title: Anspråk enligt frihetsberövandelagen har avslagits vid utlämnande till Serbien

text: Justitiekanslern avslår EB:s anspråk.

text: Bakgrund

text: Den 2 april 2012 beslutade den Högre domstolen i Nis att häkta EB i hans utevaro, misstänkt för människohandel.

text: Den 11 december 2014 beslutade svensk åklagare om s.k. provisoriskt anhållande av EB p.g.a. misstanke om människohandel. Anhållandet anmäldes till Örebro tingsrätt den 12 december 2014 och tingsrätten fastställde anhållandet samma dag (mål B 6003–14).

text: Den 12 januari 2015 begärde Justitieministeriet i Republiken Serbien att EB skulle utlämnas till Serbien för lagföring med anledning av misstanken om människohandel, bestående i att EB tillsammans med andra under tiden september 2011 – januari 2012 genom missbruk av förtroende, kvarhållande av pass och utbyte av pengar har värvat, transporterat och hållit fången en underårig målsägande i syfte att etablera ett slavförhållande eller därmed jämförligt förhållande gentemot henne. Till stöd för begäran åberopade Justitieministeriet häktningsbeslutet den 2 april 2012 från den Högre domstolen i Nis.

text: EB häktades av Örebro tingsrätt den 9 februari 2015.

text: Den 25 maj 2015 förklarade Högsta domstolen att det inte fanns hinder mot utlämning av EB samt att han skulle vara fortsatt häktad (mål Ö 1708–15).

text: Den 8 juli 2015 verkställdes utlämningen av EB till Serbien.

text: Begäran m.m.

text: EB har begärt ersättning för lidande med 300 000 kr och för ombudskostnader med 3 355 kr. Han har anfört att han genom en ogillande dom i Serbien har frikänts från misstankarna. Han har vidare anfört bl.a. att han efter utlämnandet tillbringade lång tid i Serbien som häktad och även på fri fot med anmälningsskyldighet.

text: Åklagarmyndigheten har lämnat ett yttrande och avstyrkt att ersättning lämnas.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Tillämplig lagbestämmelse

text: EB har varit frihetsberövad i Sverige under perioden 11 december 2014 – 8 juli 2015, efter en begäran av serbiska myndigheter och med stöd av lagen (

text: ) om utlämning för brott (utlämningslagen).

text: Enligt

text: 2 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) har den som varit frihetsberövad på grund av misstanke om brott rätt till ersättning bl.a. om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks. Statens ersättningsansvar i de angivna fallen är strikt.

text: I 5 § frihetsberövandelagen anges att den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning – utan att ha rätt till ersättning enligt 2–4 §§ frihetsberövandelagen – har rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: Den första frågan som Justitiekanslern har att pröva är om EB:s ersättningsanspråk ska bedömas enligt 2 § eller 5 § frihetsberövandelagen.

text: Högsta domstolen har i avgörandet

text: NJA 2014 s. 399

text: prövat frågan om rätt till ersättning för ett frihetsberövande i ett ärende om utlämning för brott. Högsta domstolen fann att 2 § frihetsberövandelagen skulle tillämpas analogt när ett beslut om frihetsberövande hade upphävts eller upphört att gälla på grund av att en prövning av utlämningsframställningen hade utmynnat i att det fanns hinder mot utlämning. Högsta domstolen anförde bl.a. följande (domen p. 8). I motiven till 1980 års lagändringar i 1974 års lag om ersättning vid frihetsinskränkning hade det angetts vara tveksamt om ersättningsfrågan skulle bedömas enligt 1 eller 3 § i 1974 års lag (motsvarar 2 respektive 5 § i den nu gällande 1998 års lag) när någon häktats i Sverige med anledning av en begäran om utlämning och åtgärden senare visade sig vara oriktig. Enligt departementschefen kunde emellertid, om utlämning begärts av ett utomnordiskt land, en oriktig bedömning grunda en rätt till ersättning oavsett vilken av paragraferna som ansågs tillämplig. Detta med motiveringen att det i dessa fall ankommer på den svenska myndigheten att självständigt pröva om det finns förutsättningar enligt svensk lag för frihetsberövandet. Högsta domstolen anmärkte vidare att ärenden om utlämning från Sverige inte hade berörts i förarbetena till 1998 års lag och konstaterade därefter (p. 12) att frågan om det finns förutsättningar för anhållande och häktning till säkerställande av utlämning prövas självständigt av svensk domstol enligt de regler som gäller i allmänhet för brottmål i

text: 24 kap.

text: RB. Detta talade enligt Högsta domstolen för att förutsättningarna för ersättning för frihetsberövande i samband med utlämning borde vara desamma som i ett brottmålsförfarande. Högsta domstolen konstaterade att situationen är annorlunda vid överlämnande enligt arresteringsorderlagarna, där frågan om tvångsmedel prövas enligt särskilda regler i dessa lagar.

text: Högsta domstolen har senare genom dom meddelad den 22 december 2015 i mål T 2177–14 prövat frågan om rätt till ersättning för ett frihetsberövande enligt arresteringsorderlagen. Domstolen fann då skäl att inte göra en analog tillämpning av 2 § frihetsberövandelagen. Detta eftersom domstolarna vid en prövning enligt arresteringsorderlagen inte ska göra någon prövning som avser skuldfrågan. Högsta domstolen anförde vidare att det är naturligt att staten har ett strikt ansvar i de fall då beslut om frihetsberövande fattas efter en bedömning av om det finns tillräckliga skäl att anta att personen är skyldig till det brott som anklagelsen gäller, men att det förhåller sig annorlunda när svenska domstolar och myndigheter har att acceptera den bedömning av misstankegraden som har gjorts i ett annat land.

text: Enligt 9 § andra stycket utlämningslagen krävs det för utlämning bl.a. att det föreligger sannolika skäl att den som begärs utlämnad har begått gärningen. De svenska myndigheterna ska alltså göra en självständig prövning avseende misstankegraden. Detta gäller dock inte om det finns en överenskommelse med den främmande staten enligt vilken en fällande dom eller beslut om häktning i den staten ska godtas i Sverige. Enligt

text: 9 § tredje stycket utlänningslagen

text: ska således domslutet eller beslutet i sådana fall godtas om det inte är uppenbart oriktigt. En sådan överenskommelse kan finnas antingen genom att staten liksom Sverige har anslutit sig till 1957 års europeiska utlämningskonvention eller genom att det har träffats ett särskilt avtal. (Jfr. punkten 12 i Högsta domstolens dom den 22 december 2015 i mål T 2177–14 samt

text: NJA 2003 s. 405

text: I detta ärende är det fråga om en utlämning enligt utlämningslagen. Situationen skiljer sig dock från

text: NJA 2014 s. 399

text: dels eftersom Högsta domstolen i EB:s fall inte bedömde att det fanns hinder mot utlämning och att han därefter lämnats ut till Serbien, dels eftersom 1957 års europeiska utlämningskonvention gäller mellan Sverige och Serbien. Svenska myndigheter har således haft att godta den serbiska domstolens häktningsbeslut utan att självständigt pröva om det fanns förutsättningar enligt svensk lag för frihetsberövandet. Högsta domstolen har således endast haft att pröva om häktningsbeslutet var uppenbart oriktigt (se 9 § tredje stycket utlämningslagen samt p. 7–8 i Högsta domstolens beslut den 25 maj 2015 i mål Ö 1708–15). Detta innebär att statens ersättningsansvar i detta fall enligt Justitiekanslern ska prövas enligt 5 § frihetsberövandelagen.

text: Prövning av EB:s begäran enligt 5 § frihetsberövandelagen

text: För att EB ska ha rätt till ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen för den tid han var frihetsberövad i Sverige måste det stå klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: Kravet att det ska stå klart att åtgärden vilade på felaktiga grunder innebär att rätten till ersättning enligt bestämmelsen ska bedömas restriktivt. Bestämmelsen är avsedd för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonfallande sätt framstår som felaktig. I förarbetena nämns bl.a. exemplet att en gripen person släpps efter förhör eftersom brott inte kan styrkas men att detta inte innebär att åtgärden, gripandet, ska anses oriktigt. Som utgångspunkt får den skadelidande anses ha bevisbördan för de omständigheter som gör att åtgärden ska anses vara oriktig. (Jfr.

text: prop. 1997/98:105 s. 52

text: ff.).

text: Den Högre domstolen i Nis har fattat beslut om att häkta EB misstänkt för människohandel och Sverige har haft att godta detta beslut. Av utredningen framgår inte några sådana omständigheter som gör att svenska myndigheters beslut att frihetsberöva EB kan anses ha varit oriktiga i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen. Han kan därför inte tillerkännas någon ersättning enligt frihetsberövandelagen.

