title: Initiativärende med anledning av en polismyndighets hantering av en beslagtagen sedel

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden men vidtar inte några ytterligare åtgärder i ärendet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 6 augusti 2008 fattade Justitiekanslern beslut i ett ärende där en privatperson hade framställt ett ersättningsanspråk med anledning av att Polismyndigheten i Östergötland (polismyndigheten) hade tagit två USD 100-sedlar i beslag.

text: Av utredningen i ärendet framgick att sedlarna hade skickats till Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) för undersökning. Vid SKL:s undersökning framkom att en av sedlarna var falsk medan den andra sedeln var äkta. SKL sände därefter den äkta sedeln åter till polismyndigheten med undersökningsresultatet antecknat i ett bifogat utlåtande. Enligt vad polismyndigheten uppgav inför Justitiekanslern kom sedeln sedan att förstöras av misstag genom att den kördes i papperstuggen.

text: Förundersökningsledaren i det aktuella fallet angav härvid som orsak till att sedeln kom att förstöras att han hade läst fel i utlåtandet från SKL, varvid han först hade gjort en notering om att sedeln skulle förstöras och därefter kört den i papperstuggen.

text: Sedan Justitiekanslern gått igenom handlingarna i ärendet – bl.a. SKL:s utlåtande – och därvid inte funnit förundersökningsledarens förklaring till misstaget tillfredsställande, ansåg Justitiekanslern det vara angeläget att från polismyndigheten inhämta en mer klargörande redogörelse för hur den äkta sedeln kunde komma att förstöras. Justitiekanslern uttalade i samband härmed bl.a. följande.

text: ”Hanteringen av beslagtaget gods måste ske på ett sätt som inger förtroende. Det gäller inte minst egendom som har ett ekonomiskt värde. Om sådan egendom förstörs av misstag utan att kunna spåras, kan allmänheten lätt misstänka att någon hos polisen har tagit hand om den för egen räkning. Det är därför mycket angeläget att sådana misstag undviks och – om de ändå sker – det lämnas en hållbar förklaring.”

text: Polismyndighetens yttrande

text: Polismyndigheten i Östergötland har inkommit till Justitiekanslern med ett yttrande. Den aktuelle förundersökningsledaren har i yttrandet bl.a. redogjort för de rutiner som gäller i hanteringen av beslagtagna sedlar. Han har även åter anfört vad han tidigare har uppgett om orsaken till att sedeln förstördes, nämligen att han läste fel i utlåtandet från SKL och därigenom fick uppfattningen att den äkta sedeln var falsk. För att undvika dylika misstag i framtiden har han vidare uppgett att han fortsättningsvis inte själv ska förstöra falska sedlar, utan i stället med ett skriftligt beslut överlämna detta moment åt någon annan person att utföra.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Justitiekanslern kan konstatera att Polismyndigheten i Östergötland på grund av händelsen med den förstörda sedeln har ändrat sina rutiner i hanteringen av beslagtagna sedlar på det sätt som har framgått ovan. Justitiekanslern utgår härvid från att polismyndigheten säkerställer att de nya rutinerna verkligen tillämpas. Justitiekanslern vill i detta sammanhang även understryka att vikten av tydliga och förtroendeingivande rutiner gör sig gällande inte bara vid hanteringen av sedlar utan också vid hanteringen av annat beslagtaget gods med ett ekonomiskt värde.

text: Med detta avslutar Justitiekanslern för sin del ärendet och vidtar alltså inga ytterligare åtgärder med anledning av det inträffade.


publisher: Justitiekanslern

title: Remissyttrande över betänkandet Politisk information i skolan – ett led i demokratiuppdraget (SOU 2016:4)

org: jk

text: Justitiekanslerns utgångspunkter

type: rubrik

text: Justitiekanslern vakar över tryck- och yttrandefriheten och har tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet följer lagar och andra författningar m.m. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

type: stycke

text: Justitiekanslerns genomgång av det aktuella betänkandet har skett utifrån dessa utgångspunkter. Remissyttrandet följer betänkandets disposition och samtliga kapitel- och sidhänvisningar avser betänkandet.

text: Analysen av gällande rätt (avsnitt 13.3)

text: Hur skolor ska förhålla sig när det gäller att bjuda in politiska partier har sedan lång tid varit en återkommande fråga som skapat problem för skolor och ibland varit föremål för ganska stor uppmärksamhet. Justitiekanslern välkomnar den gedigna genomgång av gällande rätt som utredningen nu lagt fram. Justitiekanslern instämmer i allt väsentligt i analysen av rättsläget.

text: Utgångspunkten är att skolan inte är en allmän plats, vilket innebär att det inte finns någon rätt för politiska partier att få tillträde till en skola (avsnitt 13.3.1). Om skolan själv väljer att bjuda in partier, får antalet partier begränsas. Denna begränsning måste dock göras på objektiv grund och inte utifrån vilka åsikter partiet förväntas föra fram (avsnitt 13.3.2 och 13.3.4).

text: En oklarhet är vad som gäller när även andra partier än de som har bjudits in anmäler intresse av att få medverka (avsnitt 13.3). Riksdagens ombudsmän (JO) har med hänvisning till objektivitetsprincipen uttalat att dessa partier bör ges möjlighet att i en eller annan form delta i verksamheten. I ett beslut från 2010 uttalade JO att skolledningen i princip var skyldig att låta dessa partier komma till skolan vid ett annat tillfälle för att lämna information.

text: Justitiekanslern anser för sin del att objektivitetsprincipen inte bör ges en så långtgående tolkning som JO gav uttryck för 2010. Principen kan rimligen inte innebära att andra partier har rätt att få tillträde till skolan. Utredningen tycks ha samma inställning som Justitiekanslern i den frågan (jfr s. 209).

text: Enligt Justitiekanslerns mening måste det ifrågasättas om andra partier över huvud taget har någon rätt att delta i verksamheten, vare sig detta sker genom besök, inlämnande av skriftligt material eller på annat sätt. Så länge det grundläggande urvalet av partier har gjorts på objektiv grund är det svårt att se varför objektivitetsprincipen skulle kräva detta. Att andra partier får delta kan möjligen vara önskvärt av andra skäl, t.ex. för att eleverna ska få en så bred bild som möjligt av olika åsikter, men det kan knappast vara något som följer av

text: regeringsformens

text: krav på saklighet och opartiskhet.

text: Utredningen har haft ambitionen att redovisa så många relevanta beslut från JO och Justitiekanslern som möjligt (jfr s. 291). För kännedom bifogar Justitiekanslern därför ytterligare två beslut, som behandlar frågor om politiska åsiktsyttringar med koppling till skolor, till detta remissyttrande.

text: Skälen för att införa en ny bestämmelse (avsnitt 14.1)

text: Objektivitetsprincipen i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: riktar sig till alla som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter. Tillämpningsområdet är mycket vidsträckt. Det är knappast möjligt, och inte heller önskvärt, att i lag ange exakt hur principen ska förstås och tillämpas i alla olika sammanhang.

text: När det gäller politisk information i skolan ska oklarheten i rättsläget inte överdrivas. Som utredningen själv påpekar står det klart att skolan inte är en allmän plats, att politiska partier inte har någon rätt att få tillträde till en skola och att antalet partier som bjuds in får begränsas så länge det görs på objektiv grund. Mot den bakgrunden skulle man kunna ifrågasätta behovet av lagreglering, i vart fall på den detaljerade nivå som utredningen föreslår.

text: Den genomgång och analys som finns i betänkandet räcker långt i sig.

text: Samtidigt har utredningen onekligen identifierat ett område där rättsläget får anses oklart. Det gäller den situation som har nämnts ovan, när även andra partier än de som har bjudits in anmäler intresse av att få medverka. Om den oklarheten leder till praktiska svårigheter i skolorna, har Justitiekanslern i och för sig inte något att invända mot en ny bestämmelse i

text: skollagen

text: Bestämmelsens närmare utformning (avsnitt 14.5)

text: Utredningen föreslår en ny bestämmelse med tre stycken. De två första handlar om hur en skola får begränsa det antal politiska partier som bjuds in. Justitiekanslern har inte några synpunkter på förslaget i den delen.

text: Det tredje stycket gäller den situation som har nämnts ovan. Om politiska partier har bjudits in, ska eleverna enligt detta stycket ges möjlighet att på lämpligt sätt få ta del av information också från andra politiska partier som har anmält intresse av att få medverka. Enligt utredningen kan detta ske på en rad olika sätt. Partiet kan få möjlighet att delta på samma sätt som de som har bjudits in men partiet kan också få medverka t.ex. genom att skriftligt material eller information om en webbplats vidarebefordras till eleverna.

text: Som framgått ovan anser Justitiekanslern att objektivitetsprincipen inte innebär någon rätt för alla partier att delta i skolans verksamhet. Det tredje stycket i den föreslagna paragrafen är därför inte nödvändigt av hänsyn till objektivitetsprincipen. Utredningen tycks ha samma inställning. Förslaget motiveras i stället med att eleverna som en del av utbildningen ska kunna få en bred bild av de många åsiktsskillnader som vårt samhälle inrymmer genom de politiska partierna, vare sig dessa återfinns i representationen eller inte (jfr s. 231). Utredningen hänvisar till skolans demokratiuppdrag.

text: Justitiekanslern konstaterar att den föreslagna bestämmelsen skulle innebära en skyldighet för skolan att sprida information även från mycket små och perifera partier. Det bör övervägas om en sådan ordning verkligen är den bästa. Ett alternativ är att låta det tredje stycket i paragrafen utgå och i stället överlämna till skolan själv att, med beaktande av kravet på saklighet och objektivitet, avgöra om ytterligare partier ska få medverka i verksamheten.

text: Utredningen förespråkar att den föreslagna bestämmelsen placeras i

text: 1 kap.

text: skollagen

text: . Justitiekanslern konstaterar att bestämmelsen är detaljerad och avviker en del från de mycket grundläggande och generella bestämmelser som i dag finns i

text: 1 kap.

text: skollagen

text: . Ett alternativ som utredningen själv pekar på är att i stället placera bestämmelsen i

text: 29 kap.

text: skollagen

text: Frågan om att avbryta en inbjuden person (avsnitt 15.5)

text: Vid sidan av författningsförslaget ger utredningen i kapitel 15 sin syn på vad som gäller i olika avseenden när politiska partier är på plats i skolan.

text: I avsnitt 15.5 uttalar utredningen att en inbjuden politiker får avbrytas om yttrandena är brottsliga eller, i vissa undantagsfall, när ett ingripande är påkallat av rena ordningsskäl. Personen i fråga får däremot inte avbrytas bara med hänvisning till reglerna om diskriminering, kränkande behandling och skolans värdegrund. Om yttrandena diskriminerar eller kränker en elev menar utredningen att skolpersonalen i stället ska agera i efterhand.

text: Justitiekanslern konstaterar att eleverna i de flesta fall är tvungna att vara i skolan och att skolan är deras arbetsmiljö. Politiska partier har inte någon rätt att få tillträde till skolan. Om de ändå bjuds in sker det för elevernas skull och som en del av deras utbildning. Mot den bakgrunden framstår det inte som självklart att personalen inte ska få avbryta en pågående kränkning. Frågan är också vilka konsekvenser resonemanget får i andra sammanhang. Är skolpersonalen generellt sett förhindrad att avbryta en elev som kränker en annan elev genom uttalanden som i och för sig inte är brottsliga?

text: Justitiekanslern anser att förhållandet mellan yttrandefrihet, ordningsregler och regler om bl.a. kränkande behandling kan behöva analyseras närmare (jfr t.ex. det Barn- och elevombudet anfört om handlingsplikt, s. 156 och 157). Utredningens uttalanden i denna del är möjligen alltför kategoriska.

type: avgorande


title: Kritik mot Kriminalvården för att inte ha uppmärksammat att en person inte längre hade restriktioner

text: Justitiekanslern avslår JA:s skadeståndsanspråk.

