nyckelord:
Anstalt
Avskildhet (isolering)
Beslut
Dokumentation

title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten Skänninge, för att ha tillämpat en rutin som inneburit att intagna vid larm placerats i avskildhet utan beslut

sammanfattning: Under larmsituationer har anstalten Skänninge rutinmässigt ”fryst läget” och anvisat de intagna att sitta ned i bl.a. cellerna, medan kriminalvårdare varit placerade i dörröppningar och i rummen. Enligt JO innebar denna rutin att de intagna i praktiken hindrades från att vistas tillsammans med andra intagna och att de därmed var avskilda från varandra utan att det fattades några formella beslut i saken. En konsekvens av detta är att det inte gjordes någon uttrycklig prövning av om avskildhetsplaceringen, som är en ingripande tvångsåtgärd mot en intagen, hade stöd i fängelselagen. Anstalten får allvarlig kritik för den felaktiga rutinen.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 21 april 2023 framförde AA klagomål mot Kriminalvården, anstalten Skänninge, med anledning av anstaltens rutiner vid larm. Han anförde sammanfattningsvis följande.

text: Han arbetade som kriminalvårdare i anstalten Skänninge under tiden februari– april 2023. Den 25 mars 2023 aktiverades anstaltens överfallslarm på grund av en misstänkt våldssituation mellan intagna. Incidenten hanterades i enlighet med anstaltens rutin vid larm, något som inträffar näst intill dagligen. Rutinen innebär att alla intagna anvisas att gå in i sitt bostadsrum och sätta sig på sängen eller skrivbordsstolen. De får inte resa sig upp, lägga sig ned eller gå på toaletten och helst inte tala med personal. Om de ändå gör det bedöms det som ohörsamhet mot personal eller en ordningsstörning. Vid dubbelbeläggning anvisas en av de intagna till soffan i det allmänna utrymmet. I detta fall pågick larmsituationen i en timme, eller strax under. Efteråt sammanfattade larmchefen händelsen för larmstyrkan och förklarade att situationen hade varit relativt lätthanterad eftersom avdelningspersonalen gjort en tydlig överlämning och redogjort för vad som skett och vilka som varit inblandade. Larmchefen uppgav även att anstalten föredrar att ”låsa läget” framför att avskilja de intagna på

text: avdelningen och riskera att ”få smäll på fingrarna” för avskiljandet. Anmälaren anser att rutinen kan ifrågasättas ur ett proportionalitetsperspektiv.

text: Utredning

text: JO begärde att Kriminalvården skulle yttra sig över AA:s anmälan och särskilt svara på de frågor som framgår av myndighetens remissvar.

text: I sitt yttrande anförde Kriminalvården, rättsavdelningen vid huvudkontoret, genom rättschefen, följande:

text: Utredning

text: Utredning i ärendet har inhämtats från Kriminalvården, region Öst. Av utredningen framgår i huvudsak följande. Vid en larmsituation på en bostadsavdelning på anstalten Skänninge anvisas samtliga intagna på avdelningen till sina bostadsrum. En bostadsavdelning innehåller normalt nio bostadsrum och intagna. Om ett rum är dubbelbelagt anvisas den ena intagna att sätta sig i soffan i det allmänna utrymmet. Detta sker för att skapa en säker arbetsmiljö för kriminalvårdarna och intagna, men också för att få kontroll i en larmsituation. De intagna som anvisas till sina bostadsrum får sätta sig på sängen eller skrivbordsstolen. Kriminalvårdarna i larmstyrkan delar upp sig i par och en kriminalvårdare placerar sig i respektive dörröppning med uppsikt över sin kollega. Den andra kriminalvårdaren placerar sig inne i bostadsrummet med uppsikt över den intagne. Den kriminalvårdare som är placerad inne i rummet försöker upprätta en kommunikation med den intagne samtidigt som denne kontrollerar om den intagne visar tecken på skador eller rodnader på synliga kroppsdelar. Denne rapporterar sedan vidare till larmchef. Om en situation uppstår där en intagen akut behöver uppsöka toaletten, kan detta genomföras under uppsikt av personal för att hindra att eventuella bevis förstörs. Intagna har möjlighet att t.ex. titta på tv i avvaktan att situationen avslutas. En genomsnittlig larmsituation är avslutad efter ca 10 till 15 minuter. Anstalten Skänninges uppfattning är att detta förfaringssätt är säkrare för de intagna eftersom det under hela händelseförloppet finns tillgänglig personal om ett akut sjukdomstillstånd skulle uppstå. Eftersom dörren till bostadsrummet varit öppen och den intagne vistats tillsammans med personal har anstalten varit av uppfattningen att de intagna inte är avskilda under detta förfarande. Några beslut om avskildhet har således inte fattats i dessa situationer. Anstalten har påbörjat en ändring av rutinerna i samband med larmsituationer.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, följer att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. Av 1 kap. 6 § FäL följer att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Av 6 kap. 1 § FäL följer att en intagen under den tid då han eller hon är skyldig att utföra eller delta i sysselsättning ska vistas tillsammans med andra intagna (gemensamhet), om inte annat anges i denna lag eller följer av sysselsättningens särskilda beskaffenhet. Av 6 kap. 2 § FäL följer att en intagen ska ges möjlighet att på sin fritid vistas i gemensamhet, om inte annat anges i denna lag.

text: Av 6 kap. 5 § FäL följer att intagna tillfälligt får hållas avskilda från varandra, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Av Kriminalvårdens handbok om gemensamhet och avskildhet i anstalt (

text: ) framgår i huvudsak följande om avskiljande enligt

text: 6 kap. 5 §

text: FäL. Avskiljande kan ske om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen och säkerheten, t.ex. vid hot eller allmän oro eller om otillåtna föremål hamnar i omlopp. Avskiljande kan vidare ske i situationer som inte har samband med de intagna, men där tillfällig avskildhet ändå är nödvändig för att upprätthålla ordningen eller säkerheten, tex. om ett larm utlöses. Ett tillfälligt avskiljande enligt bestämmelsen förutsätter inte att den eller de som avskiljs kan knytas till de omständigheter som ligger till grund för beslutet. Avskildhet får dock inte användas som en generell lösning i de situationer som nämns. Först ska prövas om någon mindre ingripande åtgärd är möjlig för att uppnå samma syfte. Ett beslut om att hålla intagna avskilda från varandra ska vara tillfälligt och får aldrig pågå längre än vad som är nödvändigt för att Kriminalvården ska kunna hantera situationen. Avskildheten ska hävas så snart anstalten kan hantera situationen på annat sätt. Ett särskilt beslut ska meddelas för varje intagen som placeras i avskildhet.

text: Kriminalvårdens bedömning och svar på JO:s frågor

text: 1. Har anstalten Skänninge som rutin att "låsa" eller "frysa" läget vid larm? Ja.

text: 2. Vad avses i sådant fall med att låsa/frysa läget och vilket rättsligt stöd finns det för åtgärden? Se andra stycket under rubriken utredning och svaret på fråga tre nedan.

text: 3. Hur förhåller sig åtgärden att låsa/frysa läget till regleringen i

text: 6 kap.

text: fängelselagen (2010:610)

text: ? Med stöd av 6 kap. 5 § FäL kan Kriminalvården tillfälligt upplösa gemensamheten i en anstalt, på en viss avdelning, eller på en del av en avdelning. Sådant kollektivt avskiljande kan ske om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen och säkerheten, exempelvis vid hot eller om ett larm utlöses. Inför beslut om avskildhet måste anstalten alltid pröva om någon mindre ingripande åtgärd är möjlig för att uppnå samma syfte. Under utredningen har framkommit att anstalten Skänninges ordning medfört att intagna under en kortare tid vistats under sådana förhållanden som gör att de i praktiken bör betraktas som avskilda från andra intagna. Anstalten har dock som framgått ovan gjort bedömningen att de intagna inte har varit avskilda, varför genomförande av den proportionalitetsbedömning som ska ske vid tillämpningen av 6 kap. 5 § FäL inte förefaller ha ingått i anstaltens rutiner. Några beslut om avskildhet har inte heller upprättats i samband med förfarandet. Utifrån det sagda bedömer Kriminalvården att tillämpningen av rutinen på det sätt som har skett har saknat stöd i FäL. Kriminalvården ser allvarligt på det som har framkommit. Anstalten Skänninge har under utredningen särskilt påmints om att avskildhet med stöd av 6 kap. 5 § FäL inte får användas som en generell lösning i samband med en larmsituation utan att anstalten alltid måste bedöma om avskildheten är proportionerlig. Det bör slutligen understrykas att anstalten Skänninge har påbörjat en ändring av sina rutiner för hanteringen av larmsituationer.

text: AA fick tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Kriminalvården har redogjort för viss relevant rättslig reglering. Jag vill dock komplettera och utveckla redovisningen enligt följande.

text: En utgångspunkt för verksamheten i anstalter är att en intagen ska vistas tillsammans med andra intagna, under både sysselsättning och fritid. Möjligheterna att begränsa denna rätt till gemensamhet regleras uttömmande i

text: 6 kap.

text: 9 §§

text: fängelselagen (2010:610)

text: , FäL (se

text: prop. 2009/10:135 s. 121

text: ). JO har tidigare uttalat att även helt kortvarig inlåsning utan gemenskap är ett avskiljande i

text: fängelselagens

text: mening (se t.ex. JO 2017/18 s. 121, dnr

text: Att hålla intagna avskilda från varandra i anslutning till dygnsvilan enligt 6 kap. 3 § FäL får i normalfallet betraktas som s.k. faktiskt handlande. När det gäller placering i avskildhet med stöd av någon av övriga bestämmelser i 6 kap. FäL är det i stället fråga om ärendehandläggning i

text: förvaltningslagens (2007:900)

text: , FL, mening. Det innebär bl.a. att den intagne ska få ett formellt beslut i saken.

text: För beslut om avskildhet enligt 6 kap. 5 § FäL krävs inte att den eller de som avskiljs måste kunna knytas till de omständigheter som ligger till grund för beslutet (se samma prop. s. 138). Ett sådant beslut måste dock meddelas för varje intagen som omfattas av åtgärden (se t.ex. nyss nämnda JO-beslut).

text: En intagen har rätt att begära omprövning och överklaga ett beslut om avskildhet (se 14 kap. 1 och 2 §§ FäL). En myndighet som meddelar ett beslut i ett ärende ska så snart som möjligt underrätta den som är part om det fullständiga innehållet i beslutet, om det inte är uppenbart obehövligt. Om parten får överklaga beslutet ska han eller hon även underrättas om hur det går till. Det framgår av

text: 33 §

text: FL.

text: En åtgärd att hålla en intagen avskild enligt 6 kap. 4–9 §§ FäL ska dokumenteras. Av dokumentationen ska det framgå vilka skälen för åtgärden är, när den intagne avskildes, när avskildheten upphörde, var den intagne placerats och om den intagne undersökts av läkare. Se

text: 18 § fängelseförordningen (2010:2010)

text: , FäF. Kravet på dokumentation är motiverat av att ett avskiljande innebär en ingripande tvångsåtgärd mot en intagen och att det därför är viktigt att säkerställa att det finns tillräckliga skäl för åtgärden samt att detta kan kontrolleras i efterhand.

text: Bedömning

text: Det är klarlagt att anstalten Skänninges rutin vid larm innebar att samtliga intagna på avdelningen anvisades att sitta på sängen eller skrivbordsstolen i sin cell. Om den var dubbelbelagd anvisades en av de intagna att sätta sig i soffan i det allmänna utrymmet. Kriminalvårdare var placerade i dörröppningarna och i rummen.

