title: Kritik mot en gymnasieskola för handläggningen av en fråga om avstängning av en elev inom kommunal vuxenutbildning, m.m.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot Lövsta landsbygdsgymnasium i Romakloster, Gotlands kommun, m.fl. angående felaktig behandling i samband med en avstängning. Han gjorde även gällande att han förmåtts att studera ”på distans” och därigenom var utestängd från skolan.

text: AA anförde bl.a. följande. Han blev antagen till trädgårdslinjen på Lövsta landsbygdsgymnasium i slutet av 1998. Han studerade där de tre första månaderna 1999 utan att få någon varning eller klagomål mot sin person. Under en skolresa till Stockholm i april 1999 (rätteligen mars 1999; JO:s anm.) kom han i bråk med en av sina klasskamrater. När han återvände till Gotland fick han av en av de andra eleverna höra att han var ”relegerad”. Detta fick han snart bekräftat av en av huvudlärarna på trädgårdslinjen. Han sände ett brev till biträdande rektorn BB och bad henne skicka en förklaring. Hon skickade då ett intyg avseende den tid han varit på skolan utan vidare förklaring om hans avstängning. Han blev avstängd från undervisningen under en 14-dagarsperiod. Dagen innan han skulle återvända till skolan efter avstängningen ringde BB och meddelade att en grupp elever satte sig emot att han återvände. BB lade fram ett förslag som innebar att han skulle studera på distans. Han gick med på det eftersom han uppfattade att han inte hade något annat val.

text: Utredning

text: Inledningsvis infordrades handlingar från Lövsta landsbygdsgymnasium.

text: Härvid framkom bl.a. följande. I en till AA ställd skrivelse, daterad den 13 april 1999, som rubricerats ”Varning angående allvarlig förseelse under studietid”, anförde BB, biträdande rektor vid Lövsta landsbygdsgymnasium, bl.a. följande. Härmed tilldelas AA studerande inom kunskapslyftets helårskurs inom trädgård vid Lövsta Landsbygdsgymnasium (registrerad vid Komvux Visby) en varning angående olämpligt uppträdande och kraftig alkoholberusning vid studieresa till Sollentunamässan 25–26 mars 1999 enligt nedanstående beskrivning. AA avstängs från undervisning två veckor fr o m 1999-03-29 enl förordning.

text: Av handlingarna framgår vidare att BB i en till Barn- och utbildningsnämnden i Gotlands kommun ställd skrivelse av den 18 april 1999 yrkade att nämnden skulle ”pröva avstängningen” av AA. I skrivelsen anfördes även bl.a. följande.

text: Ärendet har handlagts sent pga att den studerande själv gett signaler om att han skulle avsluta utbildningen och också begärde ett intyg över studierna vilket utfärdades 1999-03-31. I det läget fanns ingen anledning att vidta någon åtgärd. Dessutom har det varit och är oklart om vem som är den högst ansvariga för kunskapslyftets elever. Eleven har hävdat att en lärare avstängt eleven vilket inte är fallet. Läraren har meddelat eleven att de övriga studerande inte välkomnade honom tillbaka.

text: I en till barn- och utbildningsnämnden ställd skrivelse den 7 juli 1999 lämnade BB en redogörelse avseende aktuellt ärende. I skrivelsen anfördes bl.a. följande.

text: En skriftlig varning utdelades till AA daterad 1999-04-13 och är undertecknad av båda parter. Eleven tilldelades en retroaktiv avstängning om två veckor i samband med varningen. Annan avstängning har inte varit gällande. Rektor har förberett klassen på AA:s återkomst där möten med klassen skett 1999-04-13 och 1999-04-16 där det framkommit att detta inte skulle fungera på ett bra sätt. AA meddelades svårigheterna med att återuppta studierna på Lövsta. I samband med detta kontaktades Barn- och Utbildningsnämnden samt att AA erbjöds individuella studier med praktikplats på Muramaris enligt bifogat brev. Individuell studieplan accepterades av den studerande. – För att utreda studiemöjligheterna i klassen kopplades kurator CC vid Komvux in för utredning. De utförda åtgärderna har varit kontakt med AA, närvaro vid möte mellan den studerande och rektor samt samtal med eleverna vid trädgårdsutbildningen 1999-05-06. Bedömningen av kurator är att, såsom situationen utvecklat sig med ett kompakt motstånd från övriga elever, den bästa lösningen är att AA bedriver studierna enskilt. Kurators bedömning delas av undertecknad.

text: Barn- och utbildningsnämnden i Gotlands kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som framförts i AA:s anmälan till JO. I remissyttrandet anfördes följande.

text: Bakgrund

text: AA, född 1954 (1958 enligt AA:s påpekande; JO:s anm.), är elev vid trädgårdsutbildningen på Lövsta Landsbygdsgymnasium inom ramen för kunskapslyftet. Under viss tid har det rått konflikt mellan AA och övriga elever i utbildningen. Vid en studieresa till Stockholm v 12 blev AA avvisad från vandrarhemmet af Chapman på grund av störande uppträdande i alkoholpåverkat tillstånd. Efter denna incident avstängdes AA temporärt två veckor från kursen. Efter denna period erbjöds AA individuell studieplats. Som elev på kunskapslyftet omfattas AA av förordning om kommunal vuxenutbildning. I förordningens 3 kapitel regleras disciplinära åtgärder i 21–24 §§. Enligt vår mening rör detta sig emellertid inte om en disciplinär åtgärd, utan om en anpassad studiegång i form av individuell undervisning. Åtgärden var motiverad under en längre tid, men den utlösande faktorn blev incidenten i Stockholm.

text: Utredning

text: Som framgår av bilagorna (här utelämnade; JO:s anm.) vidtogs åtgärden efter en långvarig konfliktsituation mellan AA och de övriga eleverna i gruppen. Kurator CC har varit engagerad i ärendet. Som framgår av bifogade handlingar råder oenighet med AA om huruvida åtgärden skall betraktas som avstängning eller övergång till individuell undervisning. Utbildningen fortsatte genom att AA studerat i hemmet och på individuell praktik,

text: och kan enligt vår mening därför inte betraktas som en avstängning. Uppgifter och material har sänts hem till AA. AA uppger att möjligheten att delta i undervisningen från hemmet ej fungerar då den innehåller praktiska moment som genomförs på Lövsta. F n (hösten 1999) har AA sin undervisning i form av individuell praktiktjänstgöring. Åtgärden beslutades av klassföreståndaren. Beslut om avstängning är inte delegerade från styrelsen för skolan enligt gällande delegationsordning. Om åtgärden skulle vara att betrakta som avstängning kan den således anses strida mot 23 §. Enligt vår mening är det rektor som har ansvaret för elevens undervisning och som således också har att fatta beslut om anpassad studiegång, praktiktjänstgöring eller individuella studieplaner. Kunskapslyftet är lokaliserad till Lövsta Landsbygdsgymnasium, vilket tillhör Barnoch utbildningsnämndens ansvarsområde. Om åtgärden skulle betraktas som avstängning istället för individuell undervisning borde alltså beslutet i konsekvens därmed ha fattats av Barn- och utbildningsnämnden. AA kommenterade remissvaret. Han anförde bl.a. följande. Han har inte känt till att det rått konflikt mellan honom och övriga elever före aktuell skolresa. Innan han blev avstängd hade han inte fått någon som helst varning om att det ”inte stod rätt till”. – Det är svårt för honom med de individuella studierna, särskilt då han inte har möjlighet att praktisera vissa av ämnena.

text: Kompletterande uppgifter inhämtades per telefon från nämndsekreteraren DD, barn- och utbildningsförvaltningen, BB och EE, rektor för den kommunala vuxenutbildningen i Gotlands kommun.

text: DD uppgav bl.a. att BB:s i skrift av den 18 april 1999 framställda yrkande om prövning av avstängning inte togs upp i barn- och utbildningsnämnden eftersom saken inte betraktades som en avstängning.

text: EE lämnade följande upplysningar. Inledningsvis låg Kunskapslyftet organisatoriskt under kommunstyrelsen. Sedan den 1 januari 2000 ingår Kunskapslyftet i barn- och utbildningsnämndens ansvarsområde. Den kommunala vuxenutbildningen i Gotlands kommun tillhörde vid den i ärendet aktuella tidpunkten – och gör det alltjämt – barn- och utbildningsnämndens ansvarsområde.

text: JO tog även del av vissa handlingar från barn- och utbildningsförvaltningen.

text: I beslut den 21 februari 2002 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: Allmänt Av

text: 1 kap. 8 § skollagen (1985:1100)

text: framgår att det allmänna anordnar utbildning för vuxna i form av bl.a. kommunal vuxenutbildning (komvux). Komvux består av grundläggande vuxenutbildning, gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning (

text: 11 kap. 1 § skollagen

text: ). I

text: 1 kap. 10 § skollagen

text: stadgas att kommuner och landsting är huvudmän för komvux. Av 12 § i samma kapitel framgår att den som är huvudman för en del av det offentliga skolväsendet ansvarar för att utbildningen genomförs i enlighet med bestämmelserna i

text: skollagen

text: och de bestämmelser som kan finnas i annan lag eller förordning. Varje kommun och

text: landsting skall, enligt

text: 2 kap. 1 § skollagen

text: , som styrelse för sitt offentliga skolväsende utse en eller flera nämnder. Av

text: 2 kap. 2 § samma lag

text: framgår att det för ledningen av utbildningen i skolorna skall finnas rektorer och att dessa skall hålla sig förtrogna med det dagliga arbetet i skolan.

text: För den kommunala vuxenutbildningen gäller, utöver vad som föreskrivs i

text: skollagen

text: , bl.a. förordningen (

text: ) om kommunal vuxenutbildning och förordningen (

text: SKOLFS 1994:2

text: ) om 1994 års läroplan för de frivilliga skolformerna. Härutöver innehåller förordningen (

text: ) om statligt stöd till särskilda satsningar på utbildning av vuxna de speciella regler som gäller för Kunskapslyftet. Disciplinära åtgärder Den rättsliga grunden för disciplinära åtgärder mot elever vid kommunal vuxenutbildning finns i

text: 15 kap. 14 § skollagen

text: . Av bestämmelsen framgår att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter om disciplinära åtgärder och skiljande av elev från viss utbildning i fråga om utbildning enligt

text: skollagen

text: efter skolpliktens upphörande.

text: De närmare bestämmelserna om disciplinära åtgärder mot elev vid kommunal vuxenutbildning finns i 3 kap. 21–24 §§ förordningen om kommunal vuxenutbildning.

text: I förordningens 3 kap. 21 § anges att en elev får skiljas från utbildningen bl.a. om han inte kan anpassa sig till de arbetsformer som undervisningen bedrivs i. Enligt 3 kap. 22 § får elev avstängas från undervisningen helt eller delvis eller förvisas från komvux om han gjort sig skyldig till upprepade förseelser eller en allvarligare förseelse, eller om han uppträtt olämpligt vid upprepade tillfällen eller hans uppförande på annat sätt kan antas inverka skadligt på andra elever. Avstängning får avse högst två veckor medan förvisning får ske för högst ett och ett halvt år.

text: Av 3 kap. 23 § framgår att frågor om skiljande från utbildningen, avstängning eller förvisning avgörs av styrelsen för utbildningen. Om det bedöms nödvändigt med hänsyn till risken för andra elever och skolans personal får rektor, i avvaktan på att styrelsen skall avgöra ett ärende om avstängning eller förvisning, besluta att med omedelbar verkan interimistiskt avstänga en elev. Ett beslut om interimistisk avstängning gäller till dess ärendet har prövats av styrelsen, dock längst under två veckor.

