publisher: Justitiekanslern

title: Inget skadestånd men väl kritik mot Polismyndigheten för att ett beslut om kroppsvisitation inte dokumenterats.

org: jk

text: Justitiekanslerns beslut

type: rubrik

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 19 februari 2020 blev en polisbil omkörd av en personbil som kördes av sökanden och som enligt polismannens uppfattning överträdde högsta tillåtna hastighet. Då sökanden stoppades beslutades enligt vad som framgår av polisens dokumentation, att omhänderta dennes körkort. Enligt dokumentationen beslutades även om att genomsöka sökandens fordon enligt

text: 20 a § polislagen (1984:387)

text: i syfte att leta efter vapen eller andra farliga föremål som kan användas vid brott mot liv eller hälsa. Däremot saknas dokumentation om att genomföra kroppsvisitation av sökanden. Såvitt gått att utröna genomfördes dock en sådan. Några vapen eller andra farliga föremål hittades inte.

type: stycke

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med totalt 35 000 kr för kränkning på den grunden att polisen dels genomfört kroppsvisitation och husrannsakan utan tillräckliga skäl, dels underlåtit att dokumentera besluten. Som skäl för begäran har i huvudsak anförts följande. På en direkt fråga från sökanden svarade polismannen att han inte var misstänkt för något brott, men påstods tillhöra en mc-gruppering. Det fanns inga konkreta omständigheter för polisen att misstänka att farliga föremål skulle påträffas. En viss grupptillhörighet har inte varit tillräcklig för åtgärderna. Vidare har inte besluten dokumenterats. Polisens beslut om husrannsakan i fordonet och kroppsvisitation strider mot rätten till privatliv, till föreningsfrihet och till att inte bli diskriminerad enligt Europakonventionen.

text: Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket och avstyrkt att någon ersättning ska utgå. Polismyndigheten har inhämtat upplysningar från ingripande polisman som uppgett att han tror att det även genomfördes en kroppsvisitation av sökanden.

text: Sökanden har yttrat sig över vad Polismyndigheten har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndslagen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Polismyndighetens nu aktuella beslut och åtgärder utgör sådan verksamhet. Ersättning för ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd för ideell skada kan också ges ut enligt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Med det sist nämnda menas skyldigheten enligt artikel 13 i konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: Europakonventionen

text: Enligt

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Rätten får enligt artikel 8.2 inte inskränkas annat än med stöd av lag (det s.k. laglighetskravet). Vidare måste den vidtagna åtgärden vara nödvändig i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till något av vissa närmare angivna legitima intressen, bl.a. intresset av att förebygga brott. Åtgärden ska med andra ord vara proportionerlig i förhållande till sitt syfte (det s.k. proportionalitetskravet).

text: Enligt

text: artikel 11.1 i Europakonventionen

text: har var och en rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet. Av artikel 11.2 följer att dessa rättigheter får underkastas vissa inskränkningar. Dessa ska vara föreskrivna i lag, uppfylla ett av de legitima ändamål som räknas upp i konventionsartikeln samt vara nödvändiga i ett demokratiskt samhälle för att uppnå ändamålet i fråga.

text: Enligt

text: artikel 14 i Europakonventionen

text: ska åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad så som pga. kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt.

text: Bestämmelser om kroppsvisitation, husrannsakan, m.m.

text: Enligt

text: 19 § andra stycket 1 polislagen

text: får en polisman besluta om kroppsvisitation i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt

text: 36 kap. 3 § brottsbalken

text: (BrB). Förverkande kan enligt

text: 36 kap. 3 § 2

text: BrB beslutas i fråga om föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att de skulle komma till sådan användning.

text: Bestämmelsen ger polisen befogenhet att genomföra kroppsvisitation i förebyggande syfte. Avsikten med bestämmelsen har varit att ge underlag för polisen att i riskfyllda situationer eftersöka och ta hand om farliga tillhyggen. Det ska vara fråga om situationer där risken typiskt sett är stor för att knivar och andra farliga föremål kan komma att användas vid våldsbrott (

text: prop. 1986/87:115 s. 21

text: f.). Ett typexempel på en sådan situation då ett ingripande är avsett att kunna ske är enligt förarbetena då två rivaliserande ungdomsgrupper konfronteras på allmän plats. Detsamma gäller under förhållanden då våldsamma sammanstötningar erfarenhetsmässigt kan uppstå, som vid idrottsevenemang (

text: prop. 1982/83:89 s. 15

text: f.).

text: Med bestämmelsen om kroppsvisitation som förebild utformades regeln i

text: 20 a § polislagen

text: som ger polisen befogenhet att i förebyggande syfte genomsöka fordon efter vapen och andra farliga föremål. Av förarbetena framgår att det måste finnas någon konkret omständighet som ger objektivt stöd för antagandet att det finns farliga föremål i fordonet samt att bestämmelsen kan aktualiseras bl.a. när rivaliserande gäng konfronteras och polisen befarar att vissa personer förvarar vapen eller andra tillhyggen i fordon i närheten (

text: prop. 2005/06:113 s. 63

text: ). Bestämmelsen är tillämplig även vid genomsökningar av enstaka fordon (

text: a. prop. s. 63

text: Polisen anses vid sådana tillfällen ha befogenhet att mera rutinmässigt kontrollera om de som uppehåller sig på platsen eller besöker evenemanget bär på sig eller i handbagage medför föremål som kan användas för att skada andra. De angivna exempel har inte ansetts vara uttömmande men risken för våldsanvändning måste alltid vara på det sättet kvalificerad som anges i förverkandebestämmelserna i

text: 36 kap. 3 §

text: BrB. Polisen måste kunna peka på någon konkret omständighet – exempelvis tidigare iakttagelser – som ger objektivt stöd för ett antagande att vapen kan komma att påträffas vid en visitation. (Se Berggren och Munck,

text: Polislagen

text: , Juno, 3 juni 2019, kommentaren till

text: 19 §

text: Polisens befogenhet att genomföra kroppsvisitation och husrannsakan i fordon med stöd av de aktuella bestämmelserna i

text: polislagen

text: kräver alltså inte att det finns någon misstanke om brott. I det avseendet skiljer sig polisens befogenheter enligt

text: polislagen

text: mot de straffprocessuella tvångsmedel som regleras i

text: rättegångsbalken

text: (RB). Det rör sig om möjligheter för polisen att, vid sidan av den egentligt brottsutredande verksamheten, vidta åtgärder till förebyggande av att vapen och andra farliga föremål kommer till användning vid allvarlig våldsbrottslighet (jfr

text: prop. 1986/87:115 s. 6

text: och

text: prop. 2005/06:113 s. 21

text: f.). Bestämmelserna är avsedda att aktualiseras vid situationer där risken typiskt sett framstår som stor för att tillhyggen ska komma till användning vid våldsbrott.

text: Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa får kroppsvisitation, enligt

text: 28 kap. 11 § första stycket

text: RB, genomföras på den som skäligen kan misstänkas för brottet, för att bl.a. söka efter föremål som kan tas i beslag eller utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning av brottet. För sådana ändamål får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa även kroppsbesiktigas (

text: 28 kap. 12 § första stycket

text: RB). Kravet på att någon skäligen kan misstänkas innebär att det måste finnas någon konkret omständighet som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex.

text: JO 2001/02 s. 76

text: och JO 1993/94 s. 101). Beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning kan inte grundas enbart på allmänna kunskaper om en persons livsföring eller tidigare brottslighet.

text: Protokoll ska föras över husrannsakan och kroppsvisitation (

text: 27 § polislagen

text: och 28 kap. 13 § i förening med

text: 28 kap. 9 §

text: RB).

text: Bedömningen i detta fall

text: Mot bakgrund av vad som anförts av Polismyndigheten utgår Justitiekanslern ifrån att det genomfördes en kroppsvisitation av sökanden vid det aktuella tillfället.

text: Sökanden har begärt skadestånd för ideell skada. Utredningen ger dock inte stöd för att det i samband med besluten om kroppsvisitation och husrannsakan skulle ha förekommit något straffbart tjänstefel eller annat brott som kan föranleda skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Frågan är då om polisens åtgärder mot sökanden har inneburit att hans rättigheter enligt Europakonventionen har överträtts.

text: Åtgärder som husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning utgör i och för sig ingrepp i en persons rätt till privatliv m.m. enligt artikel 8. Som redovisats ovan finns dock som utgångspunkt lagstöd för de åtgärder det här varit fråga om; dels i

text: och

text: 20 a §§

text: polislagen

text: , dels – såvitt gäller kroppsvisitation och kroppsbesiktning vid misstanke om brott – i 28 kap. 11 och 12 §§ RB. I det enskilda fallet finns utrymme för att göra olika bedömningar av om förutsättningarna enligt respektive lagrum är uppfyllda eller inte. Även om bedömningar i efterhand kan ifrågasättas får ändå konventionens laglighetskrav anses vara uppfyllt i det aktuella fallet. Åtgärderna har också haft ett legitimt syfte, nämligen att förebygga brott. Nästa fråga är om åtgärderna varit proportionerliga i förhållande till sitt syfte.

text: Av protokollet avseende husrannsakan framgår att det beslutet fattades med stöd av

text: 20 a § polislagen

text: . Däremot saknas dokumentation beträffande beslutet om kroppsvisitation. Det är således inte känt om beslutet ifråga fattades med stöd av

text: polislagen

text: eller RB. Detta är inte acceptabelt. Avsaknaden av dokumentation medför också i regel att det i efterhand inte är möjligt att bedöma om det fanns fog för en viss åtgärd. Det medför att ett beslut ofta kan framstå som oproportionerligt redan på grund av denna brist. I just detta fall ligger det dock nära till hands att anta att beslutet om kroppsvisitation grundades på samma omständigheter som beslutet om husrannsakan. Det finns inget i utredningen som talar för att det skulle förhålla sig på annat sätt. Justitiekanslern utgår därför från att beslutet om husrannsakan och kroppsvisitation fattades på samma grunder med stöd av

text: 19 § andra stycket 1

text: respektive

text: 20 a § polislagen

text: . Beslutet att genomföra husrannsakan motiverades med att sökanden kunde ha kopplingar till en kriminell mc-gruppering som verkar med våld eller hot om våld. Vidare var avsikten att leta efter vapen eller andra farliga föremål som kan användas för brott mot liv eller hälsa.

text: Det har i detta fall inte varit fråga om någon sådan specifik hot- eller riskfylld situation som anges i förarbetena. Av den dokumentation som finns att tillgå finns inte något som påvisar några konkreta omständigheter som gav anledning att anta att ett farligt föremål skulle komma att påträffas. (Se t.ex. JK:s beslut den 30 maj 2017, dnr 7319-16; den 10 juli 2018, dnr 5054-17-4.3; den 17 september 2019, dnr 2088-19-4.3.2 m.fl. samt den 13 januari 2020, dnr 4886-19-4.3.2.) På befintligt underlag går därför inte att dra någon annan slutsats än att det saknats grund för polisens åtgärder. Europakonventionens krav på proportionalitet är därmed inte uppfyllt och ingreppen strider således mot artikel 8. Utredningen ger däremot inte stöd för att det har skett något konventionsstridigt ingrepp i sökandens rätt till föreningsliv enligt artikel 11 eller att det skett ett åsidosättande av diskrimineringsförbudet i

text: artikel 14 i Europakonventionen

text: Skadestånd

text: Frågan är då om

text: artikel 13 i Europakonventionen

text: kräver att sökanden ges skadestånd för den ideella skada han lidit till följd av överträdelsen.

text: Ersättningen vid en överträdelse av konventionen ska bestämmas utifrån den ideella ersättning som döms ut enligt svensk rätt i liknande fall och får understiga vad Europadomstolen skulle ha dömt ut i motsvarande situation (se t.ex.

text: NJA 2007 s. 584

text: ). Vid prövningen ska det göras en helhetsbedömning av överträdelsens art och omständigheterna i övrigt. I praxis har det ansetts att en rätt till ersättning förutsätter att skadan är av viss storleksordning (se

text: NJA 2012 s. 211

text: I p. 26,

text: NJA 2013 s. 842

text: p. 61 och

text: prop. 2017/18:7 s. 66

text: ). Vid mindre allvarliga ideella skador kan det vara en tillräcklig gottgörelse att överträdelsen erkänns.