text: Justitiekanslern kritiserar Kriminalvården, Häktet Sollentuna, för brister i rutinerna som medfört att det där inte uppmärksammades att en frihetsberövad person inte längre hade restriktioner.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 16 oktober 2015 anhölls JA. I anhållningsbeslutet begränsades JA:s kontakter med omvärlden på så sätt att han inte fick placeras och vistas tillsammans med andra intagna (s.k. samsittning resp. gemensam vistelse) och att hans rätt att ta emot besök samt skicka och ta emot elektroniska meddelanden och brev skulle prövas. JA tilläts dock att följa nyhetsmedia och inneha tidningar m.m. Den 18 oktober 2015 häktades JA och åklagaren fick tillstånd att meddela beslut om restriktioner. Åklagaren fattade ett nytt restriktionsbeslut som innebar att JA fortsatte att ha samma restriktioner som enligt anhållningsbeslutet. JA fördes till Häktet Sollentuna.

text: Tingsrätten beviljade den 29 oktober 2015 förlängning av åtalstiden till den 12 november 2015 och meddelade att åklagarens rätt att meddela restriktioner kvarstod. Beslutet expedierades till Häktet Sollentuna. På JA:s begäran hölls dock en omhäktningsförhandling vid Attunda tingsrätt den 3 november 2015. Förhandlingen bokades med Kriminalvårdens transportplaneringsenhet men en begäran om inställelse skickades till Häktet Sollentuna. JA och hans försvarare närvarade vid förhandlingen via videolänk från Häktet Sollentuna. Vid förhandlingen avkunnade tingsrätten beslut om att JA skulle kvarbli i häkte, men att åklagaren inte längre hade tillstånd att besluta om restriktioner. Tingsrättens beslut faxades till Häktet Sollentuna samma dag. På faxens sändningskvitto finns angivet att resultatet av faxsändningen varit ”OK”. Restriktionerna hävdes emellertid först den 12 november 2015.

text: Anspråket m.m.

text: JA har begärt skadestånd av staten utan att ange något särskilt belopp och anfört i huvudsak följande. Han har felaktigt varit belagd med restriktioner under tio dagar. Efter omhäktningsförhandlingen frågade han dagligen häktespersonalen varför han fortfarande hade restriktioner, trots att åklagaren inte längre hade tillstånd att besluta om restriktioner. Han har då bara fått svaret att åklagaren måste meddela häktet om restriktionerna är släppta. Restriktionerna skapade problem för honom när det gällde kontakten med hans barn och familj. Han fick också sitta på restriktionsavdelning extra länge.

text: Kriminalvården, som motsatt sig skadeståndsanspråket, har yttrat sig och anfört i huvudsak följande.

text: Enligt Kriminalvårdens anteckningar nåddes Häktet Sollentuna av häktningsprotokollet först den 12 november 2015. Det fanns dock inget känt problem med häktets fax den 3 november 2015. Ett fax som innebär att restriktioner hävs hanteras enligt häktets rutiner omedelbart av kanslipersonal och ansvarig klienthandläggare meddelas. Det inkomna faxet läggs, efter att dokumentation skett i datorsystemet, i den intagnes akt. När häktningen hävs gallras akten. Endast det ursprungliga häktningsmeddelandet, häktningsprotokollet och restriktionsanvisningen sparas. I detta fall har samtliga handlingar från den aktuella häktningstiden gallrats ur JA:s akt.

text: När en omhäktningsförhandling hålls via videolänk närvarar personal från Nationella Transportenheten inom Kriminalvården (NTE) vid förhandlingen. Efter att en sådan förhandling har ägt rum och den intagne transporteras tillbaka till avdelningen sker en muntlig överlämning från NTE:s personal till avdelningspersonal på häktet om vad domstolen meddelat. Informationen lämnas därefter till vakthavande befäl.

text: Det finns idag inte någon generell kontroll från häktets sida att domstolen skickar protokoll från just omhäktningsförhandlingar till häktet, utan häktet utgår från att domstolen skickar de protokoll och beslut som meddelas. Om det vid överlämningen framkommer att domstolen beslutat att häva t.ex. tillståndet att meddela restriktioner kontrolleras dock detta genom att klienthandläggaren bevakar vad som registrerats av kansliet i datorsystemet. Om förändringen inte registrerats kontaktar klienthandläggaren kansliet och eventuellt domstolen för verifiering av uppgifterna.

text: JA har beretts tillfälle att yttra sig över vad Kriminalvården har anfört.

text: Justitiekanslern har hämtat in vissa handlingar ur tingsrättens akt (Attunda tingsrätts mål nr B 8942-15) samt handlingar och upplysningar från Åklagarmyndigheten (dnr AM-141431-15).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Tillstånd för åklagaren att meddela beslut om att en häktads persons kontakter med omvärlden ska inskränkas (s.k. restriktioner) meddelas enligt

text: 24 kap. 5 a § rättegångsbalken

text: av rätten. Vilka typer av restriktioner som åklagaren kan besluta om framgår av

text: 6 kap. 2 § häkteslagen (2010:611)

text: . För restriktioner där åklagaren beslutar att prövning ska ske, måste åklagaren godkänna t.ex. ett visst besök, att ett visst brev skickas eller att ett telefonsamtal rings (se Häktningstider och restriktioner, Rapport från Åklagarmyndigheten 2014, s. 22 f.).

text: Om rätten, efter att ha gett åklagaren tillstånd att meddela beslut om restriktioner, senare beslutar att tillståndet inte längre ska gälla, ska häktet underrättas om beslutet. Det vilar i första hand på den som ansvarar för förvaringen av den häktade, dvs. i detta fall häktet, att se till att ett sådant beslut verkställs (se Gunnel Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas?, 3 uppl., s. 808). Detta innebär att häktet ska se till att restriktioner som åklagaren kan ha beslutat om med stöd av det tidigare meddelade tillståndet upphör.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Kriminalvårdens handläggning av frågor som berör frihetsberövanden är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan utgå med stöd av

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Regleringen i

text: skadeståndslagen

text: innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada som uppkommer vid myndighetsutövning.

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten emellertid också bli ersättningsskyldig för ideell skada vid överträdelser av Europakonventionen. Enligt

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till respekt för bl.a. sitt privat- och familjeliv. Rättigheten får enligt artikel 8.2 inte inskränkas annat än med stöd av lag.

text: Frågan om skadestånd

text: Lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) medger inte någon rätt till ersättning när frihetsberövandet i och för sig varit korrekt men på grund av ett fel genomförts under för den enskilde mer ingripande villkor än som varit avsett. JA kan därför inte tillerkännas ersättning för lidande enligt frihetsberövandelagen.

text: Att Kriminalvården inte uppmärksammade att tingsrätten vid omhäktnings-förhandlingen beslutade att häva restriktionerna måste anses utgöra fel och försummelse vid myndighetsutövning. Utredningen i ärendet ger dock inte underlag för bedömningen att detta innefattar något sådant integritetskrän-kande brott mot JA som är en förutsättning för att han ska kunna vara berättigad till ersättning för ideell skada med stöd av

text: skadeståndslagen

text: . Inte heller på denna grund har JA därför rätt till skadestånd.

text: De restriktioner som ålades JA när han fick sin rätt till kontakter med omvärlden inskränkt i samband med frihetsberövandet innebar ett ingrepp i hans rätt till privat- och familjeliv. De dagar han var ålagd restriktioner trots att det fanns ett domstolsbeslut om att restriktionerna skulle hävas saknades det lagstöd för intrånget. Detta innebär att hans rätt enligt Europakonventio-nens artikel 8 har åsidosatts.

text: Enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: ska var och en vars i konventionen angivna fri- och rättigheter kränkts ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Enligt Europadomstolens praxis innebär detta att konventionsstaterna är skyldiga att tillhandahålla effektiva nationella rättsmedel för att antingen förebygga kränkningen eller dess fortsättning eller också gottgöra en kränkning som redan har inträffat.

text: Konventionsstaterna har en viss frihet att bestämma hur förpliktelserna enligt artikel 13 ska uppfyllas. En överträdelse av konventionen behöver inte alltid medföra ekonomisk ersättning, även om det i princip måste finnas en sådan möjlighet. Gottgörelse kan ske i andra former. I vissa fall kan konstaterandet att en kränkning skett i sig vara tillräckligt som gottgörelse för en skada (se

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: med hänvisningar).

text: Genom detta beslut konstateras att en överträdelse av JA:s rätt till privat- och familjeliv har skett genom att han hade restriktioner under tio dagar utan lagstöd. De konsekvenser felet fått för JA får dock anses ha varit mindre allvarliga. Ett konstaterande av att en kränkning skett utgör därför, vid en samlad bedömning, enligt Justitiekanslern i detta fall en tillräcklig gottgörelse för den kränkning som drabbat JA genom överträdelsen av Europakonventionen. Justitiekanslern beaktar därvid även att det lägsta belopp som normalt sett bör förekomma när ekonomisk ersättning ska utges för att uppfylla förpliktelserna enligt

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: motsvarar det skadestånd för ideell skada som skulle ha betalats ut vid ett felaktigt frihetsberövande av motsvarande längd (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: p. 61).

text: JA har således inte rätt till ekonomisk ersättning för ideell skada med anledning av att hans rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts. Eftersom han inte heller har rätt till sådan ersättning på någon annan grund ska hans skadeståndsanspråk avslås.

text: Frågan om tillsyn

text: Av tingsrättens dagboksblad framgår inte att något häktningsprotokoll expedierades till Häktet Sollentuna den 12 november 2015. Däremot framgår att åklagaren denna dag begärde förlängning av åtalstiden och att tingsrätten fattade beslut om sådan förlängning efter att ha hört försvararen. Att det på sändningskvittot på tingsrättens fax angavs att resultatet av sändningen var ”OK” talar starkt för att protokollet från häktningsförhandlingen den 3 november 2015 kom in till Häktet Sollentuna redan omkring kl. 15 samma dag och att det på något sätt brustit vid häktets mottagande av faxet.

text: De rutiner som enligt vad som redovisats i utredningen fanns vid Häktet Sollentuna för att kontrollera vilket beslut som hade fattats i samband med en omhäktningsförhandling har i detta fall uppenbarligen inte varit tillräckliga. Det är, i avsaknad av någon skriftlig dokumentation, inte klarlagt om de uppgivna rutinerna följdes såtillvida att ett muntligt överlämnande från NTE:s personal till personalen på häktet faktiskt ägt rum efter förhandlingen. Krav på en sådan dokumentation borde ingå i häktets rutiner. Oavsett om ett överlämnande skedde där det lämnades felaktig information om vad rätten beslutat eller om något muntligt överlämnande aldrig skedde, är det allvarligt och oacceptabelt att informationen om att åklagaren inte längre hade tillstånd att meddela beslut om restriktioner gick förlorad längs vägen. I avsaknad av något klart besked om vad som hade beslutats vid omhäktningsförhandlingen i frågan om restriktioner borde detta ha kontrollerats med åklagaren. JA har uppgett att han dagligen frågat häktespersonal varför han fortfarande hade restriktioner trots tingsrättens beslut. Det är särskilt anmärkningsvärt att detta inte föranledde häktet att kontakta åklagaren och kontrollera vad som gällde avseende restriktionerna.