text: AA och Kriminalvården har olika uppfattningar om huruvida intagna fick möjlighet att gå på toaletten under larmsituationer. Det framstår inte som meningsfullt att fortsätta utredningen om den saken.

text: Enligt Kriminalvården brukar en larmsituation pågå i genomsnitt ca 10–15 minuter. Den uppgiften motsäger inte AA:s redogörelse om att en händelse den 25 mars 2023 pågick i omkring en timme. Det som har kommit fram ger mig tillräckligt stöd för slutsatsen att den aktuella rutinen tillämpades även vid en larmincident som ägde rum under cirka en timme den dagen.

text: Som jag har varit inne på får en intagen hållas avskild från andra intagna endast under de förutsättningar som framgår av 6 kap. 3–9 §§ FäL.

text: Fängelselagen

text: innehåller visserligen inte någon uttrycklig definition av vad som avses med att ”hållas avskild”, men att en intagen blir inlåst i en särskild isoleringscell eller i sin egen cell är typexempel på sådana åtgärder. Jag har dock tidigare framhållit att inlåsning inte är en förutsättning för att det ska vara fråga om placering i avskildhet (se mitt beslut den 20 december 2021, dnr 8337-2020). Avgörande är enligt min mening om en intagen i praktiken hindras från att vistas med flera andra intagna.

text: Jag instämmer i Kriminalvårdens bedömning att anstaltens rutin vid larm innebar att intagna placerades i avskildhet. Anstalten har alltså rutinmässigt hållit intagna avskilda från varandra, i upp till åtminstone cirka en timmes tid, utan att meddela beslut i saken. Det har därmed inte gjorts någon uttrycklig prövning av om tvångsåtgärden haft stöd i 6 kap. FäL eller varit proportionerlig enligt

text: 1 kap. 6 § samma lag

text: . De intagna har också i praktiken gått miste om möjligheten att begära omprövning av eller överklaga åtgärden. Vad jag förstår har anstalten inte heller upprättat någon sådan dokumentation som krävs enligt 18 § FäF.

text: Kriminalvården har förklarat att anstalten ansåg att intagna inte var placerade i avskildhet eftersom dörren var öppen och personal var närvarande. Redan av lagtexten följer att rätten till gemensamhet tar sikte på vistelse med andra intagna och inte med t.ex. personal. Som framgått anvisades intagna att sitta ned i sina celler och stanna kvar där medan personal stod i bl.a. dörröppningarna. Tolkningen att en intagen inte skulle anses vara avskild under de aktuella förhållandena framstår som både främmande och orimlig.

text: Avskildhet är en ingripande tvångsåtgärd mot en intagen och det är av stor vikt att regleringen tillämpas noggrant och korrekt. Anstalten Skänninge förtjänar allvarlig kritik för den felaktiga rutinen. Jag noterar att anstalten har påbörjat en ändring av rutinen för larmsituationer och utgår från att något liknande inte händer igen.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Rättssakkunniga Lovisa Danielsson har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Allmänna handlingar
Diarieföring

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot Trafikverket för handläggningen av en begäran om utlämnande av allmänna handlingar

org: jo

sammanfattning: Under en förundersökning om en trafikolycka vid Hjulstabron i Uppsala län begärde en reporter att få ut uppgifter från Trafikverkets hastighetskameror. Trafikverket lämnade inte ut uppgifterna till honom utan tog kontakt med polisen. Detta ledde till att polisen begärde att få tillgång till uppgifterna i sin förundersökning, vilket i sin tur ledde till att uppgifterna kom att omfattas av s.k. förundersökningssekretess. Därefter avslog Trafikverket reporterns begäran om att få ut uppgifterna. Trafikverket får kritik för att ha tagit kontakt med polisen i stället för att skyndsamt lämna ut uppgifterna till reportern.

text: Anmälan

type: rubrik

text: AA, som är reporter på Sveriges Television AB, framförde i en anmälan klagomål mot Trafikverket med anledning av handläggningen av framställningar om utlämnande av allmän handling m.m. Han anförde följande. I sin granskning av händelserna kring en trafikolycka vid Hjulstabron den 12 mars 2013 begärde han att få ut två e-postmeddelanden från Trafikverket som hade skickats till respektive från Polismyndigheten i Uppsala län. Den 16 maj 2013 meddelade Trafikverket i ett beslut att handlingarna inte fanns bevarade. AA fick dock ut dessa e-postmeddelanden från polisen. Innehållet i det meddelande som skickades till polisen är enligt hans mening anmärkningsvärt. Han anser vidare att det var fel av Trafikverket att inte bevara e-postmeddelandena.

type: stycke

text: Av de handlingar som var bifogade till anmälan framgick bl.a. följande.

text: Under dagen den 15 april 2013 skickade AA ett e-postmeddelande till Trafikverket och begärde att få ut bl.a. vissa uppgifter från ett antal hastighetskameror på en viss sträcka. På kvällen samma dag skickade BB vid Trafikverket ett e-postmeddelande till Polismyndigheten i Uppsala län med följande lydelse.

text: Hej Jag är ansvarig för ATK på Trafikverket och har återigen fått en fråga från media om trafikdata från ATK-stationer den 12 mars på natten. Förra frågan (Aftonbladet) var CC, jurist på Trafikverket, i kontakt med dig. Denna gång är det SVT Öst som frågar och de vill ha data från alla stationer i södergående riktning inklusive de öster om Enköping. Jag har pratat med DD som levererade data till dig tidigare och med CC.

text: DD säger att han levererat data endast från Enköping och söderut, CC säger att den sekretess som vi anger kopplat till er förundersökning enbart gäller det vi levererat till Polisen. Så min fråga till dig är om data från de stationer som finns öster om Enköping (sträckan vi kallar Enköping-Litslena) är intressanta för er? I så fall skulle vi behöva en begäran från er om att få den datan och sedan skulle vi, om jag nu förstår rätt, kunna säga att det är sekretess på samtliga stationer i såväl söder som öster om Enköping. Annars kommer vi troligen att lämna ut data från stationerna öster om Enköping till Polisen. Var snäll och hör av dig så fort som möjligt! Följande morgon besvarade polisen meddelandet enligt följande.

text: Vi tar gärna emot trafik-data från ATK-kamerorna från sträckan Litslena-Enköping. Dessa kan naturligtvis vara intressanta i utredningen om inte annat så för en helhetsbedömning. Utdragen ingår då i förundersökningen. Samma dag skickade polisen även en formell hemställan till Trafikverket om att få ta del av de aktuella uppgifterna. Den 18 april 2013 beslutade Trafikverket – sedan AA begärt myndighetens prövning – att avslå hans begäran i fråga om uppgifter från hastighetskameror på sträckan Litslena–Enköping med hänvisning till att uppgifterna omfattades av förundersökningssekretess.

text: Den 18 april 2013 begärde AA även att få ut korrespondens från den 11 mars 2013 och framåt mellan Trafikverket och Polismyndigheten i Uppsala län gällande hastighetskamerorna på sträckorna Enköping–Hjulstabron samt Litslena–Enköping. Följande dag fick AA ut tre e-postmeddelanden men inte något av de ovan återgivna meddelandena. Den 3 maj begärde AA att få ut en förteckning över bl.a. BB:s in- och utgående e-post, brev och fax för tiden från den 12 mars 2013. I den förteckning som AA då fick ut fanns de två e-postmeddelandena angivna. AA begärde då att få ta del av bl.a. dessa meddelanden. Den 16 maj 2013 meddelade Trafikverket beslut om att avslå hans begäran i den delen. Som skäl för att inte lämna ut de två meddelandena uppgav Trafikverket att dessa inte fanns bevarade och av den anledningen inte utgjorde allmänna handlingar.

text: Den 17 maj vände sig AA återigen till Trafikverket och begärde att få uppgift om när de två e-postmeddelandena raderades. Han bad också att de skulle försöka återskapa handlingarna. Den 21 maj fick han till svar att man inte kunnat återställa handlingarna och att man försökt få fram tidpunkten för när de raderades men inte lyckats. I svaret uppgav Trafikverket dock att det kan ha varit den 19 april, men att det är en uppgift som de inte var säkra på.

text: Utredning

text: Efter en genomgång av de handlingar samt ljud- och bildfiler som AA hade gett in remitterades ärendet till Trafikverket för yttrande över vad AA uppgett i sin anmälan. Av yttrandet skulle framgå dels vilka överväganden som låg bakom epostmeddelandet den 15 april 2013 från BB till Polismyndigheten i Uppsala län, dels vilka överväganden som föregick raderandet av e-postmeddelandena mellan BB och polismyndigheten den 15 och 16 april 2013.

text: Trafikverket (genom chefsjuristen EE) kom in med ett yttrande tillsammans med synpunkter från BB och expeditionschefen CC.

text: CC uppgav följande [bilagorna här utelämnade; JO:s anm.].

text: Bakgrund

text: 2013-03-12 inträffade en olycka med dödlig utgång vid Hjulstabron, väg 55, norr om Strängnäs. Polismyndigheten i Uppsala län inledde därefter en förundersökning, och som ett led i denna inhämtades uppgifter från ett antal s.k. hastighetskameror utmed väg 55 från Trafikverket. Kamerornas fotofunktion var vid tillfället inte i bruk, däremot hade mätutrustningen registrerat förbipasserande fordon och dessas hastighet. FF, Aftonbladet, begärde härefter att få ta del av bl.a. de uppgifter som lämnats till polisen. Frågan uppkom då om uppgifterna kunde omfattas av s.k. förundersökningssekretess, varför polismyndigheten kontaktades. Polismyndigheten bedömde för sin del att så var fallet, och Trafikverket gjorde samma bedömning. Trafikverket beslöt därför, 2013-03-15, att inte lämna ut uppgifterna, bilaga 1. Trafikverkets beslut överklagades till Kammarrätten i Sundsvall, som i dom 2013- 04-30 avslog överklagandet, bilaga 2. Kammarrättens dom överklagades inte. 2013-04-15 inkom AA med en begäran om att få ta del av uppgifter från hastighetskameror på sträckan Litslena-Hjulstabron, väg 55. Begäran omfattade dels de uppgifter som Trafikverket tidigare inte lämnat ut till FF, dels uppgifter från ytterligare sträckor, som vare sig polismyndigheten eller FF begärt att få ta del av. Frågan uppkom då om det skulle kunna vara till men för förundersökningen om de uppgifterna lämnades ut. Handläggaren BB tog därför en informell kontakt med polismyndigheten för att efterhöra dess uppfattning. Svaret blev att ett utlämnande skulle kunna skada förundersökningen. BB kontaktade undertecknad, för att utröna om det räckte för att Trafikverket skulle kunna ta ställning. Mitt besked var att Trafikverket för sin prövning behövde ett formellt ställningstagande från polismyndigheten. Detta kom också, då polismyndigheten 2013-04-16 utökade sin begäran till att omfatta trafikdata från ATK-kameror på Rv 55, Litslena till Enköping, bilaga 3. E-postmeddelandena mellan BB och polismyndigheten är ingivna i ärendet. BB meddelade därefter genom s.k. handläggarbesked att uppgifterna i den delen inte kunde lämnas ut, varvid AA begärde att Trafikverket skulle pröva frågan. Trafikverket meddelade sitt beslut 2013-04-18, bilaga 4. AA överklagade Trafikverkets beslut till Kammarrätten i Sundsvall, som 2013-05- 14 avslog överklagandet, bilaga 5. Kammarrättens dom överklagades till Högsta förvaltningsdomstolen, som 2013-06- 28 beslöt att inte meddela prövningstillstånd, bilaga 6. Vad gäller hanteringen av de aktuella e-postmeddelandena följer det av Trafikverkets rutin för diarieföring och arkivering av diarieförda handlingar, bilaga 7, att det är den enskilde handläggaren som ska ta ställning till om en handling ska diarieföras eller ej. Rutinen baseras i den delen på Offentlighets- och sekretesslagens 5 kap. 1 § 4 stycke. BB:s bedömning var att e-postmeddelandena mellan henne och polismyndigheten uppenbarligen var av ringa intresse för myndigheten Trafikverket, mot bakgrund av polismyndighetens formella begäran 2013-04-16. Det fanns, m.a.o, inget skäl att likväl belasta diariet med registrering av dessa e-postmeddelanden. BB kontaktade emellertid först mig i frågan. Inte för att diskutera om epostmeddelandena rent formellt måste diarieföras eller inte, utan för att diskutera

text: hanteringen i stort. Det kunde redan då, mot bakgrund av agerandet i övrigt mot Trafikverket och dess anställda, förutses att ett borttagande av e-postmeddelandena skulle kunna vantolkas och leda till sådana synpunkter som nu framförs i anmälan. Mitt svar var att jag delade uppfattningen att e-postmeddelandena uppenbarligen var av ringa betydelse för myndigheten Trafikverket, och att frågan inte skulle hanteras annorlunda bara för undvikande av senare ifrågasättanden.

