avgjordAv: Justitieombudsmannen Thomas Norling

title: Allvarlig kritik mot Socialnämnden i Karlskoga kommun för att bl.a. ha avslutat en utredning enligt 7 § LVM utan att dessförinnan ha klarlagt en mans behov av vård

sammanfattning: Anhöriga till en man gjorde under en period flera orosanmälningar om honom till nämnden. De uppgav bl.a. att han missbrukade alkohol och att han sedan en tid inte gick att nå. Nämnden vidtog vissa åtgärder för att komma i kontakt med mannen. Även Polismyndigheten gjorde en anmälan med stöd av 6 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, och anförde bl.a. att mannen hade allvarliga alkoholproblem. Nämnden kallade mannen till ett möte, men han kom inte dit. I det läget inledde nämnden en utredning enligt 7 § LVM. Nämnden gjorde inom ramen för utredningen vissa ytterligare försök att komma i kontakt med mannen. Utredningen avslutades sedan av det skälet att han inte påträffats. Nämnden har ett särskilt ansvar för att personer med missbruksproblem får den hjälp och vård som de behöver. I detta ligger att nämnden ska utreda den enskildes förhållanden för att kunna tillhandahålla lämpliga insatser. När nämnden genom en anmälan enligt 6 § LVM eller på något annat sätt har fått kännedom om att det kan finnas skäl att bereda någon tvångsvård ska nämnden inleda en s.k. LVM-utredning enligt 7 § LVM. JO konstaterar att handläggningen av mannens ärende brustit i flera avseenden. Nämnden gjorde inte någon bedömning av om uppgifterna i respektive anmälan borde leda till någon åtgärd från nämndens sida. Uppgifterna i anmälningarna var enligt JO sådana att en LVM-utredning borde ha inletts i ett tidigare skede än vad som blev fallet. Till det kommer att det saknades grund för nämnden att avsluta utredningen med hänvisning till att man inte kunde etablera någon kontakt med mannen. Nämnden var skyldig att utreda hans situation. Enligt JO tyder hanteringen på mycket bristfälliga kunskaper om hur en utredning som den aktuella ska bedrivas. När nämnden avslutade utredningen hade det gått cirka tre månader sedan nämnden tog emot den första orosanmälan om mannen. Det är enligt JO allvarligt att nämnden under den tiden inte förmått klarlägga hans förhållanden. JO konstaterar också att dokumentationen i mannens ärende är bristfällig. Sammantagna är bristerna i handläggningen sådana att JO riktar allvarlig kritik mot nämnden.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO den 7 maj 2020 klagade AA på socialförvaltningen i Karlskoga kommun.

text: AA uppgav bl.a. följande: Hennes exman BB är gravt alkoholiserad men får inte någon hjälp av socialtjänsten. Anhöriga och vänner till BB har gjort flera orosanmälningar och Polismyndigheten har gjort anmälningar enligt

text: 6 § lagen (1988:870)

text: om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. Socialtjänsten inledde en utredning om BB med stöd av LVM, men den lades ned med motiveringen att han inte öppnade när socialtjänsten ringde på och inte svarade på deras brev. När hon under gårdagen såg BB var han svullen, gul i hyn och nästan oigenkännlig. Hans närstående är mycket oroliga för hans hälsa och han behöver få hjälp snarast.

text: Utredning

text: JO tog del av vissa handlingar i BB:s ärende, bl.a. tre anmälningar från Polismyndigheten enligt

text: 6 §

text: LVM.

text: Därefter begärde JO att Socialnämnden i Karlskoga kommun skulle yttra sig över det AA uppgett i sin anmälan och om huruvida BB:s ärende handlagts i enlighet med bestämmelserna i LVM.

text: Nämnden anförde i ett remissvar bl.a. följande:

text: Yttrande

text: Redovisning av hantering av ett LVM ärende gällande BB[…]

text: Den 13 november 2019 inkommer orosanmälan på BB till socialtjänsten. Det blir första gången socialtjänsten får kännedom om BB. Mellan den 13 november 2019 och 12 december 2019 inkommer fyra stycken orosanmälningar från anhöriga. Varje orosanmälning hanteras med att erbjudandebrev skickas till BB om att det finns stöd/hjälp att få. Den 20 december 2019 samt 22 januari 2020 inkommer anmälan enlig

text: 6 §

text: LVM från polis. Vid den första LVM-anmälan som inkommer från polisen har det inte skett något ingripande vilket innebär att det ej skett en polisiär bedömning då polisen inte har påträffat BB, utan polisen i anmälan har en personlig kännedom om vederbörande. Den andra LVM anmälan den 22 januari 2020 inkommer från polisen efter ett ingripande på grund av misstänkt rattonykterhet från BB. I den anmälan framkommer det, att det kan tyda på att det föreligger ett alkoholmissbruk hos BB. I anmälan har polisen noterat att BB upplevs både psykiskt och fysiskt avslagen, sviktande hygien samt smutsiga kläder. Polisen vid denna händelse har ingen tidigare kännedom om BB. Dock skickas en anmälan enligt LVM, att BB kan vara i behov av vård. Vid de tre första orosanmälningarna som inkommer skickas två erbjudandebrev till BB via post. Två erbjudandebrev skickas på grund av att orosanmälningarna inkom inom bara några dagars mellanrum. Den första orosanmälan som inkom 13 november 2019, framkommer det att polisen har gjort ett hembesök 11 november 2019 där anmälaren berättar att Polisen bedömer att BB inte är i det tillståndet för ett omhändertagande. Vid två tillfällen 22 november samt 28 november 2019 försöker socialtjänsten nå BB via telefon, utan resultat. 9 december 2019 inkommer ytterligare en orosanmälan. Anmälaren påtalar att

text: hon/han har varit i kontakt med polisen som uppger att de inte kan göra något. Socialtjänsten försöker personligen att ge BB en kallelse om ett besök den 17 december 2019. Detta misslyckas och kallelsen skickas via post. BB kommer inte på bokat besök. Den 20 december 2019 inkommer LVM anmälan, kallelse skickas om en tid för ett besök 10 januari 2020 då också LVM utredning öppnas. [Tidpunkten för besök är enligt journalen den 7 januari 2020, men utredning inleds den 10 januari 2020, JO:s anm.] 22 januari 2020 inkommer nästa LVM anmälan. Socialtjänsten har fått tillgång till nycklar in till trappuppgången via anhöriga. Socialsekreterare CC samt socialrådgivare DD försöker nå BB vid hans bostad 20 och 30 januari, 12 februari samt 13 februari 2020. Vid tre tillfällen lämnas ett brev i brevinkastet att en kontakt från BB önskas av socialsekreterare CC. Till en början görs bedömning att inte öppna LVM på orosanmälningarna då BB inte är känd sedan tidigare och därför bör utredning genomföras enligt Socialtjänstlag, SoL, för att utreda missbrukets art och omfattning samt klargöra BB:s egna fria vilja till och behov av eventuell vård. Till grund för att öppna en LVM utredning ligger att en personlig kontakt ska tas med BB. Detta för att kunna genomföra en bedömning huruvida BB har behov av vård enligt LVM eller erbjudas vård enligt SoL.

text: Beslut

text: Då BB inte påträffats varken via telefonsamtal, svarat på de erbjudandebrev eller kommit på kallelser, kan bedömning enligt LVM inte genomföras. Bedömning görs att avskriva LVM utredning enligt § 7 LVM den 21 februari 2020, på grund av att den anmälde ej har påträffats.

text: Den 28 april 2020

text: Den 28 april 2020 inkommer en LVM anmälan från polisen i Karlskoga samt en orosanmälan. I LVM anmälan framkommer det ännu en gång att polisen som skickar LVM anmälan inte har påträffat BB personligen utan fått information från annat håll. Det har inte skett något ingripande, utan polisen har en god personlig kännedom om BB. Ärendet hanteras som brukligt vid LVM anmälningar, en bedömning om ett omedelbart omhändertagande enligt LVM § 13 görs. Kriterierna bedöms inte vara uppfyllda utan en kallelse skickas om ett besök till BB den 5 maj 2020. BB kommer inte på det bokade besöket. Den 6 maj 2020 inkommer ytterligare en orosanmälan från anhörig som har sett BB för första gången sen hösten 2019. Anmälan är av den digniteten att beslut fattas om att öppna LVM utredning den 6 maj 2020. Ett brev skickas den 6 maj till BB om en tid för en läkarundersökning enligt LVM § 9 den 12 maj 2020. BB hör inte av sig i tid för att frivilligt närvara på läkarbesöket, varför handräckningsbegäran görs. Vid läkarundersökningen den 12 maj 2020 närvarar socialsekreterare CC. BB får information om vad ett LVM innebär. BB har så dåliga levervärden att BB blir inlagd på MAVA, Karlskoga lasarett. BB är inlagd på MAVA i några veckor. Vid utskrivning från MAVA den 29 maj 2020 får BB åka till ett behandlingshem/ vårdboende för individer med ett missbruk/ beroendeproblematik. BB väljer att åka till behandlingshemmet/vårdboendet frivilligt enligt SoL. LVM utredning avslutas den 3 juni 2020 och övergår till frivilliga insatser. LVM utredningen är öppen några dagar in i behandlingen på behandlingshemmet/vårdboendet, på grund av osäkerheten runt BB:s medgivande. Medgivandet är inte är helt tillförlitligt. I läkarintyget den 12 maj 2020 framkommer det att BB inte har insikt om sitt sjukdomstillstånd och har en förnekelse till sin alkoholkonsumtion. Insatsen i skrivande stund, 24 juni 2020, är fortfarande pågående enligt

text: SoL 4:1

text: Sammanfattning

text: En av grunderna för LVM är att man uteslutit möjligheten till frivillig vård enligt SoL och har omfattande dokumentation om individens missbruk genom till exempel kontroll via urinprov, samtal ADDIS/ASI med mera. Då BB inte tog kontakt trots flertalet erbjudandebrev och inte heller öppnade dörren vid hembesök, svarade inte i telefon och så vidare kunde frivillig vård enligt SoL inte uteslutas, och inte heller utredas av socialsekreterare. BB var helt okänd för socialtjänsten och det innebär att det inte finns någon tidigare kännedom eller dokumentation om BB:s missbruk. – – – Socialnämnden bedömer att handläggningen skett i enlighet med bestämmelserna i LVM.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelser i LVM Socialnämnden ska aktivt sörja för att en missbrukare får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket (

text: 5 kap. 9 § socialtjänstlagen

text: [2001:453], SoL). Vård inom socialtjänsten ges en missbrukare i samförstånd med honom eller henne enligt bestämmelserna i SoL. En missbrukare ska dock under vissa förutsättningar ges vård utan samtycke. Bestämmelser om sådan tvångsvård finns i LVM.

text: Tvångsvården ska syfta till att genom behövliga insatser motivera missbrukaren så att han eller hon kan antas vara i stånd att frivilligt medverka till fortsatt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt missbruk (

text: 3 §

text: LVM).

text: Tvångsvård ska beslutas om 1. någon till följd av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk, 2. vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt bestämmelserna i SoL eller på något annat sätt, och 3. han eller hon till följd av missbruket utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara, löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv, eller kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående (

text: 4 §

text: LVM). Beslut om tvångsvård fattas av förvaltningsrätten efter ansökan av socialnämnden (5 och 11 §§ LVM).