text: Att häktet, trots att man var medvetet om att en omhäktningsförhandling skulle hållas den 3 november 2015, inte reagerade när man inte erhöll något protokoll från den i nära anslutning till förhandlingen, framstår också som en brist i gällande rutiner. Särskilt vid en omhäktningsförhandling via videolänk, när rätten inte kan lämna över något häktningsbevis till NTE:s personal, är det viktigt att häktet så snart som möjligt ser till att få en skriftlig bekräftelse på den information som direkt efter förhandlingen muntligen lämnas av NTE:s personal till avdelningspersonalen. En muntlig överföring av information innebär alltid en viss risk för att informationen förvrängs på något sätt – en risk som påverkas bl.a. av hur komplex informationen är och vilken insikt om reglerna och betydelsen av olika beslut den person har som förmedlar informationen. Häktet bör därför, utöver en dokumentation av den muntliga överlämningen, ha en rutin för bevakning av att häktningsprotokollet kommer in, och att det också sker en kontroll av att informationen i protokollet överensstämmer med den information som har förmedlats muntligen.

text: De brister som enligt vad som framkommit funnits i rutinerna vid Häktet Sollentuna har medfört att JA felaktigt haft restriktioner under tio dagar. För detta bör Kriminalvården kritiseras. Jag utgår från att rutinerna vid Häktet Sollentuna kommer att ses över med anledning av det inträffade.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till polisens beslut att hämta en person till ett förhör och omhänderta hans telefon

text: Justitiekanslern avslår KW:s anspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 1 juli 2016 skadade sig KW:s mamma svårt i anslutning till sitt hem. Ambulanspersonal som kom till platsen kontaktade polis eftersom de misstänkte att skadorna kunde ha orsakats av någon annan person. KW befann sig på platsen när polisen anlände. Han hade blivit kontaktad av sin pappa med anledning av olyckan och ombedd att åka hem. På grund av förhållandena som rådde på platsen fattade yttre befäl kl. 08.09 beslut om att KW skulle följa med en patrull in till polisstationen (hämtning till förhör). KW:s mamma avled i ambulansen på väg till sjukhuset. Yttre befäl fattade under dagen beslut om att inleda förundersökning gällande mord. I samband med att KW kom in till arrestintaget omhändertogs hans tillhörigheter, däribland en mobiltelefon, och placerades i en plastlåda som sedan togs med in i förhörsrummet. Han förhördes och kördes sedan hem kl. 11.26. Förundersökningen lades senare ner.

text: Anspråket m.m.

text: KW har begärt ideellt skadestånd av staten med 20 000 kr. Han har anfört att hans rätt till familjeliv enligt

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: kränkts genom att Polismyndigheten dels hindrat honom från att följa med i ambulansen och därmed från att vara med sin mamma när hon dog, dels genom att ta ifrån honom hans telefon hindrat honom från att ha kontakt med sin pappa. KW har begärt ersättning för ombudskostnader, men utan att ange något belopp.

text: Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket och anfört att de fattade besluten haft stöd i lag och därmed inte kan grunda skadestånd vare sig enligt

text: skadeståndslagen

text: eller Europakonventionen.

text: KW har beretts tillfälle att yttra sig över Polismyndighetens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter för bedömningen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2

text: och

text: 2 kap. 3 §

text: skadeståndslagen

text: har endast den som utsatts för ett typiskt sett integritetskränkande brott rätt till ersättning för ideell skada (kränkning). Av Högsta domstolens praxis följer att skadestånd för ideell skada också kan utgå utan uttryckligt stöd i lag i sådana fall då någons rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts (se t.ex. rättsfallet

text: NJA 2007 s. 584

text: Det som KW har anfört och vad som i övrigt framgår av utredningen ger inte underlag för bedömningen att det har begåtts något integritetskränkande brott. Frågan är i stället om polisens agerande utgjort en överträdelse av KW:s rättigheter enligt Europakonventionen.

text: Var och en har enligt artikel 8.1 rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Rättigheten kan emellertid begränsas. Vid prövningen av ett påstående om överträdelse av rätten till privat- och familjeliv m.m. måste först avgöras om de åberopade omständigheterna utgör ett ingrepp i den skyddade rättigheten. Om så är fallet måste ingreppet – för att vara tillåtet – ha skett i enlighet med lag, vara ägnat att tillgodose något av de legitima intressen som anges i artikel 8.2, t.ex. förebyggande av oordning eller brott, samt vara nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose intresset. Det sistnämnda kravet ger uttryck för en s.k. proportionalitetsprincip.

text: I sammanhanget bör även artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen nämnas. Enligt artikeln ska varje fysisk eller juridisk person ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och av folkrättens allmänna grundsatser. Detta inskränker inte utrymmet för en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överenstämmelse med det allmännas intresse.

text: Beslutet att hämta KW till förhör

text: Justitiekanslern konstaterar inledningsvis att rätten till familjeliv i artikel 8 inte kan anses innefatta en allmän rättighet för en anhörig att följa med under en sjukvårdstransport. Under alla omständigheter kan det i det nu aktuella fallet inte anses utgöra någon inskränkning i den skyddade rätten till familjeliv att KW inte tilläts följa med i ambulansen.

text: Åtgärden att ta med KW till förhör utgör däremot ett ingrepp i hans rätt till privatliv. Det finns stöd i

text: 23 kap. 7 § rättegångsbalken

text: för att inom ramen för en förundersökning hämta någon till förhör. Syftet med hämtning till förhör är att möjliggöra utredning av brott, vilket måste anses uppfylla ett av de legitima ändamål som avses i Europakonventionens artikel 8.2.

text: Av utredningen i ärendet är oklart när beslutet att inleda förundersökning fattades. Förhöret som hållits med KW har betecknats som ett ”23:3 förhör”. Med det måste menas ett sådant förhör som polisman får hålla innan förundersökning inletts (

text: 23 kap. 3 § fjärde stycket rättegångsbalken

text: ). Regeln om sådan s.k. primärutredning ger inte i sig polisman rätt att vidta tvångsåtgärder, utan en sådan rätt måste vara särskilt föreskriven (se

text: prop. 1994/95:23 s. 77

text: f.). Åtgärder vidtagna under en primärutredning ska enligt

text: 3 a § förundersökningskungörelsen (1947:984)

text: så snart som möjligt anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet och den personen ska normalt sett fatta beslut om förundersökning ska inledas (23 kap. 1 och

text: 3 § rättegångsbalken

text: En polisman får under vissa i

text: 23 kap. 8 § rättegångsbalken

text: angivna förutsättningar ta med någon till förhör. Av bestämmelsen framgår uttryckligen att så kan ske även innan förundersökning hunnit inledas. Någon motsvarande bestämmelse beträffande hämtning till förhör finns emellertid inte. Av legalitetsprincipen följer att ett hämtningsbeslut inte får fattas innan förundersökning inletts (se Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: , 20 juni 2017, Zeteo, kommentaren till

text: 23 kap. 7 §

text: ). Riksdagens ombudsmän (JO) har i ett beslut ansett att en förundersökning får anses vara inledd genom att en straffprocessuell tvångsåtgärd vidtas (se JO 2001/02 s. 95).

text: Av utredningen framgår att poliserna på plats rapporterade till yttre befäl, som fattade beslutet om hämtning. Att ta med KW till förhör har alltså inte varit någon inledande åtgärd av poliserna på plats i avvaktan på att ett beslut om förundersökning kunde fattas. Samma yttre befäl som beslutade om hämtning till förhör fattade beslutet att inleda förundersökning.

text: Justitiekanslern utgår från att beslutet att inleda förundersökning redan var fattat när yttre befäl beslutade om hämtning till förhör och att förhöret felaktigt kommit att benämnas ”23:3 förhör”. I annat fall bör förundersökningen kunna anses inledd genom att beslutet att hämta till förhör fattades av någon som var behörig att inleda förundersökning (se ovan nämnda JO-beslut). Beslutet att hämta till förhör fattades alltså inom ramen för en förundersökning och hade därmed stöd i lag. Hämtningen till förhör gjordes i syfte att utreda omständigheterna kring vad som potentiellt sett var ett mycket allvarligt brott. Beslutet får mot den bakgrunden anses ha varit proportionerligt, även om det naturligtvis är olyckligt om det har medfört att KW inte kunnat vara hos sin mamma när hon avled. Någon överträdelse av artikel 8 har inte skett genom hämtningsbeslutet och ersättning ska därför inte utgå med stöd av Europakonventionen.

text: Mobiltelefonen

text: Det saknas uttryckligt lagstöd för polisen att omhänderta en mobiltelefon i samband med hämtning till förhör. JO har i ett ärende tagit upp frågan (se

text: JO 2005/06 s. 84

text: ). JO konstaterade att det inte fanns lagstöd för ett omhändertagande även om en sådan åtgärd i vissa situationer kunde vara motiverad samt att lagstöd torde krävas för att åtgärden skulle få vidtas eftersom den utgör en inskränkning i äganderätten enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Ett exemplar av beslutet överlämnades till Justitiedepartementet för att fästa uppmärksamhet på frågan. Frågan har därefter behandlats i

text: SOU 2011:45

text: Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (s. 369 ff.). Utredningen föreslog att polisman ska ges befogenhet att från förhörspersoner tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning, om det kan antas att utredningen annars kommer att försvåras. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning.

text: Enligt Justitiekanslern kan det mycket kortvariga omhändertagande av telefonen, som det varit fråga om i detta fall, inte anses innefatta en sådan inskränkning av egendomsskyddet enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen eller av rätten till privatliv enligt konventionens artikel 8 som grundar skadeståndsskyldighet för staten. (Se Bring & Diesen, Förundersökning, 4:e upplagan, 2009, s. 277 ff.) Vid bedömningen har även beaktats att egendomen förvarats i rummet tillsammans med den person mot vilken ingripandet skett. Även om omhändertagandet av mobiltelefonen skulle anses ha innefattat ett åsidosättande av Europakonventionen eller dess tilläggsprotokoll på grund av bristande lagstöd, är omständigheterna i vart fall sådana att ett erkännande av överträdelsen skulle utgöra tillräcklig kompensation för KW (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: ). Någon ersättning ska därför inte utgå med stöd av Europakonventionen.

text: Sammanfattande bedömning

text: KW har inte utsatts för något brott och ersättning ska inte utgå med stöd av Europakonventionen. Skadeståndsanspråket ska därför avslås.


title: Kritik mot en tingsfiskal för brister i handläggningen av vissa frågor om häktning m.m.

text: Justitiekanslern uttalar kritik mot tingsfiskalen IA för hennes handläggning av vissa frågor om häktning m.m.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: LP, som hade advokaten SEO som offentlig försvarare, och MD, som hade advokaten HT som offentlig försvarare, häktades den 2 december 2005 av Helsingborgs tingsrätt, tingsfiskalen IA (mål nr B 4058-05), som på sannolika skäl misstänkta för grov stöld och bedrägeri den 6 juni 2005 i Landskrona. Som häktningsskäl angavs beträffande båda att det fanns risk för att de genom att undanröja bevis eller på annat sätt skulle försvåra sakens utredning (kollusionsfara). Åklagaren gavs tillstånd att meddela restriktioner.

text: Åklagaren åtalade LP och MD för grov stöld och bedrägeri den 16 december 2005. MD stod sedan tidigare under åtal även för vissa andra brott.

text: Huvudförhandling i målet hölls den 22 december 2005. Rätten bestod av IA samt tre nämndemän. Dom avkunnades efter enskild överläggning. MD dömdes för bl.a. de brott som låg till grund för frihetsberövandet till fängelse 7 månader. Tingsrätten förordnade också att han skulle kvarbli i häkte till dess att domen i ansvarsdelen vann laga kraft mot honom samt att åklagaren inte längre hade rätt att meddela restriktioner. LP dömdes för grov stöld och bedrägeri till fängelse 6 månader. Tingsrätten förordnade vidare att LP, för det fall att han skulle friges från verkställighet av straff innan denna dom hade vunnit laga kraft mot honom i fråga om straff, omedelbart skulle häktas och stanna kvar i häkte till dess att domen hade vunnit laga kraft mot honom.