text: I detta fall har det varit fråga om en engångshändelse. Även om ingreppen har varit obehagliga och frustrerande för sökanden anser Justitiekanslern sammantaget att den ideella skadan får anses vara av mindre allvarligt slag. Det lidande som sökanden drabbats av får därför i det här fallet anses tillräckligt kompenserat genom att Justitiekanslern konstaterar att Europakonventionen har åsidosatts. (Jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: samt Gillian och Quinton mot Förenade kungariket , no. 4158/05, dom den 12 januari 2010.) Sökanden har alltså inte rätt till ekonomisk kompensation med anledning av att hans rättigheter enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: har överträtts.

text: Tillsyn

text: Som Justitiekanslern har påtalat i flera beslut innebär kroppsvisitation, kroppsbesiktning och husrannsakan långtgående ingrepp i den enskildes integritet. Det är därför av största vikt att sådana ingripanden sker under korrekta förutsättningar. Det är viktigt att de poliser som tjänstgör i yttre tjänst är medvetna om att det – för att ingripanden i enlighet med

text: och

text: 20 a §§

text: polislagen

text: ska få utföras – krävs att det finns någon konkret omständighet som ger ett objektivt stöd för att ett farligt föremål kan komma att påträffas.

text: Det är också av stor betydelse för den enskildes rättssäkerhet, för en tillsynsmyndighets granskning men också för Polismyndighetens egenkontroll och intresse att åtgärder dokumenteras och att detta sker med noggrannhet. Detta gäller inte minst beslut som fattas på standardiserade blanketter där exempelvis avsaknaden av ett kryss i en ruta kan få stora verkningar. Följden av en bristfällig dokumentation kan vid en efterhandsgranskning också bli att en åtgärd som i själva verket haft fog för sig framstår som oproportionerlig (se bl.a. JK:s beslut den 13 januari 2020 med dnr 4886-19-4.3.2).

text: Att beslutet om kroppsvisitation inte har dokumenterats hade i normalfallet inneburit att det inte hade varit möjligt att granska vilka överväganden som har gjorts gällande nödvändighet och proportionalitet och om det därmed funnits tillräcklig grund för åtgärden. Det hade vidare inte varit möjligt att utröna vem som fattade beslutet. Det är inte godtagbart. Även om det med hjälp av övrig utredning i det här fallet gick att dra vissa slutsatser kring vilka omständigheter som föranledde beslutet och vem det fattades av finns anledning att kritisera Polismyndigheten för det inträffade.

text: Justitiekanslern förutsätter att Polismyndigheten vidtar åtgärder för att påminna poliser i yttre tjänst om vikten av tydlig avrapportering och noggrann dokumentation. Om det finns anledning till det bör också informeras och utbildas om förutsättningarna för att besluta om kroppsvisitation och husrannsakan med stöd av

text: polislagen

text: om de överväganden som alltid ska göras gällande åtgärdens nödvändighet och proportionalitet.

type: avgorande


title: Anspråk på skadestånd av staten med anledning av att personuppgifter sänts i ett kuvert som inte varit förslutet

text: Justitiekanslern avslår AS:s skadeståndsanspråk.

text: Ärendet

text: Genom ett meddelande daterat den 31 januari 2002 bekräftade Premiepensionsmyndigheten (PPM) att AS:s premiepensionsmedel hade placerats på ett visst sätt. Det kuvert som meddelandet sändes i hade inte förslutits.

text: AS har begärt skadestånd av staten med 1 000 kr eller det belopp som Justitiekanslern anser skäligt. Beloppet avser ersättning för det obehag som han känt till följd av att någon kunnat läsa innehållet i brevet. Han har vidare förbehållit sig rätten att längre fram återkomma med ytterligare skadeståndskrav med anledning av det inträffade. Han har till stöd för anspråket vidare framhållit att det tagit åtta bankdagar för meddelandet att nå honom.

text: PPM har överlämnat anspråket hit för handläggning. Myndigheten har därvid avgett ett yttrande som i huvudsak innehåller följande.

text: "PPM beklagar att brevet till AS skickats utan att ha varit förslutet. Vidare beklagar myndigheten att det tagit lång tid för brevet att nå fram. PPM har svarat AS att de brev som skickats från PPM vid den aktuella tidpunkten blivit försenade på grund av en omfattande datakörning.

text: I fråga om de uppgifter som fanns i bekräftelsebrevet gäller sekretess enligt 7 kap 7 § och 9 kap 25 § sekretesslagen. Skada och kränkning av den personliga integriteten som uppkommer till följd av brister i den tekniska säkerheten kan enligt

text: 48 § personuppgiftslagen (1998:204)

text: leda till skadestånd. Enligt

text: 31 § personuppgiftslagen

text: skall myndigheten vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda de personuppgifter som behandlas. Härvid skall beaktas bland annat tekniska möjligheter, kostnader för genomförande och hur pass känsliga de aktuella uppgifterna är.

text: I samband med att en pensionssparare byter fonder skickar PPM ett bekräftelsebrev. Bekräftelsen innehåller namn, adress, personnummer, kontonummer hos PPM, uppgift om kontosaldo, vald fördelning av fonder och fondkurser.

text: De brev som PPM skickar till pensionssparare skall befordras i förslutna kuvert. Kuverteringen är helt automatiserad och sköts av ett externt företag, Parajett. Enligt uppgift från Parajett kan det aldrig helt uteslutas att ett kuvert inte försluts ordentligt eller inte alls.

text: PPM gör mot bakgrund av vilka uppgifter som finns i ett bekräftelsebrev den bedömningen att den tekniska lösning som valts innebär ett tillräckligt skydd för uppgifterna. För att försäkra sig om att inga brev skickas ut utan att vara helt förslutna skulle PPM behöva göra manuella kontroller av utgående brev i en sådan omfattning som inte kan motiveras med hänsyn till kostnaderna och arten av de uppgifter som skall skyddas.

text: Enligt PPM:s uppfattning har inte något obehörigt utlämnande av uppgifter skett. Det har visserligen förelegat viss risk för att någon obehörigen tagit del av uppgifterna i bekräftelsebrevet. Enligt PPM:s bedömning är detta dock inte tillräckligt för att grunda skadeståndsskyldighet för PPM."

text: AS har beretts tillfälle att komma in med ytterligare synpunkter.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av

text: 48 § personuppgiftslagen

text: framgår att den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har orsakat.

text: AS har inte hävdat att han drabbats av någon ekonomisk skada till följd av det inträffade. AS:s anspråk avser endast ersättning för den kränkning av hans personliga integritet som han menar har uppkommit på grund av att meddelandet sänts i ett öppet kuvert.

text: Det kan inte uteslutas att det sätt på vilket meddelandet kommit att sändas inneburit att

text: personuppgiftslagens

text: regler åsidosatts. Oavsett hur man ser på den saken måste emellertid den kränkning som ett sådant åsidosättande kan ha medfört för AS anses så begränsad att någon rätt till kränkningsersättning enligt

text: 48 § personuppgiftslagen

text: inte föreligger. Jag beaktar därvid bl.a. att det inte varit fråga om personuppgifter av särskilt känslig art samt att det endast funnits en begränsad risk för spridning av uppgifterna.

text: Med hänvisning till det anförda avslår jag AS:s ersättningsanspråk.


title: Remissyttrande över delbetänkandet Gårdsförsäljning (SOU 2010:98)

text: (Departementets diarienummer S2010/9077/FST)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i delbetänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta. Justitiekanslern har inte i detalj granskat den lagtekniska utformningen av förslagen. Yttrandet lämnas mot bakgrund av de erfarenheter som Justitiekanslern har gjort med anledning av det stora antalet skadeståndsanspråk som har riktats mot staten pga. av upprätthållandet av

text: alkohollagens (1994:1738)

text: numera upphävda förbud mot s.k. privatinförsel i andra fall än då transporten har utförts av konsumenten i egenskap av resande. Justitiekanslern lämnar inledningsvis en kort sammanfattning av dessa tvister. Erfarenheter från statens skadereglering Justitiekanslern har sedan ett antal år tillbaka handlagt ett stort antal skadeståndsanspråk som har framställts mot staten med anledning av upprätthållandet av

text: alkohollagens

text: införselförbud avseende alkohol som har köpts för privat bruk i andra medlemsstater av svenska konsumenter via främst internet och där transporten till Sverige inte har utförts av konsumenten själv. Justitiekanslern har avslagit anspråken på den grunden att staten inte har ådragit sig skadeståndsansvar eftersom det inte har varit fråga om en klar överträdelse av unionsrätten. Drygt 200 sådana anspråk har prövats i grupprättegång i Nacka tingsrätt (mål nr 1286-07 Torkel Jörgensen ./. staten). I dom den 29 april 2011 ogillade Nacka tingsrätt käromålen. Domen har överklagats till Svea hovrätt. Justitiekanslerns ställningstagande, som nu har vunnit gehör i första instans, har i allt väsentligt grundats på den svenska lagstiftarens entydiga val i fråga om formerna för försäljning av alkohol till konsumenter i Sverige i syfte att uppnå de eftersträvade folkhälsomålen, dvs. att detaljhandel endast får bedrivas av, det för ändamålet inrättade och statligt ägda liksom strikt kontrollerade, Systembolaget AB genom försäljning i butik. En lagstiftning vars syften och avgränsningar genom EU-domstolens dom i

text: mål C-189/95

text: brottmålet mot Harry Franzén (REG 1997 I-05909) ansågs förenlig med den fria rörligheten för varor enligt en bedömning mot bakgrund av den specialbestämmelse som reglerar statliga handelsmonopol (då artikel 34 i EG-fördraget, sedermera artikel 31 EG, nu

text: artikel 37 FEUF

text: ). Att det genom EU-domstolens dom i

text: mål C-170/04

text: Klas Rosengren m.fl. mot Riksåklagaren (REG 2007 I-04071) visade sig att att införselförbudet inte skulle anses utgöra en bestämmelse som reglerade detaljhandelsbolagets ensamrätt och funktion och därför inte skulle bedömas enligt artikel 31 EG utan enligt de generella bestämmelserna i artiklarna 28 och 30 EG (nu artiklarna

text: och

text: FEUF) och därvid inte ansågs utgöra en proportionerlig inskränkning i den fria rörligheten för varor, kunde knappast förutses. Lagstiftarens felbedömning fick därför betraktas som ursäktlig och således inte skadeståndsgrundande. EU-domstolens dom i Rosengren-målet innefattar inte någon prövning av om det svenska detaljhandelsmonopolet bärs upp av sådana syften som kan berättiga inskränkningar i den fria rörligheten för varor och i målet sattes inte heller i fråga att dessa syften i praktiken har upprätthållits på ett sammanhängande och systematiskt sätt. Inte heller i den pågående prövningen i nationell domstol har detaljhandelsmonopolets syfte och praktiska upprätthållande satts i fråga. Även om EU-domstolen således fann att ett sådant förbud mot privatinförsel som det svenska stred mot fördraget innefattade domen alltså inte något ifrågasättande av detaljhandelsmonopolet i övrigt. Det kan dock framhållas att rätten vid den muntliga förhandlingen i EU-domstolen den 30 november 2005, ställde frågor till den svenska regeringen om huruvida det fanns några regler som begränsade vilka kvantiteter en konsument ägde köpa hos Systembolaget AB. Bedömning Justitiekanslern konstaterar att utredningens förslag innefattar ett klart avsteg från lagstiftarens tidigare val i fråga om villkoren för detaljhandel i Sverige. Detaljhandel ska enligt förslaget således få bedrivas av andra än det statligt ägda och kontrollerade detaljhandelsbolaget. Härvid kan särskilt framhållas att Systembolaget AB är förhindrat att bedriva sin verksamhet i syfte att göra vinst i högre utsträckning än som särskilt fastställs. Uteslutandet av det som brukar kallas ”privata vinstintressen” vid detaljhandel med alkohol är ett av grundvillkoren för den svenska restriktiva alkoholpolitiken. Någon sådan begränsning ska inte gälla för de som får tillstånd till ”gårdsförsäljning”.