text: Vidare anges i 3 kap. 24 § att styrelsen för utbildningen i ett ärende om skiljande från utbildningen, eller om avstängning eller förvisning, skall se till att det finns en utredning som allsidigt klarlägger de omständigheter som är av betydelse för ärendets bedömning. Utredningen skall inledas omgående och genomföras så skyndsamt som möjligt. Eleven skall få tillfälle att muntligen yttra sig inför styrelsen för utbildningen.

text: Av förordningens

text: 6 kap. 1 §

text: och

text: 22 a §

text: förvaltningslagen (1986:223)

text: följer att beslut om skiljande från utbildningen, avstängning eller förvisning samt beslut om interimistisk avstängning kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

text: Av

text: 21 § andra stycket förvaltningslagen

text: framgår att sådana beslut om avstängning som här är i fråga skall förses med information om hur beslutet kan överklagas. Det skall framgå av överklagandeanvisningen att överklagandet skall göras skriftligt och att det i skrivelsen skall anges vilket beslut som överklagas och den ändring klaganden begär. Vidare skall det framgå att skrivelsen skall ges in till den myndighet som har meddelat beslutet och att skrivelsen skall ha kommit in dit inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslutet (jfr

text: 23 § förvaltningslagen

text: Enskild undervisning m.m. Förordningen om kommunal vuxenutbildning innehåller i 2 kap. 13 § en bestämmelse rörande undervisningens former. I bestämmelsen stadgas att undervisningen skall bedrivas som gruppundervisning men att enskild undervisning får anordnas om det finns särskilda skäl.

text: Av 6 kap. 1 § förordningen om kommunal vuxenutbildning följer att beslut om enskild undervisning kan överklagas endast i den ordning som anges för laglighetsprövning i

text: 10 kap.

text: kommunallagen (1991:900)

text: I punkten 2.6 förordningen om 1994 års läroplan för de frivilliga skolformerna stadgas att rektorn har ansvar för skolans resultat och därvid, inom givna ramar, ett särskilt ansvar för bl.a. att utbildningen organiseras så att den så långt som möjligt anpassas efter elevernas önskemål och val av kurser och så att återvändsgränder i studiegången undviks, att undervisningens uppläggning, innehåll och arbetsformer anpassas efter elevernas skiftande behov och förutsättningar, att undervisning, elevvårds- och syoverksamhet utformas så att elever som behöver särskilt stöd och hjälp får detta och att varje elev i dialog med skolan gör upp en individuell studieplan och reviderar den vid olika tillfällen under utbildningen.

text: Bedömning

text: Beslut om skriftlig varning och interimistisk avstängning AA, som studerade inom ramen för det s.k. Kunskapslyftet, var registrerad vid komvux och omfattades således av förordningen om kommunal vuxenutbildning. Han erhöll utbildningen – trädgårdsutbildning med kurstid från den 7 januari 1999 till den 22 december 1999 – vid Lövsta landsbygdsgymnasium.

text: När det gäller den första delen av aktuellt händelseförlopp, dvs. biträdande rektorns vid Lövsta landsbygdsgymnasium åtgärd att tilldela AA en skriftlig varning samt avstänga honom från undervisningen under 14 dagar, vill jag anföra följande.

text: Skolförfattningarna innehåller uttömmande preciserade regler om vilka disciplinära åtgärder som kan vidtas beträffande en elev. Inledningsvis kan konstateras att skriftlig varning inte finns med bland de disciplinära åtgärder som upptas i

text: förordningen om kommunal vuxenutbildning. Det saknades således författningsstöd för att tilldela AA en skriftlig varning.

text: Som framgår av redovisningen rörande bestämmelserna i förordningen om kommunal vuxenutbildning är det styrelsen för utbildningen som avgör frågor om avstängning. Rektor har möjlighet att – om det bedöms nödvändigt med hänsyn till risken för andra elever och skolans personal – besluta att med omedelbar verkan interimistiskt avstänga en elev vid en kommunal vuxenutbildning.

text: I de fall där beslutanderätten enligt författning tillkommer rektor kan den inte utövas av biträdande rektor annat än om denne vid tillfället tjänstgör som ställföreträdande rektor. Det kan i sammanhanget hänvisas till förarbetena till

text: 2 kap. 2 § första stycket skollagen

text: prop. 1990/91:18

text: om ansvaret för skolan, s. 35 f.) varav framgår att någon annan skolledare inte från rektor kan ta över det ansvar och de skyldigheter denne har enligt författningarna.

text: Eftersom avstängningsärendet här gällde en elev inom komvux som erhöll sin utbildning vid en gymnasieskola, måste man emellertid först ta ställning till en för hela ärendets handläggning avgörande fråga, nämligen om det var styrelsen/rektorn för komvux eller för gymnasieskolan som var behörig att fatta beslut rörande avstängning/interimistisk avstängning.

text: Beträffande komvux som anordnas enligt

text: 11 kap. 6 § skollagen

text: – dvs. där kommuner och landsting uppdrar åt andra att anordna komvux – stadgas i 2 kap. 8 § förordningen om kommunal vuxenutbildning att bestämmelser om rektor alltid avser den rektor inom det offentliga skolväsendet som är ansvarig för ledningen av utbildningen.

text: Förevarande situation har däremot inte reglerats i förordningen. Vid den aktuella tidpunkten hade komvux kommunstyrelsens uppdrag att genomföra Kunskapslyftet på Gotland. Som framgått var AA registrerad vid komvux men erhöll sin utbildning vid Lövsta landbygdsgymnasium. Komvux samarbetade alltså med en annan skolform inom det offentliga skolväsendet med kommunen som gemensam huvudman. Enligt min mening måste det i ett sådant fall anses följa av

text: skollagens

text: grunder att det är styrelsen respektive rektorn för den skolform där eleven är registrerad som är behörig att fatta beslut i ett avstängningsärende. Det anförda leder fram till att ett interimistiskt beslut om att stänga av AA från utbildningen måste fattas av rektorn för komvux och sedan prövas av styrelsen för komvux, vilket vid den i ärendet aktuella tidpunkten var, och alltjämt är, barn- och utbildningsnämnden. Det ligger i sakens natur att det är skolan där undervisningen bedrivs som har kännedom om vad som rent faktiskt inträffat och att gymnasieskolan har att lämna rektorn för komvux erforderlig information när fråga om interimistisk avstängning aktualiseras i ett fall som det förevarande.

text: Vid sidan av frågan om vem som var behörig att ta ställning i avstängningsärendet ger vad som kommit fram anledning att ta upp flera andra frågor rörande handläggningen.

text: Det interimistiska beslutet av den 13 april 1999 avsåg en tidsbegränsad, redan förfluten, period. Att ett beslut är interimistiskt innebär att det gäller till dess något annat förordnas. Det kan således inte, såsom här skedde, tidsbegränsas utan gäller till dess att styrelsen för utbildningen avgör ärendet, dock högst två veckor. Såvitt framgår av handlingarna var beslutet inte heller försett med överklagandeanvisning.

text: Om ett interimistiskt beslut har fattats måste saken anmälas till styrelsen för utbildningen som har att fatta ett efterföljande självständigt beslut i huvudsaken. I en till barn- och utbildningsnämnden ställd skrivelse av den 18 april 1999 yrkade BB att nämnden skulle pröva avstängningen av AA. Av det anförda framgår att barn- och utbildningsnämnden var, såsom styrelse för komvux, behörig att avgöra avstängningsfrågan. Genom utredningen har framkommit att nämnden inte ansåg att det rörde sig om en avstängning utan om en övergång till ”individuell” undervisning och att nämnden, på grund av det betraktelsesättet, aldrig prövade beslutet om avstängning. Eftersom ett formellt beslut om interimistisk avstängning fattats fanns det, enligt min mening, inte utrymme för att underlåta att pröva avstängningsfrågan på den grunden att nämnden ansåg att det var fråga om en övergång till ”individuell” undervisning.

text: Med hänsyn till att JO är återhållsam med att uttala sig rörande myndigheters bedömningar i sakfrågor finner jag inte skäl att ta ställning till om det i förevarande fall i och för sig fanns grund för att besluta om avstängning/interimistisk avstängning. Jag kan emellertid inte underlåta att notera att det i beslutet av den 13 april 1999 inte över huvud taget angetts att det förelåg någon form av risk för andra elever och skolans personal, vilket enligt förordningen om kommunal vuxenutbildning är en förutsättning för interimistisk avstängning av en elev.

text: Sammanfattningsvis kan jag konstatera att handläggningen av avstängningsfrågan uppvisar anmärkningsvärda brister i en rad avseenden. Påtalade brister medförde bl.a. att AA betogs möjligheterna såväl att få yttra sig inför styrelsen för utbildningen och få styrelsens beslut i saken som att genom överklagande föra upp avstängningsfrågan till prövning i domstol. Jag förutsätter att man från nämndens sida ser till att ärenden av ifrågavarande slag i fortsättningen handläggs i enlighet med gällande lagstiftning. Enskild undervisning När det gäller AA:s missnöje med att han, efter det att avstängningsperioden var slut, förmåddes studera ”på distans” och därigenom var ”utestängd” från skolan vill jag anföra följande.

text: Av utredningen framgår att det var biträdande rektorn vid Lövsta landsbygdsgymnasium som, bl.a. efter samråd med kuratorn vid komvux, beslutade att AA skulle ”bedriva studier enskilt”. Det har inte framkommit vad som var den rättsliga grunden för beslutet. Eftersom AA var elev inom komvux torde det ha varit den ovan beskrivna bestämmelsen i 2 kap. 13 § förordningen om kommunal vuxenutbildning som kunnat komma i fråga.

text: När det gäller en elev inom komvux som får sin utbildning vid en gymnasieskola är det – på motsvarande sätt som i fråga om avstängning – i praktiken den skola där undervisningen bedrivs som har de bästa möjligheterna att uppmärksamma om det föreligger sådana särskilda förhållanden som kan föranleda beslut om enskild undervisning. Vad avser den formella hanteringen finner jag emellertid att författningsregleringen inte kan tolkas på annat sätt än att ett sådant beslut måste fattas av ledningen för komvux. Biträdande rektorn vid Lövsta landsbygdsgymnasium var således inte, enligt min uppfattning, behörig att fatta beslut om enskild undervisning för AA. Med hänsyn till att det kan finnas ett visst utrymme för en annan tolkning av bestämmelsen vill jag dock inte rikta kritik mot skolan i detta avseende utan nöjer mig med de uttalanden som jag gjort.

text: Huruvida det i förevarande fall förelegat särskilda skäl att anordna enskild undervisning är en sådan bedömningsfråga som JO regelmässigt inte anlägger några synpunkter på. Jag gör därför inget uttalande i den delen. Avslutningsvis vill jag dock rent allmänt framhålla vikten av att frågan om övergång till enskild undervisning inte hanteras på ett sådant sätt att eleven uppfattar den enskilda undervisningen som en form av disciplinär åtgärd.

text: De oklarheter som i ärendet framkommit rörande behörighet att fatta beslut i olika frågor är av den karaktären att det kan antas att de medför problem mer generellt. Jag finner därför anledning att sända en kopia av beslutet till Utbildningsdepartementet.

