title: Skadeståndsanspråk mot staten - påstådd särbehandling av samkönade gifta par vid bekräftelse av föräldraskap

text: Justitiekanslern avslår sökandenas skadeståndsanspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: TN och MN gifte sig år 2009. De bestämde sig för att skaffa barn med varandra och fick en remiss för fertilitetsbehandling. Under åren 2011 och 2012 genomgick TN tre inseminationer och en befruktning utanför kroppen (i fortsättningen assisterad befruktning). Inför varje behandling lämnade MN sitt skriftliga samtycke till att hennes maka skulle befruktas med donerade spermier. I april 2012 fick de besked om att TN var gravid.

text: Sonen T föddes den 7 november 2012 och TN blev registrerad som hans mor. För att MN skulle bli T:s rättsliga förälder genomgick MN en s.k. föräldraskapsutredning i enlighet med bestämmelserna i

text: 1 kap.

text: och

text: 9 §§

text: föräldrabalken

text: (FB) och Socialstyrelsens föreskrifter (SOFS 2011:3). Socialnämnden utredde om det var styrkt att MN hade lämnat sitt samtycke inför behandlingen och om T sannolikt kommit till genom behandlingen. MN bekräftade föräldraskapet skriftligen inför två vittnen och TN godkände i sin tur bekräftelsen. Socialnämnden godkände därefter MN som förälder. Föräldraskapet registrerades den 3 december 2012.

text: Under 2014 genomgick TN återigen fertilitetsbehandling. Inför varje behandling lämnade MN sitt skriftliga samtycke till att TN skulle befruktas med donerade spermier. I september 2014 fick de besked om att TN var gravid. Sonen F föddes den 9 maj 2015. Socialnämnden godkände föräldraskapsbekräftelsen den 28 maj 2015 genom samma procedur som efter T:s födelse.

text: CA och IA är gifta med varandra. De blev godkända för fertilitetsbehandling år 2014. Därefter genomgick CA två inseminationer. Inför behandlingarna lämnade IA sitt skriftliga samtycke till att hennes maka skulle befruktas med donerade spermier. I februari 2015 fick de besked om att CA var gravid.

text: Sonen L föddes den 18 oktober 2015. CA registrerades som hans mor. För att IA skulle bli registrerad som förälder genomgick hon en föräldraskapsutredning. Socialnämnden utredde om det var styrkt att hon hade lämnat sitt samtycke inför behandlingen och om L sannolikt kommit till genom behandlingen. Socialnämnden godkände IA som förälder den 18 november 2015.

text: Anspråket m.m.

text: TN, MN, CA och IA har begärt ideellt skadestånd av staten med 40 000 kr var och för vart och ett av sina barns räkning med samma belopp. De har åberopat att deras rätt till privat- och familjeliv samt förbudet mot diskriminering på grund av kön och sexuell läggning i artiklarna

text: och

text: Europakonventionen har åsidosatts genom kravet på föräldraskapsbekräftelse. Till stöd för sina anspråk har de anfört bl.a. följande.

text: Det ställs samma krav på samkönade och olikkönade par som vill genomgå assisterad befruktning vid ett offentligt finansierat sjukhus. De måste vara gifta eller sambor för att få tillgång till behandlingen och skriftligt samtycke krävs i båda fallen. Vid behandling med donerade spermier saknas genetisk koppling till såväl moderns maka i ett samkönat par som moderns make i ett olikkönat par. Makarna är därmed i en jämförbar situation som gifta olikkönade par som får barn efter assisterad befruktning med donerade spermier.

text: Genom bestämmelserna i

text: 1 kap. 9 § andra stycket

text: FB om fastställande av föräldraskap för barn som fötts efter assisterad befruktning särbehandlas emellertid gifta samkönade par, trots att de befinner sig i en jämförbar situation som gifta olikkönade par. Skillnaden består i att föräldern i ett samkönat gift par – dvs. den kvinna som inte fött barnet – i efterhand måste bekräfta föräldraskapet, trots att hon har lämnat samtycke till assisterad befruktning med donerade spermier. Modern, dvs. den födande föräldern, måste dessutom godkänna bekräftelsen för att det rättsliga föräldraskapet ska vara giltigt. Godkännandet ska bevittnas av två personer. Dessutom ska socialnämnden genomföra föräldraskapsutredning och godkänna föräldraskapsbekräftelsen. När ett olikkönat gift par får barn genom assisterad befruktning med donerade spermier uppställs inget sådant krav. I stället gäller en faderskapspresumtion innebärande att den man som är gift med en kvinna ska anses vara far till barn som föds inom äktenskapet.

text: Det finns inget legitimt syfte för att särbehandla samkönade par i förhållande till olikkönade par i det avseendet. Bestämmelsen innebär således en omotiverad och oproportionerlig särbehandling av makarna N respektive A utifrån deras kön och sexuella läggning. Kraven på föräldraskapsutredning, bekräftelsen och godkännande av föräldraskapet påverkar inte bara föräldrarna, utan hela familjens rättsliga relationer till varandra. Även deras barn har därför diskriminerats vid utnyttjande av sina rättigheter enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: . Kränkningen av sökandenas rättigheter kräver ekonomisk kompensation.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsrättsliga och konventionsrättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2

text: och

text: 2 kap. 3 §

text: skadeståndslagen

text: har endast den som utsatts för ett typiskt sett integritetskränkande brott rätt till ersättning för ideell skada (kränkning). Enligt Högsta domstolens praxis (se främst

text: NJA 2005 s. 462

text: och

text: NJA 2007 s. 584

text: ) kan staten emellertid bli ersättningsskyldig för sådan skada vid överträdelser av Europakonventionen, om det behövs för att uppfylla Sveriges åtaganden att enligt artikel 13 i konventionen tillhandahålla rättsmedel på det nationella planet för att komma till rätta med konventionsöverträdelser.

text: I

text: artikel 8.1 i Europakonventionen

text: slås fast att den enskilde har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Enligt artikelns andra paragraf får staten inskränka rättigheten under förutsättning att ingreppet har stöd i lag och är ägnat att tillgodose något allmänt eller enskilt intresse som räknas upp i artikel 8.2, t.ex. skydd för hälsa och moral eller andra personers fri- och rättigheter. Dessutom krävs att det finns en rimlig proportion mellan detta ändamål och de åtgärder som har vidtagits för att uppnå målet (den s.k. proportionalitetsprincipen). Som familj räknas bl.a. gifta makar och sambor – oavsett om samlevnaden är homosexuell eller inte – samt deras minderåriga barn. Rätten till respekt för familjelivet innebär som huvudregel en rätt för familjemedlemmarna att leva tillsammans och att på andra sätt upprätthålla och utveckla de ömsesidiga relationerna utan ingrepp från statens sida. (Se Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte upplagan, s. 365–371 och s. 393–403 med hänvisningar.)

text: Artikel 8 kan i vissa fall också ålägga staten att vidta positiva åtgärder för att skydda den enskildes privatsfär, t.ex. genom lagstiftning som ger barn en acceptabel familjerättslig status. De krav på skyddsåtgärder som ställs på staten måste dock vara rimliga. Vad som i huvudsak kan förväntas är att staten utfärdar lagar som ger ett tillfredsställande skydd för enskildas rättigheter och att de rättsvårdande myndigheterna kontrollerar att lagarna respekteras. Artikel 8 uppställer inte några detaljerade krav på hur staternas familjerätt ska utformas. De rättigheter som nationell lagstiftning ger ska vara effektiva och också i praktiken kunna åtnjutas av berörda personer.

text: Åtnjutandet av fri- och rättigheterna i Europakonventionen ska enligt artikel 14 säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Även sexuell läggning kan enligt Europadomstolens praxis utgöra grund för diskriminering. (Se Danelius, a.a., s. 549 f. och s. 565–566 med hänvisningar.)