text: Vid denna bedömning finns inte heller förutsättningar att utge någon ersättning till EB för hans ombudskostnader i ärendet. Hans begäran kan därför inte heller bifallas i denna del.


publisher: Justitiekanslern

title: Initiativärende med anledning av uppgifter om hur en frihetsberövad person har behandlats i en polisarrest

org: jk

text: Justitiekanslern vidtar inte någon ytterligare åtgärd i ärendet.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: En person (MGA) var berövad friheten som anhållen och häktad den 8 – 22 december 2014. Under tiden som hon var anhållen, den 8 – 12 december, förvarades hon i polisarresten på Aminogatan i Mölndal. Förundersökningen avseende den brottsmisstanke som orsakade frihetsberövandet avslutades sedermera utan att åtal väcktes.

text: MGA begärde skadestånd hos Justitiekanslern enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder för den tid hon hade varit frihetsberövad. Justitiekanslern beslutade den 3 december 2015 att ge MGA ersättning för lidande och ombudskostnader (dnr

text: ). I sin ansökan redogjorde MGA för hur hon hade behandlats i arresten på Aminogatan. Hon uppgav bl.a. att hon inte fått tillgång till sina mediciner och att hon inte fått träffa någon vårdpersonal. Hon uppgav också att hon vid tidpunkten led av kräkningar och diarré. Som hon får förstås gjorde hon gällande att hon inte gavs möjlighet att sköta sin hygien.

text: Med anledning av vad som framkom i ärendet beslutade Justitiekanslern att inleda ett särskilt tillsynsärende och inom ramen för detta hämta in ett yttrande från Polismyndigheten.

text: Polismyndigheten har yttrat sig i ärendet. Till yttrandet har fogats en redogörelse från berörd befattningshavare. Myndigheten har också gett in dokumentation över MGA:s vistelse i arresten.

text: Av dokumentationen framgår bl.a. att MGA under tiden hon var intagen på arresten fick träffa en sjuksköterska vid sex tillfällen och att hon vid tio tillfällen fick medicin utdelad till sig. Det framgår också att hon fick duscha två gånger och att hon vid ett tillfälle fick byta byxor.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av Polismyndighetens interna föreskrifter framgår att en intagen ska ha möjliget att sköta sin personliga hygien och att han eller hon bör erbjudas bad eller dusch minst en gång per vecka (jfr FAP 915-1). I denna del konstaterar Justitiekanslern att arrestpersonalen har följt föreskrifterna och det saknas därför grund för att uttala kritik mot polisen.

text: Beträffande MGA:s uppgifter om att hon vid några tillfällen fått vänta i flera timmar på att få byta kläder och att få cellen städad i samband med att hon haft uppkastningar och diarré, är det självfallet allvarligt om så var fallet. Hennes uppgifter i denna del får dock inte något stöd av övrig utredning. Innehållet i det s.k. tillsynsbladet som Justitiekanslern har tagit del av talar snarare för att polisen har haft relativt god uppsikt över MGA.

text: Sammantaget finner Justitiekanslern att utredningen inte ger underlag för att kritisera polisen för hur MGA behandlades under den tid som hon var intagen i arresten på Aminogatan.

text: Justitiekanslern vill avslutningsvis betona att det är av största vikt att en intagen alltid behandlas med respekt av arrestpersonalen. Det är givetvis också mycket angeläget att en intagen får den tillsyn som han eller hon behöver när personen är sjuk.

type: avgorande


title: Ett domstolsförfarande angående ändring av traktnamn har inte ansetts gälla klagandens civila rättigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår RT:s anspråk.

text: Ärendet

text: Anspråket

text: RT har begärt en skälig ersättning av staten för ideell skada. Han har som grund för anspråket anfört att handläggningstiden i ett mål angående ändring av stavning av traktnamn har varit oskäligt lång och att hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: därmed har åsidosatts.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Regeringsrätten. I yttrandet anges sammanfattningsvis följande. Ärendets sammanlagda handläggningstid var tre år och sju månader, varav två år i Regeringsrätten. För att ett förfarande ska anses gälla en civil rättighet krävs att förfarandet direkt påverkar privata rättigheter. Vid den bedömningen ska hänsyn inte tas till effekter som är alltför avlägsna eller indirekta. Regeringsrätten ifrågasätter att ett förfarande angående ändring av traktnamn gäller en civil rättighet i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse mot honom eller henne för brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid.

text: Justitiekanslern instämmer i Regeringsrättens bedömning att förfarandet angående ändring av traktnamn inte kan anses ha gällt RT:s civila rättigheter i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Eftersom artikel 6.1 i konventionen inte har varit tillämplig på tvisten ska RT:s anspråk avslås.


title: Kritik mot lunds kommun för att en lärare avstängts från undervisning på grund av sina yttranden på internet

text: Justitiekanslern riktar kritik mot Lunds kommun för kommunens beslut att stänga av M.B från undervisning enbart med anledning av att M.B. brukat sin grundlagsskyddade yttrandefrihet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: M.B. hade en tidsbegränsad anställning som lärare på Fågelskolan i Lunds kommun under perioden den 17 augusti – 8 december 2015. Den 3 december 2015 sökte en grupp elever upp skolans rektor. Eleverna var upprörda över hur M.B. hade uttryckt sig på Twitter avseende bl.a. asylsökande och islam. Sedan skolledningen granskat den uppkomna situationen beslutade Lunds kommun samma dag, dvs. den 3 december 2015 att M.B. omedelbart skulle befrias från sitt undervisningsuppdrag. Han fick behålla sin lön fram t.o.m. den 18 december 2015 då hans vikariat löpte ut. M.B. informerades om avstängningen genom ett e-brev den 3 december.

text: I e-brevet angavs bl.a. följande: ”Under dagen har det kommit till Lunds kommuns kännedom att en del av dina inlägg på Twitter inte är förenliga med den värdegrund som svensk skola vilar på. Det handlar bland annat om uttryck gällande asylsökande, andra folkgrupper och religionstillhörighet. På grund av detta har kommunen beslutat att befria dig från dina undervisningsuppdrag på Fågelskolan.”

text: Anmälan m.m.

text: M.B. och ytterligare en person har hos Justitiekanslern ifrågasatt om kommunens beslut har inneburit en enligt grundlagarna otillåten repressalie mot M.B. på grund av att han utnyttjat sin yttrandefrihet.

text: Lunds kommun, barn- och skolnämnden, har avgett ett yttrande över anmälningarna och anfört bl.a. följande.

text: I

text: skollagen

text: 1 kap. 5 §

text: står följande:

text: Utbildningen ska utformas i överensstämmelse med grundläggande demokratiska värderingar och de mänskliga rättigheterna som människolivets okränkbarhet, individens frihet och integritet, alla människors lika värde, jämställdhet samt solidaritet mellan människor. Var och en som verkar inom utbildningen ska främja de mänskliga rättigheterna och aktivt motverka alla former av kränkande behandling.

text: I Lgr [ Läroplan för grundskolan, förskoleklassen och fritidshemmet, Justitiekanslerns anmärkning ] 1 kapitel 1 som beskriver skolans värdegrund och uppdrag under rubriken "Förståelse och medmänsklighet” står följande:

text: Skolan ska främja förståelse för andra människor och förmåga till inlevelse. Omsorg om den enskildes välbefinnande och utveckling ska prägla verksamheten. Ingen ska i skolan utsättas för diskriminering på grund av kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, könsöverskridande identitet eller uttryck, sexuell läggning, ålder eller funktionsnedsättning eller för annan kränkande behandling. Sådana tendenser ska aktivt motverkas. Främlingsfientlighet och intolerans måste bemötas med kunskap, öppen diskussion och aktiva insatser.

text: Det svenska samhällets internationalisering och den växande rörligheten över nationsgränserna ställer höga krav på människors förmåga att leva med och inse de värden som ligger i en kulturell mångfald. Medvetenhet om det egna och delaktighet i det gemensamma kulturarvet ger en trygg identitet som är viktig att utveckla tillsammans med förmågan att förstå och leva sig in i andras villkor och värderingar. Skolan är en social och kulturell mötesplats som både har en möjlighet och ett ansvar för att stärka denna förmåga hos alla som arbetar där.

text: Utifrån dessa skrivelser i

text: skollagen

text: och gällande läroplan, var kommunens bedömning att läraren ifråga inte skulle undervisa under de kvarstående två veckorna av hans timanställning. Rektor måste enligt

text: skollagen

text: 5 kap. 3 §

text: se till att alla elever tillförsäkras en skolmiljö som präglas av trygghet och studiero. I samma kapitel

text: 6 §

text: står även att rektor får vidta de omedelbara och tillfälliga åtgärder som är befogade för att tillförsäkra eleverna trygghet och studiero.

