title: Fråga om Högsta domstolen i strid med EG-rätten underlåtit att inhämta förhandsbesked från EG-domstolen

text: Justitiekanslern avslår DE:s skadeståndsanspråk mot staten.

text: Ärendet

text: Saken

text: Frågan i ärendet är om Högsta domstolen handlat i strid med EG-rätten genom att inte inhämta förhandsbesked från EG-domstolen och om, i så fall, detta medfört att staten blivit skadeståndsskyldig.

text: Bakgrund

text: Aktiebolaget Volvo (nedan Volvobolaget), som innehar varumärket VOLVO, yrkade i stämning på DS Larm Aktiebolag (nedan DS larm) och DE vid Stockholms tingsrätt bl.a. ersättning för varumärkesintrång rörande användningen av kännetecknet VOLVO. Som grund för talan anförde Volvobolaget bl.a. att DS Larm, som bedriver service- och reparationsverksamhet av personbilar med huvudsaklig inriktning på bilar av märket Volvo, på fasaden till sin verkstadslokal haft två skyltar uppsatta med kännetecknet VOLVO samt ordet "Service". Vidare gjordes gällande att DS Larm svarade "Volvoservice" i sin telefon. Eftersom DS Larms verksamhet inte var auktoriserad av Volvobolaget och företaget inte hade medgivande att använda kännetecknet VOLVO yrkades att tingrätten vid vite skulle förbjuda DS Larm och DE att som kännetecken dels för näringsverksamhet som avser service, underhåll och reparation av bilar, dels för sådana tjänster använda VOLVO ensamt eller tillsammans med ordet service eller annat tillägg. Som grund för talan mot DE personligen åberopades att han som verkställande direktör och ensam styrelseledamot var den som ansvarade för verksamheten och följaktligen för DS Larms användning av varu- och näringskännetecknet Volvo.

text: Svarandena bestred käromålet. Som grund för bestridandet åberopades i första hand att användandet av lokutionen Volvo-service innebar en beskrivning av DS Larms verksamhet och inte utgjorde en känneteckensanvändning. Vidare gjorde DS Larm gällande att bolaget under 24 års tid köpt Volvo originaldelar från av Volvobolaget kontrollerade företag, varför ett kommersiellt samband mellan DS Larm och Volvobolaget förelåg. DS Larms användning av kännetecknet var vidare tillåten eftersom Volvobolaget annars skulle få - utöver det monopol bolaget hade på garantiarbeten - monopol även på andra servicearbeten än garantiarbeten, dvs. på den s.k. eftermarknaden. DS Larms användande av lokutionen var därför tillåten enligt 3 § och/eller

text: 4 § andra stycket varumärkeslagen

text: samt i vart fall enligt artikel 6 i EG:s varumärkesdirektiv 89/104 av den 21 december 1988 och/eller artikel 7 i direktivet.

text: Tingsrätten fann i dom den 24 november 1995 att DS Larm gjort sig skyldigt till intrång i Volvobolagets ensamrätt till kännetecknen Volvo och Aktiebolaget Volvo. I domslutet ålades DS Larm och DE att utge visst skadestånd till Volvobolaget. Tingsrätten förbjöd vidare envar av dem att vid vite av visst belopp använda Volvo ensamt eller tillsammans med ordet service eller annat tillägg som kännetecken dels för näringsverksamhet som avser service, underhåll eller reparation av bilar, dels för sådana tjänster. I domslutet förordnades vidare bl.a. att DS Larm och DE solidariskt skulle ersätta Aktiebolaget Volvo för rättegångskostnader med totalt 90 815 kr jämte ränta.

text: DS Larm och DE överklagade domen till Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle ogilla käromålet. I sin dom den 27 augusti 1996 gjorde hovrätten samma bedömning som tingsrätten i fråga om varumärkesintrång men ändrade det vite som tingsrätten utdömt. Vidare sänkte hovrätten vad DS Larm och DE solidariskt skulle utge för Volvobolagets rättegångskostnader i tingsrätten med 20 000 kr samt ålade dem att solidariskt utge 15 000 kr för Volvobolagets rättegångkostnader i hovrätten.

text: Båda parterna överklagade domen till Högsta domstolen. DS Larm och DE yrkade att käromålet helt skulle ogillas. Volvobolaget yrkade helt bifall till käromålet.

text: Genom beslut den 3 mars 1997 meddelade Högsta domstolen prövningstillstånd i målet. I beslut den 11 juni 1997 fann Högsta domstolen inte skäl att begära förhandsbesked från EG-domstolen.

text: Högsta domstolen meddelade dom i målet den 9 juli 1998. I domen fastställdes, med ändring av hovrättens dom, tingsrättens domslut. DS Larm och DE ålades att solidariskt ersätta Volvobolaget med 20 000 kr för rättegångkostnader i hovrätten jämte ränta samt med 70 000 kr jämte ränta för rättegångskostnaderna i Högsta domstolen.

text: I domskälen anfördes inledningsvis bl.a. att Högsta domstolen, i likhet med domstolarna, fann att DS Larms besvarande av inkommande telefonsamtal med ordet Volvoservice framstått som en benämning på verksamheten och att DS Larm därigenom gjort intrång i Volvobolagets firmarätt.

text: Vidare fann Högsta domstolen på de skäl hovrätten anfört att DS Larms användning av beteckningen Volvoservice på skyltar vid verkstadslokalen var att uppfatta som ett kännetecken för de tjänster som bolaget tillhandahöll, snarare än som en benämning varunder verksamheten bedrevs. Därefter anförde Högsta domstolen följande:

text: "Volvobolaget innehar på grund av registrering ensamrätten till varumärket VOLVO för bland annat fordon och reparationsverksamhet. Ensamrätten innebär enligt 4 § första stycket, jämförd med 1 § tredje stycket,

text: varumärkeslagen

text: att annan än Volvobolaget inte får i näringsverksamhet använda ett med varumärket förväxlingsbart kännetecken för sina varor eller tjänster. Det är härigenom förbehållet Volvobolaget att med varumärket känneteckna tjänster avseende reparation och service av bilar och att med detta låta ange ett kommersiellt samband mellan bolaget och de tjänster som tillhandahålls av verkstäder auktoriserade av bolaget. Volvobolagets ensamrätt till varumärket är vidare oberoende av i vilken grafisk utformning eller på vilket sätt det används av Volvobolaget eller av annan.

text: DS Larm är inte en av Volvobolaget auktoriserad verkstad och har inte någon från Volvobolaget härrörande rätt att använda varumärket. DS Larm och DE har emellertid bland annat gjort gällande att företaget har rätt att använda varumärket enligt bestämmelserna i såväl 3 § första stycket som

text: 4 § andra stycket varumärkeslagen

text: I anledning av EES-avtalet anpassades år 1993 de svenska varumärkesrättsliga bestämmelserna till EG:s varumärkesdirektiv (

text: ). Detta reglerar framför allt frågor som rör förutsättningarna för ensamrätten till ett varumärke och innebörden av denna rätt. Det är dock att märka att direktivet endast avser rätten till registrerade varumärken. I

text: artikel 6.1

text: .b) i direktivet anges den begränsningen av ett varumärkes rättsverkan att detta inte ger sin innehavare rätt att förhindra tredje man att i näringsverksamhet använda uppgifter om varornas eller tjänsternas art, kvalitet, kvantitet, avsedda ändamål, värde, geografiska ursprung, tidpunkten för framställandet eller andra egenskaper, förutsatt att tredje man handlar i enlighet med god affärssed.

text: Denna punkt i artikeln föranledde ett tillägg i

text: 3 § första stycket varumärkeslagen

text: av innehåll att var och en i näringsverksamhet, under förutsättning att det är i överensstämmelse med god affärssed, som kännetecken för sina varor - och då även enligt 1 § tredje stycket för sina tjänster - får använda de i direktivets

text: artikel 6.1

text: .b) angivna uppgifterna. Det kan tilläggas att ett märke som uteslutande eller med endast mindre ändring eller tillägg anger en varas art, beskaffenhet, mängd, användning, pris eller geografiska ursprung eller tiden för dess framställande enligt

text: 13 § varumärkeslagen

text: inte i och för sig skall anses ha särskiljningsförmåga och följaktligen inte heller kan registreras. Uppgifter av nu angivet slag kan emellertid genom att de inarbetats som ett kännetecken utgöra varumärke enligt svensk rätt.

text: Sammantaget är i de angivna bestämmelserna i

text: varumärkeslagen

text: fråga om beskrivande uppgifter som i sig saknar särskiljningsförmåga. Vare sig en sådan uppgift inarbetats som kännetecken och därför utgör varumärke eller på sådan grund registrerats som varumärke begränsas, i överensstämmelse med EG-direktivet, det varumärkesrättsliga skyddet enligt

text: 3 § första stycket varumärkeslagen

text: Varumärket Volvo utgör inte någon sådan beskrivande uppgift som avses i

text: 3 § första stycket varumärkeslagen

text: . En användning av varumärket som sådant som kännetecken för utförande av tjänster innebär därför ett förfarande som inte avses med regleringen i sagda bestämmelse. DS Larm kan inte med stöd av denna göra gällande en rätt till användning på sätt som skett.

text: I

text: artikel 6.1

text: .c) i varumärkesdirektivet anges, att ett varumärke inte ger innehavaren rätt att förhindra tredje man att i näringsverksamhet använda varumärket om det är nödvändigt för att ange en varas eller tjänsts avsedda ändamål, särskilt som tillbehör eller reservdel, förutsatt, även i detta fall, att han handlar i enlighet med god affärssed. Denna föreskrift har ansetts kunna motsatsvis utläsas av

text: 4 § andra stycket varumärkeslagen

text: prop. 1992/93:48 s. 86

text: ). Som otillåten användning av ett varumärke skall nämligen, enligt sagda lagrum, anses att någon vid tillhandhållande av reservdel, tillbehör eller liknande, som lämpar sig för annans vara, åberopar dennes kännetecken på sådant sätt att det kan ge sken av att vad som tillhandahålls kommer från kännetecknets innehavare eller av att denne medgivit kännetecknets användning; motivet är givetvis att innehavaren annars i praktiken skulle få monopol på den så kallade eftermarknaden, något som skulle få starkt konkurrensbegränsande effekter. Som framhålls i förarbetena till

text: varumärkeslagen

text: SOU 1958:10 s. 242

text: ff) är

text: andra stycket

text: inte någon självständig bestämmelse utan avser att klargöra hur

text: första stycket

text: samma paragraf skall förstås i det föreliggande fallet.

text: I enlighet med

text: 4 § andra stycket varumärkeslagen

text: DS Larm använder emellertid som tidigare angetts varumärket Volvo som kännetecken för sina egna tjänster. Användningen har därför inte varit tillåten enligt

text: 4 § andra stycket varumärkeslagen

text: . Den omständigheten att DS Larm använder Volvobolagets originaldelar i sin verksamhet medför inte någon annan bedömning.

text: Det är inte visat att DS Larm förvärvat någon rätt enligt

text: 9 § varumärkeslagen

text: till kännetecknet Volvoservice.

text: På grund av det anförda finner Högsta domstolen att DS Larm gjort intrång i Volvobolagets varumärkesrätt."