text: Vid en prövning av påståenden om diskriminering krävs att de omständigheter som åberopas omfattas av någon av de rättigheter som följer av Europakonventionen eller dess tilläggsprotokoll (här rätten till privat- och familjeliv). Om det konstateras att det finns en skillnad i behandling av individer eller grupper av individer som inte har någon objektivt godtagbar grund, kan det vara fråga om diskriminering. För att en skillnad i behandling ska kunna slås fast måste det gå att identifiera den egenskap som påstås utgöra grund för diskriminering (här kön och sexuell läggning). Vidare måste det vara fråga om en särbehandling av personer som befinner sig i liknande eller jämförbara situationer. Om det finns en sådan skillnad måste den – för att vara förenlig med artikel 14 – uppfylla de grundläggande kraven på laglighet, legitimt ändamål och proportionalitet som räknas upp i andra paragrafen i den konventionsartikel som är aktuell. Med andra ord, om en särbehandling kan slås fast krävs, för att åtgärden ska vara förenlig med konventionen, att de allmänna krav som gäller vid inskränkningar i enskildas rättigheter är uppfyllda.

text: Inom rättsområden som innefattar mer känsliga avvägningar av etisk och moralisk karaktär har konventionsstaterna generellt sett medgetts en bred tolkningsmarginal och en stor handlingsfrihet på det nationella planet. Detta gäller inte minst i frågor där det inte finns någon gemensam samsyn bland Europarådets medlemsstater, t.ex. beträffande homosexuellas rättigheter att bilda familj och under vilka förutsättningar det får ske. Europadomstolen har också accepterat att en övergång till könsneutrala regler i familjerättslig lagstiftning m.m. inte alltid kan ske omedelbart och domstolen har gett staterna långtgående utrymme att själva avgöra vid vilken tidpunkt reformer på området ska genomföras.

text: Bestämmelser om assisterad befruktning och föräldraskapsbekräftelse

text: Möjligheten för registrerade partner och homosexuella sambor att genomgå insemination respektive befruktning utanför kroppen med donerade spermier och bestämmelsen om föräldraskap till barn som uppkommit genom assisterad befruktning infördes i

text: föräldrabalken

text: år 2005. Registrerat partnerskap var redan då i rättsligt hänseende i allt väsentligt likställt med äktenskap. Sedan år 2009 kan gifta samkönade par genomgå assisterad befruktning med donerade spermier.

text: Assisterad befruktning utförs dels i form av insemination, dels i form av befruktning utanför kroppen. Bestämmelser om detta finns i 6 och

text: 7 kap.

text: lagen (

text: ) om genetisk integritet m.m. Om kvinnan är gift eller sambo, får assisterad befruktning utföras endast om hennes make/maka – inklusive registrerad partner – eller sambo skriftligen har samtyckt till det. Assisterad befruktning får bara utföras vid offentligt finansierade sjukhus.

text: Frågan om samtyckets rättsliga verkan för faderskap respektive föräldraskap regleras i 1 kap. 6, 8 och 9 §§ FB. I samtliga fall har samtycket den verkan att maken respektive makan, registrerad partner eller sambo rättsligt sett blir att anse som far respektive förälder till ett barn som har tillkommit genom assisterad befruktning. Sedan barnet har fötts kan den person som har gett sitt samtycke inte föra talan om att han/hon inte är barnets verkliga far/förälder.

text: Om assisterad befruktning har utförts med samtycke av en man som var kvinnans make och det med hänsyn till samtliga omständigheter är sannolikt att barnet har avlats genom assisterad befruktning, ska den som har lämnat samtycke anses som barnets far. Detta gäller oavsett om behandlingen har utförts på ett offentligt finansierat sjukhus eller inte. I sådana fall gäller faderskapspresumtionen i

text: 1 kap. 1 §

text: FB. Presumtionen, som enbart gäller gifta män, kan under vissa förutsättningar hävas av domstol. Om modern är gift med en kvinna gäller inte presumtionen, utan föräldraskap till barnet ska istället fastställas genom bekräftelse eller dom (

text: 1 kap. 9 § andra stycket

text: FB). Samma regler gäller för olikkönade och samkönade sambor (1 kap. 6 och 8 §§ respektive

text: 9 § första stycket

text: FB).

text: Frågan om införande av en föräldraskapspresumtion när det gäller barn som har tillkommit genom assisterad befruktning i registrerade partnerskap har varit föremål för utredning två gånger. Utredningarna omfattade inte bara frågan om fastställande av rättsligt föräldraskap till barn som har tillkommit genom assisterad befruktning vid offentligt finansierade sjukhus, utan även till barn som har kommit till genom assisterad befruktning utanför den svenska sjukvården eller i egen regi.

text: Regeringen beslutade år 1999 att tillkalla en parlamentarisk kommitté för att undersöka villkoren för barn i homosexuella familjer. Kommittén överlämnade år 2001 betänkandet Barn i homosexuella familjer (

text: SOU 2001:10

text: Kommittén föreslog bl.a. att lesbiska par som hade registrerat sitt partnerskap eller var sambor skulle få tillgång till assisterad befruktning inom den svenska sjukvården. Förslaget innebar vidare att det rättsliga föräldraskapet till barn som föddes i lesbiska förhållanden skulle bestämmas på motsvarande sätt som för barn i heterosexuella förhållanden. Om modern var registrerad partner, skulle hennes partner automatiskt anses som mor till de barn som föds i partnerskapet (en s.k. moderskapspresumtion). Presumtionen föreslogs gälla även om barnet kommit till genom assisterad befruktning utanför den svenska sjukvården. Enligt kommittén borde det sociala föräldraskapet prioriteras framför det biologiska för att möjliggöra för så många barn som möjligt att få två rättsliga föräldrar.

text: Flera remissinstanser var kritiska till förslaget om en moderskapspresumtion. Kritiken gällde inte bara frågan om lesbiska par över huvud taget borde få tillgång till assisterad befruktning, utan också regleringen av det rättsliga föräldraskapet om en sådan möjlighet infördes. Det ansågs att förslaget gav alltför stora begränsningar i möjligheten att få faderskapet till barnet fastställt och att det kunde få betydelse när det gällde barnets rätt till kunskap om sitt ursprung och kontakt med sin far samt att en moderskapspresumtion inte borde komma i fråga. Det framhölls även att andra lösningar på det rättsliga föräldraskapet borde övervägas. Regeringen instämde i remissinstansernas bedömning att det under alla förhållanden fanns skäl som talade mot den lösning av det rättsliga föräldraskap som kommittén hade föreslagit och att även andra möjligheter borde övervägas. Regeringen uttalade att det bl.a. måste vägas in hur barnets rätt till sitt ursprung kunde tas till vara och vilken rätt och skyldighet som borde finnas för den biologiske fadern att bli rättslig far till barnet samt att även med mammans ställning borde analyseras närmare. Det påpekades också att bestämmelserna om föräldraskap för lesbiska par borde stå väl i samklang med den familjerättsliga regleringen i övrigt. Regeringen avsåg att ta upp frågan senare (

text: prop. 2001/02:123 s. 36

text: Under den fortsatta beredningen utarbetades en departementspromemoria (

text: Ds 2004:19

text: ). I den föreslogs att registrerad partner eller sambo till en kvinna som fött ett barn efter assisterad befruktning också skulle anses som barnets mor under förutsättning att hon hade samtyckt till befruktningen och att det med hänsyn till samtliga omständigheter var sannolikt att barnet hade avlats genom denna. Moderskap skulle – för både registrerade partner och sambor – fastställas genom bekräftelse eller dom. Partnern eller sambon skulle inte anses som mor till barn som avlas genom assisterad befruktning utanför den svenska sjukvården. I dessa fall skulle faderskapet fastställas. Promemorians förslag antogs, med den skillnaden att begreppet föräldraskap användes i stället för moderskap. Regeringen uttalade att det fanns anledning att vidare utreda föräldraskap vid assisterad befruktning (se

text: prop. 2004/05:137 s. 45

text: ). Bestämmelsen i

text: 1 kap. 9 § andra stycket

text: FB utformades enligt förslaget i propositionen.

