avgjordAv: Mats Melin

title: Tillämpningen av bestämmelsen i 23 kap. 4 a § rättegångsbalken om förundersökningsbegränsningen

text: Initiativet

text: I en artikel i nättidningen Ljusnan i november 2007, med rubriken ”Fri lejd för tjuvar som begår småbrott”, angavs att kammaråklagaren AA vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Gävle, beslutat att lägga ned en förundersökning rörande stöld i en fastighet vid vilken gods stals och tjuvarna dessutom ”stökade ner riktigt ordentligt” trots att bl.a. en brottsplatsundersökning ”gav dna-träffar på två av polisen kända småförbrytare i bygden”. Anledningen uppgavs beträffande den ena personen vara att denna redan var åtalad för olovlig körning. En polisman uttalade sig i artikeln. ”Vi ska ju prioritera inbrott i bostäder och fritidshus men det verkar vara meningslöst. Och vad säger vi till drabbade som fått sina hus genomsökta, saker stulna och mår väldigt illa. Ska vi tala om för dem att det blir nog ingenting av det här?” Även åklagaren citerades. ”Jag har förståelse för att polis och allmänhet kan tycka att det här är tokigt. Om jag själv blev drabbad av ett inbrott skulle jag säkert vilja ha gärningsmännen dömda för det. Men det här är de regler vi följer. Istället för att ägna tid åt en massa brott en person begått försöker vi istället ägna oss åt det grövsta och istället fälla fler.”

text: Jag beslutade mot denna bakgrund att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Vissa handlingar i bl.a. Polismyndighetens i Gävleborgs län ärende K2497207 och åklagarkammarens ärende AM-50348-07 infordrades och granskades. Följande framkom.

text: Den 7 oktober 2007 upprättades en anmälan rörande misstänkt stöld i en fastighet i Viksjöfors. Målsäganden var bosatt i Arboga. Hon hade ärvt fastigheten och skulle flytta dit. En granne hade samma dag upptäckt att det

text: varit inbrott i villan och ladugården. Grannen hade inte varit inne i huset och visste därför inte hur det såg ut därinne. Målsäganden hade blivit ombedd att åka till platsen och sedan kontakta länskommunikationscentralen. Ersättningsyrkanden skulle preciseras senare.

text: Av ett protokoll över brottsplatsundersökning, daterat den 9 oktober 2007, som inte syntes ha kommit in till åklagarkammaren, framgick att fastigheten, en ”gammelgård”, bestod av bl.a. ett tvåplans bostadshus, ett nyare garage samt en ladugårdsbyggnad. Alla byggnader på tomten hade genomsökts. Gärningsmannen/männen hade tagit sig in i bostadshuset genom att krossa en fönsterruta. Inne i bostadshuset hade samtliga rum på de två planen sökts igenom. En större mängd flaskor med alkohol hade tillgripits. Ett kassaskåp hade skurits upp med hjälp av verktyg och det var oklart vad som eventuellt hade funnits i kassaskåpet. Ett vapenskåp hade flyttats men inte kunnat öppnas. I ladugårdsbyggnaden hade också ett fönster brutits upp och byggnaden genomsökts. En okänd mängd bensin hade slangats ur en snöskoter. I bostadshuset hade bl.a. cigarettfimpar och PET-flaskor påträffats. Fimparna och spår från PET-flaskorna hade skickats till Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) för dna-analys.

text: Av en s.k. träffrapport och ett sakkunnigutlåtande från SKL, daterat i början av november 2007, framgick att dna-analysen visat att två personer, en kvinna och en man, med visshet kunde bindas till det ingivna undersökningsmaterialet.

text: Den 12 november 2007 beslutade AA att lägga ned förundersökningen med samma motivering för var och en av de misstänkta, nämligen att ”den misstänkte är åtalad, kommer att åtalas eller strafföreläggas för annan brottslighet. Den påföljd (straff) som då kommer att bestämmas är tillräcklig för att omfatta också den nu aktuella brottsligheten. Samhällets eller enskildas intressen hindrar inte en åtalsunderlåtelse.”

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande om vilka överväganden åklagaren gjorde när han beslutade att lägga ned förundersökningen.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande vice riksåklagaren BB) kom in med ett remissvar tillsammans med yttranden från dåvarande chefsåklagaren CC (här utelämnat) och AA.

text: AA yttrade följande.

text: Anmälan inkom till mig tillsammans med sakkunnigutlåtanden och träffrapporter vilka pekade på att två personer kunde misstänkas för det i anmälanupptagna brottet. DNA från dessa två hade hittats vid polisens tekniska undersökning från brottsplatsen. Vid en närmare granskning av uppgifterna i anmälan framgick att det rörde sig om en jordbruksfastighet med en bostadsbyggnad och andra tillhörande byggnader. Vidare framgick att vid tidpunkten för inbrottet bodde ingen på fastigheten men däremot höll inflyttning på att ske. Enligt anmälan kunde inte konstateras att någon egendom stulits varför inget tydde på att något

text: fullbordat tillgreppsbrott ägt rum. I anmälan hade brottetangetts som inbrott i villa vilket borde medföra att brottet normalt sett varit att betrakta som grov stöld. Mot bakgrund av vad jag anfört ovan anser jag dock att brottet skulle kunna rubriceras som försök till stöld eller möjligen grovt hemfridsbrott. Då de gäller de misstänkta, DD och EE, stod båda dessa under åtal vid tidpunkten för mitt beslut. Jag kunde i båda fallen förutse att dessa båda skulle dömas till kortare fängelsestraff vilket sedermera skedde. EE dömdes den22 januari 2008 till fängelse 14 dagar och DD dömdes samma dag till fängelse en månad. Vid tidpunkten för mitt beslut fanns det sedan tidigare fängelsestraff för båda som inte var avtjänade. EE hade 3 månader och 10 dagar som inte var avtjänade och DD hade ett sammanlagt fängelsestraff på 7 månader och 20 dagar som inte var avtjänat. Härutöver bör beaktas att om det av väsentliga eller enskilda intressen föreligger något hinder för en begränsning av förundersökningen. Av vad som framgår av förarbeten och anvisningar från Riksåklagaren torde det av allmänt intresse inte finnas något hinder för att i detta fall begränsa förundersökningen. Frågan gäller då om det finns väsentliga enskilda intressen som skulle utgöra ett hinder. Enligt mitt förmenande finns inte detta. Då det gäller målsägandens möjlighet att ersättas för uppkomna skador torde det knappast finnas några möjligheter att vända sig mot de misstänkta och den vägen erhålla ersättning. Här bör beaktas möjligheten för målsäganden att genom försäkringar skydda sig mot denna typen av brott för att kunna utfå ersättning i förekommande fall. Möjligen skulle den integritetskränkning som brottet medfört kunna vara ett hinder. I detta fall bodde dock inte målsäganden på fastigheten och härutöver kunde inte konstateras att egendom stulits. I Riksåklagarens anvisningar för åklagare anges att en grov kränkning av integriteten kan vara ett väsentligt enskilt intresse som hindrar förundersökningsbegränsning. Vad som exempel är då gärningar med utstuderade inslag av hot eller våld. Den situationen förelåg inte i detta fall. Mot angivna bakgrund anser jag det beslut jag fattat vara rimligt och i överensstämmelse med de bestämmelser som gäller för förundersökningsbegränsningar.

text: BB anförde följande.

text: Bakgrund

text: Ärendet rör en åklagares beslut om förundersökningsbegränsning mot två misstänkta personer, en kvinna (EE) och en man (DD). Bakgrunden i kronologisk ordning är följande. Kvinnan förekommer under 31 avsnitt i belastningsregistret. Den 24 oktober 2007 dömdes hon av Hudiksvalls tingrätt för snatteri och olovlig körning, grovt brott, till fängelse två månader samt förklarades villkorligt medgivenfrihet till en tid av en månad förverkad. Mannen förekommer under 47 avsnitt i belastningsregistret. Den 20 mars2007 beslutade Hovrätten för Nedre Norrland i slutligt beslut att tidigare utdömd skyddstillsyn med särskild behandlingsplan skulle undanröjas och bestämde påföljden till tre månaders fängelse. Han dömdes den 4 juni 2007av Gävle tingsrätt till fängelse i två månader avseende bl.a. flera fall av olovlig körning, grovt brott samt snatteri. Den 27 september 2007 dömdes han av Hudiksvalls tingsrätt avseende bl.a. flera fall av olovlig körning, grovt brott och snatterier, till fängelse två månader. Den 28 oktober 2007 påbörjade han verkställigheten av de ådömda fängelsestraffen, om tillhopa 7 månader 20 dagar. Åklagarkammaren i Gävle (K 24972-07). Brottstiden var angiven till den 6–7 oktober 2007. Den 7 november 2007 inkom till kammaren träffrapport och sakkunnigutlåtande från SKL avseende spår från aktuell brottsplats. Handlingarna utvisade att kvinnan och mannen avsatt spår på brottsplatsen.