text: Anspråket

text: DE har genom sitt ombud, advokaten MB, i en skrivelse hit begärt skadestånd av staten med totalt 310 815 kr avseende de rättegångskostnader han haft för egen del och de som han ålagts att betala till motparten. Han har vidare begärt ersättning för sina ombudskostnader i ärendet här med 70 000 kr. Som grund för anspråket åberopas, som det får förstås, att skadeståndsskyldighet uppkommit för staten genom att Högsta domstolen i strid med

text: artikel 234

text: (förutvarande 177) i Romfördraget underlåtit att inhämta ett förhandsbesked i ärendet från EG-domstolen rörande tolkningen av EG:s varumärkesdirektiv. Det görs gällande att Högsta domstolen haft en skyldighet att inhämta förhandsbesked eftersom tolkningen av direktivet inte var klar. Detta styrks enligt DE av det faktum att en klarläggande dom från EG-domstolen i ett likartat fall angående rätten till varumärket BMW meddelades kort efter Högsta domstolens dom. EG-domstolen tolkade därvid, enligt DE, varumärkesdirektivet efter delvis andra linjer än Högsta domstolen gjort i sin dom. Som rättslig grund för sina anspråk åberopar DE att skadeståndskyldighet uppkommit för svenska staten i enlighet med den s.k. Francovichdoktrinen.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har inhämtat yttrande i ärendet från Högsta domstolen. I yttrandet har domstolen anfört bl.a. följande:

text: "Under beredning av Högsta domstolens mål

text: T 4219-96

text: angående varumärkesintrång m.m. uppkom fråga om inhämtande av förhandsavgörande från EG-domstolen. Efter föredragning av målet för avgörande av denna fråga fann Högsta domstolen den 11 juli 1997 att det då inte förelåg skäl att begära förhandsavgörande.

text: Målet avgjordes efter föredragning genom dom den 9 juli 1998 (se

text: NJA 1998 s. 474

text: Den 23 februari 1999 meddelade EG-domstolen dom i mål mellan Bayerische Motorenwerke AG (BMW) och BMW Nederland BV å ena sidan samt RKD å andra sidan angående tolkningen av artiklarna 5-7 i rådets första direktiv

text: av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar.

text: DE har genom sitt ombud, advokaten MB, med åberopande av EG-domstolens angivna dom och med påstående att det ålegat Högsta domstolen att begära förhandsavgörande från EG-domstolen krävt ersättning av staten för den skada E uppger sig ha orsakats genom utgången i det svenska målet.

text: Enligt artikel 234 tredje stycket i fördraget om upprättande av Europeiska unionen är en domstol som är slutinstans skyldig att begära förhandsavgörande av EG-domstolen när fråga uppkommer om tolkningen av rättsakter som har beslutats av gemenskapens institutioner. EG-domstolen har i sin dom den 6 oktober 1982 i

text: mål 283/81

text: , CILFIT, uttalat sig om innebörden av denna skyldighet. I den juridiska debatten råder dock delade meningar om hur långt skyldigheten går.

text: Vid prövningen av huruvida förhandsavgörande skall begäras från EG-domstolen blir det ytterst fråga om att bedöma omständigheterna i det enskilda fallet. I det aktuella målet ansåg sig Högsta domstolen kunna avgöra rättsfrågorna utan att begära sådant förhandsavgörande.

text: DE har inte utvecklat närmare på vilket sätt han menar att BMW-domen stöder hans ståndpunkt. Vad han anför är att EG-domstolen i den domen skulle ha slagit fast att varumärkesintrång i denna typ av situation föreligger endast när varumärkesinnehavaren har drabbats av "allvarlig skada".

text: Såvitt Högsta domstolen har kunnat finna förekommer ett uttryck som liknar det citerade uttrycket endast en gång i BMW-domen, nämligen i punkt 49 där domstolen redogör för ett tidigare avgörande. Det avgörandet gällde vidareförsäljning av märkesskyddade varor, som hade förts ut på den gemensamma marknaden av varumärkets innehavare.

text: I det nu aktuella fallet var det däremot fråga om användning av det registrerade varumärket VOLVO som kännetecken för tjänster, närmare bestämt underhålls- och reparationsverksamhet på bilar av märket Volvo.

text: I det avsnitt av BMW-domen som handlar om näringsidkarens användning av varumärket för att upplysa allmänheten om att han utför reparationer och underhåll av produkter som bär varumärket fastslår EG-domstolen att en sådan användning av varumärket inte kan förbjudas, om den inte sker på ett sådant sätt att det kan förefalla som om det föreligger ett ekonomiskt samband mellan näringsidkaren och varumärkesinnehavaren.

text: Detta ställningstagande synes ligga väl i linje med följande uttalande av Högsta domstolen (återgivet på s. 486 i referatet i NJA):

text: 'I enlighet med

text: 4 § 2 st varumärkeslagen

text: får sålunda en verkstad som inte är auktoriserad av Volvobolaget använda Volvo som märke för att upplysa om att den tillhandahåller service på Volvobilar. Användningen av kännetecknet är inte otillåten om den sker så att varje misstag om kommersiellt samband med innehavaren är uteslutet; åberopandet av märket får inte ske på sådant sätt att det ens kan ge sken av sådant samband.'

text: Det kan tilläggas att - såvitt framgår av EG-domstolens dom - varumärket BMW var registrerat bara för varor, medan varumärket VOLVO var registrerat även för reparationsverksamhet.

text: Avgörande för utgången av målet i Högsta domstolen var att det befanns vara utrett att DS Larm använde varumärket Volvo som kännetecken för sina egna tjänster, alltså inte endast som märke för att upplysa om att bolaget tillhandahöll service på Volvobilar."

text: DE har inkommit med synpunkter på Högsta domstolens yttrande. I frågan om varumärkesintrång betonar han den uppfattningen att domen i BMW-målet innebär att sådant intrång i fall som det aktuella föreligger endast när varumärkesinnehavaren har drabbats av "allvarlig skada". Han hänvisar till vissa uttalanden som gjorts i doktrinen.

text: Justitiekanslern har haft tillfång till Högsta domstolens akt i mål nr T 4219-1996.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Gällande rätt

text: Överträdelser av gemenskapsrättsliga regler kan ådra det allmänna skadeståndsansvar grundat på gemenskapsrätten. Vid felaktigt genomförande av EG-direktiv gäller, enligt principer som utbildats i gemenskapsrätten, att ersättningsskyldighet i det enskilda fallet förutsätter att den aktuella överträdelsen är kvalificerad på ett visst sätt. Veterligen finns inte något avgörande där det prövats i vad mån skadeståndsskyldighet uppkommer när en domstol brutit mot bestämmelsen om skyldighet att inhämta förhandsbesked från EG-domstolen.

text: I ärendet påstås att Högsta domstolen gjort sig skyldig till en skadeståndsgrundande överträdelse av gemenskapsrätten genom att domstolen inte i enlighet med

text: artikel 234

text: (f.d. 177) tredje stycket i Romfördraget inhämtat ett sådant förhandsbesked som nu sagts rörande tolkningen av varumärkesdirektivet.

text: Artikel 234 i EG-fördraget har följande lydelse:

text: "Domstolen skall vara behörig att meddela förhandsavgöranden angående

text: a) tolkningen av detta fördrag,

text: b) giltigheten och tolkningen av rättsakter som beslutats av gemenskapens institutioner och av ECB,

text: c) tolkningen av stadgar för organ som upprättats genom rättsakter som beslutats av rådet; när stadgarna föreskriver detta.

text: När en sådan fråga uppkommer vid en domstol i en medlemsstat, får den domstolen, om den anser att ett beslut frågan är nödvändigt för att döma i saken, begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande.

text: När en sådan fråga uppkommer i ett ärende vid en domstol i en medlemsstat, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, skall den nationella domstolen föra frågan vidare till domstolen."

text: Ändamålet med

text: artikel 234

text: har varit att etablera ett samarbete mellan EG-domstolen och de nationella domstolarna i syfte att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten i de olika medlemsstaterna. Artikeln har däremot inte införts som ett rättsmedel för enskilda. För tillämpning av

text: artikel 234

text: är det varken nödvändigt eller tillräckligt att en part i en tvist inför nationell domstol har åberopat en EU-regel till stöd för sitt yrkande eller att det från parternas sida har framställts ett önskemål om ett förhandsavgörande.

text: Av artikelns tredje stycke följer, som nyss framgått, att nationella domstolar mot vars avgöranden det inte finns några rättsmedel har en skyldighet i vissa fall att begära förhandsavgörande. Domstolen måste emellertid i varje enskilt fall göra en bedömning av huruvida det rör sig om en fråga där ett beslut från EG-domstolen är nödvändigt för att döma i saken.

text: Överväganden

text: Högsta domstolen har i sitt yttrande hit anfört att domstolen gjort bedömningen att det inte var nödvändigt att begära ett förhandsavgörande i saken från EG-domstolen. DE menar att EG-domstolens dom i det s.k. BMW-målet innefattar ett ställningstagande till de frågor som var aktuella i Högsta domstolen och att avgörandet visar att det var nödvändigt för Högsta domstolen att begära ett förhandsavgörande av EG-domstolen. Han har åberopat ett antal litteraturställen som enligt hans mening ger stöd för denna ståndpunkt.

text: Enligt min mening har DE och flera kommentatorer förbisett en viktig omständighet i sin kritik av Högsta domstolen för dess underlåtenhet att föra upp den aktuella frågan till EG-domstolen. De nationella högsta domstolarna anses visserligen skyldiga att höra EG-domstolen så snart det finns utrymme för rimligt tvivel om den korrekta tillämpningen av den ifrågavarande EG-normen (se den s.k. CILFIT-domen från 1982). Men självfallet behöver inte EG-domstolens besked begäras i de mål där avgörandet i det konkreta fallet inte är beroende av vilken bedömning som skall göras i den fråga varom tvivel råder. Och just detta synes ha varit förhållandet i det mål som Högsta domstolen haft att pröva. En jämförelse mellan omständigheterna i det målet resp. BMW-målet ger enligt min mening vid handen att de hamnar på olika sidor om den gränslinje för varumärkesintrång som såväl Högsta domstolen som EG-domstolen drog upp i sina domar. Denna gränslinje framgår av följande båda citat.

text: EG-domstolen (domslutet p. 3; kursivering gjord här):

text: "Artiklarna

text: . gör det inte möjligt för en varumärkesinnehavare att förbjuda tredje man att använda ett varumärke ., om inte varumärket används på ett sådant sätt att det kan förefalla som om det föreligger ett ekonomiskt samband mellan det tredje företaget och varumärkesinnehavaren, och särskilt att återförsäljarföretaget ingår i varumärkesinnehavarens återförsäljarorganisation eller att det föreligger ett särskilt samband mellan de två företagen."

text: Högsta domstolen (s. 486 i referatet i

text: NJA 1998 s. 474

text: ; kursivering gjord här):

text: "Användningen av kännetecknet är inte otillåten om den sker så att varje misstag om kommersiellt samband med innehavaren är uteslutet; åberopandet av märket får inte ske på sådant sätt att det ens kan ge sken av sådant samband."

text: Högsta domstolen har alltså resonerat på i allt väsentligt samma sätt som EG-domstolen, låt vara att Högsta domstolen synes ha formulerat sig något strängare. Enligt min mening finns det inte någonting som talar för att Högsta domstolen skulle haft anledning att i något hänseende göra en annan bedömning om domstolen haft tillgång till EG-domstolens avgörande.