text: Med den delvis allvarliga kritik som framgår av det anförda avslutas ärendet.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Per Lennerbrant

nyckelord:
Bild- och ljudupptagning
Förhör
Förundersökning
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

publisher: Justitieombudsmannen

title: En person som skulle förhöras av polisen förbjöds att göra en egen ljudinspelning av förhöret utan att det fanns något sakligt skäl för det

org: jo

sammanfattning: En man som skulle förhöras av polisen ville göra en egen ljudinspelning av förhöret med sin mobiltelefon. När han kontaktade polisen inför förhöret fick han information om att någon inspelning inte skulle tillåtas och att telefonen kunde tas om hand om han ändå gjorde en inspelning. JO konstaterar att det inte finns någon rätt grundad på författning för en enskild person att göra en egen inspelning av ett polisförhör, men inte heller något uttryckligt förbud mot det. Som utgångspunkt är det enligt JO tillåtet att göra en egen inspelning av ett förhör. I en förundersökning förekommer ofta uppgifter som omfattas av sekretess och det är angeläget att det som kommer fram vid ett förhör inte röjs för utomstående på ett sätt som kan medföra skada eller men för brottsutredningen eller andra skyddsvärda ändamål. Det finns också ett intresse av att kunna upprätthålla ordningen vid ett förhör och genomföra det på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Enligt JO kan en förhörsledare eller undersökningsledare neka en person att göra en egen inspelning om det finns konkreta och sakligt godtagbara omständigheter av det slag som nu nämnts. Ett sådant ställningstagande ska dokumenteras. Polismyndigheten kritiseras för att ha förbjudit mannen att göra en egen inspelning av förhöret utan att det fanns godtagbara skäl för det och för att ha förmedlat att telefonen kunde omhändertas trots att det inte fanns något lagstöd för ett sådant omhändertagande. Enligt JO talar rättssäkerhetsskäl för att en reglering i författning bör övervägas av de frågor som aktualiseras i beslutet. En kopia av JO:s beslut skickas därför till regeringen för kännedom.

text: Anmälan

type: rubrik

text: I en anmälan som kom in till JO i mars 2022 och i senare kompletteringar förde AA fram klagomål mot Polismyndigheten. AA invände bl.a. mot att polisen inte tillät honom att spela in ett förhör som han skulle delta i och att polisen sa att hans mobiltelefon kunde komma att tas i beslag om han ändå gjorde det. När han inställde sig hos polisen uppmanades han att lämna sin jacka och telefon i ett skåp. Syftet var att han inte skulle kunna spela in förhöret.

type: stycke

text: Till sin anmälan bifogade AA en ljudinspelning av ett telefonsamtal med polisen.

text: Utredning

text: JO uppmanade Polismyndigheten att yttra sig över AA:s påstående om att han inte fick spela in förhöret och redovisa sin bedömning av under vilka rättsliga förutsättningar en person kan nekas att spela in ett polisförhör som han eller hon själv deltar i.

text: Polismyndigheten (juristen BB) yttrade sig till JO i september 2022 efter att underlag hämtats in från samtliga polisregioner och berörda befattningshavare fått tillfälle att lämna synpunkter.

text: Enligt polisregionerna är det ovanligt med önskemål om att få göra egna inspelningar av förhör. I förekommande fall görs en bedömning av om inspelningen ska tillåtas. Undersökningsledaren gör ofta bedömningen i samråd med förhörsledaren, men i brådskande fall kan förhörsledaren göra en egen bedömning. I vissa fall tillåts att en inspelning görs, men det händer att inspelningar nekas. Reglerna om förundersökningssekretess används ofta som grund för att neka en inspelning. Ett beslut att neka en inspelning kan också grundas på reglerna i 23 kap. 9 a och b §§

text: rättegångsbalken

text: (RB) om tillfälligt omhändertagande av elektronisk kommunikationsutrustning. I vissa fall finns en risk för att t.ex. en mobiltelefon ska användas som tillhygge mot förhörsledaren. Förhörspersonen kan då även av den anledningen nekas att ta med sig telefonen.

text: Polismyndigheten redovisade sammanfattningsvis följande om förhöret med AA.

text: AA kallades till förhör som misstänkt för ett brott. Samma dag som förhöret skulle hållas frågade AA, under ett telefonsamtal med förhörsledaren, om han fick spela in förhöret med sin mobiltelefon. Förhörsledaren svarade att någon inspelning inte kunde tillåtas och att telefonen kunde tas om hand om AA ändå spelade in förhöret. När AA kom till förhöret lämnade han, efter tillsägelse av förhörsledaren, ytterkläder och mobiltelefon i ett skåp på polisstationen. Mot bakgrund av att AA sedan tidigare var dömd för våldsbrott och skulle höras om ytterligare ett sådant brott gjordes bedömningen att han skulle kunna använda telefonen som tillhygge. En inspelning bedömdes också kunna försvåra utredningen och påverka utredarnas arbetsmiljö negativt. Bedömningen grundades på reglerna i

text: 23 kap. 9 a §

text: RB.

text: Polismyndigheten redogjorde för den rättsliga regleringen och redovisade följande bedömning.

text: Allmänt om inspelningar av förhör

text: När det gäller enskildas rätt att göra egna inspelningar av polisförhör eller möjligheter för de brottsbekämpande myndigheterna att neka sådana saknas specifik reglering. … Det är tydligt att bestämmelsen i

text: 23 kap. 9 a §

text: RB inte kan

text: användas som lagstöd för att omhänderta exempelvis en mobiltelefon endast i syfte att hindra en inspelning. Polismyndighetens uppfattning är att det skulle leda till orimliga konsekvenser om en misstänkt eller annan förhörsperson skulle ha en oinskränkt rätt att spela in polisförhör som personen själv deltar i. Polismyndigheten delar därför den uppfattning som riksåklagaren och JK har uttryckt [i JK:s beslut den 21 april 1986, dnr

text: ; JO:s anm.]. Utgångspunkten bör därmed vara att egna inspelningar av förhör ska tillåtas i så stor utsträckning som möjligt. Det måste dock finnas ett utrymme för förhörsledare och förundersökningsledare att efter en bedömning i varje enskilt fall neka en privat inspelning av förhöret om det finns godtagbara skäl för det. Godtagbara skäl kan vara kollusionsfara, ordningsproblem och hänsyn till förundersökningssekretessen samt risk för spridning av sekretessbelagda uppgifter om enskilda. Även omständigheter som innebär att syftet med förhöret kan gå förlorat bör kunna godtas som skäl att neka en inspelning. Det är exempelvis viktigt att den hörde inte känner sig besvärad av inspelningen och blir mindre benägen att uttala sig fritt. I sådana situationer kan en privat bandupptagning vara till men för förutsättningarna att hålla ett effektivt förhör. Ett ställningstagande att neka en inspelning behöver dock vara motiverat och grundas på konkreta och relevanta omständigheter i det enskilda fallet. Ett eventuellt nekande måste således vara sakligt och objektivt grundat (jfr

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: ). Det får givetvis inte förekomma att en person vägras spela in förhör av ovidkommande hänsyn. Bedömningen av om en inspelning ska tillåtas kan göras såväl inför som under förhöret. Ett nekande med hänvisning till att det föreligger kollusionsfara eller sekretesskäl torde i normalfallet grundas på omständigheter som är kända redan före förhöret. När det gäller ett nekande på grund av andra omständigheter, som exempelvis att en inspelning kan antas störa ordningen vid förhöret, förefaller utrymmet att neka på förhand vara mer begränsat. Ett nekande torde dock vara motiverat om det finns någon objektiv omständighet som ger stöd åt ett antagande att det kan uppstå ordningsproblem eller att syftet med förhöret kan gå förlorat om inspelningen tillåts vid förhöret. – – –

text: Det saknas bestämmelser om hur ett beslut om att neka någon att spela in förhör ska dokumenteras. Bestämmelser om vad ett förundersökningsprotokoll ska innehålla finns bl.a. i 20 § förundersökningskungörelsen. Polismyndigheten anser att ett beslut om att neka en egen upptagning bör betraktas som en uppgift som ”i övrigt är av betydelse” i bestämmelsen. Ett sådant beslut och grunderna för det bör därför dokumenteras i förundersökningen eller på annat lämpligt sätt, t.ex. genom en tjänsteanteckning. Polismyndighetens uppfattning är vidare att det saknas lagstöd för att tvångsvis omhänderta en mobiltelefon eller annan inspelningsutrustning i de fall som en person på godtagbara grunder enligt ovan nekas att spela in ett förhör och det inte finns grund för att tillämpa

text: 23 kap. 9 a §

text: RB. Polismyndigheten vill dock peka på möjligheten att besluta om yppandeförbud för att begränsa risken för att uppgifterna som spelats in sprids av förhörspersonen.

text: Förelåg grund för att neka AA att spela in förhöret?

text: Förhöret med AA gällde misstankar om ett brott mot

text: vapenlagen

text: bestående i ett olovligt innehav av en mindre mängd ammunition som beslagtagits i dennes bostad. Det fanns inga ytterligare misstänkta eller andra personer som hade hörts i ärendet vid tidpunkten för AA:s förhör. Mot denna bakgrund gör Polismyndigheten bedömningen att det inte fanns grund att tillämpa

text: 23 kap. 9 a §

text: RB och inte heller skäl att neka en inspelning på grund av kollusionsfara eller med hänsyn till förundersökningssekretessen.

text: Som framgår av yttrandet från berörda befattningshavare har ställningstagandet att neka AA att spela in förhöret grundats även på andra omständigheter bl.a. risken för våldsanvändning vid förhöret. Polismyndigheten anser, i linje med … JK …, att ordningsfrågor är något som ska kunna vägas in i en bedömning av om en inspelning ska tillåtas eller inte. En sådan bedömning måste grundas främst på förhörspersonens agerande och uppträdande i den specifika situationen. Har personen tidigare varit våldsam i samband med förhörssituationer kan det också vara av betydelse men torde inte ensamt vara avgörande vid bedömningen. Utredningen visar att AA nekades att spela in förhöret redan innan han kom till polisstationen. Som framgått är det Polismyndighetens uppfattning att ett nekande i en sådan situation förutsätter att det finns någon objektiv omständighet som ger stöd åt ett antagande att det kan uppstå ordningsproblem eller att syftet med förhöret kan gå förlorat om inspelningen tillåts vid förhöret. I detta fall kan Polismyndigheten inte se att det finns något i utredningen som talar för att det förelegat några sådana omständigheter. Det finns inte heller något i utredningen som tyder på att eventuella ordningsproblem kunde kopplas till just inspelningen som sådan. Enbart den omständigheten att en förhörsperson tidigare har dömts för eller ska höras om ett våldsbrott är i sig inte tillräckliga skäl att neka inspelning. Vid en sammantagen bedömning anser Polismyndigheten därför att utredningen inte ger stöd för att det har funnits tillräckliga skäl att neka AA:s inspelning av förhöret. Av utredningen framgår att AA:s telefon inte omhändertogs utan lämnades utanför förhörsrummet efter tillsägelse. De berörda befattningshavarna har inte vidtagit en åtgärd som krävt dokumentation genom protokoll enligt

text: 23 kap. 9 b §

text: RB då någon egendom inte har omhändertagits (jfr

text: prop. 2015/16:68 s. 78

text: ). Dokumentationen har istället skett genom en tjänsteanteckning i ärendet. Polismyndigheten anser att det har varit ett lämpligt sätt att dokumentera i detta fall.

text: Avslutande synpunkter

text: Som framgår ovan visar utredningen att det i dagsläget är ovanligt att förhörspersoner framställer önskemål om att spela in förhör. Undersökningen visar dock att det varierar mellan olika polisregioner hur frågan hanteras, hur bestämmelsen i

text: 23 kap. 9 a §

text: RB tillämpas och hur beslut enligt denna bestämmelse dokumenteras. Det är självklart inte tillfredsställande att frågan hanteras på olika sätt inom myndigheten. I kommande arbeten med Polismyndighetens styrdokument på området kommer därför behovet av ytterligare styrning i frågorna om hur beslut enligt

text: 23 kap. 9 a §

text: RB ska dokumenteras och förhörspersoners rätt att spela in förhör att ses över. I det sammanhanget kan nämnas att det vid myndigheten bl.a. pågår ett arbete med att ta fram en nationell handbok för hur man håller förhör.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Grundläggande bestämmelser Legalitetsprincipen kommer till uttryck i

text: 1 kap. 1 § tredje stycket regeringsformen

text: (RF) och innebär att all maktutövning ska vara grundad på lag eller annan föreskrift.