text: I

text: skollagen

text: 6 kap. 9 §

text: står även att huvudmannen eller personal inte får utsätta ett barn eller en elev för kränkande behandling. Rektor har skyldighet att anmäla, utreda och vidta åtgärder mot kränkande behandling.

text: Som lärare anser Lunds kommun att man har en särskild förtroendeställning, då man arbetar med barn och ungdomar. En personlig uppfattning får inte färga av sig och påverka den objektiva ställning som en lärare i skolan måste ha. Twitterkontot ifråga är helt öppet och offentligt, vilket gör det möjligt för alla elever och vårdnadshavare att ta del av lärarens åsikter.

text: Anmälarna har fått del av kommunens yttrande och gett sina synpunkter på det.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt 2 kap. 1 § punkt 1

text: regeringsformen

text: är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, varmed avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Denna frihet kan inte inskränkas annat än under vissa särskilt angivna förutsättningar och då i enlighet med av riksdagen stiftad lag.

text: Den som brukar sin yttrandefrihet i någon av de former som är särskilt reglerade i

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: får inte utsättas för andra sanktioner från det allmännas sida än sådana som är uttryckligt angivna i dessa grundlagar, det s.k. repressalieförbudet. Detta förbud innebär att i princip varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på hans eller hennes medverkan i en tryckt skrift eller i något annat grundlagsskyddat medium i princip är otillåten. Myndigheter och chefer hos myndigheter får således inte vidta några för den enskilde negativa åtgärder på grund av dennes bruk av tryck- eller meddelarfriheten. Även när den enskilde, såsom i detta fall, har gjort bruk av sin yttrandefrihet i andra former än de som regleras i

text: tryckfrihetsförordningen

text: eller

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: anses ett skydd mot repressalieåtgärder följa av

text: 2 kap. 1 § 1 regeringsformen

text: (se bl.a. JO:s beslut den 25 september 2009 i ärende nr 149-2009).

text: Detta innebär att det allmänna som arbetsgivare inte får lägga sig i vilka åsikter de anställda har eller hur de brukar sin yttrandefrihet. En offentlig arbetsgivare kan inte kräva av sina anställda att de utanför tjänsten avhåller sig från att ge uttryck för en viss typ av värderingar. Det gäller även när dessa avviker från det som arbetsgivaren står för. Eventuella anspråk från en myndighet eller något annat offentligt organ om att dess anställda som privatpersoner ska omfatta en viss värdegrund strider mot grundlagens krav på respekt för den enskildes yttrande- och åsiktsfrihet.

text: Arbetsdomstolen har i domen

text: AD 2003 nr 51

text: uttalat sig om ingripanden mot en anställd som anses ha stört en myndighets verksamhet eller skadat dess anseende genom att utnyttja sina fri- och rättigheter. Där anges bl.a. följande. En myndighet kan i regel inte ingripa mot en anställd vid myndigheten för att denne genom att utnyttja sina grundlagsfästa fri- och rättigheter har förorsakat störningar i verksamheten eller skadat myndighetens anseende och allmänhetens förtroende för myndigheten. En annan bedömning kan möjligtvis gälla om det är fråga om en arbetstagare med en utpräglad förtroendeställning och direkt ansvar för myndighetens beslut eller i andra ytterlighetssituationer. En myndighet måste kunna ingripa mot en anställd som inte utför sina arbetsuppgifter på ett riktigt sätt men arbetstagarens grundlagsskyddade fri- och rättigheter måste respekteras och de åtgärder som vidtas får inte ha karaktär av bestraffning eller någon slags sanktion för att denne utnyttjat sin rätt.

text: Justitiekanslern har i ett beslut den 7 augusti 2008 (ärende nr

text: och

text: ) uttalat kritik mot en ambassadör och en personalschef vid Utrikesdepartementet med anledning av deras beslut att i förtid avbryta en praktiktjänstgöring vid en ambassad på grund av en praktikants partitillhörighet och därmed dennes åsikter.

text: I detta fall har Lunds kommun som skäl för ingripandet mot M.B. angett att han i inlägg på Twitter uttryckt åsikter som inte är förenliga med den värdegrund som framgår av

text: skollagen

text: och läroplanen. Man har inte gjort gällande att M.B. i sin yrkesutövning åsidosatt skolans värdegrund eller att han annars som lärare eftergett de krav på saklighet och opartiskhet som följer av den offentliga anställningen. Några konkreta risker eller brister vid M.B:s utförande av uppdraget har inte heller anförts som grund för avstängningen. Kommunens agerande ger intryck av att man där anser att det skulle finnas ett generellt förbud för lärare att i privata sammanhang ge uttryck för åsikter som inte är förenliga med skolans värdegrund. Som ovan beskrivits finns det emellertid inte något sådant förbud. Lunds kommun har därför inte haft rätt att ingripa mot M.B. enbart med anledning av att han utnyttjat sin grundlagsskyddade yttrandefrihet.


title: Ett förfarande angående eftergift av en statlig fordran har innehållit ett sådant mått av skönsmässig bedömning att det inte har ansetts innefatta en prövning av civila rättigheter och skyldigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen

text: Justitiekanslern avslår CL:s anspråk.

text: Ärendet

text: Anspråket

text: CL har begärt ersättning av staten för ideell skada med 25 000 kr. Han har som grund för anspråket anfört att handläggningstiden i ett mål angående eftergift enligt förordningen (

text: ) om hantering av statliga fordringar har varit oskäligt lång och att hans rätt till rättegång inom skälig tid enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: därigenom har åsidosatts.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande från Regeringsrätten. Av yttrandet och de bifogade handlingarna framgår sammanfattningsvis följande. Den 14 maj 1993 beslutade Lokalkontoret i Nacka att CL var skyldig att återbetala för mycket utbetald sjukpenning. CL begärde omprövning av lokalkontorets beslut med det ändrades inte av Socialförsäkringsnämnden. CL överklagade inte Socialförsäkringsnämndens beslut. Den 20 oktober 2000 beslutade Försäkringskassan att inte bevilja CL eftergift av fordran på återbetalning av sjukpenningen. Riksförsäkringsverket beslutade den 1 december 2000 att avslå CL:s överklagande av Försäkringskassans beslut. CL överklagade till Länsrätten i Hallands län och anförde huvudsakligen att han oförskyllt hade drabbats av återbetalningskravet och att Försäkringskassan vid ett flertal tillfällen gjort fel, såväl genom flera felaktiga utbetalningar som att man hade underlåtit att skicka påminnelser eller deklarationsuppgifter. Länsrätten avslog i dom den 2 maj 2001 överklagandet. Länsrätten anförde som skäl att en myndighet, enligt 17 § förordningen och hantering av statliga fordringar, helt eller delvis får efterge en fordran om det på grund av den betalningsskyldiges sjukdom eller av någon annan anledning är uppenbart oskäligt att kräva betalning, men att vad CL hade anfört inte utgjorde skäl för eftergift. Efter överklagande beslutade Kammarrätten i Göteborg den 8 oktober 2001 att inte meddela prövningstillstånd. CL överklagande till Regeringsrätten. Handläggningstiden i Regeringsrätten var två år och sju månader. Målet låg utan åtgärd i Regeringsrätten under två år och sex månader innan Regeringsrätten den 16 juni 2004 beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Enligt Regeringsrättens mening måste handläggningstiden betraktas som alltför lång. Saken kan dock antas ha haft begränsad betydelse för CL då han i frågan om eftergift har hänvisat till god tro och omständigheter som rör ursprungskravet trots att han har avstått från att överklaga beslutet om återbetalningsskyldighet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har var och en vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller vid en anklagelse om brott rätt till domstolsprövning inom skälig tid. Rätt till sjukpenning är att anse som en civil rättighet i den mening som avses i artikel 6.1 i konventionen och artikeln får i enlighet därmed även antas tillämplig i fråga om återbetalningsskyldighet avseende sådan ersättning. CL var i ärendet om återbetalningsskyldighet tillförsäkrad tillgång till domstolsprövning men har såvitt framkommit avstått från att genom ett överklagande av Socialförsäkringsnämndens beslut få saken prövad i domstol. Det nu aktuella ärendet rör inte rätten till sjukpenning eller återbetalningsskyldighet avseende sådan ersättning utan eftergift enligt förordningen om hantering av statliga fordringar.

text: Den möjlighet som en myndighet ges att med stöd av förordningen efterge en statlig fordran om det på grund av den betalningsskyldiges sjukdom eller någon annan anledning är uppenbart oskäligt att kräva betalning kan emellertid inte anses innefatta en lagfäst rätt till eftergift för den enskilde. Prövningen av frågan om eftergift innehåller ett sådant mått av skönsmässig bedömning från myndighetens sida att förfarandet enligt denna förordning inte kan antas avse en civil rättighet i den mening som avses i

