret om att ansvariga tjänstemän hos nämnden inte skulle ha uppfattat vad skrivelsen avsåg framstår som något anmärkningsvärda. Även om så var fallet hade det ålegat nämnden att i anslutning till att skrivelsen kom in försöka klargöra vad som behövdes för att den skulle kunna handläggas. Enligt remissvaret insåg nämnden i november 2004 att AA:s skrivelse avsåg olovligt byggande. Det är enligt min mening anmärkningsvärt att man inte redan då utan först sedan AA:s anmälan till JO remitterats till nämnden för utredning och yttrande,

text: drygt ett år och sju månader efter det att AA:s skrivelse kom in till nämnden, påbörjat en utredning. Beträffande nämndens uppgift om att ärenden ”samlas ihop och handläggs under vintermånaderna” har jag i och för sig viss förståelse för att en samordning av ärendehanteringen sker så långt det är möjligt. Något sådant kan dock givetvis inte under några förhållanden utgöra skäl för att ytterligare dröja med handläggningen av ett ärende som, likt det här aktuella, under så lång tid har legat obehandlat. Sammanfattningsvis är jag kritisk till nämndens handläggning av AA:s anmälan om olovligt byggande. Jag förutsätter att ärendet, som nämnden har uppgett, avgörs under april månad 2005 samt att AA får del av det formliga beslut som avgör ärendet. Om detta beslut går honom emot bör han dessutom i enlighet med

text: 21 § förvaltningslagen

text: underrättas om hur han kan överklaga beslutet. Mot bakgrund av den tidigare utredningen är det till en början anmärkningsvärt att nämnden i sitt remissvar i det nu aktuella ärendet har uppgett att kommunen först i november 2004 uppmärksammades om frågan samt att det i tjänsteutlåtandet som ligger till grund för beslutet om bygglov m.m. anges att ärendet aktualiserades först i december 2004. Nämndens bristfälliga handläggning förändrar givetvis inte det förhållandet att AA:s anmälan kom in redan i augusti 2003.

text: Nämnden har i sitt remissvar uppehållit sig vid svårigheterna att avgöra om byggnaden ligger inom samlad bebyggelse eller inte. Vidare synes åtskillig tid ha lagts på att försöka utröna om samtycke förelåg vid tiden för byggandet eller inte. I den sist nämnda delen kan endast anmärkas att det ankommer på den som avser att bygga att skaffa intyg om grannens medgivande och bevara det för framtida bevisning (se Didón m.fl., Plan- och bygglagen, s. 8:42). Det torde inte kräva någon längre utredningsinsats för att konstatera huruvida den byggande kan styrka samtycke eller inte.

text: Sammanfattningsvis har det inte kommit fram något som motiverar nämndens ytterligare dröjsmål med att avgöra frågan om ingripande enligt

text: 10 kap.

text: PBL.

text: Det är självfallet allvarligt att en myndighet, också sedan handläggningen har kritiserats av JO, fortsätter att handlägga ett ärende i strid med regleringen i

text: 7 § förvaltningslagen

text: . Jag är således mycket kritisk till att nämnden först sedan AA än en gång tvingats vända sig till JO fattade ett beslut i ärendet.

text: Jag vill dessutom erinra om att kravet på skyndsamhet i

text: 7 § förvaltningslagen

text: också gäller handläggningen av ett överklagande och att överlämnande till högre instans normalt bör ske inom en vecka efter det att överklagandet kom in till myndigheten. Det är således inte godtagbart med en ordning som den som förefaller ha tillämpats beträffande AA:s överklagande.

text: Nämnden synes i sitt beslut den 14 december 2005 ha prövat och kommit fram till att åtgärden inte krävde lov och uttalade i beslutet att någon påföljd enligt

text: 10 kap. 4 §

text: PBL därmed inte kunde bli aktuell. Länsstyrelsen har dock inte uppfattat att nämndens beslut innefattat ett avgörande av frågan om ingripande enligt

text: 10 kap.

text: PBL.

text: JO:s granskning är inte avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. De bedömningar som har legat till grund för ett beslut tas upp till utredning endast när det kan ifrågasättas om ett beslut direkt strider mot en lag eller annan författning eller när det annars framstår som uppenbart felaktigt.

text: Mot denna bakgrund kan jag här endast konstatera att länsstyrelsen i sitt beslut har underkänt nämndens resonemang i fråga om bygglovsplikt för åtgärden. Dessutom synes länsstyrelsens beslut innebära att frågan om ingripande i enlighet med AA:s begäran fortfarande inte är slutligt avgjord.

text: Det som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder följande anmärkningar från min sida.