text: Såväl LP som MD överklagade häktningsbesluten till Hovrätten över Skåne och Blekinge. Överklagandena skrevs den 22 december 2005, alltså samma dag som huvudförhandlingen ägde rum. I en skrivelse till hovrätten medgav åklagaren frifotsyrkandena med motiveringen att de båda var häktade på grund av kollusionsfara, att den faran hade upphört i och med tingsrättens dom och att det inte hade förelegat något häktningsyrkande vid huvudförhandlingen.

text: I en tjänsteanteckning som IA upprättat den 22 december 2005 anges följande.

text: ”Med anledning av överklaganden görs följande förtydligande till domsbevisen: Såväl LP som MD har genom domen häktats p.g.a. risk för fortsatt brottslighet.”

text: Hovrätten beslutade i häktningsfrågan den 24 december 2005. Av hovrättens häktningsprotokoll framgår att hovrätten hade haft en muntlig kontakt med IA före föredragningen.

text: Hovrätten fann att såväl LP som MD var på sannolika skäl misstänkta för de brott som de hade dömts för och att det fanns viss risk för att de skulle fortsätta sin brottsliga verksamhet. Beträffande MD uttalade hovrätten att den risken emellertid inte var så påtaglig att det fanns tillräckliga skäl för häktning. Beträffande LP uttalade hovrätten att risken inte var så påtaglig att det fanns tillräckliga skäl för häktning efter den pågående verkställigheten. Hovrätten hävde häktningsbesluten.

text: Anmälan

text: LP har genom sitt ombud advokaten SEO gjort en anmälan hit mot IA:s handläggning av målet i den del som gäller häktningsfrågan. Han har anfört bl.a. följande. Åklagaren angav i sitt slutanförande att det enligt hennes uppfattning inte längre förelåg någon kollusionsfara. När tingsrätten avkunnade domen och i samband med det förordnade att LP och MD skulle vara fortsatt häktade angavs inga skäl för häktningsbesluten. Både han och åklagaren reagerade, eftersom de ansåg att det inte förelåg grund för fortsatt häktning och någon annan grund för häktning än kollusionsfara inte hade nämnts. Rättens ordförande tog då upp frågan – dels i rättssalen, dels utanför – om det uppkomna problemet kunde lösas praktiskt, det vill säga ”att ingen hade hört något om häktningen”. Åklagaren uppgav att man inte kunde göra så, men kontaktade sin chef. Hon återkom och vidhöll inställningen att det inte gick att ”upphäva” det beslut som hade fattats. Under hela denna diskussion nämnde ordföranden ingenting om risk för fortsatt brottslighet (recidivfara). På initiativ av rätten upprättades inför sittande rätt överklaganden till hovrätten. Det framgår av dessa att ingen annan grund än kollusionsfara var avsedd. Den tjänsteanteckning som IA sedan upprättade är inget förtydligande, utan en efterhandskonstruktion. Rättens ordförande försökte läka ett fatalt misstag med ett annat, vilket inte får ske.

text: Handläggningen hos Justitiekanslern

text: Justitiekanslern beslutade den 14 februari 2006 att förundersökning inte skulle inledas, men att ett yttrande skulle inhämtas från Helsingborgs tingsrätt.

text: Utredning

text: Justitiekanslern har inhämtat yttranden från Helsingborgs tingsrätt genom lagmannen SH och tingsfiskalen IA. SEO har härefter yttrat sig. Justitiekanslern har också inhämtat ett yttrande från kammaråklagaren ÅP.

text: IA har i sitt yttrande anfört följande.

text: ”Det är korrekt att åklagaren inte framställde något häktningsyrkande då hon slutförde sin talan utan att hon endast konstaterade att kollusionsfaran upphört i och med att de tilltalade avgett sina berättelser vid tingsrätten. Det är vidare korrekt att jag – utan fog – missförstod åklagarens talan i häktningsfrågan på så sätt att jag trodde att hon begärde att de tilltalade skulle vara häktade på grund av recidivfara, vilket de vid det tillfället inte var. Jag bad därför försvararna särskilt att plädera i häktningsfrågan. Med hänsyn till att något häktningsyrkande inte framställts av åklagaren begränsade sig emellertid envar försvarares plädering till ett yrkande om att häktningsbesluten skulle hävas.

text: Tingsrätten tog därefter enskild överläggning och beslutade dom. Därvid beslutades att MD efter domen skulle vara häktad på grund av risken för fortsatt brottslighet och att häktningsbeslutet beträffande LP skulle hävas, men att han på grund av risken för fortsatt brottslighet åter skulle häktas om han frigavs från det fängelsestraff han vid det tillfället avtjänade.

text: Domen och häktningsbesluten avkunnades med angivande av skäl. Att häktningsgrunden inte längre var kollusionsfara framgår också indirekt av att besluten om tillstånd för åklagaren att ålägga restriktioner hävdes samt att häktningsbeslutet i LPs fall var villkorat av hans frigivning från det fängelsestraff han för tillfället avtjänade.

text: Efter domens avkunnande bad advokaten HT att tingsrätten skulle upprepa häktningsbesluten, vilket också skedde. Därefter påpekade hon att åklagaren inte framställt något häktningsyrkande. Detta bekräftades av åklagaren.

text: Jag förklarade då att jag felaktigt uppfattat att häktningsyrkanden förelegat och att tingsrätten visserligen självmant ägt besluta om häktning på grund av recidivfara, men att beslutet var uppenbart felaktigt då parterna med anledning av missförståndet i realiteten inte givits tillfälle att yttra sig över frågan om häktning på denna grund.

text: HT, med vilken SEO instämde, uttryckte då sin uppfattning att – oavsett om kravet på kontradiktion skulle ha varit uppfyllt – tingsrätten inte ägt möjlighet att utan yrkande från åklagaren häkta de tilltalade på någon annan grund än den de tidigare varit häktade för, varför beslutet under alla omständigheter var formellt felaktigt.

text: Mot denna bakgrund kan det svårligen ha förelegat någon tveksamhet beträffande häktningsgrunden. Advokaten SEO:s påstående i detta avseende framstår för mig som helt obegripligt och kan såvitt jag kan se det endast förklaras av hans uppfattning om att ett beslut om häktning på någon annan grund än av åklagaren åberopad inte varit möjligt för tingsrätten att fatta. Det har absolut inte, såsom SEO anfört, varit frågan om någon häktningsgrund som lagts till i efterhand. Såsom han själv anfört i överklagandeskriften har tingsrättens dom av mig muntligen motiverats i alla delar, inklusive häktningsfrågan.

text: Eftersom den aktuella händelsen inträffade på eftermiddagen den 22 december 2005, alltså kort innan den förestående julhelgen, var HT angelägen om att diskutera möjligheterna för hennes klient att genast bli försatt på fri fot. Hon tog därvid upp frågan om tingsrätten hade något möjlighet att vidta rättelse, då det avkunnade beslutet grundats på ett uppenbart missförstånd. SEO anförde att han inte hade några synpunkter alls på hur tingsrätten skulle hantera frågan, då hans klient avtjänade ett fängelsestraff och häktningsfrågan därför skulle kunna komma att kunna prövas av högre rätt innan hans frigivning och således utan att denne led någon skada av det felaktiga häktningsbeslutet. Åklagaren anförde att beslutet, då det motiverats vid avkunnandet, inte kunde betraktas som en uppenbar felsägning som skulle kunna bli föremål för rättelse.

text: Därefter fördes en diskussion om hur den uppkomna situationen skulle lösas och om det fanns något sätt för tingsrätten att korrigera besluten. I detta läge väcktes frågan om besluten kunde "återtas" då de varit grundade på ett uppenbart misstag. Då situationen var mycket pressad beslutades om en paus. Detta är visserligen en inadekvat term då förhandlingen avslutats, men syftar på att jag önskade tänka över situationen ett par minuter i enrum. Även åklagaren önskade betänketid för att kunna ta ställning till om det enligt hennes uppfattning fanns någon möjlighet till en praktisk lösning som hon kunde medverka till. Efter en kortare paus förklarade åklagaren att hon diskuterat saken med sin chef och anförde helt korrekt att tingsrätten skilt målet ifrån sig och att möjligheter saknades för någon typ av rättelse. Således konstaterades att några möjligheter för tingsrätten att ändra de felaktiga besluten inte förelåg.

text: Beträffande det olämpliga i att på sådant sätt föra en diskussion om tingsrättens möjligheter att ändra de felaktiga besluten kan jag bara instämma i vad Justitiekanslern anfört. Som förklaring kan jag i detta sammanhang endast konstatera att situationen var såväl pressad som förvirrande och att den ytterligare komplicerades dels av försvararnas inställning till tingsrättens möjlighet att självmant besluta i häktningsfrågan, dels av den förestående julhelgen. Jag vill också särskilt betona att följden – trots mitt olämpliga agerande i det att frågan diskuterades – inte blev att det i detta läge kom att vidtas någon felaktig åtgärd.

text: Eftersom hovrättens arbetstid påföljande dag var inskränkt förelåg stor tidspress om häktningsfrågorna skulle kunna avgöras av hovrätten innan julhelgen. För tids vinnande anförde jag då att överklaganden kunde skrivas genast och att tingsrätten skulle ombesörja att dessa samma kväll, tillsammans med det medgivande åklagaren avsåg att skriva, faxades till hovrätten, samt att akten påföljande förmiddag skulle skickas med bud. Detta var också vad som skedde. Då någon skriftlig dom i detta läge inte fanns och då de upprättade domsbevisen inte angav någon grund för häktning beslutade jag i samband med att handlingarna faxades att komplettera handlingarna med en tjänsteanteckning angående häktningsgrunden. Att det påstods föreligga någon oklarhet kring innebörden av häktningsbesluten stod klart för mig först följande dag, då hovrättslagmannen MB kontaktade mig per telefon för att få en muntlig bekräftelse av innehållet i ovan nämnda tjänsteanteckning.”

text: Lagmannen SH har anfört bl.a. följande.

text: ”(…) Vad som hände under huvudförhandlingen berodde uppenbarligen på ett missförstånd genom att IA trodde att det fanns ett häktningsyrkande på grund av recidivfara. Något sådant yrkande fanns tydligen inte. Till följd av IA:s missförstånd gavs parterna i realiteten ingen möjlighet att yttra sig över denna häktningsgrund.

text: Det är naturligtvis olyckligt att missförstånd uppstår och det ankommer på rättens ordförande att så långt som möjligt se till att inga missförstånd uppstår. Just i det nu aktuella fallet fanns det uppenbarligen viss grund för att befara risk för fortsatt brottslighet, vilket framgår av hovrättens bedömning.

text: IA:s missförstånd framstår därmed som ganska förklarligt. Inte heller reagerade någon av parterna på IA:s uppmaning att de särskilt skulle plädera i häktningsfrågan, trots att åklagaren inte framställt något häktningsyrkande. Om man över huvud taget kan hävda att detta missförstånd utgör någon försumlighet från IA:s sida, är det enligt min mening en mycket ringa försumlighet. Frågan om försumlighet måste också bedömas mot bakgrund av att IA är en ung domare. Visserligen är hon erkänt en mycket skicklig och uppskattad domare, men hon har naturligen nog ännu inte så stor erfarenhet av förhandlingar och hur man i alla skeden skall agera som domare. Jag tycker sammantaget att ev. försumlighet i denna del är klart ursäktlig.

text: Vad därefter gäller frågan om möjligheten att rätta till missförståndet är det kanske i och för sig inte så konstigt att olika alternativ blir föremål för överväganden. Jag tycker också att det var klokt av IA att i ett par minuter tänka över situationen i enrum. Slutsatsen att det inte gick att vidta någon rättelse var helt riktig. Att en viss diskussion uppstod med parterna om möjligheterna att vidta någon åtgärd, exempelvis att anse beslutet som en nullitet, var naturligtvis inte riktigt bra, men det kan förklaras av vad IA angett som skäl härför. Här bör också tilläggas att det särskilt för en ung domare inte är så lätt att hantera en så mycket speciell och oväntat uppkommen situation som den aktuella. Om hanterandet kan anses försumligt, så anser jag också här att försumligheten är ursäktlig.”