text: Åklagaren väckte den 12 november 2007 åtal mot båda. Kvinnan åtalades för ett fall av olovlig körning, grovt brott och rattfylleri. Mannen åtalades för tre fall av olovlig körning, grovt brott, två fall av rattfylleri samt brott mot

text: knivlagen

text: . Beträffande ovan angiven stöld beslutade åklagaren samma dag med stöd av

text: 23 kap. 4 a § första stycket 2 rättegångsbalken

text: att förundersökningen skulle läggas ned mot båda. Beträffande vilka rättsliga överväganden åklagaren gjorde vid sitt beslut om förundersökningsbegränsning hänvisas till åklagarens skrivelse samt kammarchefens yttrande. I skrivelsen har åklagaren även redogjort för sin bedömning av rubriceringsfrågan. Det kan tilläggas att åklagaren vid sitt beslutsfattande endast haft tillgång till anmälan, träffrapport och sakkunnigutlåtande. Den tekniska undersökning som polisen gjort, där det bl.a. framgåratt visst gods hade stulits på fastigheten, har således åklagaren inte haft tillgång till. Kvinnan dömdes den 22 januari 2008 av Hudiksvalls tingsrätt till fängelse 14 dagar avseende ett fall av olovlig körning, grovt brott. Mannen dömdes samma dag för de brott han åtalats för, bl.a. flera fall av olovlig körning, grovt brott, till fängelse en månad. Vid tiden för den senaste domen har kvinnan ännu inte verkställt tidigare ådömda fängelsestraff om tillhopa tre månader. Mannen påbörjade, som tidigare nämnts, verkställigheten av tidigare ådömda fängelsestraff den 28 oktober 2007.

text: Rättslig reglering

text: Reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB). Enligt 1 § ska förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Av 4 § andra stycket framgår att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medgiver. Om det inte längre finns anledning till förundersökningens fullföljande ska den nedläggas. Enligt 4 a § första stycket får förundersökning vidare läggas ned – såvitt nu är av intresse – om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. eller om särskildåtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. De grundläggande bestämmelserna om åtal finns i

text: 20 kap.

text: RB. Enligt 6 § ska åklagare, om inte annat är föreskrivet, väcka åtal för brott som hör underallmänt åtal. Åklagaren har således enligt denna regel en absolut åtalsplikt. Den absoluta åtalsplikten är dock försedd med flera undantag. Åklagarna har i stor utsträckning anförtrotts en lämplighetsprövning av åtalsfrågan genom bestämmelserna om särskild åtalsprövning och åtalsunderlåtelse. Enligt 7 § första stycket framgår att åklagare får besluta att underlåta åtal för brott (åtalsunderlåtelse) under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts – såvitt nu är av intresse – om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet.

text: Bedömning

text: I aktuellt fall har åklagaren lagt ned en förundersökning avseende stöld mot två personer. Fråga är om det har förelegat något hinder mot beslut om förundersökningsbegränsning i dessa fall. Jag kommer inledningsvis att redogöra för min allmänna syn på förundersökningsbegränsning vid flerfaldig brottslighet och därefter övergå till bedömningen av det aktuella fallet. Riksåklagarens cirkulär RÅC 1:124, Riksåklagarens allmänna råd om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning, är formellt sett upphävt. Den praxis som har utvecklats genom cirkuläret är alltjämt gällande.

text: Åklagarmyndigheten arbetar för närvarande med att ta fram riktlinjer angåendeförundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse. Riktlinjerna förväntas komma ut under våren 2008. Åklagarna är ensamma om att tillämpa de regler som avser förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse. Reglerna lämnar betydande utrymme för olika bedömningar utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet. Det huvudsakliga syftet med dessa bestämmelser är processekonomiskt i vid bemärkelse – genom att begränsa en utredning till det väsentliga eller att avstå från en onödig rättegång sparas resurser som kan komma till bättre användning för att beivra andra brott. De resursvinster som kan göras finns inte bara i de stora och komplicerade ärendena, utan i minst samma mån genom återkommande tillämpning i de mindre ärendena. Vid förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse vid flerfaldigbrottslighet måste man skilja på dels samtidighetsfall, dels successivfall. Samtidighetsfallen kännetecknas av att flera brottsmisstankar avseende samma gärningsman föreligger till samtidig bedömning och att personen inte dömts för något av dem. Successivfallen är av två slag, dels då gärningsmannen, efter att ha dömts eller godkänt strafföreläggande för annan brottslighet, misstänks ha begått nytt brott före domen eller föreläggandet (nyupptäckt brott), dels då gärningsmannen, efter att ha dömts eller godkänt strafföreläggande för annan brottslighet, misstänks ha begått nytt brott efter domen eller föreläggandet (nytt brott). Departementschefen uttalade att i allmänhet är utrymmet för åtalsunderlåtelse och därmed förundersökningsbegränsning störst i samtidighetsfallen och de successivfall som avser nyupptäckt brottslighet. I det fall där ett nytt brott har begåtts har det ju visat sig att den dömde inte har låtit sig påverkas av domen. Hänsynen till både allmänna och enskilda intressen kan då leda till att åtal bör väckas för det nya brottet (

text: prop. 1984/85:3 s. 31

text: f. och s. 50). När åklagaren överväger att besluta om förundersökningsbegränsning måste flera faktorer beaktas. Vid samtidiga brott och nyupptäckta brott, där förutsättningarna för förundersökningsbegränsning är som störst, måste åklagaren besvara frågan om den förutsedda eller redan utdömda påföljden framstår som en tillräcklig och adekvat påföljd även med beaktande av de brottsmisstankar som inte utreds och lagförs. Vid denna bedömning måste åklagaren i samtidighetsfallen pröva om något eller några brott har ett så begränsat straffvärde i förhållande till det samlade straffvärdet, att den senare delen kan anses medföra en tillräcklig reaktion för brottsligheten i sin helhet. Vid nyupptäcktbrottslighet bör man pröva om straffvärdet för det nyupptäckta brottet är så begränsat att den redan utdömda påföljden kan anses tillräcklig för den samlade brottsligheten. I de fall åklagaren kan förutse endast små skillnader i straffvärde mellan den brottslighet som ska utgöra bas för en begränsning och den samlade brottsligheten talar starka skäl för att en sådan begränsning görs. Vidare bör bedömningen av utredningstiden övervägas. Det finns ett starkt allmänt intresse av att samhället reagerar rimligt och snabbt på brott. En snabb reaktion är också av värde för den misstänkte. Åklagaren måste även fråga sig om en förundersökningsbegränsning innebär att den samlade brottsligheten kan antas föranleda ett annat påföljdsval utan en förundersökningsbegränsning, vilket i så fall talar emot förundersökningsbegränsning (jfr uttalanden i

text: prop. 1984/85:3 s 31

text: f. och 51). I de fall en dömd person misstänks för att ha begått ett nytt brott efter domen är utrymmet för att avstå från att utreda det nya brottet väsentligt mindre än då flera brottsmisstankar föreligger vid samtidig prövning. Bakgrunden är, som tidigare nämnts, att den misstänkte vid nytt brott inte har tagit intryck av domen för den tidigare brottsligheten. Det moment av lagtrots som ligger i ett nytt brott gör det till ett självständigt intresse att utreda brottet och föra det till domstol. Det finns dock även i dessa fall ett visst utrymme att avstå från utredning och lagföring. Tydligast är detta då åklagaren kan förutse att det nya brottet – om det skulle föras till domstol – inte skulle medföra någon ytterligare påföljd. Det kan tilläggas att åklagaren är obunden av de regler i

text: 34 kap.

text: brottsbalken

text: som en

text: domstol har att tillämpa vid sammanträffande av brott. En förutsättning för att kunna avstå från att utreda och åtala ett nytt brott är att det nya brottet har begåtts före det att den tidigare påföljden till fullo har verkställts, vilket självfallet inkluderar tid för villkorlig frigivning från fängelsestraff. Enligt förarbetena kan åtal underlåtas om brottet kan anses ringa och dessutom ligger i början av prövotiden samt det inte finns några speciella omständigheter som talar där emot. Normalt ska också beslutet att förundersökningsbegränsa tas vid en tidpunkt då det återstår verkställighetstid för den tidigare påföljden. Ju tidigare ett begränsningsbeslut kan fattas i förhållandetill verkställigheten av den gamla påföljden, desto större får utrymmet att begränsa anses vara. Detsamma får sägas gälla för tidpunkten för det nya brottet. Även i fall då ett åtal för det nya brottet kan förväntas medföra något tillägg till det tidigare straffet finns det enligt min mening skäl att överväga förundersökningsbegränsning. Det är då naturligt att bedömningen görs med särskild uppmärksamhet på de resursbesparingar som ett sådant beslut skulle medföra i det enskilda fallet. Man bör också sätta tillägget i relation till det tidigare straffet. Ett ådömt långvarigt fängelsestraff kan då få utgöra grund för att inte utreda ett brott som skulle ha föranlett ett kortvarigt särskilt fängelsestraff (jfr a.a. s. 31 f och s. 51). Gemensamt för samtliga fall där beslut om förundersökningsbegränsning övervägs är att åklagaren måste beakta om det föreligger några väsentliga allmänna eller enskilda intressen som hindrar en förundersökningsbegränsning. Vad gäller allmänna intressen kan ett sådant vara att egendom till ett betydande värde bör förverkas. Ett annat exempel är att ansvarstalan är en förutsättning för t.ex. näringsförbud. Detsamma kan bli aktuellt när brottet har betydelse för återkallelse av körkort, yrkeslegitimation eller liknande (jfr a.a. s. 22). Vid prövningen av dessa och andra väsentliga intressen bör åklagaren, enligt min mening, vara uppmärksam på det angelägna allmänna intresset av att spara utredningsresurser och snabbt få till stånd en godtagbar påföljd. Vid bedömningen om det föreligger något väsentligt enskilt intresse som hindrar förundersökningsbegränsning ska hela brottsofferperspektivet beaktas. Frågan om enskilt anspråk har dock särskild betydelse. Vid avgörande av om detta intresse är väsentligt ska framför allt beaktas anspråkets storlek i förhållande till parternas ekonomiska förhållanden och målsägandens möjlighet att bli tillgodosedd på annat sätt, t.ex. genom försäkring eller genom att den misstänkte ersätter eller avhjälper den skada som målsäganden fått utstå (a.a. s. 23, jfr dock annan uppfattning Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: på Internet 20:7 s. 3). Den grova kränkning av integriteten som brottet har inneburit för målsäganden kan också vara av sådant slag att åtal bör väckas redan av det skälet. Det är främst sexualbrott, fridskränkningsbrott och andra gärningar med utstuderade inslag av hot eller våld som aktualiserar en sådan bedömning (jfr a.a. s. 23). I aktuellt fall har åklagaren beslutat om förundersökningsbegränsning mot både mannen och kvinnan. Båda förekommer frekvent i belastningsregistret, främst avseende trafikbrott men även till viss del tillgreppsbrott. Frågan är som sagt om det har förelegat något hinder mot att besluta om förundersökningsbegränsning. Det kan inledningsvis konstateras, som tidigare har nämnts, att reglerna om förundersökningsbegränsning lämnar betydande utrymme för olika bedömningar utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet. Vad gäller kvinnan kan det noteras att den aktuella brottsmisstanken om stöld som begicks i början av oktober 2007 varit att bedöma som ett nyupptäckt brott eftersom gärningen begåtts före domen den 24 oktober 2007 men också som ett samtidighetsfall eftersom även andra brottsmisstankar förelåg för bedömning. Vad gäller mannen kan det noteras att den aktuella brottsmisstanken om stöld var att bedöma som ett nytt brott eftersom gärningen begåtts efter domen den 27 september 2007 och även som ett samtidighetsfall eftersom också andra brottsmisstankar förelåg för bedömning.