text: Bestämmelsen i

text: 8 kap. 21 §

text: PBL ger möjlighet att påkalla byggnadsnämndens prövning av sådana åtgärder som inte kräver lov. Bakgrunden till detta är att också icke lovpliktiga åtgärder måste uppfylla de krav som anges i

text: 3 kap.

text: PBL samt att de, med vissa undantag, inte får utföras i strid mot detaljplan eller områdesbestämmelser. Det kan därför ligga i fastighetsägarens intresse att få åtgärden prövad (se Didón m.fl., a.a., s. 8:117 f.). Givetvis kan en grannes begäran om ingripande enligt

text: 10 kap.

text: PBL inte i sig medföra att bestämmelsen i

text: 8 kap. 21 §

text: PBL blir tillämplig.

text: Frågan om att meddela lov i ett ärende om ingripande kan aktualiseras genom bestämmelserna i

text: 10 kap. 19 §

text: PBL. Detta förutsätter dock att det bedöms vara fråga om en lovpliktig åtgärd. Framstår det som sannolikt att lov kan meddelas till en åtgärd som har vidtagits utan lov skall byggnadsnämnden, innan handräckning begärs eller föreläggande meddelas, enligt första stycket bereda ägaren tillfälle att inom viss tid ansöka om lov. Om ansökan inte kommer in inom föreskriven tid, följer av andra stycket att byggnadsnämnden trots detta ändå kan pröva frågan om lov till åtgärden.

text: Nämndens handläggning samt uppgifterna i remissvaret vittnar om betydande brister i kunskap om den rättsliga regleringen på området. Jag förutsätter att nämnden informerar sig och berörd personal om dessa regler samt att nämnden vidtar de åtgärder som är nödvändiga för att förhindra en upprepning av det inträffade.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

nyckelord: Barn/ungdom Orosanmälan Samtycke

title: Allvarlig kritik mot Socialnämnden i Mariestads kommun för att ha placerat en flicka hos hennes morföräldrar och sedan överlåtit ansvaret för henne på dem, trots att det stått klart för nämnden att flickan hade ett vårdbehov m.m.

sammanfattning: Den 13 februari 2019 inledde socialtjänsten en utredning om barnet BB med anledning av att socialnämnden mottagit en orosanmälan från polisen om förhållandena hemma hos hennes mamma, AA. Samma dag placerades BB av socialnämnden hos hennes morföräldrar med stöd av 4 kap. 1 § socialtjänstlagen. Anledningen till placeringen var att BB skulle skyddas från att hamna i missbruksmiljöer. Den 20 februari 2019 meddelade BB:s mormor att hon inte fått tjänstledigt och att hon och hennes man inte kunde ha BB fortsatt placerad hos sig. Nämnden lade den 22 februari 2019 fram en överenskommelse som innebar att AA tillsammans med BB skulle bo hos morföräldrarna. De skulle enligt överenskommelsen bl.a. ständigt kontrollera var AA och BB befann sig och de skulle även ha BB hos sig när de var lediga. I beslutet konstaterar JO att överenskommelsen innebar att BB var fortsatt placerad av nämnden hos morföräldrarna och att den därför ansvarade för att BB fick god vård. JO är kritisk till att det inte fattades ett beslut om placeringen och framhåller att den omständigheten ledde till en osäkerhet för alla inblandade om vem som ansvarade för vad under placeringen. Vid tiden för överenskommelsen hade BB:s föräldrar gemensam vårdnad om henne, men nämnden hämtade trots detta inte in faderns samtycke till placeringen, vilket nämnden också får kritik för. JO påpekar vidare att nämnden inte tagit sitt ansvar för BB under den tid som hon var placerad utanför det egna hemmet. I stället överlät nämnden ansvaret för henne på morföräldrarna, trots att de påtalat att de inte hade möjlighet att ta det ansvaret. Nämnden kände till den svåra situation som AA befann sig i, och det är därför särskilt allvarligt att nämnden då inte tog sitt ansvar för BB. Enligt JO:s mening ligger det nära till hands att se överenskommelsen som ett försök från nämndens sida att avtala bort sitt lagstadgade ansvar för BB. JO slår fast att något sådant inte får förekomma och att en socialnämnd aldrig kan frånsäga sig ansvaret för ett placerat barn. I beslutet uttalar JO allvarlig kritik mot socialnämnden för de omfattande brister som kommit fram i ärendet.

text: 2021-06-23 2965-2019

text: Justitieombudsmannen Thomas Norling

text: Allvarlig kritik mot Socialnämnden i Mariestads kommun för att ha placerat en flicka hos hennes morföräldrar och sedan överlåtit ansvaret för henne på dem, trots att det stått klart för nämnden att flickan hade ett vårdbehov och att morföräldrarna inte kunde ha henne placerad hos sig