text: Kravet på normmässighet inom den offentliga verksamheten följer även av

text: 1 kap. 9 §

text: RF. Enligt den bestämmelsen ska domstolar och förvaltningsmyndigheter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.

text: Europakonventionen innehåller bestämmelser om skydd för egendom. Skyddet får inskränkas genom lag. (Se artikel 1 i första tilläggsprotokollet till konventionen.) Förhör under förundersökningen Under en förundersökning får förhör hållas med den som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen (se

text: 23 kap. 6 §

text: RB).

text: En person som ska förhöras är skyldig att på tillsägelse tillfälligt lämna ifrån sig elektronisk kommunikationsutrustning som han eller hon bär med sig eller har på sig om det kan antas att utredningen annars försvåras. Om förhörspersonen vägrar får en polis tillfälligt omhänderta utrustningen. (Se

text: 23 kap. 9 a § första stycket

text: RB.)

text: Bestämmelsen syftar till att begränsa en förhörspersons möjligheter att försvåra eller motverka åtgärder i en brottsutredning genom att kommunicera med andra personer. Den utgör inte lagstöd för att omhänderta utrustning i syfte att upprätthålla ordningen vid ett förhör eller för att polisen upplever det som obehagligt att en inspelning görs. Bestämmelsen utgör inte heller lagstöd för att omhänderta utrustning i syfte att förhindra att en eventuell inspelning används på ett visst sätt sedan förhöret avslutats. (Se JO 2022/23 s. 260, dnr

text: Ett förhör får dokumenteras av brottsutredande myndigheter genom en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning. Vid bedömningen av om ett förhör bör dokumenteras genom en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning ska brottets beskaffenhet, utsagans förväntade betydelse och den hördes personliga förhållanden särskilt beaktas. (Se

text: 23 kap. 21 b §

text: RB.)

text: När en förundersökning inleds ska en undersökningsledare tillsättas. Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet och ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara (se 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen).

text: Bedömning

text: Granskningens inriktning Min granskning har avsett under vilka rättsliga förutsättningar en person får nekas att göra en egen ljudinspelning av ett förhör som han eller hon själv deltar i. Andra närliggande frågor, t.ex. om den hörde har rätt att filma förhöret, går jag inte in på.

text: Allmänna utgångspunkter för egna ljudinspelningar av polisförhör

text: Frågan är inte reglerad i författning

text: Polisen har sedan länge dokumenterat förhör genom ljudinspelning. Det är nu också reglerat i

text: rättegångsbalken

text: att polisen får dokumentera ett förhör genom inspelning av både ljud och bild. Däremot är det inte obligatoriskt för polisen att spela in ett förhör på nu nämnt sätt, utan det bör ske i de fall det är motiverat.

text: Vad som ska gälla vid det enskilda förhöret bestäms ytterst av undersökningsledaren.

text: Förutsättningarna för en enskild person att göra en egen ljudinspelning av ett förhör är inte reglerade i vare sig

text: rättegångsbalken

text: eller förundersökningskungörelsen. Det finns därmed inte någon rätt grundad på författning för den enskilde att göra en egen inspelning, men inte heller något uttryckligt förbud mot det.

text: Det är som utgångspunkt tillåtet att göra en egen inspelning av ett förhör JO har i flera beslut uttalat sig om förutsättningarna att neka någon som deltar i ett samtal eller ett möte med en tjänsteman att göra en egen inspelning (se t.ex. JO 2008/09 s. 320, dnr

text: , samt JO 2016/17 s. 107, dnr

text: , och s. 523, dnr 2595-2015). Det har i dessa fall handlat om kontakter med tjänstemän vid en socialförvaltning respektive en läkare och hörande av ett barn under en vårdnadsutredning.

text: JO har konstaterat att en ljudupptagning som utgångspunkt är tillåten, men att det finns förutsättningar att neka en inspelning med hänvisning till sekretess i fråga om en person som inte deltar i samtalet samt om inspelningen är tänkt att användas på ett sätt som är provokativt eller förlöjligande för tjänstemannen. I ärendet med vårdnadsutredningen togs även hänsyn till eventuella konsekvenser för det berörda barnet. En bedömning ska alltid göras i det enskilda fallet.

text: I JO 2006/07 s. 419, dnr

text: , uttalades att en förrättningslantmätare har möjlighet att förbjuda att bandinspelning sker vid ett sammanträde under förutsättning att han eller hon i det enskilda fallet bedömer att upptagningen skulle vara så störande att syftet med sammanträdet skulle äventyras.

text: När det gäller polisförhör har Justitiekanslern (JK) uttalat att undersökningsledaren så långt det är möjligt bör tillåta den misstänkte eller dennes försvarare att göra en egen inspelning av förhör. En självklar utgångspunkt är då enligt JK att sekretessen vid förundersökningen inte träds för när. (Se JK:s beslut den 21 april 1986, dnr

text: Jag har för egen del ingen annan uppfattning än att det som utgångspunkt är tillåtet att göra en egen inspelning av ett polisförhör.

text: Det finns omständigheter som medför att en inspelning kan nekas För uppgifter som hänför sig till en förundersökning gäller ofta sekretess, både till skydd för förundersökningen och för uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden (se

text: 18 kap. 1 §

text: och

text: 35 kap. 1 §

text: offentlighets- och sekretesslagen

text: ). Sekretess kan även gälla med hänsyn till andra allmänna eller enskilda intressen, exempelvis rikets säkerhet. Även utan att en sekretessbestämmelse är tillämplig kan det förekomma uppgifter i en förundersökning som kan anses känsliga, t.ex. med hänsyn till andras personliga integritet.

text: Samhället har ett självklart intresse av att utreda och lagföra brott. Förhör är en viktig del av en förundersökning och det är angeläget att det som kommer fram vid ett förhör inte röjs för utomstående på ett sätt som medför skada eller men för brottsutredningen (kollusionsfara) eller för andra skyddsvärda ändamål.

text: Den som förhörs är visserligen inte förhindrad att återge vad som sagts under förhöret så länge undersökningsledaren inte har beslutat om s.k. yppandeförbud (se 23 kap. 10 § sista stycket RB). Den som närvarar vid ett förhör kan alltså sprida uppgifter från förhöret vidare även om han eller hon inte spelar in det. Skadeverkningar av att uppgifterna sprids blir dock typiskt sett större om de sparats genom en inspelning. Intresset av att brottsutredningen inte försvåras, sekretesshänsyn och skyddet för andras personliga integritet är därför omständigheter som enligt min mening är godtagbara för att neka en inspelning.

text: En annan situation när en inspelning bör kunna nekas hänger samman med möjligheterna att upprätthålla ordningen vid förhöret och intresset av att kunna genomföra det på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Beroende på förhörspersonens uppträdande kan en inspelning utgöra ett störande inslag och vara till men för möjligheterna att genomföra förhöret. Endast det förhållandet att den som leder förhöret känner sig obekväm med att en inspelning görs, kan dock i princip inte utgöra ett giltigt skäl till att neka en inspelning.

text: Det är förhörsledaren, och ytterst undersökningsledaren, som ansvarar för genomförandet av förhöret och om en egen inspelning ska tillåtas. En bedömning måste göras i varje enskilt fall. Ställningstagandet i frågan ska dokumenteras (se 20 § förundersökningskungörelsen).

text: Kravet på saklighet och opartiskhet måste iakttas

text: Som vid all offentlig verksamhet måste kravet på saklighet och opartiskhet iakttas vid bedömningen av om en egen inspelning ska tillåtas eller inte (se

text: 1 kap. 9 §

text: RF). För att en förhörsledare eller undersökningsledare ska kunna neka en person att göra en egen inspelning måste det därför finnas konkreta och sakligt godtagbara omständigheter som gör att det finns skäl för det.

text: Det är också viktigt att en förhörsledare eller undersökningsledare inte utger sig för att ha befogenheter som han eller hon saknar.

text: Polisen borde inte ha nekat en inspelning av förhöret De berörda befattningshavarna har beskrivit att AA kunde försvåra utredningen om han tilläts att spela in förhöret, men har inte närmare redogjort för på vilket sätt utredningen kunde komma att försvåras. Det framgår av utredningen hos JO att det inte fanns några ytterligare personer som var misstänkta för det aktuella brottet och att det inte heller fanns någon kollusionsfara.

text: Det saknades således förutsättningar att förbjuda inspelningen med hänvisning till bestämmelsen i

text: 23 kap. 9 a §

text: RB.

text: Vidare konstaterar jag att det med hänsyn till förundersökningssekretessen inte fanns någon saklig anledning att neka inspelningen och att det inte kommit fram något tillräckligt konkret i utredningen som talade för att det under förhöret kunde uppstå ordningsproblem som var kopplade till en eventuell inspelning. Utrymmet att på förhand neka en inspelning med hänvisning till risk för ordningsstörningar under ett förhör är begränsat.

text: Jag anser således att utredningen inte ger stöd för att det fanns sakliga skäl att förbjuda AA att spela in förhöret. Den berörda polisen borde inte heller ha uttryckt sig på ett sätt som gav intryck av att telefonen kunde komma att tas om hand om en inspelning ändå gjordes, eftersom något lagstöd för ett sådant omhändertagande inte fanns. Det var dock naturligtvis bra att det inträffade dokumenterades genom en tjänsteanteckning.

text: Polismyndigheten kritiseras Polismyndigheten kritiseras för att AA förbjöds att göra en egen inspelning av polisförhöret utan att det fanns något godtagbart skäl för det och för att det felaktigt förmedlades att telefonen kunde omhändertas om en inspelning ändå gjordes.

text: En reglering i författning bör övervägas Min granskning visar att det saknas en reglering i författning om vad som gäller för egna inspelningar av ett polisförhör. Rättssäkerhetsskäl talar för att en reglering bör övervägas. Det kan också finnas skäl att överväga om det finns behov av en reglering om upprätthållandet av ett meddelat förbud, särskilt om det bedöms finnas behov av att tillfälligt omhänderta inspelningsutrustningen. Ett tillfälligt omhändertagande av egendom kan utgöra en inskränkning av äganderätten, vilket kräver uttryckligt lagstöd (se artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen).

text: Enligt Polismyndigheten är det ovanligt att önskemål om egna inspelningar förs fram. Jag ser dock exempel på det i min tillsyn och har inte anledning att utgå från annat än att frågeställningen även fortsättningsvis kommer att vara aktuell. Jag vill därför göra regeringen uppmärksam på förhållandena och vad som kommit fram i granskningen. En kopia av detta beslut skickas därför till regeringen för kännedom.

text: Vad som i övrigt kommit fram i ärendet ger inte anledning till några uttalanden från min sida.

text: Ärendet avslutas.

type: avgorande


title: Initiativ mot Polismyndigheten Gotland med anledning av myndighetens handläggningstid av ärenden vid närpolisavdelning Visby och kriminalavdelning Visby

text: Initiativet

text: Jag genomförde den 24–26 april 2002 en inspektion vid Polismyndigheten Gotland (kriminalavdelning Visby och närpolisavdelning Visby). Inspektionen omfattade bl.a. granskning av akter i såväl öppna som avslutade kriminalärenden. De 25 äldsta öppna ärendena vid närpolisavdelningen och de 25 äldsta vid kriminalavdelningen samt fem slumpvis utvalda avslutade ungdomsärenden granskades. I övrigt granskades stickprovsvis ett antal akter i avgjorda ärenden från 2001. Granskningen avseende långsam handläggning inriktades främst på ärenden där till synes ingen utredningsåtgärd hade vidtagits under minst ett års tid. De iakttagelser som gjordes vid inspektionen redovisades i ett protokoll (dnr 1536-2002). Av detta framgick bl.a. följande om utredningsverksamheten vid myndigheten.