text: Gemensamt för både mannen och kvinnan var att de vid tiden för beslutet om förundersökningsbegränsning ännu inte hade avtjänat tidigare ådömda fängelsestraff. Mannen skulle avtjäna 7 månader och 20 dagar och kvinnan skulle avtjäna 3 månader. Mannen påbörjade sin verkställighet omkring två veckor innan beslutet om förundersökningsbegränsning fattades. Kvinnan synes ännu inte ha påbörjat sin verkställighet. Åklagaren har lagt ned förundersökningen mot båda med hänvisning till att åtal hade väckts för annan brottslighet och att den förväntade påföljden var tillräcklig för att omfatta också den nu aktuella brottsligheten. Åklagaren harupplyst att han i båda fallen kunde förutse att mannen och kvinnan skulle dömas till kortare fängelsestraff vilket sedermera skedde. Han har vidare anfört att såväl kvinnan som mannen hade tidigare ådömda påföljder som ännu inte hade verkställts vid tiden för hans beslut. Åklagaren har således beaktat bådeförväntad påföljd och tidigare ådömd påföljd. I Åklagarmyndighetens ärendesystem kan dock endast en förvald motivering väljas. I detta fall har åklagaren således valt att hänvisa till den förväntade påföljden. Jag delar åklagarens bedömning att den aktuella gärningen inte ska bedömas som grov stöld. Enligt min mening är den i stället att bedöma som stöld. Straffvärdet för aktuell stöld torde vara ett kortare fängelsestraff. I enlighet med vad jag tidigare anfört talar starka skäl för förundersökningsbegränsning vid nyupptäckt brottslighet när åklagaren kan förutse små skillnader i straffvärde mellan den brottslighet som ska utgöra bas för en begränsning och den samlade brottslighetens straffvärde. När det gäller nya brott finns det som jag tidigare redogjort för visst utrymme för att besluta om förundersökningsbegränsning även om det vid ett åtal skulle förväntas något tillägg till det tidigare straffet. Vid bedömningen av om den samlade påföljden är tillräcklig och adekvat i de båda fallen bör det också beaktas att åtal skett för andra brott vilka sedan föranlett ytterligare påföljd. Enligt min mening har straffvärdet av aktuell gärning inte hindrat en förundersökningsbegränsning, dock hade det legat närmast till hands att i beslutsmotiveringen hänvisa till tidigare ådömda påföljder. Fråga är då om det har förelegat något väsentligt allmänt intresse som hindrat förundersökningsbegränsning. Varken brottets svårhet eller omständigheterna i övrigt kring detta kan anses utgöra ett sådant väsentligt allmänt intresse. Slutligen är frågan om det har förelegat något väsentligt enskilt intresse som hindrat förundersökningsbegränsning. Av handlingarna kan utläsas att viss egendom tillgripits (alkoholhaltiga drycker, knivar och bensin) och att vissa skador uppstått i fastigheten. Värdet härav torde vara tämligen begränsat. Åklagaren har upplyst att det kan antas att de misstänktas ekonomiska förhållanden inte var sådana att de vid en fällande dom kunde förväntas kunna ersätta målsäganden. I flertalet fall täcks även dylika skador av försäkringsbolag, med undantag för självrisken. Det har inte heller varit fråga om ett brott som medfört en grov integritetskränkning. Jag delar därför åklagarens bedömning att det inte har förelegat något väsentligt enskilt intresse som hindrat en förundersökningsbegränsning. Sammanfattningsvis anser jag att det har funnits förutsättningar att besluta om förundersökningsbegränsning i dessa fall.

text: Därefter inhämtades Riksåklagarens riktlinjer (RåR 2008:2) rörande Förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse som började tillämpas den

text: 1 januari 2009.

text: Bedömning

text: Av utredningen framgår att en anmälan om stöld i ett boningshus och en ladugård på en jordbruksfastighet upprättades i början av oktober 2007. Huset ska vid tidpunkten för inbrottet ha stått obebott. Sedan vissa utredningsåtgärder

text: vidtagits vid vilka man bl.a. säkrat dna-spår från två personer lade AA den 12 november 2007 ned förundersökningen med stöd av

text: (RB). Samma dag väckte han åtal mot de två personer vilkas dna säkrats på brottsplatsen. Kvinnan åtalades för ett fall av olovlig körning, grovt brott och rattfylleri. Mannen åtalades för tre fall av olovlig körning, grovt brott, två fall av rattfylleri samt brott mot

text: knivlagen

text: Allmänt om förundersökningsbegränsning Svensk straffprocessrätt bygger på principen om åklagares absoluta åtalsplikt (

text: 20 kap. 6 §

text: RB) med vilken bl.a. följer en skyldighet att inleda förundersökning när det finns anledning att anta att ett brott begåtts (

text: 23 kap. 1 §

text: RB). Från dessa regler görs dock undantag bl.a. genom de bestämmelser som ger möjlighet att begränsa en förundersökning. Dessa regler innebär att en förundersökning under vissa förutsättningar kan läggas ned trots att ”det finns anledning till dess fullföljande” (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 23:30).

text: Enligt

text: 23 kap. 4 a §

text: RB får således en förundersökning läggas ned bl.a. om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. eller om särskild åtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. I aktuellt ärende har förundersökningsbegränsningen beslutats med stöd av

text: 20 kap. 7 § första stycket 3

text: RB av vilken bestämmelse framgår att åtalsunderlåtelse får meddelas om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet.

text: Regleringen, som gällt i sak oförändrad sedan

text: rättegångsbalkens

text: tillkomst, syftar – som Åklagarmyndigheten också utvecklat i sitt yttrande – på två grupper av fall, nämligen s.k. samtidighetsfall och s.k. successivfall. Den förra gruppen avser fall då någon samtidigt misstänks för flera brott men ännu inte dömts för något av dem. Den senare gruppen omfattar två situationer. Den ena innebär att någon dömts för ett brott och det sedan upptäcks att han före domen begått ytterligare ett brott (nyupptäckt brott). Den andra situationen avser att han begått nytt brott efter det att han dömts för något annat brott (nytt brott). I båda fallen förutsätts att den misstänkte ännu inte helt avtjänat den tidigare ådömda påföljden (se Fitger a.a., s. 20:25 f.). När åklagares möjlighet att besluta om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning utvidgades på 1980-talet anfördes i författningskommentaren till

text: 20 kap. 7 §

text: RB att de tidigare stränga kraven i fråga om jämförelsen i påföljdshänseende mellan det aktuella brottet och övrig brottslighet hade mildrats. Åklagaren skulle numera göra en bedömning av om den beräknade eller redan utdömda påföljden för övriga brott kunde anses tillräcklig för all brottslighet (

text: prop. 1984/85:3 s. 50

text: I propositionen anfördes vidare bl.a. följande. ”En utvidgad möjlighet till åtalsunderlåtelse framstår som särskilt angelägen vad gäller seriebrottsligheten

text: och andra samtidighetsfall. Utvidgningen bör möjliggöra att utredningen kan inriktas på vissa typfall i en serie brott, vilka belyser brottsligheten i dess helhet.

text: Även i successivfallen talar processekonomiska skäl för en utvidgning. Jag tänker här särskilt på sådana fall när det sedan någon dömts för brott upptäcks att denne före domen begått ytterligare brott av samma karaktär. I återfallssituationerna kan dock skälen för åtal väga tyngre” (s. 31). Det kan nämnas att dåvarande riksåklagaren i ett dokument betecknat ”Rättsliga utvecklingsstrategier 2007–2009” bl.a. uttalat att ”Möjligheterna till begränsning av förundersökning ska tillämpas mer offensivt och enhetligt, i syfte att effektivisera resursutnyttjandet, förkorta genomströmningstiderna och för att kunna göra nödvändiga prioriteringar” (s. 9).

text: Fitger uttalar i sin kommentar till bestämmelsen i

text: 23 kap. 4 a §

text: RB bl.a. att ett beslut att lägga ned förundersökningen kan fattas på vilket stadium som helst så länge undersökningen inte slutförts. Ju mindre som återstår att utreda, desto starkare blir dock givetvis skälen att låta förundersökningen fortsätta. Detta innebär också att målsägandens och den misstänktes eventuella intressen av att undersökningen fullföljs väger allt tyngre. Vidare gäller att sedan någon underättats angående misstanke om brott hans eventuella intresse av att förundersökningen fullföljs bör tillmätas större betydelse än om frågan uppkommit i ett tidigare skede (a.a. s. 23:31).