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på socialtjänsten i Mariestads kommun och uppgav i huvudsak följande: När hennes dotter BB föddes i augusti 2018 inledde socialtjänsten en utredning. Socialtjänsten hade dessförinnan fått in en orosanmälan på grund av hennes missbruk. Socialtjänsten placerade sedan BB hos AA:s föräldrar. Först placerades BB där i en vecka, men sedan fortsatte placeringen. Morföräldrarna fick aldrig någon ersättning av kommunen under placeringen, och de fick inte heller någon hjälp av socialtjänsten. Socialtjänsten följde heller aldrig upp placeringen. AA och morföräldrarna fick däremot en hel del förhållningsorder från socialtjänsten som de var tvungna att följa. Ingen från socialtjänsten hörde av sig för att höra hur BB mådde.

text: Till anmälan fogade AA en handling daterad den 4 mars 2019 med rubriken Överenskommelse, skriven på Mariestads kommuns brevpapper. I handlingen finns en rad för AA:s namnteckning. Av handlingen framgår bl.a. följande:

text: • BB och AA sover hos mormor och morfar i Värsås varje natt. Inget undantag. • AA lämnar drogtester i Mariestad måndag och fredag på VuP. AA får inte vara positiv på annat än vad läkare ordinerat. Inget undantag. • AA har kontakt med behandlare CC efter planering. • AA ska följa planeringen på beroendecentrum. • Vid de tillfällen som DD och EE [BB:s mormor och morfar, JO:s anm.] arbetar ska BB följa med AA till VuP genom att åka buss till Mariestad. CC möter upp AA och BB vid bussen och kör dem sedan till busshållplatsen. Sms kontakt sker därefter mellan CC och DD och EE. Inget undantag om att stanna i Mariestad de dagar som BB är med. • Vid de tillfällen som BB har BVC besök eller besök på sjukhus alt. myndigheter för AA är det inget undantag om att stanna i Mariestad de dagar som BB är med. Någon i nätverket ska veta var de befinner sig. • Vid de tillfällen som DD och EE är lediga ska BB vara kvar hos dem när AA åker in till Mariestad och tar drogtester. • AA ska aldrig vistas i missbruksmiljöer. AA ska alltid uppge till sina föräldrar vem hon vistas med när de inte är i DD:s och EE:s hus i Värsås […] Detta är socialtjänstens lägsta krav utifrån den livsmiljö som BB har varit exponerad för. Om överenskommelsen inte hålls ska samtliga inblandade ta kontakt med socialsekreterare alt. socialjour för att göra en ny skyddsbedömning då BB:s skydd inte lägre kan garanteras. Socialtjänsten kommer då föreslå en familjehemsplacering till BB. Överenskommelsen följs upp minst en gång i månaden.

text: Utredning

text: Efter att ha tagit del av vissa handlingar från socialtjänsten begärde JO att Socialnämnden i Mariestads kommun skulle yttra sig över AA:s anmälan.

text: Nämnden uppgav i ett remissvar i huvudsak följande:

text: Efter inkommen orosanmälan från polismyndigheten 190208 framkom att polis varit hemma hos mamma AA och BB för en husrannsakan. Vid tillfälle befann sig en av för polisen känd kriminell missbrukare i hemmet. Enligt polis spelades hög musik och lägenheten var rökfylld, BB lämnades vid ett tillfälle i missbrukarens famn. Det bedömdes av socialtjänsten vara en olämplig miljö för ett spädbarn att vistas i och stor risk för henne att fara illa i den livsmiljön. BB jourplacerades enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL hos sina morföräldrar i närliggande kommun. BB var placerad utanför hemmet i 8 dagar, utifrån att det fanns risker i hemmiljön. Under tiden för placeringen fick mormor omkostnadsersättning samt ersättning för förlorad arbetsinkomst. Morfar har fått information om att lämna in arbetsintyg för förlorad arbetsinkomst. Morföräldrar uppgav under placeringstillfället att de inte hade möjlighet att agera jourfamilj för BB. Överenskommelse gjordes därefter med mamma och morföräldrar att mamma och BB skulle bo tillsammans med morföräldrarna och att de skulle sova hos dem varje natt under en 6 månaders period. Jourplaceringen avslutades därefter då skyddet bedömdes vara säkerställt för BB. Därefter har ingen ersättning tilldelats morföräldrar då detta är en lösning inom nätverket. Under tiden som mamma och BB bodde hos morföräldrar skulle de beviljade insatserna i Mariestads kommun fortgå från socialtjänst, VUP samt att mamma skulle meddela sitt nätverk om var mamma och BB befann sig om dagarna. Detta var lägsta krav för att socialtjänsten skulle kunna säkerställa skyddet för BB under tiden som mamma och BB bodde tillsammans med morföräldrarna i närliggande kommun. Utifrån att mamma tidigare varit positiv på amfetamin vid ett tillfälle samt uteblivit vid flera inplanerade drogtester och med anledning att hon själv önskade medicin utifrån sin ADHD lämnades drogtester 2 tillfällen i veckan, dessa togs av VUP i Mariestad. Att flytta tillbaka till lägenheten var under den tiden inte lämpligt eftersom mamma behövde uppvisa förändring innan hon åter gick tillbaka med BB till sin lägenhet. Under tiden som mamma och BB bodde hos morföräldrarna beviljade socialtjänsten busskort till mamma för att hon skulle kunna ta sig till och från de möten som fanns inplanerade. Socialtjänsten har vid upprepade tillfällen överlåtit BB:s skydd till nätverket, för att undvika eventuell tvångsvård. Att föräldrar upplevt att socialtjänsten vid upprepade tillfällen ”hotat” med LVU är förståeligt, men det visar också att bedömning vid upprepade tillfällen gjorts att föräldrarna inte kunnat tillgodose BB:s behov av skydd och säkerhet. Att socialtjänsten ansökte om LVU berodde inte på att lägenheten var osäker, utan andra omständigheter. Det var oroligt runt mamma och BB:s livssituation där socialtjänsten ansåg att det var tveksamt om mamma kunde säkerställa BB:s trygghet trots att de bodde med BB:s morföräldrar. Sammantaget fick socialtjänsten styra SoL-vården i för stor utsträckning, trots att oro för BB:s situation från olika instanser och personer fortsatt att inkomma. Socialtjänsten kunde därav inte garantera BB:s skydd. Det ansågs inte förenat med rättssäkerhet att socialtjänsten styrde SoL-vården då mamma inte upplevde att hon har något annat val, varför socialtjänsten ansåg att förvaltningsrätten behövde besluta i frågan gällande vård enligt LVU. Förvaltningsrätten gav avslag på socialtjänstens ansökan 190520 och mamma samt BB flyttade kort därefter hem till lägenheten i Mariestad igen. Pappa ville under tiden för utredningen inte ha någon kontakt på barn och ungdomsenheten. Det framkom även uppgifter att BB:s pappa har varit i aktivt missbruk och under den tiden bedömdes det olämpligt att pappa skulle vara tillsammans med BB. Pappa tog senare stöd och fick hjälp via socialtjänsten på vuxenenheten och blev beviljad behandlingshem utifrån sitt missbruk.

text: AA fick tillfälle att yttra sig över remissvaret.

text: Jag har tagit del av Förvaltningsrätten i Jönköpings dom i mål nr 1634-19 meddelad den 17 maj 2019.

text: Bedömning

text: Inriktningen på min granskning Jag har i ärendet valt att rikta in min granskning på frågan om nämndens överenskommelse med AA och dess rättsliga betydelse för nämndens ansvar för BB. Jag kommer även att kommentera nämndens ansvar för frågan om ersättning till BB:s morföräldrar.

text: Rättsliga utgångspunkter Ett barns vårdnadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Om barnet har två vårdnadshavare ska de utöva bestämmanderätten tillsammans (

text: 6 kap.

text: och

text: 13 §§

text: föräldrabalken

text: ). Ett barns vårdnadshavare är alltså i egenskap av ställföreträdare för ett barn alltid part i ärenden som rör barnet. Har ett barns föräldrar gemensam vårdnad är båda föräldrarna parter i ärenden som rör barnet, även om de inte bor tillsammans.

text: Barn kan under vissa förutsättningar ges vård utan vårdnadshavares samtycke med stöd av bestämmelserna i lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU.

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Socialnämnden ska verka för att barn och unga växer upp under trygga och goda förhållanden. Nämnden ska i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet (

text: 5 kap. 1 §

text: SoL).

text: Socialnämnden ska utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan, anmälan, eller på något annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden (

text: 11 kap. 1 §

text: SoL). En socialnämnd har ett långtgående utredningsansvar när det gäller barn som kan vara i behov av skydd och stöd, och sådana utredningar bör ha högsta prioritet inom socialtjänsten (se

text: prop. 1996/97:124 s. 110

text: och

text: prop. 2012/13:10 s. 55

text: ). Syftet med utredningen är att nämnden ska klarlägga barnets situation och behov samt föreslå insatser för att tillgodose behoven (se

text: prop. 2012/13:10 s. 64

text: ). När det gäller barnets boende ska socialnämnden utreda vilken boendeform som passar bäst för att tillgodose barnets behov.