text: SEO har genmält bl.a. följande.

text: IA har i sitt yttrande lämnat oriktiga uppgifter i flera avseenden. Försvararna fick inte plädera särskilt i häktningsfrågan. Det angavs inga skäl för häktningsbesluten. Det var inte heller så att IA förklarade att tingsrätten självmant ägt besluta om häktning på grund av recidivfara eller att försvararna ansåg att ett sådant förfarande inte var möjligt; IA:s agerande efter avkunnandet visar i stället att det var hon som inte hade denna kunskap. Att hon hävdar att den pressade och förvirrade situationen berodde bl.a. på att försvararna hade en felaktig uppfattning angående detta är närmast fräckt. Det var inte advokat HT som tog upp frågan om möjligheten att vidta rättelse, utan detta skedde helt på IA:s initiativ. Det var över huvud taget aldrig fråga om en diskussion, eftersom både försvararna och åklagaren var av uppfattningen att beslutet inte kunde korrigeras.

text: ÅP har anfört bl.a. följande.

text: ”Förelagd att yttra mig i ärendet har jag per telefon fått besked av KP att yttrandet i huvudsak skall avse två frågor, nämligen följande:

text: 1. Hur gick det till när häktningsbeslutet avkunnades vid huvudförhandlingen den 22 december 2005?

text: 2. Uppkom fråga om att häktningsbeslutet skulle återtas?

text: Vid häktningsförhandling i Hovrätten över Skåne och Blekinge 051224

text: företräddes Åklagarkammaren i Helsingborg av jouråklagaren kå CF. Han kontaktade mig per telefon efter förhandlingen och berättade att det där framkommit att tingsfiskal IA gjort gällande att hon missuppfattat åklagaren vid tingsrättens huvudförhandling, dvs. mig, vad avsåg häktningsfrågan. Med hänsyn härtill och till den ovanliga situationen beslöt jag att efter min julledighet göra en tjänsteanteckning om vad som föregick vid tingsrättens huvudförhandling 051222.

text: 1. Vad avser denna fråga hänvisar jag till vad jag anfört i min tjänsteanteckning 051227 med följande tillägg/rättelse. Ärendet handlades inledningsvis av kå MDO. Sedan de två misstänkta berövats friheten lottades ärendet på kå TS som begärde de båda misstänkta häktade och sedermera väckte åtal mot dem. Jag var åklagare vid tingsrättens huvudförhandling. Då jag senare förelades att yttra mig till JK beträffande begärd ersättning för frihetsberövande avseende MD fick jag anledning gå igenom akten i ärendet. Jag upptäckte först då att de båda misstänkta inledningsvis varit berövade friheten på både kollusionsfara och recidivfara, men att TS endast begärt dem häktade på kollusionsfara. Uppgiften i min tjänsteanteckning st. fem om att de misstänkta inte vid något tillfälle varit berövade friheten p.g.a. recidivfara är således inte riktig.

text: 2. Vad avser denna fråga vill jag anföra följande. Någon särskild anteckning om denna händelse gjorde jag inte i min tjänsteanteckning av den anledningen att det aldrig beslöts att häktningsbeslutet skulle återtas och frågan därför, enligt min uppfattning, var överspelad. Det jag anför nu är således den minnesbild jag har av händelsen idag. Efter enskild överläggning avkunnade IA dom och beslut. Inledningsvis avkunnade hon domslutet. Därefter följde en sammanfattning av domskälen till besluten i såväl ansvars- som påföljdsdelen. Inte vid något tillfälle angavs grunden för att de båda dömda skulle kvarbli i häkte. Jag och de offentliga försvararna reagerade över detta och advokat HT ställde därför frågan om grunden till häktningsbeslutet, särskilt mot bakgrund av att det inte funnits något häktningsyrkande från åklagaren. Något svar på frågan gav inte IA och jag fick uppfattningen att hon förstod att hon begått ett misstag. IA tog då upp frågan om man kunde tänka sig att tingsrätten tog en ny enskild överläggning och därefter avkunnade ett nytt beslut i häktningsfrågan. Jag uppfattade frågan som ett förslag att diskutera för att utröna möjligheterna att lösa den uppkomna situationen på bästa sätt. Jag menade då att det inte var riktigt att hantera problemet på det föreslagna sättet. Efter någon/några minuter ställde ordföranden frågan ytterligare en gång och då uppfattade jag att frågan särskilt var riktad till mig. Jag uppgav att en sådan hantering av frågan skulle utgöra ett rättegångsfel enligt min uppfattning, men för det fall ordföranden önskade att jag skulle ta slutlig ställning till frågan som riktats till mig önskade jag en paus så att jag kunde kontakta min chef för konsultation. Ordföranden beslutade om en paus och jag ringde min chef, chefsåklagare MB. Han bekräftade att min ståndpunkt i frågan var riktig. Då parterna återsamlades i rättssalen stod jag således fast vid min tidigare framförda ståndpunkt. Vem som sedan tog initiativet till att parterna omedelbart skulle klaga på tingsrättens häktningsbeslut är jag osäker på idag, men jag uppgav att om de offentliga försvararna klagade, skulle jag omedelbart i skrift medge yrkandena. Så skedde och skriftliga överklaganden och medgivanden ingavs till IA innan parterna lämnade tingssalen.”

text: Av den tjänsteanteckning som ÅP hänvisar till framgår bl.a. följande.

text: ”Vid tingsrättsförhandlingen pläderade jag i tur och ordning i skuld-, påföljds- och häktningsfrågan. Jag minns inte denna dag exakt vilka ord jag använde vid pläderingen i häktningsfrågan men andemeningen var den att de båda tilltalade endast satt häktade på kollusionsfara och att denna fara upphört i och med huvudförhandlingens avslutande, varför de båda skulle försättas på fri fot och åklagarens tillstånd till restriktioner ej längre skulle gälla. Kommentaren om restriktionerna gjordes endast för att göra rätten uppmärksam på att häva dem även för LP som efter avslutad huvudförhandling skulle fortsätta avtjäna fängelsestraff på anstalt.

text: Efter rättens överläggning avkunnade ordförande IA att de båda tilltalade skulle dömas för de åtalade gärningarna, att påföljden för dem båda skulle bestämmas till fängelse och att de båda skulle kvarbli i häkte. Ordföranden sade inte något om att åklagaren hade fortsatt tillstånd till restriktioner. Vid avkunnandet uppgav inte ordföranden på vilken grund de båda tilltalade skulle kvarbli i häkte, men eftersom de tidigare varit häktade på kollusionsfara och inget annat sades utgick jag från att detta var den fortsatta häktningsgrunden.

text: Jag har inte vid något tillfälle vid tingsrättens förhandling talat om recidivfara. Jag har visserligen, då jag pläderat i påföljdsfrågan, talat om att de båda tilltalade återfallit i brottslig verksamhet, dock inte likartad sådan. Något utrymme för missförstånd menar jag därför inte har förelegat. Denna min uppfattning menar jag stöds av ett uttalande advokat HT gjorde under tingsrättsförhandlingen. Ordföranden IA frågade advokat HT under hennes plädering om hon yrkade att hennes klient skulle försättas på fri fot. Advokat HT uppgav då att åklagaren hade ju inget häktningsyrkande men att hon för ordningens skull yrkade att hennes klient skulle försättas på fri fot. Jag menar därför att det stod helt klart för advokat HT att åklagaren inte hade något häktningsyrkande. Utan någon särskild kommentar menar jag att det stod klart för advokat SEO också. Om IA trots detta var osäker på åklagarens ståndpunkt i häktningsfrågan har det varit hennes skyldighet att utreda eventuella oklarheter innan huvudförhandlingens avslutande.”

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Justitiekanslern har tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden.

text: Om en befattningshavare har åsidosatt vad som åligger honom eller henne i tjänsten och felet kan beivras genom disciplinärt förfarande får Justitiekanslern göra anmälan till den som har befogenhet att besluta om disciplinpåföljd.

text: Justitiekanslern får vidare som särskild åklagare väcka åtal mot en befattningshavare som har begått en brottslig gärning genom att åsidosätta vad som åligger honom eller henne i tjänsten eller uppdraget.

text: I detta fall har jag tidigare beslutat att inte inleda förundersökning, med motiveringen att det eller de tjänstefelsbrott som IA kan ha gjort sig skyldig till inte kan bedömas som annat än ringa.

text: Den fråga som nu är aktuell är i första hand om IA kan anses ha begått något fel i samband med handläggningen och, om så är fallet, om en anmälan skall göras till Statens ansvarsnämnd.

text: Överväganden

text: Den kritik som anmälaren har framfört mot IA:s handläggning av ärendet kan sammanfattas på i huvudsak följande sätt.

text: 1. IA beslutade i häktningsfrågan utan att parterna hade fått tillfälle att yttra sig över den aktuella häktningsgrunden.

text: 2. IA angav inga skäl för besluten i häktningsfrågan.

text: 3. IA:s förklaring att grunden för besluten i häktningsfrågan var recidivfara utgör en efterhandskonstruktion.

text: 4. IA försökte ta tillbaka ett meddelat beslut.

text: De ifrågasatta åtgärderna innefattar tillämpning bl.a. av olika bestämmelser om häktning i

text: 24 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Följande bestämmelser m.m. är av intresse i detta sammanhang.

text: I 24 kap. 5 § stadgas att det i ett häktningsbeslut skall anges det brott som misstanken avser och grunden för häktningen.

text: I

text: 24 kap. 21 § rättegångsbalken

text: stadgas att om den misstänkte döms för brottet och han är häktad skall rätten enligt de grunder som anges i 24 kap. pröva om han skall stanna kvar i häkte till dess att domen vinner laga kraft.

text: Innan åtal har väckts anses ett beslut om häktning inte få grundas på andra omständigheter och skäl än sådana som har åberopats av åklagaren (se Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: , del 2, s. 24:48). Om åtal har väckts står det domstolen fritt att själv avgöra vilken häktningsgrund som kan vara tillämplig. Domstolen är alltså i en sådan situation inte skyldig att frige en person bara för att åklagaren inte framställer ett häktningsyrkande eller underlåter att ange en häktningsgrund som domstolen anser föreligger. Dock måste rätten i ett sådant fall låta parterna yttra sig i frågan; ingen skall behöva riskera att beslut fattas om att han skall vara berövad friheten utan att han får möjlighet att dessförinnan framföra sina synpunkter vid en förhandling (se

text: NJA 1990 s. 542

text: IA har anfört att hon uppfattade det som att åklagaren yrkade att de tilltalade skulle vara fortsatt häktade på grund av recidivfara och att hon därför bad försvararna att plädera särskilt i häktningsfrågan.

text: Mot bakgrund av vad framför allt åklagaren har anfört framstår det till att börja med som märkligt att IA kunde uppfatta åklagaren på så sätt att hon yrkade fortsatt häktning med hänvisning till recidivfara. Situationen att en åklagare efter avslutad huvudförhandling begär att en tilltalad som tidigare har varit häktad endast på grund av kollusionsfara skall kvarbli i häkte på grund av recidivfara är så pass ovanlig att den i sig borde föranleda skärpt uppmärksamhet från rättens sida. Oavsett hur IA uppfattade åklagaren borde det dock ha stått klart för henne att försvararna inte hade uppfattat åklagaren på det sättet. Genom att inte uppmärksamma oklarheterna i detta hänseende och alltså inte heller utreda dessa har IA brustit i vad som ankommer på henne som rättens ordförande. Härigenom har parterna i realiteten betagits möjligheten att yttra sig i häktningsfrågan.

text: IA har uppgett att hon vid avkunnandet angav att grunden för besluten i häktningsfrågan var recidivfara. Varken SEO eller åklagaren har emellertid uppfattat att IA i samband med avkunnandet eller i anslutning till detta angav något skäl för häktningsbeslutet. Alldeles oavsett hur hon har formulerat sig synes hon således inte ha uttryckt sig tillräckligt tydligt.