text: Socialnämnden får besluta att en missbrukare omedelbart ska omhändertas, om det är sannolikt att missbrukaren kan beredas vård med stöd av LVM, och rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukaren kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om han eller hon inte får omedelbar vård, eller på grund att det annars finns en överhängande risk för att missbrukaren till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående (

text: 13 §

text: LVM).

text: Myndigheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med missbrukare är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de får

text: kännedom om att någon kan antas vara i behov av vård enligt LVM, en s.k. LVM-anmälan (

text: 6 §

text: LVM).

text: Socialnämnden ska utan dröjsmål inleda en utredning av vad som genom ansökan, anmälan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden (

text: 11 kap. 1 §

text: SoL). När socialnämnden genom anmälan enligt

text: 6 §

text: LVM eller på något annat sätt har fått kännedom om att det kan finnas skäl att bereda någon tvångsvård ska nämnden inleda en s.k. LVM-utredning (

text: 7 §

text: LVM).

text: När en LVM-utredning har inletts ska socialnämnden, om det inte är uppenbart obehövligt, besluta om läkarundersökning av missbrukaren samt utse en läkare för undersökningen (

text: 9 §

text: LVM). Läkaren ska i ett intyg ange missbrukarens aktuella hälsotillstånd. Nämnden har under vissa förutsättningar möjlighet att begära hjälp av Polismyndigheten för att föra en missbrukare till en beslutad läkarundersökning (se

text: 45 §

text: LVM).

text: Av socialnämndens utredning ska framgå missbrukarens förhållanden samt tidigare vidtagna och planerade åtgärder (

text: 10 §

text: LVM). Av utredningen ska också framgå i vilket hem intagning kan ske och vilken vård utanför hemmet som planeras, om intagning sker.

text: Ärenden enligt LVM ska handläggas skyndsamt (

text: 37 §

text: LVM). Dokumentation Handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling skall dokumenteras (

text: 11 kap. 5 §

text: SoL). Dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. Jag kan också hänvisa till Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om dokumentation i verksamhet som bedrivs med stöd av SoL, LVU, LVM och LSS (

text: SOSFS 2014:5

text: Det är ur ett rättssäkerhetsperspektiv viktigt att alla uppgifter som behövs för bedömningen av ett ärende dokumenteras. Normalt sett sker dokumentationen i den enskildes journal. Även uppgifter som enbart rör ärendets gång och som inte direkt tillför ärendet sakuppgifter bör i stor utsträckning dokumenteras. Det kan t.ex. vara uppgifter om att det förekommit kontakter med den enskilde, andra personer eller myndigheter. En god dokumentation i ett ärende underlättar överblicken av handläggningen. Det är också en förutsättning för att den enskilde och andra, t.ex. tillsynsmyndigheter, ska kunna följa handläggningen (se t.ex.

text: JO 2018/19 s. 556

text: och

text: JO 2020/21 s. 464

text: Bedömning

text: JO:s granskning Min granskning avser nämndens handläggning av BB:s ärende från det att nämnden den 13 november 2019 tog emot AA:s anmälan om oro för honom till det att nämnden avslutade LVM-utredningen den 21 februari 2020. Jag kommer

text: också att beröra handläggningen efter det att nämnden tog emot anmälningar om BB den 28 april 2020 till det att en LVM-utredning inleddes den 6 maj 2020. Handläggningen av BB:s ärende Anmälan om oro från närstående och kommunens arbetsmarknadsenhet under

text: november-december 2019

text: Den 13 november 2019 gjorde AA en anmälan om oro för BB. Hon uppgav bl.a. att han hade kommit till arbetet berusad två dagar tidigare och att arbetsgivaren därefter inte kunnat nå honom. Vidare uppgav hon att polisen hade gått in i BB:s bostad vid lunchtid den aktuella dagen och hittat honom påtagligt berusad. Handläggaren skickade ett erbjudandebrev till BB den 14 november 2019. Den 18 november 2019 lämnade kommunens arbetsmarknadsenhet samma information om BB:s situation som AA gjort.

text: BB:s ena dotter gjorde en anmälan om oro för sin far den 21 november 2019. Hon uppgav bl.a. att han drack jättemycket, att han inte hade varit på sitt arbete på cirka två veckor och att han inte svarade i telefon eller på sms. Vidare berättade hon att BB inte hade öppnat dörren när hans chef hade sökt honom i bostaden.

text: Den 22 november 2019 gjorde BB:s gudson en anmälan om oro med anledning av att BB hade druckit under lång tid. Han lämnade BB:s telefonnummer till handläggaren. Handläggaren skickade samma dag ett erbjudandebrev till BB där det framgick att socialtjänsten hade tagit emot en orosanmälan om BB:s alkoholkonsumtion och att han kunde kontakta handläggaren om han önskade hjälp eller behandling. Handläggaren sökte BB via telefon den 22 och 28 november 2019 utan resultat.

text: Den 9 december 2019 gjorde AA ytterligare en anmälan om oro för BB. Hon uppgav att ingen hade fått tag i honom på tre veckor och att han inte öppnade dörren när de knackade på. Handläggaren informerade AA om att ett erbjudandebrev skulle skickas. Det framgår inte av dokumentationen om ett sådant brev skickades i det läget. En kallelse skickades till BB med tid för möte hos förvaltningen den 17 december 2019. BB kom inte till mötet.

text: Nämnden har i sitt remissvar uppgett att den inledningsvis gjorde bedömningen att inte inleda en LVM-utredning med anledning av orosanmälningarna eftersom BB inte var känd av socialtjänsten sedan tidigare och att en utredning i stället borde göras enligt SoL.

text: När det kommer in en anmälan om oro för en enskild ska nämnden bedöma om det finns anledning att vidta någon åtgärd. Nämnden ska inom ramen för en s.k. förhandsbedömning ta ställning till om en utredning enligt SoL eller LVM bör inledas. Som jag redogjort för är utgångspunkten att en utredning om den enskildes behov av insatser ska ske i samråd med honom eller henne. Om den enskilde inte vill ta emot några insatser eller någon hjälp från nämnden kan en

text: utredning inte genomföras med stöd av SoL. En utredning enligt LVM skiljer sig från en utredning enligt SoL på så sätt att den kan bedrivas mot den enskildes vilja. Om det kan finnas skäl att bereda någon vård enligt LVM är nämnden skyldig att inleda en utredning enligt

text: 7 §

text: LVM.

text: Det har kommit fram att nämnden vid tidpunkten för anmälningarna om BB inte hade någon tidigare kännedom om honom. Det kan givetvis vara lättare för nämnden att bedöma uppgifter i en anmälan om oro för en enskild som nämnden har en pågående kontakt med inom ramen för t.ex. en insats. Den enskildes förhållanden är i ett sådant fall i vissa avseenden redan kända för nämnden. Men att nämnden inte har någon tidigare kännedom om den enskilde får givetvis inte medföra att nämnden drar sig för att efter en anmälan om oro försöka etablera en kontakt med honom eller henne. Nämndens kontaktförsök ska givetvis präglas av respekt för den enskildes integritet.

text: Jag vill i sammanhanget också framhålla att uppgifter som nämnden får del av om en missbrukare kan vara av så allvarlig karaktär att det inte finns något utrymme för nämnden att kontakta honom eller henne innan den vidtar åtgärder med stöd av LVM.

text: I BB:s fall tog nämnden under en period om cirka en månad emot fyra anmälningar om oro för honom från närstående och även en anmälan från kommunens arbetsmarknadsenhet. JO har tidigare uttalat att nämnden givetvis inte kan bortse från anmälningar från en anhörig utan kritiskt ska granska uppgifterna i en sådan anmälan (

text: JO 2018/19 s. 556

text: ). Det som anfördes i anmälningarna gav enligt min mening anledning till oro för BB:s situation.

text: Det har kommit fram att nämnden under nämnda period gjorde vissa försök att komma i kontakt med BB. Handläggaren skickade erbjudandebrev till honom och sökte honom också per telefon vid några tillfällen. Han kallades också till ett möte. Åtgärderna ledde emellertid inte till att nämnden lyckades etablera någon kontakt med honom.

text: Som jag nämnt var nämnden skyldig att bedöma uppgifterna i varje anmälan om oro för BB. Detta gäller oavsett om nämnden lyckades komma i kontakt med BB eller inte. Nämnden har inte dokumenterat några bedömningar av uppgifterna i de fem anmälningarna. Det ger intryck av att det inte gjordes några sådana bedömningar. Nämnden har inte heller berört den saken i sitt remissvar.

text: Nämnden borde skyndsamt ha bedömt varje mottagen anmälan och tagit ställning till om det i det läget fanns skäl att inleda en LVM-utredning. Nämndens ställningstagande borde sedan ha dokumenterats i BB:s ärende. Handläggningen har brustit i nämnda avseenden. Enligt min mening talade det som framgick av de fem anmälningarna för att BB kunde vara i behov av vård för sitt missbruk. Nämnden hade inte heller lyckats få kontakt med BB för att på

text: så sätt få en bild av hans situation. Enligt min mening borde nämnden i det här skedet ha inlett en utredning enligt LVM.

text: LVM-anmälan från Polismyndigheten i december 2019

text: Den 20 december 2019 tog nämnden emot en anmälan från Polismyndigheten enligt

text: 6 §

text: LVM. Polismannen som upprättade anmälan angav i den att BB var en gammal vän till honom. Av anmälan framgick bl.a. att BB hade allvarliga alkoholproblem, att han avskärmat sig socialt och fått sluta sitt arbete. Det angavs också att BB bedömdes vara i omedelbart behov av vård på grund av sina alkoholproblem. Nämndens personal åkte samma dag till lägenhetshuset där BB bodde, men lyckades inte ta sig in i fastigheten. I journalen antecknades att det därför inte kunde göras någon bedömning. Det antecknades också att informationen som kommit in inte var av alarmerande karaktär, varför ett brev med kallelse till möte den 7 januari 2020 skickades till BB.

text: Nämnden har i sitt remissvar anfört att Polismyndigheten inte påträffat BB och att det inte gjorts någon polisiär bedömning, utan att polismannen hade personlig kännedom om BB. Nämnden tycks närmast ha bortsett från uppgifterna i anmälan av skälet att polismannen var gammal vän med BB. Jag vill understryka att polismannen gjorde anmälan inom ramen för sin tjänsteutövning och att Polismyndigheten således stod bakom uppgifterna i anmälan. Nämnden borde ha gjort en noggrann bedömning av anmälan. Bedömningen skulle också ha dokumenterats. I BB:s journal antecknades endast att informationen inte var av alarmerande karaktär. Detta var givetvis inte tillräckligt och hanteringen har brustit.

text: Det hade i detta läge gått mer än en månad sedan AA lämnade in sin första anmälan om oro för BB. Därefter hade det kommit in fyra ytterligare anmälningar samt en anmälan med stöd av

text: 6 §

text: LVM. Samtliga anmälningar innehöll oroande beskrivningar av BB:s förhållanden. Nämnden ansåg trots detta att det var tillräckligt att kalla BB till ett möte. Som jag redan nämnt anser jag att nämnden borde ha inlett en LVM-utredning utifrån uppgifterna i de fem första anmälningarna. När även Polismyndigheten anmälde oro för BB:s situation borde det ha stått klart för nämnden att det fanns anledning att utreda hans förhållanden inom ramen för en utredning enligt LVM. En sådan utredning inleddes först den 10 januari 2020, dvs. efter det att BB hade uteblivit från det bokade mötet den 7 januari 2020.