text: Enligt

text: 6 kap. 1 §

text: SoL ska socialnämnden se till att den som behöver vård eller behöver bo i ett annat hem än det egna tas emot i t.ex. ett familjehem. Socialnämnden ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård.

text: Vid åtgärder som rör barn ska barnets bästa särskilt beaktas. Vid beslut eller andra åtgärder som rör vård- eller behandlingsinsatser för barn ska vad som är bäst för barnet vara avgörande (

text: 1 kap. 2 §

text: SoL).

text: När nämnden ska placera ett barn ska den enligt

text: 6 kap. 5 §

text: SoL i första hand överväga om barnet kan tas emot av någon anhörig eller annan närstående. Barnets bästa ska dock alltid vara utgångspunkten när nämnden bestämmer om en placering.

text: Med hänsyn till barnets bästa kan en socialnämnd i vissa fall akut behöva placera ett barn utanför det egna hemmet för en kortare period, och barnet kan då placeras tillfälligt i en familj. Ett enskilt hem som vid upprepade tillfällen tar emot barn för tillfällig vård och fostran kallas jourhem (

text: 6 kap. 6 § tredje stycket

text: SoL). Jourhem är alltså utredda och godkända hem som står redo att ta emot barn, i avvaktan på att barnet ska kunna flytta tillbaka till vårdnadshavarna eller i väntan på en mer varaktig lösning (se

text: prop. 2006/07:129 s. 60

text: f.). Enskilda hem i barnets nätverk som tar emot ett och samma barn för en eller flera kortare perioder omfattas inte av bestämmelserna om jourhem.

text: Utöver att barn placeras i jourhem förekommer det även att socialnämnden akut placerar ett barn för en kortare tid hos en anhörig eller annan närstående. Dessa placeringar kallas ibland nätverks- eller anhörigplaceringar. Sådana tillfälliga placeringar i barnets nätverk omfattas varken av reglerna om familjehem eller jourhem i SoL. När bestämmelserna om jourhem infördes i SoL underströk dock regeringen vikten av att även ett tillfälligt hem är lämpligt för barnet att vistas i (se

text: a. prop. s. 61

text: ). Socialnämnden ansvarar alltså för att även tillfälliga hem är lämpliga för det enskilda barnet. När ett barn placeras tillfälligt hos en anhörig eller annan närstående sker placeringen med stöd av

text: 4 kap. 1 §

text: SoL, och placeringen kräver alltså samtycke från barnets vårdnadshavare. Om barnet är över 15 år krävs även att barnet samtycker till placeringen (

text: 11 kap. 10 § andra stycket

text: SoL).

text: Utöver sådana placeringar som en socialnämnd beslutar om förekommer det att vårdnadshavarna placerar ett barn i en familj. En sådan placering brukar kallas för privatplacering. I de fallen är det alltså inte nämnden som beslutar om placeringen, men för att barnet ska få bo i den familj som vårdnadshavaren vill krävs i dessa fall att nämnden lämnar ett medgivande till boendet (

text: 6 kap. 6 § första stycket

text: SoL). En privatplacering är alltså inte en placering i egentlig mening, och det brukar därför inte betalas ut någon ersättning till hemmet från socialnämnden i de fallen. Utredningen i ärendet Socialtjänsten inledde den 14 augusti 2018 en utredning enligt

text: 11 kap. 1 §

text: SoL om BB mot bakgrund av att myndigheten fått in uppgifter om att AA hade problem med missbruk och att hon även missbrukat under graviditeten. Under utredningen kom flera orosanmälningar in till socialtjänsten om att BB:s föräldrar hade problem med missbruk. Under utredningen lämnade AA ett positivt drogtest. Den 8 januari 2019 avslutades utredningen med beslut om insats i form av familjebehandling enligt

text: 4 kap. 1 §

text: SoL.

text: Den 13 februari 2019 inledde socialtjänsten på nytt en utredning om BB med anledning av att nämnden mottagit en orosanmälan från polisen om förhållandena i AA:s hem. Polisen gjorde bedömningen att det inte var en lämplig miljö för ett litet barn. Samma dag som utredningen inleddes placerades BB hos sina morföräldrar med stöd av

text: 4 kap. 1 §

text: SoL.