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Att beslut enligt förordningen enligt nationella regler i och för sig kan bli föremål för domstolsprövning förändrar inte den bedömningen. Justitiekanslern bedömer således att artikel 6.1 i kon


title: En person som i bilregistret antecknats som ägare till en bil har tillerkänts skadestånd sedan det visat sig att hans namnteckning på anmälan om ägarbyte var förfalskad

text: Justitiekanslern tillerkänner DD skadestånd med 8 388 kr och uppdrar åt Vägverket att se till att pengarna betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 27 februari 2001 inkom till Vägverket en anmälan om ägarbyte beträffande ett fordon. Anmälan innehöll nödvändiga uppgifter samt underskrifter av säljare och köpare. Som köpare angavs DD. Verket registrerade DD som ägare av fordonet från och med den 20 februari 2001.

text: Den 7 mars 2001 anmälde DD till Polismyndigheten i Västra Götaland att en för honom okänd gärningsman hade skrivit hans namn på det registreringsbevis som hade legat till grund för anmälan om ägarbyte hos Vägverket och att han i själva verket inte hade något med den aktuella bilen att göra.

text: DD begärde därefter att Vägverket skulle ändra uppgiften om registrerad ägare i bilregistret, eftersom namnteckningen på anmälan var förfalskad.

text: Den 23 mars 2001 kontaktade Vägverket säljaren. Denne uppgav att han inte visste vem som hade köpt bilen och att det inte hade skrivits något kvitto eller köpeavtal.

text: I ett beslut den 17 april 2001 fann Vägverket att DD även fortsättningsvis skulle vara antecknad som ägare till fordonet.

text: Den 20 april avförde Vägverket DD som ägare av fordonet då det hade kommit in en anmälan om ägarbyte från Helsingborgs kommun med stöd av lagen (

text: ) om flyttning av fordon i vissa fall.

text: DD överklagade beslutet till Länsrätten i Örebro län, som i en dom den 14 september 2001 fastställde Vägverkets beslut.

text: DD överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i Jönköping och hämtade själv in ett sakkunnigutlåtande från Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) avseende namnteckningen på anmälan. SKL, som jämförde ett handstilsprov från DD med namnteckningen på anmälan till Vägverket, angav i sitt utlåtande att de gjorda iakttagelserna inte medgav något entydigt uttalande, men att de likväl närmast talade för att den omstridda namnteckningen inte var egenhändigt utförd av DD.

text: Sedan DD hade åberopat SKL:s utlåtande i kammarrätten medgav Vägverket bifall till överklagandet. Kammarrätten upphävde genom en dom den 20 februari 2002 länsrättens dom och Vägverkets beslut och visade målet åter till Vägverket för avregistrering av DD som ägare till den aktuella bilen.

text: Anspråket

text: DD har i en skrivelse till Justitiekanslern begärt ersättning för kostnader för telefonsamtal m.m. med 2 000 kr, för SKL:s utlåtande med 2 888 kr samt för "störda studier" med 5 000 kr.

text: Vägverkets yttrande

text: Vägverket har i ett yttrande anfört bl.a. följande.

text: "Författningsbestämmelser

text: Vid aktuell tidpunkt reglerades frågor om registrering i bilregistret i

text: bilregisterkungörelsen (1972:599)

text: (BRK). BRK har den 1 oktober 2001 ersatts av lagen (

text: ) respektive förordningen (

text: ) om vägtrafikregister.

text: Enligt 51 och 52 §§ BRK har det ålegat såväl köpare som säljare att skriftligen på fordonets registreringsbevis anmäla övergången av äganderätten till Vägverket. Vägverket har enligt 54 § haft att pröva vem som skall vara införd i registret som ägare till visst fordon.

text: Praxis

text: Det ligger i sakens natur att med ägare i BRK avses i grunden det civilrättsliga förhållandet. Samtidigt är det uppenbart att det inte kan ankomma på Vägverket att avgöra vem som civilrättsligt är rätt ägare till ett fordon. Vad det handlar om är att det bakomliggande civilrättsliga förhållandet - exempelvis köpeavtalet - skall speglas i anmälan till verket. Om en anmälan formellt sett uppfyller samtliga krav enligt författningen finns i samband med registreringen ingen anledning till annat antagande än att anmälan korrekt återger det civilrättsliga förhållandet.

text: Verkets tillämpning av bestämmelserna i BRK - numera i förordningen om vägtrafikregister - har mot bakgrund av svårigheterna att pröva och värdera invändningar rörande äganderätten präglats av en stark presumtion för att uppgifterna i en formellt sett fullständig anmälan är riktiga, även om den ena parten i efterhand påstår motsatsen. Den enskilde har därför i stor utsträckning hänvisats till prövning i allmän domstol för att bryta denna presumtion.

text: Förvaltningsdomstolarna har vid överprövning av verkets beslut i allt väsentligt godtagit denna ordning. Genom Regeringsrättens beslut den 8 november 2002 (

text: RÅ 2002 ref. 85

text: ), rörande fråga om prövningstillstånd i kammarrätten, har dock markerats en viss förskjutning mot ett större ansvar för verket att beakta omständigheter som ger ett inte obetydligt stöd för en enskilds invändningar mot en ägarregistrering, även i det fall registreringen baseras på en fullständig anmälan.

text: Vägverkets bedömning

text: Den avgörande frågan är om Vägverket - eller länsrätten - förfarit felaktigt eller försumligt enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: i samband med prövningen av DD:s invändningar mot ägarregistreringen. Först om så bedöms vara fallet har DD rätt till skadestånd.

text: Därvid konstateras att Vägverkets beslut inte står i strid med någon föreskrift på området. Lagstiftaren har i stället överlåtit åt rättstillämpningen att avgöra dessa frågor och såväl Vägverkets beslut som länsrättens dom i det aktuella ärendet har följt gällande praxis. Inte heller Regeringsrättens beslut den 8 november 2002 ger ett omedelbart stöd för att omständigheterna i DD:s ärende hade bort hanteras annorlunda.

text: Med hänvisning till ovanstående är det verkets bedömning att staten inte ådragit sig någon skadeståndsskyldighet."

text: DD har inkommit med synpunkter på vad Vägverket har framfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: I

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: stadgas att lagens bestämmelser om skadestånd skall tillämpas bara om inte annat är särskilt föreskrivet. DD har som grund för sitt anspråk åberopat att bilregistret har innehållit en felaktig uppgift. I

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: respektive

text: datalagen (1973:289)

text: , som gällde fram till dess att

text: personuppgiftslagen

text: trädde i kraft, finns särskilda bestämmelser om skadestånd som tar sikte på sådana fall. Dessa skadeståndsregler har således företräde framför

text: skadeståndslagens

text: Enligt övergångsbestämmelserna till

text: personuppgiftslagen

text: är

text: datalagen

text: tillämplig i detta fall.

text: I

text: 23 § datalagen

text: stadgas att den registeransvarige skall ersätta skada som tillfogas en registrerad person genom att ett personregister innehåller en oriktig eller missvisande uppgift om den registrerade. Denna skadeståndsbestämmelse föreskriver ett strikt ansvar, dvs. ett ansvar oberoende av oaktsamhet från den registeransvarige, och medger ersättning även för lidande, dvs. ideell skada utan samband med personskada.

text: Eftersom DD:s namnteckning på anmälan om ägarbyte får anses i efterhand ha visat sig vara förfalskad, var den i bilregistret registrerade uppgiften om att han var ägare till den aktuella bilen oriktig i

text: datalagens

text: mening. DD har alltså rätt till ersättning för den skada som detta kan ha vållat honom.

text: DD skall till att börja med tillerkännas ersättning för utlåtandet från SKL med begärda 2 888 kr.

text: Justitiekanslern godtar vidare DD:s uppgift att han har haft vissa kostnader för telefonsamtal, porton och kopior på handlingar. I brist på närmare utredning angående detta bedömer Justitiekanslern att en skälig ersättning uppgår till 500 kr.

text: Det är i viss mån oklart vad anspråket avseende störda studier avser. Det ligger dock närmast till hands att uppfatta det som ett anspråk på ersättning för ideell skada (lidande). DD bör tillerkännas ersättning för det lidande som den felaktiga registreringen har åsamkat honom. Vid bestämmandet av ersättningens storlek bör beaktas att en registrering i bilregistret om att man är ägare till ett visst fordon kan få vissa konsekvenser i form av parkeringsböter m.m. Det bör också beaktas att den felaktiga uppgiften fanns kvar i registret under förhållandevis lång tid, cirka två månader. Sammantaget finner Justitiekanslern att en skälig ersättning för lidande i detta fall uppgår till det begärda beloppet, dvs. 5 000 kr.