text: Jag anser för min del att när det gäller hänsynen till enskildas intressen är det särskilt målsägandens intressen som bör stå i blickpunkten. Förundersökningsbegränsning aktualiseras ju, i sådana situationer som det här är fråga om, när en gärningsman misstänks ha begått flera brott, samtidigt eller successivt. Denne har då mera sällan intresse av att samtliga utredningar fullföljs och eventuellt leder till åtal. För brottsoffret å andra sidan är det normalt fråga om att denne för första gången drabbas av ett brott och dess verkningar. Det är då viktigt för målsägandens tilltro till de rättsvårdande myndigheterna att brott av någon svårhetsgrad, som med en rimlig arbetsinsats är möjliga att utreda, som huvudregel också utreds.

text: Detta synsätt återspeglas också i vad Lagrådets flesta ledamöter gav uttryck för i 1984 års lagstiftningsärende: ”En viss oro för den enskildes säkerhet till person och egendom kan skapas genom en ordning som styr över resurserna på en bekämpning av den grövre brottsligheten. Det gäller att inte lämna den enskilde i sticket därför att hans anspråk på rättsskydd ter sig mindre angeläget allmänt sett” (

text: a. prop. s. 60

text: När det gäller tolkningen av vad som är att anse som ett väsentligt enskilt intresse sägs i förarbetena bl.a. att målsäganden vid en del brott som inneburit en grov kränkning – som exempelvis våldtäkt, andra sexualbrott och olika former av kvinnomisshandel – kan ha ett självständigt intresse av att

text: gärningsmannen fälls till ansvar (

text: a. prop. s. 23

text: ). Det konstateras dock omedelbart därefter att vid brott av det slaget aktualiseras normalt över huvud taget inte frågan om åtalsunderlåtelse. I Riksåklagarens tidigare nämnda riktlinjer (s. 20) konstateras visserligen beträffande denna fråga att hela brottsofferperspektivet ska beaktas. Det uttalas emellertid vidare att den grova kränkning av målsägandens integritet som brottet inneburit kan vara av sådant slag att åtal bör väckas redan av det skälet. Som exempel nämns sexualbrott, fridskränkningsbrott och andra gärningar med utstuderade inslag av hot eller våld.

text: Jag instämmer givetvis i att brott av det slag som nämns i förarbetena och i riktlinjerna inte bör bli föremål för förundersökningsbegränsning. Enligt min mening är emellertid det redovisade synsättet alltför snävt. Vid en bedömning av om ett väsentligt enskilt intresse föreligger bör vägas in att den som varit offer för t.ex. misshandel eller stöld av normalgraden ofta upplever sig ha varit utsatt för en betydande integritetskränkning.

text: Besluten i det aktuella fallet Riksåklagaren som har att följa praxis på området och ge åklagare vägledning har, som framgått, ansett att det funnits förutsättningar att besluta om förundersökningsbegränsning i det nu aktuella fallet. Jag tolkar ställningstagandet så, att AA beslut enligt dess uppfattning ligger i linje med praxis inom åklagarväsendet.

text: Min egen närmare bedömning av de beslut som AA fattat är den följande.

text: När AA fattade beslut om förundersökningsbegränsning hade han tillgång till anmälan, träffrapporten och sakkunnigutlåtandet. Däremot saknade han, enligt vad som angetts i Åklagarmyndighetens yttrande, protokollet över brottsplatsundersökningen, av vilket bl.a. framgår att visst gods hade stulits på fastigheten och att skador hade uppkommit. Det framstår som svårförståeligt att AA inte hade tillgång till allt utredningsmaterial innan han fattade beslut i förundersökningsfrågan. Utredningen har inte gett svar på frågan om varför så var fallet och jag har inte funnit det meningsfullt att utreda saken vidare.

text: De dna-spår som hade säkrats på brottsplatsen härrörde dels från en man som förekom under drygt 45 avsnitt i belastningsregistret avseende i huvudsak tillgrepps- och trafikbrott, dels från en kvinna som förekom under drygt 30 avsnitt i samma register gällande i huvudsak trafikbrott men även vissa tillgreppsbrott. I sitt beslut att lägga ned förundersökningen rubricerade AA brottsmisstanken som stöld och han har uppgett att han vid sin bedömning beaktade dels att de båda misstänkta stod under åtal, för vilka han kunde förutse att de skulle dömas till kortare fängelsestraff, dels att båda hade fängelsestraff som inte var avtjänade, kvinnan drygt tre månader och mannen drygt sju månader. Kvinnan hade dömts cirka tre veckor efter det att inbrottet hade ägt rum. Mannen hade tio dagar innan inbrottet upptäcktes dömts för snatteri, ringa narkotikabrott, grov olovlig körning vid fem tillfällen, rattfylleri m.m. och påföljden hade, med tillämpning av 34 kap. 1 § första stycket 2 och 3 § andra

text: stycket

text: brottsbalken

text: , bestämts till fängelse två månader. Den domen hade vid tidpunkten för brottet ännu inte hade vunnit laga kraft. Jag utgår vid min prövning från den rubricering av gärningen som AA gjorde i beslutet om förundersökningsbegränsning. I likhet med Åklagarmyndigheten konstaterar jag att annan påföljd än fängelse inte skulle kunna komma i fråga, i vart fall inte för personer med sådan kriminell belastning som mannen och kvinnan hade, samt att det var fråga om såväl s.k. samtidighetsfall som successivfall. Straffvärdet för det aktuella brottet kan, som jag ser det, uppskattas till några månaders fängelse.

text: Vid AA prövning av om förutsättningar förelåg att begränsa förundersökningen var också följande omständigheter att beakta. Mannens och kvinnans dna-spår hade säkrats på brottsplatsen. De var således skäligen misstänkta för brottet och det var endast få förundersökningsåtgärder som kvarstod innan undersökningen hade kunnat slutföras. Någon egentlig processekonomisk vinst av ett beslut att begränsa förundersökningen kunde därför knappast uppnås, särskilt inte som de åtalades för andra brott i samband med beslutet att begränsa förundersökningen. Mannen hade dessutom kort tid före inbrottet dömts för flera brott. Ett så snabbt återfall framstår i det närmaste som lagtrots.

text: Vidare saknades utredning om värdet på det gods som kunde ha stulits och de skador som uppstått på fastigheten. Det var därför inte möjligt att fullt ut bedöma målsägandens eventuella intresse av att förundersökningen slutfördes.

text: Jag vill dessutom lägga till, som jag tidigare antytt, att inbrott i fastigheter till sin natur är integritetskränkande för ägaren, vilket enligt min uppfattning i sig kan tala mot en förundersökningsbegränsning. Jag anser också att ett skäl av mera allmänt intresse för att fullfölja förundersökningar rörande sådana brott är att dessa ofta är svårutredda om inte gärningsmannen grips på bar gärning och att det därför kan finnas skäl att gå vidare i de fall då bevisning säkrats och en misstänkt gärningsman identifierats.

text: Mot denna bakgrund förelåg, som jag ser det, inte förutsättningar att begränsa förundersökningen på det sätt som skedde. I stället borde utredningen ha fått fortgå för att utreda såväl mannens som kvinnans inblandning i stöldbrottet genom att hålla förhör med dem. Vidare borde uppgifter från målsäganden om värdet på skadat och tillgripet gods ha inhämtats samt om dennes eventuella anspråk på ersättning. Sedan förundersökningen slutförts borde en sedvanlig åtalsprövning ha skett.

text: I frågor av nu aktuellt slag finns visserligen ett betydande utrymme för olika var för sig godtagbara bedömningar. Med hänsyn till att det för mannens del var fråga om ett snabbt återfall i brott, att de utredningsåtgärder som återstod var av begränsad omfattning och någon större effektivitetsvinst därmed inte kunde förutses samt att närmare utredning om målsägandens intresse av att förundersökningen fullföljdes saknades anser jag emellertid att AA bedömning


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
God man/förvaltare
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Stockholms Överförmyndarnämnd för handläggningen av en anmälan om behov av förvaltarskap

org: jo

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA framförde i en anmälan som kom in till JO den 12 september 2014 klagomål mot Stockholms Överförmyndarnämnd med anledning av bl.a. handläggningen av en anmälan om behov av förvaltare. Hon skrev bl.a. följande:

type: stycke

text: Den 9 oktober 2013 skickade hon in en anmälan om behov av förvaltarskap för BB till överförmyndarnämnden. Den 28 november 2013 fick hon en begäran om komplettering från nämnden. Hon skickade in kompletteringen efter någon dag. Den 30 april 2014 fick hon ytterligare en begäran om komplettering eftersom det hade gått så lång tid sedan anmälan lämnades in och man behövde aktuella uppgifter i ärendet. Den 8 maj 2014 skickade hon in den begärda kompletteringen. Hon försökte sedan vid ett flertal tillfällen såväl via telefon som e-post få besked om handläggningen av ärendet. Vid tiden för anmälan till JO hade hon fortfarande inte fått något besked.

text: Utredning

text: Dagboksblad i överförmyndarnämndens akt nr […] begärdes in och granskades. Av dagboksbladet framgick bl.a. följande:

text: Anmälan om behov av förvaltarskap för BB kom in till nämnden den 10 oktober 2013. Den 27 november 2013 skickades en begäran om komplettering ut. En komplettering kom in till nämnden den 29 november. Ytterligare en komplettering kom in i ärendet den 12 maj 2014. Därefter hade AA vid flera tillfällen kontaktat nämnden för att få besked om handläggningen. I augusti 2014 kontaktade även BB nämnden för att fråga vad som hände i ärendet. Den 17 september ringde någon från nämnden till BB med anledning av att BB återigen hade försökt få besked om handläggningen. Därefter skickades en begäran om komplettering ut till BB. Den 22 september 2014 lämnade BB själv in en ansökan om anordnande av förvaltarskap.