text: Polismyndigheten Gotland indelas i tre avdelningar: en närpolisavdelning (näpo) och en kriminalavdelning (med f.n. en kriminalunderrättelsetjänst knuten till bägge) samt en polisadministrativ avdelning. Närpolisstationer finns i Hemse och Slite. Myndigheten har drygt 120 befattningshavare, varav 76 finns på närpolissidan.

text: Utredningsverksamheten vid närpolisavdelningen i Visby sker under ledning av avdelningschefen, verksamhetsplanerare, kvalitetssamordnare för utredningar och vakthavande befäl. Såväl poliser som särskilt utbildad personal utför utredningar. På närpolisavdelningen finns för närvarande fyra specialutbildade civilanställda som arbetar med utredningar på heltid. Årligen handläggs ca 2 500 - 3 000 ärenden som i huvudsak avser vardagsbrottslighet av enklare karaktär, exempelvis snatterier och cykelstölder, men även allvarligare brott som misshandel och olaga hot. Utredningsbalansen är 357 ärenden. Avseende ungdomsbrotten finns ett mycket väl fungerande samarbete med socialtjänsten vars ungdomsgrupp sammanträffar med närpolisavdelningen varje vecka och är närvarande vid samtliga förhör med barn/ungdomar upp till 20 år. Närpolisavdelningen handhar även ordningstjänsten.

text: Kriminalavdelningen ansvarar för utredning av grövre brott som t.ex. mord och narkotikabrott. I kriminalavdelningen ingår 13 utredare och två tekniker. En utredare har avdelats för miljöbrott och två utreder särskilt brott mot barn och familjerelaterad brottslighet. Avdelningen har ingen egen ekobrotts- eller databrottsutredare men besöks regelbundet av utredare från respektive Ekobrottsmyndigheten och Rikskriminalen i Stockholm.

text: Vid granskningen uppmärksammades 25 ärenden i vilka handläggningstiden kunde ifrågasättas. Ärendena avsåg bl.a. stöld, bedrägeri, misshandel, ofredande, olaga hot, skadegörelse, snatteri, brott mot

text: knivlagen

text: , brott mot lagen om tillsyn över hundar och katter, brott mot

text: lotterilagen

text: och narkotikabrott. Av dessa ärenden var fyra mellan två och tre år gamla och 21 var mellan ett och två år gamla.

text: Med anledning av iakttagelserna vid inspektionen beslutade jag att ta upp polismyndighetens handläggning avseende de nu nämnda ärendena till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Ärendet remitterades till Polismyndigheten Gotland för upplysningar och yttrande över vad som hade framförts i inspektionsprotokollet under punkten Långsam handläggning av förundersökningar.

text: Polismyndigheten kom in med ett yttrande till vilket hade fogats "En utredning om utredningsverksamheten – augusti 2002" samt upplysningar från inspektören AA (närpolisavdelningen) och kriminalkommissarien BB (kriminalavdelningen) om vad som hade hänt i de enskilda ärendena. I myndighetens yttrande anfördes bl.a. följande.

text: Polismyndigheten Vid Justitieombudsmannens inspektion upplyste Polismyndigheten om att myndigheten redan påbörjat en översyn av den utredande verksamheten med tyngdpunkten lagd på Närpolisavdelningen, eftersom myndigheten själv konstaterat, att situationen inte är tillfredsställande. Utredningen är genomförd och ett förslag föreligger, se bilaga "En utredning om utredningsverksamheten – augusti 2002", färdigställt 2002- 08-30 (här utesluten; JO:s anmärkning). Myndigheten har vidare beslutat att med tillstyrkan i oktober 2002 förelägga Polisstyrelsen förslaget till organisationsändring och målet är att den skall vara genomförd till februari 2003. Genom den ändring som föreslås kommer utredningsverksamheten i framtiden att huvudsakligen bedrivas inom Kriminalavdelningen, som kommer att tillföras mer personal. Inom Närpolisavdelningen skall dock även fortsättningsvis bedrivas viss utredningsverksamhet. De ärenden som här åsyftas skall dock vara lätta att utreda och av det slag, att de går att förena med utryckningspersonalens arbetsvillkor. Myndigheten hänvisar vad gäller yttrande i respektive ärende till bilagda yttranden från inspektör AA, Närpolisavdelningen, och kommissarie BB, Kriminalavdelningen (här uteslutna; JO:s anmärkning). Beträffande yttrandet rörande ärenden, som är att hänföra till Kriminalavdelningen, skall tilläggas, att samtliga ärenden idag är slutredovisade. Polismyndigheten vill slutligen poängtera, att den hyser stor förhoppning om att organisationsändringen, ökat antal polismän och fortsatta utbildningsinsatser vad gäller förstahandsåtgärder skall leda till bättre genomförda utredningsinsatser.

text: Bedömning

text: Under perioden 1999-2001 genomfördes inspektioner vid sex polismyndigheter i syfte att granska utredningsverksamheten avseende s.k. vardagsbrott. Jag redovisade de iakttagelser som hade gjorts vid inspektionerna i en skrivelse till Justitiedepartementet den 31 maj 2002, vilken också översändes till justitieutskottet för kännedom (JO 2002/03 s. 98). Jag framförde därvid bl.a. följande allmänna synpunkter på polisens brottsutredande verksamhet.

text: Till polisens uppgifter hör enligt

text: 2 § polislagen (1984:387)

text: bl.a. att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten samt att bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. En väl fungerande utredningsverksamhet har en betydande brottsförebyggande effekt och den bidrar därmed till tryggheten i samhället. Att anmälda brott utreds på ett kompetent sätt inom rimlig tid är vidare en förutsättning för att målsägandenas intressen skall kunna tillvaratas och är också av grundläggande betydelse för allmänhetens förtroende för polisen. Många människor får sin första kontakt med polisen i samband med att de utsätts för brott, t.ex. en misshandel eller ett bostads- eller bilinbrott, och det sätt på vilket en brottsanmälan handläggs blir ofta bestämmande för anmälarens fortsatta syn på polisen och rättssamhället. Det ligger även i en för brott utpekad persons intresse att polisens handläggning inte drar ut på tiden. Det är därför av största vikt att utredningsverksamheten ges tillräckliga resurser och att de enheter inom polisväsendet som sysslar med brottsutredning är organiserade på ett ändamålsenligt sätt. Av avgörande betydelse för möjligheterna att bedriva en effektiv och rättssäker verksamhet är vidare att den personal som arbetar med brottsutredning har den utbildning och kompetens i övrigt som uppgiften kräver. Också vid den nu aktuella inspektionen av kriminalavdelningen Visby och närpolisavdelningen Visby framkom brister i utredningsverksamheten bl.a. med avseende på handläggningstiderna. I flera av de granskade ärendena vid närpolisavdelningen och vid kriminalavdelningen hade i princip inga synliga utredningsåtgärder vidtagits under ett års tid. I vissa fall hade brotten till följd av detta preskriberats. Handläggningen av dessa ärenden uppfyller således inte det skyndsamhetskrav som läggs fast i

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Som förklaring till de långa handläggningstiderna i de enskilda ärendena har AA och BB hänvisat till bl.a. ledningens prioriteringar, arbetsbelastningen och sjukskrivningar. I fråga om några fall har angetts att den särskilda IT-handläggaren slutat och att en lämplig ersättare inte kunnat hittas. Beträffande andra fall har anförts att det inte gått att nå den misstänkte eftersom han flyttat eller i längre perioder uppehållit sig utomlands eller att han inte har hörsammat upprepade kallelser till förhör.

text: De brister som konstaterades under inspektionen kan säkerligen till viss del förklaras med resursbrist till följd av bl.a. obesatta tjänster och sjukskrivningar. Det är vidare förståeligt att förundersökningar ibland drar ut på tiden på grund av att man inte kan få kontakt med den misstänkte. Det kan emellertid självfallet inte godtas att anmälda brott preskriberas av det enda skälet att ärendena har blivit liggande utan åtgärd.

text: Det övergripande ansvaret för verksamheten vid en utredningsavdelning vilar på avdelningens chef. Det ankommer således på denne att se till att verksamheten bedrivs lagenligt och effektivt. Till chefens arbetsuppgifter hör bl.a. att se till att

text: ärendena fördelas mellan utredarna på ett lämpligt sätt samt att ombesörja att det finns väl fungerande prioriterings- och bevakningsrutiner. Det ankommer vidare på honom att informera närmaste högre chef, om han gör bedömningen att verksamheten, t.ex. på grund av underbemanning eller bristande kompetens hos utredningspersonalen, inte kan bedrivas på ett godtagbart sätt. Ytterst vilar enligt

text: 6 § verksförordningen (1995:1322)

text: och 1 kap 7 § polisförordningen ansvaret för verksamheten vid en polismyndighet på länspolismästaren i dennes egenskap av myndighetens chef. Enligt

text: 7 § första stycket verksförordningen

text: ankommer det på myndighetschefen att se till att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt.

text: Det kan sammanfattningsvis konstateras att det finns anledning att rikta kritik mot polismyndigheten för de långa handläggningstiderna i de aktuella ärendena.

text: Polismyndigheten har emellertid i remissvaret anfört att man redan före JO:s inspektion påbörjade en översyn av utredningsverksamheten, eftersom myndigheten själv hade konstaterat att den aktuella verksamheten inte fungerade tillfredsställande. Utvärderingen har nu mynnat ut i en rapport "En utredning om utredningsverksamheten – augusti 2002" och förslag till ändringar föreligger. Dessa går i huvudsak ut på att utredningsverksamheten i framtiden koncentreras till kriminalavdelningen som tillförs personal. Viss utredningsverksamhet som låter sig förenas med utryckningspersonalens arbetsvillkor kommer emellertid att fortsättningsvis bedrivas vid närpolisavdelningen. Enligt polismyndigheten är målet att organisationsförändringarna skall vara genomförda i februari 2003.

text: Jag noterar med tillfredsställelse att polismyndigheten således har för avsikt att avhjälpa de uppkomna bristerna i utredningsverksamheten. Till uppföljning av detta ärende önskar jag ta del av kriminalavdelningens och närpolisavdelningens utredningsstatistik per den 1 april 2003 och samtidigt erhålla besked huruvida de planerade organisationsförändringarna då har genomförts.

text: Vad som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Objektivitet, opartiskhet, saklighet

title: Uttalanden om åklagares vid Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål, underhandskontakter med befattningshavare som en polisanmälan avsåg

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO ifrågasatte AA vice överåklagaren BB vid Åklagarmyndigheten, Riksenheten för polismål, handläggning av en polisanmälan och uppgav i huvudsak följande.

text: AA gjorde den 1 april 2008 en polisanmälan mot icke namngivna poliser och åklagare. BB beslutade några dagar senare att inte inleda för-undersökning. Han kontaktade då BB för att höra sig för om varför anmälan lagts ned innan han hörts i saken och kunnat precisera sig. BB bad då att få återkomma och när han gjorde det uppgav han att AA skulle bli förhörd. När inget sedan hände ringde AA till BB på nytt. Då uppgav BB att han kontaktat de två åklagare som polisanmälan kunde avse och förhört sig om det hade begåtts några felaktigheter och att det då inte framkommit något som var värt att utreda. Det var därför meningslöst att höra AA i ärendet. – AA ifrågasatte åklagarens objektivitet och ansåg att handläggningen stred mot vad som kunde anses vara ”rättsäkerhet”.