text: Handläggningen av LVM-utredningen

text: Inom ramen för utredningen kontaktade en handläggare den 16 januari 2020 BB:s andra dotter som lånade ut en nyckel till fastigheten. Den 20 januari 2020 sökte två tjänstemän BB i bostaden, men han öppnade inte dörren.

text: Den 22 januari 2020 gjorde Polismyndigheten ytterligare en anmälan enligt

text: 6 §

text: LVM. Av anmälan framgick bl.a. att en polispatrull hade försökt att stanna BB:s bil tre gånger utan resultat samt att han efter att ha parkerat vid sin bostad lämnade ett positivt utandningsprov. Polisen upplevde honom som kraftigt

text: berusad och han hade svårt att följa instruktioner. Enligt anmälan var BB bl.a. väldigt sliten fysiskt och verkade avslagen psykiskt samt hade smutsiga kläder och saknade strumpor i skorna. Det antecknades att Polismyndigheten kände stor oro över BB:s hälsa och utveckling på grund av hans missbruk.

text: Handläggaren gjorde en notering i BB:s journal om att hon bedömde att han inte uppfyllde kraven för ett omedelbart omhändertagande. Det framgår inte av dokumentationen hur handläggaren kom fram till sitt ställningstagande. Uppgifterna i anmälan från Polismyndigheten var enligt min mening ytterst oroande och nämnden borde ha gjort en noggrann prövning av om det kunde finnas skäl för ett omedelbart omhändertagande av BB.

text: Av den dokumentation som jag tagit del av framgår att nämnden sökte BB i bostaden den 20 och 30 januari samt den 12 och 13 februari 2020 utan resultat. Vid det andra och det fjärde besöket lämnades en lapp i brevlådan om att handläggaren önskade kontakt med honom.

text: Den 21 februari 2020 avslutade nämnden utredningen. I utredningsdokumentet antecknades bl.a. följande:

text: Bedömning

text: 191220 samt 200122 inkommer anmälan enligt

text: 6 §

text: LVM från polis samt en del orosanmälningar från anhöriga. Den första LVM-anmälan som inkommer från polisen, har det inte skett något ingripande utan polisen i anmälan har en god personlig kännedom om BB. Den andra anmälan kör BB berusad. Detta kan tyda på att det föreligger ett alkoholmissbruk hos BB och att han kan vara i behov vård enligt LVM eller frivilligt ta emot stöd/hjälp enligt SoL. Undertecknad har försökt att nå BB via kallelser om bokade besök samt försökt nå BB vid hans bostad utan resultat. På grund av att BB ej har påträffats trots flertal försök till kontakt. BB har inte kommit på bokad besök och utifrån detta har undertecknad inte kunnat göra en bedömning om vård enligt LVM föreligger eller ej.

text: Beslut -Att avskriva LVM utredning enligt

text: 7 §

text: LVM, på grund av att den anmälde ej har påträffats.

text: Nämnden har i sitt remissvar anfört att då BB inte påträffades eller hörsammade kontaktförsök kunde en bedömning enligt LVM inte genomföras och utredningen avskrevs därför.

text: I denna del gör jag följande bedömning. En myndighet ska se till att ett ärende blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver (

text: 23 § förvaltningslagen

text: [2017:900]). I detta ligger att det är myndigheten som har det yttersta ansvaret för att en utredning ges en sådan omfattning att den kan leda till ett korrekt beslut om huruvida nämnden ska ansöka om vård med stöd av LVM. JO har i tidigare beslut framhållit vikten av att en utredning enligt LVM bedrivs förutsättningslöst och blir så fullständig som möjligt (JO 2011/12 s. 457). Missbrukarens situation ska noggrant belysas och en väsentlig del av utredningen utgörs av hans eller hennes uppgifter om sitt missbruk och sin inställning till vård (

text: JO 2003/04 s. 266

text: När en utredning enligt LVM inletts ska nämnden, om det inte är uppenbart obehövligt, besluta om läkarundersökning enligt

text: 9 §

text: LVM. Med uppenbart obehövligt avses t.ex. att det redan finns ett aktuellt läkarintyg i ärendet (

text: prop. 1987/88:147

text: . s. 96). Nämnden har också en möjlighet att enligt

text: 45 §

text: LVM begära Polismyndighetens hjälp för att föra den enskilde till en läkarundersökning.

text: Varken i den dokumentation som jag har tagit del av eller i nämndens remissvar berörs frågan om huruvida en läkarundersökning borde ha gjorts av BB vid den aktuella tidpunkten. Det har inte kommit fram något som tyder på att en sådan undersökning hade varit uppenbart obehövlig i detta fall. Enligt min mening borde nämnden alltså inom ramen för utredningen ha fattat ett beslut om läkarundersökning av BB. Jag är kritisk till att så inte skedde och till att det saknas dokumentation om eventuella överväganden gällande den saken.

text: De åtgärder som nämnden vidtog inom ramen för utredningen var att vid fyra tillfällen utan framgång söka BB i hans bostad och att vid två av dessa tillfällen lämna en lapp i hans brevlåda om att socialtjänsten ville komma i kontakt med honom. Efter nämnda kontaktförsök avslutade nämnden utredningen om BB.

text: Nämnden avslutade alltså utredningen utan att ha klarlagt BB:s förhållanden. Det saknades grund för nämnden att skriva av ärendet med hänvisning till att man inte kunde etablera någon kontakt med BB. Nämnden var skyldig att utreda hans situation. Att nämnden avslutade utredningen av det skälet att den inte kunde komma i kontakt med BB är anmärkningsvärt och tyder på mycket bristfälliga kunskaper om hur en utredning som den aktuella ska bedrivas. Jag ser med stort allvar på det inträffade.

text: Det hade när utredningen avslutades utan åtgärd gått cirka tre månader sedan AA i november 2019 gjorde den första anmälan om oro för BB. Det är allvarligt att nämnden under den tiden inte förmått klarlägga hans förhållanden.

text: LVM-anmälan från Polismyndigheten den 28 april 2020

text: Den 28 april 2020 gjorde Polismyndigheten en ny anmälan enligt

text: 6 §

text: LVM. Det angavs bl.a. att BB blivit ännu sämre och mycket väl uppfyllde kriterierna för tvångsvård. AA gjorde samma dag en anmälan om oro för BB. Hon uppgav bl.a. att läget var ohållbart och att han inte betalat hyran. Den 29 april 2020 noterade handläggaren att det inte framgick av LVM-anmälan var och när polisen sett BB och att kriterierna för ett omedelbart omhändertagande inte var uppfyllda.

text: Nämnden borde i det läget ha prövat om det fanns anledning att inleda en LVMutredning. Ställningstagandet skulle också ha dokumenterats. Såvitt kommit fram gjorde nämnden inte något försök att komma i kontakt med BB. Enligt min mening var uppgifterna i Polismyndighetens anmälan sådana att nämnden borde ha inlett en utredning enligt LVM.

text: Det har kommit fram att nämnden efter ytterligare en anmälan från AA den 5 maj 2020 inledde en utredning. I den anmälan angav AA bl.a. att hon hade sett BB och att han var gul i huden, svullen i ansiktet, ovårdad och knappt kunde gå. Nämnden beslutade också om en läkarundersökning av BB. Det finns utifrån det som kommit fram om den andra utredningen inte skäl för några ytterligare uttalanden från min sida.

text: Dokumentation Nämnden inledde en utredning den 10 januari 2020 som avslutades den 21 februari 2020. Av utredningsdokumentet framgår bl.a. att förvaltningen sökte BB i bostaden den 20 och 30 januari 2020 samt den 12 och 13 februari 2020. Nämnden har inte lämnat in några journalanteckningar för utredningstiden. Händelser och åtgärder verkar endast ha dokumenterats i utredningsdokumentet. Det är givetvis inte tillfredsställande. För att handläggningen av ett ärende ska kunna följas och granskas i efterhand är det av stor vikt att åtgärder och händelser dokumenteras i den enskildes journal. I det sammanhanget är det vidare viktigt att anteckningarna språkligt sett är utformade så att det klart och tydligt framgår vad som anges där.

text: Jag har ovan konstaterat att det inte framgår av den dokumentation som jag tagit del av att nämnden bedömt de uppgifter som lämnats i flera av de mottagna anmälningarna. Även detta utgör dokumentationsbrister. Sammanfattande synpunkter Nämnden har som nämnts ett särskilt ansvar för att hjälpa personer med missbruksproblem. I detta ingår att utreda enskildas behov av insatser och tillhandahålla sådana. Jag har pekat på flera brister i handläggningen av BB:s ärende. Bristerna är sådana att nämnden förtjänar allvarlig kritik för hanteringen. Att nämnden avslutade den första LVM-utredningen utan att ha klarlagt BB:s situation och vårdbehov är särskilt allvarligt.

text: Nämnden har i sitt remissvar angett att handläggningen skett i enlighet med bestämmelserna i LVM. Att nämnden inte ens i samband med att den upprättade sitt remissvar till JO insåg att handläggningen brustit i flera avseenden är enligt min mening mycket oroande och tyder på bristfälliga kunskaper om det aktuella regelverket.

text: LVM är en skyddslagstiftning för enskilda med missbruksproblem. Det kan vara helt avgörande för en missbrukares liv och hälsa att nämnden agerar med stöd av lagens bestämmelser när det finns förutsättningar för det. Jag utgår från att nämnden omgående vidtar nödvändiga åtgärder för att säkerställa en korrekt handläggning av ärenden enligt LVM.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Långsam handläggning
Objektivitet, opartiskhet, saklighet
Tillsyn

publisher: Justitieombudsmannen

title: Anmälan mot Miljö- och byggnadsnämnden i Tanums kommun angående handläggningen av ett bygglovsärende med påstående att nämnden inte iakttagit saklighet och opartiskhet

org: jo

text: Bakgrund

type: rubrik

text: I en anmälan i maj 1994 (dnr 1918-1994) framförde AA klagomål mot Byggnadsnämndens i Tanums kommun handläggning av och beslut i ett ärende om bygglov rörande en grannfastighet. AA hävdade i anmälan bl.a. att de av nämnden meddelade loven stred mot detaljplanen i ett flertal avseenden, att nämnden inte ingripit och stoppat byggnadsföretaget trots att länsstyrelsen inhiberat och sedermera upphävt ett lovbeslut samt att nämnden inte besvarat skrivelser från honom. I sitt beslut den 17 februari 1995 kritiserade JO byggnadsnämnden för ett obesvarat brev och uttalade i övrigt att AA:s klagomål till övervägande delen rörde sådana frågor som kunde prövas i ordinarie instans och att JO därför inte fann anledning att ingripa.