text: Vad gäller det angivna försöket av IA att ”återta” det meddelade beslutet skall sägas följande. IA har anfört att diskussionen uppkom på initiativ av advokaten HT, medan SEO och åklagaren har anfört att det var IA som tog upp frågan. Alldeles oavsett hur det förhåller sig med detta kan konstateras att det inte är ett lämpligt agerande för en domare att aktivt föra en diskussion om huruvida ett avkunnat beslut skulle kunna ”tas tillbaka”. IA har själv vidgått det olämpliga i den diskussion som kom att föras. Hon har emellertid också beskrivit den pressade situation som hon befann sig i. Åklagaren har också anfört att hon uppfattade IA:s fråga som ett förslag att diskutera för att utröna möjligheterna att lösa den uppkomna situationen på bästa sätt. Det kan i detta sammanhang inte heller bortses från att IA är en ung domare och att diskussionerna faktiskt inte ledde till ett återtagande av beslutet.

text: Slutligen återstår påståendet att den angivna grunden för häktningsbesluten – recidivfara – utgör en efterhandskonstruktion. IA:s agerande efter domens avkunnande framstår visserligen som märkligt om man antar att hon då hade klart för sig dels att rätten inte är beroende av ett yrkande från åklagaren för att besluta om fortsatt häktning i en situation som den aktuella, dels att besluten grundades på en bedömning att det förelåg risk för fortsatt brottslighet. I så fall borde hon inte ha behövt fundera över om beslutet gick att återta, utan i stället ha informerat parterna om att detta var den bedömning som tingsrätten hade gjort och att den som var missnöjd med besluten kunde överklaga dessa till hovrätten. Om man å andra sidan utgår från att IA – så som hon har anfört – var av den uppfattningen att det stod klart för parterna att grunden för besluten var recidivfara men att hon hade begått ett fel genom att inte låta de tilltalade yttra sig i häktningsfrågan, framstår agerandet som mer förståeligt. Även om det således finns omständigheter som talar för att IA i samband med avkunnandet inte hade tagit ställning till risken för fortsatt brottslighet, är förhållandena enligt Justitiekanslerns bedömning sammantaget sådana att hennes uppgifter i denna del får godtas.

text: Det är, som framgått, inte formellt felaktigt i sig att besluta om fortsatt häktning på en grund som åklagaren inte har angett.

text: Det är naturligtvis av största vikt att ärenden som kan resultera i beslut med ingripande verkningar för enskilda, t.ex. frågor om häktning, handläggs på ett korrekt sätt. Det måste ställas mycket höga krav på en domstols handläggning av sådana frågor. IA:s hantering av det aktuella ärendet har inte motsvarat dessa högt ställda krav, utan har präglats av otydlighet och osäkerhet och förtjänar kritik. En ung domare under utbildning måste dock tillåtas fel av den art som är i fråga utan att det föranleder disciplinansvar. Det finns sålunda inte skäl att göra anmälan till Statens ansvarsnämnd. Ärendet avslutas därför med den kritik som har uttalats här.


title: Ett domstolsförfarande angående disciplinpåföljd för en läkare har inte ansetts gälla anmälarens civila rättigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår EJ:s anspråk.

text: Ärendet

text: Anspråket

text: EJ har begärt ersättning av staten för ideell skada med 10 000 kr. Hon har som grund för anspråket anfört att handläggningstiden i ett mål angående disciplinpåföljd för en läkare har varit oskäligt lång och att hennes rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen därmed har åsidosatts.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Regeringsrätten. Av yttrandet framgår sammanfattningsvis följande. Ärendets sammanlagda handläggningstid var tre år och fyra månader. Handläggningstiden i Regeringsrätten var två år innan Regeringsrätten beslutade att inte meddela prövningstillstånd. EJ har i egenskap av patient anmält en läkare till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd och överklagat nämndens beslut att lämna anmälan utan åtgärd och härvid yrkat att läkaren ska åläggas disciplinpåföljd. Det kan ifrågasättas om ett sådant förfarande faller in under

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse mot honom eller henne för brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid.

text: Europadomstolen har slagit fast att

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: är tillämplig på ett förfarande under förutsättning att det föreligger en reell och seriös tvist mellan t.ex. en enskild och en myndighet, att tvisten gäller en rättighet som har sin grund i den nationella rätten samt att denna rättighet kan karaktäriseras som en civil rättighet (se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl. s. 138).

text: Frågan är då om det aktuella förfarandet angående disciplinpåföljd för en läkare kan anses ha gällt EJ:s civila rättigheter.

text: Av Europadomstolens praxis framgår visserligen att förfaranden för återkallelse av legitimation och åläggande andra disciplinpåföljder är att anse som förfaranden som rör den berörda vårdgivarens (t.ex. en läkares eller sjuksköterskas) civila rättigheter. Detta eftersom sådana åtgärder får antas påverka vårdpersonalens möjligheter att utöva sitt yrke. Däremot anses det inte vara fråga om prövningen av en anklagelse för brott i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: , eftersom syftet med sådana åtgärder är att ge allmänheten ett skydd mot yrkesutövare som på olika sätt kan vara olämpliga för verksamheten. Åtgärderna är därför inte att anse som sanktioner. (Se t.ex. König v. Germany, application no. 6232/73.)

text: Att den berörda vårdgivaren omfattas av de rättigheter som följer av artikel 6.1 i Europakonventionen innebär emellertid inte att det därmed också går att dra slutsatsen att förfarandet innefattar en prövning av en civil rättighet för anmälarens del. Enbart det faktum att en enskild part ges möjlighet att delta i ett förfarande innebär inte att artikel 6.1 i konventionen blir tillämplig för dennes del. Så är t.ex. fallet när det gäller en målsägande – ett brottsoffer – som deltar i ett straffrättsligt förfarande enbart i syfte att gärningsmannen ska straffas (se Sigalas c. Grèce, requète no 19754/02). För målsägandens del blir artikel 6.1 i konventionen tillämplig under förutsättning att denne har framställt ett anspråk på skadestånd på grund av brottet, dvs. att talan förs om en civil rättighet i konventionens mening.

text: Samma synsätt bör enligt Justitiekanslerns uppfattning anläggas när, som i detta fall, en patient driver frågan om disciplinpåföljd för t.ex. en läkare i allmän förvaltningsdomstol. Ett sådant förfarande kan följaktligen inte anses gälla anmälarens civila rättigheter. Justitiekanslern bedömer således att prövningen i detta fall inte kan anses ha gällt EJ:s civila rättigheter i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Eftersom artikel 6.1 i konventionen inte har varit tillämplig på EJ:s talan ska hennes anspråk avslås.


title: Ersättning enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder till en ungdom som har varit frihetsberövad på ett hem för vård eller boende (HVB)

text: Ersättning ska utgå för lidande med 44 000 kronor samt ombudskostnader med 6 210 kronor. Ersättning ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: Anspråk m.m.

text: DA var berövad friheten som anhållen och häktad under perioden den 23 oktober – 16 november 2011. Eftersom DA vid den aktuella tidpunkten var sjutton år gammal, förekom kontakter under den tid som han var häktad mellan åklagaren och socialtjänsten i Göteborgs Stad, stadsdelsnämnden i Örgryte-Härlanda, Individ- och familjeomsorg, Barn- och ungdomsenheten. Det konstaterades därvid att DA:s psykiska hälsa försämrades i häktet. Den 16 november 2011 beslutade därför kommunen, i samråd med åklagaren, att som ett alternativ till fortsatt häktning bevilja DA bistånd enligt

text: 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453)

text: med placering på Lilla Torps akututredningsenhet, som är ett hem för vård eller boende (s.k. HVB). Placeringen skulle bestå till dess att huvudförhandlingen i tingsrätten avslutades. En förutsättning för placeringen var att DA och hans vårdnadshavare skriftligen samtyckte dels till placeringen, dels till vissa restriktioner under placeringstiden. Sådant samtycke lämnades den 16 november 2011. Åklagaren hävde beslutet om häktning och DA överfördes från häktet till Lilla Torps akututredningsenhet den 16 november 2011. Placeringen på enheten upphörde när huvudförhandlingen i tingsrätten avslutades den 12 december 2011.

text: Åtalet mot DA ogillades genom dom den 3 maj 2013. Domen har vunnit laga kraft.

text: DA har begärt ersättning med sammanlagt 200 000 kr varav, som det får förstås, (12 125 + 8 835=) 20 960 kr för utgifter och resterande belopp (200 000 – 20 960=) 179 040 kr för lidande. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 6 210 kr.

text: Åklagarmyndigheten har yttrat sig.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Göteborgs Stad, stadsdelsnämnden i Örgryte-Härlanda.

text: DA har kommenterat yttrandena.

text: Justitiekanslern har även inhämtat ett yttrande från Åklagarmyndigheten, Riksåklagarens kansli, Tillsynsavdelningen.

text: DA har fått del av yttrandet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frihetsberövande av ungdomar, tvångsåtgärder m.m.

text: Av

text: 23 § lagen (1964:167)

text: med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare följer att den som är under arton år får häktas endast om det finns synnerliga skäl.

text: Ett alternativ till häktning av ungdomar under arton år kan i vissa fall vara vård enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). De närmare förutsättningarna för när en ungdom ska beredas vård enligt LVU framgår av

text: 3 §§

text: . Beslut om vård med stöd av lagen meddelas av förvaltningsrätten efter ansökan av socialnämnden (

text: 4 §

text: LVU). Enligt

text: 6 §

text: LVU får socialnämnden under vissa omständigheter besluta att den som är under 20 år omedelbart ska omhändertas.

text: I 15-19 §§ LVU finns bestämmelser om tvångsåtgärder, s.k. särskilda befogenheter, som kan vidtas mot den som vårdas enligt

text: 3 §

text: LVU. Dessa består i bl.a. begränsning av den unges rörelsefrihet (15 §) och inskränkningar i den unges rätt att föra telefonsamtal och ta emot besök samt reglering av vistelser utanför det särskilda ungdomshemmet (15 a §). Särskilda befogenheter får bara vidtas mot någon som vårdas enligt

text: 3 §

text: LVU.

text: Enligt

text: 6 kap. 1 § socialtjänstlagen

text: ska socialnämnden sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i, såvitt nu är av intresse, ett hem för vård eller boende. Med hem för vård eller boende (HVB) avses ett hem inom socialtjänsten som tar emot enskilda för vård eller behandling i förening med ett boende (3 kap. 1 första stycket socialtjänstförordningen [2001:937]).

text: För att en ungdom under arton år ska kunna placeras på ett HVB med stöd av

text: socialtjänstlagen

text: krävs vårdnadshavarens samtycke till åtgärden.

text: Socialtjänstlagen

text: innehåller inga bestämmelser som tillåter användning av tvång eller inskränkningar av den enskildes rörelsefrihet. En ungdom som är placerad i ett HVB enligt

text: socialtjänstlagen

text: får inte underkastas sådana tvångsåtgärder som kan meddelas vid vård enligt LVU.

text: DA var frihetsberövad under hela den i ärendet aktuella perioden och han har rätt till ersättning enligt 2 § respektive 5 § frihetsberövandelagen

text: Frikännande dom har meddelats avseende de brottsmisstankar som låg till grund för beslutet att häkta DA. Han är därmed enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet genom häktning kan antas ha inneburit för honom under perioden den 23 oktober – 16 november 2011.

text: Frågan är i vilken utsträckning DA kan anses vara berättigad till ersättning, i förekommande fall enligt 5 § frihetsberövandelagen, för den tid som han var placerad på Lilla Torps akututredningsenhet, alltså för perioden den 16 november – 12 december 2011.