text: Sammanlagt skall DD alltså tillerkännas (2 888 + 500 + 5 000 =) 8 388 kr.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till handläggningstiden i ett ärende om uppehållstillstånd

text: Justitiekanslern avslår skadeståndsanspråket men gör vissa uttalanden om Migrationsverkets handläggningstider.

text: Bakgrund

text: Allmänt om uppehållstillstånd

text: Uppehållstillstånd är ett tillstånd att vistas i Sverige antingen under viss tid (tidsbegränsat uppehållstillstånd) eller utan tidsbegränsning (permanent uppehållstillstånd). Principiellt sett gäller att en utlänning som vistas här mer än tre månader ska ha uppehållstillstånd. För EES-medborgare och medborgare i de nordiska länderna gäller delvis andra bestämmelser.

text: Bestämmelser om uppehållstillstånd finns i

text: utlänningslagen (2005:716)

text: och i den anslutande

text: utlänningsförordningen (2006:97)

text: . Reglerna grundar sig delvis på EU-rätt. Uppehållstillstånd kan beviljas på olika grunder. Den som är flykting eller annars behöver internationellt skydd kan ha rätt till uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap. 1 § utlänningslagen

text: . Den som är gift med eller har viss annan anknytning till någon som är bosatt i Sverige kan få uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap.

text: eller

text: 3 a §

text: samma lag. Därutöver kan uppehållstillstånd beviljas för arbete i Sverige och av vissa andra skäl.

text: För närvarande, till och med den 19 juli 2019, gäller vissa begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd. Dessa framgår av lagen (

text: ) om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige.

text: Den som vill ha uppehållstillstånd ska i regel ha ansökt om och beviljats detta före inresan i Sverige. Undantag gäller bl.a. för den som har rätt till uppehållstillstånd på grund av skyddsbehov. En ansökan från någon som inte befinner sig i Sverige ges in till och utreds av en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat. Det är sedan Migrationsverket som fattar beslut.

text: I

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: föreskrivs en särskild tidsfrist för Migrationsverkets prövning av en ansökan om uppehållstillstånd på grund av anknytning. Ett ärende om uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap.

text: och

text: 3 a §§

text: utlänningslagen

text: ska enligt den paragrafen avgöras senast inom nio månader från det att ansökan lämnades in, om det inte finns särskilda skäl.

text: Det aktuella ärendet

text: AA är medborgare i ett land utanför EU. Den 14 juni 2015 ansökte hon om uppehållstillstånd i Sverige på grund av anknytning till sin make, BB, som är svensk medborgare och bosatt här. Migrationsverket begärde vissa kompletteringar den 11 mars 2016. De efterfrågade handlingarna gavs in kort därefter. AA deltog i en muntlig utredning vid en svensk ambassad och BB deltog i en utredning vid Migrationsverket.

text: Migrationsverket beslutade den 29 mars 2017 att bevilja AA ett tidsbegränsat uppehålls- och arbetstillstånd i Sverige. Det hade då gått drygt 21 månader sedan hon gav in sin ansökan till verket.

text: Anspråket

text: BB har begärt skadestånd av staten med 52 133 kr, tillsammans med ränta, för ekonomisk skada. Han har överlåtit åt Justitiekanslern att bedöma om ersättning för ideell skada (kränkning) ska utgå.

text: Till stöd för sin begäran har han anfört bl.a. följande. AA lämnade in sin ansökan om uppehållstillstånd den 14 juni 2015. De har fått vänta mer än ett år och nio månader på ett beslut. Ärendet hade inte ens börjat handläggas inom den niomånadersfrist som gäller. Att det kommit in många ansökningar till Migrationsverket kan inte vara den enskildes problem. Brist på personal kan inte heller utgöra särskilda skäl för en längre handläggningstid än nio månader. Migrationsverket har inte gjort sitt yttersta för att korta handläggningstiderna. Verket hade kunnat omfördela ärenden över landet och utöka personalstyrkan. Verket har inte prioriterat anknytningsärenden på samma sätt som asylärenden. Handläggningstiderna i anknytningsärenden var för övrigt ett problem redan 2013, dvs. före det stora mottagandet av asylsökande. Han har rest till AA under den långa handläggningstiden. Någon annan möjlighet för dem att träffas har inte funnits. Kostnaderna för flygbiljetter, visum etc. är alltså en adekvat följd av bristerna i Migrationsverkets handläggning. Utredningen

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från Migrationsverket, som har anfört bl.a. följande. AA:s ansökan kom in till Migrationsverket den 14 juni 2015. Därefter gick det nästan nio månader innan ansökan började handläggas. Migrationsverket beklagar detta. Den långa handläggningstiden beror i huvudsak på den allmänna situationen med mer än 160 000 asylansökningar under 2015. Verket beklagar att det dessvärre är vanligt förekommande att tidsfristen i

text: utlänningsförordningen

text: inte har kunnat hållas. I januari 2017 fanns det ca 64 500 öppna anknytningsärenden (förstagångsansökningar) och ungefär 29 100 av dessa var äldre än nio månader. Situationen hos Migrationsverket är alltså fortfarande ansträngd. När det gäller de författningsreglerade fristerna har Riksdagens ombudsmän (JO) i ett beslut 2016 konstaterat att handläggningstiderna fortfarande är långa, men att detta till stor del ligger utanför verkets kontroll. JO fann därför inte skäl att rikta ytterligare kritik mot verket. Någon skadeståndsskyldighet för Migrationsverket kan därmed inte föreligga.

text: BB har kommenterat Migrationsverkets yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan i ärendet

text: Den fråga som ska prövas är om BB har rätt till skadestånd av staten på grund av handläggningstiden hos Migrationsverket. Frågan är principiellt viktig eftersom den tidsfrist som i regel gäller för handläggningen, nio månader, enligt Migrationsverket har överskridits eller kommer att överskridas i ett mycket stort antal fall.

text: Skadeståndsanspråket grundar sig på ett påstående om att en tidsfrist enligt

text: utlänningsförordningen

text: har överskridits. I en sådan situation är det Justitiekanslern som ska handlägga anspråket, eftersom det får anses grunda sig på ett påstående om underlåtenhet att meddela beslut (

text: 3 §

text: förordningen [1995:1301] om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten).

text: Justitiekanslern kommer att behandla frågan under följande rubriker.

text: Skadeståndsrättsliga utgångspunkter

text: BB:s anspråk gäller ersättning för ren förmögenhetsskada, dvs. sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada. Anspråket får också anses gälla ersättning för ideell skada (kränkning).

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Migrationsverkets handläggning av ansökningar om uppehållstillstånd är sådan verksamhet.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten också ersätta skada på grund av att någon kränks på det sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ersättning för sådan ideell skada kan lämnas bara när den enskilde har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Detta innebär att staten normalt inte är skyldig att ersätta ideell skada vid myndighetsutövning.

text: Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten också bli ersättningsskyldig vid överträdelser av Europakonventionen. I den mån Sverige har en förpliktelse att gottgöra en överträdelse av konventionen genom en rätt till skadestånd ska skadestånd i första hand utgå med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vid prövningen ska denna bestämmelse tolkas konformt med konventionen. När det gäller ersättning för ideell skada kan enligt Högsta domstolen de begränsningar som följer av 2 kap. 3 § skadeståndslagen inte bortfalla ens vid en konventionskonform tolkning. Därmed kan ersättning för ideell skada vid överträdelser av konventionen i regel inte grundas på skadeståndslagen. Sådan ersättning kan dock utgå utan särskilt lagstöd om det krävs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt konventionen. Med det menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Staten kan slutligen bli skadeståndsskyldig på unionsrättslig grund. Enligt den s.k. Francovich-doktrinen kan skadeståndsskyldighet för staten uppstå under förutsättning att följande tre kriterier alla är uppfyllda.

text: Tidsfristen för Migrationsverkets prövning

text: I svensk rätt fanns före den 30 april 2006 inte någon bestämd tidsfrist för prövningen av ansökningar om uppehållstillstånd på grund av anknytning, utöver de allmänna krav som alltjämt framgår av

text: 7 § förvaltningslagen (1986:223)

text: . Där sägs att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts.

text: Den 22 september 2003 antogs familjeåterföreningsdirektivet (

text: rådets direktiv 2003/86/EG av den 22 september 2003

text: om rätt till familjeåterförening). Enligt

text: artikel 5.4 i direktivet

text: ska medlemsstatens behöriga myndigheter så snart som möjligt, och under alla omständigheter senast nio månader efter det att ansökan har lämnats in, skriftligen underrätta den person som har lämnat in ansökan om beslutet. Om prövningen av ansökan är av komplicerad natur får tidsfristen i undantagsfall förlängas. Samtliga följder av att ett beslut inte har fattats när tidsfristen löper ut ska regleras i den berörda medlemsstatens nationella lagstiftning. Enligt

text: artikel 20

text: skulle medlemsstaterna sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa direktivet senast den 3 oktober 2005.