text: Regeringen beslutade år 2005 att tillkalla en särskild utredare för att överväga bl.a. om bestämmelserna avseende det rättsliga föräldraskapet även skulle tillämpas vid assisterad befruktning utanför svensk hälso- och sjukvård, dvs. vid assisterad befruktning som har skett i utländsk hälso- och sjukvård eller i egen regi samt om föräldraskapet för en partner borde presumeras på liknande sätt som faderskapet för en gift man. Övervägandena skulle ske med utgångspunkt i de rättigheter som tillerkänns barn i FN:s barnkonvention och med målsättningen att främja lika rättigheter och möjligheter oavsett sexuell läggning och kön.

text: Utredningen överlämnade i januari 2007 betänkandet Föräldraskap vid assisterad befruktning (

text: SOU 2007:3

text: ). Utredningen föreslog, såvitt är av intresse här, följande. Det rättsliga föräldraskapet vid assisterad befruktning med donerade ägg och spermier ska regleras på samma sätt för samkönade och olikkönade par. En kvinna som är moderns registrerade partner ska automatiskt anses vara barnets förälder och en föräldraskapspresumtion motsvarande faderskapspresumtionen i

text: 1 kap. 1 §

text: FB ska införas. Bestämmelserna om föräldraskap ska också omfatta assisterad befruktning som skett utomlands och i egen regi. Utredningens förslag i dessa delar har fram till nu inte föranlett någon ändrad lagstiftning.

text: Enligt uppgift från Justitiedepartementet kommer en ny utredning eventuellt att tillsättas under våren 2017, bl.a. för att utreda frågan om rättsligt föräldraskap till barn som har tillkommit genom assisterad befruktning med donerade spermier i samkönade förhållanden.

text: Bedömningen i detta fall

text: Inledningsvis kan konstateras att sökandenas anspråk grundas på att den svenska lagstiftningen, enligt deras uppfattning, inte är förenlig med Europakonventionen. Taleförbudet i

text: 3 kap. 7 § skadeståndslagen

text: , som hänvisar till culparegeln i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: , är därför inte tillämpligt. Något hinder mot att pröva anspråket, som avser ideellt skadestånd, finns därför inte.

text: Justitiekanslern ska enbart pröva om den familjerättsliga lagstiftningen, så som bestämmelserna har kommit att tillämpas i sökandenas fall, utgör grund för att tillerkänna dem skadestånd utan direkt stöd i lag. Det är inte en uppgift för Justitiekanslern att anlägga moraliska eller etiska värderingar på befintlig lagstiftning.

text: Enligt sökandena utgör kravet i

text: 1 kap. 9 § andra stycket

text: FB en otillåten särbehandling av dem vid utövande av deras rättigheter enligt

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: i förhållande till vad som gäller för olikkönade gifta par. Justitiekanslern konstaterar att fastställande av rättsligt föräldraskap till barn som har tillkommit genom assisterad befruktning med donerade spermier i och för sig får anses omfattas av rätten till privat- och familjeliv enligt artikel 8.

text: Spermiedonatorn är vid assisterad befruktning, oavsett om det rör sig om olikkönade eller samkönade gifta par, en utomstående person. Den person som blir registrerad som förälder är således inte genetisk förälder men spermiedonatorn har inga rättsliga bindningar till barnet. För assisterad befruktning krävs ett samtycke av kvinnans make eller maka. Den som har gett sitt samtycke till assisterad befruktning kan sedan barnet fötts, som ovan framgått, inte föra talan om att han eller hon inte är barnets verkliga far respektive förälder. Om modern är gift med en man presumeras hennes make vara barnets far. Någon motsvarande bestämmelse för den kvinna som är moderns maka finns däremot inte. I stället fastställs föräldraskapet då genom bekräftelse eller dom med tillhörande krav på bevittnad skriftlig bekräftelse, samt godkännande av socialnämnden.

text: Enligt Justitiekanslern kan situationen vid assisterad befruktning med donerade spermier avseende olikkönade respektive samkönade gifta par anses vara jämförbar och gifta samkönade par därmed kan därmed sägas bli särbehandlade i förhållande till gifta olikkönade par. Samtidigt bör det understrykas att faderskapspresumtionen i

text: 1 kap. 1 §

text: FB enbart gäller gifta män. Såväl sambor i olikkönade förhållanden som sambor som avses i 1 kap. 9 § första stycket måste genomgå samma procedur för bekräftelse av föräldraskap som gifta samkönade personer. Detta talar mot att den gällande ordningen skulle kunna anses innefatta en särbehandling på grund av kön eller sexuell läggning i den mening som avses i

text: artikel 14 i Europakonventionen

text: Även om sökandena skulle anses ha särbehandlats bedömer Justitiekanslern att deras rättigheter enligt artiklarna 8 och 14 inte har åsidosatts i samband med att föräldraskapet bekräftades vid barnens födelse. Av Europadomstolens praxis kan nämligen inte utläsas att medlemsstaterna i fall som detta är skyldiga att tillhandahålla en ordning som medger att assisterad befruktning med donerade spermier får ske under vissa givna förutsättningar eller att sådan lagstiftning, om den genomförs, ska vara könsneutral i alla avseenden, t.ex. när det gäller fastställande av föräldraskap. Justitiekanslern gör följande överväganden i denna del.

text: Möjligheten för registrerade partner och homosexuella sambor att genomgå assisterad befruktning med donerade spermier och bestämmelsen om föräldraskap till barn som uppkommit genom assisterad befruktning infördes för drygt tio år sedan. Statens målsättning var då och är alltjämt, såvitt framgår av de lagstiftningsinitiativ som ovan redovisats, att åstadkomma en reglering av frågan om rättsligt föräldraskap till barn som har tillkommit genom assisterad befruktning och där föräldrarna är av samma kön som överensstämmer med den ordning som gäller fastställande av faderskap till barn som har tillkommit genom assisterad befruktning i olikkönade äktenskap. Lagstiftaren har emellertid samtidigt ansett att det är viktigt att åstadkomma en mera generell reglering av de frågor som rör rättsligt föräldraskap, dvs. inte bara till skydd för barn som har tillkommit genom assisterad befruktning inom svensk hälso- och sjukvård, utan även för barn som har tillkommit genom assisterad befruktning i utländsk hälso- och sjukvård och i egen regi. Lagstiftaren har således både uttalat sin avsikt att behandla olikkönade och samkönade gifta par lika när det gäller rättsligt föräldraskap och har vidtagit positiva åtgärder i syfte att uppnå en enhetlig ordning i detta hänseende.

text: Frågan om rättsligt föräldraskap till barn som har tillkommit genom assisterad befruktning med donerade spermier är emellertid komplex. Hänsyn måste tas till flera intressen som rör olika inblandade personers fri- och rättigheter enligt främst

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: (jfr artikel 8.2 som medger att rätten till privat- och familjeliv får inskränkas med hänsyn till bl.a. andra personers fri- och rättigheter).