text: Ärendet remitterades till överförmyndarnämnden för upplysningar om och yttrande över det som AA hade skrivit i sin anmälan till JO.

text: Nämnden genom förvaltningschefen Kennet Öhlund lämnade bl.a. följande yttrande:

text: Nämnden mottog den 10 oktober 2013 anmälan om behov av förvaltarskap från AA. Den 27 november begärde nämnden kompletteringar från Affektivt Centrum i form av läkarintyg på av Socialstyrelsen fastställt formulär. Begärt läkarintyg inkom den 29 november 2013. Den inkomna kompletteringen har därefter inte följts upp. Den 12 maj 2014 inkom ett ytterligare läkarintyg, Den 18 juni 2014 mottog förvaltningen mail från Kontaktcenter Stockholm enligt vilket AA önskade bli uppringd med information om status i ärendet. Nämnden försökte ringa samma dag men utan framgång. Den 23 juni mottog nämnden en skrivelse från AA om att denne utan resultat försökt kontakta nämnden och att hon ville bli kontaktad av handläggaren i ärendet. Den 2 juli mottog nämndens ordförande telefonsamtal från AA där det framgick att hon önskade få veta status på ärendet. Nämndens ordförande lovade henne att hon ska få besked av handläggaren. Någon återkoppling enligt utlovat finns inte registrerat i ärendet. Den 5 augusti inkom mailbesked från kontaktcenter enligt vilket BB undrade hur det gick med anordnande av förvaltarskap för honom. Den 12 september ringde AA ånyo och undrade vad som hände i ärendet. Den 17 september ringde en handläggare BB gällande hans önskemål om anordnande av förvaltarskap och fick bekräftat att den enskilde ansåg sig vara i behov av förvaltarskap. Handläggaren översände samma dag ansökningsblankett till BB med uppgift om att nämnden skulle vidaresända hans ansökan till rätten när nämnden mottog den. Samma dag meddelade handläggaren Affektivt Centrum att det är aktuellt att gå in med en ansökan till tingsrätten och att rätten inte fattar beslut på handlingar som är äldre än 6 månader, varför Affektivt Centrum ombads uppdatera underlaget för det fall att det fortfarande var aktuellt. Efter att nämnden den 22 september 2014 mottagit ansökan från BB och läkarintyg den 23 september erbjöd nämnden en ställföreträdare uppdraget men denne valde att avstå från uppdraget. Nämnden mottog den 30 september ett åtagande för uppdraget. Ansökan, åtagande och handlingarna i ärendet översändes till tingsrätten för beslut den 6 oktober 2014. Nämnden har inte följt upp anmälan på grund av att det inte funnits tillfredsställande rutiner i organisationen vid hantering av ärenden och ansvarsfördelning. Med anledning av detta har en större organisationsförändring med förbättrade rutiner för hantering av ärenden, ansvarsfördelning samt effektiva handläggningsprocesser påbörjats. Nämnden genomlyser särskilt processerna för anmälan/ansökan om behov av god man/förvaltare samt klagomåls- och bytesprocesserna. Nämnden har i 2014 års verksamhetsplan infört målsättningen att en anmälan/ansökan om anordnande av godmanskap/förvaltarskap ska avgöras inom 90 dagar efter att nämnden mottagit ärendet. Inom denna tid är även tingsrättens handläggningstid inräknad. Målen i verksamhetsplanen är ett direkt resultat av att nämnden upplevt sina tidigare rutiner otillfredsställande. Förvaltningen arbetar även aktivt med handläggning enligt juridisk metod. Vidare utökas bemanningen med sju nya tjänster. Den nya organisationen innebär att liknande situationer som i det aktuella ärendet kommer undvikas.

text: AA fick tillfälle att kommentera överförmyndarnämndens remissvar.

text: Bedömning

text: AA:s anmälan Enligt

text: 11 kap. 7 § föräldrabalken

text: , FB, är det rätten som fattar beslut om anordnande av förvaltarskap. Av

text: 11 kap. 15 §

text: FB framgår vilka som, förutom överförmyndarnämnden, får ansöka om anordnande av förvaltarskap. Det är en begränsad krets som är behörig att ansöka om att förvaltare utses för någon.

text: Överförmyndarnämnderna får många gånger in anmälningar om att en viss person har behov av förvaltare från sådana som inte är behöriga att ansöka om förvaltarskap hos tingsrätten. För t.ex. socialnämnden i en kommun finns en skyldighet att göra en sådan anmälan till överförmyndarnämnden om den finner att någon är i behov av förvaltare (se 5 kap. 3 § socialtjänstförordningen [2001:937]).

text: När en anmälan om behov av förvaltare kommer in till överförmyndarnämnden ska nämnden ta ställning till om det finns anledning att ge in en ansökan om anordnande av förvaltarskap till tingsrätten. Det är angeläget att den som behöver hjälp av en förvaltare med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person kan få den hjälpen utan dröjsmål. Därför är det viktigt att nämndens handläggning av en sådan anmälan inte tar för lång tid. En anmälan om behov av förvaltare bör följas av ett ställningstagande från nämndens sida inom ett par veckor från det att anmälan kom in till nämnden. Om nämnden inte anser att det finns skäl att ge in en ansökan till tingsrätten ska ett beslut om avskrivning fattas (se mitt beslut den 20 februari 2015 i ärende med dnr 2710-2014).

text: AA:s anmälan om behov av förvaltarskap för BB kom in till nämnden den 10 oktober 2013. I slutet av november begärde nämnden in en komplettering i ärendet. Kompletteringen kom in till nämnden den 29 november 2013. Sedan blev ärendet liggande fram till maj 2014 då det kom in ytterligare en komplettering. Av handlingarna i nämndens akt framgår vidare att AA vid upprepade tillfällen under sommaren 2014 kontaktade nämnden för att få veta vad som hände. Först sedan BB själv hade kontaktat nämnden efter sommaren 2014 blev nämnden återigen aktiv i sin handläggning. Det ledde slutligen till att BB i slutet september 2014 gav in en ansökan om anordnande av förvaltarskap till nämnden. Nämnden överlämnade handlingarna till tingsrätten i början av oktober 2014.

text: Nämndens handläggning av AA:s anmälan om behov av förvaltarskap för BB har varit anmärkningsvärt passiv. Kompletteringar har begärts vid ett par tillfällen men när dessa kommit in till nämnden har ärendet återigen blivit liggande utan någon form av uppföljning eller åtgärd. Jag är mycket kritisk till hur nämnden handlagt ärendet.

text: När det gäller AA:s upprepade kontakter med nämnden för att få besked om ärendets handläggning vill jag erinra om nämndens serviceskyldighet enligt

text: 4 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Det är viktigt att en myndighet är tillgänglig för

text: att svara på frågor om verksamheten och att den som vänder sig till myndigheten och önskar bli kontaktad också får någon form av återkoppling.

text: Avslutning Jag har under februari 2015 uttalat kritik mot Stockholms Överförmyndarnämnd i två ärenden (beslut den 10 februari 2015 i JO:s ärende med dnr 581-2014 och beslut den 26 februari 2015 i JO:s ärende med dnr 1082-2014). Ärendena gällde bristande och långsam handläggning under hösten 2013 och våren 2014. Även i tre andra beslut idag (JO:s ärenden med dnr 2359-2014, 4007-2014 och 4897- 2014) uttalar jag kritik mot nämnden för bl.a. bristande och långsam handläggning under åren 2013 och 2014.

text: Genom det som kommit fram i dessa ärenden är det tydligt att nämnden under en längre tid haft bristande rutiner för uppföljning och bevakning i sin handläggning. Ärenden har legat under långa perioder trots påstötningar och förfrågningar från berörda. Anmälare har också gett uttryck för en frustration över att inte få några besked eller någon återkoppling från nämnden när man försökt komma i kontakt med t.ex. en handläggare. Den sammantagna bild som dessa ärenden har gett av nämndens handläggning under den aktuella perioden är mycket oroande. Den typ av ärenden som nämnden har att handlägga är många gånger av stor betydelse för enskilda och de är till sin karaktär ofta både brådskande och angelägna.

text: I sina remissvar till JO från hösten 2014 har nämnden vidgått att det inte funnits tillfredsställande rutiner i organisationen och uppgett att en större organisationsförändring med förbättrade rutiner har påbörjats. Vidare har bemanningen utökats med ett antal nya tjänster och man höll under hösten 2014 på att utveckla och införa ett nytt verksamhetssystem som skulle bidra till en säker uppföljning av de bevakningar som registreras.

text: Nämnden har således vidtagit åtgärder för att försöka komma till rätta med problemen i organisationen och handläggningen av vissa ärenden. Jag ser givetvis mycket positivt på det och min förhoppning är att åtgärderna också får avsedd effekt.

text: Länsstyrelsen i Stockholms län har tillsyn över Stockholms Överförmyndarnämnd. Ett exemplar av detta beslut skickas därför till länsstyrelsen.

text: Med dessa uttalanden avslutas ärendet.

text: Lars Lindström

text: Erika Bergman

text: I beredningen av ärendet har byråchefen Carina Sjögren deltagit.

type: avgorande


nyckelord: Bistånd Dokumentation

title: Kritik mot socialförvaltningens journalföring i ett s.k. barnavårdsärende. I journalen hade det förts in uppgifter som rörde moderns behov av bistånd men som inte hade betydelse för ärendet rörande barnen

text: Bakgrund och initiativet

text: AA och BB har tillsammans två barn, sonen CC och dottern DD.