text: Alkohollagens

text: folkhälsomål, att motverka alkoholens negativa skadeverkningar genom att hålla nere alkoholkonsumtionen, ska som det får förstås i stället säkerställas genom kvantitativa begränsningar knutna till försäljningen hos respektive tillståndshavare. Någon begränsning av antalet möjliga tillståndshavare föreslås emellertid inte. Justitiekanslern kan då inte annat än konstatera att den regleringsmetoden oundvikligen fäster uppmärksamhet vid just det faktum att kvantitativa restriktioner inte tillämpas inom detaljhandelsmonopolets verksamhet. I den verksamheten har i stället bedömts att folkhälsomålen uppnås genom att formerna för försäljning är strikt reglerade, dvs. att försäljning ska ske i butik under närmare angivna villkor för bl.a. öppettider och hur varorna exponeras i butiken. Utredningens förslag innebär således att principen om ett statligt detaljhandelsbolag med ensamrätt inte längre kommer att gälla, att privata vinstintressen tillåts vid detaljhandel i Sverige och att ”gårdsförsäljningen” får ske i andra former än vad som annars gäller för detaljhandel. I betänkandet görs antagandet att ett införande av en möjlighet till ”gårdsförsäljning” inte skulle komma att påverka en framtida bedömning i EU-domstolen av detaljhandelsmonopolet. På s. 84 i betänkandet anförs att ”den omständigheten att ett detaljhandelsmonopol inte är heltäckande saknar betydelse för prövningen enligt

text: artikel 37 FEUF

text: , så länge den ensamrätt som staten beviljar organet i fråga står i relation till och främjar det syfte som eftersträvas med monopolregleringen.” Utredningen jämför härvid med ett avgörande avseende det tyska spelmonopolet, där privata aktörer tillåts i viss utsträckning. Justitiekanslern ifrågasätter utredningens antagande i denna del. Som nyss anförts medför förslaget avsteg från de grundvillkor som hittills har gällt för att säkerställa alkohollagstiftningens folkhälsomål. Lagstiftaren skulle således göra bedömningen att det bl.a. inte längre var nödvändigt att det statliga bolaget har ensamrätt på detaljhandel i Sverige. En ändring av omfattningen av den ensamrätt som hittills har tillkommit Systembolaget AB förutsätter en förnyad bedömning av om det då är berättigat att vidmakthålla handelsmonopolet. Hur den bedömningen skulle utfalla går inte med någon säkerhet att förutse med det står klart att EU-domstolens slutsats i Franzén-målet inte längre skulle kunna åberopas. Om omfattningen av detaljhandelsbolagets ensamrätt ändras i förhållande till vad som gällde vid tidpunkten för bedömningen i Franzén-målet kan en svensk domstol knappast avstå från att på nytt begära förhandsavgörande från EU-domstolen angående detaljhandelsmonopolets förenlighet med

text: artikel 37 FEUF

text: . Den frågan kan aktualiseras på samma sätt som i Franzén-målet eller inom ramen för en skadeståndstalan mot staten. Utredningen synes i denna del ha lagt stor vikt vid de avgöranden som rör spelområdet. Dessa har naturligtvis viss relevans i sammanhanget, t.ex. har just uteslutandet av privata vinstintressen som grund för den svenska spelregleringen accepterats som ett tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera restriktioner på det området (EU-domstolens dom i de förenade målen

text: och

text: brottmålen mot Otto Sjöberg och Anders Gerdin, REG 2010 I-00000). Det framstår dock som att utredningen inte i tillräcklig utsträckning har beaktat att de svenska folkhälsomålen är striktare på alkoholpolitikens område än vad som gäller för spel. Enligt Justitiekanslerns erfarenhet, som då också grundas på att Justitiekanslern har företrätt staten även avseende skadeståndsanspråk med anledning av den svenska spelregleringen, är det en väsentlig skillnad mellan att bedöma restriktiva nationella bestämmelser som syftar till att kanalisera spelande till statligt kontrollerade aktörer men där själva spelandet i normalfallet inte bedöms som skadligt och att bedöma monopolbestämmelser som syftar till att hålla nere konsumtionen av alkohol, dvs. av en produkt som till sin natur bedöms som farlig för hälsan. Utredningen anger på s. 126 att ett konstaterande från EU-domstolens sida, att ett genomförande av utredningens modell till gårdsförsäljning ger skäl att ifrågasätta att den svenska alkohollagstiftningen på ett sammanhängande och systematiskt sätt tillgodoser behovet av att nå målet att skydda folkhälsan, inte behöver få konsekvenser för annat än reglerna om gårdsförsäljning. Justitiekanslern delar inte denna bedömning. Det framstår som en förenklad bild att anta att den svenska lagstiftaren, efter att ha ändrat de grundläggande villkoren för detaljhandelsmonopolet och i en situation där EU-domstolen har bedömt att detaljhandelsmonopolet inte längre uppfyller villkoren enligt

text: artikel 37 FEUF

text: , obehindrat skulle kunna återgå till den tidigare regleringen. En förnyad bedömning enligt

text: artikel 37 FEUF

text: skulle avse samtliga rättsliga och faktiska omständigheter som reglerar monopolets syften, avgränsning och funktionssätt och det kan därmed knappast antas att EU-domstolens prövning skulle ta sikte på just reglerna om gårdsförsäljning och att dessa bestämmelser skulle bli ensamt avgörande för slutsatserna angående monopolets förenlighet med fördraget. Inte heller ger tidigare erfarenheter stöd för utredningens antagande att det skulle vara högst osannolikt att kommissionen, för det fall kommissionen inte vid en anmälan enligt direktiv

text: begär att Sverige ska avstå från att anta reglerna om gårdsförsäljning, i ett senare skede skulle ifrågasätta den svenska ordningen. En anmälan enligt direktiv

text: begränsar sig till reglerna för gårdsförsäljning och kommissionens bedömning av anmälan skulle alltså inte omfatta själva omregleringen av detaljhandelsmonopolet. Att kommissionen med anledning av en anmälan enligt direktiv

text: inte finner skäl att begära att medlemsstaten ska avstå från att anta bestämmelserna förhindrar för övrigt inte att kommissionen i ett senare skede gör en annan bedömning. Kommissionens uppfattning saknar visserligen direkt betydelse för utfallet av EU-domstolens prövning men det kan inte antas att kommissionen i fråga om detaljhandelsmonopolet som sådant skulle ändra sin hittills negativa inställning eller avstå från att göra den gällande av den anledningen att en möjlighet till ”gårdsförsäljning” införs.

text: Sammanfattning Utredningen har bedömt att genomförandet av förslaget om ”gårdsförsäljning” inte skulle leda till att detaljhandelsmonopolet kommer att ifrågasättas. Justitiekanslern delar inte denna bedömning. Enligt Justitiekanslern skulle ett genomförande av förslaget medföra en påtaglig risk för att det statliga detaljhandelsmonopolet inte längre skulle anses förenligt med

text: artikel 37 FEUF

text: . Det framstår också som ofrånkomligt att den frågan tämligen omgående skulle bli föremål för EU-domstolens prövning.


title: Vissa uttalanden rörande en polismyndighets användning av ett visst formulär vid förfrågningar från massmedier

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden men vidtar ingen åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: RM, som är redaktionschef på Nya Wermlands-Tidningen, har i en skrivelse hit ifrågasatt ett visst förfarande hos Polismyndigheten Värmland som enligt honom innebär att frågor från journalister registreras. Till anmälan har fogats ett formulär som enligt RM förväntas fyllas i av vakthavande befäl vid polismyndigheten när en journalist vänder sig till myndigheten med en fråga.

text: Polismyndigheten har på Justitiekanslerns begäran yttrat sig i ärendet. I yttrandet, till vilket har fogats ett yttrande från polismyndighetens informationschef YC, anförs bl.a. följande.

text: ”Polismyndigheten Värmland tar regelbundet emot en stor mängd frågor från media. […]

text: Under mars månad år 2005 ökade samtalen från media kraftigt och den särskilt avsatta telefonlinjen som polismyndigheten har för att snabbt kunna besvara frågor från media räckte inte till. […] Frågan uppkom från ledningskommunikationscentralen om vi inom polismyndigheten kunde vidta åtgärder för att på ett bättre sätt kunna kommunicera med media. Det uppdrogs åt vår nya informationschef, YC, att se över våra informationsrutiner samt våra kontakter med media. YC […] avsåg att ta kontakt med media för att diskutera frågor rörande hur vi kan skapa goda relationer mellan media och polismyndigheten samt hur vi kan öka vår förståelse för varandras arbeten. Eftersom YC var ny på tjänsten och ny i kontakterna med media i Värmland togs ett formulär fram i syfte att underlätta för YC i hennes arbete med att utreda mängden samtal och för att i nästa steg kunna kontakta rätt tidning och/eller TV och få en större klarhet i medias behov av vår information så att vi kunde komplettera våra infomationsrutiner ytterligare.

text: Enligt polismyndighetens mening har formuläret tagits fram enbart i syfte att underlätta för YC i hennes arbete med att kunna kontakta rätt tidning och TV. Polismyndigheten har inte tagit fram formuläret i något annat syfte än att få klarhet över vilka medier som särskilt skulle behöva kontaktas för att inleda en dialog över hur vi kunde förstärka våra informationsrutiner mot medierna. Polismyndigheten har heller inte använt sig av formuläret med syfte att efterforska vem den enskilda journalisten eller reportern är eller vilket syfte han har haft med sin begäran att utfå allmän handling.

text: Nämnda formulär har polismyndigheten betraktat som en handling som under ärendets handläggningsprocess skall användas av informationschefen som en minnesanteckning, i enlighet med

text: 2 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen

text: . Det vill säga minnesanteckningen har utgjort ett nödvändigt minnesstöd för att informationschefen skulle kunna handlägga det henne ålagda uppdraget.

text: Om det senare skulle visa sig att informationen i denna minnesanteckning även skulle kunna gagna polismyndighetens fortsatta kontakter med massmedia, kan den då i digital form upprättade handlingen först komma att prövas jämlikt

text: personuppgiftslagens

text: bestämmelser. Men för närvarande utgör aktuell handling endast en minnesanteckning på sätt ovan beskrivits.

text: RM har beretts tillfälle att lämna synpunkter på polismyndighetens yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Det ifrågavarande formuläret har varit avsett att användas av vakthavande befäl hos Polismyndigheten Värmland när telefonsamtal från journalister tas emot. Formuläret innehåller ett schema för anteckningar om vilken typ av frågor som journalister hos vissa angivna tidningar, nyhetsbyråer, radio- och tv-kanaler m.m. ställer till myndigheten. Således finns det i formuläret kolumner avseende olika kategorier av frågor som kan ställas; t.ex. ”dagens aktuella händelserapport”, ”annan dags aktuella händelserapport”, ”annat brott som ej finns i händelserapport?” och ”annat?”. I ytterligare en kolumn kan den person som fyller i formuläret besvara ”du godkänner att du citeras?”. Nedtill i formuläret finns rutor som kan fyllas i med uppgifter om ”Journalistens namn (om möjligt)”, ”VB som mottar samtalet (initialer räcker)” samt klockslag. Slutligen ges instruktionen att ett formulär skall användas per samtal.

text: Jag prövar i ärendet huruvida formuläret och dess användning är förenligt med dels anonymitetsskyddet enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: , dels meddelarfrihetens princip vilken är fastslagen i

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF och

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL).

text: Enligt

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF får en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut.

text: Varken innehållet i formuläret eller vad som har upplysts om användningen av det ger enligt min mening stöd för slutsatsen att polismyndigheten därigenom har efterforskat eller försökt efterforska vem som i ett visst fall har begärt att få del av uppgifter ur allmänna handlingar eller vilket syfte vederbörande har haft med sin begäran. Formuläret kan inte heller anses innefatta en uppmaning till vakthavande befäl att göra några sådana efterforskningar. Vid sådana förhållanden, och med beaktande av vad polismyndigheten har uppgett om att formuläret har tagits fram inom ramen för en översyn av formerna för myndighetens kontakter med media och i syfte att förbättra dessa, finner jag inte skäl att uttala någon kritik mot polismyndigheten för användningen av formuläret med avseende på bestämmelsen i

text: 2 kap. 14 § tredje stycket

text: TF.

text: Enligt såväl TF som YGL tillförsäkras alla en rätt att till bl.a. massmedierna meddela uppgifter och upplysningar i vilket ämne som helst, dock med vissa i grundlagarna närmare angivna undantag för främst vissa sekretesskyddade uppgifter (