text: Synpunkter

text: Handläggaren BB har enligt min uppfattning hanterat ärendet korrekt. 1. Det har funnits skäl att kontakta polismyndigheten med anledning av AA:s begäran, särskilt mot bakgrund av att röjande av uppgifter som omfattas av sekretess i sig är straffbart. 2. Bedömningen i sekretessfrågan har uppenbarligen varit korrekt. I annat fall har även Kammarrätten i Sundsvall och Högsta förvaltningsdomstolen gjort fel. Vad gäller hanteringen av de aktuella e-postmeddelandena har den skett i enlighet med gällande rutin. Bedömningen av frågan om diarieföring av de aktuella epostmeddelandena har också, enligt min mening, varit fullt korrekt. Epostmeddelandena var och är uppenbarligen av ringa intresse för myndigheten Trafikverket. Därutöver har jag följande synpunkter. Trafikverket kritiseras i anmälan för att "undanskaffandet av bevisdokumenten hos Trafikverket har skett uppsåtligen". För egen del förstår jag dock inte vad som avses med "bevisdokumenten". Om anmälaren syftar på de uppgifter från hastighetskamerorna som Trafikverket inte lämnat ut, kan jag bara konstatera att frågan prövats även av Kammarrätten i Sundsvall och Högsta förvaltningsdomstolen, som båda gjort samma bedömning som Trafikverket. Om anmälaren syftar på e-postmeddelandena mellan BB och polismyndigheten kan jag bara konstatera att de enligt den bedömning som då gjordes omfattas av offentlighets- och sekretesslagens 5 kap. 1 § 4 stycke. Den bedömningen kvarstår. Min uppfattning var och är vidare att en myndighets hantering av olika frågor inte ska styras av hänsynstaganden till eventuella massmediala reaktioner. Om en handling inte behöver diarieföras finns det ingen anledning att ändå göra det, bara för att undvika framtida vantolkningar. Trafikverket har för övrigt ca 6500 medarbetare, som dagligen får och skickar ett antal externa e-postmeddelanden. Alla dessa kan av rent praktiska skäl inte sparas och/eller diarieföras, eftersom det skulle kräva helt andra resurser, både manuella och tekniska. Alltså bör diarieföring inte ske av de handlingar som uppenbarligen är av ringa intresse för myndigheten. Det är vidare svårt att förstå hur ett beslut om att inte diarieföra e-postmeddelanden mellan två myndigheter kan utgöra ett "undanskaffande av bevisdokument". Det är allom bekant att ett e-postmeddelande har både en avsändare och en mottagare, vilket innebär att om e-postmeddelandet inte diarieförs hos den ene kan det likväl finnas tillgängligt hos den andre. Om Trafikverkets syfte varit att "undanskaffa" något skulle Trafikverket alltså först ha kontaktat polismyndigheten, för att säkerställa att den inte sparade de aktuella epostmeddelandena. Som framgår redan av anmälan har några sådana kontakter inte förekommit. Det är också svårt att förstå vad de aktuella e-postmeddelandena skulle "bevisa". Det är självklart att Trafikverket måste kontakta en polismyndighet, om fråga uppkommer om förundersökningssekretess i samband med utlämning av allmänna

text: handlingar. Detta sker i regel informellt, liksom i andra ärenden där någon extern parts uppfattning om eventuell sekretess måste tillmätas betydelse. Avslutningsvis är det mycket svårt att förstå påståendet om att Trafikverkets agerande lagt hinder i vägen för en granskning. Trafikverket har tillhandahållit mängder av information och handlingar till Sveriges Television, även sådant som rimligen inte alls har med den aktuella olyckan att göra, t.ex. mitt, BB:s och ett antal andra medarbetares personnummer. Totalt sett uppgår den arbetstid som ett antal av Trafikverkets medarbetare lagt ned på att tillhandahålla uppgifter åt Sveriges Television säkerligen till 3, 4 eller kanske ännu fler arbetsveckor.

text: BB lade till följande.

text: Synpunkter

text: Jag delar CC synpunkt på att det har funnits skäl att ta kontakt med polismyndigheten i Uppsala för att kunna hantera ärendet korrekt. Om jag inte tagit den informella kontakten skulle det kunnat skada den pågående förundersökningen där det fanns sekretessbeslut. Jag delar även CC uppfattning om att de aktuella e-postmeddelanden var av informell karaktär och inte innehöll något som var av intresse. Jag har haft flera och långa samtal med Sveriges Television om olika saker som de har efterfrågat med anledning av olyckan och förmedlat alla de uppgifter som de efterfrågat, oavsett om jag bedömt det som intressant för olyckan eller inte. Min bedömning är, som CC, att Trafikverket har lagt ner minst 3-4 arbetsveckor kring detta.

text: EE yttrade följande.

text: Åtgärderna som bestod i att ta kontakt med polismyndighet inför utlämnande av hastighetsuppgifter

text: I samband med en mycket uppmärksammad händelse vid Hjulstabron (på riksväg 55 mellan Enköping och Strängnäs) förekom ett flertal framställningar hos Trafikverket om att få ta del av uppgifter. Framställningarna gällde ett brett spektrum av uppgifter varvid bl.a. de uppgifter som samlats in genom trafiksäkerhetskameror rönte ett särskilt intresse. Det visade sig visserligen att trafiksäkerhetskamerorna inte var aktiverade på så sätt att bildupptagning skedde. Dock består mätsystemet i trafiksäkerhetskameran även av en radarsensor för hastighetsmätning. Hastighetsmätning sker därvid kontinuerligt, d.v.s. oberoende av aktiveringsåtgärder, och genererar en icke individualiserad uppgift om hastighet för vart och ett av de fordon som passerar platsen där kameran står uppställd. Den framställning som kom från AA kom att gälla sådana hastighetsuppgifter för kameror på en viss sträcka och under viss tid. Trafikverket – som förvarade uppgifterna och som hade att ta ställning i utlämnandefrågan – hade nyss i ett tidigare ärende gällande motsvarande typ av uppgifter tagit kontakt med polismyndigheten för att söka närmare utröna om det förelåg sådana förutsättningar som upptas i 18 kap. l och

text: 3 §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)

text: , OSL. Som framgår av det yttrande som CC lämnat var det därvid, i det ärende som föregick AA:s framställning, polis-myndighetens uppfattning att det då förelåg förutsättningar för att hemlighålla uppgifterna. Trafikverket – som inte hade någon anledning att betvivla den uppgiften – fattade därefter beslut med den innebörden att utlämnande skulle vägras. Ett beslut som stod fast vid prövning i högre instans. AA:s framställning rörde, vid sidan av uppgifterna för de kameror som nyligen prövats utlämnade i det nyss berörda ärendet, uppgifter från ytterligare ett antal kameror. I linje med vad som redovisats ovan ansågs det som angeläget att ta en ny kontakt med polismyndigheten. Denna kontakt skedde på det sätt som framgår av såväl anmälan som respektive yttrande från aktuella befattningshavare, d.v.s. genom ett e-postmeddelande. Efter e-postsvar från polismyndigheten och en därefter

text: upprättad särskild begäran om att få tillgång till uppgifterna från samma myndighet fattade, först handläggaren, och sedan Trafikverket ett beslut som bl.a. gick ut på att utlämnande skulle vägras även beträffande de uppgifter som härrörde från de, i förhållande till det tidigare ärendet, ytterligare kameror som AA:s begäran omfattade. Även detta beslut stod sig vid prövning i högre instanser.

text: Bedömning En sådan konsultation som det varit fråga om här kan inte betraktas som annat än som ett naturligt och nödvändigt led i bedömningen av om ett utlämnande av begärda uppgifter författningsenligt kan ske eller inte. Det förhåller sig ju av lätt insedda skäl så att Trafikverket inte självt har en sådan insyn i bl.a. frågan om ett utlämnande skulle kunna äventyra vidare utredningsåtgärder att ett sådant samråd kan undvaras. Det skulle snarare vara betänkligt om ett sådant samråd inte kommit till stånd. Trafikverket finner därför sammanfattningsvis att inget av vad som förevarit i kontakterna med polismyndigheten angående att utröna uppgifternas art kan anses medföra att det finns fog för kritik mot någon av befattningshavarna.

text: Åtgärderna som bestod i att radera två e-postmeddelanden

text: Som framgått härrörde det första av de två e-postmeddelanden som kom att raderas från det faktum att polismyndigheten behövde konsulteras angående fråga om även nu begärda uppgifter skulle ingå i förundersökningen och om det i förlängningen fanns anledning att hemlighålla dem med stöd av bestämmelserna i 18 kap. l och 3 §§ OSL. Det andra e-postmeddelandet som raderades var polismyndighetens kortfattade svar. Raderingen skedde av allt att döma efter det att polismyndigheten inkommit med en formell begäran.