text: För svensk del genomfördes bestämmelsen om en tidsfrist genom att en ny bestämmelse, 4 kap. 21 a §, infördes i

text: utlänningsförordningen

text: . Där anges att ett ärende om uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap.

text: och

text: 3 a §§

text: utlänningslagen

text: ska avgöras senast inom nio månader från det att ansökan lämnades in, om det inte finns särskilda skäl. Bestämmelsen trädde i kraft den 30 april 2006 och tillämpas på ansökningar om uppehållstillstånd som har kommit in till Migrationsverket efter den dagen (förordningen [2006:262] om ändring i

text: utlänningsförordningen

text: I detta sammanhang bör nämnas att familjeåterföreningsdirektivet har ett begränsat tillämpningsområde. Direktivet tillämpas något förenklat när en tredjelandsmedborgare (dvs. en person som inte är unionsmedborgare) har uppehållstillstånd i en medlemsstat och dennes familjemedlemmar, som också är tredjelandsmedborgare, ansöker om familjeåterförening. Det ska inte tillämpas på familjemedlemmar till unionsmedborgare. Det innebär att direktivet inte är tillämpligt när någon ansöker om familjeåterförening i Sverige med en svensk medborgare eller en annan unionsmedborgare.

text: När direktivets tidsfrist genomfördes i svensk rätt, genom bestämmelsen i

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: , föreskrevs inte någon begränsning av tillämpningsområdet. Kravet på avgörande inom nio månader gäller därmed generellt när någon ansöker om uppehållstillstånd på grund av anknytning, oavsett om anknytningspersonen här är svensk medborgare, medborgare i en annan EU-medlemsstat eller tredjelandsmedborgare.

text: En viktig fråga är vilka skäl som kan motivera att ärendet inte avgörs inom tidsfristen. I förarbetena (

text: prop. 2005/06:72 s. 56

text: och

text: ) anges följande. ”Enligt familjeåterföreningsdirektivet får tiden i undantagsfall förlängas om prövningen av ansökan är av komplicerad natur. Enligt regeringens bedömning ska tiden kunna förlängas om det föreligger särskilda skäl. En förlängning av fristen ska t.ex. kunna medges om sökanden inte i tid ger in erforderligt beslutsunderlag, om beslutande myndighet trots förelägganden inte får in begärt underlag eller om sökanden på annat sätt inte har medverkat i handläggningen av ärendet. En annan situation som kan innebära en förlängning av tidsfristen är att det rör sig om en komplicerad utredning där t.ex. frågor som rör allmän ordning eller säkerhet aktualiseras.”

text: Europeiska kommissionen har i ett meddelande 2014 lämnat riktlinjer för tillämpningen av familjeåterföreningsdirektivet (COM[2014] 210 final). Av dessa framgår att problem med den administrativa kapaciteten inte anses vara skäl nog för att motivera en förlängning enligt undantagsregeln.

text: Handläggningstiderna och flyktingsituationen

text: Det är känt att Migrationsverket under de senaste åren har haft långa handläggningstider i många av sina ärenden. Handläggningstiderna i anknytningsärenden har granskats av JO i beslut 2014 och 2016.

text: I ett beslut den 17 december 2014 (dnr 5497-2013) angav JO att det under 2013 kom in ovanligt många klagomål om långa handläggningstider hos Migrationsverket, framför allt i ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning. Med anledning av dessa klagomål inledde JO en granskning av handläggningstiderna under perioden 2011–2013. Av granskningen framgick att handläggningstiderna i många fall var orimligt långa och inte sällan överskred tidsfristen i

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: . Migrationsverket uppgav att de långa handläggningstiderna framför allt hade orsakats av att antalet asylsökande hade överstigit prognoserna.

text: JO uttalade att ökningen av antalet asylsökande hade varit kraftig och uppgått till över 80 procent mellan 2011 och 2013. JO hade förståelse för att det var svårt att göra prognoser för en verksamhet som i stor utsträckning påverkas av händelser i omvärlden som är svåra att förutse. Det ansågs oundvikligt att en stor och oförutsedd ärendetillströmning i det kortare perspektivet kunde påverka myndighetens handläggningstider negativt. Även om varje myndighet har en skyldighet att se till att författningsreglerade uppgifter utförs på ett godtagbart sätt, och att det finns en beredskap för att i rimlig utsträckning kunna hantera oförutsedda händelser, ansåg JO att Migrationsverket inte skulle kunna lastas för handläggningstider som helt har sin förklaring i sådana omständigheter. JO hade dock svårt att se att ökningen av antalet asylsökande, i vart fall ensamt, kunde förklara de långa handläggningstiderna. De uppgifter som Migrationsverket hade redovisat tydde enligt JO på att verkets egna prioriteringar hade bidragit till långa handläggningstider i vissa ärenden. Vid en samlad bedömning ansåg JO därför att Migrationsverket måste kritiseras för handläggningstiderna och för att den författningsreglerade fristen regelmässigt överskreds.

text: JO följde därefter upp frågan och meddelade ett nytt beslut den 23 juni 2016 (dnr 2132-2015). Enligt JO visade uppföljningen att handläggningstiderna i ett mycket stort antal ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning överskred tidsfristen på nio månader. Enligt Migrationsverkets uppgifter hade medianhandläggningstiden ökat från 4,1 månader i januari 2014 till 9,2 månader i februari 2016. Handläggningstiderna hade ökat trots åtgärder från verkets sida och prognosen var att de långa handläggningstiderna skulle fortsätta under 2016. Migrationsverket uppgav att de handläggare som normalt arbetade med uppehållstillstånd på grund av anknytning behövdes i systemet för mottagning av asylsökande. Antalet öppna asylärenden hade under perioden januari 2014–februari 2016 ökat med över 500 procent.

text: JO uttalade att Migrationsverkets möjligheter att korta handläggningstiderna hade påverkats av den omfördelning av resurser till mottagningssystemet som verket hade varit tvunget att genomföra under hösten 2015. Det ansågs ändå oacceptabelt att handläggningstiderna under flera års tid legat över, eller mycket över, den författningsreglerade tidsfristen. JO angav samtidigt att Migrationsverket sedan det förra beslutet genomfört en rad förändringar i sin organisation och sitt arbetssätt. Utifrån det som kommit fram under uppföljningen drog JO slutsatsen att orsakerna till att handläggningstiderna fortfarande var långa till stor del låg utanför verkets kontroll. JO fann därför inte skäl att rikta ytterligare kritik mot Migrationsverket för de långa handläggningstiderna under 2015 och dittills under 2016. Situationen ansågs dock allvarlig och JO lämnade över sitt beslut till Justitiedepartementet med motiveringen att det yttersta ansvaret för att verket kan fatta beslut inom rimlig tid och inom gällande tidsfrister ligger hos regering och riksdag.

text: Justitiekanslern har, för att förstå flyktingsituationen och den påföljande arbetsbelastningen för Migrationsverket, tagit del av den statistik som finns på Migrationsverkets webbplats. Av tabellen framgår hur många asylansökningar som kommit in till verket varje år de senaste decennierna.

text: 9 662

text: 12 844

text: 11 231

text: 16 303

text: 23 515

text: 33 016

text: 31 355

text: 23 161

text: 17 530

text: 24 322

text: 36 207

text: 24 353

text: 24 194

text: 31 819

text: 29 648

text: 43 887

text: 54 259

text: 81 301

text: 162 877

text: 28 939

text: Statistiken visar att antalet asylansökningar varierade mellan ca 10 000 och ca 35 000 per år under lång tid. Därefter, från och med 2012, ökade antalet gradvis för att nå en exceptionell nivå under 2015. Utvecklingen beskrivs bl.a. i betänkandet Att ta emot människor på flykt, Sverige hösten 2015 (

text: SOU 2017:12

text: ). Regeringen bedömde 2015 att situationen innebar ett allvarligt hot mot allmän ordning och inre säkerhet. Tillfälliga gränskontroller infördes, liksom id-kontroller vid resor med buss och tåg från Danmark till Sverige och vid vissa båtresor till Sverige. Därutöver infördes lagen om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige.