text: Hur förhåller det sig då med DE:s påstående att varumärkesintrång i fall som det aktuella föreligger endast när varumärkesinnehavaren har drabbats av "allvarlig skada"? Som DE anför synes

text: artikel 7 i direktivet

text: ge återförsäljarföretag (parallellimportörer och andra som säljer varumärkesskyddade varor sedan ensamrätten konsumerats) en just så vittgående rätt att använda varumärket vid vidareförsäljning. Som framgår av bl.a. domen i BMW-målet (punkt 3 i domslutet) inskränks emellertid återförsäljarföretagets rätt såtillvida att varumärket aldrig får användas ( alltså oavsett om det medför allvarlig skada eller inte ( på ett sådant sätt att det kan förefalla som om det finns ett ekonomiskt samband mellan återförsäljarföretaget och varumärkesinnehavaren (se inledningen av punkt 3 där det hänvisas även till

text: artikel 7

text: Mot bakgrund av det anförda kan jag inte finna att det förelåg någon sådan oklarhet om varumärkesdirektivets rätta tolkning att det i det aktuella målet var nödvändigt för att döma i saken att begära ett förhandsavgörande av EG-domstolen. Därmed fanns det inte heller någon skyldighet, enligt artikel 234 tredje stycket i Romfördraget, att föra frågan vidare dit.

text: Det sagda innebär att det inte har skett någon överträdelse av EG-rätten. Redan av detta skäl skall DE:s anspråk lämnas utan bifall.

text: Även om det inte har någon betydelse för mitt ställningstagande i ärendet vill jag tillägga att det även av andra skäl saknas förutsättningar att bifalla DE:s anspråk på skadestånd av staten. Sålunda har underlåtenheten att inhämta förhandsbesked från EG-domstolen, även om detta skulle anses vara ett brott mot EG-rätten, inte medfört någon skada för DE. Som jag tidigare uttalat är det min bedömning att ett förhandsbesked inte skulle ha ändrat något när det gäller utgången i målet.

text: Dessutom ser jag det som uteslutet, även om Högsta domstolen skulle anses ha handlat i strid med EG-rätten och detta skulle ha lett till en skada för DE, att staterna enligt EG-rätten kan göras skadeståndsansvariga i fall som detta. Även om en skadeståndsskyldighet anses kunna härledas ur EG-rätten för vissa fall då en domstol bryter mot

text: artikel 234 tredje stycket

text: , är det knappast tänkbart att staterna kan åläggas ett skadeståndsansvar vid mindre bedömningsfel av den högsta domstolsinstansen.

text: Jag vill också tillägga att den doktrin som åberopats av DE i stora delar rör andra frågor än de som omedelbart är föremål för prövning i ärendet, eller endast innefattar en neutral redovisning eller allmänna uttalanden utan direkt betydelse för bedömningen av om Högsta domstolen bort inhämta EG-domstolens förhandsbesked.

text: Vid denna utgång kan någon ersättning inte utges för DE:s kostnader för ombud i ärendet.

text: Ärendet avslutas, varvid jag beklagar den långa handläggningstiden här.


publisher: Justitiekanslern

title: Tryckerimoms - EU-rättsligt skadeståndsanspråk

org: jk

text: Justitiekanslern avslår bolagens anspråk.

type: stycke

text: Sammanfattning

type: rubrik

text: Justitiekanslern gör bedömningen att bolagen inte har visat att staten gjort sig skyldig till överträdelser av EU-rätten. Bolagen har inte heller visat att de lidit någon slutlig skada.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Allmänt om mervärdesskattesystemet

text: Mervärdesskatt är en generell konsumtionsskatt som utgår i varje försäljningsled på i princip alla varor och tjänster. Det är en flerledsskatt som bygger på principen att skattskyldiga producenter och återförsäljare fungerar som uppbördsmän åt staten. Skatten övervältras i varje omsättningsled framåt och stannar slutligen på den förvärvare som inte har avdragsrätt för ingående skatt (vanligen en konsument). Skattesystemet bygger på reciprocitet eller neutralitet, dvs. att utgående mervärdesskatt hos säljaren och ingående mervärdesskatt hos köparen ska uppgå till samma belopp.

text: Inom EU finns ett gemensamt system för mervärdesskatt, som kommer till uttryck i Rådets direktiv (

text: ) av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet). Direktivet reglerar hur mervärdesskatt ska tas ut på varor och tjänster inom unionen och bygger på reciprocitetsprincipen (se t.ex. Gabalfrisa m.fl.,

text: , EU:C:2000:145, p. 44 med där gjorda hänvisningar).

text: Det följer av direktivet och primärrätten att varje medlemsstat är skyldig att vidta de lagstiftningsåtgärder och administrativa åtgärder som krävs för att mervärdesskatt ska kunna uppbäras i enlighet med direktivet. När det gäller mervärdesskatten fungerar nämligen medlemsstaterna till viss mån som uppbördsmän åt unionen eftersom den mervärdesskatt som tas ut av medlemsstaterna bidrar till att finansiera EU:s budget (se bl.a. Åkerberg Fransson,

text: , EU:C:2013:280, p. 25–26).

text: Mervärdesskattedirektivet har genomförts i svensk rätt genom mervärdes

text: skattelagen (1994:2000)

text: Mervärdesskatt på tryckeritjänster

text: Enligt

text: 7 kap. 1 § 1 mervärdesskattelagen

text: ska mervärdesskatt tas ut med 25 procent av beskattningsunderlaget om inte annat följer av andra eller tredje stycket. Enligt tredje stycket ska skattesatsen vara 6 procent när det gäller omsättning av vissa varor , såsom böcker, broschyrer och tidningar. Enligt förarbetena till

text: mervärdesskattelagen

text: omfattades inga tryckeritjänster av den lägre skattesatsen eftersom detta ansågs utgöra omsättning av en tjänst (se

text: prop. 2001/02:45 s. 47

text: Detta innebar att ett tryckeri som utförde tryckeritjänster åt en tryckerikund skulle fakturera kunden priset samt 25 procent mervärdesskatt. I enlighet med reciprocitetsprincipen betalade tryckeriet in mervärdesskatten till Skatteverket (utgående mervärdesskatt) och tryckerikunden gjorde avdrag för samma belopp i sin mervärdesskatteredovisning (ingående mervärdesskatt).

text: Genom dom den 11 februari 2010 i mål Graphic Procédé,

text: , EU:C:2010:76 förklarade emellertid EU-domstolen att en annan tolkning skulle gälla vad avsåg gränsdragningen mellan vara och tjänst i mervärdesskattedirektivets mening. Enligt domstolen skulle kopierings- och tryckeriverksamhet i vissa fall beskattas som leverans av varor. Detta innebar att omsättningen skulle beskattas med 6 procent istället för med 25 procent.

text: Domen fick till följd att en mängd tryckerier, vars kopierings- och tryckeriverksamhet hade beskattats med 25 procent, vände sig till Skatteverket med krav på återbetalning av utgående mervärdesskatt. Skatteverket gjorde bedömningen att mervärdesskatt hade tagits ut i strid med unionsrätten, såsom den hade tolkats av EU-domstolen i Graphic Procédé, och betalade tillbaka skatt till tryckerierna. Tanken bakom Skatteverkets utbetalning var att tryckerierna skulle föra vidare skatten till tryckerikunderna.

text: Skatteverket drog även slutsatsen att det efter utredning i varje enskilt fall kunde finnas rättsliga förutsättningar att genom efterbeskattning (följdändring) enligt 21 kap. 12 § 2 i då gällande

text: skattebetalningslagen (1997:483)

text: minska den ingående skatten hos de tryckerikunder som hade gjort avdrag för den för höga mervärdesskatt som hade fakturerats av tryckerierna. Efterbeskattning genom följdändring skulle dock inte ske om beslutet med hänsyn till omständigheterna skulle framstå som uppenbart oskäligt (

text: 21 kap. 13 § skattebetalningslagen

text: Skatteverket beslutade i ett stort antal fall att tryckerikunder skulle betala tillbaka ingående mervärdesskatt som de tidigare hade gjort avdrag för. Tryckerikunderna ifrågasatte dock Skatteverkets rätt att utnyttja följdändringsinstitutet i den uppkomna situationen, bl.a. mot bakgrund av att vissa tryckerier hade vägrat att till tryckerikunderna betala tillbaka den skatt som de hade fått tillbaka från Skatteverket.

text: Frågan om riktigheten av ett följdändringsbeslut prövades av Högsta förvaltningsdomstolen i en dom den 26 februari 2014 (

text: HFD 2014 ref. 14

text: ). Högsta förvaltningsdomstolen fann sammanfattningsvis att det fanns lagstöd för Skatteverkets följdändringsbeslut mot tryckerikunderna eftersom Skatteverkets återbetalning till tryckerierna fick anses vila på antagandet att tryckerierna skulle återbetala den skatt som de hade återfått av Skatteverket till tryckerikunderna. Följdändringarna skulle då leda till att reciprociteten i mervärdeskattesystemet upprätthölls. Högsta förvaltningsdomstolen uttalade dock, med tillämpning av EU-rätten, att en följdändring kunde behöva underlåtas om tryckerikunden visade att det var omöjligt eller orimligt svårt att få tillbaka den skatt som omfattades av följdändringen av tryckeriet (Reemtsma Cigarettenfabriken,

text: , EU:C:2007:167, p. 39 och 41).

text: Högsta förvaltningsdomstolen gav i

text: HFD 2014 not. 62

text: viss ledning för bedömningen när det ska anses omöjligt eller orimligt svårt för en tryckerikund att få tillbaka mervärdesskatt som den hade betalat till tryckeriet. Domstolen bedömde att de omständigheterna att tryckerikunden hade vänt sig till tryckeriet med ett skriftligt krav på betalning och även skickat en påminnelse men någon betalning inte hade skett, inte var tillräckliga för slutsatsen att det skulle vara omöjligt eller orimligt svårt att få ersättning från tryckeriet för den felaktigt betalda skatten. Det kunde därmed inte anses uppenbart att en efterbeskattning av bolaget skulle vara oskälig.

text: Det framstod under en period som oklart om det fanns någon civilrättslig grund för tryckerikundernas fordringar mot tryckerierna. Denna fråga kom under Högsta domstolens prövning i ett beslut den 22 december 2015 (

text: NJA 2015 s. 1072

text: ). Högsta domstolen förklarade i beslutet att ett tryckeri inte kan vägra att betala tryckerikunden det belopp som tryckeriet har fått tillbaka av Skatteverket i för mycket betald skatt under åberopande av att tryckeriet har inrättat sig efter betalningen (condictio indebiti). Det stod därefter klart att det fanns en civilrättslig grund för tryckerikundernas talan mot tryckerierna.

text: Skatteverket meddelade efter Högsta domstolens beslut ett ställningstagande den 15 januari 2016 (dnr

text: 131 15867-16/111

text: ). Av detta framgår bl.a. att en tryckerikund, som inte kan få tillbaka skatt från ett tryckeri på grund av tryckeriets konstaterade betalningsoförmåga, kan vända sig till Skatteverket och begära omprövning av Skatteverkets följdändringsbeslut med stöd av 21 kap. 8 § skattebetalningslagen.

text: Bolagens anspråk

text: Bakgrund

text: Dohi Publishing AB, Förlagsaktiebolaget Albinsson & Sjöberg, Scandinavian Norr Publishing AB, Situation Stockholm AB, Talentum Media AB, Marie Fermbäck med enskild firma Graform, MCM Förlag AB, Tidningsaktiebolaget Svenska Bokhandel, Ordalaget Bokförlag Aktiebolag, Emma Publishing AB, Fågelö Finans och Holding AB, TR Media AB och Idéimperiet KHL AB (bolagen) är alla köpare av tryckeritjänster (tryckerikunder).