text: Barnets intresse av att ha två rättsliga föräldrar och dess rätt till skydd för privat- och familjeliv väger givetvis tungt, men det går samtidigt inte att bortse från frågor om barnets rätt till kunskap om sitt genetiska ursprung och rätt till kontakt med sina genetiska föräldrar. Hänsyn måste vidare tas till de samkönade föräldrarna och deras rätt till skydd för privat- och familjeliv. Även frågor om den genetiska förälderns rättigheter och skyldigheter i förhållande till barnet i de fall när assisterad befruktning har skett utanför svensk hälso- och sjukvård måste beaktas. Att de lagförslag som utredningarna har lagt fram inte har lett till lagändringar visar på frågans komplexitet och betydelse.

text: Den gällande ordningen för fastställande av föräldraskap till barn som har tillkommit genom assisterad befruktning i samkönade äktenskap innefattar vissa åtgärder i form av makans bekräftelse av föräldraskap samt moderns och socialnämndens godkännande. Åtgärderna kräver dock inte någon nämnvärd arbetsinsats från föräldrarnas sida och är inte heller tidskrävande. Det föreskrivna förfarandet ger barnet samma familjerättsliga status som barn till gifta olikkönade föräldrar och ger ett tillfredsställande skydd för barnets och föräldrarnas privat- och familjeliv.

text: Regleringen avseende bekräftelse av föräldraskap när det gäller barn som tillkommit genom assisterad befruktning i samkönade äktenskap – som också gäller för olikkönade och samkönade sambor – har inte tillkommit i syfte att negativt särbehandla gifta samkönade makar i förhållande till gifta olikkönade makar. Den kan inte anses diskriminera gifta samkönade makar på grund av deras kön eller sexuella läggning. Det bör därvid åter betonas att Europarådets medlemsstater har en bred bedömningsmarginal i fall som det nu aktuella och att Europadomstolen har accepterat att en övergång till könsneutrala regler inte alltid kan ske omedelbart samt har gett staterna stor frihet att själva avgöra vid vilken tidpunkt reformer på detta område ska genomföras.

text: Sammantaget finner Justitiekanslern att det inte har skett något åsidosättande av sökandenas rättigheter enligt artiklarna

text: och

text: i Europakonventionen.

text: Justitiekanslern vill härutöver tillägga följande.

text: Handläggningstiden för sökandenas ärenden om bekräftelse av föräldraskap har inte i överstigit en månad. Att fylla i en blankett om bekräftelse av faderskap, se till att den bevittnas av två vittnen och godkänns av modern samt att skicka den till socialnämnden kan inte anses vara en komplicerad och tidskrävande uppgift. Relationen mellan de aktuella makarna och deras barn samt deras familjeliv i övrigt kan därför inte anses ha påverkats negativt i någon nämnvärd utsträckning av att MN och IA behövt bekräfta föräldraskapet. Deras samtycke till assisterad befruktning hade för övrigt verkan på sådant sätt att de redan vid befruktningen ansågs som föräldrar till sina respektive barn och att de, sedan barnen fötts, inte hade möjlighet att föra talan om att de inte är barnens verkliga föräldrar. Barnen har därmed inte befunnit sig i en rättsligt oskyddad situation fram till dess att MN och IA registrerades som rättsliga föräldrar.

text: Mot den bakgrunden har – även om sökandenas konventionsrättigheter skulle kunna anses ha åsidosatts – en eventuell överträdelse under alla förhållanden inte varit så allvarlig att den motiverar att ekonomisk ersättning utges (jfr

text: NJA 2013 s. 842

text: Sökandenas skadeståndsanspråk ska således avslås.


publisher: Justitiekanslern

title: Betänkandet Tillsyn över polisen (SOU 2013:42)

org: jk

text: Genomgången av de förslag som kommittén lägger fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med fokus på de aspekter som Justitiekanslern främst har att beakta.

type: stycke

text: Frågan om ett nytt fristående ordinarie tillsynsorgan bör inrättas

type: rubrik

text: I mitt remissvar över betänkandet En sammanhållen svensk polis (

text: SOU 2012:13

text: ) anförde jag bl.a. följande.

text: Det är viktigt att polisverksamheten står under en effektiv tillsyn som har allmänhetens förtroende. Främst ur förtroendesynpunkt kan det synas finnas fördelar med ett fristående granskningsorgan. Att inrätta ett fristående ordinarie tillsynsorgan ligger i linje med den utveckling som kunnat iakttas under senare år och som resulterat i en stor mängd nya tillsynsmyndigheter med uppdrag kopplade till specifika myndigheter. En utveckling som enligt min mening mera generellt kan behöva ifrågasättas. Jag kan konstatera att frågan om den ordinära tillsynen över Polisen och åklagarväsendet under senare år har utretts av Kommittén om tillsynen över polis och åklagare (

text: SOU 2003:41

text: ) och att den utredningen liksom Internutredningsutredningen (

text: SOU 2007:5

text: ) också utrett frågan om utredningen av anmälningar om brott av poliser och åklagare. De skäl som då anfördes mot inrättandet av ett fristående granskningsorgan gör sig enligt min mening alltjämt gällande (se även Justitiekanslerns remissyttrande avseende

text: SOU 2003:41

text: Jag anser att betänkandet saknar en tillräcklig analys och redovisning av de för- och nackdelar som ett fristående granskningsorgan kan komma att innebära. Därtill är det oklart hur organets funktion och dess verksamhet ska utformas. Jag anser därför att det krävs ytterligare underlag och analys för att det ska vara möjligt att ta ställning till om ett sådant organ bör inrättas.

text: Jag står fast vid min uppfattning att den utveckling som pågår med inrättande av en rad nya tillsynsmyndigheter med uppdrag kopplade till specifika myndigheter mera generellt behöver ifrågasättas och utvärderas. I det nu remitterade betänkandet redogörs ingående för innebörden av begreppet tillsyn. Jag hade önskat att motsvarande kraft lagts vid frågorna om det är motiverat att inrätta ett nytt fristående granskningsorgan (jfr de skäl som anfördes mot ett sådant i de betänkanden som hänvisas till ovan) och vilka alternativen är. Betänkandet synes istället utgå från en närmast förutbestämd uppfattning om att ett nytt fristående granskningsorgan krävs.

text: Jag vill i detta sammanhang hänvisa till Innovationsrådets nyligen framlagda och mycket tänkvärda slutbetänkande Att tänka nytt för att göra nytta – om perspektivskiften i offentlig verksamhet (

text: SOU 2013:40

text: ). I betänkandet redovisar rådet som sin uppfattning att sektorsbaserad uppföljning och en ordning där en myndighet under regeringen granskar en annan myndighet under regeringen inte främjar innovation, lärande och helhetssyn (s. 153 ff.). Rådet föreslår, bl.a. mot bakgrund härav, riksdag och regering att ompröva sina ställningstaganden att inrätta särskilda områdesspecifika myndigheter under regeringen vars huvudsakliga uppgift är att kontrollera andra myndigheter under regeringen (s. 173 ff.).

text: Underlaget för att ta ställning till betänkandets förslag om att inrätta en ny tillsynsmyndighet är sammantaget inte tillräckligt. Jag avstyrker därför förslaget.

text: Den föreslagna Tillsynsmyndigheten för polisens arbetsuppgifter

text: Om en ny tillsynsmyndighet för polisen inrättas föranleder de överväganden och förslag om verksamhetens inriktning mot granskning av regelefterlevnad (kapitel 10 och 11) och tillsynsmyndighetens uppdrag, uppgifter och befogenheter (kapitel 12) följande synpunkter.