text: Utredning

text: Handlingar i Polismyndighetens i Västra Götaland ärende K50673-08 och riksenhetens ärende AM-55063-08 infordrades och granskades. Av dessa framgick följande. Den 1 april 2008 upprättades en polisanmälan om tjänstefel mot polis och åklagare med AA som målsägande. Den 4 april beslutade BB att inte inleda förundersökning i ärendet med motiveringen att anmälningsuppgifterna inte gav anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal förövats. Det framgick inte av handlingarna att BB haft kontakt med någon av de åklagare som kunde vara aktuella i ärendet.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från BB som uppgav att uppgiften i anmälan att han talat med två åklagare om det bakomliggande ärendet och att han inte dokumenterat samtalen var riktig. Han uppgav också att han haft en underhandskontakt med en polis och att han inte mindes varför han inte hade dokumenterat samtalen.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över ärendets handläggning, särskilt vad avsåg de kontakter BB under hand hade haft med två åklagare och en polis.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande vice riksåklagaren CC) inkom med yttrande, till vilket hade fogats upplysningar från överåklagaren DD (här utelämnade) och BB.

text: BB upplyste följande.

text: Jag saknar minnesbild av händelsen med undantag utav att AA ringt mig med anledning av att anmält polismän för tjänstefel. Han delgav mig sin version av ett, för mig då, okänt händelseförlopp. Anledningen till att jag kontaktade mina kolleger, som handlade det för AA:s anmälan bakomliggande händelsen, var att AA vid vårt samtal gav uttryck för, vad jag upp-fattade som, livsleda. Detta förhållande oroade mig, enär AA är en ung man med livet framför sig. Jag kontaktade mina kolleger EE och FF samt polis-intendent GG. Samtliga tre delade inte min oro för AA:s hälsa utan fastmera motsatsen. Mina kontakter i ärendet saknar rättsliga överväganden utan har helt sin grund i min oro för AA:s hälsa. Kontakterna har inte dokumenterats enär jag inte har för vana att dokumentera informella samtal med kolleger.

text: CC anförde följande.

text: Bakgrund

text: AA har i en anmälan till Riksdagens ombudsmän framfört klagomål mot en åklagare vid Riksenheten för polismål. Av handlingarna i ärendet framgår bl.a. följande. AA har varit föremål för en förundersökning (hädanefter grundärendet) vid 2:a åklagarkammaren i Göteborg. Därvid har två olika åklagare, HH och JJ, den 19 respektive 25 mars 2008 fattat beslut om att AA skulle hämtas till förhör. Beslutet har verkställts av polismyndigheten den 25 mars 2008. AA har den 1 april 2008 anmält Polis- och Åklagarmyndigheten för tjänstefel då han ansett att myndigheterna har använt felaktiga och onödiga tvångsåtgärder i samband med att han kallats till förhör. Anmälan inkom till Riksenheten för polismål den 4 april 2008. Av handlingarna i grundärendet framgick bl.a. vilka åklagare som fattat det aktuella tvångsmedelsbeslutet. Åklagaren KK har den 4 april 2008 beslutat att inte inleda förundersökning med anledning av AA:s anmälan med motiveringen att anmälningsuppgifterna inte ger anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats. AA har därefter kontaktat åklagaren KK per telefon. KK har i sin skrivelse hit redogjort för vad som enligt hans mening förevarit vid samtalet. Vid telefonsamtalet har AA gjort sådana uttalanden att KK känt oro för dennes hälsa. Med anledning härav har KK tagit kontakt med åklagarna HH och JJ som handlagt grundärendet samt polis-intendenten LL, vilken har deltagit i ett arbetsrättsligt beslut hos polismyndigheten med anledning av tjänstefelsanmälan. KK har uppgett att dessa kontakter helt haft sin grund i hans oro för AA:s hälsa och han har därför inte gjort några rättsliga överväganden. KK har uppgett att han inte har dokumenterat dessa kontakter eftersom han inte brukar dokumentera informella samtal med kollegor. Av yttrandet från riksenhetens chef framgår att det händelseförlopp KK har omnämnt i sin skrivelse har rört AA:s relationsproblem. AA har således enligt chefens uppfattning inte tillfört några uppgifter i sak.

text: Bedömning

text: Åklagaren KK har i början av april 2008 beslutat att inte inleda förundersökning med anledning av AA:s anmälan om tjänstefel avseende åklagare och polis. AA har därefter kontaktat åklagaren KK. Samtalet synes bl.a. ha rört AA:s relationsproblem. Det förefaller vid samtalet inte ha framkommit något som har haft betydelse för åklagarens beslut eller handläggningen av ärendet. Inte heller tycks det ha funnits skäl för någon formell åtgärd med anledning av samtalet. Åklagaren KK har därför, enligt min mening, inte haft anledning att upprätta en tjänsteanteckning. Åklagaren KK har med anledning av AA:s uppgifter dock blivit allvarligt bekymrad över AA:s hälsotillstånd. På grund härav har han kontaktat de åklagare som handlagt grundärendet samt en polisintendent. Eftersom samtalen inte har rört AA:s anmälan mot polis och åklagare har det enligt min mening inte funnits något hinder att ta dessa kontakter. Jag delar också åklagarens uppfattning att det inte har förelegat skäl att dokumentera dessa samtal.

text: Åklagarmyndigheten anmodades därefter att lämna upplysningar om anledningen till att BB lämnat andra uppgifter till handläggare hos JO än de som lämnats till Åklagarmyndigheten när det gällde hans underhandskontakter med berörda personer.

text: Åklagarmyndigheten (CC) inkom med yttrande till vilket hade fogats upplysningar från BB (här utelämnade).

text: CC anförde följande.

text: Bakgrund

text: Efter att AA framfört klagomål hos JO mot en åklagare vid Riksenheten för polismål har en handläggare hos JO per telefon kontaktat åklagaren KK. KK har under samtalet bekräftat att han talat med två åklagare ”om det bakomliggande ärendet”. Efter att JO begärt att Åklagarmyndigheten skulle lämna upplysningar och yttrande i ärendet har åklagaren KK till riksåklagaren inkommit med upplysningar. I upplysningarna hit har KK bl.a. anfört att anledningen till att han kontaktade de aktuella åklagarna, vilka handlade det för AA:s anmälan bakomliggande ärendet, var att AA vid samtalet uttryckt sig på sådant sätt att åklagaren känt oro för AA:s hälsa. Åklagaren KK har i sina kompletterande upplysningar hit uppgett att han inte har några detaljerade minnesbilder av samtalet med handläggaren hos JO men att han inte betvivlar riktigheten av den upprättade tjänsteanteckningen. Enligt KK mening kan uttryckssättet ”bakomliggande ärendet” väl medge att KK samtalat med åklagarna om AA:s hälsotillstånd.

text: Bedömning

text: Det har inte kunnat klarläggas exakt vad åklagaren sa vid samtalet med handläggaren hos JO. Det förefaller som om åklagaren har uttryckt sig på ett sätt som kunnat missuppfattas. Det inträffade visar på vikten av att åklagare uttrycker sig på ett sådant noggrant sätt att missförstånd i möjligaste mån undviks.

text: AA yttrade sig över remissvaren och framförde även nya klagomål mot polis och åklagare.

text: Ytterligare handlingar i åklagarkammarens och polismyndighetens ärenden infordrades. Av dessa framkom bl.a. att överåklagaren MM vid överprövning i december 2008 beslutade att inleda förundersökning i ärendet. Sedan vissa utredningsåtgärder vidtagit lades förundersökningen ned i mars 2009.

text: Bedömning

text: De grundläggande reglerna om förundersökning finns i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: (RB). Förundersökning ska enligt 1 § inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: Tröskeln för att inleda förundersökning är således låg. Det räcker att det förekommer anledning till misstanke om brott. Utrymmet för att vidta åtgärder med anledning av en brottsanmälan utanför ramen för en förundersökning är däremot mycket begränsat. Vissa enklare s.k. förutredningsåtgärder som t.ex. att infordra visst skriftligt material eller be anmälaren att komplettera sina uppgifter i något avseende kan vidtas i syfte att förbättra underlaget för att kunna ta ställning i frågan om förundersökning ska inledas eller inte. Det kan däremot inte komma i fråga att vidta åtgärder som har karaktär av brottsutredning. Förhör med vittnen eller personer som har pekats ut som gärningsmän får inte heller förekomma inom ramen för en förutredning (se bl.a. JO 1997/98 s. 98).

text: Vidare gäller enligt 4 § att en förundersökning ska bedrivas med objektivitet. Det kravet gäller också vid ställningstagande till frågan om förundersökning ska inledas. För all brottsutredande verksamhet gäller att handläggningen måste ske i sådana former att den inte ger fog för ifrågasättande av de utredande myndigheternas objektivitet. Denna princip äger en alldeles särskild tyngd när fråga är om utredning av brott som påstås ha begåtts av poliser eller åklagare. Det krävs således att verksamheten bedrivs i former som inte ger upphov till misstankar om att ovidkommande hänsyn har tagits.

text: I sin anmälan till JO uppgav AA att han polisanmält icke namngivna poliser och åklagare för ett ingripande och att BB beslutade att inte inleda förundersökning. Vid en efterföljande kontakt med BB, när AA ifrågasatt varför han inte förhörts, ska BB enligt AA ha uppgett att han kontaktat de två åklagare som polisanmälan kunde avse och förhört sig om det hade begåtts några felaktigheter och att det då inte framkommit något som var värt att utreda. BB har i och för sig bekräftat att han haft kontakt med åklagarna och även en polis men uppgett att kontakterna enbart varit föranledda av en oro för AA:s hälsa. Jag konstaterar således att ord står mot ord och jag har inte funnit det meningsfullt att ytterligare försöka utreda vad kontakterna gällt.

text: Enligt Åklagarmyndighetens bedömning fanns det inte något hinder mot att kontakterna togs eftersom dessa rörde AA:s hälsa och inte hans anmälan mot polis och åklagare. Myndigheten har även bedömt att det inte förelåg skäl att dokumentera vare sig samtalet med AA eller samtalen med berörda åklagare och berörd polis.

text: Jag delar inte Åklagarmyndighetens uppfattning i fråga om åklagares möjligheter att i ett ärende för vilket han ansvarar ta kontakt och samtala med åklagare eller poliser mot vilka en polisanmälan gjorts. Det krav på objektivitet som gäller för all brottsutredande verksamhet, och som gör sig särskilt gällande i utredningar rörande poliser eller åklagare, innebär enligt min mening att handläggande åklagare i

text: princip bör avhålla sig från att ta sådana kontakter under hand. Det gäller även om kontakten inte är avsedd att gälla de påståenden om brott som ärendet avser. Inte minst i ärenden av nu aktuellt slag är det nämligen, som jag redan antytt, av avgörande betydelse för tilltron till den brottsutredande verksamheten att anmälningar om brott inte bara prövas noggrant och utan ovidkommande hänsynstaganden utan också uppfattas bli föremål för en sådan prövning. Särskild försiktighet måste också iakttas i ett så tidigt skede av utredningen som det i det aktuella fallet var fråga om, eftersom då inga åtgärder för att utreda vad som faktiskt inträffat ännu vidtagits. Om en kontakt ändå undantagsvis måste tas bör denna dokumenteras, så att det i efterhand kan klargöras vad samtalet avsett.

text: BB har, som framgått, inte dokumenterat vad samtalen i det aktuella fallet gällde och jag anser mig inte ha tillräckligt underlag för att kritisera honom för att han tog dessa kontakter.

text: När det däremot gäller BB samtal med AA har uppgetts att detta inte tillförde något i sak. Jag har därför inga synpunkter på att det inte dokumenterades.

text: Vad AA i övrigt framfört föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida.