text: Under åren 2005–2007 köpte bolagen tryckeritjänster av olika tryckerier och betalade lagstadgad mervärdesskatt (25 procent) på förvärven. Bolagen gjorde motsvarande avdrag för ingående mervärdesskatt i sina verksamheter. Med anledning av Graphic Procédé-domen begärde tryckerierna nedsättning av den utgående mervärdesskatten som hade betalats in till Skatteverket. Skatteverket beviljade sådan nedsättning och betalade tillbaka stora belopp till tryckerierna.

text: Skatteverket beslutade därefter att genom följdändring sätta ned bolagens ingående mervärdesskatt. De belopp som bolagen förelades att betala tillbaka till Skatteverket motsvarade de belopp som Skatteverket tidigare hade betalat tillbaka till tryckerierna. Bolagen betalade in skatten till Skatteverket.

text: Bolagen krävde därefter tillbaka den skatt de tvingats att återbetala till Skatteverket av tryckerierna. Dessa vägrade att återbetala skatten. Bolagen stämde då tryckerierna i allmän domstol. Sedan tryckerierna har gått i konkurs eller blivit föremål för företagsrekonstruktion har bolagen fått rätt mot tryckerierna i processerna i allmän domstol. Domarna har vunnit laga kraft.

text: Anspråket

text: Bolagen begär skadestånd av staten med de belopp som de har betalat tillbaka till Skatteverket genom följdändring. De begär även som skadestånd ersättning för de rättegångskostnader som de har haft i processerna mot tryckerierna i allmän domstol. Som grund för att staten är ersättningsskyldig har bolagen anfört i huvudsak följande.

text: Skatteverket har med stöd av Graphic Procédé-domen oreflekterat betalat tillbaka utgående mervärdesskatt till tryckerierna. Genom Skatteverkets beslut betalades stora belopp ut till en bransch som under lång tid hade haft uppenbara överlevnadsproblem. Skatteverket borde ha insett att förfarandet var förenat med stora risker, framför allt mot bakgrund av att tryckeribranschen under lång tid hade brottats med stora ekonomiska problem.

text: Sedan tryckerierna i stor skala har försatts i konkurs har det blivit svårt eller omöjligt för tryckerikunderna att från tryckerierna få tillbaka den skatt som omfattas av Skatteverkets följdändringsbeslut. Det råder osäkerhet om det kommer att bli någon utdelning i konkurserna och hur ackordet kommer att se ut för det företag som är under rekonstruktion.

text: Skatteverkets beslut att betala tillbaka utgående mervärdesskatt till tryckerierna strider mot unionsrätten och mer precist mot den unionsrättsliga principen om obehörig vinst. I den aktuella situationen skapar principen rättigheter för tryckerikunderna på sådant sätt att ett åsidosättande av densamma ger tryckerikunderna rätt till skadestånd av staten. Principen om obehörig vinst innebär i detta sammanhang att Skatteverket har haft en skyldighet att vägra återbetalning till tryckerierna. Skatteverket borde istället ha betalat tillbaka den feluttagna skatten direkt till de som drabbats av skatteuttaget, dvs. tryckerikunderna.

text: Staten har även överträtt unionsrätten genom att inte införa särskilda förfaranderegler som gör det möjligt för en tryckerikund att vända sig direkt mot staten för att begära tillbaka feluttagen skatt i det fall det visar sig praktiskt omöjligt eller orimligt svårt att återfå sådan skatt från tryckeriet på civilrättslig väg.

text: Bolagen gör även gällande att Skatteverkets ställningstagande den 15 januari 2016 innefattar felaktig myndighetsutövning. Skatteverket har i ställningstagandet inte beaktat den unionsrättsliga principen om återbetalning av felaktigt erlagd mervärdesskatt och utlovar en ordning som strider mot svensk lag. Bolagen hänvisar i sammanhanget till Europakonventionen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Statens skadeståndsansvar enligt unionsrätten

text: Enligt de principer som framgår av EU-domstolens fasta praxis kan skadeståndsskyldighet för staten på unionsrättslig grund uppkomma under förutsättning att följande materiella villkor är uppfyllda.

text: Vid bedömningen av en överträdelse av unionsrätten kan anses som klar ska hänsyn tas till samtliga kriterier som kännetecknar situationen i fråga där bl.a. den överträdda regelns klarhet och precision, fördragsbrottets eller den vållade skadans avsiktliga eller oavsiktliga karaktär har betydelse för bedömningen (se bl.a. Haim,

text: , EU:C:2000:357, p. 43).

text: Skadestånd på grund av att Skatteverket betalade tillbaka mervärdesskatt till tryckerierna

text: Det följer av unionsrätten att den som har drabbats av en skatt som har tagits ut i strid med unionsrätten i princip har rätt att få tillbaka denna av staten (se bl.a. Metallgesellschaft,

text: och

text: , EU:C:2001:134 med där gjorda hänvisningar). Principen är dock inte undantagslös. En medlemsstat har rätt att vägra återbetalning om det visar sig att skatten har övervältrats på senare omsättningsled. En återbetalning skulle i sådana fall leda till en obehörig vinst hos den som begär återbetalning (se bl.a. Comateb,

text: , EU:C:1997:12, p. 20–22). Den allmänna unionsrättsliga principen om obehörig vinst är alltså inte en princip som primärt skyddar enskilda intressen utan istället staten (eller unionen) som kan åberopa den till skydd för sina ekonomiska intressen.[1]

text: I doktrinen har diskuterats om den svenska staten skulle kunna ha åberopat principen om obehörig vinst för att vägra återbetala skatt till de tryckerier som begärde sådan tillbaka efter Procédé Graphic-domen. Det råder delade meningar i frågan om principen kan åberopas utan genomförande i nationell rätt och om principen har någon egentlig motsvarighet i svensk rätt.[2]

text: Av det sagda följer att den unionsrättsliga principen om obehörig vinst inte är en sådan regel som är tänkt att skapa rättigheter för tryckerikunderna. Rättsläget är oklart i frågan hur principen ska tolkas och vilka möjligheter det finns för staten att åberopa den som skäl för att inte återbetala skatt som har tagits ut i strid med unionsrätten. Under sådana förhållanden kan det aldrig vara fråga om en klar överträdelse av unionsrätten.

text: Skatteverkets beslut att återbetala skatt till tryckerierna strider alltså inte mot unionsrätten på sätt som bolagen har påstått och det finns under inga förhållanden skäl att bedöma en eventuell överträdelse som klar. Något skadestånd på denna grund ska alltså inte utgå.

text: Skadestånd med hänvisning till underlåtenhet att i nationell rätt införa särskilda förfaranderegler

text: Unionsrätten innehåller inga förfaranderegler som reglerar de materiella eller formella villkoren för återbetalning av skatt. Detta är istället en fråga för medlemsstaternas rättsordningar. Medlemsstaterna är fria att reglera hur återbetalning ska administreras så länge likvärdighets- och effektivitetsprincipen upprätthålls (se bl.a. Metallgesellschaft,

text: och

text: , EU:C:2001:134, p. 85).

text: Skatteverket gjorde efter Graphic Procédé-domen bedömningen att

text: tryckerierna hade rätt till återbetalning av den skatt som hade tagits ut i strid med unionsrätten. För att minska skattebortfallet och upprätthålla reciprociteten i systemet fattades följdändringsbeslut mot tryckerikunderna med innebörden att dessa inte längre hade rätt till avdrag för motsvarande ingående mervärdesskatt. Bolagen har i ärendet här inte åberopat någon utredning som visar att Skatteverkets beslut och eventuella prövningar i förvaltningsdomstolarna inte har tagit hänsyn till unionsrättens krav. Justitiekanslern utgår därför från att bolagens följdändringsbeslut har bedömts utifrån de principer som framgår av Högsta förvaltningsdomstolens praxis (bl.a.

text: HFD 2014 ref. 14

text: och

text: HFD 2014 not. 62

text: ) och att följdändringarna i linje med detta har underlåtits i de fall det har stått klart att tryckerikunderna inte skulle kunna få tillbaka motsvarande skatt från tryckerierna.

text: Skatteverket har även genom ställningstagandet den 15 januari 2016 öppnat för möjligheten att vända sig till myndigheten för det fall Skatteverkets beslut om följdändring mot en tryckerikund på grund av senare inträffade omständigheter framstår som oförenligt med unionsrättens krav. Det bör, med anledning av bolagens hänvisning till myndighetsutövning, påpekas att ett sådant ställningstagande inte kan anses innefatta någon myndighetsutövning mot enskild i

text: skadeståndslagens

text: mening.

text: Sammanfattningsvis finns det inom ramen för den svenska skatteprocessen möjlighet att beakta tryckerikundernas krav på återbetalning av skatt på unionsrättslig grund. Såvitt framkommit har så också skett när det gäller bolagen. Vidare innebär Skatteverkets ställningstagande en möjlighet för bolagen att på nytt pröva följdändringsbeslutens förenlighet med unionsrätten. Unionsrätten ställer i en sådan situation inte krav på att några särskilda rättsmedel ska skapas i nationell rätt (se t.ex. Unibet,

text: , EU:C:2007:163, p. 37–43 med där gjorda hänvisningar). Det är således inte klarlagt att staten har överträtt unionsrätten genom att inte ha infört några särskilda regler angående tryckerikunders möjlighet att från staten få tillbaka den skatt som följdändringsbesluten omfattar.

text: Har bolagen lidit någon skada?

text: Justitiekanslern har kommit fram till att det inte finns någon grund för att slå fast att staten gjort sig skyldig till en klar överträdelse av EU-rätten. Justitiekanslern vill dock kommentera frågan om bolagen har lidit någon skada om det hade varit fråga om en klar överträdelse av EU-rätten.

text: Skatteverket har i ställningstagande den 15 januari 2016 öppnat upp för en möjlighet att söka omprövning hos Skatteverket för det fall det visar sig att ett följdändringsbeslut på grund av senare inträffade förhållanden visar sig felaktigt. Bolagen har såvitt framgår inte uttömt denna möjlighet för att få till en ändring av de påstått felaktiga beskattningsbesluten. Innan så har skett är det inte heller möjligt att ta ställning till bolagens påstående om att den ordning som ställningstagandet ger uttryck för skulle stå i strid med Europakonventionen. Bolagen har alltså inte visat att de lidit någon skada till följd av de påstådda överträdelserna av EU-rätten.

text: [1] Stig von Bahr, Tryckerimomsen – kunde eländet ha undvikits, Skattenytt nr 3 2016.

text: [2] Se bl.a. Stig von Bahr a.a., Eva Mårtensson, Kommentar till artikeln Tryckerimomsen – kunde eländet ha undvikits, Skattenytt nr 4 2016. Se även för en liknande diskussion på ett mer generellt plan Karin Wistrand, Ett effektivt rättsskydd för unionsrättsliga anspråk– Hur går det till i praktiken? Europarättslig tidskrift, 2010, s. 283 ff; Magnus Strand, The Passing-On Problem in EU Law Damages and Restitution, Uppsala universitet 2015, s. 198 ff.