text: Vid ett möte den 18 februari 2019 uppgav AA att hon ville att BB skulle flytta hem till henne igen. Handläggaren informerade om att socialtjänstens bedömning var att BB behövde vara placerad i sex månader och att socialtjänsten skulle vara tvungen att ansöka om vård av BB med stöd av LVU om AA återkallade sitt samtycke till placeringen och tog BB med sig hem. Av anteckningen från mötet framgår vidare att AA var oense med handläggarna i vissa frågor och att hon menade att hon fått bort alla missbrukare ur sitt liv. AA föreslog en ”mamma–barn-placering”, vilket en enhetschef godtog under förutsättning att AA lämnade negativa drogtester under en period om sex månader. BB:s mormor DD deltog under en del av mötet och uppgav bl.a. att hon måste undersöka om hon kunde vara tjänstledig för att kunna ha BB placerad hos sig. DD uppgav även att hon skulle genomgå en operation, och att det även av den anledningen inte var helt klart om hon och hennes man kunde ta hand om BB.

text: Den 20 februari 2019 uppgav DD att BB inte kunde vara placerad hos dem då hon inte fick tjänstledigt och snart skulle genomgå en operation. Det antecknades att en förste socialsekreterare gjorde bedömningen att AA och BB kunde bo hos morföräldrarna. I journalen noterades även bl.a.: ”Det kommer inte vara en placering, men vi får göra en trygghetsplan”, samt att AA under sex månader behövde visa att ”det är lugnt” innan hon och BB kunde flytta hem igen.

text: Samma dag bad DD socialtjänsten om ersättning för t.ex. blöjor under den tid som BB bott hos henne och hennes man. Myndigheten betalade ut viss ersättning till dem.

text: Den 22 februari 2019 avslutades placeringen av BB hos morföräldrarna. Samma dag höll socialtjänsten ett möte där bl.a. AA, morföräldrarna och två socialsekreterare deltog. Socialsekreterarna informerade om en ”säkerhetsplanering som behöver upprättas utifrån BB:s skydd”. I en journalanteckning från mötet finns en överenskommelse nedtecknad med följande innehåll:

text: Överenskommelse BB och mamma sover hos mormor och morfar i Värsås varje natt. Inget undantag. Mamma lämnar drogtester i Mariestad måndag och fredag på VuP, inget undantag. Vid de tillfällen som mormor och morfar arbetar ska BB följa med mamma på de inplanerade drogtester på VuP genom att åka buss till Mariestad. CC möter upp mamma och BB vid bussen och kör dem sedan till busshållplatsen efter

text: drogtestet igen. Sms kontakt sker därefter mellan CC och morföräldrarna. Inget undantag om att stanna i Mariestad de dagar som BB är med. Vid de tillfällen som mormor och morfar är lediga ska BB vara kvar hos dem när mamma åker in till Mariestad och tar drogtester. Mamma ska aldrig vistas i missbruksmiljöer. Mamma ska alltid uppge till sina föräldrar vem hon vistas med när de inte är i morföräldrarnas hus i Värsås, ex med sin kusin. Detta är socialtjänstens lägsta krav utifrån den livsmiljö som BB har varit exponerad för. Om överenskommelse inte hålls ska samtliga inblandade ta kontakt med socialsekreterare alt. socialjour för att göra en ny skyddsbedömning då BB:s skydd inte längre kan garanteras. Socialtjänsten kommer då föreslå en familjehemsplacering till BB. Uppföljning sker via telefon med AA, morföräldrar och CC. Den 25 februari 2019 ringde AA till socialtjänsten och uppgav att hon kommer att ta med sig BB dit hon vill samt att hon och BB:s far planerade att åka till Finland. En socialsekreterare förklarade att AA inte kunde ta med sig BB till Finland eftersom det skulle bryta mot överenskommelsen. Då avslutade AA telefonsamtalet.

text: Den 4 mars 2019 hölls ett s.k. nätverksmöte och överenskommelsen gicks igenom på nytt. AA förklarade att hon inte ville skriva under den utan att först ha pratat med sin advokat. Samma dag skickades en reviderad överenskommelse till AA.

text: Utredningen om BB, som inleddes den 13 februari 2019, avslutades den 2 april 2019 med förslag om att nämnden skulle ansöka om vård av henne med stöd av

text: 2 §

text: LVU. I en dom den 17 maj 2019 avslog Förvaltningsrätten i Jönköping nämndens ansökan.

text: Den 20 maj 2019 samtalade handläggarna med bl.a. AA om domen. Hon uppgav då att hon och BB inom kort skulle flytta hem till hennes lägenhet igen. Överenskommelsen utgjorde inte en s.k. privatplacering Frågan i ärendet är vilken betydelse överenskommelsen mellan nämnden och AA haft och vad den egentligen innebar för nämndens ansvar för BB. Till att börja med kan jag konstatera att villkoret i överenskommelsen om att BB och AA skulle tillbringa varje natt hos morföräldrarna i praktiken innebar att BB och AA bodde hos dem. Även nämnden har i sitt remissvar konstaterat att AA och BB skulle bo tillsammans med morföräldrarna.