text: En första förutsättning för att ersättning ska kunna utgå enligt 5 § frihetsberövandelagen är att det verkligen har varit fråga om ett frihetsberövande. Med ett frihetsberövande avses ett ingrepp som innebär att någon genom inspärrning eller övervakning faktiskt är förhindrad att förflytta sig utanför ett rum eller annat relativt starkt begränsat område. Ett ingripande som är att se som enbart en inskränkning av någons frihet och alltså inte kvalificerar sig som ett frihetsberövande kan däremot i princip inte ge någon rätt till ersättning enligt 5 § (se

text: prop. 1997/98:105 s. 12

text: och

text: ). Exempelvis medtagande till kroppsbesiktning ska således inte betraktas som ett frihetsberövande om det inte har varit fråga om fysisk inlåsning (se Justitiekanslerns beslut den 22 juni 2006 i ärendet med dnr

text: Det är utrett att något beslut om övervakning eller beslut om vård enligt LVU inte fattades beträffande DA och att han placerades på Lilla Torps akututredningsenhet enligt bestämmelserna i

text: socialtjänstlagen

text: Göteborgs Stad har hos Justitiekanslern anfört att placeringen av DA på det aktuella hemmet utgjorde ”ett frivilligt alternativ till häktesplacering” och att han inte var frihetsberövad under den tid som han vistades där. DA har gjort gällande bl.a. att placeringen föregicks av ”frivillighet under tvång och under övervägande hot om fortsatt häktning”.

text: Enligt Justitiekanslerns mening saknas anledning att ifrågasätta DA:s egna uppgifter om att han och hans vårdnadshavare upplevde att de befann sig i en tvångssituation när de samtycke till placeringen på Lilla Torps akututredningsenhet och till aktuella restriktioner. Som de uppfattade situationen var alternativet till deras samtycke att DA kvarblev i häkte, vilket skulle ha påverkat hans psykiska hälsa negativt. Under sådana förhållanden kan de inte anses ha lämnat ett i formell mening frivilligt samtycke till åtgärderna i fråga.

text: Ordningsregler för ungdomar på HVB som inte vårdas enligt LVU får inte innebära inskränkningar i grundlagsskyddade fri- och rättigheter. Det får inte heller förekomma inslag i behandlingen på ett HVB som kan uppfattas som tvång eller vara förknippat med hot om sanktioner. Tvångsåtgärder motsvarande de som stadgas i 15-19 §§ LVU får, som redan har nämnts, vidtas endast beträffande unga som vårdas enligt LVU.

text: Genom utredningen här står det klart att DA under hela den period som han var placerad på Lilla Torps akututredningsenhet, således under närmare en månads tid, var underkastad generella restriktioner och att det förekom inte obetydliga inslag av tvång i placeringen. Av placeringsbeslutet framgår bl.a. att DA inte fick kommunicera med omvärlden per telefon, mobiltelefon eller Internet, att han fick ”endast gå ut tillsammans med personal eller socialtjänst” och att han inte fick ”ta emot besök av annan än mamma, socialtjänst, frivård samt offentligt biträde”. DA var visserligen inte inspärrad, men såvitt framgår fick han inte lämna akututredningsenhetens byggnad på egen hand. Utredningen ger sålunda vid handen att han kunde röra sig fritt endast inne i byggnaden, vilket innebär att hans rörelsefrihet var begränsad till ett starkt avgränsat område. Restriktionerna var visserligen inte sanktionerade, men för DA måste det ha framstått som en reell risk att han – vid en eventuell överträdelse – skulle bli häktad.

text: Vid en sammantagen bedömning anser Justitiekanslern att DA:s fri- och rättigheter under den förhållandevis långa period som han vistades på Lilla Torps akututredningsenhet får anses ha varit inskränkta i sådan grad att placeringen var att likställa med ett frihetsberövande. Han får alltså anses ha varit frihetsberövad i frihetsberövandelagens mening även under perioden den 16 november – 12 december 2011.

text: Enligt 5 § frihetsberövandelagen har den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2 – 4 §§ rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Med detta avses att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till vad som då blivit känt inte borde ha fattats om omständigheterna hade varit kända vid beslutstillfället. Det behöver inte ha begåtts något fel när beslutet fattades. Kravet på att det ska stå klart att åtgärden vilade på felaktiga grunder innebär att rätten till ersättning enligt bestämmelsen ska bedömas restriktivt. Det är inte tillräckligt för ersättning att beslutet om den frihetsberövande åtgärden i efterhand framstår som oriktigt. Oriktigheten bör vara av kvalificerat slag (se

text: prop. 1997/98:105 s. 20

text: f). Bestämmelsen är vidare avsedd enbart för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig (se

text: a. prop. s. 53

text: ). För att beslutet ska anses ha vilat på felaktiga grunder bör vidare förutsättas att det fel som föreligger gäller någon omständighet som var av avgörande betydelse för frihetsberövandet.

text: Det har inte funnits laga stöd för kommunen att inom ramen för en HVB-placering föranstalta om tvångsåtgärder och inskränkningar av DA:s rörelsefrihet så att placeringen på Lilla Torps akututredningsenhet kom att innebära ett frihetsberövande av honom. DA är därför berättigad till ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen för den tid som han har vistats på Lilla Torps akututredningsenhet.

text: DA har rätt till viss ersättning för lidande

text: Den ersättning för lidande som DA har begärt överstiger högst väsentligt vad som normalt utgår vid frihetsinskränkningar av motsvarande längd. Till stöd för sitt anspråk har han gett in ett läkarintyg och har anfört sammanfattningsvis följande. Han har drabbats av psykiska problem till följd av brottsmisstankarna mot honom, frihetsberövandet och de efterföljande, mycket utdragna domstolsprocesserna. Han har blivit föremål för extensiv stigmatisering, såväl inom skolan som i olika publiceringar på Internet. Han tvingades att avstå från skolundervisning under en termin och att byta skola. Han kommer därmed att stå till arbetsmarknadens förfogande ett år senare än de andra eleverna i hans årskurs. Okända personer har uppträtt hotfullt mot honom.

text: Försämrat hälsotillstånd till följd av frihetsberövandet är att bedöma som en personskada, vilket är en skadetyp som inte ersätts enligt frihetsberövandelagen. Om ett frihetsberövande har varit extra kvalfyllt kan detta utgöra en omständighet som bör föranleda en högre ersättning än normalt för lidande. En sådan bedömning bör få stöd av läkarintyg eller liknande medicinsk utredning. Det läkarintyg som har getts in i ärendet avser tiden efter frihetsberövandet. Det som DA har åberopat i ärendet ger enligt praxis här inte skäl för bedömningen att frihetsberövandet har varit extra kvalfyllt för honom. Förhöjd ersättning kan därför inte utgå på denna grund.

text: Om det brott som misstanken har avsett har varit av särskilt allvarlig art kan ersättning enligt Justitiekanslerns praxis komma att utges med ett höjt belopp. DA var frihetsberövad som misstänkt för våldtäkt och försök till våldtäkt. Våldtäkt är givetvis ett allvarligt brott men utgör likväl enligt Justitiekanslerns praxis inte ett sådant brott som grundar rätt till förhöjd ersättning.

text: Något utrymme för att utge ersättning för tänkbara framtida inkomstförluster till följd av t.ex. försenad eller utebliven studiegång finns inte (se t.ex. JK Beslut 1983 D.6 samt Svea hovrätts dom den 23 oktober 2001 i mål nr T 3322-01). DA:s anspråk kan även uppfattas så att det avser den ideella skada som kan ha följt av att han inte har kunnat slutföra sina studier i tid. När det gäller ideella skador ersätts sådana i den mån de är hänförliga till ett lidande i samband med själva frihetsberövandet. Det finns dock inte stöd för att enligt frihetsberövandelagens bestämmelser ersätta ett lidande som ligger i tiden efter att frihetsberövandet har upphört. Så får anses vara fallet när det gäller försenade studier.

text: Justitiekanslern har på senare tid justerat sin praxis och höjt ersättningsnivån och publicitet beaktas numera inom ramen för den normalt tillämpade ersättningsnivån.

text: Med hänsyn till att DA var sjutton år under tiden för frihetsberövandet finns det skäl att bestämma ersättningen till ett något förhöjt belopp. Det bör emellertid samtidigt beaktas att vistelsen på Lilla Torps akututredningsenhet har inneburit en mindre ingripande åtgärd för DA än en placering i häkte.

text: Sammantaget bör ersättningen för lidande motsvara vad som brukar utges vid frihetsberövanden av jämförbar längd och sålunda bestämmas till 44 000 kr.

text: DA har inte rätt till ersättning för utgifter

text: Av utredningen framgår, såvitt nu är av intresse, i huvudsak följande. Efter Göteborgs tingsrätts fällande dom den 19 december 2011 begärde DA komplettering av förundersökningen med anledning av att det skulle finnas en för åtalet betydelsefull fil på hans då i beslag tagna mobiltelefon. Förundersökningen kompletterades därför med en ny teknisk undersökning av mobiltelefonen. Syftet med undersökningen var att återskapa en film som DA gjort gällande att han raderat samma kväll som åtalet avsåg. Polisen kunde dock inte återskapa någon film. Hovrätten för Västra Sverige höll därefter huvudförhandling och meddelade dom i målet (mål nr B 1129-12) den 9 mars 2012. Efter hovrättens dom, varigenom beslaget av mobiltelefonen hävdes, återskapades den raderade filmen av ett företag på uppdrag av DA. Han och hans målskamrat överklagade till Högsta domstolen, där de som ny bevisning åberopade den återskapade filmsekvensen. Högsta domstolen meddelade prövningstillstånd och undanröjde hovrättens dom i ansvarsdelen samt visade målet åter till hovrätten för ny prövning. Skälen för beslutet var att den nu tillgängliga bevisningen skulle prövas i ett sammanhang och att den prövningen i första hand borde ankomma på hovrätten. I dom den 3 maj 2013 (mål nr B 4599-12) ogillade Hovrätten för Västra Sverige åtalet i dess helhet.

text: DA har, som Justitiekanslern har uppfattat hans anspråk i denna del, gjort gällande att han ska tillerkännas ersättning för utgifter enligt frihetsberövandelagen för utredningskostnader hänförliga till de forensiska undersökningar av hans mobiltelefon som utfördes på hans begäran av vissa privata bolag.

text: Som ersättningsgilla utgifter enligt 7 § frihetsberövandelagen anses vissa kostnader som har uppkommit i samband med frihetsberövandet. Det rör sig i princip om sådana kostnader som typiskt sett kan bli följden av frihetsberövandet, exempelvis kostnader för resor till eller från den aktuella kriminalvårdsanstalten (se

text: prop. 1974:97

text: s.71). Rätten till ersättning för utgifter är mer begränsad än möjligheterna att få ersättning för ren förmögenhetsskada enligt reglerna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: om statens allmänna skadeståndsansvar (se

text: prop. 1997/98:105 s. 21

text: f). Det saknas således utrymme att med stöd av frihetsberövandelagen tillerkänna DA ersättning för aktuella utredningskostnader.

text: Utredningen ger inte heller underlag för bedömningen att staten, genom fel eller försummelse hos Polisen, skulle ha ådragit sig skadeståndsskyldighet mot DA.

text: DA:s anspråk på ersättning för utgifter kan därför inte heller bifallas enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser.

text: DA har rätt till ersättning för ombudskostnader

text: Begärd ersättning för ombudskostnader godtas.


title: Kritik mot en rådman och Kriminalvården med anledning av ett felaktigt frihetsberövande

text: Justitiekanslern riktar kritik mot en rådman vid Lunds tingsrätt för felaktiga uppgifter i en brottmålsdom och Kriminalvården för brister i handläggningen när domen skulle verkställas.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: MZ var anhållen och häktad under tiden den 12 maj – 17 december 2015 på grund av misstanke om viss brottslighet. Genom Lunds tingsrätts dom den 30 december 2015, mål nr B 2379-15, frikändes han från den häktningsgrundande brottsligheten, men dömdes för annan brottslighet till fängelse två månader. I domskälen angavs bl.a. följande när det gäller påföljd.