text: Bedömning Kontakter myndigheter emellan på olika nivåer utgör en i många stycken oumbärlig del för att respektive verksamheter ska fungera väl och enligt gällande författningar. I det här fallet har det – med fog – ansetts oundgängligen nödvändigt att ta kontakt med polismyndigheten för att efterhöra dess uppfattning. Denna kontakt har i det här fallet initierats genom ett e-postmeddelande men sådana kontakter sker inte sällan på annat sätt och genom andra medium. Hur dessa kontakter ska ske och om och hur de i olika fall ska dokumenteras och bevaras är inte en fråga som fått en helt genomgående belysning. Dock finns det självfallet vissa stödjepunkter. I

text: 2 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen

text: finns en bestämmelse som tar sikte på samrådsförfaranden i form av s.k. delningar. I det här fallet får dock samrådet vara att bedöma som något annat än vad som normalt förstås med begreppet delning. När det gäller den inkomna e-posten, d.v.s. svaret, gäller för övrigt överhuvudtaget inte bestämmelsen i 2 kap. 9 §. Vid sådant förhållande, och då något annat undantag inte kan skönjas, utgjorde e-postmeddelandena allmänna handlingar i det läget de fortfarande fanns kvar (förvarades). I det aktuella fallet har befattningshavarna i förening ansett att meddelandena kunnat raderas i och med att de i enlighet med 5 kap. l § fjärde stycket OSL varit av ringa intresse för myndigheten. Beträffande handlingar av tillfällig eller ringa betydelse finns det därvid generella gallringsföreskrifter i Riksarkivets föreskrifter och allmänna råd

text: RA-FS 1991:6

text: (ändr. genom 1997:6). I 7 § upptas de närmare förutsättningarna för sådan gallring. Av bestämmelsen följer att myndigheten ska gallra sådant som är av ringa eller tillfällig betydelse. Av därtill fogade bilagor A och B följer, i form av allmänna råd, också exempel på handlingstyper som kan komma i fråga för gallring. Som generell förutsättning för gallring följer dock vidare enligt 7 § att allmänhetens möjlighet till insyn inte åsidosätts och att handlingarna bedöms sakna värde för rättskipning, förvaltning och forskning. Man kan konstatera att det härvid rör sig om att för den enskilde utföra svåra överväganden med stöd av en något svävande och konturlös rättslig materia. Å ena sidan finns ett krav på gallring och å andra sidan ska sådan inte ske med mindre än att vissa, något obestämda, hänsyn är tagna. Vad som i det här fallet talar för

text: gallring, i vart fall när det gäller det andra e-postmeddelandet, d.v.s. polismyndighetens svar, utgörs av det förhållandet att handlingen ersätts av en annan med i någon mån likalydande innehåll. Vad som talar emot utgörs bl. a. av det förhållandet att det för bl.a. allmänhetens insyn torde framstå som något märkligt, och sakna kontinuitet, att polismyndigheten helt plötsligt inkommer med en begäran som motsvaras av AA:s tidigare gjorda framställning. Detta rör sig som sagt inte inom det allra enklaste och tydligaste området inom den offentliga rätten. Trafikverket är dock för egen del böjt att, med hänsyn till det sagda och i avsaknad av stödjande uttalanden angående denna typ av samrådsåtgärder, sammanfattningsvis anse att mer talar emot än för gallring i vart fall när det gäller ursprungsskrivelsen från BB. AA kommenterade Trafikverkets remissvar.

text: Rättslig reglering

text: Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i

text: 2 kap.

text: tryckfrihetsförordningen

text: , TF. Enligt dessa bestämmelser har var och en rätt att ta del av en handling som förvaras hos en myndighet om den är inkommen till myndigheten eller upprättad där, förutsatt att den inte omfattas av sekretess (2 kap. 1–3 §§ TF).

text: En handling anses inkommen till en myndighet när den har anlänt till myndigheten eller kommit en behörig befattningshavare till handa (

text: 2 kap. 6 §

text: TF). Enligt

text: 2 kap. 7 §

text: TF gäller som huvudregel att en handling anses upprättad när den har expedierats.

text: Enligt

text: 2 kap. 12 §

text: TF ska en allmän handling som får lämnas ut på begäran genast eller så snart det är möjligt tillhandahållas på stället utan avgift. Av

text: 2 kap. 13 §

text: TF framgår att den som har rätt att ta del av en allmän handling också har rätt att mot avgift få en kopia av handlingen.

text: Sekretess gäller för en uppgift som hänför sig till en förundersökning i ett brottmål om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs (se

text: 18 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen

text: [2009:400], OSL). Denna s.k. förundersökningssekretess gäller även i annan verksamhet hos en myndighet för att biträda bl.a. en åklagarmyndighet eller en polismyndighet med att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott (

text: 18 kap. 3 §

text: OSL).

text: Enligt huvudregeln i

text: 5 kap. 1 §

text: OSL ska allmänna handlingar registreras så snart de har kommit in till eller upprättats hos myndigheten. Handlingar som inte omfattas av sekretess behöver dock inte registreras om de hålls ordnade så att man utan svårighet kan fastställa om de har kommit in eller upprättats. Om det är uppenbart att en allmän handling är av ringa betydelse för myndighetens verksamhet, behöver den varken registreras eller hållas ordnad.

text: Enligt

text: 2 kap. 18 §

text: TF meddelas grundläggande bestämmelser om hur allmänna handlingar ska bevaras samt om gallring av sådana handlingar i lag. I

text: arkivlagen (1990:782)

text: behandlas bl.a. frågor om arkiveringsskyldighet, arkivansvar, arkivvård

text: och gallring. Av 10 § framgår att allmänna handlingar får gallras, men att det vid gallringen ska beaktas att arkiven utgör en del av kulturarvet. Vidare måste det beaktas att det material som återstår efter gallring ska kunna tillgodose rätten att ta del av allmänna handlingar, behovet av information för rättskipningen och förvaltningen samt forskningens behov.

text: Riksarkivet har med stöd av

text: 12 § arkivförordningen (1991:446)

text: meddelat föreskrifter och allmänna råd om gallring av handlingar av tillfällig eller ringa betydelse (

text: RA-FS 1991:6

text: , ändrad genom

text: RA-FS 1997:6

text: ). Föreskrifterna gäller för bl.a. statliga myndigheter. I 7 § i dessa föreskrifter anges att myndigheten ska gallra allmänna handlingar av tillfällig eller ringa betydelse för myndighetens verksamhet. Gallring får dock bara ske under förutsättning att allmänhetens rätt till insyn inte åsidosätts och att handlingarna bedöms sakna värde för rättskipning, förvaltning och forskning.

text: Enligt Riksarkivets allmänna råd i anslutning till 7 § har myndigheten själv att ta ställning till vilka handlingar som är av tillfällig eller ringa betydelse med hänsyn till de bevarandemål som anges. I en bilaga till de allmänna råden finns, som stöd för dessa överväganden, exempel på handlingar som genom sitt informationsinnehåll eller sin funktion är av tillfällig eller ringa betydelse. I punkt 2 i bilagan anges som ett sådant exempel inkomna eller expedierade framställningar, förfrågningar och meddelanden av tillfällig betydelse eller rutinmässig karaktär. Enligt 8 § i Riksarkivets föreskrifter ska gallring ske vid den tidpunkt eller efter den frist som fastställs av myndigheten.

text: Myndigheten ska besluta hur 7 och 8 §§ ska tillämpas på det egna arkivet (5 § föreskrifterna). Myndighetens tillämpningsbeslut bör dokumenteras i en plan eller förteckning som upptar de handlingsslag som ska gallras, med angivande av gallringstidpunkt/-frist för respektive handlingsslag.

text: Bedömning

text: BB:s e-postmeddelande till polisen Den 12 mars 2013 inträffade en olycka vid Hjulstabron på riksväg 55. Med anledning av händelsen inleddes en förundersökning och som ett led i denna förundersökning begärde polisen in uppgifter från ett antal s.k. hastighetskameror längs riksväg 55. Dessa uppgifter bedömdes därefter omfattas av s.k. förundersökningssekretess enligt 18 kap. 1 och 3 §§ OSL även hos Trafikverket och lämnades därför inte ut av myndigheten.

text: AA vände sig till Trafikverket och begärde att få ut bl.a. uppgifter från ett antal hastighetskameror på en sträcka längs riksväg 55. Hans begäran omfattade, i varje fall delvis, uppgifter som verket inte tidigare hade lämnat över till polisen. Med anledning av AA:s begäran skickade BB den 15 april 2013 ett e-postmeddelande till Polismyndigheten i Uppsala län.

text: Av såväl CC upplysningar, som bifogats Trafikverkets remissyttrande till JO, som av formuleringarna i BB:s e-postmeddelande till polisen framgår att det stod klart för Trafikverket att de uppgifter som ännu inte hade lämnats över till polisen inte heller kunde omfattas av sekretess enligt 18 kap. 1 § första stycket och 3 § OSL (se

text: RÅ 2002 ref. 103

text: ). Jag delar den bedömningen.

text: Som skäl för att Trafikverket kontaktade polisen med anledning av AA:s begäran i stället för att lämna ut uppgifterna har myndigheten angett att den inte ville skada den polisutredning som pågick. Trafikverket hade redan tidigare överlämnat uppgifter från ett antal hastighetskameror längs den aktuella vägen till polisen och de nu begärda uppgifterna hade ett samband med dessa.

text: Trafikverkets förklaring skulle ha varit godtagbar om det hade varit oklart om de aktuella uppgifterna omfattades av förundersökningssekretess eller inte. I det här fallet förelåg det emellertid ingen oklarhet på den punkten. Trafikverket visste att uppgifterna inte omfattades av förundersökningssekretess. Ingen annan sekretessregel var heller tillämplig. Enligt huvudregeln i

text: 2 kap. 1 §

text: TF hade AA därför rätt att få ut uppgifterna och verket borde skyndsamt ha lämnat ut dem till honom. I stället valde Trafikverket att kontakta polisen vilket ledde till att uppgifterna senare kom att omfattas av sekretess och inte fick lämnas ut till AA. Jag är kritisk till verkets hantering av frågan. Gallringen av de två e-postmeddelandena Trafikverket har tillsammans med sitt remissyttrande gett in en kopia av myndighetens rutinbeskrivning för diarieföring och arkivering av diarieförda handlingar. Av rutinbeskrivningen framgår att det är den enskilde handläggaren som ska bedöma om handlingar som handläggaren själv upprättar och tar emot, t.ex. via sin personliga e-post, ska diarieföras.

text: I det här fallet gjorde BB bedömningen att hennes e-postmeddelande till polisen och polisens svar till henne inte skulle diarieföras. Hon gjorde också bedömningen att meddelandena var av ringa betydelse för myndighetens verksamhet och gallrade handlingarna.

text: Det råder enligt min mening ingen tvekan om att e-postmeddelandena utgjorde allmänna handlingar som hade upprättats hos respektive inkommit till Trafikverket. Under förutsättning att allmänhetens rätt till insyn inte åsidosätts och att handlingarna bedöms sakna värde för rättskipning, förvaltning och forskning så ska statliga myndigheter enligt Riksarkivets föreskrifter gallra allmänna handlingar som är av ringa betydelse för myndighetens verksamhet. Det är myndigheten själv som har att ta ställning till vilka handlingar som är av ringa betydelse för verksamheten.

text: Myndighetens beslut i frågor om gallring av handlingar som är av ringa betydelse för verksamheten bör enligt Riksarkivets allmänna råd dokumenteras i en plan eller förteckning. Jag uppfattar Trafikverkets yttrande till JO som att någon sådan plan eller förteckning inte upprättats inom myndigheten. Därmed var det närmast upp

text: till den enskilde tjänstemannen, i det här fallet BB, att avgöra bl.a. om meddelandena var av ringa betydelse för verksamheten och således skulle gallras.

text: Som Trafikverket uppgett i sitt remissvar så finns det en del som talar för att gallringen av e-postmeddelandena bl.a. har försvårat allmänhetens insyn i händelseförloppet. Det talar för att handlingarna inte borde ha gallrats. Bedömningen av om en handling ska gallras eller inte är dock, som Trafikverket uppgett, svår att göra. Mot bakgrund av vad som kommit fram i ärendet anser jag mig inte ha underlag för att hävda att BB:s bedömning var uppenbart felaktig. Med hänsyn till det och till att myndigheten inte synes ha närmare dokumenterat sina ställningstaganden i dessa frågor finner jag inte tillräcklig anledning att kritisera BB för den bedömning som hon gjorde. Övrigt Vad AA i övrigt anfört ger inte anledning till några ytterligare åtgärder eller uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Förhandling/ sammanträde
Förhandlingsoffentlighet

title: Kritik mot en tingsrätt med anledning bl.a. av att allmänheten inte fått tillträde till offentliga delar av två häktningsförhandlingar

text: Anmälan

text: I en gemensam anmälan till JO framförde AA, genom BB, och CC, genom DD, klagomål mot handläggningen av brottmålet – – – vid Södra Roslags tingsrätt.