text: Redovisningen av skälen till de olika förslagen i betänkandet uppvisar i stort sett genomgående betänkliga brister. I betänkandet finns t.ex. en översiktlig genomgång av vad tillsynsmyndighetens granskning skulle kunna omfatta (s. 136 ff.). Av betänkandet går dock inte att mer konkret bilda sig en uppfattning om vad den nya tillsynsmyndigheten är tänkt att ägna sig åt, hur arbetet bör bedrivas och på vilket sätt detta bidrar till att uppfylla syftet med myndigheten. Får t.ex. myndigheten uttala sig i de fall granskningen visar att en åtgärd får anses olämplig utan att den direkt strider mot gällande lagstiftning? Och hur ska myndigheten agera om den i sin verksamhet påträffar ett enskilt ärende som förtjänar åtgärd?

text: Jag har under upprättandet av detta remissvar haft tillgång till bl.a. de remissvar som Datainspektionen och Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden (SIN) har lämnat över betänkandet. Jag ställer mig i stort bakom de synpunkter som dessa myndigheter utifrån sina respektive utgångspunkter har lyft fram, se särskilt punkterna 2 och 3 i SIN:s yttrande och vad Datainspektionen anför om gränsdragningsproblem inom den nya myndigheten och överlappande tillsyn. Jag vill, utöver de problemställningar som dessa myndigheter har berört, särskilt föra fram följande.

text: Granskning av enskilda ärenden

text: Kommitténs uppfattning att tillsynsmyndighetens granskning – för att undvika att åklagarnas roll i en förundersökning exponeras – i normalfallet inte bör utgå från enskilda fall (s. 164) ter sig enligt min uppfattning som svårförståelig. Detta särskilt mot bakgrund av att SIN:s verksamhet, som innefattar tillsyn över åklagarnas agerande under en förundersökning, föreslås ingå i den nya tillsynsmyndigheten. Någon analys av vad denna begränsning av uppdraget skulle få för tillsynsmyndighetens möjlighet att utföra en ändamålsenlig och effektiv tillsyn behandlas därtill överhuvudtaget inte i betänkandet.

text: Jag delar kommitténs uppfattning att det är viktigt att polisens verksamhet har medborgarnas förtroende. För att tillsynen ska kunna stärka allmänhetens förtroende för polisens verksamhet krävs dock att medborgarna har förtroende för de former som tillsynen bedrivs inom. Att det, såsom föreslås, saknas möjlighet för en enskild att hos det ordinarie tillsynsorganet för polisen anmäla ett upplevt myndighetsövergrepp är inte ägnat att stärka medborgarnas förtroende för vare sig tillsynsmyndighetens eller polisens verksamhet. Det framstår därtill som principiellt felaktigt att det ordinarie granskningsorganet för polisen inte skulle ta emot klagomål från enskilda, utan tvingas hänvisa dessa att anmäla upplevda missgrepp till ett extraordinärt tillsynsorgan (jfr vad som anges på s. 164 om Riksdagens ombudsmäns och Justitiekanslerns uppdrag).

text: Utifrån min erfarenhet utgör därtill enskildas klagomål en mycket god källa till uppslag för en tillsynsmyndighets egeninitierade tillsyn. En god kontakt med ”Allmänhetens kontaktpunkt” hos polisen (s. 167) torde i och för sig kunna ge uppslag för tillsynsmyndighetens verksamhetsplanering, men ersätter inte möjligheten för den enskilde att hos tillsynsmyndigheten framföra sina klagomål. Det får istället förutsättas att de synpunkter som ges in till polisen följs upp inom ramen för polisens eget utvecklingsarbete. Vetskapen (förutsatt att den finns hos den enskilde) om att tillsynsmyndighetens granskning beror av de upplysningar denna får från funktionen ”Allmänhetens kontaktpunkt” hos den myndighet som den enskilde upplever sig utsatt för ett missgrepp av torde för övrigt knappast tjäna till att stärka den enskildes tillit till tillsynsmyndighetens oberoende.

text: Det är, inte minst av resursskäl, rimligt att tillsynsmyndigheten ges möjlighet att avgöra vilka anmälningar som motiverar vidare åtgärd. På så sätt kan tillsynen, även om enskilda ges möjlighet att framföra klagomål, t.ex. inriktas mot de klagomål som tyder på mer systematiska fel i verksamheten. De gränsdragningsproblem gentemot åklagares verksamhet som kan uppkomma skulle få hanteras genom samarbete med Åklagarmyndigheten (jfr s. 213), alternativt kontakter i enskilda ärenden med Riksdagens ombudsmän eller Justitiekanslern – som i egenskap av extraordinära tillsynsorgan har möjlighet att granska samtliga myndigheters ageranden.

text: Jag anser sammantaget att frågan om hur enskildas klagomål ska tas tillvara måste övervägas ytterligare innan man beslutar om en ny granskningsmyndighet och jag bedömer utifrån min egen erfarenhet att en sådan myndighet inte bör fråntas möjligheten att granska enskilda ärenden.

text: Särskilt om Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden

text: Jag delar kommitténs uppfattning (s. 179) att antalet tillsynsmyndigheter i samhället i nuläget är uppseendeväckande många och att det finns anledning att göra ansträngningar för att föra samman näraliggande tillsynsuppgifter och på så sätt effektivisera den statliga tillsynen.

text: Förslaget om att SIN:s verksamhet ska inordnas i Tillsynsmyndigheten för polisens har dock påtagliga brister. Det kan då först konstateras att SIN skapats för att tillgodose ett väl identifierat behov och att myndigheten enligt min uppfattning under den tid den hittills verkat visat sig ha en viktig uppgift att fylla och också fungerat mycket väl. Det nu framlagda förslaget riskerar i sin nuvarande utformning att försämra SIN:s möjligheter att utföra sitt uppdrag och att resultera i allvarliga gränsdragningsproblem inom den nya myndigheten samt leda till oklarheter för myndigheten själv och för andra myndigheter samt – inte minst – för allmänheten. Datainspektionen och SIN har lyft fram dessa aspekter i sina remissvar över betänkandet till vilka hänvisats ovan. Utöver vad dessa myndigheter har fört fram vill jag särskilt påtala följande.

text: SIN har enligt betänkandet idag 14 anställda, varav ett tiotal ägnar sig åt tillsynsverksamhet. Tillsynsmyndigheten för polisen beräknas år 2017 ha 30 anställda (se s. 249). De beslutsorgan som SIN har idag bevaras enligt förslaget i den nya organisationen, men utan att något särskilt kansli eller några ekonomiska resurser knyts härtill (s. 201). Med hänsyn till den omfattning som tillsynsmyndighetens huvuduppdrag skulle komma att ha framstår det som i hög grad osannolikt att tio av dess anställda år 2015-2017 kommer att ägna sig åt den typ av granskningsuppgifter som SIN utför idag. Ändå anger kommittén (s. 186), utan närmare analys, att den inte kan se att det förhållandet att SIN:s verksamhet läggs in i en större organisationsstruktur skulle påverka säkerställandet av följande två omständigheter.

text: 1. Det måste finnas goda förutsättningar att utöva tillsyn över de verksamheter som nämnden ska utöva tillsyn över, och granskningsverksamheten ska vara fristående och självständig i förhållande till de myndigheter vars verksamhet tillsynen avser.

text: 2. Den enskildes tillgång till ett effektivt rättsmedel såväl vad gäller hemliga tvångsmedel som Säkerhetspolisens behandling ska vara fortsatt god.

text: Detta framstår som ett ställningstagande som inte utan vidare utredning kan godtas. Jag bedömer att det finns en beaktansvärd risk att betänkandets förslag resulterar i att mindre resurser läggs på den typ av granskning som SIN för närvarande ansvarar för, något som självfallet kommer att påverka förutsättningarna för att utöva tillsynen och även kan komma att påverka den enskildes tillgång till ett effektivt rättsmedel i angivet avseende.