type: stycke

text: Anmälan

text: Med anknytning till JO:s beslut den 17 februari 1995 har AA i en ny anmälan den 5 oktober 1999 begärt JO:s granskning av Miljö- och byggnadsnämndens (tidigare Byggnadsnämndens) i Tanums kommun handläggning av samma ärende som tidigare. Han har uppgett bl.a. följande.

text: Det av nämnden den 17 maj 1993 meddelade beslutet om bygglov upphävdes av länsstyrelsen den 9 juli 1993. Sedan kammarrätten avslagit ett överklagande beslutade Regeringsrätten den 19 december 1996 att inte meddela prövningstillstånd. Byggnadsnämnden beslutade, delvis parallellt med bygglovsärendet, den 15 augusti 1995, om ändring av detaljplanen för att ”lagliggöra” byggnationen. Sedan beslutet upphävts av länsstyrelsen avslog regeringen den 20 mars 1997 överklaganden av såväl fastighetens ägare som av byggnadsnämnden. I januari 1998 meddelade miljö- och byggnadsnämnden ett nytt bygglov för grannfastigheten, med vissa ändringar jämfört med det tidigare olagligt uppförda parhuset. Detta överklagades hos länsstyrelsen som upphävde beslutet den 7 juli 1999. AA har både muntligt och i brev till miljö- och byggnadsnämnden krävt åtgärder enligt de lagakraftvunna besluten men inte ens fått något svar. Han har också i brev den 23 november 1998 begärt att nämnden ser till att en betongmur, som uppförts utan bygglov mellan hans och grannens fastighet, rivs.

text: Utredning

text: Sedan klagomålen remitterats har miljö- och byggnadsnämnden som sitt svar hänvisat till ett yttrande den 7 december 1999 av ordföranden och stadsarkitekten, i vilket uttalas i huvudsak följande.

text: Vad som därefter förevarit är bl.a. att BB och CC 1997-05-06 inlämnade en ny ansökan om bygglov. Denna ansökan innebär ändring av det utan lagakraftvunnet bygglov uppförda tvåbostadshuset. Byggnadsnämnden bedömde att ändringarna, i jämförelse med det uppförda huset, skulle innebära betydande fördelar för flertalet av grannarna, främst med hänsyn till utsiktsförhållandena, och att avvikelserna från gällande detaljplan skulle minskas väsentligt. Byggnadsnämnden beslutade därför 1998-01-27 att lämna bygglov. Beslutet överklagades till länsstyrelsen, som i beslut 1999-07-12 upphävde bygglovet. Länsstyrelsens beslut har därefter överklagats av DD och CC samt av BB. Ärendet är för närvarande föremål för länsrättens prövning. Vad AA anför i sin skrivelse innefattar till stor del erinringar mot den på [fastigheten] 1:113 uppförda byggnaden. Som framgår av det ovan anförda är denna fråga föremål för vederbörlig prövning enligt plan- och bygglagen. Miljö- och byggnadsnämnden kan instämma i att den långa tidsutdräkten med ett slutligt avgörande av byggnadsärendet inte är tillfredsställande. Med hänsyn till den stora principiella och ekonomiska betydelse som utfallet av prövningen kommer att få är det dock angeläget att den sker med största noggrannhet. De enskilda intressen, som myndigheterna skall beakta, omfattar inte bara berörda grannars omsorg om sin närmiljö och havsutsikt, utan även byggherrarnas ekonomiska intressen. På ett par punkter vill miljö- och byggnadsnämnden närmare kommentera uppgifter och frågor i AA:s skrivelse. En geoteknisk undersökning har utförts, och redovisats i en utredning, daterad 1999-11-12. Utredningen inkom till miljö- och byggnadsnämnden 1999-11-22 och en kopia av utredningen har överlämnats till AA och hans hustru. I detta sammanhang kan tilläggas att resultatet av undersökningen visar att de eventuella skador, som kan uppstå i grunden på endera huset är helt fristående och inte påverkar varandra, tack vare markens relativa fasthet och flacka lutning. Som AA också anför i sin skrivelse hade han och hans hustru 1999-08-16 ett sammanträffande med representanter för kommunen, och överlämnade därvid en skrivelse, – – – Skrivelsen åtföljdes av en särskild P.M., rubricerad ”Bygg – Frågor”.

text: Vid sammanträffandet fick makarna AA svar på flera av sina frågor. Stadsarkitekten har därefter i skrivelser 1999-09-30 och -10-01 utförligt besvarat övriga frågor, som framställdes. Därmed har AA fått upplysningar och svar på flertalet av de frågor, som han framställt till miljö- och byggnadsnämnden och i sin anmälan

text: AA har kommenterat remissvaret. Han har därvid uppgett bl.a. att kommunens berörda politiker och tjänstemän åsidosatt bestämmelserna i

text: regeringsformen

text: och att han därmed blivit offer för myndighetsmissbruk.

text: Jag har från Länsstyrelsen i Västra Götalands län låtit hämta in kopior av beslut rörande den aktuella fastigheten. Jag har vidare fått veta att Länsrätten i

text: Göteborg ännu inte slutligt prövat länsstyrelsens överklagade beslut om bygglov den 7 juli 1999.

text: Bedömning

text: I det tidigare ärendet uttalades att JO inte brukar pröva myndigheternas ställningstaganden i sak, om dessa bygger på lämplighetsöverväganden eller avser bedömningsfrågor, så länge ställningstagandet faller inom ramen för aktuella författningsbestämmelsers tillämpningsområde. Vidare anfördes att JO:s granskning inte är avsedd att ersätta en prövning som kan ske i ordinarie ordning. På grund av den redovisade inriktningen av JO:s granskningsverksamhet och då AA:s anmälan till övervägande delen rörde frågor som kunde prövas i ordinarie instans, fann JO inte skäl för några uttalanden.

text: AA:s nya anmälan rör till stor del sådana beslut av nämnden som, med ett undantag vilket jag återkommer till, numera har prövats i högre instanser. Såsom anmälan är att förstå begär AA emellertid inte att JO skall ta ställning till nämndens beslut i sak utan klagomålen avser det förhållandet att nämnden inte vidtagit åtgärder i enlighet med överinstansernas beslut. AA har hävdat att nämnden därmed handlat partiskt och i strid mot bestämmelserna i

text: regeringsformen

text: I ett ärende som detta, där det finns motstående parter, bör en byggnadsnämnd iaktta stor försiktighet för att inte dess saklighet och opartiskhet (jfr

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ) skall kunna sättas i fråga. Detta behöver fördenskull inte innebära att nämnden avstår från att med den sakkunskap man besitter söka bidra till en ändamålsenlig lösning på uppkomna problem. Det är i och för sig lätt insett att en byggnadsnämnd, som beviljat ett sedermera upphävt bygglov, kan känna ett visst ansvar gentemot byggherren för sitt beslut och därför vill undersöka olika lösningar för att om möjligt undvika åtgärder för att åstadkomma rättelse. Det är också förvisso en kommunal angelägenhet att besluta om detaljplaneändringar och nämndens ståndpunkt finner även visst stöd i Regeringsrättens avgörande

text: RÅ 1996 ref. 17

text: . Byggnadsnämndens beslut den 15 augusti 1995 att anta en ändring av detaljplanen för [fastigheten] 1:113 hade som länsstyrelsen konstaterade i sitt beslut den 24 januari 1996 som enda syfte att i efterhand bevilja bygglov för ett i strid mot gällande detaljplan redan uppfört bostadshus på fastigheten. Beslutet meddelades sedan kammarrätten den 9 juni 1995 inte ändrat länsstyrelsens beslut att upphäva det av nämnden tidigare meddelade beslutet om bygglov Det är enligt min mening förståeligt om nämndens beslut om detaljplaneändring, som sedermera upphävts, uppfattats som ett kringgående av vad överinstanserna beslutat i fråga om bygglov. Mot bakgrunden av vad som tidigare har nämnts om inriktningen av JO:s granskningsverksamhet uppehåller jag mig inte vidare i den delen.

text: Av de handlingar jag låtit hämta in framgår att Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län i sin egenskap av tillsynsmyndighet, på begäran av bl.a. AA, prövat frågan om ingripande enligt bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: plan- och bygglagen

text: mot

text: den uppförda byggnaden på [fastigheten] 1:113. Byggnadsnämnden uttalade i yttrande till länsstyrelsen att en ny ansökan om bygglov för den uppförda byggnaden kommit in i april 1997 och att nämnden inte bedömde det befogat att ingripa under den tid prövning av denna pågick. Länsstyrelsen godtog emellertid inte detta som skäl för nämndens underlåtenhet att pröva frågan om ingripande enligt

text: 10 kap.

text: plan- och bygglagen

text: . I sitt beslut den 18 december 1997 uttalade länsstyrelsen sålunda följande. Såväl bygglov som detaljplan för den uppförda byggnaden på [fastigheten] 1:113 har prövats och upphävts. Det saknas således anledning för Byggnadsnämnden att ytterligare anstå med ingripande. Länsstyrelsen anmodar, i sin egenskap av tillsynsmyndighet, Byggnadsnämnden i Tanums kommun att ta upp frågan om ingripande enligt bestämmelserna i

text: 10 kap

text: plan- och bygglagen

text: . I sitt remissvar den 7 december 1999 har miljö- och byggnadsnämnden över huvud taget inte berört länsstyrelsens beslut om ingripande utan endast hänvisat till att frågan om bygglov är föremål för prövning i domstol. Enligt min mening har det inte varit godtagbart att nämnden på sätt som skett underlåtit att efterkomma länsstyrelsens anmodan. Om det, vilket framskymtar i utredningen, är nämndens uppfattning att det inte har skett några sådana överträdelser mot bestämmelserna i plan- och bygglagen som fordrar ett ingripande, borde nämnden ha meddelat ett beslut med det innehållet. Detta beslut hade sedan efter överklagande kunnat prövas i högre instans.

text: Miljö- och byggnadsnämnden har inte heller bemött vad AA anfört om betongmuren. Av de handlingar som varit tillgängliga vid min granskning framgår att Länsstyrelsen i Västra Götalands län i sitt beslut den 7 juli 1999 överlämnade till nämnden att pröva frågan om bygglov för muren enligt bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: plan- och bygglagen

text: . Jag förutsätter att sådan prövning numera skett.

text: Övriga av AA hos JO framförda anmärkningar och synpunkter föranleder inte något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas med den allvarliga kritik som uttalats.

type: avgorande


title: Fråga om sekretess mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO klagade AA på Länsstyrelsens i Hallands län beslut och handläggning av ett ärende om förlängning av parkeringstillstånd för rörelsehindrad. AA uppgav bl.a. följande. Sedan hon överklagat ett beslut av Gatunämnden i Varbergs kommun att avslå hennes ansökan om förlängning av parkeringstillståndet hade handläggaren hos länsstyrelsen begärt in flera kompletterande medicinska intyg. Konsultläkaren hade dock inte ansett att det förelåg tillräckliga medicinska skäl för parkeringstillstånd. Den 9 januari 2003 beslutade länsstyrelsen, som ansåg att parkeringstillstånd alltjämt borde medges, att undanröja det överklagade beslutet och visade ärendet åter till gatunämnden för ny behandling. Länsstyrelsens beslut avslutades med följande mening: ”Med anledning av vad som kommit fram om Era medicinska förhållanden avser länsstyrelsen att pröva dessa i ett särskilt ärende avseende Ert körkort.”