type: avgorande


title: Skadeståndsanspråk med anledning av en ursprungskontroll hos Svensk Bilprovning AB

text: Justitiekanslern avslår JL:s skadeståndsanspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: JL är innehavare av firman Lundberg Reisemobile i Norderstadt, Tyskland. Han var ägare av en husbil, årsmodell 1999, som han hyrde ut från den 1 juni till den 23 juni 2001 till en person som identifierade sig som CK. Hyrestiden förlängdes per telefon till den 2 juli 2001. Den dagen underrättades JL av CK om att en person vid namn KK hade avvikit med fordonet.

text: JL polisanmälde händelsen. Stöldanmälan gjordes även till de tyska fordonsregistermyndigheterna. Fordonet efterlystes i Schengen Informations System (SIS).

text: LB, företrädare för S. Johansson Bilförsäljning AB, köpte bilen den 7 juni 2001 av en person som identifierade sig som PA. KK förmedlade köpet.

text: Den 27 juni 2001 lämnades bilen in för registreringsbesiktning hos AB Svensk Bilprovning (Bilprovningen) i Kinna. Av handlingarna från besiktningen framgår att den s.k. ursprungskontrollen resulterade i ett beslut varvid kategorin bestämdes till Import Annat Ändamål. I den tekniska kontrollen underkändes fordonet. Vid besiktningen förevisades en tysk fordonshandling, ”Fahrzeugsbrief”. Handlingen var falsk.

text: I augusti 2002 lämnade KK fordonet till FE för företaget Accresco Finans AB:s (Accresco) räkning. Fordonet skulle ersätta annan pantsatt egendom som säkerhet för fordringar som Accresco hade på KK.

text: Den 30 januari 2003 ställdes fordonet in till en ny registreringsbesiktning i Kinna och det godkändes slutligen den 14 mars 2003. Handlingarna från denna besiktning omfattade endast den tekniska kontrollen. Av registreringsanmälan från Bilprovningen till Vägverket framgick att ursprungskontrollen var utförd och att fordonet godkändes vid registreringsbesiktningen. Vägverket registrerade fordonet den 14 mars 2003.

text: Fordonet anträffades av polisen och togs i beslag den 23 mars 2003.

text: LB och KK dömdes för häleri för befattningen med bilen (Hovrätten för Västra Sveriges dom den 20 oktober 2003 i mål nr B 3490-03).

text: FE åtalades för grovt häleri beträffande bilen. Han frikändes av Göteborgs tingsrätt (dom den 16 oktober 2003 i mål nr B 1081-03). Domen överklagades inte i denna del.

text: Tingsrätten anförde i sina domskäl:

text: ”Utredningen visar vidare att bilen innan FE övertog den varit inne hos Svensk Bilprovning för ursprungskontroll och registreringsbesiktning. Bilen har visserligen vid den första besiktningen vägrats registrering men endast pga. vissa tekniska brister.

text: Svensk Bilprovning har inte upptäckt manipulationerna kring bilens identitet. Större krav kan inte ställas på en privatperson än på bilprovningen. Mot den bakgrunden är det inte styrkt att FE insett eller haft skälig anledning att anta att bilen var oärligt åtkommen. Att betalningssättet var ovanligt – ett utbyte av panter – föranleder ingen annan bedömning.”

text: Tingsrätten ogillade i domen JL:s talan om bättre rätt till bilen med hänvisning till utgången i ansvarsdelen och då FE inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över bilen. Tingsrätten hävde beslaget av fordonet.

text: JL överklagade tingsrättens beslut att ogilla hans talan om bättre rätt. Hovrätten för Västra Sverige konstaterade i ett beslut den 25 juli 2005 (mål nr T 4616-03) att FE hade gjort gällande att han inte själv hade förvärvat någon rätt till bilen utan att han hade förvärvat denna för Accrescos räkning. Därmed var parterna, enligt hovrättens mening, eniga om att FE inte hade förvärvat någon rätt till bilen. Det rådde således inte – i förhållande till FE – någon ovisshet angående rätten till fordonet som kunde lända JL till förfång. Hovrätten undanröjde därför tingsrättens dom i den överklagade delen och avvisade JL:s fastställelsetalan.

text: JL stämde även Accresco och Auto Designer Sweden AB med ett yrkande om kvarstad avseende husbilen. Till stöd för sitt yrkande gjorde han gällande att han hade bättre rätt till bilen än svarandebolagen. Tingsrätten konstaterade i beslut den 17 november 2003 (mål nr T 11459-03) att tingsrätten i domen den 16 oktober 2003 hade funnit att FE förvärvat bilen i god tro och att domen fick anses ha betydande bevisverkan. Tingsrätten fann, främst mot bakgrund av detta, att JL inte hade visat sannolika skäl för sitt påstående om bättre rätt och ogillade därför yrkandet.

text: Anspråket

text: JL har begärt ersättning med 239 000 kr, motsvarande bilens värde, jämte ränta från den 2 juli 2001. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 85 000 kr, varav 50 000 kr för kostnaden för processen i hovrätten och 35 000 kr för framställandet av kravet och handläggningen inför Justitiekanslern.

text: Till stöd för sitt yrkande har JL anfört i huvudsak följande. Fordonet har sedan det frånhänts honom överlåtits i flera led. Överlåtelserna har skett med hjälp av en förfalskad fordonshandling, ”Fahrzeugsbrief”. Bilprovningen har inte upptäckt förfalskningen trots att den var enkel att upptäcka exempelvis vid genomlysning av UV-lampa eller vid kontroll med de tyska fordonsregistermyndigheterna. Genom att inte märka förfalskningen utan i stället godkänna bilen vid ursprungskontrollen har Bilprovningen brustit i sin myndighetsutövning. Agerandet har varit en förutsättning för och legat till grund för FE:s godtrosförvärv av fordonet. Den bristande handläggningen har lett till att JL har förlorat åtkomsten till fordonet och drabbats av skada uppgående till fordonets värde.

text: Bilprovningens och Vägverkets yttranden

text: Bilprovningen har överlämnat anspråket med ett eget yttrande i ärendet. Bilprovningen har vidgått att den falska fordonshandlingens utförande har varit sådant att den borde ha avslöjats vid ursprungskontrollen i juli 2001. Bilprovningen har vitsordat det begärda beloppet avseende fordonets värde men inte medgett skadeståndsskyldighet.

text: Justitiekanslern har remitterat ärendet till Vägverket, som har yttrat sig. Vägverket har bestritt att någon skadeståndsskyldighet för staten skulle ha uppkommit till följd av Vägverkets eller Bilprovningens agerande. Vägverket har dock vitsordat den begärda ersättningen och varit av åsikten att Bilprovningens beslut att godkänna fordonet vid ursprungskontrollen i och för sig har inneburit fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening. Vägverket har i sitt yttrande anfört bl.a. följande.

text: ”En grundläggande fråga är vad som avses med ursprungskontroll. Innebörden kan sägas ha utvecklats i praxis med utgångspunkt i en delvis oklar, eller i vart fall ofullständig, författningsreglering. Historiskt har uttrycket "identifiera fordonet" avsett ursprungskontrollen. I

text: 2 kap. 6 § Fordonslagen

text: (FoL) sägs således att registreringsbesiktning sker bl.a. för att identifiera fordonet. Därmed avses i praktiken två olika moment. För det första skall fastställas de omständigheter kring fordonet som styr vilka tekniska krav som skall ställas för ett godkännande; huruvida fordonet är importerat för eget bruk, om det är egentillverkat eller tidigare tillverkat i Sverige eller om det tillhör gruppen "Övrigt". Närmare föreskrifter om detta finns i Vägverkets föreskrifter (

text: VVFS 1997:1

text: ) om ursprungskontroll m.m. För det andra skall de dokument som företes till stöd för att fordonet har det uppgivna ursprunget, exempelvis tidigare registrerat eller godkänt i ett annat land, kontrolleras. Genom kontrollen skall avgöras om dokumenten är giltiga och äkta och avser det aktuella fordonet. Till denna kontroll hör i vidare mening också frågan om fordonet är stulet eller på annat sätt olovligen åtkommet.

text: Ursprungskontrollen kan följaktligen – inom ramen för att identifiera fordonet – beskrivas dels som ett led i den tekniska kontrollen, dels som en dokument- och registerkontroll.

text: En fullständig ursprungskontroll kan aldrig genomföras utan en fysisk kontroll av fordonet. Av det skälet sker den huvudsakliga ursprungskontrollen av besiktningsorganet i samband med en registreringsbesiktning. Enligt 6 kap. 7 § Fordonsförordningen (FoF) kan besiktningsorganet meddela ett särskilt beslut i identifieringsfrågan. Ansvaret är dock i viss mån delat mellan besiktningsorganet och Vägverket eftersom registrering enligt

text: 6 kap. 7 § förordningen (2001:650)

text: om vägtrafikregister (FVTR) kan vägras om fordonet är efterlyst eller om dess identitet är oklar. Således förutsätts att i vart fall någon slags kontroll kan utföras. I 2 kap. 20 § Vägverkets föreskrifter (

text: VVFS 2001:118

text: ) om registrering av fordon m.m. i vägtrafikregistret, sägs att Vägverket skall kontrollera uppgifter om fordonet mot Interpols efterlysningsregister och mot bilregistret i det land varifrån fordonet uppges komma, om det kan göras med hjälp av EUCARIS. Vad nu har sagts infördes den 1 oktober 2001. Motsvarande bestämmelser fanns inte i

text: bilregisterkungörelsen (1972:599)

text: , dvs. den författning som föregick FVTR.

text: EUCARIS är ett samarbete på avtalsbasis mellan vissa länder inom EU för utbyte av information. Tyskland är medlem i EUCARIS men det finns ingen garanti för att ett anmält stulet fordon ger motsvarande träff vid en förfrågan via EUCARIS. Vägverket har ingen direkt tillgång till Schengens informationssystem och saknar dessutom sedan den 1 januari 2003 tillgång till Interpols efterlysningsregister. Det senare beror på att avtalet inte har förnyats. Såvitt verket känner till finns det ingen automatisk koppling mellan Schengen och Interpol i detta avseende. En registrering i Schengen eller Interpol säkerställer således inte att motsvarande uppgift finns i det andra systemet.

text: ASB:s (Bilprovningen) kontroll och hantering i det aktuella fallet

text: Den första registreringsbesiktningen (2001) av fordonet omfattade en ursprungskontroll som uppenbarligen utföll så att bilprovningen godtog ingivna handlingar. I annat fall skulle den tekniska kontrollen (enligt 2 kap. 6 § 3 FoL) aldrig ha påbörjats. Vidare framgår av protokollet att bilprovningen meddelade ett sådant "delbeslut" som sägs i 6 kap. 7 § Fordonsförordningen (FoF). Detta beslut har, såvitt måste förstås, legat till grund för hanteringen av den andra registreringsbesiktningen (2003) på så sätt att någon ny ursprungskontroll inte genomfördes.

text: Det förhållandet att bilprovningen sätter en stämpel på ingivna handlingar innebär inte att besiktningsorganet godkänt eller på annat sätt godtagit handlingen eller innehållet. Stämpeln visar endast att handlingen företetts i ett besiktningsärende och tjänar främst som upplysning om detta för det fall fordonet – efter underkännande – ställs in på nytt, eventuellt vid en annan station.

text: Vägverkets beslut om registrering

text: ASB har inte möjlighet att via internationella kanaler och register kontrollera om ett fordon är anmält stulet. I det aktuella fallet torde Vägverket ha gjort en kontroll via EUCARIS men hanteringen kan inte klarläggas i efterhand. Däremot kan med säkerhet sägas att någon kontroll mot Interpol inte gjordes.