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF och

text: 1 kap. 2 §

text: YGL). Denna meddelarfrihet omfattar också rätten att uppträda anonymt vid kontakter med massmedierna. Rätten till anonymitet skyddas bl.a. av det s.k. efterforskningsförbudet, som innebär att det allmänna inte får efterforska vem som har lämnat ett meddelande för publicering annat än i de speciella fall som framgår av respektive grundlag (

text: 3 kap. 4 §

text: TF och

text: 2 kap. 2 §

text: YGL). För de anställda i staten och kommunerna är efterforskningsförbudet av särskild betydelse eftersom det alltså hindrar att arbetsgivaren försöker efterforska vem som har lämnat uppgifter till exempelvis en tidning.

text: Formuläret innehåller som nämnts rutor där vakthavande befäl kan ange sina initialer och när samtalet mottogs. Avsikten har varit att ett formulär skall användas per inkommande samtal. Detta medför i praktiken att ett vakthavande befäl som följer instruktionerna kommer att ange varje telefonsamtal från någon journalist som han eller hon har haft och vid vilka tidpunkter samtalen har ägt rum. Vidare finns i formuläret en kolumn för uppgift om vederbörande har godkänt att han eller hon citeras. Genom att välja något av alternativen för kategorier av frågor kommer ett vakthavande befäl också att ge en, om än knapphändig, upplysning om vad samtalet har handlat om. För det fall polismyndigheten inte skulle ha klargjort för personalen att användningen av formuläret är frivilligt, riskerar en rutin som den förevarande att få till följd att ett vakthavande befäl som inom ramen för meddelarfriheten och utan arbetsgivarens vetskap önskar lämna upplysningar till exempelvis en tidning inte upplever sig kunna upprätthålla sin rätt till anonymitet. Jag vill mot bakgrund av det anförda erinra om betydelsen av att användningen av formulär som det förevarande sker på frivillig basis och att formuläret utformas på ett sätt som inte inskränker meddelarfriheten.

text: Polismyndigheten synes ha haft ett vällovligt syfte med rutinen att vakthavande befäl skall använda sig av formuläret. Utifrån rapporteringen har myndigheten avsett att föra en dialog med representanter för olika medier i syfte att förbättra och effektivisera kontakterna mellan myndigheten och medierna. Det har vidare inte framkommit annat än att formuläret har utarbetats i samförstånd med de anställda vid myndigheten som tjänstgör som vakthavande befäl och att användningen har varit frivillig. De anställdas meddelarfrihet kan inte anses ha inskränkts genom formuläret. Sålunda finner jag inte skäl att heller från meddelarfrihetssynpunkt uttala kritik mot polismyndigheten för användningen av formuläret.

text: Jag avslutar ärendet med de påpekanden som har gjorts ovan.


title: Redovisning av uppdrag från regeringen att följa tillämpningen av lagen (1995:575) mot skatteflykt

text: Justitiekanslern har granskat tillämpningen av lagen (

text: ) mot skatteflykt med utgångspunkt från ett regeringsuppdrag den 4 juni 1998. Granskningen har huvudsakligen avsett frågan om tillämpningen - mot bakgrund av att lagens bestämmelser är allmänt hållna - kan anses ha tillgodosett grundläggande krav på rättssäkerhet.

text: Under den tid som denna redogörelse avser har det till Justitiekanslern kommit in 26 domar och 35 förhandsbesked där lagen mot skatteflykt har tillämpats eller där en tillämpning av lagen har varit ifrågasatt. Lagen har tillämpats i sjutton domar, varav tre från Regeringsrätten, och i ett förhandsbesked från Skatterättsnämnden. De tre regeringsrättsavgörandena avser överklagade förhandsbesked.

text: Det föreliggande materialet visar enligt Justitiekanslerns mening inte på ojämnheter i tillämpningen av lagen mot skattflykt.

text: Inkomna domar och förhandsbesked visar att tillämpningen av lagen mot skatteflykt präglas av stor försiktighet. Materialet ger inte stöd för bedömningen att lagen eller tillämpningen av denna resulterat i att kraven på rättssäkerhet och förutsebarhet för de skattskyldiga har blivit åsidosatta. 1997 års lagändringar har inte i något avgörande hittills ställts på sin spets och det går därför inte att säga något bestämt i frågan om ändringarna skulle ha förorsakat några tillämpningsproblem eller några effekter av betydelse.

text: 1. Uppdraget

text: Lagen (

text: ) mot skatteflykt, skatteflyktslagen, trädde i kraft den 1 juli 1995 och tillämpas på rättshandlingar som har företagits efter ikraftträdandet. Lagen innebar ett återinförande av den år 1992 upphävda lagen (

text: ) mot skatteflykt, som alltjämt skulle tillämpas på rättshandlingar som företagits under tiden den 1 januari 1981 - 31 december 1992. Genom lagen (

text: ) om ändring i skatteflyktslagen skärptes lagen i ett par avseenden men lindrades på en punkt. Ändringarna trädde i kraft den 1 januari 1998 och tillämpas på rättshandlingar som har företagits efter ikraftträdandet.

text: Genom beslut den 4 juni 1998 har regeringen uppdragit åt Justitiekanslern att följa tillämpningen av skatteflyktslagen och före den 1 juli 2002 till regeringen komma in med ett yttrande däröver. Justitiekanslerns granskning har sträckt sig fram till mars 2002 då den handläggare som ansvarat för beredningen av ärendet lämnade sin anställning. (I tiden därefter har endast en länsrättsdom ytterligare redovisats; i det fallet har skatteflyktslagen tillämpats.)

text: 2. Genomförandet av uppdraget

text: I förordningen (

text: ) om skyldighet att lämna vissa uppgifter om tillämpningen av skatteflyktslagen har regeringen föreskrivit att de allmänna förvaltningsdomstolarna och Skatterättsnämnden skall i den omfattning och ordning som Justitiekanslern bestämmer tillställa honom domar och andra avgöranden om tillämpningen av lagen.

text: Med anledning av vad regeringen föreskrivit meddelade Justitiekanslern i ett beslut den 18 juni 1998, vilket tillställdes Regeringsrätten, kammarrätterna och samtliga länsrätter samt Skatterättsnämnden, att avskrifter av domar och andra avgöranden, meddelade den 1 juli 1998 eller senare, i mål där tillämpning av skatteflyktslagen hade ägt rum eller varit ifrågasatt, skulle tillställas Justitiekanslern. De allmänna förvaltningsdomstolarna skulle göra det i samband med att avgörandet expedierades, Skatterättsnämnden halvårsvis i efterskott med början i januari 1999.

text: 3. Antalet inkomna avgöranden

text: Till Justitiekanslern har fram till denna dag inkommit elva domar meddelade av länsrätt i vilka frågan om tillämpning av skatteflyktslagen prövats. Sju av länsrättsdomarna har efter överklagande fastställts av kammarrätt. Vidare har inkommit 35 beslut meddelade av Skatterättsnämnden i ärenden om förhandsbesked om tillämpning av lagen. Slutligen har hit inkommit eller infordrats åtta domar av Regeringsrätten med anledning av överklaganden av meddelade förhandsbesked av Skatterättsnämnden i vilka tillämpningen av lagen prövats.

text: I de hit inkomna länsrättsdomarna, som avser 1996 eller 1997 års inkomsttaxeringar, har skatteflyktslagen tillämpats i sju fall.

text: Prövningen av de 35 ärenden om förhandsbesked som redovisats hit av Skatterättsnämnden har i fråga om tillämpningen av skatteflyktslagen utfallit på det sätt som framgår av nedanstående uppställning.

text: Lagen mot skatteflykt tillämpad: 1998 - 0 gånger. 1999 - 1 gång. 2000 - 0 gånger. 2001 - 0 gånger. Summa: 1 gång

text: Lagen mot skatteflykt ej tillämpad: 1998 - 8 gånger. 1999 - 12 gånger. 2000 - 8 gånger.2001 - 6 gånger. Summa: 34 gånger

text: De åtta domar som meddelats av Regeringsrätten är från 1998, 1999, 2000 och 2001. I en av domarna förklarade Regeringsrätten med ändring av Skatterättsnämndens förhandsbesked att skatteflyktslagen skulle tillämpas. I två av domarna, varav en avsåg ett överklagande av ett meddelat förhandsbesked av Skatterättsnämnden den 10 mars 1998, fastställde Regeringsrätten nämndens beslut att lagen skulle tillämpas. I resterande fem domar fastställde Regeringsrätten nämndens beslut att lagen inte skulle tillämpas.

text: 4. Närmare om innehållet i de inkomna avgörandena

text: Av de elva länsrättsdomarna rörde tio frågan om skatteflyktslagen, i dess lydelse före den 1 januari 1998, skulle tillämpas på ett förfarande som innebar ett kringgående av de s.k. 3:12-reglerna (dåvarande 3 § 12 mom. lagen [1947:576] om statlig inkomstskatt, SIL; numera

text: 57 kap. 2 § inkomstskattelagen

text: [1999:1229], IL). Förfarandet bestod i att fysiska personer som skulle sälja sina aktier i ett fåmansföretag först överlät dem utan skattekonsekvenser till ett handelsbolag i vilka de var delägare för att därefter sälja andelarna i handelsbolaget. Därigenom undvek de att en del av realisationsvinsten togs upp i inkomstslaget tjänst och därmed högre skatt. Lagen tillämpades på förfarandet i sju av länsrättsdomarna. Dessa domar ingick i en skatteserie och överprövades av kammarrätt utan ändring. I de tre andra länsrättsdomarna - vilka också ingick i en skatteserie men avgjordes av en annan länsrätt - tillämpades däremot inte lagen. Samtliga domar har avsett 1996 års inkomsttaxering. Fr.o.m. 1997 års taxering har bestämmelser införts som förhindrar liknande kringgåenden (se den tidigare bestämmelsen i 24 § 7 mom. SIL; numera

text: 50 kap. 7 §

text: IL).

text: Det sista länsrättsavgörandet, som avsåg ett aktiebolags inkomsttaxering 1997, rörde storleken av en realisationsförlust vid avyttring av näringsbetingade aktier. Skatteflyktslagen, i dess lydelse före den 1 januari 1998, ansågs - med hänsyn till att endast en rättshandling företagits efter lagens ikraftträdande den 1 juli 1995 - över huvud taget inte kunna tillämpas på avyttringen.

text: I de av Skatterättsnämnden avgjorda ärendena har skatteflyktslagen tillämpats i endast ett fall. I det fallet tillämpades lagen på ett kommissionärsavtal där kommittenten var ett förlustföretag och begränsningar förelåg i fråga om kvittning av underskott mot koncernbidrag från kommissionären. Fallet rörde ett kringgående av koncernbidragsspärren genom kommissionärsavtalet. Sökanden överklagade beslutet i den del det rörde skatteflyktslagen till Regeringsrätten som i dom den 28 april 2000 fastställde nämndens beslut (

text: RÅ 2000 ref. 21

text: I).

text: De övriga fallen, där Skatterättsnämnden alltså inte tillämpat skatteflyktslagen, rör många olika frågeställningar och kan inte inordnas i ett fåtal grupper. Några grupper finns dock. Den största, som innehåller femton fall, rörde underprisöverlåtelser vid omstruktureringssituationer med i några fall efterföljande extern avyttring av dotterföretag. Dessa underprisöverlåtelser bedömdes inte föranleda uttagsbeskattning. Ett annat förfarande som lagen inte tillämpades på rörde utdelning av samtliga aktier i ett dotterbolag till ägarna av moderbolaget. Denna grupp innehöll två ärenden. I två andra fall tillämpades lagen inte på en inskränkt skattskyldig stiftelses avyttring av aktier respektive fastighet till marknadsvärdet till ett bolag som stiftelsen ägde tillsammans med en annan stiftelse. Förvärvet skulle finansieras bl.a. genom att stiftelsen lämnade lån och aktieägartillskott. Vinsten vid avyttringen och erhållna räntor på det lämnade lånet skulle inte föranleda någon beskattning hos stiftelsen. För det förvärvande bolaget bedömdes räntan vara avdragsgill och det mottagna aktieägartillskottet inte vara skattepliktigt.