text: Anmälarna uppgav att rådmannen EE inte hade tillåtit allmänheten att passera säkerhetskontrollen vid två av de tre häktningsförhandlingar som tingsrätten höll den 8 juli 2002 i säkerhetssalen i Stockholms tingsrätt. Detta medförde att allmänheten inte haft möjlighet att närvara vid de delar av häktningsförhandlingarna som var offentliga. Vidare var protokollen från förhandlingarna felaktiga eftersom de inte återspeglade de rätta förhållandena genom att det enligt dessa förekommit såväl pårop som offentliga delar. De frihetsberövade personernas identiteter hölls också genomgående hemliga. Till anmälan var de offentliga delarna av protokollen från de två häktningsförhandlingarna fogade. De misstänkta personerna benämndes i protokollen ”misstänkt 1” och ”misstänkt 2”.

text: Utredningsåtgärder

text: Inledande åtgärder Dagboksbladet, beslut den 8 juli 2002 om särskild säkerhetskontroll och protokoll från häktningsförhandlingen med ”misstänkt nr 3” i målet infordrades.

text: Av handlingarna framgick bl.a. följande.

text: Den 8 juli 2002 beslutade tingsrätten, på begäran av åklagaren, om särskild säkerhetskontroll vid tre häktningsförhandlingar. Förhandlingarna skulle samma dag äga rum i Stockholms tingsrätts lokaler, säkerhetssalen på Bergsgatan 50 i Stockholm, kl. 13.00, 14.00 samt 15.00. Beslutet om säkerhetskontroll fattades av EE som var ordförande vid de tre häktningsförhandlingarna.

text: Enligt protokollet från den första häktningsförhandlingen pågick denna kl. 13.10– 14.10. Vidare hade antecknats i protokollet att rätten omedelbart, med stöd av

text: 5 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken

text: (RB), beslutade att förhandlingen skulle

text: Enligt protokollet från den andra häktningsförhandlingen, som började kl. 14.30, begärde åklagaren inledningsvis att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. Den misstänkte hade ingen erinran mot detta. Åklagaren framställde därefter häktningsyrkandet och den misstänktes inställning angavs. Härefter beslutade tingsrätten, med stöd av

text: 5 kap. 1 § andra stycket

text: RB, att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. Innan beslut i häktningsfrågan avkunnades förordnade tingsrätten att förhandlingen åter skulle vara offentlig.

text: Enligt protokollet från den tredje häktningsförhandlingen beslutade tingsrätten vid förhandlingen i frågor om offentlighet och sekretess på samma sätt som under den närmast föregående häktningsförhandlingen.

text: Med anledning av vad som anförts i anmälan och i övrigt kommit fram beslutade chefsJO Eklundh den 21 oktober 2002 att inleda förundersökning angående tjänstefel.

text: Förundersökningen Under förundersökningen hölls förhör enligt

text: 23 kap. 6 §

text: RB med anmälarna, två poliser, en expeditionsvakt vid tingsrätten, åklagaren, en advokat, en kriminalvårdare, protokollföraren vid förhandlingen samt en domare vid Södra Roslags tingsrätt. Förhör hölls också med EE vid vilket hon delgavs misstanke om tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning.

text: EE har i tjänst som rådman vid Södra Roslags tingsrätt i Stockholm uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällde för uppgiften enligt följande. I tingsrättens mål B 2366-02 avhölls den 8 juli 2002 tre häktningsförhandlingar i Stockholms tingsrätts lokaler i fastigheten Bergsgatan 50 i Stockholm med EE som rättens ordförande. Tingsrätten hade med stöd av

text: 1 § lagen (1981:1064)

text: om säkerhetskontroll vid häktningsförhandlingar förordnat att särskild säkerhetskontroll skulle äga rum vid häktningsförhandlingarna. Vid dessa häktningsförhandlingar förordnade tingsrätten med stöd av

text: att vissa delar av förhandlingarna skulle hållas inom stängda dörrar. EE har i anslutning till de två första förhandlingarna i strid med bestämmelsen i

text: 5 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken

text: att förhandling vid domstol skall vara offentlig, beslutat att journalister och övrig allmänhet inte fick passera säkerhetskontrollen för att få tillträde till domstolslokalerna under den tid som dessa häktningsförhandlingar pågick. Hon har härigenom betagit dem möjligheten att närvara i förhandlingssalen under de delar av de två häktningsförhandlingarna som var offentliga. Enligt protokollen vid de båda häktningsförhandlingarna har journalisterna och övrig allmänhet haft tillträde till förhandlingarnas offentliga delar vilket innebär att protokollen inte återspeglar vad som faktiskt förekommit ifråga om offentlighet och sekretess vid förhandlingarna. Gärningen är inte att anse som ringa. Lagrum:

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: Förundersökningens resultat

text: Inledning Under de tre aktuella häktningsförhandlingarna yrkade FF att tre för bl.a. mord misstänkta personer, vilka i häktningsprotokollens offentliga delar kom att benämnas misstänkt nr 1–3, skulle förklaras häktade. GG var förordnad som offentlig försvarare för ”misstänkt nr 1”. HH var chef för den grupp på i varje fall fyra poliser som ansvarade för säkerheten vid häktningsförhandlingarna. JJ ingick i denna grupp. KK var protokollförare vid häktningsförhandlingarna.

text: I entréhallen på Bergsgatan 50 hade uppropslistor till häktningsförhandlingarna anslagits. Av uppropslistorna framgick inte de misstänkta personernas namn. Säkerhetskontrollen sker i särskilda utrymmen i anslutning till entréhallen. Säkerhetssalen där förhandlingarna hölls ligger en våning under entréhallen. Det är inte möjligt för journalister och övrig allmänhet att få tillträde till den trappa som leder till våningsplanet där säkerhetssalen ligger utan att först gå genom säkerhetskontrollen. På samma våningsplan som säkerhetssalen finns särskilda rum för åklagare, försvarare och journalister samt utrymmen utanför säkerhetssalen där allmänheten kan vistas när förhandling inte pågår eller om det vid förhandlingen förordnas om stängda dörrar.

text: Beslut om nedläggande av förundersökningen Med anledning av vad som kommit fram under utredningen fann chefsJO Eklundh inte anledning att fortsätta förundersökningen. Han beslutade därför, den 6 november 2003, att lägga ned förundersökningen. EE bereddes tillfälle att komplettera sina uppgifter men hördes inte av.

text: I ett beslut den 30 december 2003 anförde chefsJO Eklundh följande.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 2 kap. 11 § andra stycket

text: och

text: 12 §

text: regeringsformen

text: framgår att en förhandling vid domstol skall vara offentlig om inte annat föreskrivs i lag. Principen om offentlighet vid domstolsförhandlingar upprepas i

text: (RB). Denna princip är dock inte oinskränkt. I 5 kap. 1 § andra– fjärde styckena RB föreskrivs vissa undantag från offentlighetsprincipen. Undantagen innebär att rätten kan besluta att en förhandling, helt eller delvis, skall hållas inom stängda dörrar och därmed att personer stängs ute från förhandlingen eller från delar av den.

text: Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att förebringas en uppgift, för vilken hos domstolen gäller sekretess som avses i

text: sekretesslagen (1980:100)

text: , får rätten enligt

text: 5 kap. 1 § andra stycket första meningen

text: RB, om det bedöms vara av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs, förordna att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar i vad den angår uppgiften. Vad gäller domstolsförhandlingar under förundersökning i brottmål eller därmed likställda mål eller ärenden, får också i andra fall förhandling hållas inom stängda dörrar, om sekretess gäller enligt

text: 5 kap.

text: eller

text: 7 §

text: eller

text: 9 kap. 17 §

text: sekretesslagen

text: Rätten får således av sekretesskäl besluta om förhandling inom stängda dörrar. Det är däremot inte tillåtet att rätten av rena säkerhetsskäl och i brottsförebyggande syfte förordnar att en förhandling inte skall vara offentlig. Inte heller får rätten i förväg stänga åhörare ute från en förhandling på grund av ett befarat angrepp i någon form mot rätten eller mot någon som skall delta i förhandlingen (

text: prop. 2000/01:32 s. 30

text: Det kan tilläggas att bestämmelserna i

text: 5 kap.

text: RB tar sikte på förhållandena i rättssalen och att de således inte ger rätten befogenhet att förbjuda tillträde till en domstols lokaler i övrigt (jfr

text: JO 2002/03 s. 54

text: Regler om säkerhetskontroll i domstol finns i lagen (

text: ) i detta ämne. Säkerhetskontroll kan genomföras som allmän eller särskild säkerhetskontroll. Särskild säkerhetskontroll får genomföras, om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med en domstolsförhandling kan komma att förövas brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom (

text: 1 §

text: ). Särskild säkerhetskontroll beslutas av rätten eller, om förhandlingen inte har inletts, av den som skall vara ordförande vid denna (

text: 2 §

text: ). Den genomförs, efter närmare anvisningar av polismyndigheten, av polismän (

text: 4 §

text: Bestämmelser om åtgärder vid risk för allvarliga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten finns i

text: polislagen (1984:387)

text: . Sådana åtgärder ankommer på polisen.

text: Bedömning

text: Frågan om att allmänheten inte släpptes in till de två första häktningsförhandlingarna Det är utrett att journalister och övrig allmänhet inte tilläts passera säkerhetskontrollen förrän den andra häktningsförhandlingen hade avslutats och beslut avkunnats i häktningsfrågan. Allmänheten hade därför inte tillträde till förhandlingssalen och inte heller till utrymmena omedelbart utanför denna under den tid som de två första häktningsförhandlingarna pågick. Det framgår vidare av protokollen från förhandlingarna att de beslut om stängda dörrar som fattades inte avsåg förhandlingarna i deras helhet. Åtgärden att utestänga allmänheten från förhandlingarna på det sätt som skedde saknade således rättsligt stöd. Förundersökningen har avsett frågan om någon kan hållas straffrättsligt ansvarig för denna åtgärd.

text: Av utredningen framgår att den allmänhet – i huvudsak journalister – som inte tilläts passera säkerhetskontrollen fick beskedet att det var rättens ordförande, EE, som hade beslutat att ingen fick komma in. EE har emellertid förnekat att hon fattat något sådant beslut och uppgett att hon i stället gett besked om att allmänheten fick släppas in.

text: Utredningen visar att EE i det inledande samtalet med polismannen HH om allmänhetens tillträde till domstolen uppmanade denne att låta journalisterna och övrig allmänhet vänta i entréhallen och att inte tillåta dessa personer att passera säkerhetskontrollen. EE:s besked innebar således att allmänheten inte före häktningsförhandlingarna fick tillträde till domstolslokalen omedelbart utanför rättssalen. Som jag återkommer till i det följande kan redan ett sådant besked ifrågasättas. Den misstanke som delgetts EE avser emellertid inte detta besked. Förundersökningen har i stället, som nyss nämnts, avsett frågan om hon beslutat att allmänheten inte fick passera säkerhetskontrollen för att få tillträde till domstolslokalerna under den tid som häktningsförhandlingarna pågick.

text: Det kan inledningsvis konstateras att de uppgifter som de hörda personerna lämnat om de besked som EE efter det inledande samtalet med HH gav om allmänhetens tillträde till domstolslokalerna går isär.

text: De personer som direkt har mottagit besked av EE i frågan är HH och JJ, som var för sig haft kontakt med henne. De har sedan till andra personer vidarebefordrat dessa besked som de har uppfattat dem.