text: Enligt nämnden var det fråga om ”en lösning inom nätverket”. Exakt hur nämnden ser på överenskommelsen framgår inte av remissvaret. Så mycket är dock klart att nämnden i och med överenskommelsen ansåg att AA:s föräldrar inte längre hade rätt till någon ersättning för BB. Nämnden verkar således ha haft uppfattningen att det var fråga om en s.k. privatplacering, alltså en överenskommelse mellan AA och morföräldrarna om att hon och BB skulle bo hos dem.

text: Som jag nämnt är en privatplacering en överenskommelse mellan ett barns vårdnadshavare och ett visst hem, och en sådan placering kräver att socialnämnden lämnat ett medgivande enligt

text: 6 kap. 6 § första stycket

text: SoL. Enligt andra stycket samma paragraf får socialnämnden inte lämna ett medgivande utan att förhållandena i det enskilda hemmet är utredda av nämnden. Nämnden måste alltså innan den lämnar sitt medgivande till en privatplacering genomföra en s.k. medgivandeutredning. Hur omfattande en sådan utredning behöver vara är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet. Om det under en medgivandeutredning framkommer att barnet har behov av vård i form av en familjehemsplacering saknas förutsättningar för en privatplacering (

text: prop. 2012/13:10 s. 86

text: ). Vid en privatplacering förutsätts alltså att barnet inte har något vårdbehov.

text: Jag kan konstatera att det i BB:s ärende helt saknas uppgifter om att nämnden skulle ha gett sitt medgivande till en placering hos morföräldrarna eller genomfört en medgivandeutredning. Av underlaget framgår i stället att överenskommelsen om att AA och BB skulle bo hos morföräldrarna kom till på nämndens initiativ. Nämnden kände även till att både BB och AA hade ett vårdbehov. Som jag nämnt bestämmer föräldrar tillsammans om barnets förhållanden om de har gemensam vårdnad. Vid tillfället för överenskommelsen hade BB:s föräldrar gemensam vårdnad om henne, men det finns inte några uppgifter i ärendet om att BB:s far var delaktig i överenskommelsen. Jag kan mot den bakgrunden konstatera att det i detta fall alltså inte varit fråga om en privatplacering. Överenskommelsen innebar att BB var fortsatt placerad av nämnden hos DD och EE När nämnden den 13 februari 2019 beslutade att placera BB hos morföräldrarna angavs att det gjordes för att säkerställa att hon bl.a. var skyddad ”från att exponeras i missbruksmiljöer”. Som nämnts stod det redan den 20 februari 2019 klart för nämnden att DD inte fick tjänstledigt och att BB därför inte kunde vara fortsatt placerad hos morföräldrarna. I det läget lade nämnden den 22 februari 2019 fram den aktuella överenskommelsen och BB kom att bo kvar hos morföräldrarna. De förhållanden som föranledde placeringen synes vid denna tidpunkt ha varit oförändrade. Det är därför förvånande att nämnden i detta skede inte vidtog någon annan åtgärd eller föreslog en placering i ett annat hem än morföräldrarnas för att säkerställa att BB fick det skydd och den vård som hon var i behov av.

text: Överenskommelsen kom till på initiativ av socialnämnden och syftade bl.a. till att säkerställa att BB skyddades. Jag kan inte dra någon annan slutsats av det än att det i praktiken var fråga om att nämnden genom överenskommelsen placerade BB på nytt hos morföräldrarna. När ett barn, som i fallet med BB, placeras tillfälligt i en familj som barnet känner väl sedan tidigare, hos en anhörig eller annan närstående till barnet, är det fråga om en placering utanför det egna hemmet med stöd av

text: 4 kap. 1 §

text: SoL. En sådan placering ska komma

text: till uttryck i ett beslut. Något sådant beslut fattades inte om BB. Detta ledde till en osäkerhet för alla inblandade om vem som ansvarade för vad under den period som BB kom att bo hos sina morföräldrar, och detta har påverkat BB, AA och morföräldrarna negativt. Jag ser allvarligt på detta.

text: Jag är mycket kritisk till nämndens agerande i denna del och att BB fortsatt var placerad hos morföräldrarna trots att det stod klart att BB inte kunde placeras hos dem. Såvitt kommit fram undersökte nämnden aldrig om morföräldrarnas hem var lämpligt för BB, och den placerade vidare BB utanför det egna hemmet utan att dessförinnan ha hämtat in båda vårdnadshavarnas samtycke till placeringen. För dessa brister ska nämnden kritiseras.