text: I tre av de åtta fall som prövats av Regeringsrätten och som avser överklagande av förhandsbesked har skatteflyktslagen tillämpats. I ett fall fastställde Regeringsrätten Skatterättsnämndens förhandsbesked att lagen skulle tillämpas på ett aktiebolags emittering av ett konvertibelt vinstandelslån, vilket skulle medföra avdragsrätt för låneräntan, när innehavarna av vinstandelsbevisen kontrollerade bolaget genom en stiftelse. Förfarandet ansågs strida mot syftet med bestämmelserna om vinstandelslån rörande avdragsrätten (

text: RÅ 1998 not 195

text: ). Det andra fallet, vilket redovisats ovan, rörde ett kommissionärsavtal där kommittenten var ett förlustföretag och begränsningar förelåg i fråga om kvittning av underskott mot koncernbidrag från kommissionären. Även i detta fall fastställde Regeringsrätten Skatterättsnämndens förhandsbesked att lagen skulle tillämpas. Förfarandet ansågs utgöra ett kringgående av koncernbidragsspärren för att kunna utnyttja underskott (

text: RÅ 2000 ref. 21

text: I). I det tredje fallet fann Regeringsrätten, med ändring av Skatterättsnämndens förhandsbesked, att lagen skulle tillämpas på koncernbidrag som inför ett förestående avyttrande skulle ges med ett så stort belopp att underskott uppkom och som skulle möjliggöras genom aktieägartillskott. Förfarandet ansågs strida mot syftet med koncernbidragsreglerna och bedömdes även efter tillkomsten av lagen (

text: ) om avdrag för underskott i näringsverksamhet motsvara det tidigare rättsfallet

text: RÅ 1989 ref. 31

text: RÅ 2000 ref. 21

text: II).

text: De fem fall i vilka Regeringsrätten fann att skatteflyktslagen inte skulle tillämpas avsåg också överklagade förhandsbesked. I ett fall fastställde Regeringsrätten Skatterättsnämndens beslut att lagen inte skulle tillämpas på ränta och realisationsvinst som en VD tillika aktieägare i ett fåmansbolag kunde komma att erhålla på sina konvertibla vinstandelsbevis, vilka hade emitterats av bolaget i utländsk valuta. Fråga var om beskattningen skulle ske i inkomstslaget kapital eller som inkomst av tjänst. Denna fråga besvarades med det förra alternativet (

text: RÅ 2001 ref. 12

text: ). I ett annat fall fastställde Regeringsrätten Skatterättsnämndens beslut att lagen inte skulle tillämpas på en beräkning av omkostnadsbeloppet vid avyttring av aktierna i ett helägt dotterbolag (

text: RÅ 1999 not 251

text: ). Det tredje fallet avsåg ett förfarande som innebar att två fysiska personer till underpris skulle avyttra andelar i ett svenskt aktiebolag - via ett av dem ägt aktiebolag där inga utländska ägarintressen skulle finnas - till ett annat svenskt aktiebolag som ägdes av samma personer genom två holländska bolag. Regeringsrätten gjorde vid sin prövning samma bedömning som Skatterättsnämnden, att lagen inte skulle tillämpas på förfarandet, och fastställde därmed nämndens beslut (

text: RÅ 2001 ref. 66

text: ). Det fjärde fallet rörde ett i princip identiskt fall som det föregående och lagen tillämpades inte heller här (mål nr 4203-2001). I det femte fallet fastställde Regeringsrätten Skatterättsnämndens beslut att lagen inte skulle tillämpas på vissa förfaranden avseende kommunala bolag. Förfarandena innebar att en kommun till marknadspris skulle överlåta aktierna i flera helägda bolag till ett nybildat helägt aktiebolag mot vederlag i form av en räntebärande revers. Det nybildade bolaget (moderbolaget) avsåg att finansiera räntekostnaderna med koncernbidrag från de olika bolagen (dotterbolagen). Kommunen avsåg att därefter löpande lämna aktieägartillskott till moderbolaget. Moderbolaget skulle sedan i sin tur lämna aktieägartillskott till dotterbolagen. Avsikten med förfarandet var att bolagsvinst till ett belopp motsvarande ränta på moderbolagets skuld till kommunen skulle undgå statlig inkomstskatt och att ett belopp motsvarandet den inkomstskatten skulle tillfalla kommunen, som inte var skattskyldig (

text: RÅ 2001 ref. 79

text: 5. 1997 års lagändring

text: Genom lagändringen skärptes som tidigare angetts skatteflyktslagen i två avseenden men lindrades på en annan punkt. Den s.k. generalklausulen i lagen fick härigenom en delvis ny utformning.

text: En av skärpningarna innebar att det är tillräckligt att den skattskyldige indirekt har medverkat i rättshandlingen. Den andra skärpningen innebar att det numera räcker att skatteförmånen utgjort det övervägande (och inte som tidigare det huvudsakliga) skälet för att ett visst förfarande valts. Några avgöranden där tillämpningen av dessa rekvisit har ställts på sin spets har inte kommit in till Justitiekanslern under den tid som granskningen har avsett. Det är därför inte möjligt att nu göra något närmare uttalande om effekten av de vidtagna lagändringarna.

text: Detsamma gäller den lindring som genomförts i lagen genom att förutsättningarna för dess tillämpning skärpts. Numera krävs att ett visst förfarande innebär en väsentlig skatteförmån för den enskilde och inte som tidigare endast en "icke oväsentlig förmån". Det finns å andra sidan inte något som tyder på att lindringen inte skulle få den avsedda effekten.

text: Såvitt kan utläsas av inkomna avgöranden tycks förändringarna i skatteflyktslagen inte ha medfört några särskilda tillämpningsproblem.

text: 6. Justitiekanslerns bedömning

text: I de elva fall som prövats av länsrätt har skatteflyktslagen i dess lydelse före den 1 januari 1998 tillämpats i sju fall. Dessa sju fall har också överprövats av kammarrätt utan ändring. I fyra av de elva fallen har lagen däremot inte tillämpats. Länsrättsfallen ger emellertid ett dåligt underlag för en bedömning av lagens tillämpning då de endast har rört två skattefrågor. Alla utom en av domarna har rört frågan om lagen skulle tillämpas på ett förfarande som innebar ett kringgående av de s.k. 3:12-reglerna. Beträffande denna fråga har de två länsrätterna kommit till olika slutsatser vilket i och för sig innebär en ojämnhet vid tillämpningen av lagen. Denna ojämnhet får dock mot bakgrund av att något avgörande i frågan från högre instans inte tycks ha funnits vid tidpunkten för länsrättsdomarna, och då det endast rört sig om två mindre skatteserier, anses relativt obetydlig i sammanhanget. Till det nu anförda kommer också att bestämmelser därefter har införts som i fortsättningen förhindrar liknande kringgåenden. Skatteflyktslagen kommer därmed inte att aktualiseras på förfarandet.

text: Den slutsats som ligger närmast till hands efter ett studium av de beslut i de ärenden om förhandsbesked som Skatterättsnämnden meddelat är att tillämpningen präglas av stor försiktighet. Det är endast i ett fall som skatteflyktslagen har tillämpats. Skiljaktig mening har sällan förekommit. Nämndens beslut har dock i ett fall ändrats av Regeringsrätten. Härav synes inte någon annan slutsats kunna dras än att tillkomsten av lagen (

text: ) om avdrag för underskott i näringsverksamhet inte skulle föranleda någon annan bedömning av tidigare praxis, jfr vad som anförts om fallet i avsnitt 4. Det bör dock framhållas att det är osäkert om de till Justitiekanslern inkomna förhandsbeskeden till sitt antal är att anse som många eller få, varför det är svårt att dra någon bestämd slutsats om eventuella nackdelar som är förenade med den allmänna utformning som lagen fått.

text: Skatteflyktslagens tillämpning efter lagändringen från och med den 1 januari 1998 har prövats endast i ärenden om förhandsbesked. Av dessa ärenden kan inte utläsas att lagändringen skulle ha medfört att det blivit svårare att tillämpa lagen för de skattskyldiga. Inte heller har det framkommit något som tyder på att lagen efter ändringen tillämpats i andra fall än sådana där det funnits anledning för de skattskyldiga att räkna med att en sådan tillämpning kunde komma att aktualiseras. Någon skillnad jämfört med tidigare tycks således inte ha inträffat.

text: Genom införandet av lagregler rörande s.k. underprisöverlåtelser fr.o.m. den 1 januari 1999 torde dessutom tillämpningen av skatteflyktslagen i dessa fall ha minskat i aktualitet (jfr

text: prop. 1998/99:15 s. 140

text: f. och 160).

text: Möjligheten för enskilda att få ett tilltänkt skatteförfarande prövat i Skatterättsnämnden, liksom det förhållandet att en skattemyndighet inte själv kan besluta om skatteflyktslagens tillämpning, får enligt Justitiekanslerns uppfattning anses vara av stor vikt när det gäller att upprätthålla kravet på en rättssäker tillämpning av lagen.

text: En översiktlig genomgång av de skatterättsliga tidskrifterna från senare år ger inte vid handen att tillämpningen av skatteflyktslagen vållat debatt eller satts i fråga med avseende på brister i rättssäkerheten.

text: Skatteflyktslagen får, såvitt inkomna länsrättsdomar utvisar, anses ha spelat en obetydlig roll vid de årliga taxeringarna, i varje fall hittills. De skattskyldiga har i viss utsträckning utnyttjat möjligheten att genom förhandsbesked få fastställt om lagen träffar ett tilltänkt handlande. Tidigare praxis på området tycks i någon mån även efter 1997 års lagändring vara gällande (jfr

text: RÅ 2000 ref. 21

text: II och Skatterättsnämndens förhandsbesked med dnr 13-01/D).

text: Mitt sammanfattande intryck är alltså - med den reservation som ligger i att antalet fall som varit aktuella att granska är få och att långtgående slutsatser inte är möjliga att dra - att det granskade materialet inte visar på några ojämnheter i tillämpningen av lagen. Tillämpningen av lagen kan inte heller i övrigt sägas ha lett till att kraven på rättssäkerhet och förutsebarhet för de skattskyldiga har blivit åsidosatta.

text: Min granskning är därmed slutförd och jag överlämnar den till Regeringen i enlighet med det uppdrag som jag fått.


title: Anspråk på skadestånd av staten med anledning av felaktiga upplysningar rörande internationella godstransporter

text: Södergårdar AB tillerkänns ersättning av Justitiekanslern med 5 575 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Länsstyrelsen i Blekinge län att ombesörja att ersättningen betalas ut.

text: Ärendet

text: I en skrivelse till Justitiekanslern har Södergårdar AB (bolaget) begärt skadestånd av staten med 5 575 kr. Som grund för anspråket har bolaget anfört följande.

text: Ett av bolagets fordon blev stoppat i tullen i Nederländerna för kontroll av ”Tillståndet för internationell godstransport på väg i yrkesmässig trafik”. Chauffören lämnade fram en vidimerad fotokopia av tillståndet. Tullen beslagtog alla handlingar och under poliseskort fick chauffören köra fordonet till en närliggande parkering och överlämna bilnycklarna. Chauffören avkrävdes 500 euro i böter för att få köra vidare. Bolaget tog omedelbart kontakt med en tjänsteman på Länsstyrelsen i Blekinge. Tjänstemannen menade att bolaget hade gjort rätt när man medförde en fotokopia av tillståndet och förvarade originalet hemma. Tjänstemannen kontaktade tullen i Nederländerna och efter flera timmar av samtal uppgav han att bolaget skulle ha haft en annan kopia, utfärdad av länsstyrelsen, i fordonet. Han uppgav att han inte hade varit medveten om detta tidigare.

text: Bolaget har då det erhöll sitt tillstånd fått instruktioner av länsstyrelsen att det skulle ta en fotostatkopia av tillståndet och vidimera denna, att kopian skulle medföras i fordonet och att originalet skulle förvaras hemma. I de allmänna bestämmelser som bifogats tillståndet står det att ”En vidimerad kopia av tillståndet skall medföras i fordonet”. Uppgiften är dock inte korrekt. Det borde i stället ha stått ”En av länsstyrelsen utfärdad och vidimerad kopia av tillståndet skall medföras i fordonet”. Bolaget har således fått både muntliga och skriftliga instruktioner från länsstyrelsen som var fel. Det yrkade skadeståndet avser ersättning för den summa (500 euro + 120 euro) som bolaget fick betala för att få köra vidare.