text: EE har förklarat att hon, redan innan den första häktningsförhandlingen påropades, lämnade besked om att allmänheten kunde släppas ned till det våningsplan där säkerhetssalen ligger och således tillåtas passera säkerhetskontrollen. Denna uppgift motsägs av HH:s och JJ:s utsagor men vinner stöd av vad KK uppgett.

text: Det har i ärendet påståtts att det under häktningsförhandlingarna i rättssalen förekommit diskussioner om allmänhetens tillträde till förhandlingarna i vilka åklagarna och försvararna deltagit. Dessa uppgifter får emellertid anses ha blivit vederlagda genom utredningen. Denna ger heller inte något säkert stöd för att EE efter den första men före den andra häktningsförhandlingen skulle ha lämnat något besked till polisen av innebörd att allmänheten skulle vänta i entréhallen eller att det då överlämnades några lappar med krav från journalister på beslut i frågan.

text: Vid bedömningen av de uppgifter som HH och JJ lämnat om de besked som EE hade gett dem måste beaktas vad EE uppgett om sin ovana vid situationer av det aktuella slaget och om sin stora nervositet. Vad hon upplyst i detta hänseende vinner också visst stöd av de beskrivningar av hennes uppträdande som lämnats av de två polismännen. Av betydelse i sammanhanget är även att hon hade mycket begränsad tid till sitt förfogande för att förbereda sig inför uppgiften. Det ligger nära till hands att anta att dessa förhållanden påverkade EE:s förmåga att korrekt uppfatta HH:s och JJ:s frågor och att ge adekvata svar på dessa. Jag anser det därför inte uteslutet att EE missuppfattade polismännen och att hon med sina svar till dem menade något annat än vad dessa hade fullgod anledning att tro att hon avsåg.

text: Jag anser vid en samlad bedömning av vad som har kommit fram vid förundersökningen att det inte kan styrkas att EE vid det aktuella tillfället har beslutat att allmänheten inte fick passera säkerhetskontrollen för att få tillträde till

text: domstolslokalerna under den tid som de offentliga delarna av häktningsförhandlingarna pågick. Jag har därför beslutat att lägga ned förundersökningen.

text: Att jag inte funnit tillräckliga skäl för ett åtal för tjänstefel mot EE innebär emellertid inte att hon kan undgå kritik för sitt handlande. Hennes sätt att hantera situationen kan ifrågasättas i flera hänseenden.

text: Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen är det en uppgift för polisen att genomföra en säkerhetskontroll. Det ankom således inte på EE att på det sätt som skedde ge besked till HH om att journalister och övrig allmänhet inte skulle få tillträde till lokalen utanför rättssalen innan den första häktningsförhandlingen påropades. Det är vidare polisen som ansvarar för ordningen utanför rättssalen och som har att genomsöka lokalerna innan personer bereds tillfälle att gå igenom säkerhetskontrollen.

text: Det är uppenbart att det är polisen som har de bästa förutsättningarna att bedöma hur mycket tid som behövs för att samtliga åhörare skall hinna passera säkerhetskontrollen innan förhandlingen börjar. Det framstår därför som naturligt att det är en uppgift för polisen att bestämma när allmänheten skall ges möjlighet att passera säkerhetskontrollen. En annan sak är att det kan vara lämpligt att det i samband härmed förekommer en kontakt mellan polisen och rättens ordförande.

text: Följden av EE:s besked till de båda polismännen blev att journalister och övrig allmänhet, i strid med den grundlagsfästa principen om förhandlingsoffentlighet, inte fick tillträde till de offentliga delarna av två häktningsförhandlingar. Som har sagts i det föregående finns det anledning att anta att EE:s besked till polismännen var så missvisande att det var förklarligt att de uppfattade dem på det sätt som skedde.

text: Man kan vidare peka på ett antal omständigheter som borde ha föranlett EE att vidta åtgärder för att kontrollera om polismännen riktigt hade uppfattat hennes besked i frågan om att släppa in allmänheten. Eftersom hon kände till att det fanns ett stort intresse för häktningsförhandlingarna från massmediernas sida, borde hon sålunda rimligtvis ha reagerat när det inte kom in några åhörare i rättssalen under de offentliga delarna av de första två häktningsförhandlingarna. Även det förhållandet att polismännen återkom med frågor i saken borde ha föranlett EE att tydligt ange sin avsikt om när allmänheten skulle tillåtas passera säkerhetskontrollen för att kunna närvara vid förhandlingarna.

text: Det måste också anses som i hög grad anmärkningsvärt att EE, trots vetskapen om att tillträde till rättssalen förutsatte att varje åhörare skulle genomgå säkerhetskontroll, valde att påropa en häktningsförhandling omedelbart efter det att hon enligt egen uppfattning hade lämnat besked till HH att allmänheten inte längre behövde vänta i entréhallen. EE borde självfallet före påropet till den första förhandlingen i stället ha förvissat sig om att allmänheten hade kommit genom säkerhetskontrollen. Det förhållandet att hon redan i ett mycket tidigt skede av den

text: första förhandlingen beslutade att denna skulle hållas inom stängda dörrar utgör inte något godtagbart skäl för denna underlåtenhet.

text: Beträffande den första häktningsförhandlingen har utredningen visat att förhandlingen inleddes med att EE beslutade att denna skulle hållas inom stängda dörrar och att således inte ens häktningsyrkandet och den misstänktes inställning till detta skulle framställas under en offentlig del av förhandlingen. EE har här som förklaring uppgett att hon hade bibringats uppfattningen att det fanns en allvarlig hotbild beträffande de misstänkta personerna och att avsikten med beslutet att omedelbart förordna om stängda dörrar var att skydda den misstänkte från att bli sedd av någon utomstående. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen utgör emellertid farhågor av det slag som EE har nämnt inte något godtagbart skäl för att förordna att en förhandling skall äga rum inom stängda dörrar.

text: Det förhållandet att häktningsförhandlingen i övrigt hölls inom stängda dörrar föranleder inte någon annan åtgärd från min sida än ett påpekande att skälet för detta borde ha tydligt framgått av häktningsprotokollet (

text: 6 kap. 3 § första stycket 4

text: RB). Det är självfallet inte tillräckligt att i ett beslut om förhandling inom stängda dörrar hänvisa enbart till

text: 5 kap. 1 §

text: RB på det sätt som gjorts i de tre häktningsprotokollen. Om avkunnandet av häktningsbeslutet vid den första häktningsförhandlingen föregicks av ett besked om offentlighet eller inte har inte klarlagts genom utredningen och ytterligare utredningsåtgärder i frågan framstår inte som meningsfulla.

text: Åtgärden att inte ange de misstänkta personernas namn i häktningsbesluten I anmälan har också framförts att åtgärden att hemlighålla de frihetsberövades identiteter även efter att de häktats borde utredas. Jag har denna dag i ett beslut i ett annat ärende (dnr 4213-2002) uttalat mig i den frågan.

text: Övrigt Vad som kommit fram i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den allvarliga kritik som ligger i det ovan sagda.


nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Bild- och ljudupptagning
Tvångsmedel/tvångsåtgärder
Visitation

title: Kritik mot Polismyndigheten Dalarna, som inte haft rättsligt grundad befogenhet att fotografera personer som var föremål för ett tvångsingripande

sammanfattning: Det ligger i princip inom ramen för polisens allmänna befogenheter att ta bilder på människor som befinner sig på allmänna platser. Om en enskild person fotograferas med tvång eller, som i detta fall, under ett tvångsingripande mot vederbörande, krävs dock uttryckligt stöd i lag. Något sådant stöd fanns inte i detta fall. Polisen kritiseras därför för den fotografering som förekom.

text: Bakgrund och utredning

text: AA och BB anmälde ett polisingripande mot dem. De hade parkerat sina motorcyklar i centrala Falun när en polisbil passerade. Polisbilen vände och körde tillbaka till dem, varefter de kroppsvisiterades och fick sina mc-väskor genomsökta. Enligt BB fotograferade polisen dem och motorcyklarna.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från Polismyndigheten Dalarna. Utredningen inriktades därefter på fotograferingen av anmälarna. Polismyndigheten anmodades att yttra sig. Samtidigt anmodades Rikspolisstyrelsen att yttra sig över lagligheten och lämpligheten i fotodokumentation av det slag som skett.

text: Polismyndigheten Dalarna (länspolismästaren CC) uppgav i sitt yttrande att ett beslut om en särskild undersökning gällande den grova organiserade brottsligheten, och direktiv för den efterföljande underrättelseinhämtningen, hade fattats av operativa chefen vid polismyndigheten (jfr 3 och 14 §§ i den numera upphävda

text: polisdatalagen

text: [1998:622]). Avseende den anmälda händelsen uppgavs att anmälarna vid tillfället bar mc-västar med emblem för Outlaws och att kroppsvisitationen av dem genomfördes med stöd av

text: 19 § andra stycket polislagen

text: i syfte att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv och hälsa. Till yttrandet hade polismyndigheten fogat redogörelser från de två poliser som verkställde ingripandet. Polisassistenten DD uppgav bl.a. följande.

text: Red devils MC som är undergrupp till Hells Angels har sedan en tid varit etablerade i Falun och nyligen har Outlaws MC påbörjat sin etablering. Hells

text: Angels och Outlaws är sedan tidigare kända fiender och sammandrabbningar mellan dessa har skett nyligen i olika delar av landet. [---] I och med att Outlaws MC påbörjat en etablering i Falun har KUT (kriminalunderrättelsetjänsten) i Falun gått ut med att vi ska dokumentera och fotografera medlemmarna för att kunna ha en bra inblick i klubben och för att kunna agera snabbt mot personer vid eventuella sammandrabbningar. Vi måste självklart hela tiden väga in behovs- och proportionalitetsprincipen det vill säga att behovet av åtgärden måste stå i rimlig proportion med det intrånget vi gör.

text: Polisassistenten EE uppgav följande.

text: När patrull 25-3140 med PA DD och PA EE (jag) rutinpatrullerade på Östra Hamngatan i centrala Falun 2011-06-30 ca kl. 18:20, så uppmärksammade vi att det på Stigaregatan stod tre till fyra personer med motorcyklar, varav två av dem såg ut att bära västar med emblem. I syfte att kunna se bättre (vilka personer, typ av emblem, osv.) samt för att kunna samtala med dem, så körde vi fram till aktuell gata. Jag och min kollega DD kunde då konstatera att det på två av dessa individers västar stod "Outlaws" (AA och BB). När vi började att samtala med dem, så fick jag känslan av att de ville åka från platsen omgående och de upplevdes som mindre tillmötesgående. Jag och min kollega bad samtliga att de skulle identifiera sig vilket de gjorde. Därefter genomfördes kroppsvisitation enligt PL § 19 st 2 i syfte att söka vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa. Inget anträffades i samband med kroppsvisitationen. De berörda tillfrågades även om de ville gå till ett mer avskilt ställe innan åtgärden företogs i syfte att väcka mindre uppmärksamhet, vilket de inte ville. […]

text: Sedan fotograferades berörda personer i syfte att inhämta information till KUT [- --] Något tvång förekom inte i samband med åtgärden. Männen tillfrågades om de ville ta på sig hjälmarna alternativt vända sig om, då någon av dem uttryckte att han inte ville visa ansiktet. De erbjöds även att gå till en mer avskild plats, om de så önskade, för att genomföra fotograferingen. De var dock inte intresserade av det, varpå åtgärden genomfördes på aktuell plats. [---] Ordningspolisen i Falun har blivit uppmanad av cheferna att vara extra vaksamma kring individer inom MC-miljön, speciellt de som är aktuella inom vårt område. Cheferna påtryckte att de var av vikt att alla iakttagelser dokumenterades och att kontroller genomfördes var angeläget. I samband med kroppsvisitationen och fotograferingen beaktades att åtgärden måste stå i rimlig proportion med det intrång vi gör hos den enskilda individen.