text: Utredning

text: Länsstyrelsens akt i ärendet om parkeringstillstånd lånades in.

text: Med anledning av innehållet i sista stycket i länsstyrelsens beslut den 9 januari 2003 anmodades styrelsen att yttra sig rörande tillämpligheten i ärendet av

text: 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen (1980:100)

text: . Länsstyrelsen, genom länsrådet BB, uttalade i remissvar den 26 maj 2003 följande.

text: Bestämmelserna i

text: 1 kap. 3 § sekretesslagen

text: om sekretess myndigheter emellan gäller enligt andra stycket också i förhållandet mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. I ett beslut den 28 februari 1985 uttalade regeringen (Civildepartementet) följande i fråga om besvär från allmänna ombudet för körkortsfrågor över sociala funktionens vid samma länsstyrelse vägran att tillmötesgå hans begäran om upplysningar rörande en körkortsinnehavares nykterhetsförhållanden. ”Både den sociala funktionen och funktionen som allmänt ombud i körkortsmål är organisatoriskt sett knutna till en och samma enhet vid länsstyrelsen, den allmänna enheten. Närmast ansvarig för verksamheten inom enheten är chefen för allmänna enheten. Inte någon av enhetens funktioner är så fristående i förhållande till chefen

text: för enheten att den kan agera självständigt. Därav följer att mer betydelsefulla eller principiella ärenden bör avgöras av enhetschefen eller högre chef. Handläggningen av ärendet är då en intern fråga för länsstyrelsen. Det nu aktuella ärendet är av det slaget.”

text: Reformeringen av länsstyrelserna i riktning mot en mera samordnad länsförvaltning (se

text: prop. 1988/89:154

text: ) torde enligt kommentaren till

text: sekretesslagen

text: Sekretesslagen

text: . En kommentar. Göran Regner, Marianne Eliason, Sigurd Heuman, Norstedts gula bibliotek 2001 sidan 1:8) ha lett till att

text: 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen

text: inte längre har samma aktualitet som tidigare på länsstyrelseområdet. Länsstyrelsen i Hallands län är uppdelad på ett flertal organisatoriska enheter. Förvaltningsenhetens, rättsenhetens och körkortsenhetens arbetsuppgifter består av allmänt förvaltningsrättsligt arbete såsom tillståndsgivning, prövning av överklaganden och tillsynsärenden. Överklagande i fråga om parkeringstillstånd handläggs på förvaltningsenheten medan beslut fattas hos rättsenheten. Omprövning av körkort handläggs på körkortsenheten medan beslut fattas hos rättsenheten. I det nu aktuella ärendet har länsstyrelsen undanröjt kommunens beslut att avslå en ansökan om parkeringstillstånd för en person som enligt utredningen har yrselattacker, balanssvårigheter m.m. Enligt

text: 3 kap. 1 §

text: Vägverkets föreskrifter (

text: VVFS 1996:200

text: ) utgör överraskande anfall av balansrubbning eller yrsel som innebär en trafiksäkerhetsrisk, hinder för innehav av körkort. Vid förekomst av vissa sjukdomar på balanssinnet skall enligt

text: 4 §

text: omprövning ske med intervall som bedöms lämpligt i varje enskilt fall. Om det finns anledning att anta, att en körkortshavare inte uppfyller de förutsättningar som gäller för att inneha körkort, skall länsstyrelsen enligt

text: 5 kap. 2 § första stycket körkortsförordningen

text: skyndsamt utreda dennes lämplighet. Den aktuella personen innehar enligt vägtrafikregistret körkort utan särskilt villkor enligt

text: 3 kap. 10 § körkortslagen (1998:488)

text: . Av sistnämnda bestämmelse framgår att särskilda villkor får föreskrivas efter det att körkortet har utfärdats om villkoren är nödvändiga från trafiksäkerhetssynpunkt. I det här fallet har länsstyrelsen ansett att trafiksäkerhetsskäl kräver en prövning huruvida de aktuella yrselattackerna och balanssvårigheterna – oberoende av sekretessfrågan – utgör hinder för körkortsinnehav eller om körkortet bör förenas med särskilt villkor om uppföljande läkarintyg. Sammanfattningsvis anser länsstyrelsen att

text: 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen

text: inte hindrar utnyttjande av de aktuella uppgifterna på det sätt som skett.

text: AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: I ett beslut den 8 november 2005 anförde JO Berggren följande.

text: Bedömning

text: Enligt

text: 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen

text: gäller inom socialtjänsten sekretess för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men. Av tredje stycket framgår att med socialtjänst jämställs ärenden om tillstånd till parkering för rörelsehindrade.

text: Gäller sekretess enligt

text: sekretesslagen

text: för uppgift som förekommer hos viss myndighet, får uppgiften enligt

text: 1 kap. 3 § första stycket samma lag

text: inte röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i

text: sekretesslagen

text: eller i lag eller förordning till vilken

text: sekretesslagen

text: hänvisar. Vad som sägs om myndighet gäller enligt

text: andra stycket

text: också mellan olika verksamhetsgrenar inom samma

text: myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. De angivna sekretessgränserna inom myndigheterna syftar till att förhindra att uppgifter om den enskilde, utan lagstöd, sprids inom myndigheten för andra ändamål än det för vilket myndigheten har fått uppgifterna.

text: I vart fall när det gäller de medicinska uppgifterna i ärendet om parkeringstillstånd har gällt sekretess hos den enhet som inom länsstyrelsen har handlagt ärendet. Frågan är om länsstyrelsens beslut i ärendet den 9 januari 2003 att pröva AA:s medicinska förhållanden i ett särskilt ärende avseende hennes körkort inneburit att de sekretessbelagda uppgifterna överförts mellan självständiga verksamhetsgrenar inom myndigheten.

text: Jag konstaterar att lagstiftningens förarbeten, litteraturuttalanden och praxis inte ger något entydigt besked om lagens tolkning i det nu aktuella hänseendet. Frågan har också utretts av Offentlighets- och sekretesskommittén (

text: SOU 2003:99

text: , se särskilt s. 252–260). Det synes dock stå klart att enbart en uppdelning på organisatoriska enheter inom en myndighet inte är tillräckligt för att sekretess skall gälla mellan enheterna. Det krävs också att de har separata beslutsfunktioner.

text: Länsstyrelsens uppfattning är att

text: sekretesslagen

text: inte har hindrat utnyttjandet av de aktuella uppgifterna för omprövning av AA:s körkortsinnehav. Länsstyrelsen har allmänt hänvisat till ett regeringsuttalande, reformeringen av länsstyrelserna i riktning mot en mera samordnad länsförvaltning, länsstyrelsens organisation och trafiksäkerhetsskäl.

text: Av remissvaret framgår bl.a. att överklaganden i fråga om parkeringstillstånd handläggs på länsstyrelsens förvaltningsenhet medan körkortsärenden handläggs på körkortsenheten. Besluten i båda ärendetyperna fattas hos rättsenheten. Främst på grund härav kan det enligt min mening inte göras gällande att länsstyrelsen handlagt ärendet i strid med

text: sekretesslagens

text: regler om sekretess mellan och inom myndigheter. Det här remitterade ärendet föranleder därför inte något ytterligare uttalande eller någon annan åtgärd från min sida.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord:
Behörighet
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Sjukvård

title: Kritik mot Inspektionen för vård och omsorg för felaktig tillämpning av en bestämmelse om närståendes behörighet att anmäla klagomål m.m.

sammanfattning: I en anmälan till Inspektionen för vård och omsorg (IVO) klagade en förälder till en vuxen patient på den medicinska vård som patienten hade fått. Sedan IVO hade vidtagit vissa utredningsåtgärder inkom patientens hustru, tillika gode man, med en skrivelse till IVO och anförde att hon inte ville att klagomålen skulle utredas. IVO beslutade därefter att avskriva ärendet från vidare handläggning. IVO har i sitt yttrande till JO förklarat att patientens hustru bedömdes vara närmast närstående till patienten och därmed behörig att anmäla klagomålen. ChefsJO uttalar att den tillämpliga bestämmelsen i patientsäkerhetslagen måste anses innebära att IVO, i fall där patienten inte själv kan anmäla saken, ska pröva klagomål efter anmälan av en person som bedöms vara närstående till patienten. Som bestämmelsen är utformad kan anmälarens behörighet i sig knappast påverkas av det förhållandet att en annan närstående har en avvikande uppfattning om klagomålen i sak. Någon särskild rangordning av de närstående finns inte angiven i patientsäkerhetslagen och chefsJO bedömer inte heller att förarbetsuttalandena till den aktuella bestämmelsen ger något stöd för en sådan tillämpning. ChefsJO anser tvärtom att förarbetena ger uttryck för att kretsen av behöriga anmälare kan omfatta flera olika personer. IVO kritiseras för hur myndigheten har tillämpat den aktuella bestämmelsen. IVO får även kritik för bristfällig motivering av det aktuella beslutet.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 15 januari 2019 framförde AA klagomål mot Inspektionen för vård och omsorg (IVO). Hon anförde bl.a. följande:

text: Hon ansåg att det fanns brister i den medicinska vården av hennes vuxne son och anmälde detta till IVO. Ärendet hos IVO avskrevs dock med motiveringen att patientens gode man, tillika hustru, inte ville att anmälan skulle utredas. IVO ansåg att patienten, genom sin gode man, fick anses vara den som kunde göra anmälan till IVO. Enligt AA:s mening finns det dock inget förhållande som är mer närstående än det mellan en mor och hennes barn.

text: Utredning

text: Handlingar i ärendet hos IVO hämtades in och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. att AA i sin anmälan till IVO hade angett att hon var närstående till den patient som klagomålen avsåg och att patienten hade nedsatt beslutsförmåga. Den 10 december 2018 beslutade IVO att avskriva ärendet från vidare handläggning med följande motivering:

text: God man till patienten, tillika patientens maka, har inkommit med en skrivelse till IVO där hon uppger att hon inte vill att det framförda klagomålet avseende patientens hälso- och sjukvård ska utredas. Patienten, genom sin gode man, får anses vara den som kan göra anmälan till IVO. IVO har därför beslutat att avskriva ärendet från vidare handläggning enligt 7 kap. 10 § PSL.

text: Anmälan remitterades därefter till IVO för yttrande. JO ställde i samband med detta vissa frågor till IVO, vilka framgår av myndighetens yttrande. I sitt remissvar anförde IVO, genom chefsjuristen, bl.a. följande:

text: JO har anmodat IVO att yttra sig över vad som framförts i anmälan rörande IVO:s formella hantering av anmälarens klagomål. Av yttrandet bör särskilt framgå hur IVO hanterar klagomål från andra personer än den patient som saken gäller, vilka avvägningar myndigheten gör avseende de formella förutsättningarna som uppställs för att få anmäla klagomål till IVO, om IVO gör en bedömning av patientens möjligheter att själv anmäla saken vid klagomål från någon annan än den patient som saken rör, samt hur IVO hanterar situationer där närstående till patienten har olika uppfattningar i frågan om utredning av ett klagomål ska ske. Yttrandet ska också innehålla en redogörelse för handläggningen, relevant lagstiftning samt myndighetens bedömning av handläggningen i det aktuella ärendet. Med anledning av JO:s remiss har underlag hämtats in från avdelning sydväst som handlagt ärendet. Det har inte varit möjligt att inhämta synpunkter från berörda befattningshavare eftersom de inte längre är anställda i myndigheten. Avdelning sydväst har genom tf avdelningschef och avdelningsjurist, fått del av myndighetens remissvar.