text: Vägverkets bedömning

text: I ursprungskontrollen ligger bl.a. att i görligaste mån säkerställa att åberopade dokument är äkta, giltiga och hör till fordonet och att fordonet inte är stulet eller obehörigen har frånhänts ägaren. Brottslig verksamhet kopplad till stulna fordon är ett betydande, och gränsöverskridande, problem. Genom direktiv

text: ställs krav på det registreringsbevis som skall utfärdas av medlemsstaterna, bl.a. i syfte att möta dessa problem. I ingressen till direktivet sägs också att för att underlätta de kontroller som är avsedda särskilt för kampen mot bedrägeri och olaglig handel med stulna fordon bör ett nära samarbete inrättas mellan medlemsstaterna, grundat på ett effektivt system för informationsutbyte.Ursprungskontrollen ingår således som ett led i denna kamp men kontrollen är inte – och förutsätts inte heller vara – fullständig eller helt säker.

text: När det gäller förrättningsmannens bedömning av registreringshandlingen i samband med besiktningen 2001, anser ASB i sitt yttrande att handlingens utförande varit sådant att falsariet normalt sett borde ha avslöjats vid ursprungskontrollen. Härav följer enligt verkets mening inte omedelbart att staten ådragit sig skadeståndsskyldighet enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: . Felet eller försumligheten bör uppnå en viss höjd innan en sådan skyldighet inträder. I förevarande fall kan konstateras dels att förfalskningen genomförts på ett tekniskt relativt enkelt sätt, dels att det textmässiga innehållet är tunt med luckor beträffande vanligtvis förekommande tekniska uppgifter. Enligt verkets mening måste den slutsatsen dras att förrättningsmannen i detta fall visat så uppenbara brister i bedömningen att staten därigenom ådragit sig skadeståndsskyldighet.

text: En ytterligare fråga är om Vägverket förfarit felaktigt eller försumligt genom att registrera fordonet trots att det, enligt vad som framgår av framställningen, var anmält som stulet vid den aktuella tidpunkten. Enligt

text: VVFS 2001:118

text: skall verket göra vissa kontroller i detta avseende. När det gäller EUCARIS är det i vart fall inte visat på någon felaktighet. Någon kontroll mot Interpol har inte gjorts, trots vad som sägs i föreskriften. Detta har dock berott på att verket vid den tidpunkten på avtalsmässig grund inte hade tillgång till registret. Dessutom är det inte utrett att en sådan kontroll skulle ha visat att fordonet var stulet. Sammantaget görs bedömningen att skadeståndsskyldighet inte uppkommit till följd av verkets hantering.”

text: Vägverket har i ett senare yttrande konstaterat att hovrätten har undanröjt tingsrättens dom vad gäller JL:s fastställelsetalan om bättre rätt till bilen. Av detta har Vägverket dragit slutsatsen att något domslut avseende ett eventuellt godtrosförvärv inte föreligger och att tingsrättens resonemang i den delen inte kan läggas till grund för om FE – i egenskap av företrädare för Accresco – haft anledning att misstänka att överlåtaren saknade rätt att förfoga över bilen. Vägverket har vidare anfört följande. FE/Accresco övertog bilen vid en tidpunkt då den inte var registrerad i Sverige och först ett år efter den första registreringsbesiktningen. Övertagandet skedde från KK som inte var uppgiven ägare till fordonet i samband med registreringsbesiktningen i juni 2001. FE borde ha misstänkt att KK saknade rätt att förfoga över bilen. Något godtrosförvärv har därför inte skett. Det är däremot rimligt att utgå från att registreringen av ett fordon, som alltid kräver ursprungskontroll i någon form, reducerar behovet av undersökningar för ett godtrosförvärv. Bilprovningens försummelse i ärendet kan därför inte frånkännas betydelse, men verket kan inte uttala sig om bilen har varit föremål för godtrosförvärv i senare överlåtelser. Även om godtrosförvärvslagen i dess nuvarande lydelse skall tillämpas på senare förvärv har bilen inte frånhänts JL genom brott som avses i 3 §. Därmed kan en förvärvare i god tro ha fått äganderätten till bilen utan möjlighet för JL att åberopa vad som sägs i den bestämmelsen.

text: JL har tagit del av yttrandena och inkommit med synpunkter på dessa. Han har därvid anfört bl.a. följande. Även Vägverket har gjort sig skyldigt till skadeståndsgrundande försummelse vid registreringen av fordonet. Ursprungskontrollen skedde under tiden mellan den 27 juni och den 4 juli 2001. Fahrzeugbrief är stämplat den 4 juli 2001. Bilprovningen har således haft bilen dels under tid då JL var registrerad som ägare, dels den 1 juli 2001, när JL gjorde polisanmälan i Tyskland om besittningsrubbning av fordonet. Om bilprovningen hade gjort en korrekt ursprungskontroll hade det kunnat fastställas att JL var ägare till fordonet och polisanmälan kunnat göras i Sverige. Det hade också funnits goda chanser för åklagaren att fatta beslut om beslag av bilen när den var i Bilprovningens besittning. Förutsättningarna för JL att återfå fordonet hade varit väsentligen bättre under dessa förhållanden. Enligt JL:s mening har inte hovrätten undanröjt tingsrättens resonemang avseende vilka krav som kan ställas på FE jämfört med Bilprovningen. FE har inte haft skälig anledning att anta att bilen var oärligt åtkommen.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. Bilprovningens arbete med att registreringsbesiktiga bilar är en sådan verksamhet. Skadeståndsbestämmelsen är därför tillämplig i ärendet.

text: Justitiekanslern instämmer i Bilprovningens och Vägverkets bedömning att Bilprovningen, genom att inte upptäcka att fordonshandlingen var falsk, har gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Vad gäller Vägverkets registrering av bilen i mars 2003 anser däremot inte Justitiekanslern att det är visat att någon försummelse kan läggas Vägverket till last.

text: För att skadestånd skall kunna utgå till JL krävs att det föreligger ett adekvat orsakssamband, kausalitet, mellan Bilprovningens fel eller försumlighet och den skada som JL har lidit. Det ankommer på JL att visa att denna förutsättning är uppfylld.

text: För att bedöma skadan i detta fall skall man göra en jämförelse mellan den hypotetiska situationen att handläggningen hade gått rätt till och det faktiska händelseförloppet. Endast om resultatet av det faktiska händelseförloppet har blivit sämre i strikt ekonomisk mening än det hypotetiska förloppet, kan en ersättningsgill skada anses ha orsakats av det fel som har begåtts.

text: JL har gjort gällande att det redan i samband med besiktningen av fordonet i juni 2001 borde ha kunnat fastställas att han var rätt ägare till fordonet. Det hade inneburit att polisanmälan då hade kunnat göras i Sverige, kanske redan innan brottet hade upptäckts av JL. Mot detta har Bilprovningen invänt att det är oklart vad som skulle ha hänt om Bilprovningen skulle ha upptäckt förfalskningen. Även om denna hade upptäckts hade den som lämnade in fordonet för besiktning haft möjlighet att avvika med bilen och därefter ställa in den för registreringsbesiktning på en annan bilprovningsstation med ett annat underlag. Även andra händelseförlopp hade varit fullt möjliga vilka inte skulle ha lett till att bilen hade återbördats till JL.

text: Det går således inte att, utifrån vad som har framkommit i ärendet, med säkerhet säga att JL hade haft större möjlighet att få tillbaka sin bil om Bilprovningen hade upptäckt förfalskningen. Redan detta innebär att det inte är visat att JL har lidit en ersättningsgill skada till följd av Bilprovningens agerande. JL:s skadeståndsanspråk skall därför avslås.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av att försäkringskassan felaktigt har återkrävt utbetald livränta

text: Justitiekanslern tillerkänner GW ersättning med 141 793 kr.

text: GW tillerkänns ersättning för ombudskostnader i ärendet här med 25 000 kr.

text: Justitiekanslern uppdrar åt Försäkringskassan att se till att beloppen betalas ut till GW.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: GW beviljades arbetsskadelivränta 1983. Under 2009 påbörjade Försäkringskassan en efterkontroll av hans rätt till livränta. Den 23 juni 2010 beslutade Försäkringskassan att dra in GW:s livränta från och med maj 2010, med motiveringen att han inte längre hade någon inkomstförlust som uppgick till minst en femtondel av livränteunderlaget. Försäkringskassan beslutade även den 5 juli 2010 att återkräva ett belopp om 692 728 kr av GW avseende för mycket utbetald livränta under perioden januari 2001 – april 2010. I de båda besluten lade Försäkringskassan inkomstuppgifter från Byggnads i Västernorrland till grund för sin beräkning av GW:s inkomst före skadan och den löneutveckling som därefter skett inom den yrkeskategori som GW tillhörde innan han drabbades av sin arbetsskada.

text: GW begärde omprövning av de båda besluten och anförde bl.a. att beräkningen av inkomsten före skada borde utgå från löneuppgifter från Stockholmsområdet, eftersom det var i detta område han var och alltid hade varit yrkesverksam – även om han var folkbokförd i Torpshammar. Eftersom löneutvecklingen i norra Sverige är sämre än i Stockholmsområdet ansåg GW att Försäkringskassans beslut hade grundats på en felaktig inkomstutredning.

text: Vid omprövning den 10 september respektive den 15 november 2010 vidhöll Försäkringskassan sina tidigare bedömningar och ändrade inte de ifrågasatta besluten.

text: Den 24 september och 13 december 2010 betalade GW sammanlagt 701 440 kr till Försäkringskassan, motsvarande återkravet på 692 728 kr jämte dröjsmålsränta. För att kunna genomföra dessa betalningar tvingades han att ta ett banklån.

text: GW överklagade de båda besluten till Förvaltningsrätten i Härnösand (mål nr 4422-10 och 4994-10). I ett yttrande till förvaltningsrätten den 1 februari 2011 i mål nr 4422-10 (överklagandet av beslutet att dra in GWs rätt till livränta) anförde Försäkringskassan att det ifrågasatta beslutet borde upphävas och ärendet prövas på nytt av Försäkringskassan, eftersom kassan vid en förnyad prövning kommit fram till att GWs inkomst före skada i första hand borde beräknas utifrån tidigare arbetsplats och i andra hand, såsom GW anfört, utifrån lönestatistik ifrån Stockholmsområdet där GW var verksam innan arbetsskadan. Samma dag yttrade sig Försäkringskassan i mål nr 4994-10 (överklagandet av återkravet) och anförde att även detta beslut skulle upphävas och ärendet bli föremål för förnyad prövning av Försäkringskassan, av i huvudsak de skäl som nyss nämnts.

text: Den 27 juni 2011 upphävde förvaltningsrätten de ifrågasatta besluten och sände målen åter till Försäkringskassan för förnyad utredning. Försäkringskassan återbetalade i anslutning härtill det belopp om 701 440 kr som GW tidigare betalat till kassan.

text: Den 19 december 2011 beslutade Försäkringskassan på nytt att dra in GW:s livränta från och med maj 2010. Denna gång hade inkomsten före skadan beräknats med utgångspunkt i lönestatistik från Byggnads Stockholm. I sitt beslut anförde Försäkringskassan bl.a. att inkomstutredningen visade att GW under flera år från och med 2005 hade haft en inkomstförlust som understeg en femtondel, och att han därmed hade visat att han hade förmåga att få en likvärdig eller högre inkomst jämfört med inkomsten före skadan.