text: Den situation som uppstod ställde givetvis stora krav på Migrationsverket. För att kunna registrera alla asylansökningar överfördes resurser från andra delar av verksamheten, bl.a. från annan tillståndsprövning än asyl (jfr

text: SOU 2017:12 s. 135

text: ). Att personal från tillståndsprövningen deltog i registrering och mottagande av asylsökande framgår även av 2016 års JO-beslut och av Migrationsverkets årsredovisning för 2015 (s. 67). Under 2016 minskade antalet asylsökande kraftigt. Migrationsverket beskriver i sin årsredovisning för 2015 (s. 4) att man nu har gått in i en fas där man lägger kraft på att handlägga alla de ärenden som har kommit in. I sin årsredovisning för 2016 (s. 55 och 56) beskriver myndigheten att handläggningstiderna för bl.a. anknytningsärenden har ökat och att året avslutas med fler öppna ärenden än vid årets början. Resultatet är enligt myndigheten en konsekvens av ett ledningsbeslut att sänka ambitionsnivån för tillståndsärenden för att först och främst fokusera på asylprövningen. Enligt samma årsredovisning (s. 5) riktas nu fokus mot bl.a. anknytningsärendena, där utvecklingen fortsatt har gått mot längre ärendeköer. Verket anger att stor kraft kommer att läggas på att komma i fas och att korta väntetiden i tillståndsärendena.

text: Justitiekanslern kan slutligen nämna att Migrationsverket för statistik även över antalet beviljade uppehållstillstånd. Av den statistiken framgår att antalet beviljade uppehållstillstånd på grund av anknytning har ökat över tid och att ökningen har fortsatt även under perioden 2014–2016.

text: Frågan om skadestånd enligt unionsrätten

text: Eftersom BB är svensk medborgare har familjeåterföreningsdirektivet inte varit tillämpligt i detta fall. Som framgått gäller direktivet inte när någon ansöker om familjeåterförening med en svensk medborgare (

text: artikel 3 i direktivet

text: ). Niomånadersfristen har därför gällt endast enligt nationell rätt (

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: Handläggningstiden kan alltså inte ha inneburit någon överträdelse av direktivets regler om tidsfrist och BB har redan av det skälet inte rätt till skadestånd på unionsrättslig grund.

text: Frågan om överträdelse av Europakonventionen

text: Ett krav på avgörande inom skälig tid följer i vissa fall av

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: . Förfaranden som gäller uppehållstillstånd och andra utlänningsrättsliga frågor anses dock falla utanför

text: artikel 6.1

text: (se t.ex. Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte upplagan, 2015, s. 171). Någon överträdelse av artikeln kan därför inte ha ägt rum. Det kan tilläggas att artikel 1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen, som innehåller rättssäkerhetsgarantier vid utvisning, inte är tillämplig eftersom AA:s ärende inte har gällt utvisning.

text: Den fråga som får ställas är om handläggningstiden har inneburit en överträdelse av

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: , som handlar om rätt till skydd för privat- och familjeliv. Enligt denna artikel har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. En offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter.

text: Europakonventionen innehåller ingen bestämmelse som förpliktar en stat att medge utlänningar inresa till eller vistelse på dess territorium. Det står enligt konventionen varje stat fritt att själv reglera villkoren för att utlänningar ska få vistas i landet. Rätten till respekt för familjelivet kan dock aktualiseras i vissa fall när statens åtgärder eller beslut leder till att en familj splittras eller att familjemedlemmarna inte kan leva tillsammans. Europadomstolen har bedömt flera fall av det slaget (om detta, se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte upplagan, 2015, s. 415–427).

text: När Europadomstolen har konstaterat överträdelser av

text: artikel 8

text: har det oftast rört sig om fall när en stat hindrat en sammanföring av familjemedlemmar som har ett starkt intresse av att få bo i konventionsstaten. Det har vanligtvis handlat om beslut att vägra inrese- eller uppehållstillstånd. Domstolen har i flera fall uttalat att staterna i princip har rätt att kräva att en utlänning som ansöker om uppehållstillstånd lämnar in sin ansökan utomlands och väntar på beslutet där. (Se t.ex.

text: Jeunesse mot Nederländerna

text: , no. 12738/10, Europadomstolens dom [stor kammare] den 3 oktober 2014, punkt 101.)

text: Justitiekanslern konstaterar att AA har beviljats uppehållstillstånd. Själva handläggningstiden, drygt 21 månader, har varit lång men inte så lång att den i sig kan anses ha inneburit en överträdelse

text: artikel 8

text: . Det har inte varit fråga om något permanent hinder mot återförening. Tidsutdräkten kan till allra största del förklaras av att staten vidhållit principen om reglerad invandring, vilket är ett befogat intresse för staten, i en situation med kraftigt ökad arbetsbelastning. Det kan tilläggas att AA och BB såvitt framgår har kunnat träffa varandra utomlands under väntetiden. De har också kunnat ha kontakt med varandra på andra sätt. Sammantaget bedömer Justitiekanslern att det inte har förekommit någon överträdelse av Europakonventionen och att ersättning för kränkning därför inte kan lämnas på den grunden.

text: Frågan om skadestånd enligt

text: skadeståndslagen

text: Den återstående frågan är om handläggningstiden innebär att staten är skadeståndsskyldig enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Det krävs då att handläggningstiden kan betecknas som felaktig eller försumlig.

text: Enligt Justitiekanslern bör denna fråga prövas i två steg. Till att börja med måste det prövas om ett dröjsmål (en normavvikelse) över huvud taget kan anses föreligga. Om så är fallet, ska det sedan prövas om dröjsmålet (normavvikelsen) kan kvalificeras som oaktsamt (jfr bl.a.

text: prop. 1989/90:42 s. 16

text: NJA 2013 s. 842

text: punkt 15 och Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , andra upplagan, s. 87).

text: Frågan om det föreligger ett dröjsmål måste i första hand avgöras utifrån

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: . Där anges, som framgått, att ett ärende om uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap.

text: och

text: 3 a §§

text: utlänningslagen

text: ska avgöras senast inom nio månader från det att ansökan lämnades in, om det inte finns särskilda skäl. Det är denna norm som prövningen ska ske mot.

text: Det står klart att AA:s ärende gällt uppehållstillstånd enligt

text: 5 kap. 3 § utlänningslagen

text: . Niomånadersfristen har därför varit tillämplig. Det står också klart att ärendet inte avgjorts inom fristen utan efter drygt 21 månader. Migrationsverket har inte påstått att det skulle ha förelegat särskilda skäl med hänsyn till sökandens eget agerande och Justitiekanslern kan inte heller se att så skulle ha varit fallet.

text: Justitiekanslern bedömer vidare att Migrationsverkets arbetsbelastning, till följd av den särskilda situation som rådde, inte gärna kan anses ha utgjort särskilda skäl i bestämmelsens mening. De exempel på särskilda skäl som nämns i förarbetena hänför sig till sökandens agerande och det individuella ärendet i övrigt. Även om familjeåterföreningsdirektivet inte är tillämpligt måste det vidare påpekas att det i direktivet anges att tidsfristen får förlängas endast om prövningen av ansökan är av komplicerad natur.

text: Ärendet har alltså inte avgjorts inom nio månader och Justitiekanslern kan inte se att det har funnits särskilda skäl för en längre handläggningstid.

text: Migrationsverket kan mot den bakgrunden inte anses ha levt upp till de krav som ställs i

text: 4 kap. 21 a § utlänningsförordningen

text: . Det har alltså förekommit ett dröjsmål eller, med skadeståndsrättslig terminologi, en normavvikelse.

text: Frågan är då om dröjsmålet kan kvalificeras som oaktsamt.

text: När en författningsreglerad tidsfrist överskrids ligger det mycket nära till hands att betrakta normavvikelsen som oaktsam. Allmänheten måste i regel kunna utgå från att den sortens frister hålls. Bedömningen måste dock vara nyanserad och ske mot bakgrund av de faktiska förhållanden som rådde.

text: Förarbetena till

text: skadeståndslagen

text: intar en ganska förlåtande hållning till dröjsmål som beror på otillräckliga resurser m.m. I

text: prop. 1972:5

text: anges (s. 518) att den s.k. standardregeln innebär att skadeståndsskyldighet bör komma i fråga huvudsakligen när resurserna också vid en ordinär belastning av verksamheten hade varit uppenbart underdimensionerade. I den mån en försummelse är att återföra på riksdagens eller regeringens beslut i t.ex. anslagsfrågor anges att skadeståndsanspråk är uteslutna redan enligt

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: . Enligt den bestämmelsen får en talan om ersättning enligt

text: 3 kap. 2 § samma lag

text: inte föras med anledning av ett beslut av riksdagen eller regeringen. Det anges vidare att man endast mera sällan kan anse att ett misstag som en myndighet i en sådan bristsituation begår, vid den svåra avvägningen av hur tillgängliga resurser ska användas, över huvud taget innefattar skadeståndsgrundande fel eller försummelse.