text: Den 22 oktober 2009 kom det in en anmälan till Omsorgsnämnden i Torsby kommun från den förskola där DD gick. Förskolan uttryckte oro främst för moderns, AA, situation. AA ansökte om akut hjälp till annan bostad. Omsorgsnämnden inledde utredning beträffande AA och barnen. Omsorgsnämnden beviljade AA bistånd till en tillfällig bostad.

text: I JO:s ärende dnr 6714-2009 klagade BB:s ombud, advokaten EE, på omsorgsnämndens handläggning av och agerande i de aktuella ärendena. Efter inhämtande av bl.a. vissa handlingar från omsorgsförvaltningen anmodade JO omsorgsnämnden att inkomma med utredning och yttrande över de klagomål som hade framförts mot nämnden. Omsorgsnämnden kom in med ett remissvar. Till sitt remissvar fogade nämnden en skrivelse med rubriken ”En fråga där omsorgsnämnden önskar JO:s bedömning gällande akthanteringen i det ärende som är aktuellt för granskning”. I skrivelsen anfördes följande.

text: Av tidsskäl lades till en början samtliga anteckningar i CC:s akt, uppgifter som rörde både mamma och barnen och det som enbart rörde AA. Så istället för att direkt göra bedömningen av vad som skulle vara gemensamt och vad som enbart rörde den ena sköts denna bedömning på framtiden. Anteckningarna låstes därför inte utan sågs som ett ofärdigt arbetsmaterial. Det var alltså arbetsmaterialet som oreflekterat under stress skickades till JO för granskning. Omsorgsnämnden beklagar att man inte varit observant i det sammanhanget. Senare tog handläggaren itu med att separera akterna, vilket innebar att de anteckningar som enbart rörde modern fördes över från CC:s akt till moderns akt och därmed blev raderade i sonens akt. I de anteckningar där det fanns uppgifter som rörde både modern och sonen lämnades de uppgifter som rörde CC kvar i hans akt. Trots att det möjligen varit olämpligt eller rent av felaktigt att göra ändringar i infört material görs bedömningen att ingen har lidit men av denna hantering. De ändringar som gjordes syftade enbart till att skydda kvinnan i den utsatta situation som hon befann sig.

text: Det är nu oklart för omsorgsnämnden hur den uppkomna situationen skall hanteras och vill därför gärna ha JO:s syn på saken. Anser JO att pojkens ursprungliga akt, den som JO fått sig till handa, skall återskapas, eller kan ändringarna kvarstå? Omsorgsnämnden vill poängtera att inget material tagits bort utan allt det som är borta ur pojkens akt ligger kvar i moderns akt och finns därför med i socialregistret.

text: Med anledning av vad som framgick av skrivelsen beslutade justitieombudsmannen Kerstin André att inleda ett initiativärende mot Omsorgsnämnden i Torsby kommun angående dokumentationen i ärendena rörande AA och CC.

text: Utredning

text: Omsorgsnämnden anmodades att inkomma med utredning och yttrande över hur journalföringen hade skett i de aktuella ärendena.

text: I sitt remissvar anförde nämnden följande.

text: Det är inte vanligt att socialtjänsten öppnar utredning på vårdnadshavaren i barnavårdsärenden utan endast på barnen. Den anmälan som inkom till socialtjänsten beskrev en situation där i huvudsak modern for illa. Eftersom barnen befann sig i den miljö där övergrepp och verbala provokationer hade förekommit sågs det som självklart att öppna utredningar på barnen. Handläggaren förbisåg att det i huvudsak var modern som hade behov av insatser. Handläggaren fick under en handledningssession påpekandet att det i detta fall var relevant att modern hade ett eget ärende, mycket med tanke på att hon, oavsett den inkomna anmälan, vände sig till socialtjänsten och gjorde en ansökan utifrån skyddsbehov främst för egen del. Efter detta påpekande avsåg handläggaren att föra över det som enbart rörde modern från sonens akt till hennes akt. Av tidsskäl sköts detta på framtiden och dokumentationen fortsatte ytterligare en tid under en pressad arbetssituation att föras i endast barnens akt. För att kunna göra denna separering av uppgifterna låstes de därför inte direkt efter dokumentationen. Innan handläggaren hade tagit sig tid för att åtgärda det hela inkom en begäran från JO om att ta del av handlingarna. Efter att ”delande” av akterna blivit gjord fick handläggaren klart för sig att JO fått ta del av ”ofärdiga” handlingar. Vid samråd med IFO-chef beslutades att konsultera JO i denna fråga. Är det tillräckligt att allt material ändå finns i socialregistret – alltså i mammans akt – eller behöver det som en gång nedtecknats i sonens akt återföras dit?

text: JO inhämtade därefter kopia av journalanteckningarna rörande AA och barnen för tiden från den 22 oktober 2009 och framåt från omsorgsförvaltningen.

text: I ett beslut den 21 april 2011 anförde JO Wiklund följande.

text: Bedömning

text: I

text: 15 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, finns en bestämmelse om myndigheters skyldighet att dokumentera uppgifter i ärenden som avser myndighetsutövning mot någon enskild. För socialtjänstens del finns dessutom särskilda regler om dokumentation. I

text: 11 kap. 1 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:453)

text: , SoL, anges att vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes avgörande ska tillvaratas på ett betryggande sätt. Av

text: 11 kap. 5 § första stycket

text: SoL framgår att handläggning av ärende som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling ska dokumenteras. Dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska

text: omständigheter och händelser av betydelse. I Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (

text: SOSFS 2006:5

text: ) om dokumentation vid handläggning av ärenden och genomförande av insatser enligt SoL, LVU, LVM och LSS finns riktlinjer för bl.a. journalföring.

text: Handläggningen av ett ärende ska dokumenteras fortlöpande och bör göras i en journal. Dokumentationen bör hållas samman i en personakt (

text: 5 kap. 1 §

text: SOSFS 2006:5). Alla uppgifter som kan vara av betydelse för handläggningen av ett ärende eller genomförandet av en insats bör utan oskäligt dröjsmål dokumenteras och föras till personakten. Dokumentationen ska göras löpande för att det ska vara möjligt att följa ett ärende och vid varje tidpunkt kunna se vad som har kommit fram under handläggningen av ärendet, vilka åtgärder som vidtagits och vad som planeras. Handläggaren får således inte anstå med journalföringen någon längre tid. De anteckningar som görs i journalen eller annars i akten ska vara daterade och det ska framgå vem som bär ansvaret för dem. Det finns däremot inte något krav på att anteckningarna ska vara egenhändigt undertecknande eller signerade.

text: En tillfredsställande dokumentation är en förutsättning för att den som ärendet rör ska kunna följa ärendets handläggning. Dokumentationen ska vidare säkerställa ärendets handläggning om den ordinarie handläggaren är frånvarande, t.ex. på grund av sjukdom, trygga nämndens underlag för olika beslut samt ge möjlighet till granskning av ärendets handläggning i efterhand.

text: Under oktober 2009 inledde omsorgsnämnden utredning beträffande AA och barnen med anledning av en anmälan från den förskola där dottern gick och en ansökan från AA om bistånd till en tillfällig bostad.

text: Det har kommit fram att all dokumentation i ärendena rörande sonen CC och AA till en början skedde i CC:s akt. Senare under handläggningen fördes de anteckningar som enbart rörde AA över till hennes akt och raderades därmed i CC:s akt. Om anteckningarna innehöll uppgifter om både modern och sonen lät man uppgifterna rörande CC stå kvar i hans akt. Av den skrivelse som legat till grund för JO:s initiativ framgår att det var ”tidsskäl” som var anledning till att handläggaren inte redan från början tog ställning till var uppgifterna skulle dokumenteras och anteckningarna ”låstes därför inte utan sågs som ett ofärdigt arbetsmaterial”. Vad omsorgsnämnden anfört i remissvaret tyder dock på att handläggaren inledningsvis förbisåg att modern hade ett eget ärende vid nämnden och därför dokumenterade uppgifterna rörande henne i sonens akt.

text: I det aktuella fallet bedrev omsorgsnämnden en utredning av om nämnden behövde ingripa till skydd eller stöd för barnen samtidigt som man handlade ett ärende rörande bistånd till modern. Det är inte acceptabelt att dokumentationen i ärendena sammanblandades och att det som förekom i moderns biståndsärende under en tid dokumenterades i ett av barnens akter.

text: Som redovisats ovan togs de uppgifter som enbart rörde AA bort från sonens akt och fördes in i moderns akt. Jag vill i anledning härav anföra följande.

text: En handling som har upprättats inom socialtjänsten är en allmän handling (se

text: 2 kap.

text: och

text: 7 §§

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF). Till begreppet allmän handling är kopplat viktiga rättsverkningar, som avser allmänhetens insyn och kontroll av myndigheternas verksamhet. En sådan handling kan därför inte utan vidare ändras. En journalanteckning anses upprättad när den skrivits in i en journal. Det förhållandet att anteckningen inte har ”låsts” ändrar inte den bedömningen. I sammanhanget vill jag tillägga att tidigare gällde att om en uppgift i journalanteckning var felaktig och behövde ändras fick detta inte ske genom att den felaktiga uppgiften gjordes oläsbar efter rättelsen (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1993/94 s. 304). Genom tillkomsten av

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: , PuL, och lagen (

text: ) om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten finns det numera bestämmelser som gör det möjligt att i vissa fall rätta, blockera eller utplåna personuppgifter i en akt hos socialnämnden. Vidare finns det bl.a. i

text: 10 § arkivlagen (1990:782)

text: och

text: 12 kap.