text: Sett från den nu föreslagna tillsynsmyndighetens för polisen perspektiv är SIN:s verksamhet rimligen den som ligger närmast tillhands att inordna i verksamheten. Om SIN:s verksamhet bör inordnas i en annan myndighet finns emellertid enligt min mening väl så goda skäl att istället anförtro Datainspektionen uppdraget, jfr regeringens tidigare uttalanden om att det finns skäl som talar för att all tillsyn över myndigheternas personuppgiftsbehandling borde ligga på en myndighet (

text: prop. 2009/10:85 s. 273

text: och betänkandets s. 225). Även en sammanläggning med Statens inspektion för försvarsunderrättelseverksamheten (SIUN) skulle kunna övervägas.

text: Jag avstyrker sammantaget betänkandets förslag om att Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ska uppgå i den föreslagna Tillsynsmyndigheten för polisen.

type: avgorande


title: Anspråk på skadestånd av staten på grund av ett frihetsberövande samt i anledning av en brottsutredning; fråga om tillämpning av skadeståndslagen och frihetsberövandelagen

text: Ersättning enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder skall utgå till AA med 13 363 kr, varav 10 000 kr avser ersättning för lidande och 3 363 kr ombudskostnader.

text: AA:s skadeståndsanspråk i övrigt avslås.

text: Anspråk m.m.

text: AA har varit berövad friheten som anhållen under tiden den 3 - 5 mars 1999 på grund av misstanke om grov misshandel, grovt sexuellt utnyttjande av underårig och grov våldtäkt. Förundersökningen mot henne har lagts ned.

text: AA har i en skrivelse hit den 8 januari 2001 framställt anspråk på skadestånd av staten med sammanlagt 141 029 kr, varav 100 000 kr avser ersättning för kränkning samt resterande ersättning för inkomstförlust och vissa utgifter. Hon har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 26 343 kr.

text: AA har gjort gällande att hon är berättigad till ersättning dels på grund av det frihetsberövande hon varit föremål för, dels till följd av polismyndighetens i Västra Götaland och åklagarens felaktiga handläggning av förundersökningen mot henne. I sist nämnda hänseende har hon vänt sig mot främst hur polisens hämtning av henne verkställts, hur polisens information till henne om rätten till försvarare genomförts vid polisförhör samt att hon därvid även delgivits fel brottsmisstanke, samt hur en s.k. överprövning av beslutet om att lägga ned förundersökningen mot henne handlagts av överåklagaren vid åklagarmyndigheten i Göteborg. Hon har även ifrågasatt ett beslut om husrannsakan samt hur denna genomförts.

text: Rikspolisstyrelsen (RPS) och åklagarmyndigheten har inkommit med yttranden i ärendet. Till dessa har fogats ett yttrande avgivet av den polisman som varit utredare i förundersökningen.

text: Åklagarmyndigheten har tillstyrkt att ersättning utgår till AA på grund av frihetsberövandet enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Åklagarmyndigheten har i sitt yttrande hit vidare redogjort för de skäl som legat till grund för åklagarens beslut om tvångsmedel, dvs. hämtning till förhör, anhållande och husrannsakan, ävensom anfört att skriftliga utredningsdirektiv, innefattande de brottsmisstankar som legat till grund för anhållandet, lämnats till utredande polisman.

text: RPS, som avstyrkt att ersättning skall utgå till AA i anledning av polisens agerande under förundersökningen, har anfört bl.a. följande.

text: "Rikspolisstyrelsen konstaterar inledningsvis att de ifrågavarande besluten om hämtning till förhör respektive husrannsakan har fattats av åklagare. När det sedan gäller det sätt på vilket åtgärderna har verkställts kan styrelsen på den föreliggande utredningen inte finna att det har förekommit fel eller försummelse från polisens sida.

text: När det däremot gäller det förhör som inledningsvis hölls med AA är det klarlagt att de brottsmisstankar som hon delgavs vid tillfället inte till fullo stämde överens med vad som angetts i ett direktiv av åklagaren. Rikspolisstyrelsen konstaterar dock att AA i samband med ett förhör påföljande dag underrättats om samtliga brottsmisstankar. Vad beträffar försvararfrågan kan det enligt styrelsens mening, mot bakgrund av bl.a. de brottsmisstankar som riktades mot AA, diskuteras om hon tillräckligt tydligt underrättats om sin rätt att anlita försvarare samt vilka bestämmelser som i övrigt gällde i denna fråga (jfr, bl.a. 12 § förundersökningskungörelsen). Rikspolisstyrelsen kan emellertid inte finna att AA har åsamkats någon skada till följd av polisens agerande i samband med de aktuella förhörstillfällena. Styrelsen kan inte heller på den utredning som i övrigt föreligger finna att det har förekommit något fel eller någon försummelse från polisens sida som skulle kunna grunda skadeståndsskyldighet för staten. Styrelsen avstyrker därför, såvitt avser polisens agerande, att AA tillerkänns ersättning med stöd av

text: skadeståndslagen

text: AA har kommit in med synpunkter på yttrandena.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: AA har till stöd för sitt anspråk åberopat såväl lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) som

text: skadeståndslagen (1972:207)

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. För att denna bestämmelse skall leda till ansvar för staten krävs således att det kan påvisas att fel eller försummelse förekommit vid myndighetsutövningen. Reglerna i frihetsberövandelagen bygger på att ersättningsansvaret för staten är strikt, dvs. det fordras inte att något fel eller någon försummelse förekommit.

text: Bortsett från att förutsättningarna för att skadestånd skall kunna utgå skiljer sig åt mellan de bägge lagarna, föreligger en ytterligare skillnad när det gäller vilka skador som är ersättningsgilla. Enligt frihetsberövandelagen lämnas ersättning för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Enligt den allmänna bestämmelsen i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: lämnas ersättning för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. En jämförelse mellan bestämmelserna visar alltså att ersättning enligt frihetsberövandelagen inte lämnas för person- och sakskador medan den allmänna regeln i

text: skadeståndslagen

text: inte ger grund för ersättning för lidande. Frihetsberövandelagen innehåller inte heller någon bestämmelse som medger ersättning för förmögenhetsskada i allmänhet. För att ersättning för lidande i ett fall som det nu aktuella skall kunna utgå, vid sidan av frihetsberövandelagen, krävs att bestämmelsen i

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: är tillämplig. Enligt den bestämmelsen föreligger ersättningsskyldighet i vissa fall då någon tillfogas lidande genom brott.

text: Frågan hur man skall behandla den situationen att en person begär skadestånd såväl enligt de allmänna bestämmelserna i

text: skadeståndslagen

text: som enligt frihetsberövandelagen har berörts bl.a. i förarbetena till den sistnämnda lagen. Där sägs bl.a. att den skadelidande borde kunna välja mellan att åberopa lagarna men att han självfallet måste hålla sig till det ena eller andra systemet i sin helhet, inte komplettera ena regelkomplexet med föreskrifter ur det andra. Väljer den skadelidande att åberopa

text: skadeståndslagen

text: har han att visa att skadan orsakats t.ex. av fel eller försummelse (jfr

text: prop. 1974:97 s. 47

text: f. och 148). I litteraturen har ansetts att dessa uttalanden inte lär hindra att den skadelidande, när skadeståndet någon gång är begränsat till frihetsberövandelagen, yrkar ytterligare ersättning på grundval av vållande som medför ansvar enligt

text: skadeståndslagen

text: (se Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning II, s. 171).

text: Av

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: framgår att

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser om skadestånd skall tillämpas om ej annat är särskilt föreskrivet. Eftersom frihetsberövandelagen särskilt tar sikte på fall som det förevarande skall prövningen av AA:s anspråk i första hand ske enligt den lagen. Först i den mån hennes yrkanden inte täcks av bestämmelser i frihetsberövandelagen blir det aktuellt att pröva om förutsättningar för ytterligare ersättning med stöd av bestämmelserna om det allmännas skadeståndsansvar i

text: skadeståndslagen

text: föreligger.