text: Redogörelse för handläggningen

text: I det aktuella ärendet fick IVO den 9 augusti 2018 in ett klagomål om underlåtenhet till rätt vård och medicinering. Klagomålet lämnades in av mamman till en vuxen patient som p.g.a. sin grundsjukdom drabbats av svåra kognitiva nedsättningar och var i behov av stöd och hjälp. Anmälaren kompletterade sin anmälan med en fullmakt daterad den 11 augusti 2011. Av fullmakten framgår att patientens föräldrar har rätt att få del av information avseende patientens olika behov, gällande boende, personlig ekonomi samt övriga behov som gäller hans framtida trygghet. Fullmakten är undertecknad av patienten och bevittnad av två personer. Av handlingarna framgår även att patientens hustru är god man för patienten. Hustrun har varit god man sedan 2016 och hennes godmanskap omfattar uppdraget att sörja för patientens person. Den 6 november 2018 tog patientens hustru telefonkontakt med IVO med anledning av klagomålet från patientens mamma. Patientens hustru uppgav att hon har varit gift med patienten i 30 år och att de har tre gemensamma vuxna barn. Hon uppgav vidare att uppgifterna i anmälan inte stämde och att hon inte stod bakom anmälan utan att hon var nöjd med patientens vård. I ett e-postmeddelande som inkom till IVO samma dag, dvs den 6 november 2018, framgår att patientens hustru och de tre vuxna barnen inte ville anmäla något klagomål

text: mot hälso- och sjukvården. Med stöd av dessa uppgifter beslutade IVO den 10 december 2018 att avskriva ärendet från vidare handläggning.

text: IVO:s bedömning av handläggningen

text: Rättslig reglering Enligt

text: 7 kap. 10 § patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: , PSL, ska IVO efter anmälan pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal. Anmälan får göras av den patient som saken gäller, eller om patienten själv inte kan anmäla saken, en närstående till honom eller henne. Av förarbetena framgår att ”Med begreppet närstående ska förstås den eller de som står patienten närmast. Vilka dessa är får avgöras från fall till fall. Vanligtvis är det familjen, annan nära släkt eller sammanboende men det kan också vara en nära vän. För att vänner ska anses vara närstående ska det dock vara fråga om en djup vänskap. Enbart bekanta kan inte anses vara närstående”.

text: Bedömning När det gäller frågan om vem som är behörig anmälare enligt 7 kap. 10 § PSL, är kretsen av personer som är behöriga att anmäla ett klagomål mot hälso- och sjukvården fr.o.m. den 1 januari 2018 begränsad på så sätt att det inte längre är möjligt för andra personer än patienten själv och, i vissa fall, dennes närstående att göra en anmälan och få ett klagomål prövat. Närståendes möjligheter att anmäla klagomål till IVO är begränsad till situationer då patienten inte själv kan anmäla saken. I de fall en patient p.g.a. nedsatt beslutsförmåga till följd av en sjukdom eller av annan anledning inte själv kan göra en anmälan, anser IVO i regel att närstående till patienten är behörig att få ett klagomål prövat. Enligt IVO:s vägledning för handläggning och bedömning vid klagomål enligt PSL ska en individuell bedömning göras från fall till fall. Vid eventuella tveksamheter om den närstående är behörig att anmäla klagomålet, tar IVO kontakt med närstående för att fråga mer om omständigheterna i det aktuella fallet. Av vägledningen framgår vidare att IVO avslutar klagomålet utan utredning i de fall myndigheten bedömer att det inte är en behörig anmälare som fått ett ärende registrerat som ett klagomål enligt PSL och att myndigheten i vissa fall kan öppna en egeninitierad tillsyn. I vissa situationer är det svårt att bedöma om patienten kan anmäla klagomålet själv. I det aktuella ärendet har det dock tydligt framgått av handlingarna att patienten på grund av svåra kognitiva nedsättningar inte själv kan anmäla klagomålet. IVO har därför bedömt att en närstående är behörig att anmäla klagomålet till IVO. Närståendebegreppet i PSL omfattar en vid och i viss mån obestämbar personkrets. Det finns ingen vägledning i förarbetena om vem som i första hand ska ses som närstående till patienten utan även den bedömningen får ske utifrån samtliga omständigheter i varje enskilt fall. IVO anser att detsamma gäller i situationer där det finns flera närstående med olika uppfattningar.

text: 1 Se

text: prop. 1993/94:149 s. 69

text: (åliggandelagen) och det upprepas i

text: prop. 2009/10:210 s. 220

text: (Patientsäkerhet och tillsyn) och

text: prop. 2016/17:122

text: (Ett mer ändamålsenligt klagomålssystem i hälso- och sjukvården) s. 62 och 88. 2 IVO:s vägledning för handläggning och bedömning vid klagomål enligt PSL, version 4, daterad 5 oktober 2018, s. 4.

text: I det aktuella ärendet finns två personer som båda kan ses som närstående till patienten, dels hans mamma, dels hans hustru som också är god man för patienten. IVO gjorde bedömningen att patientens hustru sedan många år var den som i det här enskilda fallet var närmast närstående. IVO grundade bl.a. sin bedömning på att hustrun var god man för patienten, de medicinska journalerna och skrivelse från vårdgivaren , av vilken det bl.a. framgår att anhörigkontakten huvudsakligen har hållits med hustrun och sporadiskt med föräldrarna. Av anmälan till JO framgår att godmanskapet kan ifrågasättas. IVO har dock inte funnit anledning att ta ställning till det utan konstaterar att patientens hustru har ett giltigt godmanskap sedan 2016. Godmanskapet omfattar uppdraget att sörja för patientens person vilket enligt IVO:s bedömning innebär att hustrun har haft behörighet att anmäla klagomålet . I det aktuella ärendet har IVO mot bakgrund av de uppgifter som framkommer i yttrande från vårdgivaren och patientens journal, varken funnit anledning att utreda klagomålet mot den gode mannens uttryckliga önskan, eller att öppna ett ärende på eget initiativ för att utreda patientens vård och behandling. AA kommenterade remissvaret.

text: Rättslig reglering

text: Regler om IVO:s handläggning av tillsyns- och klagomålsärenden finns i

text: patientsäkerhetslagen (2010:659)

text: , PSL.

text: Enligt 7 kap. 10 § första stycket PSL ska IVO efter anmälan pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal. Av bestämmelsens andra stycke framgår att anmälan får göras av den patient som saken gäller eller, om patienten inte själv kan anmäla saken, en närstående till honom eller henne.

text: I 7 kap. 11 § PSL anges vilka klagomål som IVO är skyldig att utreda. Av bestämmelsen framgår även att IVO får avstå från att utreda klagomål om händelsen ligger mer än två år tillbaka i tiden.

text: Ett beslut av IVO får enligt 10 kap. 13 § PSL, förutom vid vissa angivna undantag, inte överklagas.

text: Bedömning

text: Inledande synpunkter JO utreder i regel inte frågor som rör medicinska bedömningar eller behandlingar. Jag har inte funnit skäl att frångå den principen i detta ärende. Min prövning avgränsas således till de delar av anmälan som rör frågan om vem som i egenskap av närstående till en patient kan vara behörig att göra en anmälan till IVO. Jag vill därför först översiktligt redogöra för bakgrunden till

text: 3 Se bl.a. journal daterad den 5 september 2017. Daterat den 6 november 2018. 5 IVO:s vägledning för handläggning och bedömning vid klagomål enligt PSL, version 4, daterad 5 oktober 2018, s. 4-5.

text: den tillämpliga bestämmelsen i 7 kap. 10 § PSL, om närstående behörighet i klagomålsärenden.

text: Närståendes behörighet att anmäla klagomål till IVO När

text: patientsäkerhetslagen

text: trädde i kraft den 1 januari 2011 hade

text: 7 kap. 10 §

text: följande lydelse:

text: Socialstyrelsen ska efter anmälan pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal. Bestämmelsen saknade motsvarighet i den tidigare gällande lagen (

text: ) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, LYHS, (

text: prop. 2009/10:210 s. 217

text: ). IVO övertog den 1 juni 2013 Socialstyrelsens tillsynsuppgift när det gäller hälso- och sjukvården och dess personal.

text: Bestämmelsen i 7 kap. 10 § PSL fick sin nuvarande utformning genom vissa ändringar som trädde i kraft den 1 januari 2018. Förändringarna innebar bl.a. en begränsning av den personkrets som är behörig att få ett klagomål prövat av IVO till att avse endast patienten eller hans eller hennes närstående. Tidigare fanns alltså inte några begränsningar när det gäller vem som fick framställa klagomål till IVO. Enligt förarbetena motiverades ändringarna bl.a. av att IVO, utan en patients vetskap eller vilja, kunde komma att utreda klagomål som rörde patienten. Ett sådant förfarande ansågs innebära en integritetskränkning för patienten (

text: prop. 2016/17:122 s. 62

text: ). Med begreppet närstående ska förstås den eller de som står patienten närmast. Vilka dessa är får avgöras från fall till fall, men vanligtvis är det familj, nära släkt, sammanboende eller en nära vän (

text: prop. 2016/17:122 s. 88

text: Bestämmelser av liknande utformning har funnits sedan lagen (

text: ) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. infördes 1980. Av

text: 24 § första stycket

text: i den lagen framgick bl.a. följande:

text: Frågor om disciplinansvar ska tas upp på anmälan av socialstyrelsen eller av den patient som saken gäller eller, om patienten inte själv kan anmäla saken, en nära anhörig till honom. I förarbetena till den bestämmelsen framgår bl.a. följande (

text: prop. 1978/79:220 s. 59

text: Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6.4) ska ansvarsnämnden ta upp en fråga om disciplinansvar endast om en behörig anmälan föreligger. Detsamma gäller beträffande andra frågor som nämnden har att handlägga. – – – Om patienten inte själv kan anmäla saken – han har t.ex. avlidit – ska anmälan kunna göras av en nära anhörig. Här hänvisas till vad som sagts om begreppet nära anhörig i specialmotiveringen till 5 §. I specialmotiveringen till 5 § angavs bl.a. följande (

text: prop. 1978/79:220 s. 45

text: Vilka personer som ska räknas till nära anhöriga kan inte anges genom en uttrycklig bestämmelse. Vem som ska underrättas får avgöras från fall till fall. Vid intagning på sjukhus brukar uppgift lämnas om någon nära anhörig. Som

text: sådan bör främst räknas make och varaktigt sammanboende, barn, föräldrar och syskon. En motsvarande bestämmelse infördes senare i

text: 19 § lagen (1994:954)

text: om disciplinpåföljd m.m. för personal inom hälso- och sjukvården och fördes därefter över till 7 kap. 7 § LYHS utan, såvitt nu är av intresse, någon ändring i sak (se

text: prop. 1993/94:149 s. 88

text: f. och

text: prop. 1997/98:109 s. 169

text: Frågan om en viss närståendes åsikt ska ha företräde framför en annans behandlas inte i förarbetena till den senaste ändringen av 7 kap. 10 § PSL (

text: prop. 2016/17:122

text: ). Såvitt jag har funnit har den inte heller berörts vid införandet av de äldre bestämmelser som nämnts ovan.