text: Polismyndigheten gjorde följande bedömning.

text: Av patrullens yttrande framgår det att det inte har utövats något tvång i samband med fotograferingen. Personerna gick frivilligt med på att fotograferas. Om så inte hade varit fallet hade någon fotografering inte ägt rum. […]

text: Polismyndigheten [anser] att den vidtagna fotograferingen har skett enligt

text: polisdatalagen

text: och inom ramen för SUR [särskild undersökning], d.v.s. att fotograferingen har skett i syfte att samla in kriminalunderrättelseinformation avseende organiserad brottslighet. Polismyndigheten vill särskilt påpeka att något tvång i samband med fotograferingen inte har förekommit.

text: Rikspolisstyrelsen (rikspolischefen FF) gjorde följande bedömning.

text: Fotodokumentationen synes ha skett i nära anslutning till kroppsvisitation som utförts med stöd av

text: 19 § andra stycket polislagen

text: . Enligt uppgift i den

text: tjänsteanteckning som Rikspolisstyrelsen erhållit från JO användes inget tvång vid fotograferingen. Med beaktande av att fotograferingen skedde i mycket nära anslutning till utförda tvångsåtgärder ställer sig styrelsen i viss mån tveksam till förfarandet. Det finns en risk för att den som fotograferas i en situation som den förevarande kan känna sig tvingad att medverka i densamma. Även om förutsättningar för fotografering förelegat inom ramen för en särskild undersökning så kan inte styrelsen finna att det finns stöd för att på något sätt dirigera den som ska fotograferas för att en bild ska bli tydlig eller för att säkerställa förutsättningarna för fotograferingen. I ett beslut den 25 september 2012 anförde JO Axberger följande.

text: Rättslig reglering

text: Regeringsformens

text: andra kapitel innehåller bestämmelser om skyddet av grundläggande fri- och rättigheter och förutsättningarna för att inskränka dessa. Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: , RF, är var och en gentemot det allmänna skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. Detta skydd får enligt

text: 2 kap. 20 §

text: RF begränsas genom lag och under de ytterligare förutsättningar som följer av

text: 21 §

text: Även den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) innehåller bestämmelser av betydelse för polisens möjlighet att fotografera enskilda. Enligt artikel 8 har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv m.m. En myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till bl.a. den allmänna säkerheten eller till förebyggande av oordning eller brott.

text: Bestämmelser om kameraövervakning med fast eller fjärrstyrd kamera finns bl.a. i lagen (

text: ) om allmän kameraövervakning och

text: 27 kap.

text: 20 a-c §§

text: rättegångsbalken

text: . I

text: 28 kap. 14 § rättegångsbalken

text: finns bestämmelser om fotografering med vanlig, ”handhållen” kamera i en förundersökning. I övrigt saknas det uttryckliga bestämmelser om fotografering med kameror av det slaget. En utgångspunkt är dock, utöver vad som följer av

text: regeringsformen

text: och Europakonventionen, att sådan fotografering måste stå i överensstämmelse med de allmänna bestämmelserna om polisens uppgifter i

text: 2 § polislagen

text: samt vara förenliga med allmänt gällande krav på behov och proportionalitet (jfr

text: 8 § polislagen

text: Frågan om polisens användning av handhållna kameror i de fall där det saknas uttryckliga lagbestämmelser har varit föremål för överväganden i olika sammanhang. Buggningsutredningen uttalade i sitt betänkande att det står polisen fritt att använda handhållna kameror, oavsett om de är dolda eller inte, men framhöll också att det inte finns något positivt lagstöd för en sådan åtgärd (

text: SOU 1998:46 s. 74

text: ). Frågan har vidare behandlats i bl.a.

text: SOU 2003:74 s. 105

text: f. och

text: SOU 2010:103 s. 265

text: ff.

text: JO och Justitiekanslern, JK, har bedömt att polisen inte utan uttryckligt lagstöd får fotografera enskild med tvång eller annars mot dennes vilja (se JO 1999/2000 s. 91, JO 2004/05 s. 98 och JO dnr 2366-2007 samt JK dnr 1002-00).

text: Bedömning

text: Under förutsättning att det är motiverat utifrån polisens uppgift och så länge behovs- och proportionalitetsprinciperna beaktas är det i princip tillåtet för polisen att ta bilder på människor på allmänna platser. I enlighet med vad som uttalats i flera tidigare JO-beslut får polisen dock inte utan uttryckligt lagstöd använda tvång för att avfotografera personer.

text: Fotograferingen av AA och BB genomfördes under ett tvångsingripande och framstår som en integrerad del av detta. Den hade därmed karaktären av en mot dem vidtagen tvångsåtgärd. Något lagstöd för fotografering av det slaget finns inte. Polismyndigheten ska därför kritiseras för denna del av ingripandet mot AA och BB.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

title: Allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten Hall, för att i två fall ha granskat myndighetspost utan stöd i lag

sammanfattning: Anstaltspersonal har i strid med fängelselagen granskat myndighetspost i form av intagnas utgående brev till Kriminalvårdens huvudkontor. Orsaken till att personalen öppnade och läste igenom breven var enligt Kriminalvården att de inte förstod att försändelserna utgjorde myndighetspost. Det inträffade är enligt JO helt oacceptabelt och anstalten får allvarlig kritik.

text: Anmälningarna

text: I två anmälningar som kom in till JO den 25 april och den 3 maj 2022 framförde AA och BB klagomål mot Kriminalvården, anstalten Hall. De uppgav sammanfattningsvis att de är intagna på anstaltens säkerhetsavdelning och att anstaltspersonal den 19 respektive den 27 april 2022 granskade försändelser som de lämnat för postbefordran till Kriminalvårdens huvudkontor trots att dessa var myndighetspost. AA uppgav vidare att han efteråt påtalade för de ansvariga tjänstemännen att hans försändelse inte fick granskas och att säkerhetsavdelningens samordnare då svarade att de ”alltid gör så”.

text: Till anmälningarna fogade AA och BB anstaltens underrättelser om att de aktuella försändelserna granskats. Enligt underrättelserna hade åtgärden vidtagits med stöd av bestämmelsen i

text: 7 kap. 7 § fängelselagen (2010:610)

text: Utredning m.m.

text: JO remitterade anmälningarna till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region Stockholm, genom tf. regionchefen, i huvudsak följande:

text: Personal vid säkerhetsavdelningen vid anstalten har missuppfattat bestämmelsen om s.k. myndighetspost och inte tänkt på att ett brev till Kriminalvården också är till en myndighet. De har uppfattat att de ska granska dessa brev utifrån lydelsen i Kriminalvårdens föreskrifter om granskning av försändelser till och från en intagen i säkerhetsavdelning. Dagen efter att aktuella anmälningar inkom till regionkontoret informerades all personal vid säkerhetsavdelningen under morgonmötet om den felaktiga

text: hanteringen och att någon granskning av försändelser till Kriminalvården inte får ske. Dessutom kommer en särskilt riktad utbildning för den personal som granskar försändelser just på säkerhetsavdelning äga rum inom kort.

text: Rättslig reglering

text: Var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden (

text: 2 kap. 1 § första stycket 2 regeringsformen

text: , RF). Var och en är dessutom skyddad mot undersökningar av brev och annan förtrolig försändelse (

text: 2 kap. 6 § första stycket

text: RF). Dessa fri- och rättigheter gäller även en person som är intagen i en anstalt eller häkte. De får dock begränsas genom lag (

text: 2 kap. 20 §

text: RF). Av

text: 7 kap. 6 § fängelselagen (2010:610)

text: (FäL) följer bl.a. att en försändelse mellan en intagen och en svensk myndighet ska vidarebefordras utan granskning. Enligt 7 kap. 21 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse (FARK Fängelse) (

text: KVFS 2011:1

text: ) ska alla försändelser till och från en intagen på säkerhetsavdelning, förutom sådana som avses i 7 kap. 6 § FäL, s.k. myndighetspost, granskas.

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Det är något svårt att förstå hur bestämmelsen kring s.k. myndighetspost kan missförstås på så sätt att förbudet mot granskning inte omfattar brev från en intagen till just Kriminalvården. Den felaktiga hanteringen upphörde dagen efter att anmälan kom regionkontoret Stockholm tillhanda. Efter att Kriminalvården yttrat sig lämnade BB in en skrift till JO, i vilken han framförde ytterligare klagomål på anstaltens granskning av försändelser. JO vidtog inte några åtgärder med anledning av skriften.

text: AA och BB fick tillfälle att kommentera remissvaret. Ett yttrande kom in från BB.

text: Bedömning

text: Kriminalvården har redogjort för den rättsliga reglering som är relevant i ärendet. Det kan tilläggas att försändelser som inte omfattas av bestämmelsen om s.k. myndighetspost i

text: 7 kap. 6 § fängelselagen

text: får granskas, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten i enlighet med 7 § samma kapitel.

text: Det är klarlagt att anstaltspersonalen den 19 och den 27 april 2022 granskade AA:s respektive BB:s utgående brev till Kriminalvårdens huvudkontor genom att öppna och läsa igenom innehållet. Enligt information till respektive anmälare genomfördes granskningen med stöd av

text: 7 kap. 7 § fängelselagen

text: . Eftersom det rörde sig om myndighetspost var bestämmelsen emellertid inte tillämplig. Åtgärderna vidtogs alltså i strid med

text: fängelselagen

text: . Av remissvaret framgår att orsaken till den felaktiga hanteringen var att anstaltspersonalen inte förstod att det var frågan om myndighetspost. Det är ytterst anmärkningsvärt att personal med uppgift att hantera intagnas försändelser inte har haft insikt i att brev från intagna till Kriminalvården utgör myndighetspost och därmed omfattas av förbudet mot granskning. Det inträffade är givetvis helt oacceptabelt och anstalten förtjänar allvarlig kritik.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord: Disciplinansvar Förundersökning

title: En åklagare har att i en förundersökning rörande tjänstefel i förekommande fall beakta den tidsfrist som gäller för att en fråga om disciplinansvar ska kunna prövas

text: Initiativet

text: I ett avslutat klagomålsärende gällande en tjänstemans vid Försäkringskassan handläggning av ett ärende om sjukersättning (dnr 2654-2006) upplyste Försäkringskassans personalansvarsnämnd bl.a. om följande. Försäkringskassan fick i mitten av maj 2008 en underrättelse från åklagarkammaren i Norrköping om att den förundersökning som bedrivits gällande misstänkt tjänstefel lagts ned med motiveringen att det som tjänstemannen låtit komma sig till last inte föranledde ansvar för sådant brott. Saken skulle därefter behandlas på ett sammanträde i ansvarsnämnden men eftersom det hade gått mer än två år sedan de händelser som föranledde åtalsanmälan inträffade, var det inte möjligt att meddela tjänstemannen disciplinpåföljd.

text: Mot bakgrund av dessa uppgifter beslutade jag att till utredning i ett särskilt ärende ta upp bl.a. åklagares vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Norrköping, handläggning av den aktuella förundersökningen.

text: Utredning

text: Handlingar i åklagarkammarens ärende 204-751-07 och polismyndighetens ärende K8949-07 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande.