text: Ersättning enligt frihetsberövandelagen?

text: Förundersökningen mot AA har avslutats utan att åtal väckts. Hon är därmed berättigad till ersättning enligt frihetsberövandelagen för de skador som frihetsberövandet orsakat henne (1 § och 2 § första stycket 1 och andra stycket). Sådan ersättning lämnas enligt 7 § i den lagen för - såvitt nu är av intresse - lidande, förlorad arbetsförtjänst och utgifter.

text: Ersättning utgår enligt lagen endast för skador som vållats genom själva frihetsberövandet. Utanför det ersättningsgilla området faller skador som inte direkt följer av frihetsinskränkningen i sig utan som vållats genom brottsmisstanken som sådan, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet e.dyl. Personskada ersätts, som antytts ovan, inte enligt frihetsberövandelagen (

text: prop. 1974:97 s. 71

text: Av förarbetena till frihetsberövandelagen framgår att ersättning för lidande inte utgår automatiskt utan att det i huvudsak blir fråga om att göra en skönsmässig uppskattning av graden av lidande i varje enskilt fall, varvid hänsyn kan tas till vissa angivna omständigheter (se

text: prop. 1974:97 s. 72

text: och s. 75 samt

text: prop. 1997/98:105 s. 56

text: f.). Ersättning utgår dock, såsom angetts ovan, endast för det lidande som vållats genom själva frihetsberövandet.

text: Mot bakgrund av det anförda skall AA tillerkännas ersättning för lidande under den tid hon varit frihetsberövad, dvs. för en tid av tre dagar. Normalbeloppet för en frihetsinskränkning av sådan varaktighet ligger på omkring 3 000 kr. Omständigheterna i detta fall är emellertid speciella. Med hänsyn bl.a. till att AA:s sak uppmärksammats i media samt att frihetsberövandet avsett brottsmisstankar av allvarligt slag finner jag dock att hon bör vara berättigad till en ersättning som är väsentligt högre än normalbeloppet. Skälig ersättning för lidande får i hennes fall anses uppgå till 10 000 kr.

text: Ersättning för förlorad arbetsförtjänst utgår enligt frihetsberövandelagen med ett belopp som motsvarar den arbetsinkomst som den frihetsberövande visar sig ha gått förlustig till följd av själva frihetsinskränkningen. Därmed avses i första hand ett direkt inkomstbortfall som blir följden av att den frihetsberövade inte kan utföra sin vanliga sysselsättning under den tid han eller hon är berövad friheten. Därutöver kan ersättning i vissa speciella fall utgå även för inkomstförlust som hänför sig till viss tid efter frihetsberövandet, t.ex. under tid som kan visa sig erforderlig för att en tidigare frihetsberövad som mist sin anställning på grund av frihetsberövandet skall kunna söka nytt arbete (jfr

text: prop. 1974:97 s. 71

text: och

text: prop. 1997/98:105

text: Av vad AA anfört i frågan om inkomstförlust framgår att hon inte har drabbats av någon sådan förlust under den tid hon varit frihetsberövad. Inte heller har AA lagt fram någon utredning som stöder ett antagande om att den inkomstförlust som hon gjort och som avser tiden efter frihetsberövandet orsakats av frihetsberövandet i sig. På grund av det sagda finner jag att frihetsberövandelagens bestämmelser inte medger att AA tillerkänns ersättning för den inkomstförlust som avses med hennes anspråk.

text: Till ersättningsgilla utgifter enligt frihetsberövandelagen hänförs i första hand utgifter för resor till och från vederbörande anstalt. Vidare kan ersättning tänkas utgå för kostnad för familjens flyttning till en mindre bostad samt utgifter för skötsel av barn (

text: prop. 1974:97 s. 71

text: f.).

text: De utgifter som AA begärt ersättning för är inte sådana som orsakats av själva frihetsberövandet. Jag kan därför inte tillerkänna henne ersättning för dessa.

text: AA skall alltså sammanfattningsvis tillerkännas 10 000 kr i ersättning enligt frihetsberövandelagen för det lidande som frihetsberövandet av henne får antas ha inneburit.

text: Ersättning enligt

text: skadeståndslagens

text: bestämmelser?

text: Förordningen (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten innehåller regler om vilken myndighet som på statens vägnar skall handlägga sådana anspråk. Reglerna innebär i korthet att Justitiekanslern, i fråga om anspråk som grundas på bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: om fel och försummelse vid myndighetsutövning, handlägger anspråk till följd av s.k. beslutsskador (

text: 3 §

text: ), medan anspråk på grund av s.k. faktiska skador handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars område en viss skada har inträffat (

text: 5 §

text: ) eller, om det inte finns någon sådan myndighet, hos Justitiekanslern. Enligt

text: 10 § i nämnda förordning

text: får Justitiekanslern emellertid ta över handläggningen av anspråk som det enligt förordningen ankommer på en annan myndighet att handlägga.

text: Jag kan konstatera att AA:s skadeståndsanspråk i denna del innehåller påståenden om både faktiska skador och beslutsskador. Eftersom det av naturliga skäl är lämpligt att AA:s anspråk prövas i ett sammanhang tar jag med stöd av 10 § i den ovan nämnda förordningen upp hennes anspråk till prövning här även i den del det grundas på påståenden om faktiska skador.

text: Såsom anförts inledningsvis skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar (

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ). Av 1 kap. 3 § följer att bestämmelserna om personskada skall tillämpas också då någon tillfogats lidande genom vissa särskilt angivna brott, s.k. kränkningsgrundande brott.

text: Statens skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § förutsätter s.k. vållande eller med ett mera vardagligt uttryck någon form av oaktsamt eller medvetet felaktigt handlande.

text: Av utredning i detta ärende har inte kommit fram någon omständighet som talar för att denna förutsättning är uppfylld vare sig vad gäller åklagarens eller överåklagarens befattning med ifrågavarande förundersökning.

text: När det gäller polisens åtgärder kan jag instämma i de brister som Rikspolisstyrelsen påpekat i sitt yttrande och som hänför sig till de förhör som hållits med AA. Enligt min mening borde AA på ett tydligare sätt än som blev fallet ha underrättats om sin rätt till offentlig försvarare redan vid första förhörstillfället. Försvararfrågan borde i vart fall ha tagits upp på nytt när hon fick del av de brottsmisstankar som åklagare beslutat skulle delges henne. Det bör i sammanhanget också noteras att det av det yttrande som utredande polisman avgivit i saken framgår att orsaken till att AA inte från början delgavs korrekt brottsmisstanke varit ett förbiseende, som rättats till vid påföljande förhör. Enligt min mening är emellertid de brister som Rikspolisstyrelsen påvisat inte av den beskaffenheten att jag anser att staten härigenom ådragit sig ett skadeståndsansvar. Inte heller i övrigt kan jag finna att det förekommit fel eller försummelse från polisen vid förhörstillfällena.

text: Utredningen här ger inte underlag för mig att anta att staten iklätt sig ett skadeståndsansvar gentemot AA på grund av polisens åtgärder i övrigt under förundersökningen.

text: Sammantaget finner jag med hänvisning till det anförda att varken polis eller åklagares agerande innefattat skadeståndsgrundande fel eller försummelse enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . AA:s begäran om skadestånd grundad på nämnda bestämmelse skall därför avslås.

text: Det föreligger inte heller förutsättningar att utge ytterligare skadestånd för lidande enligt bestämmelsen i

text: 1 kap. 3 § skadeståndslagen

text: , då vad som framkommit inte visar att någon brottslig gärning förövats av polis eller åklagare.