text: Justitiekanslern har inhämtat ett yttrande från Länsstyrelsen i Blekinge län. Av yttrandet framgår bl.a. följande.

text: Länsstyrelsen har utfärdat såväl originaldokumentet med tillstånd för internationell godstransport på väg i yrkesmässig trafik som vidimerade kopior på fastställt blått papper. Länsstyrelsen anser därför att skadeståndsskyldighet inte föreligger. En företrädare för bolaget ringde den 10 februari 2005 till länsstyrelsen och meddelade att ett av bolagets fordon hade blivit stoppat vid gränsen till Nederländerna. Enligt bolaget ansåg tullen att den vidimerade kopian av bolagets tillstånd för internationella transporter inte var korrekt. En tjänsteman vid länsstyrelsen ringde till fordonets förare och till tulltjänstemannen och intygade att bolaget hade tillstånd för internationell godstransport. Tjänstemannen vid länsstyrelsen samtalade vid flera tillfällen med en tjänsteman vid Svenska ambassaden som hade engagerats av bolaget. Av

text: rådets förordning (EEG) nr 881/92

text: , och av de allmänna bestämmelser som anges på det fastställda formuläret, framgår att originaldokumentet med gemenskapstillståndet skall förvaras av transportföretaget och att en vidimerad kopia skall medföras i fordonet. Länsstyrelsen har utfärdat såväl originaldokumenten som de vidimerade kopiorna av gemenskapstillstånden på fastställt blått papper. Enligt uppgift från en tjänsteman som numera beviljats pension har länsstyrelsen varit mycket noggrann med att utfärda såväl original som kopior på blått papper. Tjänstemannen har uppgett att hon säkerligen inte har godkänt att bolaget skulle kunna medföra en fotokopia i fordonen.

text: Bolaget har fått tillfälle att lämna kommentarer till länsstyrelsens yttrande och har då anfört bl.a. följande. Bolaget har endast fått originalhandlingen från länsstyrelsen. Företrädare för bolaget talade i samband med att det erhöll tillståndet med en tjänsteman hos länsstyrelsen om hur man skulle förfara. Hon fick beskedet att bolaget själv skulle kopiera originalet och medföra detta i fordonet. När företrädaren för bolaget talade med en tjänsteman vid länsstyrelsen den 10 februari 2005, den dag då fordonet blev stoppat, uppgav tjänstemannen att bolaget hade gjort rätt som medförde en vanlig vidimerad fotokopia. Det var först efter flera samtal med Svenska ambassaden och tulltjänstemannen som tjänstemannen uppgav att det inte räckte med en vidimerad fotokopia i bilen utan att det skulle vara en kopia på blått papper utfärdad av länsstyrelsen. Länsstyrelsen har efter denna händelse utfärdat och förlängt bolagets tillstånd och sänt bolaget originaldokumentet samt vidimerade kopior på fastställt blått papper.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: rådets förordning (EEG) nr 881/92

text: (om tillträde till marknaden vid godstransporter på väg inom gemenskapen till eller från en medlemsstats territorium eller genom en eller flera medlemsstaters territorier) skall medlemsstaterna utfärda ett tillstånd i original, som skall förvaras av transportföretaget, samt det antal vidimerade kopior som motsvarar antalet fordon tillståndshavaren förfogar över. En vidimerad kopia av tillståndet skall medföras i fordonet och på begäran visas upp för behörig kontrollant.

text: Staten är enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: skyldig att ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Enligt

text: 3 kap. 3 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta ren förmögenhetsskada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Därvid skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna när de lämnades.

text: Fel eller försummelse vid utfärdandet av tillståndet

text: I ärendet är det ostridigt att länsstyrelsen har utfärdat tillstånd för bolaget för internationell godstransport på väg i yrkesmässig trafik. Bolaget gör gällande att länsstyrelsen i samband med det ursprungliga utfärdandet av tillståndet förbisåg att utfärda vidimerade kopior. Länsstyrelsen hävdar för sin del att såväl originaldokumentet med tillstånd som vidimerade kopior har utfärdats av länsstyrelsen.

text: Det synes inte vara möjligt att genom vidare utredning klara ut hur det faktiskt förhöll sig med utfärdandet av de vidimerade kopiorna. Det betyder att det inte heller går att avgöra om det i detta avseende förekom något skadeståndsgrundande fel från länsstyrelsens sida. Fråga om skadeståndsskyldighet föreligger är i en sådan situation en fråga om vem som har bevisbördan för omständigheter av betydelse för bedömningen av felfrågan.

text: Normalt är det den som säger sig ha utsatts för ett skadeståndsgrundande fel som har bevisbördan för omständigheter som medför att ett sådant fel har förekommit. Det är således i princip bolaget som har bevisbördan för att länsstyrelsen inte har utfärdat vidimerade kopior. Med hänsyn till min bedömning i det följande avsnittet avstår jag från att pröva bevisläget i den nu aktuella frågan.

text: Fel eller försummelse genom felaktiga upplysningar

text: Bolaget har även gjort gällande att länsstyrelsen har lämnat felaktiga upplysningar genom att bekräfta att bolaget kunde medföra en vanlig fotostatkopia av tillståndet i sitt fordon. Länsstyrelsen hävdar dock att det säkerligen inte getts något sådant besked. Situationen är således sådan att uppgift står mot uppgift och att även här en bedömning av bevisbördans placering måste göras. Som anförts tidigare anses den som hävdar att ett skadeståndsgrundande fel har begåtts, eller som i detta fall att felaktiga upplysningar har lämnats, normalt bevisskyldig för detta. Det betyder att Justitiekanslern i regel avslår skadeståndsanspråket i de fall då den enskilde inte kan visa att felaktiga upplysningar har lämnats. En sådan placering av bevisbördan kan dock inte tillämpas i alla situationer. Om exempelvis den s.k. ursprungssannolikheten med viss styrka talar för sökandens påstående, bör det normalt krävas att myndigheten anför omständigheter som ger klart stöd för det som myndigheten hävdar. Med ursprungssannolikheten avses sannolikheten för ett visst förhållande i sig, dvs. hur sannolikt förhållandet är med hänsyn till vad som är normalt i en sådan situation som den aktuella.

text: Bolagets berättelse om de muntliga uppgifter det fått från länsstyrelsen, dels vid utfärdandet av tillståndet, dels vid det tillfälle då bolagets fordon stoppades i Nederländerna framstår enligt Justitiekanslerns mening som trovärdig. Till detta kommer att bolaget hade fått skriftlig information genom de allmänna bestämmelser som finns tryckta på baksidan av det av länsstyrelsen utfärdade tillståndet. Av dessa bestämmelser framgår att en vidimerad kopia av tillståndet skulle medföras i fordonet. Däremot framgår inte att det är länsstyrelsen som måste utfärda den vidimerade kopian. Några omständigheter som ger påtagligt stöd för länsstyrelsens uppgifter har inte framkommit.

text: Justitiekanslern anser i detta bevisläge att bolagets berättelse bör ges försteg och Justitiekanslern utgår härefter från detta. Det innebär att länsstyrelsen skall anses ha lämnat felaktig information till bolaget. Informationen får enligt Justitiekanslerns mening anses ha lämnats på ett sådant sätt att det innefattar fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Skadeståndsskyldighet vid felaktig information förutsätter också att det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Vid den bedömningen skall enligt lagtexten särskilt beaktas upplysningarnas art, deras samband med myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna när uppgifterna lämnades. Enligt Justitiekanslerns mening får upplysningarna här anses ha varit av sådan karaktär att bolaget hade skäl att förlita sig till dem. Upplysningarna lämnades av den myndighet som utfärdar tillstånd och som därmed är sakkunnig på området. Därtill kommer att uppgifterna inte var allmänt hållna utan lämnades i samband med att tillståndet utfärdades för bolaget. Justitiekanslern anser att förhållandena därmed var sådana att kravet på särskilda skäl är uppfyllt i detta fall.

text: Skadan

text: Bolaget skall alltså tillerkännas ersättning för den förmögenhetsskada som det har vållats på grund av den felaktiga upplysningen. Den ersättning bolaget har begärt – 5 575 kr – motsvarar enligt bolaget de ”böter” som bolaget fick betala för att få köra vidare med sitt fordon. Länsstyrelsen har inte invänt mot kostnaderna som sådana eller beloppet som bolaget har begärt. Enligt Justitiekanslerns mening finns det inte skäl att ifrågasätta att den begärda ersättningen utgör sådana kostnader som vållats av den felaktiga upplysning som bolaget fick av länsstyrelsen. Bolaget skall således tillerkännas ersättning av staten med 5 575 kr.


title: Fråga om läkare gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikten genom att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till media

text: Justitiekanslern vidtar inga åtgärder med anledning av AA:s och BB:s anmälan.

text: Ärendet

text: AA och BB har i en skrivelse till Justitiekanslern gjort gällande bl.a. att en läkare brutit mot tystnadsplikt genom att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till massmedia. Uppgifterna, som bl.a. avser deras sons hälsotillstånd, har enligt anmälan publicerats i artiklar i Aftonbladet den 16 och 17 januari 1998 och i inslag i TV-programmet ABC (Sveriges Television den 16 och 20 januari 1998). I skrivelsen har de även hävdat att de blivit förtalade genom publiceringen.

text: Justitiekanslern tog i beslut den 10 juli 1998 ställning till frågan om några åtgärder skulle vidtas mot de ansvariga utgivarna för Aftonbladet och TV-programmet ABC med anledning av att anmälarna hade gjort gällande att de hade blivit förtalade i dessa medier. Justitiekanslern fann därvid, utan att ta ställning till om publiceringarna innefattade förtalsbrott, att det inte kunde anses föreligga sådana särskilda skäl ur allmän synpunkt att ett ingripande med allmänt åtal mot utgivarna var påkallat. Anmälan i den delen föranledde således inte något ingripande från Justitiekanslerns sida.

text: Justitiekanslern avser nu att ta ställning till den kvarvarande delen av anmälan.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Brott mot tystnadsplikt

text: Enligt

text: 7 kap. 1 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: gäller sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller honom närstående lider men. Denna sekretess skall iakttas av personal inom det allmännas hälso- och sjukvård. I

text: 7 kap. 2 § sekretesslagen

text: förskrivs om vissa undantag från sekretessen. Dessa är dock inte aktuella i det nu förevarande fallet.

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) skall det stå var och en fritt att, i de fall då ej annat är föreskrivet i TF, meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift till bl.a. författare och andra som är att anse som upphovsmän till framställning i skriften och till redaktioner för tryckta skrifter. En motsvarande bestämmelse finns i

text: 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL) såvitt avser meddelanden för publicering i bl.a. televisionsprogram. Den som låter sig intervjuas av en journalist som ett led i ett reportage som skall publiceras i en tidning eller ett televisionsprogram är till följd av dessa regler i princip fri från påföljder, dvs. i första hand straff och skadestånd, för sina yttranden i intervjun (meddelarfrihet).

text: Meddelarfriheten gäller emellertid inte utan undantag. Av

text: 7 kap. 3 § första stycket 3

text: TF och

text: 5 kap. 3 § första stycket 3

text: YGL följer att vad som föreskrivs i lag om ansvar för sådant brott gäller när någon uppsåtligen åsidosätter en tystnadsplikt som anges i särskild lag. Den lag som här åsyftas är

text: 16 kap.

text: sekretesslagen

text: Av

text: 16 kap. 1 § sekretesslagen

text: framgår att den frihet att lämna meddelanden för publicering som stadgas i

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF och

text: 1 kap. 2 §

text: YGL begränsas av den tystnadsplikt som följer av föreskriften i

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: om sekretess inom hälso- och sjukvården såvitt avser uppgift om annat än verkställigheten av beslut om omhändertagande eller beslut om vård utan samtycke. Med andra ord råder det i huvudsak inte någon meddelarfrihet i fråga om uppgifter som omfattas av den sekretess som följer av

text: 7 kap. 1 § sekretesslagen

text: . I den mån det föreskrivs i vanlig lag kan alltså uppsåtliga åsidosättanden av denna tystnadsplikt föranleda straff även när överträdelsen har gjorts genom ett meddelande för publicering.