text: IVO:s tillämpning av 7 kap. 10 § PSL Det aktuella ärendet hos IVO inleddes genom en anmälan från AA med klagomål om vården av hennes vuxne son. Det har kommit fram att IVO därefter skickade en underrättelse till patienten om klagomålen och vidtog vissa utredningsåtgärder. Av IVO:s yttrande framgår att myndigheten har ansett att patienten inte själv har kunnat anmäla klagomål och att AA har ingått i den personkrets som i sådana fall är behörig att framställa klagomål enligt 7 kap. 10 § andra stycket PSL.

text: Efter det att patientens hustru, tillika gode man, framfört en avvikande uppfattning om klagomålen har IVO beslutat att avskriva AA:s ärende. IVO har i sitt remissvar förklarat att detta har berott på att patientens hustru har bedömts vara närmast närstående till patienten och därmed behörig att anmäla klagomålen. Enligt IVO hade anhörigkontakten huvudsakligen hållits med hustrun och sporadiskt med föräldrarna. I hustruns uppdrag som god man ingick vidare att sörja för patientens person, vilket enligt IVO:s bedömning innebär att hustrun har haft behörighet att anmäla klagomål.

text: Utredningen i ärendet visar med tydlighet att det kan uppstå situationer där närstående till en patient har olika uppfattningar i frågan om ett klagomål ska anmälas till IVO eller inte. Såvitt framgår av IVO:s remissvar verkar myndigheten, i situationer där flera personer kan ses som närstående till patienten, göra en bedömning av vem av dessa som får anses stå patienten närmast och därmed behörig att anmäla klagomål, till skillnad från övriga närstående. Den fråga som uppkommer är om IVO har stöd för en sådan tillämpning.

text: Regleringen i 7 kap. 10 § PSL måste enligt min mening anses innebära att IVO, i fall där patienten inte själv kan anmäla saken, ska pröva klagomål efter anmälan av en person som bedöms vara närstående till patienten. Som bestämmelsen är utformad kan anmälarens behörighet i sig knappast påverkas av det förhållandet att en annan närstående har en avvikande uppfattning om klagomålen i sak. Någon särskild rangordning av de närstående, motsvarande exempelvis den behörighetsordning som föreskrivs i

text: 17 kap. 2 § föräldrabalken

text: när det gäller utförande av vissa rättshandlingar för anhörigs räkning, finns inte

text: angiven i den nu aktuella bestämmelsen. Jag bedömer inte heller att förarbetsuttalandena ger något stöd för en sådan tillämpning. Tvärtom ger förarbetena uttryck för att kretsen av behöriga anmälare kan omfatta flera olika personer. Det är enligt min mening också den tolkning som är bäst ägnad att tillgodose patientens behov av skydd, genom att någon av de närstående anmäler uppmärksammade missförhållanden i vården.

text: Utifrån de omständigheter som nu har redovisats bedömer jag att IVO inte har haft grund för den tillämpning av 7 kap. 10 § PSL som myndigheten beskrivit i sitt remissvar. IVO förtjänar kritik för den felaktiga tillämpningen.

text: Jag vill dock tillägga att det som nu sagts givetvis inte hindrar att uppgifter som exempelvis en närstående lämnar till IVO, om relationen mellan en viss anmälare och den berörda patienten, kan tillmätas betydelse vid IVO:s bedömning av om anmälaren ska betraktas som närstående. Det är inte heller uteslutet att närståendes olika uppfattningar om vården kan påverka IVO:s ställningstaganden i fråga om vilka utredningsinsatser som anses motiverade. Motiveringen av IVO:s beslut i ärendet Som framgått ovan har det aktuella klagomålsärendet enligt IVO:s uppfattning avskrivits därför att patientens hustru, tillika gode man, har ansetts vara närmast närstående och motsatt sig utredning av klagomålet. I avskrivningsbeslutet anges dock att patienten, genom sin gode man, fick anses vara den som var behörig att göra en anmälan till IVO. Som beslutet är formulerat ger det enligt min mening närmast intrycket att IVO har ansett att ingen närstående har varit behörig att anmäla klagomål eftersom patienten själv, genom sin gode man, har kunnat anmäla saken. Någon närmare redogörelse för detta ställningstagande lämnas dock inte och formuleringen kan möjligen uppfattas som tvetydig. Det framgår alltså inte klart om beslutet möjligen har grundats på ett helt annat resonemang än det som redovisas i IVO:s remissvar. Jag avstår här från att närmare kommentera denna alternativa tolkning men konstaterar att IVO borde ha utformat skälen för sitt beslut på ett mer utförligt och tydligt sätt än vad som gjorts. Myndigheten kan inte undgå kritik för denna brist. Övrigt Vad AA anfört i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Cecilia Nordenfelt

nyckelord: Beslut Utmätning

title: Fråga om tidpunkt för ett beslut om löneutmätning

text: JO Cecilia Nordenfelt meddelade den 11 april 2008 ett beslut med följande lydelse.

text: Bakgrund

text: I ett yttrande i detta ärende har Kronofogdemyndigheten lämnat följande redogörelse.

text: AA restfördes den 18 april 2007 för två obetalda felparkeringsavgifter jämte grundavgifter. I samband med att målen registrerades in skickades en underrättelse ut till AA av vilken framgick skuldens storlek samt vilket datum skulden senast skulle betalas för att han skulle undgå exekutiva åtgärder (den s.k. avidagen). I förevarande fall angavs avidagen till den 9 maj 2007. Den 27 april 2007 nedsattes kapitalbeloppen med anledning av att betalning inkommit till Vägverket. Som obetald skuld kvarstod då Kronofogdemyndighetens grundavgifter om sammanlagt 1 000 kr. I stället för att vidta exekutiva åtgärder när avidagen passerats skickades en ny underrättelse ut till AA. Som avidag angavs denna gång den 7 juni 2007. Den 25 maj 2007 skickades blanketten ”Redogörelse för inkomstförhållanden” till AA. Som sista svarsdag angavs den 8 juni 2007. Eftersom ingen betalning inkommit den 7 juni 2007 meddelades ett beslut om löneutmätning den 8 juni 2007. Den 14 juni 2007 inkom full betalning varefter löneutmätningsbeslutet upphävdes den 18 juni 2007. Några medel hann därför inte utmätas innan beslutet hävdes.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO anförde BB för AA räkning att CC vid Kronofogdemyndighetens kontor i Malmö genom att fatta beslut om löneutmätning en dag för tidigt inte hade tillgodosett AA:s rättssäkerhet.

text: Utredning

text: Anmälan remitterades till Kronofogdemyndigheten för yttrande.

text: I sitt remissvar hänvisade Kronofogdemyndigheten – kronodirektören DD – till ett yttrande från Södra indrivningsavdelningen (ej medtaget här). Efter att ha lämnat den redogörelse för bakgrunden som har återgetts ovan gjorde myndigheten följande bedömning.

text: Av

text: 4 kap. 12 § utsökningsbalken

text: framgår att gäldenären skall underrättas om målet innan utmätning sker och att underrättelsen skall ske så tidigt att denne kan bevaka

text: sin rätt. Underrättelsen får inte underlåtas annat än om det föreligger risk för att gäldenären exempelvis undanskaffar egendom. Av praxis framgår tydligt att en sådan underrättelse är en förutsättning för att utmätning skall få ske, se exempelvis

text: NJA 1971 s. 375

text: och

text: RH 1990:120

text: . Beträffande förfarandet vid utmätning av lön finns i

text: 7 kap. 7 § utsökningsbalken

text: särskilt reglerat att gäldenären, innan ett beslut om utmätning meddelas, skall ges tillfälle att yttra sig. Detta sker genom att en särskild blankett, ”Redogörelse för inkomstförhållanden”, skickas ut till gäldenären för ifyllande, se 7 kap. 5 § utsökningsförordningen. I förevarande fall har AA tillsänts underrättelse om målet och beretts tillfälle att yttra sig inför löneutmätningen. Han har dessutom tillsänts en extra underrättelse (påminnelse) avseende de kvarstående grundavgifterna, något som närmast får betraktas som en ren serviceåtgärd, jfr 6 kap. 2 § utsökningsförordningen. Enligt myndighetens uppfattning har handläggarens åtgärd att meddela beslut samma dag som den dag som angetts som sista svarsdag för inkomstredogörelsen inte inneburit att AA:s rättssäkerhet på något sätt åsidosatts. Detta då såväl 4 kap. 12 § som

text: 7 kap. 7 § utsökningsbalken

text: uppfyllts. Däremot menar myndigheten att handläggaren trots det givetvis borde ha inväntat även det senare datumet innan löneutmätningsbeslutet fattades och att det är beklagligt att så inte skedde. Någon faktisk betydelse för handläggningen av ärendet har dock detta inte inneburit. BB kommenterade remissvaret.

text: Bedömning

text: Av utredningen i ärendet framgår att AA dels fick två sådana underrättelser om målen som avses i

text: 4 kap. 12 § utsökningsbalken

text: om själva målen, dels vid två tillfällen fick möjlighet att yttra sig inför ett eventuellt löneutmätningsbeslut enligt

text: 7 kap. 7 § utsökningsbalken

text: . Sedan själva skulderna betalts och endast grundavgifterna återstod gav nämligen myndigheten den 25 maj 2007 honom ett ytterligare tillfälle att komma in med en redogörelse för sina inkomstförhållanden. Myndigheten angav den 8 juni 2007 som sista dag för svar. Den dagen fattade myndigheten beslut om löneutmätning i AA pension.

text: Det finns naturligtvis inget att invända mot att Kronofogdemyndigheten som en serviceåtgärd skickar ytterligare underrättelser m.m. till en gäldenär. När det gäller underrättelser enligt

text: 4 kap. 12 § utsökningsbalken

text: om ett mål om utmätning finns det dessutom en föreskrift i

text: 6 kap. 2 § utsökningsförordningen (1981:981)

text: att ytterligare underrättelser skall lämnas när det är påkallat.

text: I det nu aktuella fallet hade myndigheten valt att ge AA en ytterligare möjlighet att yttra sig enligt

text: 7 kap. 7 § utsökningsbalken

text: . I det läget borde myndigheten givetvis ha avvaktat någon dag efter den sista svarsdagen innan den fattade beslutet om löneutmätning. Detta gäller oavsett om detta innebar någon rättsförlust för AA eller inte.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det nu sagda.


nyckelord: Förundersökning Underrättelse

title: Kritik mot Tullverket, som inte iakttagit sina skyldigheter i fråga om underrättelse till en anhållens närstående

sammanfattning: En person anhölls misstänkt för smuggling. När någon har frihetsberövats på det sättet ska närstående underrättas, om det kan ske utan men för utredningen. Det åligger den brottsutredande myndigheten att, utan direktiv från åklagaren, ombesörja åtgärder som rutinmässigt förekommer i en förundersökning. Tullverket skulle därför ha tagit upp frågan om underrättelse av den anhållnas anhöriga. Så skedde inte. Tullverket, vars ledning och personal uppenbarligen inte känner till vad som gäller i fall av detta slag, kritiseras därför.