text: Försäkringskassan meddelade GW den 30 augusti 2012 att hans ärende var avslutat och att det inte var aktuellt att rikta något nytt återkrav mot honom.

text: Det kan tilläggas att Försäkringskassans återkrav av livräntan och kassans beslut att återbetala det återkrävda beloppet till GW har föranlett GW att begära omprövning av Skatteverkets taxeringsbeslut avseende de år som återkravet avsåg.

text: Anspråket

text: GW har nu begärt skadestånd av staten med 312 309 kr varav 123 469 kr avser ombudskostnader som han haft för att komma till sin rätt, 55 212 kr avser räntekostnader och uppläggningsavgift avseende lån som han nödgades ta för att kunna reglera återbetalningskravet, 56 148 kr avser utebliven avkastning på det lån som han tvingades ta, 42 480 kr avser eget arbete som han lagt ned på grund av ärendet och 35 000 kr avser arbete som hans dotter lagt ned med anledning av ärendet. GW har även begärt ersättning för sina ombudskostnader med anledning av ärendet hos Justitiekanslern med 35 000 kr.

text: Till stöd för sitt anspråk har GW anfört i huvudsak följande.

text: Förutsättningar för rätt till ersättning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § Skadeståndslagen (1972:207)

text: skall staten ersätta bl.a. "ren förmögenhetsskada, som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning".

text: Försäkringskassans underlåtenhet att på ett omsorgsfullt sätt utreda de invändningar som GW de facto gjort i ett tidigt skede samt därtill gå igenom det underlag som tillställts myndigheten är att betrakta som såväl felaktigt som försumligt. Försäkringskassan borde ha beslutat i ett tidigare skede att något återkrav inte var aktuellt. Grund för skadeståndsskyldighet föreligger därmed.

text: Orsakssamband

text: För det fall Försäkringskassan hörsammat GW redan i det initiala skedet och därvid genomfört en omsorgsfull utredning samt därtill fattat beslut att något återkrav inte var aktuellt hade den efterföljande processen i förvaltningsrätten aldrig behövt äga rum. […] GW hade under sådana förhållanden inte heller nödgats ta lån för att betala in det belopp som Försäkringskassan ursprungligen krävde. Dessutom hade det inte varit nödvändigt att vid två tillfällen begära omprövning via Skatteverket avseende de aktuella taxeringsåren som återkravet ifråga avsåg.

text: Nyssnämnda medför att GW – för det fall Försäkringskassan agerat på ett korrekt sätt – inte skulle ha vidkänts några ombudskostander. Han skulle inte heller ha nödgats anlita en konsult för genomgång av deklaration och skatteeffekter. Vidare skulle han ha besparats kostnader hänförliga till det lån som han tvingades uppta. Slutligen skulle GW och en utav hans döttrar, som har varit honom behjälplig, ha kunnat utföra sitt ordinarie arbete respektive ägna sin fritid åt andra aktiviteter istället för att engagera sig i hanteringen av nu aktuella ärenden.

text: GW:s kostader

text: Ombud

text: Ovanstående har medfört att GW vidkänts onödiga ombudskostnader avseende kontakter med Försäkringskassan, begäran om omprövning av Försäkringskassans beslut samt den efterföljanden processen i förvaltningsrätten. Sak samma gäller ifråga om kontakterna med Skatteverket ang. bl.a. begäran om omprövning. Totalt uppgår kostnaderna för ombud till 133 469 kr inklusive mervärdesskatt (vilket motsvarar knappt 53,5 timmar á 2 500 kr inklusive mervärdesskatt).

text: I tiden fram till och med den tidpunkt då GW gav in de uppgifter till Försäkringskassan (dvs. den 6 september 2010) – som sedermera fick myndigheten att – ändra sitt ställningstagande uppgår ombudskostnaderna till 10 000 kr inklusive mervärdesskatt (vilket motsvarar 4 timmar á 2500 kr inklusive mervärdesskatt).

text: Från och med den 9 september till dagens datum uppgår ombudskostnaderna till 123 469 kr inklusive mervärdesskatt (vilket motsvarar knappt 49,5 timmar á 2500 kr inklusive mervärdesskatt).

text: Ersättning begärs endast för sistnämnda kostnader. Detta till följd av att Försäkringskassan får anses ha agerat försumligt först i och med att myndigheten inte ursprungligen beaktat de uppgifter som GW de facto tillhandahållit och som sedermera legat till grund för beslutat att inte rikta något återkrav mot GW [hänvisning utesluten].

text: Ränta

text: I och med att GW nödgades låna pengar för att betala Försäkringskassans ursprungliga krav har han vidkänts onödiga räntekostnader. Dessa kostnader uppgår i tiden fram till och med juli 2011, dvs. den tidpunkt då Försäkringskassan gjorde sin återbetalning, till (8 655 + 8 919=) 17 574 kr [hänvisning utesluten]. Från och med augusti 2011 – augusti 2012, dvs. den tid som förlöpte fram till dess att Försäkringskassan slutligen meddelat att något återkrav Inte skulle komma att aktualiseras har GW vidkänts ränta om totalt (18 716 + 18 172=) 36 888 kr [hänvisning utesluten].

text: Dessutom har GW vidkänts en uppläggningsavgift om 750 kr [hänvisning utesluten].

text: GW har därtill inte erhållit någon ränta på det belopp som han betalt in till Försäkringskassan (dvs. 701 440 kr), vilket sedermera återbetalts.

text: Ränta motsvarande i första hand

text: 6 § räntelagen (1975:635)

text: yrkas därmed på beloppet 698 468 kr från den 24 september 2010 – den 5 augusti 2011 (den dag då beloppet sattes in på GWs konto), dvs. med 55 964 kr. Vidare yrkas ränta enligt samma grund på beloppet 2 987 kr från den 13 december 2010 – 5 augusti 2011, dvs. med 184 kr. […] I andra hand yrkas ränta motsvarande

text: 5 § samma lag

text: Förlorad arbetsinkomst/inverkan på fritiden

text: GW har i anledning av processerna med Försäkringskassan respektive Skatteverket gått miste om arbetsinkomst i samband med avstämningar med undertecknade. Sak samma gäller i anledning av att GW vid ett flertal tillfällen varit tvungen att prioritera att eftersöka och samla ihop för processerna relevant och nödvändigt underlag. Dessutom har processen inverkat på hans fritid då han varit tvungen att ibland även ta denna tid i anspråk för att ta till vara sina intressen i processen mot Försäkringskassan. Sistnämnda gäller även en av GW:s döttrar som har varit honom behjälplig under processen.

text: Sammantaget har GW (från och med den 9 september 2010 till dagens datum) gått miste om 80 timmars arbete respektive fritid (dvs. i genomsnitt ca 2,5 timmar i månaden) á 531 kr inklusive mervärdesskatt (vilket motsvarar den ersättning per timme som GW debiterar sina kunder), dvs. totalt 42 480 kr inklusive mervärdesskatt [hänvisning utesluten].

text: GW dotter har lagt ned 160 timmars arbete under motsvarande period (dvs.i genomsnitt ca 5 timmar per månad) á 218,75 kr (vilket motsvarar hennes bruttolön per timme), dvs. totalt 35 000 kr [hänvisning utesluten].

text: Justitiekanslern har i ärendet inhämtat ett yttrande från Försäkringskassan. I sitt yttrande tillstyrker kassan att GW tillerkänns ersättning för skäliga ombudskostnader, räntekostnader om 17 574 kr samt uppläggningsavgift om 750 kr.GW har inkommit med vissa synpunkter på Försäkringskassans yttrande.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (1972:207)

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Av praxis framgår att det för skadeståndsansvar inte är tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. (Jämför rättsfallen

text: NJA 1994 s. 654

text: NJA 2003 s. 285

text: och

text: NJA 2007 s. 862

text: För en rätt till ersättning krävs förutom att det har förekommit ett skadeståndsgrundande fel eller en försummelse att detta kan anses ha direkt orsakat skada för den enskilde. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer ankommer det på den som begär ersättning att styrka skadan och dess omfattning.

text: Staten är skadeståndsskyldig gentemot GW

text: I sitt yttrande till Justitiekanslern har Försäkringskassan anfört följande i frågan om statens skadeståndsskyldighet.

text: Skadeståndsgrundande fel eller försummelse

text: Av 4 kap. 1 § LAF [lagen (

text: ) om allmän försäkring] framgår att en försäkrad som till följd av arbetsskada har fått sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete nedsatt med minst en femtondel, om nedsättningen är varaktig eller kan antas bestå under minst ett år, har rätt till ersättning i form av livränta för den inkomstförlust som uppkommer. Av

text: 4 kap. 5 § första stycket

text: LAF framgår att livränteunderlaget utgörs av den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst vid den tidpunkt från vilken livräntan första gången ska utges eller den inkomst som då skulle ha utgjort hans eller hennes sjukpenninggrundande inkomst, om Försäkringskassan hade känt till samtliga förhållanden. Någon närmare reglering av hur livräntan ska beräknas finns inte. I

text: prop. 2004/05:108 s. 25

text: , Vissa frågor om sjukpenninggrundande inkomst och livränta, har anförts följande. Vid beräkning av ny livränta bör det göras en jämförelse mellan vad den försäkrade vid omprövningstillfället skulle ha haft som oskadad och den inkomst han faktiskt har trots skadan. Uppgifter kan inhämtas från den fackliga organisationen, vilken som regel lämnar inkomstuppgifter som bygger på lönestatistik.

text: Försäkringskassan beräknade initialt GW:s löneutveckling utifrån lönestatistik från Västernorrland där han var folkbokförd. Han hade heller inget att invända mot detta. I GW:s begäran om omprövning av indragnings- respektive återkravsbeslutet anförde han att inkomsten före skada istället ska utgå från löneuppgifter från Stockholmsområdet. Försäkringskassan har i förvaltningsrätten, efter en förnyad genomgång av handlingarna i målet, anfört att återkravet i första hand ska beräknas utifrån tidigare arbetsplats och i andra hand utifrån lönestatistik där GW var verksam innan arbetsskadan.

text: Enligt den så kallade officialprincipen ska Försäkringskassan se till att ärendena blir utredda i den omfattning som deras beskaffenhet kräver. Försäkringskassan har en mer vidsträckt utredningsskyldighet i ärenden som initierats av Försäkringskassan själv samt i de fall Försäkringskassan överväger att fatta ett betungande beslut, till exempel ett beslut om återkrav eller indragning eller nedsättning av ersättning (se

text: prop. 2008/09:200, s. 554

text: ). När GW i sin begäran om omprövning invände att hans

text: löneutveckling skulle utgå från Stockholmsområdet borde Försäkringskassan ha tagit ställning till denna invändning. Vidare borde Försäkringskassan, i enlighet med officialprincipen, bedömt om utredningen i ärendet var tillräcklig som underlag för beslut och i annat fall begärt in komplettering och utrett saken vidare.