text: I

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: finns regler om straff för brott mot tystnadsplikt. Straffbarhet enligt denna bestämmelse inträder bl.a. om någon uppsåtligen har röjt uppgift, som han har varit skyldig att hemlighålla enligt lag. Straffet är böter eller fängelse i högst ett år. Har gärningen begåtts av oaktsamhet, är straffet böter. I ringa fall av oaktsamhetsbrott skall ej dömas till ansvar.

text: Ansvar för brott mot tystnadsplikt enligt

text: 20 kap. 3 § brottsbalken

text: vid överträdelse av meddelarfriheten, dvs. vid sådant lämnande av uppgifter som sker till massmedia, kan endast komma i fråga vid uppsåtlig överträdelse av reglerna. Detta innefattar alltså en inskränkning av det straffbara området i förhållande till vad som vanligen gäller som förutsättning för ansvar vid brott mot tystnadsplikt.

text: Det subjektiva rekvisitet - i detta fall uppsåtet - skall omfatta också det förhållandet att den röjda uppgiften inte får lämnas ut i det konkreta fallet. För att en överträdelse av reglerna skall kunna konstateras måste det alltså kunna visas att läkaren avsett att vålla men eller liknande obehag. Ett röjande av uppgifter för massmedia som grundas på en felbedömning av skadefrågan kan vanligen inte heller bedömas som ett uppsåtligt brott.

text: För att en enskild person skall anses lida skada eller men krävs att uppgifterna är hänförliga till en viss individ. Det innebär att man i allmänhet bör kunna lämna ut s.k. avidentifierade uppgifter utan att risk för skada eller men uppkommer. I enstaka fall kan det emellertid tänkas att en avidentifiering inte är tillräcklig för att hindra att sambandet eller individen och uppgiften kan spåras.

text: Enligt min mening får vissa av de uppgifter som läkaren har lämnat ut anses vara sådana som i och för sig kan omfattas av sekretess rörande enskilds hälsotillstånd. Läkarens uppgiftslämnande måste emellertid ses mot bakgrund av i vilket sammanhang uppgifterna lämnades. Läkaren hade till Socialstyrelsen anmält Södersjukhusets ABC-klinik och en barnavårdscentral och bl.a. gjort gällande att personalen där borde ha reagerat på barnets hälsotillstånd. Flertalet av de uppgifter som har framkommit i massmedia har med största sannolikhet sin grund i den anmälan. Jag vill för tydlighetens skull framhålla att jag inte finner skäl till något ingripande mot läkaren med anledning av den anmälan han har gjort. Inte heller har jag funnit anledning att närmare utreda huruvida anmälan till Socialstyrelsen är att anse som en sekretessbelagd handling och om någon har brutit mot tystnadsplikten genom att lämna ut den.

text: De uppgifter som läkaren lämnade till massmedia får framför allt ses som kommentarer till anmälan till Socialstyrelsen. Beaktas bör också att läkaren inte synes ha lämnat ut några namn vare sig om barnet eller om familjen i övrigt. Jag anser det därför inte troligt att läkaren har haft för avsikt att vålla någon skada för de berörda. I vart fall torde det knappast kunna bevisas att läkaren gjort uttalandena med uppsåt att vålla skada.

text: Vid en samlad bedömning finner jag inte anledning anta att brott mot tystnadsplikten begåtts. Förundersökning avseende det brottet skall därför inte inledas.

text: Övriga frågor

text: I anmälan har också gjorts gällande att uppgifter i journalhandlingar har varit felaktiga. Vidare har anförts att familjen diskriminerats och blivit illa bemött av viss sjukvårdspersonal. Det kan emellertid inte anses vara en uppgift för Justitiekanslern att i egenskap av ett extraordinärt tillsynsorgan pröva klagomål av nu aktuellt slag. Sådant får i stället anses ankomma på de ordinarie tillsynsmyndigheterna som i detta fall Socialstyrelsen. Jag vidtar därför inga åtgärder med anledning av klagomålen i den delen.

text: Skrivelsen hit innehåller också en begäran om att Justitiekanslern ser till att Socialtjänstens i Nacka utredning omedelbart avslutas. Eftersom Justitiekanslern inte kan ålägga en myndighet att vidta vissa åtgärder föranleder den begäran inte några åtgärder från min sida.

text: Ärendet är härmed avslutat för mitt vidkommande.


title: Anspråk enligt frihetsinskränkningslagen har avslagits på grund av preskription

text: Justitiekanslern avslår SS:s begäran om ersättning.

text: Begäran m.m.

text: SS anhölls den 22 maj 1986 på grund av misstanke om mord. Han åtalades den 2 juli 1986 vid Stockholms tingsrätt för mord, grov stöld och försök till grov stöld och dömdes den 1 oktober 1986 för den åtalade brottsligheten. Påföljden bestämdes till sluten psykiatrisk vård. Tingsrättens dom vann laga kraft.

text: SS ansökte den 30 juli 2015 om resning beträffande den del av tingsrättens dom som avsåg mord. Svea hovrätt beviljade den 7 april 2016 resning såvitt gällde dels frågan om SS gjort sig skyldig till mord, dels frågan om påföljd. Hovrätten förordnade även att målet i de resta delarna skulle tas upp på nytt av Stockholms tingsrätt.

text: Den 13 december 2016 meddelade tingsrätten dom där åtalet som avsåg mord ogillades. Tingsrätten meddelade påföljdseftergift för den övriga brottsligheten.

text: SS har nu begärt ersättning för lidande med i vart fall 3 000 000 kr och för ombudskostnader med 5 368 kr. Som grund för sin begäran har han i huvudsak anfört följande. Han har på grund av misstanke om mord varit frihetsberövad som anhållen och häktad under tiden den 21 maj – 5 juni 1986, som omhändertagen enligt dåvarande bestämmelser om vård av unga (motsvarande de som idag återfinns i lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga) under tiden den 5 juni 1986 – 8 januari 1987 samt som intagen för sluten psykiatrisk vård under tiden den 8 januari 1987 – 8 september 1988. Stockholms tingsrätt har nu meddelat frikännande dom för den brottslighet som låg till grund för frihetsberövandena och han är därför berättigad till ersättning för lidande.

text: Åklagarmyndigheten har lämnat ett yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Tillämplig lagstiftning

text: Den 1 januari 1999 trädde lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) i kraft. Samtidigt upphörde lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsinskränkning (frihetsinskränkningslagen) att gälla. Av övergångsbestämmelserna till den nya lagen följer att äldre bestämmelser ska tillämpas om en frihetsinskränkning har beslutats och upphört före ikraftträdandet. SS:s ersättningsanspråk ska därmed prövas enligt frihetsinskränkningslagen. I sak innebär det i detta fall inte någon skillnad.

text: Ersättning enligt frihetsinskränkningslagen

text: Av 1 § första stycket frihetsinskränkningslagen följer att den som har varit häktad på grund av misstanke om ett eller flera brott eller som till följd av sådan misstanke under mer än 24 timmar i sträck har varit anhållen har rätt till ersättning om det t.ex. meddelas frikännande dom. Detsamma gäller enligt 2 § samma lag för den som efter förordnande av domstol har varit intagen för rättspsykiatrisk vård om det efter anlitande av särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom. Enligt 5 § samma lag utgår ersättning för bl.a. lidande.

text: SS har nu efter resning friats från en av de brottsmisstankar som legat till grund för de aktuella frihetsberövandena. Han skulle därmed kunna vara berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandena får antas ha inneburit för honom. Omständigheterna i ärendet är emellertid sådana att det bör övervägas om hans anspråk har preskriberats.

text: Fråga om preskription m.m.

text: Enligt

text: 1 § preskriptionslagen (1981:130)

text: gäller den lagen i fråga om preskription av fordringar, i den mån inte annat följer av vad som är särskilt föreskrivet. Av förarbetena till

text: preskriptionslagen

text: framgår att de allmänna preskriptionsbestämmelserna bör vara tillämpliga även på skadeståndsfordringar i den mån inte särskilda regler meddelas på speciella områden (

text: prop. 1979/80:119 s. 39

text: ff. och 89). Vare sig frihetsinskränkningslagen eller frihetsberövandelagen innehåller några särskilda regler om preskription.

text: I förarbetena till frihetsberövandelagen föreslogs inledningsvis att lagen skulle innehålla en bestämmelse med innebörden att anspråk av det nu aktuella slaget skulle preskriberas sex månader efter det att rätt till ersättning inträtt. Denna regel skulle bl.a. innebära att preskriptionsfristen började löpa när en frikännande dom vann laga kraft (se

text: SOU 1993:55 s. 222

text: f., 315 och 329). Det ansågs emellertid att någon sådan särreglering inte skulle införas och framhöll att återhållsamhet borde gälla med att föreskriva avsteg från vad som gäller angående skadeståndsanspråk i allmänhet. Det borde således endast en sådan särskild preskriptionsregel när det finns starkt vägande skäl, vilket det inte ansågs göra. (Se

text: prop. 1997/98:105 s. 26

text: f.).

text: Det innebär att fordringar avseende anspråk enligt frihetsinskränkningslagen eller frihetsberövandelagen preskriberas i enlighet med

text: 2 § första stycket preskriptionslagen

text: tio år efter tillkomsten om inte preskriptionen avbryts dessförinnan. Frågan är då vid vilken tidpunkt en sådan fordran kan anses ha tillkommit.

text: Utgångspunkten vid utomobligatoriska skadestånd (dvs. skadestånd utanför avtalsförhållanden) är att fordran tillkommer när den skadegörande handlingen vidtas. Detta gäller oavsett om skadan visar sig lång tid efter den skadegörande handlingen eller om fordringens fullbordande är beroende av ett villkor eller liknande (se prop. 1979/80 s. 39 ff.). Detta brukar beskrivas som det första rättsfaktumets princip, enligt vilken en fordran anses tillkommen (och preskriptionstiden därmed börjar löpa) redan i och med inträffandet av det första rättsfaktum som fordringen grundar sig på. Denna princip tillämpas i viss mån annorlunda om den skadegörande handlingen är utsträckt i tiden. I de fall där en sådan handling ger upphov till ny och mer skada preskriberas skadeståndsfordran löpande allt eftersom den uppstår (se Stefan Lindskog, Preskription [Zeteo, 31 januari 2017], s. 432 ff.). Det innebär att ett anspråk kan vara preskriberat redan innan fordringen i fråga kan göras gällande.

text: När det gäller anspråk på ersättning enligt frihetsinskränkningslagen eller frihetsberövandelagen är det frihetsberövandet som sådant som utgör den skadegörande handling som ligger till grund för anspråket. Skadan får anses uppkomma i och med att frihetsberövandet inleds och fortgå till dess att frihetsberövandet upphör. Den skadegörande handlingen är alltså utsträckt i tiden när frihetsberövandet pågår och orsakar löpande skada. Som redan har framgått preskriberas en sådan fordran löpande i samma takt som skadan har uppkommit. Med andra ord börjar en ny preskriptionsfrist löpa för varje dag som frihetsberövandet pågår.

text: Det ankommer på den som har varit föremål för ett frihetsberövande att framställa sitt ersättningsanspråk enligt frihetsinskränkningslagen eller frihetsberövandelagen, alternativt att göra ett giltigt preskriptionsavbrott, inom tio år från det att skadan har uppstått, dvs. frihetsberövandet har ägt rum, för att inte på grund av preskription förlora sin möjlighet att göra sitt ersättningsanspråk gällande.

text: Med dessa utgångspunkter gör Justitiekanslern följande bedömning beträffande SS:s ersättningsanspråk.

text: De frihetsberövanden som SS har begärt ersättning för pågick under åren 1986–1988. Hans ansökan om ersättning inkom till Justitiekanslern den 31 mars 2017. Med hänsyn till att en fordran avseende ersättning enligt frihetsinskränkningslagen (eller frihetsberövandelagen) preskriberas löpande i samma takt som skadan uppkommit och att ersättningsanspråket framställdes här först den 31 mars 2017, har preskription inträtt beträffande SS:s anspråk. Av vad som framkommit i ärendet finns det inget som tyder på att SS har vidtagit någon preskriptionsavbrytande åtgärd. Hans begäran ska därför avslås.

text: Vid denna bedömning ska även SS:s begäran om ombudskostnader avslås.