text: Nämnden hade ansvaret för BB under hela placeringen men överlät det på morföräldrarna Eftersom överenskommelsen innebar att BB var fortsatt placerad av nämnden hos morföräldrarna ansvarade den enligt

text: 6 kap. 1 §

text: SoL för att hon fick god vård. I nämndens ansvar enligt bestämmelsen ingår att noga följa vården, vid behov medverka till att den enskilde får vård i annan form och efter vårdens avslutande ge den enskilde det stöd och den hjälp som han eller hon kan behöva. Detta ansvar gäller även vid en kortare placering.

text: Nämnden verkar dock inte ha förstått sitt ansvar för att se till att BB fick god vård och medger även i sitt remissvar att den överlät ansvaret för BB på morföräldrarna. Även om det naturligtvis är viktigt att involvera de som berörs av en placering utanför det egna hemmet får det inte gå så långt att nämnden försummar att ta sitt lagstadgade ansvar för barnet. Punkterna i överenskommelsen visar med tydlighet att nämnden överlät ansvaret för BB på morföräldrarna. Jag tänker främst på formuleringarna om att morföräldrarna hela tiden skulle kontrollera var AA och BB befann sig och att de skulle ha BB hos sig när de var lediga.

text: Det framgår vidare att nämnden under lång tid känt till den svåra situation som AA befann sig i. Att nämnden i ett sådant fall inte tog sitt ansvar för BB är särskilt allvarligt. Morföräldrarna fick ta det ansvar som vilade på nämnden. Nämndens agerande är minst sagt anmärkningsvärt.

text: Det ligger enligt min mening nära till hands att se den aktuella överenskommelsen som ett försök från nämndens sida att avtala bort sitt lagstadgade ansvar för BB. Något sådant får inte förekomma. Nämnden kan aldrig frånsäga sig ansvaret för ett placerat barn. Jag noterar i sammanhanget att nämnden i sitt remissvar uppgett att socialtjänsten fick styra vården enligt SoL i för stor utsträckning. Det resonemanget visar med tydlighet att nämnden inte har förstått att den ansvarade för BB när hon befann sig hos morföräldrarna. Det är med viss förvåning jag konstaterar att nämnden inte ens i samband med sitt svar till JO insett det felaktiga i hanteringen. Nämnden har över huvud taget inte reflekterat över om den i och med överenskommelsen rent faktiskt placerade BB hos morföräldrarna.

text: Jag är mycket kritisk till att nämnden inte tog sitt ansvar för BB under den tid som hon var placerad hos morföräldrarna, och jag ser allvarligt på att nämnden i stället överlät ansvaret för BB på dem. Detta skedde trots att det stått helt klart för nämnden att både AA och BB hade ett vårdbehov och att morföräldrarna tydligt förklarat att BB inte kunde vara placerad hos dem. Detta gör nämndens agerande än mer klandervärt, och nämnden förtjänar kritik för detta.

text: Nämndens ansvar för frågan om ersättning under den tid som BB var placerad utanför det egna hemmet Socialnämnden ansvarar enligt

text: 6 kap. 1 § tredje stycket

text: SoL för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. I förpliktelsen att tillhandahålla god vård ingår enligt praxis ett kostnadsansvar för nämnden (se t.ex.

text: RÅ 1998 ref. 80

text: I och II,

text: HFD 2013 ref. 17

text: och

text: JO 2019/20 s. 486

text: ). Nämnden har alltså även vid kortare placeringar som inte kan anses stadigvarande ett ansvar för att lösa frågor om ersättning genom att träffa avtal med dem som nämnden placerat barnet hos. Detta ansvar gäller även när ett barn placeras av nämnden hos en nära anhörig.

text: Av utredningen i ärendet framgår att DD den 11 mars 2019 tog upp frågan om ersättning med socialtjänsten. En socialsekreterare informerade henne om att det var fråga om en nätverkslösning och att det inte var aktuellt med någon ersättning.

text: Som jag redogjort för ovan var det i BB:s fall fråga om att nämnden placerade henne hos morföräldrarna. De hade då rätt till ersättning. Nämndens information i fråga om ersättning var alltså felaktig. Till det kommer att nämnden inte hanterade frågan om ersättning till morföräldrarna under hela den tid som BB bodde hos dem. Nämnden förtjänar kritik för hanteringen i denna del. Avslutande synpunkter Jag är mycket kritisk till nämndens handläggning av BB:s ärende. Bristerna rör helt grundläggande frågor som t.ex. nämndens ansvar för placerade barn. Socialnämnden i Mariestads kommun förtjänar sammantaget allvarlig kritik för de omfattande brister som kommit fram i ärendet. Jag förutsätter att nämnden vidtar nödvändiga åtgärder för att förhindra att något liknande inträffar igen.

text: Ärendet avslutas.