text: Det framgår inte av utredningen att Försäkringskassan uppmärksammat eller bedömt GW:s invändning. Med hänsyn till Försäkringskassans ändrade inställning i förvaltningsrätten och det förhållandet att myndigheten senare, efter det att målet avseende återkravet återförvisats till myndigheten, gjort bedömningen - med hänvisning till GW:s synpunkter - att något återkrav inte var aktuellt, finns stöd för slutsatsen att om GW:s invändning beaktats redan i samband med omprövningen, detta hade kunnat leda till en annan bedömning i ärendet om återkrav. Försäkringskassans underlåtenhet att utreda GW:s invändning får mot denna bakgrund anses utgöra ett sådant fel eller en sådan försummelse som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Justitiekanslern instämmer i Försäkringskassans bedömning. Staten är således skadeståndsskyldig gentemot GW för de skador som den felaktiga handläggningen av återkravet av livränta har orsakat honom.

text: Ersättning för ombudskostnader

text: Som en allmän princip gäller i fråga om kostnader i den administrativa processen att den enskilde får svara för dessa själv (se

text: prop. 1972:5 s. 353

text: och

text: prop. 1988/89:126 s. 7

text: och s. 12 ff.). Anledningen till detta är att ärendena i regel är så enkla att parterna själva kan ta tillvara sin rätt utan att behöva anlita ett ombud. Detta återspeglas vidare i den utredningsskyldighet som åvilar Försäkringskassan, se 110 kap. 13 § första stycket socialförsäkringsbalken. Däremot kan enligt skadeståndsrättsliga principer ersättning utgå för kostnader, t.ex. ombudsarvode, som den skadelidande har haft för att komma till sin rätt om kostnaderna har vållats genom fel eller försummelse från en myndighets sida.

text: Mot bakgrund av att Försäkringskassans handläggning av återkravsärendet har varit skadeståndsgrundande bör GW anses ha rätt till ersättning för sådana ombudskostnader som varit skäligen påkallade för att han skulle komma till sin rätt. Denna rätt till ersättning får anses omfatta inte bara arbetet med att begära överprövning av Försäkringskassans beslut samt överklaga desamma till förvaltningsrätten, utan även det arbete som hänför sig till att begära omprövning av taxeringsbeslut hos Skatteverket – vilket föranletts av det felaktiga återkravet.

text: Den ersättning för ombudskostnader om 123 469 kr som GW har begärt motsvarar ca 49,5 timmars arbete om 2 500 kr per timme. Av utredningen i ärendet framgår att GW:s ombud har gett in flera skrivelser med anledning av överprövningen och överklagandet av de två ifrågasatta besluten. Av dessa skrivelser framgår även att ärendena har aktualiserat frågeställningar som inte varit helt omkomplicerade. Även om den begärda ersättningen framstår som något hög får det nedlagda arbetet anses ha varit skäligen påkallat för att tillvarata GW:s rätt.

text: GW ska därför tillerkännas begärd ersättning för ombudskostnader, dvs. 123 469 kr.

text: Ersättning för ränta och uppläggningsavgift m.m.

text: Av utredningen i ärendet framgår att GW tvingades ta ett banklån för att betala det återkrav som Försäkringskassan beslutade om. För tiden fram till dess att Försäkringskassan i juli 2011 åtbetalade pengarna till GW har han vidkänts räntekostnader om 17 574 kr jämte uppläggningsavgift om 750 kr. Dessa kostnader får anses direkt orsakade av Försäkringskassans felaktiga handläggning och ersättning ska således utgå i denna del.

text: När det gäller de räntekostnader som GW vill ha ersatta för tiden efter Försäkringskassans åtbetalning fram till dess att kassan den 30 augusti 2012 meddelade att något nytt återkrav inte skulle riktas mot GW, gör Justitiekanslern bedömningen att någon ersättning inte ska utgå. GW har genom Försäkringskassans återbetalning haft möjlighet att återbetala hela det aktuella banklånet. Att han har valt att inte göra detta, med hänvisning till att Försäkringskassan eventuellt skulle komma att rikta ytterligare återkrav mot honom, kan inte ses som en ersättningsgill skada vilken har direkt orsakats av Försäkringskassas skadeståndsgrundande fel.

text: Inte heller ska GW tillerkännas någon ersättning för utebliven ränta avseende det belopp han betalat till Försäkringskassan. Utgångspunkten i svensk skadeståndsrätt är nämligen att den skadelidande ska försättas i samma situation som han hade varit i om det skadeståndsgrundande felet inte hade inträffat. I GWs fall innebär detta att han antingen inte hade upptagit det aktuella banklånet, vilket ger honom rätt till ersättning för onödiga räntekostnader, eller att han hade investerat de lånade pengarna istället för att betala dessa till Försäkringskassan, vilket hade gett honom rätt till ersättning för utebliven avkastning. Att tillerkänna GW ersättning för både räntekostnader och utebliven avkastning skulle således innebära att han kompenserades dubbelt.

text: Ersättning för eget arbete

text: GW har begärt ersättning med 42 480 kr avseende det egna arbete som han har lagt ned i anledning av processerna mot Försäkringskassan. Han har även begärt ersättning med 35 000 kr för det arbete som en av hans döttrar har lagt ned till följd av processerna.

text: Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer utgår ersättning för eget ar-bete endast om den skadelidande kan visa att han eller hon har drabbats av särskilda utgifter, t.ex. en faktisk inkomstförlust eller någon motsvarande ekonomisk skada, med anledning av det arbete som har lagts ned (jfr

text: NJA 1983 s. 209

text: och

text: NJA 1989 s. 251

text: samt Justitiekanslerns beslut i ärendena med dnr

text: och

text: ). GW har inte presenterat någon utredning till stöd för sitt anspråk i denna del. Någon ersättning för eget arbete kan därför inte utgå.

text: Det kan tilläggas, avseende den begärda ersättningen för arbete utfört av GWs dotter, att det enligt grundläggande skadeståndsrättsliga principer endast är den mot vilken den felaktiga myndighetsutövningen har riktats som är berättigad till skadestånd. Så kallade tredjemansskador ersätts alltså i princip inte enligt svensk skadeståndsrätt. Eftersom det inte har gjorts gällande att kostnaderna för dotterns nedlagda arbete har belastat GW synes ersättning avseende dotterns arbete vara utesluten även av detta skäl.

text: Ombudskostnader hänförliga till ärendet hos Justitiekanslern

text: Justitiekanslern kan inom ramen för statens frivilliga skadereglering förordna om ersättning för ombudskostnader i enlighet med de principer som gäller vid bestämmande av ersättning för rättegångskostnader i allmän domstol, dvs. med utgångspunkt i bestämmelserna i 18 kap. rättegångsbalken. I enlighet därmed gäller bl.a. att ersättning endast utgår om sökanden vinner bifall till sitt anspråk och att, om sökandens anspråk bifalls endast till en del, ersättningen kan jämkas helt eller delvis.

text: GW har endast till viss del haft framgång i ärendet här. Varken ärendets omfattning eller beskaffenhet motiverar ett så högt arvode som har begärts. Med hänsyn härtill finner Justitiekanslern vid en samlad bedömning att ersättning för ombudskostnader i ärendet här ska utgå med skäliga 25 000 kr.


title: Begäran om ersättning i anledning av att en person som omhändertagits enligt 28 kap. 11 § brottsbalken kvarhållits längre än en vecka

text: Ersättning skall utgå till AA med 16 053 kr, varav 15 000 kr utgör ersättning för lidande och 1 053 kr ersättning för ombudskostnader.

text: Anspråk m.m.

text: AA dömdes i april 1999 av Karlstads tingsrätt till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan. En åklagare vid Åklagarkammaren i Karlstad ansökte den 30 juni 1999 om att Karlstads tingsrätt skulle undanröja domen på grund av misskötsamhet. Tingsrätten beslutade den 1 juli 1999 med stöd av

text: 28 kap. 11 § brottsbalken

text: att AA skulle omhändertas. I beslutet angavs bl.a. att polismyndigheten omedelbart skulle underrätta tingsrätten, åklagaren och den lokala kriminalvårdsmyndigheten så snart beslutet hade verkställts. Vidare erinrades om att AA inte fick hållas kvar längre än en vecka på grund av beslutet. Beslutet om omhändertagande verkställdes av Polismyndigheten i Värmland den 5 september 1999 och han fördes till häktet. Tingsrätten underrättades emellertid inte om frihetsberövandet förrän den 4 oktober 1999 och AA försattes då omedelbart på fri fot.

text: AA har begärt ersättning för lidande med 15 000 kr. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 1 053 kr.

text: Rikspolisstyrelsen har avgett yttrande och därvid på anförda skäl avstyrkt att ersättning utgår.

text: Av handlingarna som bifogats Rikspolisstyrelsens yttrande framgår bl.a. att en anmälan avseende misstänkt brott av polismän som svarat för omhändertagandet handläggs vid Åklagarkammaren i Västerås.

text: AA har kommit in med synpunkter på det som Rikspolisstyrelsen har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: AA får anses ha grundat sitt yrkande om ersättning av staten på bestämmelsen i

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Enligt den bestämmelsen har den som till följd av beslut vid myndighetsutövning varit berövad friheten rätt till ersättning av staten, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

text: Det kan, som Rikspolisstyrelsen har anfört, hävdas att en situation som den aktuella inte omfattas av denna bestämmelse eftersom själva beslutet om frihetsberövandet inte varit oriktigt. Justitiekanslern har dock i sin praxis vid tillämpningen av bestämmelsen ansett det finnas utrymme för en annan tolkning för att undgå stötande resultat i det enskilda fallet, se t.ex. beslut den 24 januari 2000 med dnr

text: Av förarbetena till den nya lagen framgår att avsikten med den aktuella bestämmelsen varit att i viss mån sänka kravet för ersättning vid olika former av administrativa frihetsberövanden (

text: prop. 1997/98:105 s. 18

text: ff.). Justitiekanslern vill även erinra om att det vid tillämpningen av

text: skadeståndslagens

text: regler om skadeståndsansvar vid myndighetsutövning i princip inte görs någon åtskillnad mellan underlåtenhet att fatta ett beslut och faktiskt fattade beslut. Också en underlåtenhet att i föreskriven ordning fatta ett beslut kan liksom oriktiga beslut föranleda ersättningsskyldighet. Enligt Justitiekanslerns mening bör denna princip få genomslag också vid tillämpningen av reglerna om ersättning vid oriktiga frihetsberövanden.

text: I det här fallet är visserligen såsom Rikspolisstyrelsen har framhållit själva beslutet om omhändertagande riktigt. Ett sådant beslut gäller dock enligt

text: 28 kap. 11 § brottsbalken

text: i högst en vecka. Häri får anses ligga att en person som omhändertagits enligt den bestämmelsen måste försättas på fri fot om någon förlängning av omhändertagandet inte beslutas dessförinnan. I AA:s fall har man underlåtit att föranstalta om hans frigivande. Frihetsberövandet får alltså anses ha varit oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen. AA bör alltså tillerkännas ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom.

text: Frågan är då om ersättning skall utgå för hela frihetsberövandet eller endast för den tid som överstiger en vecka. Det är ovisst hur länge frihetsberövandet skulle ha bestått om polismyndigheten, såsom borde ha skett, omedelbart hade underrättat tingsrätten. Det är emellertid enligt Justitiekanslerns mening rimligt att anta att domstolen inom några dagar vid ett sammanträde hade tagit ställning till frågan om skyddstillsynen skulle undanröjas och om AA fortsatt skulle vara frihetsberövad. AA bör alltså ersättas för en månads frihetsberövande med avdrag för tre dagar. Vid en sådan bedömning är det yrkade beloppet skäligt.

text: Begärd ersättning för ombudskostnader är skälig och medges.