text: Anmälan och utredning

text: I en anmälan framförde AA klagomål mot bl.a. Tullverket. Hon ankom tillsammans med en annan person med bil från Tyskland till Helsingborg. De blev bägge misstänkta för smuggling på grund av den mängd alkohol som fanns i den skåpbil vari de färdades. Samma dag beslutade åklagare att anhålla de båda på grund av kollusionsfara, dvs. det bedömdes att det fanns risk för att de på fri fot skulle kunna undanröja bevis eller på annat sätt försvåra utredningen. Samtidigt beslutades om restriktioner. Sedan olika utredningsåtgärder genomförts hävdes anhållningsbeslutet dagen därpå. Förundersökningen lades ned några dagar senare.

text: Av AA:s anmälan och handlingar som inhämtats från Tullverket framgår dels att AA under anhållningstiden var orolig för att hennes anhöriga inte visste om att hon var frihetsberövad, dels att hennes medresenär blev anmäld som saknad av sina anhöriga under tiden han var frihetsberövad.

text: AA var även kritisk till att hon hade belagts med handfängsel under en transport med bil mellan två arrestlokaler.

text: Åklagarmyndigheten och Tullverket anmodades att yttra sig.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren BB) redovisade följande bedömning.

text: [Det] är den ansvarige tjänstemannen hos polisen eller, som i detta fall, Tullverket som måste anses ha det primära ansvaret för att bestämmelsen i

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: följs. I det ansvaret ligger en skyldighet att på eget initiativ fråga den frihetsberövade om han eller hon önskar att någon närstående underrättas och i så fall till vem underrättelsen ska lämnas (se t.ex. Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: [15 maj

text: 2011, Zeteo], kommentaren till 24 kap. 21 a §). Det kan inte rimligen åligga åklagaren att ge direktiv om en sådan rutinåtgärd och inte heller att kontrollera att de ansvariga tjänstemännen har gjort vad de ska i detta avseende (jfr JO:s beslut den 28 oktober 2011, dnr

text: , angående underrättelser och kallelser enligt 5–7 §§ lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Däremot är det ytterst åklagaren i sin egenskap av förundersökningsledare som avgör om en underrättelse innebär men för utredningen. I de fall den frihetsberövade önskar att en viss närstående ska underrättas och en sådan underrättelse bedöms kunna vara till men för utredningen, kan frågan således bli föremål för prövning av åklagare. Detta torde normalt ske genom att polisen eller tulltjänstemannen lyfter frågan till åklagaren och informerar om den frihetsberövades önskemål. Åklagaren har då att fatta beslut om underrättelse får lämnas eller inte. I vissa fall kan utredningsläget vara sådant att det är uppenbart t.ex. att en viss anhörig inte kan underrättas utan att det är till men för utredningen eller att vissa utredningsåtgärder måste vidtas innan någon underrättelse kan bli aktuell. Inget hindrar att åklagaren då på eget initiativ informerar utredaren om sin bedömning redan innan något önskemål har framställts från den frihetsberövades sida. Det är viktigt att framhålla att sådana kontakter och ställningstaganden bör dokumenteras liksom naturligtvis varje beslut att skjuta upp eller neka en underrättelse som begärts av den frihetsberövade. I det nu aktuella fallet finns det inte någonting som tyder på att frågan om underrättelse till anhöriga har underställts åklagare för prövning och inte heller att åklagare beslutat att någon underrättelse inte fick lämnas. Åklagaren har uppgett att han inte kände till att AA hade begärt att hennes mamma skulle underrättas eller att hon var orolig och mådde psykiskt dåligt. Uppgiften om att en av de frihetsberövade blivit efterlyst av sina anhöriga har såvitt framkommit nått åklagaren först i samband med eller efter det att anhållningsbeslutet hävdes och frihetsberövandet upphörde. Jag kan därför inte se att det borde ha föranlett någon åtgärd från åklagarens sida. Sammanfattningsvis anser jag [---] att det saknas skäl att kritisera någon av de berörda åklagarna.

text: Tullverket (generaltulldirektören CC) redovisade såvitt gällde de uteblivna underrättelserna till närstående följande bedömning.

text: Av anmälan till JO framgår att anmälaren inte fick möjlighet att underrätta anhöriga avseende frihetsberövandet. Frihetsberövade personers anhöriga ska enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: underrättas om frihetsberövandet, om det inte är till men för utredningen. Av 6 kap. 1 § häkteslagen framgår att en anhållen på grund av misstanke om brott får åläggas inskränkningar i sin rätt till kontakt med omvärlden (restriktioner), om det finns risk för att han eller hon undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning, s.k. kollusionsfara. I aktuellt ärende har åklagaren gjort bedömningen att det föreligger kollusionsfara, varför åklagaren beslutat om restriktioner vad gäller brev eller annan försändelse samt besök och telefonsamtal. Av 6 kap. 3 § häkteslagen framgår att det också är åklagaren som har att pröva frågan om restriktioner. Enligt Tullverkets utredning har det inte framkommit att anmälaren eller anmälarens medresenär till tulltjänstemännen uttalat någon begäran om att anhöriga skulle underrättas. Därför har tulltjänstemännen inte heller kontaktat åklagaren för att få saken prövad av denne. Tullverket finner därmed att ingen felaktighet begåtts i ärendet och att de berörda tulltjänstemännen inte har överskridit sina befogenheter.

text: Tullverket förklarade vidare utförligt de överväganden som gjorts beträffande användningen av handfängsel. – Anmälan i denna del föranleder inga ytterligare åtgärder från JO:s sida.

text: Rättslig reglering

text: Bestämmelsen i

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: om underrättelseskyldighet till närstående om frihetsberövande har följande lydelse. När någon har frihetsberövats genom gripande enligt 7 § första stycket, genom överlämnande till en polisman enligt 7 § andra stycket och då inte har frigivits, genom anhållande eller genom häktning enligt 17 §, ska någon av den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära underrättas om frihetsberövandet så snart det kan ske utan men för utredningen. Om den frihetsberövade motsätter sig att någon underrättas om frihetsberövandet, får underrättelse lämnas bara om det finns synnerliga skäl. Underrättelse behöver inte lämnas om frihetsberövandet har upphört. Som framgår av lagtexten behöver den frihetsberövade inte själv begära att underrättelse ska ske. Det är i stället den ansvarige befattningshavaren som ska tillfråga den misstänkte om detta. Det är normalt tillräckligt att en person underrättas. (Jfr Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: 24 kap. 21 a §

text: , se www.nj.se/zeteo.)

text: Underrättelseskyldigheten tjänar ytterst syftet att vara ett skydd mot övergrepp från det allmännas sida gentemot den enskilde. Den fyller också syftet att anhöriga och andra inte ska behöva oroa sig över vart deras närstående tagit vägen och att den som har frihetsberövats i många fall kan känna sig bättre till mods av vetskapen om att någon närstående vet var han eller hon befinner sig. (Se

text: prop. 2007/08:47 s. 18

text: f.)

text: Underrättelseskyldighet till närstående om frihetsberövande finns även föreskriven i

text: 17 a § polislagen

text: , som reglerar situationen när någon är skyldig att stanna kvar hos polisen eller Tullverket på annan grund än gripande, anhållande och häktning, t.ex. vid omhändertaganden enligt

text: polislagen

text: eller andra lagar. Skyldigheten enligt bestämmelsen gäller likaså när någon har hämtats, medtagits eller annars är skyldig att stanna kvar hos polisen eller Tullverket för förhör (se

text: 23 kap.

text: 9 §§

text: rättegångsbalken

text: , jfr även

text: 29 § fjärde stycket polislagen

text: rörande Tullverket).

text: Frågor om underrättelse till närstående ska dokumenteras. Enligt 20 § förundersökningskungörelsen ska i förundersökningsprotokollet antecknas uppgift om att anhörig eller annan närstående har underrättats om ett frihetsberövande eller att sådan underrättelse inte har skett. Krav på dokumentation följer även av

text: 27 § polislagen

text: prop. 2007/08:47 s. 21

text: Bedömning

text: Det är klarlagt att

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelse om underrättelse till närstående inte har efterlevts, liksom att det – i strid med tydliga författningsbestämmelser – helt saknas dokumentation kring vad som därvid förekommit. Tullverket har, som det får förstås, uppfattningen att detta är något som inte omfattas av dess ansvar.

text: När det gäller fördelningen av ansvar mellan en åklagare som förundersökningsledare och den brottsutredande myndigheten gäller allmänt sett följande.

text: Förundersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet och ska se till att utredningen bedrivs effektivt, se 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen. Själva utredningsarbetet utförs så gott som alltid av den brottsutredande myndigheten, som oftast är polisen men i detta fall alltså tullen. När förundersökningen leds av en åklagare är myndigheten, under förutsättning att den har erforderliga resurser, skyldig att biträda vid utredningen. Åklagaren styr därvid arbetet genom direktiv till myndigheten, som har att se till att dessa leder till adekvata åtgärder.

text: Ansvaret för att myndigheten biträder åklagaren i enlighet med utfärdade utredningsdirektiv åvilar myndigheten som sådan, ytterst dess ledning. Den ska bl.a. säkerställa att det finns en väl fungerande ordning för hur och av vem utredningsarbetet ska bedrivas samt att de befattningshavare till vilka utförandet av utredningsåtgärder delegeras erhåller tydliga instruktioner och att de har erforderlig kompetens för att fullgöra de uppgifter som åläggs dem. Till detta ansvar hör – utan att särskilda direktiv ska behöva ges av förundersökningsledaren – ombesörjandet av åtgärder som rutinmässigt förekommer i en förundersökning. (Jfr JO:s beslut 2011-08-24 dnr 4217-2010 och 2011-10-28 dnr 4608-2010.) Bevakningen av att bestämmelsen om underrättelse enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: iakttas är en sådan rutinåtgärd. Med detta ansvar följer skyldigheten att i enlighet med vad som föreskrivs i förundersökningskungörelsen dokumentera om underrättelse skett eller inte skett.

text: Av Tullverkets yttrande kan man få uppfattningen att verket ansett att underrättelse inte kunde ske på grund av att AA var ålagd restriktioner beträffande sina kontakter med omvärlden. Det är riktigt att sådana restriktioner kan påverka skyldigheten att underrätta den frihetsberövades anhöriga; underrättelse behöver inte ske om det är till men för utredningen. Eventuella restriktioner påverkar dock inte den brottsutredande myndighetens skyldighet att i ett fall som detta ta upp frågan. Därefter är det, som närmare beskrivits av Åklagarmyndigheten, förundersökningsledarens sak att ta ställning till om och när underrättelse kan ske.

text: Tullverket skulle alltså ha tagit upp frågan om underrättelse av AA:s anhöriga och dokumenterat saken. Så skedde inte. Tullverket, vars ledning och personal uppenbarligen inte känner till de skyldigheter som i dessa hänseenden åvilar verket, ska därför kritiseras.

text: Det har i JO:s inspektionsverksamhet konstaterats att okunskap om de regler som gäller för underrättelser till närstående förekommer även inom polisen. En kopia av detta beslut sänds därför till Rikspolisstyrelsen, för kännedom.