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Katarina Påhlsson

nyckelord:
Anstalt
Avsaknad av lagstöd
Grundläggande fri- och rättigheter
Häkte
Postgranskning

title: Kritik mot Kriminalvården för hur myndigheten anvisat att försändelser till intagna ska adresseras

sammanfattning: JO har i ärendet utrett vissa frågor kring Kriminalvårdens information om hur försändelser till intagna ska adresseras och om myndighetens efterföljande hantering. Granskningen har skett i ljuset av rätten till förtrolig kommunikation enligt regeringsformen och den särskilda kriminalvårdsregleringen på området. Det har framkommit att Kriminalvården på sin webbplats anvisar att de aktuella försändelserna ska adresseras till myndigheten, följt av den intagnes namn. JO är mycket kritisk till detta, bl.a. då det försvårar bedömningen av vem en försändelse är avsedd för och riskerar leda till att försändelser öppnas och läses utan lagstöd. Av utredningen framgår att en anstalt fram till nyligen hanterade försändelser adresserade på det anvisade sättet som avsedda för myndigheten. JO välkomnar att Kriminalvården nu ska se över informationen och förtydliga vad som gäller. Mot bakgrund av iakttagelser i hennes tillsyn ser JO ett behov av att närmare undersöka Kriminalvårdens hantering av paket till intagna och kommer därför inom en snar framtid att återkomma till saken.

text: Bakgrund och initiativ

text: Jag har under en tid haft ett speciellt fokus på intagnas kontakter med omvärlden och därför utrett flera tillsynsärenden om Kriminalvårdens hantering av intagnas försändelser. Under förra året genomförde jag även några inspektioner med särskild inriktning på sådana frågor.

text: Vid en inspektion av anstalten Beateberg i januari 2023 framkom att anstalten krävde att de intagna i förhand sökte och fick ett medgivande för att ta emot ett paket. Om medgivande saknades förekom det att anstalten öppnade och returnerade paketet till avsändaren, alternativt returnerade det i oöppnat skick. Den intagne informerades inte om att försändelsen hade skickats tillbaka till avsändaren. I protokollet efter inspektionen var jag mycket kritisk till anstaltens förfaringssätt med att på detta sätt skicka försändelser i retur till avsändaren, dessutom utan att informera den intagne om saken, och framhöll att det strider mot fängelselagens regler. (Se JO:s dnr 208-2023.)

text: Vidare kritiserade jag anstalten Gävle i ett beslut den 30 juni 2022 för att ha tillämpat en rutin som innebar att paket som inkom till anstalten utan att den intagne fått innehav av paketet godkänt skickades tillbaka till avsändaren (se gemensamt beslut i ärendena med dnr 7314-2021 och 7316-2021).

text: Därutöver har jag uppmärksammats på viss information som Kriminalvården lämnar på sin webbplats. För många anstalter och häkten anges nämligen att post och paket till intagna ska adresseras på följande sätt:

text: Kriminalvården Intagens namn

text: samt därefter den specifika box- och postadressen för det aktuella verksamhetsstället.

text: För anstalterna Tygelsjö och Ringsjön angavs att post och paket ”måste företas av beviljad hemställan, annars skickas dessa åter”.

text: Mot denna bakgrund beslutade jag i januari 2024 att inom ramen för ett särskilt ärende utreda vissa frågor kring Kriminalvårdens information om och hantering av försändelser till intagna. Initiativet har handlagts i det här ärendet.

text: Utredning

text: JO begärde att Kriminalvården skulle yttra sig över anledningen till att försändelser till intagna ska ställas till myndigheten, och hur inkomna försändelser som har adresserats på det sättet hanteras. Myndigheten ombads att i det sammanhanget redogöra för om verksamhetsställen bedömer att en sådan försändelse är ställd till anstalten/häktet och att den därmed får öppnas av personalen.

text: Vidare uppmanades Kriminalvården, beträffande anstalterna Tygelsjö och Ringsjön, att redogöra för vad som avses med att försändelser måste "företas av beviljad hemställan" för att inte skickas åter till avsändaren. Om detta innebär att anstalten kräver att intagna i förväg ska hemställa och få anstaltens godkännande för att få ta emot försändelser, ombads myndigheten att även yttra sig över om det finns stöd i författning för en sådan hantering.

text: I sitt remissvar anförde Kriminalvården, genom chefen för enheten för klientjuridik, i huvudsak följande:

text: Utredning

text: Uppgifter har inhämtats från Kriminalvårdens samtliga regioner, som i sin tur har inhämtat uppgifter från respektive verksamhetsområde, samt från kommunikationsavdelningen och Kriminalvårdens servicecenter. Sammanfattningsvis har följande framkommit. Anledningen till att försändelser till intagna ska ställas till myndigheten Informationen på Kriminalvårdens webbsida om hur försändelser till intagna ska adresseras skiljer sig något åt mellan de olika verksamhetsställena. Vanligt

text: förekommande är att anhöriga uppmanas att på en försändelse till en intagen först ange Kriminalvården och sedan den intagnes namn och verksamhetsställets postadress. Enligt uppgifter från Kriminalvårdens servicecenter har Postnord informerat om att adresseringens utformning påverkar hur Postnord hanterar leveransen. För posttjänsterna för rekommenderade brev och postpaket ("Rek", "Mypack Collect" och "Postpaket") måste Kriminalvården stå före den intagnes namn för att omfattas av utkörningsavtalet. Om den intagnes namn anges överst, behöver försändelsen hämtas ut vid ett utlämningsställe. För vanliga brev fungerar adressering med personnamn först. Som anledning till att Kriminalvården ska anges först i adresseringen har flera verksamhetsställen angett att det underlättar hanteringen av paket till intagna. Om Kriminalvården anges först kan nämligen personal hämta ut och ta emot paket för intagnas räkning. Oavsett vilken information som lämnas på webbplatsen informerar flera verksamhetsställen intagna om att vanliga brev ska ställas direkt till den intagne.

text: Hanteringen av försändelser som har adresserats på det ovannämnda sättet, dvs. genom att Kriminalvården anges före den intagnes namn Även om Kriminalvården anges före den intagnes namn på en försändelse, hanterar samtliga verksamhetsställen en sådan försändelse som en försändelse till en intagen. Ett verksamhetsställe, anstalten Ljustadalen, har fram till den nu aktuella remissen från JO hanterat försändelser där Kriminalvården anges före den intagnes namn som försändelser till myndigheten, dvs. som försändelser som personal alltid får öppna. Vid verksamhetsstället fanns en bristande kännedom om den information om adressering som finns på webbplatsen. Så är inte längre fallet och försändelserna hanteras numera normalt som försändelser till intagna.

text: Anstalterna Tygelsjö och Ringsjön Informationen om att en försändelse måste "företas av beviljad hemställan" stämmer inte överens med den praktiska hanteringen vid anstalterna. Det har inte med säkerhet gått att utreda vad som varit avsikten med skrivelsen eller när i tid den uppkommit. Efter att JO initierat sin granskning har anstalterna begärt att texten på webbplatsen ska tas bort och sedan den 12 mars 2024 är texten borttagen. [Redovisning av rättslig reglering har utgått, se vidare nedan.]

text: Kriminalvårdens bedömning

text: Anledningen till att försändelser till intagna ska ställas till myndigheten Som framkommit i ärendet skiljer sig informationen på Kriminalvårdens webbplats om hur försändelser till intagna ska adresseras åt mellan olika verksamhetsställen inom Kriminalvården. I de flesta fall uppmanas anhöriga att ange Kriminalvården före den intagnes namn i adressen. Anledningen till detta är att underlätta hanteringen av paket och rekommenderade brev till intagna. Enligt uppgifter från Postnord är det nödvändigt att Kriminalvården anges före den intagnes namn för att denna typ av försändelser ska levereras till verksamhetsstället. Enligt uppgifter från verksamheten är hanteringen nödvändig för att personal ska kunna hämta ut och ta emot paket och rekommenderade brev för intagnas räkning. Även om behovet av att Kriminalvården anges före den intagnes namn endast finns för paket och rekommenderade brev, noteras att uppmaningen i flera fall gäller samtliga typer av försändelser till intagna. Myndigheten har för avsikt att se över vilken information som verksamhetsställena förmedlar och säkerställa att den information som lämnas på webbplatserna är aktuell.

text: Hanteringen av försändelser som adresserats på visst sätt Av utredningen framgår att ett verksamhetsställe tidigare har bedömt att en försändelse som adresserats på det ifrågavarande sättet är ställd till och får öppnas av Kriminalvården, med undantag för myndighetspost. Det framgår dock även att samtliga verksamhetsställen numera hanterar försändelser där Kriminalvården angetts före den intagnes namn som försändelser till intagna. I vilka fall försändelser till intagna får granskas och hållas kvar framgår av verkställighetslagstiftningen. Kriminalvården har i tidigare yttranden till JO redogjort för vad myndigheten anser är en korrekt hantering i fråga om granskning (se t.ex. JO:s ärende med dnr 9875-22). Som nämnts har ett verksamhetsställe tidigare hanterat försändelser där Kriminalvården angetts före den intagnes namn som försändelser till myndigheten. Att uppmana anhöriga att ange Kriminalvården före den intagnes namn i adresseringen och sedan hantera försändelserna som försändelser till myndigheten är såklart en orimlig hantering, som innebär att grundlagsskyddet för förtroliga försändelser åsidosätts. Kriminalvårdens uppfattning är att en försändelse där en intagens namn angetts i adresseringen som utgångspunkt ska ses som en försändelse till en intagen, även om Kriminalvården också angetts i adressfältet. Skulle Kriminalvården anges överst, som huvudadressat, kan det dock i vissa fall finnas anledning till annan bedömning (jfr JO 2009/10 s. 184). Här kan särskilt noteras att en försändelse från Polismyndigheten innehållandes ett hävt beslag till en intagen, enligt en överenskommelse mellan Polismyndigheten och Kriminalvården, ska ställas till Kriminalvården. Det ovan beskrivna behöver förtydligas inom myndigheten.

text: Information på webbplatserna beträffande anstalterna Tygelsjö och Ringsjön När det gäller informationen om att försändelser måste ”företas av beviljad hemställan” för att inte skickas åter har verksamhetsställena redogjort för att det inte funnits någon faktisk efterlevnad av informationen i verksamheten. Sedan den 12 mars 2024 är informationen borttagen från den externa webbplatsen.

text: Rättslig reglering

text: Av

text: 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen

text: , RF, framgår att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. Denna rättighet gäller även en person som är intagen i anstalt eller häkte.

text: Rätten till förtrolig kommunikation får under vissa förutsättningar begränsas genom lag (2 kap. 20 och 21 §§ RF). Genom bestämmelser i

text: fängelselagen (2010:610)

text: , FäL, och

text: häkteslagen (2010:611)

text: , HäL, har det gjorts sådana begränsningar beträffande intagna i Kriminalvården. Denna reglering ger myndigheten rätt att under vissa givna förutsättningar granska, hålla kvar och omhänderta försändelser till eller från en intagen. I

text: 1 kap. 6 §

text: FäL respektive HäL klargörs att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än vad som följer av dessa lagar eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. När det gäller begränsningen av rätten till förtrolig kommunikation är regleringen i

text: fängelselagen

text: och

text: häkteslagen

text: uttömmande, dvs. Kriminalvården får inte begränsa de intagnas rättigheter på något annat sätt än vad som följer av dessa lagar (se

text: prop. 2009/10:135 s. 121

text: och

text: För all granskning av försändelser gäller att den måste stå i rimlig proportion till syftet med åtgärden. En granskningsåtgärd får alltså i det enskilda fallet inte vara mer långtgående än vad som är nödvändigt. Detta följer av de nyss nämnda bestämmelserna som reglerar proportionalitetsprincipen.