text: och

text: 2 §§

text: SoL bestämmelser om gallring av allmänna handlingar. Jag vill även erinra om bestämmelsen i

text: 11 kap. 6 §

text: SoL. Enligt den bestämmelsen ska, om den enskilde anser att någon uppgift i dokumentationen är oriktig, detta antecknas.

text: Mot bakgrund av det nu anförda är jag kritisk till att uppgifter som var införda i sonen CC:s akt, och som utgjorde allmänna handlingar, raderades i samband med att de fördes över till AA:s akt. Som konstateras ovan skulle emellertid dessa uppgifter rätteligen inte ha dokumenterats i CC:s akt och jag anser därför inte att den ursprungliga versionen av sonens akt behöver återskapas.

text: Jag förutsätter att omsorgsnämnden, i anledning av det som har kommit fram i ärendet och vad som uttalats i detta beslut, ser över rutinerna vad gäller dokumentation vid handläggning av ärenden enligt

text: socialtjänstlagen

text: Jag finner skäl att sända en kopia av mitt beslut till Socialstyrelsen, region mitt.


avgjordAv: Kerstin André

title: Fråga om en tjänsteman vid en socialförvaltning hade tagit befattning med ett ärende på ett sådant sätt att hon kunde anses jävig

text: Bakgrund

text: AA, född 1981, omfattas av personkretsen i lagen (

text: ) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Hennes mor BB var tidigare förordnad som god man för henne. Sommaren 2006 inledde AA ett förhållande med en man som var son till en av handläggarna vid socialförvaltningens i Falköpings kommun LSSenhet. Därefter kom relationen mellan AA och hennes föräldrar att försämras. BB begärde i början av 2008 entledigande från sitt uppdrag som god man för AA Hon entledigades i augusti 2008.

text: Anmälan

text: I en anmälan, som inkom till JO den 7 oktober 2008, framförde BB och CC klagomål mot Socialnämnden i Falköpings kommun. Klagomålen avsåg socialtjänstens handläggning av ärendet rörande AA. De anförde bl.a. följande. Ett halvår efter att AA inlett förhållandet med sin pojkvän såg de tecken på att AA for illa i relationen. De påtalade detta för socialtjänsten men fick ingen respons. Samtidigt fick de kännedom om att de två LSS-handläggarna sinsemellan diskuterade AA:s situation och hennes behov av insatser. De begärde därför att AA skulle få en ny handläggare men fick avslag på sin begäran med motiveringen att det inte fanns någon annan handläggare att tillgå i kommunen. I november 2007 lämnade de in en skriftlig begäran om byte av handläggare. De föreslog även som alternativ att en handläggare skulle anlitas från en annan kommun. Någon förändring skedde dock inte förrän i september 2008 då handläggaren gick i pension. Under tiden försämrades AA:s situation drastiskt. Hon tog avstånd från sin familj och begärde att modern skulle entledigas som god man. Hennes stöd från socialtjänsten inskränker sig nu till några timmars daglig verksamhet enligt LSS i veckan. De vill att JO ska granska om nämnden åsidosatt sitt ansvar enligt

text: socialtjänstlagen

text: när det gäller att ge AA stöd och hjälp, om berörda tjänstemän åsidosatt anmälningsplikten enligt

text: 24 a §

text: LSS, om brott mot tystnadsplikten begåtts, om

text: kommunallagens

text: regler om jäv åsidosatts samt om det i övrigt finns anledning att rikta kritik mot kommunen i ärendet.

text: Av anmälan framgick att BB även vänt sig till Länsstyrelsen i Västra Götalands län med sina klagomål mot socialtjänsten. I ett beslut den 8 april 2008 hade länsstyrelsen anfört bl.a. följande.

text: Länsstyrelsen kan konstatera att det uppstått en situation där en kommunalt anställd LSS-handläggare är mor till AA:s pojkvän. AA har tagit avstånd från sin mor, tillika god man, och inrättat en nära relation till pojkvännen och hans familj. Länsstyrelsen kan inte finna att det i den situationen föreligger något som ligger inom Länsstyrelsens uppdrag att ta ställning till. Länsstyrelsen uppfattar att det som sker i huvudsak sker i relationen mellan AA respektive pojkvännen och hans familj utan inblandning från socialtjänsten. Likaså har AA rätt att själv bestämma över vilka insatser hon vill ta emot och hur hon i övrigt vill ordna sitt liv. Det är naturligtvis viktigt att den berörda LSS-handläggaren likväl som hennes kollegor noga håller isär det privata från det professionella. Det är inte minst viktigt att nämnden vidtar alla erforderliga åtgärder för att säkerställa att AA är införstådd med vilket stöd hon kan få och har rätt till samt att nämnden säkerställer så att AA känner förtroende för sin handläggare och socialtjänsten i övrigt. Likaså är det viktigt att nämnden så långt som möjligt, inom ramen för sitt uppdrag, säkerställer att AA inte utsätts för psykiska eller fysiska övergrepp och att hon har kunskap om vart hon ska vända sig om hon upplever hot eller otrygghet och behöver stöd. Länsstyrelsen bedömer, utifrån de uppgifter som inhämtats, att erforderliga åtgärder hittills vidtagits i dessa avseenden.

text: Utredning

text: JO inhämtade inledningsvis från socialförvaltningen handlingarna i ärendet rörande AA för tiden den 1 juni 2006 till den 22 oktober 2008.

text: Socialnämnden anmodades därefter att inkomma med utredning och yttrande över vad BB och CC anfört i fråga om jäv. Yttrandet skulle särskilt avse förhållandena efter länsstyrelsens beslut den 8 april 2008.

text: Nämnden beslutade att som sitt remissvar till JO översända ett tjänsteutlåtande som hade upprättats av avdelningschefen DD.

text: I tjänsteutlåtandet anfördes bl.a. följande.

text: Berörda personer

text: De berörda huvudpersonerna är AA, hennes mor och tidigare godeman BB samt modern till AA:s pojkvän, EE, EE:s mor, FF, arbetar som LSS-handläggare i Falköpings kommun, men, av förståeliga skäl, inte i ärendet AA. Handläggningen har under den aktuella tiden skötts av LSS-handläggaren GG samt under senare tid av LSS-handläggaren HH som efterträtt GG som handläggare. I de situationer då hembesök, etc. varit nödvändigt för handläggningen har biståndshandläggaren JJ deltagit för att undvika oklarheter och missförstånd om vad som förevarit. Vid ett antal tillfällen under den aktuella tiden har avdelningschefen DD deltagit i handläggningen, främst i kontakterna med BB.

text: Vad har handlagts under den aktuella tiden?

text: Vid genomgången framgår ett tydligt mönster; AA, hade vid inledningen av den aktuella perioden sin mor, BB, som god man och önskade få ny god man. AA har vid flera tillfällen förklarat att hon önskat byta god man. Sedan väl ett byte av god

text: man genomförts, har omständigheterna kring god manskapet varit det centrala temat i samtalen, men nu också kryddat av AA:s relation till den gode man som, i direkt strid mot huvudmannen AA:s uttalade vilja, tar hand om all hennes post och dessutom mot hennes vilja har kontakt med modern. Större delen av handläggningen under den aktuella tiden har kretsat kring dessa teman och biståndsavdelningens arbete med att försöka göra livet så bra som möjligt för AA samt att få henne att acceptera gode mannen.

text: Jävssituationer i handläggningen?

text: I samband med den trassliga situationen kring tillsättandet av en ny god man ijuli 2008 var det svårt med kontakterna med AA, vilken inte önskade kontakt. 16 juli 2008 ombads därför pojkvännens mor att medverka genom att be AA att komma till biståndsavdelningen för att vidare diskutera tillsättandet av ny god man. Detta är den enda situation där FF på något enda sätt varit involverad i handläggningen eller dess förlängning i kontakter, etc.

text: Socialnämndens bedömning

text: AA försökte under en längre tid att få slippa att ha sin egen mor som god man och ville i stället få en ny sådan. Då överförmyndaren arbetade med rekryteringen av en ny fungerande god man, uppstod en rad olika kommunikationsproblem mellan överförmyndaren, tänkta nya gode män, modern BB, Falköpings kommuns LSShandläggare samt huvudmannen AA. LSS-handläggningen har helt präglats av att se FF som mor till AA:s pojkvän, dvs. hon har inte varit inblandad i någon form av handläggning. Vid en tidpunkt, då ingen lyckades få kontakt med AA, har biståndsavdelningen, för att på något sätt lösa kontaktproblemet, bett pojkvännens mor om hjälp för att kunna etablera kontakt med AA genom att be AA komma till biståndsavdelningen för att vidare kunna lösa god man frågan. Socialnämndens bedömning är att detta har skett med AA:s bästa för ögonen och att det knappast inneburit någon form av handläggningsjäv.

text: BB och CC yttrade sig över remissvaret. De anförde bl.a. att FF varit inblandad i handläggningen av AA:s ärenden vid flera tillfällen än vad kommunen hade uppgivit och att FF haft synpunkter på ledsagarnas arbete vilket borde finnas dokumenterat hos den s.k. assistansenheten.

text: Ett yttrande över remissvaret inkom även från KK som var förordnad som god man för AA under perioden den 22 juli 2008 till den 1 november 2008.

text: Med anledning av vad BB och CC uppgett i sitt yttrande inhämtade föredraganden upplysningar per telefon från områdeschefen LL vid assistansenheten. Han uppgav att enheten inte hade några journalanteckningar rörande den LSS-insats i form av ledsagarservice som AA tidigare beviljats.

text: BB och CC inkom under ärendets handläggning även med kompletterande skrivelser rörande AA:s situation.

text: I ett beslut den 18 november 2009 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: BB och CC har i sin anmälan riktat omfattande kritik mot nämnden för handläggningen av ärendet rörande AA. Jag har valt att inrikta min granskning på frågan om det förekommit jäv vid nämndens handläggning av ärendet.