text: Straffvärdet för den samlade brottsligheten är fängelse 2 månader. På grund av brottens art när det gäller hot mot tjänsteman och återfallet i liknande brottslighet ska påföljden bestämmas till fängelse.

text: MZ har i målet varit häktad som misstänkt för […]. Beslutet om häktning har inte omfattat de brott han nu döms för. Den tid MZ varit häktad ska därför inte avräknas vid straffavtjänandet.

text: I avräkningsunderlaget som bifogades domen fanns antecknat att MZ hade varit frihetsberövad under tiden 2015-05-12 – 2015-12-17 såsom anhållen eller häktad på sätt som avses i

text: 19 a § lagen (1974:202)

text: om beräkning av strafftid m.m. (strafftidslagen).

text: Efter att domen hade vunnit laga kraft gjorde frivården Helsingborg en verkställbarhetskontroll och bedömde att MZ hade tid kvar att avtjäna på det fängelsestraff som hade dömts ut. Placeringsenheten vid Kriminalvårdens huvudkontor beslutade därefter att MZ skulle inställa sig vid anstalten Östragård.

text: MZ inställde sig den 10 augusti 2016 vid anstalten Tygelsjö. Kriminalvården transporterade honom fredagen den 12 augusti 2016 till anstalten Östragård, där även hans klientakt fanns förvarad.

text: Måndagen den 15 augusti 2016 fattades ett strafftidsbeslut på anstalten Östragård. I samband med detta uppmärksammades de oklarheter som fanns i tingsrättens dom. Anstalten kontaktade Kriminalvårdens huvudkontor. Det konstaterades då att MZ hade avtjänat hela det utdömda fängelsestraffet genom frihetsberövandet som hade föregått domen. Han försattes på fri fot samma dag.

text: Handläggningen hos Justitiekanslern, ärendet i personalansvarsnämnden och misstanke om tjänstefel

text: MZ ansökte hos Justitiekanslern om ersättning enligt

text: frihetsberövandelagen (1998:714)

text: dels för frihetsberövandet som föregick domen, dels för frihetsberövandet den 10 – 15 augusti 2016.

text: Justitiekanslern beslutade den 17 november 2016 (dnr

text: ) att tillerkänna MZ ersättning för lidande med 8 000 kr för frihetsberövandet den 10 – 15 augusti 2016. Justitiekanslern konstaterade att det stod klart att Kriminalvårdens verkställighetskontroll och beslut att kalla in MZ för verkställighet var klart felaktiga och att det därmed fanns skäl att tillerkänna MZ ersättning enligt

text: 5 § frihetsberövandelagen

text: Justitiekanslern beslutade även att inleda detta tillsynsärende för att utreda de omständigheter som ledde fram till att MZ frihetsberövades felaktigt. Justitiekanslern begärde in yttranden från Kriminalvården och Lunds tingsrätt.

text: Kriminalvården beslutade därefter att anmäla ärendet till myndighetens personalansvarsnämnd. Den 7 december 2016 beslutade personalansvarsnämnden att anmäla händelsen till åtal enligt

text: 22 § lagen (1994:2609)

text: om offentlig anställning.

text: Den 10 januari 2017 beslutade en åklagare vid Åklagarkammaren i Helsingborg att inte inleda förundersökning angående misstänkt tjänstefel. Enligt motiveringen var brottet att anse som ringa, bl.a. med hänsyn till att det i tingsrättsdomen fanns en skrivning om att den tid som MZ hade varit häktad inte skulle avräknas vid straffavtjänandet. Åklagaren konstaterade att uttalandet i och för sig inte överensstämde med gällande rätt, men att det var förståeligt att den ansvarige kriminalvårdsinspektören inte hade ifrågasatt uppgiften.

text: Kriminalvårdens personalansvarsnämnd beslutade den 5 april 2017 att skriva av ärendet från vidare handläggning med hänsyn till Åklagarmyndighetens prövning.

text: Kriminalvårdens och Lunds tingsrätts yttranden

text: Kriminalvården har i yttrande hit angett att det var Kriminalvårdens ansvar att göra verkställighetskontrollen, att denna var felaktig och att Kriminalvården därmed brustit i sina åtaganden. Enligt Kriminalvården bidrog dock motsägelserna i tingsrättens dom till att kontrollen blev felaktig. Det hade även viss betydelse att MZ inställde sig vid en annan anstalt än den han hade hänvisats till, vilket försvårade möjligheterna att kontrollera uppgifterna om avräkning vid inskrivningen. Kriminalvården har slutligen upplyst om att verkställighetskontrollen sedan den 16 mars 2016 har centraliserats. Den utförs numera av huvudkontorets placeringssektion.

text: Lunds tingsrätt har i yttrande hit angett att det avräkningsunderlag som bifogades brottmålsdomen var korrekt, men att felaktiga uppgifter i fråga om rätten till avräkning förekom i domskälen. Tingsrätten har beklagat det inträffade och uttryckt förståelse för att formuleringen i domskälen bidrog till den felaktiga verkställighetskontrollen. Tingsrätten har även upplyst om att samtliga domare vid tingsrätten – och särskilt med den rådman som dömde i målet – har uppmärksammats på det olämpliga i att uttala sig i verkställighetsfrågor domskälsvis.

text: Författningsbestämmelser m.m.

text: I 19 a § strafftidslagen finns bestämmelser om s.k. obligatorisk avräkning för den som har dömts till fängelse på viss tid. Enligt bestämmelsen har den, som på grund av misstanke om brott som prövats genom dom i målet varit frihetsberövad som anhållen eller häktad under en sammanhängande tid av minst 24 timmar, rätt att avräkna denna tid när fängelsestraffets tid bestäms.

text: Av 20 § strafftidslagen framgår att det ankommer på Kriminalvården att fatta beslut om s.k. obligatorisk avräkning, vilket sker genom ett s.k. strafftidsbeslut.

text: Enligt

text: 16 § första stycket förordningen (1996:271)

text: om mål och ärenden i allmän domstol ska domstolen i en särskild handling som fogas till domen anteckna den tid som en person varit frihetsberövad på bl.a. ett sådant sätt som avses i 19 a § strafftidslagen (avräkningsunderlag). Av 15 a § förordning (

text: ) med tingsrättsinstruktion framgår att avräkningsunderlaget ska upprättas av rättens ordförande.

text: I

text: 33 kap. 6 § brottsbalken

text: finns bestämmelser om s.k. fakultativ avräkning. Enligt den bestämmelsen får rätten när den dömer någon till fängelse på viss tid förklara att fängelsestraffet ska anses helt verkställt. En förutsättning för ett sådant förordnande är att den utdömda påföljden inte överstiger det frihetsberövande som den dömde kan tillgodoräkna sig enligt 19 a § strafftidslagen mer är med en ringa tid.

text: I kommentaren till

text: 33 kap. 6 § brottsbalken

text: sägs följande. Bestämmelsen är ett uttryck för att domstolen vid avgörande av målet bör beakta intresset av att helt korta strafftider som framstår som mer eller mindre betydelselösa i förhållande till det samlade frihetsberövandet inte ska behöva befordras till verkställighet. Det är angeläget att domstolen uppmärksammar denna problematik och i möjlig mån undviker att verkställighetsåtgärder av detta slag behöver tillgripas. (Fitger m.fl.,

text: Rättegångsbalken

text: [8 maj 2017, Zeteo], kommentaren till

text: 33 kap. 6 §

text: Enligt 9 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:3

text: ) om doms befordran till verkställighet samt strafftidsberäkning börjar en person som dömts till fängelse att avtjäna fängelsestraffet genom att han eller hon skrivs in i anstalt eller häkte. Det framgår att den dömdes verkställighetshandlingar ska kontrolleras innan inskrivning sker. För det fall ett föreläggande om inställelse har utfärdats kan dock kontrollen normalt begränsas till att avse uppgifterna i föreläggandet.

text: Det följer av 20 § strafftidslagen att Kriminalvården ska meddela ett strafftidsbeslut så snart det kan ske sedan verkställigheten påbörjats. Enligt Kriminalvårdens allmänna råd ska dels eventuella kompletteringar inhämtas omedelbart, dels ett strafftidsbeslutet meddelas omedelbart när underlaget är fullständigt. Det framgår vidare att strafftidsbeslutet endast undantagsvis bör utfärdas senare än på andra vardagen efter verkställighetens början.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: För att upprätthålla den enskildes rättssäkerhet krävs det att användningen av tvångsåtgärder sker på ett korrekt sätt. De myndigheter som hanterar frågor som rör frihetsberövanden måste därför ha väl fungerande rutiner, bl.a. för kontroll och utbyte av information (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den 11 december 2015, dnr

text: ). Höga krav på noggrannhet måste ställas på framför allt Kriminalvården, som är den myndighet som har det primära ansvaret för att fatta beslut i frågor om straffverkställighet. Samma höga krav bör gälla för domstolarnas verksamhet vad avser beslut och andra åtgärder som kan påverka Kriminalvårdens beslutsunderlag i ett verkställighetsärende.

text: När det gäller handläggningen vid Lunds tingsrätt står det klart att avräkningsunderlaget i och för sig var korrekt utformat. Brottmålsdomen innehöll emellertid, vid sidan av avräkningsunderlaget, felaktiga uppgifter när det gäller MZ:s rätt till avräkning för den tid han hade suttit frihetsberövad såsom anhållen och häktad under förundersökningen. Inget i utredningen tyder på annat än att det varit fråga om en missuppfattning angående gällande rätt i det enskilda fallet. Lagmannen har i yttrande hit dessutom redogjort för de åtgärder som har vidtagits på tingsrätten för att det inträffade inte ska upprepas, vilket är positivt. Det finns dock skäl att ytterligare reflektera över den tilltro som andra myndigheter ställer till domstolarnas verksamhet och som tydligt illustreras av detta ärende. En sådan tilltro är i grund och botten något mycket positivt. Det kan dock bidra till att domstolarnas arbete i liten utsträckning ifrågasätts. Tilltron innebär därför ett extra stort ansvar för att domstolarnas domar i alla delar återger korrekt information. Även om det rört sig om engångshändelse kan den ansvariga rådmannen inte undgå kritik. I sammanhanget bör även uppmärksammas på domstolens möjlighet att, i fall som detta, besluta om avräkning i domen (s.k. fakultativ avräkning).

text: Vad avser Kriminalvårdens handläggning borde myndigheten ha uppmärksammat de oklarheter som fanns i brottmålsdomen vid den verkställighetskontroll som gjordes före det att MZ kallades in för att verkställa fängelsestraffet. Det hade då varit möjligt för handläggaren att ta kontakt med tingsrätten för att reda ut oklarheterna. Kriminalvården kan inte heller undgå kritik för att strafftidsbeslutet fattades först måndagen den 15 augusti 2016. Enligt Kriminalvårdens allmänna råd ska ett strafftidsbeslut utfärdas omedelbart när beslutsunderlaget är fullständigt. Ett sådant beslut bör, enligt de allmänna råden, endast undantagsvis utfärdas senare än på andra vardagen efter verkställighetens början. Av utredningen framgår inte annat än att det borde ha varit möjligt för Kriminalvården att fatta ett strafftidsbeslut fredagen den 12 augusti 2016, då MZ kom till anstalten Östragård. Om så hade skett hade det felaktiga frihetsberövandet kunnat begränsats i tiden.

text: Utredningen visar att både Lunds tingsrätt och Kriminalvården har tagit det inträffade på stort allvar och vidtagit adekvata åtgärder inom sin respektive verksamhet för att undvika att samma situation inträffar igen. Ärendet avslutas med de uttalanden som görs i detta beslut.