text: Av 7 kap. 6 § FäL framgår att en försändelse mellan intagna och bl.a. advokater och svenska myndigheter, s.k. myndighetspost, ska vidarebefordras utan granskning. Det är endast om det finns anledning att anta att uppgiften om avsändare av en sådan försändelse till en intagen är oriktig som försändelsen får granskas, och då enbart i syfte att utreda vem avsändaren är. I 3 kap. 6 och 8 §§ HäL finns en motsvarande reglering för häktessidan, med de skillnaderna att den avser försändelser till och från försvarare, i stället för advokater i allmänhet, och att granskning förutsätter att den intagne gett sitt medgivande.

text: För andra slags försändelser än myndighetspost framgår förutsättningarna för att dessa ska få granskas av 7 kap. 7 § FäL respektive 3 kap. 7 och 8 §§ HäL. På fängelsesidan gäller att en försändelse får granskas om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Syftet med granskningen ska vara att undersöka om försändelsen innehåller något otillåtet föremål, eller är ett led i en pågående eller planerad brottslig verksamhet, ett planerat avvikande eller något annat liknande förfarande. På häktessidan gäller att en intagen får vägras att sända eller ta emot en försändelse om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. En försändelse som den intagne inte får sända eller ta emot får hållas kvar, och därefter granskas endast om den intagne har medgett det eller om det är absolut nödvändigt av säkerhetsskäl.

text: Av 7 kap. 8 § FäL och 3 kap. 9 § HäL framgår att en försändelse som granskats, eller såvitt avser häkten hållits kvar, som huvudregel ska lämnas ut till den intagne så snart som möjligt och senast när han eller hon inte längre ska vara berövad friheten.

text: I 7 kap. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:1

text: ) om fängelse, FARK Fängelse, och 3 kap. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (

text: KVFS 2011:2

text: ) om häkte, FARK Häkte, finns närmare bestämmelser om hur granskningen av försändelser får gå till. Av dessa framgår att granskning sker genom antingen genomlysning av försändelsen i oöppnat skick, öppnande utan genomläsning av innehållet eller öppnande och genomläsning av innehållet. Dessutom klargörs att intagna ska underrättas när en försändelse har granskats och på vilket sätt.

text: Bedömning

text: Adresseringen och hanteringen av försändelser till intagna På Kriminalvårdens webbplats anges alltså för många anstalter och häkten att försändelser till intagna ska adresseras till myndigheten, följt av den intagnes namn på nästa rad. Kriminalvården har förklarat att skälet till detta är att det underlättar hanteringen av rekommenderade brev och postpaket; för att sådana

text: försändelser ska omfattas av utkörningsavtalet med Postnord krävs det att myndighetens namn står före den intagnes. Om namnet på den intagne i stället anges överst måste försändelsen hämtas vid ett utlämningsställe. Något motsvarande behov finns inte när det gäller vanliga brev, och flera verksamhetsställen informerar de intagna om att sådana kan ställas direkt till den enskilde. Kriminalvården har vidare uppgett att samtliga verksamhetsställen numera hanterar försändelser adresserade på anvisat sätt som försändelser till de intagna. Fram till remissen i det nu aktuella ärendet behandlade dock anstalten Ljustadalen dessa som försändelser till myndigheten som därmed alltid fick öppnas av personalen. Detta berodde på att det i anstalten fanns en bristande kännedom om den information om adressering som lämnas på webbplatsen.

text: Det finns inledningsvis anledning att påminna om det synsätt beträffande Kriminalvårdens roll i befordran av post till intagna som jag och tidigare justitieombudsmän flera gånger har gett uttryck för, och som jag menar alltjämt gäller. Nämligen att myndigheten måste ses som den sista länken i den postbefordran som postbefordringsföretagen står för såvitt avser personer som inte är berövade friheten. Det här innebär bl.a. att Kriminalvården har en skyldighet att hjälpa intagna med att hämta ut brev och paket från utlämningsställen om uthämtningen inte kan lösas på annat sätt, t.ex. genom en anhörig som ombud (se mitt beslut den 3 mars 2021, dnr 7464-2019, och JO 2014/15 s. 182, dnr

text: Jag har förståelse för att anstalter och häkten av praktiska och resursmässiga skäl i möjligaste mån vill undvika att behöva hämta ut intagnas försändelser på utlämningsställen. Som jag uttalade i mars 2021 har jag inte heller några synpunkter på att andra alternativ uttöms först om det finns sådana förutsättningar. Om Postnord tolkar utkörningsavtalet med Kriminalvården på så sätt att vissa försändelser inte alls omfattas, p.g.a. hur de är adresserade, ligger det enligt min mening också nära till hands att förvänta sig att myndigheten helt enkelt diskuterar saken med Postnord för att försöka komma till en bättre lösning. Det går inte att utläsa av remissvaret om några sådana försök har gjorts. Strävan efter att förenkla hanteringen av intagnas försändelser får däremot givetvis inte medföra att den riskerar att hamna i konflikt med gällande regelverk om skyddet för förtrolig kommunikation. Jag menar att Kriminalvårdens anvisningar om hur försändelser till intagna ska adresseras, och det myndigheten uppger i sitt yttrande, inger starka betänkligheter i detta avseende.

text: Till att börja med kan det konstateras att post adresserad på det sätt som Kriminalvården anvisar för intagnas försändelser – dvs. att en myndighets namn anges före ett personnamn – allmänt brukar betraktas som ställd till myndigheten och inte till den enskilde personen, och till följd därav som post som det är fritt fram för myndigheten att öppna (jfr JO 2019/20 s. 425, dnr

text: ). Redan av den här anledningen framstår den aktuella anvisningen som mycket tveksam. I remissvaret förs det dessutom ett resonemang om att försändelser där en intagens namn angetts i adresseringen

text: ”som utgångspunkt” ska ses som en försändelse till den intagne även om också Kriminalvården står i adressfältet men att det i vissa fall kan finnas skäl till en annan bedömning om myndigheten anges överst, som huvudadressat. Det är svårt att få detta att gå ihop med det som Kriminalvården uppger om att alla verksamhetsställen numera hanterar post adresserad enligt anvisningen så som avsedd för den intagne. Jag kan inte uppfatta det förstnämnda resonemanget på annat vis än att det sätt att adressera försändelser till intagna som anvisas på webbplatsen trots allt kan leda till oklarheter om vem en försändelse är avsedd för, och i förlängningen till att sådana av misstag hanteras som försändelser till myndigheten.

text: Vidare framgår det av utredningen att en anstalt uppenbarligen har tolkat den anvisade adresseringen på det konventionella sättet, dvs. att post där Kriminalvården står överst är avsedd för myndigheten, och därför fram till nyligen har hanterat intagnas försändelser som post till anstalten. I remissvaret lämnas motstridiga uppgifter om vilken omfattning den felaktiga hanteringen har haft. På ett ställe anges att försändelser adresserade på det aktuella sättet har hanterats som sådana som ”personal alltid får öppna”, och på ett annat att det här har gällt ”med undantag för myndighetspost”. Under alla förhållanden finns det anledning att anta att anstalten regelmässigt har öppnat och läst intagnas försändelser i en utsträckning som inte är förenlig med gällande regelverk. Detta är mycket allvarligt.

text: I sammanhanget kan jag konstatera att det både mot bakgrund av iakttagelser i samband med inspektioner, och många anmälningar som JO tar emot från intagna, förefaller vara vanligt att verksamhetsställen gör olika fel i postgranskningen. Jag noterar att Kriminalvården i ett ärende, som gällde att en annan anstalt av misstag hade öppnat en intagens myndighetspost, i sitt remissvar uppgav att detta sannolikt berodde på att personalen inte varit uppmärksam på att försändelsen var ställd till den intagne och inte till anstalten (se mitt beslut den 10 oktober 2024, dnr 6541-2023). I ett annat ärende, där anmälaren bifogat ett kuvert med postgranskningsstämpel, hade en försändelse som adresserats enligt de aktuella anvisningarna på Kriminalvårdens hemsida granskats med stöd av 7 kap. 7 § FäL genom ”öppnande och genomläsning av innehållet”, trots att försändelsen att döma av kuvertet kom från en myndighet. Jag erinrade nyligen den berörda anstalten om vad som gäller beträffande granskning av myndighetspost (JO:s ärende dnr 10389-2024). I vilken utsträckning felaktig postgranskning beror på oklar adressering är förstås svårt att säga. Att Kriminalvården aktivt anvisar ett sätt för adresseringen av intagnas försändelser som försvårar bedömningen av vem en försändelse är avsedd för, och i förlängningen riskerar leda till att de öppnas och läses utan lagstöd, är under alla förhållanden inte acceptabelt.

text: När det gäller vanliga brev uppfattar jag Kriminalvårdens uppgifter som att de aktuella anvisningarna för adressering av försändelser – som alltså i sig är mycket problematiska – inte ens fyller någon funktion, och att flera

text: verksamhetsställen därför informerar de intagna om att sådana brev i stället kan ställas direkt till den intagne. Jag vill här understryka det helt grundläggande ansvar som Kriminalvården har för att den information som lämnas på myndighetens hemsida, t.ex. om hur man kommer i kontakt med intagna, är korrekt och relevant. Att det läggs på de intagna att informera anhöriga och andra som vill skicka brev till dem om att anvisningarna på hemsidan inte behöver följas framstår som fullständigt orimligt.

text: Mot bakgrund av det anförda är jag sammantaget mycket kritisk till den information som Kriminalvården lämnar på sin webbplats om hur försändelser till intagna ska adresseras. Jag välkomnar att myndigheten ska se över vilken information som lämnas och förtydliga vad som gäller.

text: Anstalterna Tygelsjö och Ringsjön På anstalterna Tygelsjös och Ringsjöns webbsidor har det således angetts att försändelser måste ”företas av beviljad hemställan” för att inte skickas åter till avsändaren. Som nämnts har jag tidigare kritiserat andra anstalter för att ha tillämpat rutiner som innebar att paket som inkom till anstalterna utan att den intagne hade fått innehav av paketet godkänt skickades tillbaka till avsändaren.

text: I det här fallet har Kriminalvården uppgett att informationen på webbsidorna inte stämt överens med hur hanteringen av försändelser faktiskt har gått till, att det är oklart vad syftet med skrivningen har varit och när den kom till, samt att uppgiften nu är borttagen.

text: Med hänsyn till Kriminalvårdens uppgifter utgår jag från att hanteringen av försändelserna har skett i enlighet med

text: fängelselagens

text: regler, och det är bra att den felaktiga informationen nu har tagits bort. Jag finner därför inte anledning att uttala någon kritik i denna del. Det är dock olyckligt och framstår som märkligt att uppgiften över huvud taget har lämnats. Enligt min mening är det självklart att Kriminalvården har ett helhetsansvar för den information som lämnas på myndighetens webbplats, även sådan information som avser specifika verksamhetsställen, och jag förutsätter att myndigheten tar detta ansvar i fortsättningen.

text: Avslutningsvis kan det nämnas att JO en längre tid har tagit emot ett flertal klagomål rörande hanteringen av paket till intagna inom Kriminalvården. Jag avser att återkomma och närmare undersöka saken inom en snar framtid.

text: Ärendet avslutas.

text: Beslutet har fattats av JO Katarina Påhlsson. Dokumentet har fastställts digitalt och har ingen underskrift.

text: Rättssakkunniga Emma Söderberg Majanen har föredragit ärendet och byråchefen Catrine Björkman har deltagit i beredningen.