text: Enligt

text: 10 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: gäller för en socialnämnd vad som är föreskrivet om nämnder i

text: kommunallagen (1991:900)

text: . Det är således

text: kommunallagens

text: bestämmelser om jäv som är tillämpliga i socialnämndens verksamhet. Av

text: 6 kap. 25 § kommunallagen

text: framgår att det finns flera olika jävsgrunder. Dessutom finns det en generalklausul, vilken avser vissa situationer som inte täcks av övriga jävsgrunder, s.k. delikatessjäv. Enligt denna bestämmelse, som är den som är av intresse i detta sammanhang, är bl.a. anställd hos kommunen jävig om det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet i ärendet. En anställd som är jävig får inte delta eller närvara vid handläggningen av ärendet.

text: Med handläggning avses inte bara beslutsfattande utan även utredning, beredning och föredragning. De personer som åsyftas är de som tar sådan befattning med ett ärende att de kan tänkas inverka på ärendets utgång. Reglerna har till syfte att förhindra misstankar om bristande opartiskhet och ovidkommande hänsyn. Bestämmelserna träffar såväl grundade som objektivt ogrundade misstankar. Med andra ord kan jäv föreligga, även om vederbörande tjänsteman rent faktiskt inte har brustit i kraven på objektivitet och opartiskhet.

text: Delikatessjäv kan föreligga om en handläggare är vän eller ovän med den som är part i ärendet. Vidare kan det vara fråga om delikatessjäv vid ett markant beroendeförhållande mellan handläggaren och parten. Även den som särskilt engagerar sig i saken på ett sätt som ger anledning att anta att det brister i förutsättningarna för en objektiv bedömning av ärendet skulle kunna anses jävig på denna grund. En anställd bör avhålla sig från att engagera sig i ett ärende redan om misstanke kan uppkomma om att det brister i förutsättningarna för en opartisk bedömning.

text: I förevarande fall har AA, som är föremål för insatser från socialnämndens sida, ett förhållande med FF:s son. Det är uppenbart att FF inte ska delta i handläggningen av ärendet rörande AA. Såvitt framkommit har inte heller FF varit formell handläggare av AA:s ärende sedan förhållandet inleddes. Frågan är om FF ändå tagit befattning med ärendet på ett sådant sätt att hon kan anses jävig.

text: Det framgår av utredningen att socialförvaltningen har haft viss kontakt med FF under ärendets handläggning. Vidare framgår att FF har deltagit vid ett möte som förvaltningen anordnat rörande AA:s situation. Dessa kontakter synes dock ha tagits med FF i hennes egenskap av privatperson. Jag har förståelse för att så har blivit fallet eftersom FF är mor till AA:s pojkvän och har haft nära kontakt med henne. Det finns inte någonting som visar att FF har tagit befattning med ärendet i

text: sin egenskap som anställd vid förvaltningen. Någon jävssituation har därmed inte förelegat. Vad BB och CC anfört i övrigt föranleder inte något uttalande från min sida.


nyckelord: Förhör Information

title: Anmälan mot Attunda tingsrätt med anledning av handläggningen av en begäran om medhörning m.m.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Attunda tingsrätt med anledning bl.a. av att tingsrätten före en huvudförhandling i ett brottmål, till vilken hon kallats för att höras som målsägande, lovat henne att hon ”skulle få sitta i ett enskilt rum under rättegången för att slippa möta den åtalade” men att hon trots detta konfronterades med den tilltalade vid huvudförhandlingen.

text: Utredning

text: Dagboksblad och vissa handlingar i tingsrättens mål B 571-07 granskades, varvid bl.a. följande kom fram.

text: Sedan AA, som var målsägande i ett brottmål angående sexuellt ofredande m.m., fått en kallelse till huvudförhandling i målet kontaktade hon tingsrätten per telefon den 12 juni 2008. Hon uppgav att hon inte ville träffa den tilltalade och att hon var rädd för honom samt att hon skulle skicka in en skrivelse med begäran om medhörning. Därefter inkom en skrivelse till tingsrätten (aktbil 79) i vilken AA uppgav att hon inte ville närvara vid förhandlingen bl.a. eftersom hon kände obehag av att träffa den tilltalade. Av en tjänsteanteckning på tingsrättens dagboksblad den 16 juni 2008 framgår följande. ”tel. med målsäg. AA med anledning av hennes brev (aktbil 79). Hon har för avsikt att komma till förhandlingen, lovar henne medhörning vilket är okey. Men hon vill på inga villkor konfronteras med den tilltalade i tingsrättens väntrum”. – Vid huvudförhandlingen hördes målsäganden i den tilltalades närvaro.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från rådmannen BB, som var ordförande vid den aktuella huvudförhandlingen, och beredningssekreteraren CC, som gjorde tjänsteanteckningen den 16 juni 2008. BB gav även in skriftliga upplysningar. Sammanfattningsvis upplystes följande. BB Han fick målet någon eller ett par dagar innan förhandlingen skulle äga rum. Han hade före förhandlingen observerat eller uppmärksammats på att målsäganden

text: begärt medhörning, men han hade inte läst tjänsteanteckningen om kontakten mellan målsäganden och en domstolssekreterare. Om medhörning har begärts före en förhandling brukar han som regel vid förhandlingen utreda om förutsättningarna för detta föreligger. Kvinnan var målsägande i en del av målet som rörde sexuellt ofredande, som kan betecknas som kortvarigt. Hon och några väninnor hade utifrån gatan genom ett fönster iakttagit den tilltalade bl.a. blotta sig. När målsäganden kom in i rättssalen blev hon mycket upprörd p.g.a. att den tilltalade satt i salen. Han frågade henne åtminstone två gånger om hon begärde medhörning. Hans minnesbild är att varken åklagaren eller försvararen motsatte sig detta. Målsäganden uppgav emellertid att skadan redan var skedd och att det därför inte behövdes någon medhörning. Förhöret ägde därefter rum i den tilltalades närvaro och målsäganden hade, som han uppfattade det, inte några problem med att tala fritt.

text: Om han hade läst tjänsteanteckningen den 16 juni 2008 på dagboksbladet hade han nog, med hänsyn till det felaktiga löfte som målsäganden fått, låtit den tilltalade – som var häktad – sitta i häktesrummet när han ropade in målsäganden för att utreda om förutsättningarna för medhörning förelåg.

text: Det var inte den typ av förhör där man normalt skulle bevilja medhörning och skälen för medhörning framstod som relativt svaga. Han har varit kritisk till att kansliet förefaller ha utlovat medhörning – bl.a. eftersom ett sådant löfte inte bör ges före en förhandling, utan att försvaret getts tillfälle att yttra sig över frågan – och har talat med den aktuella sekreteraren om det inträffade.

text: CC Hon har inte något närmare minne av det aktuella telefonsamtalet eller vad som sades vid detta. Eftersom det står antecknat i tjänsteanteckningen att hon lovade medhörning kan hon ha sagt så. Hon har inte något minne av vilka åtgärder hon vidtog med anledning av begäran i detta fall. – När en person ringer och begär medhörning brukar hon notera detta och ”lägga en propå” i akten. Om det är känt vilken rådman som ska ha förhandlingen brukar hon till denne påpeka att medhörning har begärts. Vilken domare som ska vara ordförande vet man dock som regel tidigast några dagar före förhandlingen. Hon kan inte påminna sig vilket besked hon normalt brukar lämna till en person som begär medhörning. Hon har inte tidigare varit med om att någon sagt att hon inte vill träffa den tilltalade i tingsrättens väntrum.

text: Bedömning

text: Om det finns anledning anta att ett vittne eller en målsägande av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av en parts eller någon åhörares närvaro, eller om part eller åhörare hindrar vittnet i hans berättelse genom att falla honom i talet eller på annat sätt, får rätten förordna att parten eller åhöraren inte får vara närvarande vid förhöret, s.k. medhörning (36 kap. 18 § [i dess lydelse före den 1 november 2008] och

text: 37 kap. 3 § rättegångsbalken

text: ). Det är alltså rätten som fattar beslut om huruvida medhörning ska äga rum. Ett beslut om medhörning kan fattas vid huvudförhandlingen. Vid behov bör emellertid rätten redan före sammanträdet

text: – efter hörande av parterna – kunna besluta om en tillämpning av paragrafen (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 3, s. 36:44).

text: Enligt vad som framgår av utredningen i ärendet synes CC före huvudförhandlingen i målet ha lovat AA att medhörning skulle ske. För att medhörning ska få ske krävs emellertid, som framgått ovan, ett beslut av rätten. Något sådant beslut hade inte fattats i detta fall. CC borde därför naturligtvis inte ha gett AA det besked hon gav.

text: Eftersom det är rätten som fattar beslut i dessa frågor ska givetvis en begäran om medhörning, som kommer in före sammanträdet, vidarebefordras till den domare som vid tidpunkten är ansvarig för målet. Personen som begärt medhörning ska därefter självfallet underrättas om rättens ställningstagande. För det fall tingsrätten avser att avvakta med att ta ställning i frågan till sammanträdet ska vederbörande underrättas om detta.

text: I det nu aktuella fallet uppgav målsäganden vidare att hon inte på några villkor ville konfronteras med den tilltalade i tingsrättens väntrum. Enligt min mening borde tingsrätten före förhandlingen också ha gett henne ett besked med anledning härav.

text: Det har av utredningen inte framkommit när BB uppmärksammades på att AA begärt medhörning och inte heller vilken information som han då fick. Jag har inte funnit det meningsfullt att ytterligare försöka utreda detta. Jag har således inte underlag för att kritisera BB för att han inte före förhandlingen såg till att målsäganden underrättades om vad som gällde.