text: Standardregeln upphävdes genom en lagändring som trädde i kraft 1990. I förarbetena (

text: prop. 1989/90:42

text: ) uttalas (s. 14 ff.) att den begränsning som standardregeln innehållit torde ingå som ett moment redan i den allmänna vållandebedömning som ska göras enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vad gäller frågan om ett konstaterat dröjsmål innebär att fel eller försummelse föreligger, anges att det är väsentligt vad allmänheten rimligen kan kräva. Beror förseningen på en oförsvarligt långsam arbetstakt, en påtagligt bristfällig organisation eller en klar felbedömning av frågan om vilka ärenden som bör ha förtur, bör det allmänna svara för uppkommen skada. Däremot torde det lika lite som tidigare vara möjligt att grunda ansvaret enbart på att statsmakterna tilldelat myndigheten otillräckliga resurser.

text: Även i den juridiska litteraturen har framförts att vållandebedömningen ska vara nyanserad också vid konstaterade dröjsmål. Faktorer som otillräcklig tillgång på personal, material eller medel har ansetts kunna fria staten från skadeståndsansvar. En stark anhopning av ärenden eller andra besvärliga arbetsförhållanden har också ansetts tala mot ansvar (se bl.a. Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, s. 281–292 och Bengtsson, Det allmännas ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: , andra upplagan, s. 87–97).

text: Med hänsyn till rättsutvecklingen på senare tid, bl.a. efter Europakonventionens införlivande i svensk rätt, är det något oklart vilken tyngd dessa olika uttalanden har (jfr

text: SOU 2010:87 s. 87

text: ). Det har bl.a. framförts att det numera är tveksamt i vad mån staten, som förarbetena förutsätter, kan freda sig genom att hänvisa till otillräckliga statsanslag (se Bengtsson och Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: , 12 maj 2016, Zeteo, kommentaren till

text: 3 kap. 2 §

text: Justitiekanslern bedömer att den avgörande frågan får anses vara vad den enskilde rimligen kan begära från myndigheternas sida i en viss situation snarare än vilka anslag den aktuella myndigheten har fått (jfr bl.a.

text: NJA 2013 s. 842

text: NJA 2013 s. 1210

text: samt Bengtsson och Strömbäck, Skadeståndslagen, 12 maj 2016, Zeteo, kommentaren till 3 kap. 2 §). Vid bedömningen av vad den enskilde med fog kan förvänta sig bör vissa av de faktorer som har lyfts fram i förarbetena och litteraturen fortfarande kunna beaktas.

text: Som redan påpekats ska enskilda i regel kunna förutsätta att författningsreglerade tidsfrister hålls. Det gäller inte minst i frågor som är så viktiga för enskilda som familjeåterförening. Det kan dock inte bortses från att Migrationsverkets arbetsbelastning, till följd av antalet asylsökande, har varit exceptionell under en tid. Som framgått ökade antalet asylsökande redan under 2012 och 2013. Under 2014 var antalet asylansökningar drygt 81 000, vilket var det högsta antalet sedan 1992 och vida översteg vad som varit normalt under en lång rad av år. Under 2015 steg antalet ytterligare och nådde en nivå på nästan 163 000. Regeringen bedömde att situationen utgjorde ett allvarligt hot mot allmän ordning och inre säkerhet. Under dessa mycket speciella förhållanden kan, som utgångspunkt, inte ens ett relativt betydande dröjsmål i förhållande till niomånadersfristen betraktas som oaktsamt. Det är fråga om yttre faktorer som inte med säkerhet har kunnat förutses någon längre tid i förväg. Det handlar inte om en enskild tjänstemans arbetsbörda eller en oförsvarligt långsam arbetstakt och det finns inte stöd för att Migrationsverket haft en påtagligt bristfällig organisation.

text: Justitiekanslern anser inte heller att Migrationsverkets prioriteringar, som bl.a. inneburit att personal från övrig verksamhet tagits i anspråk för att ta emot och registrera asylansökningar, kan betraktas som felaktiga eller försumliga i

text: skadeståndslagens

text: mening. Det har varit fråga om mycket svåra prioriteringar under stor press och det kan knappast ifrågasättas, i vart fall inte vid en skadeståndsbedömning, att exempelvis mottagandet av asylsökande, inklusive ensamkommande barn, fått gå före prövningen av ansökningar om uppehållstillstånd på grund av anknytning.

text: Utgångspunkten måste alltså vara att inte ens ett relativt betydande dröjsmål i förhållande till fristen kan betecknas som oaktsamt under de förhållanden som rådde under framför allt 2014 och 2015. Till följd av den stora ärendetillströmningen var Migrationsverkets arbetsbelastning exceptionell även under 2016. Det kan noteras att JO för sin del inte funnit skäl att rikta ytterligare kritik mot Migrationsverket för de långa handläggningstiderna under 2015 och första halvan av 2016, fram till JO:s beslut i juni 2016.

text: Exakt hur långt dröjsmål den enskilde under dessa förhållanden rimligen behövt räkna med är svårt att säga. AA ansökte om uppehållstillstånd den 14 juni 2015 och ärendet avgjordes den 29 mars 2017. Dröjsmålet i förhållande till tidsfristen är alltså betydande, drygt tolv månader. Det måste samtidigt beaktas att handläggningstiden till mycket stor del har sammanfallit med den tid under vilken Migrationsverket haft en exceptionell arbetsbelastning. Justitiekanslern kan mot den bakgrunden inte komma till någon annan slutsats än att dröjsmålet trots allt inte har varit oaktsamt i

text: skadeståndslagens

text: mening. Det betyder att förutsättningarna för skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: inte är uppfyllda. BB:s skadeståndsanspråk ska därför avslås.

text: Det kan tilläggas att ersättning för ideell skada (kränkning) inte hade kunnat lämnas även om dröjsmålet hade betraktats som oaktsamt. Sådan ersättning förutsätter nämligen, som framgått, att den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott. Så har inte varit fallet, oavsett hur man bedömer frågan om oaktsamhet.

text: Med hänsyn till den bedömning som nu har gjorts saknar Justitiekanslern skäl att pröva vissa frågor som annars hade haft betydelse för rätten till skadestånd. En sådan fråga är om bara AA hade haft rätt till skadestånd, i egenskap av sökande i ärendet, eller om även BB hade omfattats av en sådan rätt. Detta hade fått avgöras utifrån de skadeståndsrättsliga principerna om skyddat intresse (normskyddsläran) och tredjemansskada. En annan fråga hade varit vilka ekonomiska skador som hade kunnat ersättas. Det krävs nämligen dels att skadan är styrkt, dels att den har ett rimligt orsakssamband med den skadegörande handlingen, i detta fall dröjsmålet. Det saknas nu skäl att uttala sig i dessa frågor.

text: Justitiekanslerns avslutande kommentarer

text: I det föregående har Justitiekanslern redovisat sin skadeståndsrättsliga bedömning av BB:s anspråk. Det finns anledning att därutöver göra vissa uttalanden från ett tillsynsperspektiv.

text: Justitiekanslern har stor förståelse för att den långa handläggningstiden har inneburit påfrestningar för AA och BB. Som JO anfört har Migrationsverkets beslut i ärenden om uppehållstillstånd på grund av anknytning stor betydelse för de sökande och deras anhöriga. Även om de långa handläggningstiderna har förklaringar, och inte utan vidare medför skadeståndsansvar för staten, är situationen givetvis otillfredsställande. Justitiekanslern välkomnar därför de åtgärder som Migrationsverket uppger att myndigheten har genomfört, och kommer att genomföra, för att korta väntetiderna och så snabbt som möjligt leva upp till

text: utlänningsförordningens

text: krav på handläggningstiden. Enligt sin verksamhetsplan för 2016 avser verket att ha ett särskilt fokus på bl.a. anknytningsärendena och lägga stor kraft på att komma i fas.

text: Att Migrationsverket vidtar kraftfulla åtgärder för att korta väntetiderna är i första hand viktigt för de enskilda som berörs, men detta ärende visar att det också har betydelse från ett skadeståndsperspektiv. När antalet asylsökande nu har sjunkit kraftigt, och verksamheten långsamt återgår till det normala, kan det inte uteslutas att fortsatta dröjsmål under kommande år kan komma att ådra staten skadeståndsansvar. Den vållandebedömning som nu har gjorts bygger i allt väsentligt på de mycket speciella omständigheter som har förelegat. Som Justitiekanslern framhållit kan en överträdelse av en författningsreglerad tidsfrist i många fall bedömas som oaktsam, vilket alltså skulle kunna medföra skadeståndsskyldighet för staten.

text: Justitiekanslern har anledning att följa Migrationsverkets arbete med att korta handläggningstiderna i anknytningsärenden och andra ärenden. Detta kan komma att ske med anledning av klagomål i enskilda fall eller på andra sätt. Detta ärende avslutas dock med de uttalanden som nu har gjorts.

text: Med hänsyn till ärendets principiella betydelse översänds en kopia av detta beslut för kännedom till JO och till Justitiedepartementet.