title: Ersättning till en person som har varit frihetsberövad under åtta år misstänkt för mord och som frikänts efter resning

text: Ersättning skall utgå till JR med 1 212 303 kr för förlorad arbetsförtjänst, 7 000 000 kr för lidande (varav 1 000 000 kr har utbetalats i förskott) och 25 564 kr för ombudskostnader.

text: Anspråk m.m.

text: Bakgrund

text: JR dömdes den 5 juli 1994 av Stockholms tingsrätt, avd. 11 B, för mord till fängelse på livstid (mål nr B 1994/94). Domen fastställdes av Svea hovrätt, avd. 15, den 14 september 1994 (mål nr B 1972/94). Högsta domstolen beslutade den 31 oktober 1994 att inte meddela prövningstillstånd.

text: Genom ett beslut den 21 januari 2002 beviljade Högsta domstolen JR resning i målet och förordnade att målet i ansvarsdelen på nytt skulle tas upp av hovrätten (mål nr Ö 5050-99). Svea hovrätt, avd. 10, ogillade åtalet i en dom den 21 maj 2002 (mål nr

text: B 644-02

text: JR har varit frihetsberövad med anledning av misstanken om brott och sedermera på grund av den lagakraftvunna domen under tiden den 8 mars 1994 - 19 april 2002, dvs. drygt åtta år.

text: Anspråket m.m.

text: JR har begärt ersättning här med stöd av frihetsberövandelagens regler.

text: I samband med en begäran från JR att ett förskott på lidandeersättning skulle betalas ut hämtade Justitiekanslern in ett yttrande från Åklagarmyndigheten i Stockholm.

text: Domarna i de aktuella brottmålen har varit tillgängliga här.

text: Justitiekanslern beslutade den 9 augusti 2002 att förskottsvis betala ut ersättning med 1 000 000 kr för lidande.

text: JR har nu begärt ersättning med 25 000 000 kr för lidande, 1 212 303 kr för förlorad arbetsförtjänst, 124 800 kr för telefonkostnader och 16 920 kr för familjens resekostnader. Han har begärt ränta på beloppen enligt

text: 6 § räntelagen

text: från den 28 november 2002 till dess full betalning sker. Vidare har han yrkat ersättning för ombudskostnader med 25 564 kr.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Av 4 § frihetsberövandelagen följer att den som har avtjänat ett fängelsestraff har rätt till ersättning, om det efter anlitande av särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom.

text: JR har blivit frikänd efter resning genom en numera lagakraftvunnen dom. Han är därför berättigad till ersättning med stöd av frihetsberövandelagens bestämmelser.

text: Ersättning för lidande

text: Jag vill till en början kort redogöra för den praxis som tillämpas beträffande lidandeersättning.

text: I förarbetena till frihetsberövandelagen anges att det i huvudsak skall göras en skönsmässig uppskattning av graden av lidande i varje enskilt fall. Bland de omständigheter som är av särskild betydelse märks ett frihetsberövandes varaktighet. Ju längre tid ett frihetsberövande har varat desto större är typiskt sett lidandet. Även grunden för frihetsberövandet är av betydelse. Ytterligare en omständighet som kan vägas in är vilken uppmärksamhet ett frihetsberövande har väckt (

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: f.).

text: För att försöka behandla likartade fall lika har Justitiekanslern ställt upp vissa beloppsmässiga riktlinjer. Som utgångspunkt för vad som kan betraktas som en skälig ersättning utgår Justitiekanslern från ett normalbelopp. Detta normalbelopp baseras på den bedömning av skälig normalersättning som Högsta domstolen har gjort i rättsfallet

text: NJA 1990 s. 808

text: . Efter justeringar på grund av förändringar i penningvärdet är det av Justitiekanslern tillämpade normalbeloppet för närvarande 20 000 kr för den första månaden och därefter ytterligare 15 000 kr per månad. I detta sammanhang kan nämnas att Svea hovrätt bl.a. i en dom från 1998 (avd. 5, dom den 14 oktober 1998 i mål nr T 1242-97) godtagit de ersättningsnivåer som Justitiekanslern använder i sin skadereglering och som följer av Högsta domstolens nyssnämnda avgörande.

text: Det kan också nämnas att det i förarbetena konstaterades att det tedde sig naturligt att Justitiekanslern skulle tillämpa motsvarande riktlinjer som hade tillämpats enligt den tidigare lag som reglerade ersättning till frihetsberövade (lagen [1974:515] om ersättning vid frihetsinskränkning), se

text: a. prop. s. 57

text: I Justitiekanslerns praxis har under senare år förekommit få ärenden som rör långa frihetsberövanden. Det finns inget ärende som tidsmässigt tillnärmelsevis kan jämföras med detta. Två ärenden på senare tid har rört förhållandevis långa fängelsestraff. I ett av ärendena hade en man dömts för grovt sexuellt utnyttjande av underårig och övergrepp i rättssak till fängelse tre år och sex månader. Sedan han avtjänat två tredjedelar av straffet, dvs. 2 år och fyra månader, och villkorligt försatts på fri fot frikändes han efter resning. Mannen fick ersättning för lidande under själva frihetsberövandet och för prövotiden under ett år efter den villkorliga frigivningen med sammanlagt 1 200 000 kr (dnr

text: ). I beslutet angavs som skäl för en högre ersättning att frihetsberövandet föranleddes av misstanke om allvarliga och chikanerande brott mot en nära anhörig samt att mannen dömdes till och tvingades verkställa ett långt fängelsestraff. Vidare beaktades den långa häktningstiden samt den särskilda oro mannen måste ha känt för hur frihetsberövandet skulle påverka hans familjeliv, övriga sociala kontakter och möjligheter att skaffa sig inkomster. Det konstaterades också att omständigheterna även i övrigt var sådana att lidandet i hans fall fick anses ha varit särskilt påtagligt.

text: Justitiekanslern har nyligen beslutat om ersättning till en man som hade varit frihetsberövad cirka 2 år och 3 månader (dnr

text: ). Mannen var misstänkt för mord och frikändes efter resning. Justitiekanslern hänvisade i beslutet till omständigheterna i det nyssnämnda ärendet och konstaterade bl.a. följande.

text: "De skäl för en förhöjd ersättning som fanns i nyssnämnda ärende får anses föreligga även i A:s fall. Det brott som A misstänktes för var dock inte riktat mot en anhörig. Därtill kommer emellertid att A har varit misstänkt för ett synnerligen allvarligt brott, ett brutalt beställningsmord. Han har dömts av såväl tingsrätt som hovrätt till lagens strängaste straff. Hans situation måste ha tett sig hopplös och mycket dyster sedan domen vunnit laga kraft. A kunde förmodas ha en mycket lång fängelsevistelse framför sig - med nuvarande benådningspraxis en faktisk verkställighetstid om minst 12 år.

text: Det måste också beaktas att A vid frihetsberövandet hade ett litet barn som var nio månader. Under häktestiden föddes ytterligare ett barn. Frihetsberövandet har alltså rent faktiskt inneburit att han har hindrats från att ha en vardaglig kontakt med sina små barn. Hans möjligheter att bidra till familjens försörjning har självfallet varit obefintliga."

text: Mannen tillerkändes ersättning för lidande med sammanlagt 1 600 000 kr.

text: De skäl att ge en högre ersättning än normalt som fanns i det nu nämnda ärendet är aktuella också i JR:s fall. Här skall dessutom beaktas följande. JR har varit frihetsberövad under en mycket lång tid. De handlingar som har getts in hit utvisar att den långvariga fängelsevistelsen har orsakat ett synnerligen stort lidande för JR. Lidandet har inte avklingat utan i stället, enligt åberopade handlingar, varit särskilt svårt de senaste åren.

text: JR var anställd inom hemtjänsten. Han var misstänkt och senare dömd för ett brutalt mord på en äldre värnlös kvinna som han utförde hemsysslor åt. Motivet påstods ha varit ekonomiskt. Brottsmisstanken har alltså avsett ett brott som i allmänhetens ögon ter sig särskilt avskyvärt.

text: JR:s familj består av hustru och två barn. Vid frihetsberövandet var barnen sex respektive sju år gamla. Den långa fängelsevistelsen har fått till följd att han inte har kunnat umgås med sin familj på ett normalt sätt. Han har bl.a. fråntagits möjligheten att få uppleva en stor del av barnens uppväxttid.

text: Sammanfattningsvis är förhållandena i ärendet sådana att JR skall tillerkännas en mycket hög ersättning för sitt lidande. Vid bestämmandet av skäligt belopp bör viss ledning kunna sökas i de tidigare två fall som jag har redogjort för. Självfallet skall JR få en mycket högre ersättning. Ett så högt belopp som det begärda kan dock inte komma i fråga. En sammanvägning av omständigheterna leder mig fram till att ersättningen skall bestämmas till sju miljoner kr. Ytterligare sex miljoner kr skall alltså betalas ut för lidande.

text: Förlorad arbetsförtjänst

text: JR har med intyg från sin tidigare arbetsgivare visat de inkomstförhållanden som skulle ha gällt för honom om han hade kunnat fortsätta sitt arbete. En utredning från arbetsgivaren som har getts in hit talar för att löneutvecklingen skulle ha varit den som JR hävdat.

text: JR har från de beräknade inkomsterna från kommunen dragit av de belopp som har utbetalats till honom i sjukbidrag.

text: JR skall ersättas för sina förlorade inkomster med det belopp som han har begärt.

text: Utgifter

text: Enligt förarbetena till lagen bör ersättning utgå för "nödiga" kostnader som har uppkommit i samband med frihetsinskränkningen. Som en ersättningsgill utgift anses enligt förarbetena i första hand kostnaden för resor till eller från vederbörande kriminalvårdsanstalt. Vidare kan ersättning "tänkas utgå" för familjens flyttning till en mindre bostad samt för utgifter för skötsel av barn (se

text: prop. 1974:97 s. 71

text: f. och s. 90 f. samt

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: ). De situationer som anges i förarbetena utgör visserligen exemplifieringar och avser inte att vara någon uttömmande uppräkning av sådana fall där ersättning kan utgå. Det bör i sammanhanget noteras att förutsättningarna att få ersättning för ren förmögenhetsskada är väsentligt mindre enligt frihetsberövandelagen än enligt

text: skadeståndslagens

text: regler.

text: Är telefonkostnader en utgift som kan ersättas? Även om exemplen i förarbetena enbart utgör en exemplifiering av de kostnader som bör ersättas ger exemplen uttryck för att det rör sig om typiskt förekommande och nödvändiga kostnader av ett frihetsberövande. Telefonkostnader kan inte anses tillhöra den starkt begränsade kategori av utgifter som är tänkt att ersättas. Jag vill tillägga att förarbetena inte ger något stöd för att se olika på vilka utgifter som kan vara ersättningsgilla när det gäller korta respektive långa frihetsberövanden. Det sagda leder fram till att det inte finns utrymme för att ersätta JR:s telefonkostnader med stöd av frihetsberövandelagens bestämmelser.

text: Kan familjens resekostnader ersättas? Även om JR rent faktiskt har betalat resekostnaderna rör det sig om en utgift som inte i första hand har drabbat honom. Ersättning kan endast utgå till den som har varit föremål för frihetsinskränkningen och för skada som vållats denne. Resekostnaderna är att hänföra till en s.k. tredjemansskada, som inte är ersättningsgill. JR kan alltså inte ersättas för familjens resekostnader.

text: Sammanfattningsvis skall JR:s begäran om ersättning för utgifter avslås.

text: Ränta

text: JR har begärt ränta från den 28 november 2002. I fråga om ränta på fordringar som avser skadestånd gäller emellertid enligt

text: 4 § räntelagen (1975:635)

text: att ränta utgår först från den dag som infaller en månad efter det att den ersättningsberättigade har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom. JR:s krav på ersättning som behandlas i detta beslut kom in till Justitiekanslern den 29 november 2002. Ränta skall därför betalas ut från den 29 december 2002.

text: Ombudskostnader

text: Ärendet har varit långt mer omfattande än ett normalt frihetsberövandeärende. JR:s ombud har bl.a. lagt ner ett grundligt arbete på att ta fram relevanta uppgifter om förlorad arbetsförtjänst. Jag finner inte skäl att ifrågasätta att ombudet arbetat med ärendet under angiven tid. Arbetsinsatsen får anses motiverad med hänsyn till de speciella omständigheterna i ärendet. JR bör ersättas för sina ombudskostnader med det begärda beloppet.