text: Sedan Försäkringskassans personalansvarsnämnd beslutat att göra en åtalsanmälan om misstänkt tjänstefel begånget under första kvartalet 2006 inkom anmälan till åklagarkammaren den 26 februari 2007. Den 1 mars inledde kammaråklagaren AA förundersökning och gav samma dag polisen skriftliga direktiv. Ett förhör hölls den 11 april. Den 1 augusti lämnades nya direktiv till polisen. I slutet av augusti och början av oktober genomfördes sedan förhör med två vittnen och med tjänstemannen, som delgavs misstanke om brott. Polisen redovisade utredningen till åklagarkammaren den 9 oktober. I början av år 2008 begärdes kompletterande handlingar från Försäkringskassan och i slutet av februari påmindes försäkringskassan om detta. Den 9 maj 2008 lade extra åklagaren BB ned förundersökningen.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av förundersökningen.

text: Åklagarmyndigheten (vice riksåklagaren CC) inkom med yttrande. Till detta hade fogats upplysningar från chefsåklagaren DD och BB (här utelämnade).

text: CC anförde, efter inledande avsnitt under rubrikerna bakgrund och rättslig reglering, följande.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Att en personalansvarsnämnd måste pröva frågan om disciplinansvar inom viss tid är en av många omständigheter som bör beaktas i det sammanhanget. I det aktuella ärendet har Personalansvarsnämnden vid Försäkringskassan i slutet av februari 2007 gjort en åtalsanmälan avseende en viss tjänsteman. Av anmälan framgår att de händelser åtalsanmälan rör har ägt rum omkring årsskiftet 2005/2006 t.o.m. mars 2006, dvs. cirka ett år har förflutit från det att händelserna inträffat till dess anmälan inkom till åklagarkammaren. I anmälan har inte särskilt angivits att Personalansvarsnämnden måste agera inom två år avseende det disciplinära förfarandet. Det är inte känt huruvida åklagaren AA, som lottats på ärendet, har observerat att det för Personalansvarsnämnden funnits en tidsfrist. Då det vid de allmänna kamrarna inte torde vara särskilt vanligt att hantera anmälningar där disciplinansvar kan aktualiseras om ett straffrättsligt ingripande inte sker har jag viss förståelse för det fall AA har förbisett denna omständighet. Av Åklagarmyndighetens föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid Åklagarmyndigheten av pågående förundersökningar (

text: ÅFS 2007:5

text: ), som trädde i kraft den 2 april 2007, framgår bl.a. att påminnelse måste skickas senast tre månader efter att en utredningsåtgärd senast vidtogs. Om två sådana påminnelser inte har lett till något resultat ska kammarchefen informeras. I föreskrifterna har riksåklagaren gett utryck för att åklagare alltid ska bedriva ett aktivt förundersökningsledarskap, ytterst med hjälp av kammarchefen, även om polisen kan ha svårigheter med att lämna åklagaren det bistånd som begärts. Åklagaren AA har den 1 mars 2007 lämnat direktiv till polisen. Han har därefter vid besök hos polisen den 1 augusti 2007 lämnat nya direktiv i ärendet. Det är inte känt om AA däremellan haft ytterligare kontakter med polisen som inte har dokumenterats. Det kan således konstateras att AA synes ha dröjt något med att hos polisen påminna om ärendet eller på annat sätt försöka driva utredningen framåt på det sätt som följer av nämnda föreskrifter och allmänna råd. Polisen har den 9 oktober 2007 redovisat handlingar ”för beslut” till åklagaren. Åklagaren A har vid denna tidpunkt slutat sin tjänstgöring vid kammaren. Ärendet har därför den 23 oktober 2007 lottats om till åklagaren EE. Det är inte känt om EE vidtagit någon åtgärd i ärendet. I vart fall har inga åtgärder dokumenterats. Efter att EE den 1 januari 2008 slutat sin anställning vid kammaren har ärendet handlagts av extra åklagaren BB. BB har därefter tämligen omgående gått igenom ärendet och funnit att vissa kompletterande uppgifter var nödvändiga. I syfte att skynda på handläggningen har BB därför den 21 januari 2008 tagit direktkontakt med en enhetschef vid Försäkringskassan och begärt att få vissa handlingar. Efter att BB påmint om handlingarna vid åtminstone ett tillfälle har Försäkringskassan slutligen under våren 2008 meddelat att man inte kunnat finna de efterfrågade handlingarna. BB har den 9 maj 2008 beslutat att lägga ned förundersökningen. Eftersom det då gått mer än två år sedan händelserna ägt rum har Personalansvarsnämnden inte kunnat vidta någon åtgärd med anledning av det inträffade. Enligt min mening har dock åklagare BB vidtagit de åtgärder som kan krävas för att driva ärendet framåt. Den tid som stått till åklagarens förfogande för utredning och beslut har klart understigit ett år om det i praktiken skulle ha funnits förutsättningar för

text: Personansvarsnämnden att pröva frågan om disciplinansvar. Den totala handläggningstiden av ärendet har uppgått till ett år och två månader. Det är en något lång handläggningstid för denna typ av ärende, vilket synes ha sin grund bl.a. i den ansträngda arbetssituationen vid kammaren, att åklagarna AA och EE har slutat sina anställningar vilket medfört att ärendet har fått handläggas av tre olika åklagare och att Försäkringskassan inte kunnat hitta de handlingar som åklagaren BB har begärt och ansett vara nödvändiga för utredningen. Sammanfattningsvis tycks det alltså vara flera olyckliga omständigheter som har bidragit till att handläggningen har dragit ut på tiden. Kammaråklagaren AA och numera rådmannen FF bereddes därefter tillfälle att yttra sig över handläggningen.

text: AA bekräftade uppgifter som DD lämnat om en stor arbetsbelastning vid kammaren och uppgav att hans minnesbild därutöver är att han också hade muntliga kontakter, som inte dokumenterats, med den civila utredaren hos polisen vid vilka bl.a. ytterligare utredningsåtgärder diskuterades. Han hade dock inget minne av att han specifikt påtalade den frist om två år som en ansvarsnämnd har att beakta.

text: FF hänvisade till vad som har anförts i ingivna yttranden till JO samt tillade följande.

text: Jag började min hittills enda anställning inom Åklagarmyndigheten som extra åklagare på Åklagarkammaren i Norrköping den 13 februari 2007. Den 29 november 2007 utnämndes jag att vara rådman och gjorde därför sista arbetsdagen på Åklagarkammaren i Norrköping den 20 december 2007. Som framgår av yttranden från Riksåklagarens kansli och Åklagarkammaren i Norrköping övertog jag under oktober 2007 ärenden från AA, då denne tillträtt en annan anställning inom Åklagarmyndigheten. Enligt min minnesbild arbetade AA med att avveckla ärenden på åklagartjänsten i Norrköping även efter det att han hade tillträtt den nya anställningen. Jag har idag inget minne av just det aktuella ärendet och när jag övertog det. Inför att jag skulle sluta och därför överlämna ärenden diskuterades både arbetsläget allmänt och vissa ärenden på åklagartjänsten särskilt. I ett beslut den 29 april 2009 anförde chefsJO Melin följande.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska enligt

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Hon eller han ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara samt ge dem som biträder henne eller honom behövliga direktiv för arbetet (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen [1947:948]).

text: I lagen (

text: ) om offentlig anställning (LOA) finns bestämmelser om disciplinansvar. Enligt

text: 14 §

text: får en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Disciplinpåföljd får emellertid, enligt

text: 17 §

text: , meddelas bara om arbetstagaren inom två år från förseelsen skriftligen har underrättats om vad som anförs mot henne eller honom.

text: Vidare gäller, enligt

text: 18 §

text: LOA, att när en åtgärd har vidtagits för att åtal ska väckas mot en arbetstagare, får arbetsgivaren inte inleda eller fortsätta ett disciplinärt

text: förfarande med anledning av vad som har föranlett åtgärden. Om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott.

text: Av utredningen framgår att Försäkringskassans personalansvarsnämnd beslutade att göra anmälan om misstänkt tjänstefel och att en sådan anmälan inkom till åklagarkammaren i februari 2007. Drygt ett år senare, i maj 2008, lades förundersökningen ned med motiveringen att det som tjänstemannen låtit komma sig till last inte var av beskaffenhet att böra föranleda ansvar för tjänstefel. Eftersom den ifrågasatta handläggningen avsåg händelser under första kvartalet 2006 var det då inte möjligt för ansvarsnämnden att pröva frågan om disciplinansvar.

text: Som framgått av den redovisade regleringen i lagen om offentlig anställning kan, sedan en gärning av annan orsak än bristande bevisning inte ansetts vara något brott, ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas. De straff- och disciplinrättsliga förfarandena står således i ett sådant samband med varandra att en befattningshavare som gjort sig skyldig till ett felhandlande som ansetts inte utgöra en straffbar gärning likväl kan komma att åläggas en disciplinpåföljd. Mot denna bakgrund anser jag för min del att det bör kunna krävas även av en åklagare vid en allmän kammare, som har att hantera en förundersökning rörande misstanke om tjänstefel, att denne sätter sig in i de regler som gäller om ärendet senare skulle komma att hanteras i disciplinrättslig ordning.

text: Det förhållandet att en åklagare således måste beakta tidsfristen i lagen om offentlig anställning kan medföra att särskilda åtgärder behöver vidtas för att förundersökningen ska drivas framåt med tillräcklig skyndsamhet. En åklagare bör därför t.ex. i sina direktiv till polisen informera om vad som gäller. Det kan emellertid även självfallet inträffa att anmälan om brott görs så sent att tidsfristen för utkrävande av disciplinansvar tämligen snart löper ut eller redan har överskridits. I det aktuella fallet synes emellertid ingen av de åklagare som handlagt förundersökningen ha uppmärksammat att tidsfristen gällt och det förefaller således som om polisen inte informerats om fristen.

text: När det först gäller AA:s handläggning konstaterar jag att inga andra utredningsåtgärder än ett förhör som hölls i april vidtogs från det att han gav direktiv den 1 mars till dess att nya direktiv gavs den 1 augusti 2007. Jag har i och för sig inte anledning att betvivla hans uppgifter om att han därutöver haft muntliga kontakter med utredaren. Mot bakgrund av den särskilda frist som gällde i ärendet borde förundersökningen emellertid ha drivits på med större aktivitet, vilket också givetvis skulle ha dokumenterats. AA kan inte undgå kritik för dessa brister. Av utredningen har vidare framkommit att han den 1 september togs i anspråk för att handlägga ett större ärende och att han sedan slutade sin anställning vid kammaren den 1 oktober.

text: FF har uppgett att hon inte har någon minnesbild av det aktuella ärendet och således inte vet när hon övertog det. DD har dock angett att hon strax innan AA

text: slutade övertog förundersökningsledarskapet. Under tiden fram till dess att hon slutade sin tjänstgöring vid kammaren i slutet av december 2007 har inte några handläggningsåtgärder vidtagits, trots att utredningen redovisades i början av oktober. Eftersom den ovan angivna tidsfristen gällde fanns det, när så skedde, anledning för FF att med viss skyndsamhet vidta de åtgärder som erfordrades. Även med beaktande av att hon vid tillfället inte hade stor erfarenhet som åklagare kan inte heller hon undgå viss kritik.

text: BB övertog ansvaret för ärendet vid årsskiftet 2007/2008. Det har framkommit att han tämligen omgående därefter begärde in vissa handlingar från Försäkringskassan och i februari påminde i saken. När han efter, såvitt han minns, flera påminnelser fick beskedet från Försäkringskassan att det inte var möjligt att efterkomma hans begäran lades förundersökningen ned. Utöver det förhållandet att BB:s muntliga kontakter med företrädare för Försäkringskassan även efter februari borde ha dokumenterats, finner jag inte anledning att kritisera hans handläggning.