text: Med hänsyn till utgången av min prövning av AA:s skadeståndsanspråk skall hon endast tillerkännas ersättning för ombudskostnader i den del där hon vunnit framgång. Hennes anspråk kan då jämställas med ett sedvanligt ärende rörande anspråk på ersättning enligt frihetsberövandelagen. Med beaktande av det sagda, och här tillämpad praxis vid bestämmande av ombudskostnader i den typen av ärenden, bör ersättningen för BB:s arbete med ärendet bestämmas till ett belopp som motsvarar cirka tre timmars arbete enligt den av regeringen bestämda timkostnadsnormen.

text: Ärendet avslutas.


title: Justitiekanslerns remissyttrande över betänkandet mutbrott (SOU 2010:38)

text: Justitiekanslern har anmodats att yttra sig över de förslag som har lagts fram av Utredningen om mutor och får med anledning av detta anföra följande.

text: Allmänna synpunkter

text: Förekomsten av korruption och mutor utgör ytterst ett hot mot samhället och därmed mot alla medborgare. Länder där korruption och mutor är vanligt förekommande kännetecknas av brister när det gäller demokrati, öppenhet och mänskliga rättigheter. Att bekämpa korruption och mutor är därför i grunden ett arbete för att stärka och upprätthålla vår demokrati. Detta bör vara en utgångspunkt när det gäller frågan om hur reglerna om mutbrotten ska utformas.

text: Sedan den 1 januari 1977 gäller att mutansvaret för arbets- och uppdragstagare i privat och offentlig verksamhet är samordnat. Skälen för denna förändring var bl.a. att det allmänna i allt högre grad hade kommit att inrikta sin verksamhet på andra funktioner än myndighetsutövning, dvs. att offentliga organ kommit att få uppgifter som även fullgjordes inom den privata sektorn (

text: prop. 1975/76:176 s. 30

text: f.).

text: Enligt direktiven för utredningen har det i uppdraget ingått att överväga det samordnade mutansvaret för privat och offentlig sektor genom att mot bakgrund av dagens förhållanden göra en förnyad värdering av de skäl som åberopades till stöd för 1977 års reform, och därvid analysera och ta ställning till vilka skyddsintressen som bör ligga till grund för en modern reglering av mutbrott och bestickning. Några överväganden eller någon samlad analys av dessa för mutlagstiftningen centrala frågor finns inte i betänkandet. I den fortsatta beredningen av utredningens förslag måste enligt min mening en sådan övergripande analys tillföras ärendet för att det ska vara möjligt att ta slutlig ställning till hur en modern, ändamålsenlig och lättillgänglig reglering av mutbrottslagstiftningen bör utformas.

text: Betänkandet har mycket fokus på frågor som rör mutbrott i näringslivet, vilket är naturligt mot bakgrund av att en del av uppdraget har varit att ta fram förslag till en kod för beslutspåverkan inom näringslivet. Jag vill emellertid utifrån mitt uppdrag hävda att även om det är i hög grad angeläget att stävja förekomsten av korruption och mutor i näringslivet så är det om möjligt ännu viktigare att så sker när det gäller den offentliga verksamheten. Den straffrättsliga regleringen bör därför enligt min mening, även om mutansvaret ska vara samordnat för privat och offentlig sektor, utformas så att ansvaret för dem som utövar offentlig makt särskilt betonas.

text: Nya straffbestämmelser

text: Jag delar utredningens uppfattning att de nuvarande bestämmelserna i

text: brottsbalken

text: om muta är svåra att överblicka och att det är önskvärt att de bestämmelser som reglerar mutbrott kan sammanföras. Jag är emellertid, mot bakgrund av den allmänna inställning jag redovisat ovan mera tveksam till den av utredningen valda lösningen att placera bestämmelserna i

text: 10 kap.

text: i

text: brottsbalken

text: . Enligt min uppfattning är mutbrotten inte, och bör inte heller främst betraktas som ekonomiska brott och det skulle mot den bakgrunden, om regleringen ska finnas i

text: brottsbalken

text: , vara mera lämpligt att trots de invändningar som kan riktas mot en sådan lösning välja

text: 17 kap.

text: som handlar om brott mot allmän verksamhet m.m.

text: När det gäller den närmare lagtekniska lösning som utredaren föreslår i 5 § och 5 a-d §§ är syftet att genom införandet av fyra olika typfall söka ge ledning för rättstillämparen. Frågan är emellertid om den utformning som bestämmelserna fått leder till att regleringen om mutbrott blir överskådligare och mer lättillgänglig. Bestämmelserna framstår inte som helt lättillgängliga.

text: Jag delar utredningens uppfattning att regleringen av mutbrotten blir tydligare och därmed mer lättillämpad om den katalog som i dag finns över vilka som kan straffas för mutbrott utmönstras. Som utredaren har uttryckt det leder förslaget i denna del till att alla arbets- och uppdragstagare omfattas av straffbestämmelsen (se betänkandet s. 156).

text: I

text: 2 kap. 13 § lagen (2007:1091)

text: om offentlig upphandling (LOU) definieras vad som anses vara en offentlig upphandling i den lagens mening. Av betänkandet framgår att man med termen ”offentlig upphandling” i den föreslagna lydelsen av

text: 10 kap. 5 a § 1 brottsbalken

text: även avser att inbegripa sådana upphandlingar som regleras i lagen (

text: ) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster samt i lagen (

text: ) om valfrihetssystem (se betänkandet s. 161). Som förslaget till lagtext är utformat framgår det emellertid inte helt klart att upphandlingar enligt de två sist nämnda lagarna omfattas av bestämmelsen. Om så är fallet bör det därför i lagtexten tydliggöras vilka offentliga upphandlingar som är avsedda att omfattas av bestämmelsen.

text: Utredningen nämner i avsnitt 6.14 frågan om skydd för s.k. whistleblowers. Som där sägs finns idag vissa bestämmelser som kan sägas ge ett visst skydd för personer som genom att informera, varna eller på annat sätt medverka hjälper till att uppmärksamma oegentligheter. Jag delar utredarens uppfattning att det kan finnas skäl att ytterligare förstärka skyddet för dessa personer.

text: Handel med inflytande

text: Utredarens överväganden i den del som avser handel med inflytande framstår som välgrundade. Justitiekanslern instämmer i utredarens bedömning att det, utöver de förslag som lämnas i denna del, inte kan anses föreligga något behov av en allmän straffbestämmelse som rör handel med inflytande.

text: Justitiekanslern vill i detta sammanhang dock tillägga att det är viktigt att Sverige är lyhörd för kritik och rekommendationer från internationella kontrollorgan. Om Sverige i framtiden skulle utsättas för välgrundad internationell kritik beträffande det förhållandet att det saknas lagbestämmelser om vad som gäller för bidrag till politiska partier, kan det enligt Justitiekanslerns mening finnas skäl att överväga en lagreglering på detta område.

text: En kod om förmåner i näringslivet

text: Justitiekanslern instämmer i utredarens bedömning att en kod om gåvor, belöningar och andra förmåner i näringslivet utgör ett bra komplement till de straffrättsliga bestämmelserna i ambitionen att motverka korruption. Det förslag till kod som lämnas i betänkandet är enligt Justitiekanslerns mening väldisponerat, överskådligt och illustrativt. Den som läser koden torde sålunda få en ganska klar bild av vilken ”kundvård” inom näringslivet som är acceptabel inte bara ur ett straffrättsligt utan även ur ett affärsmoraliskt perspektiv. Enligt Justitiekanslerns mening finns det därför goda skäl anta att koden kommer att ha inte obetydliga brottspreventiva effekter och att den även kommer att bidra till en bättre insikt i näringslivet om var gränserna går mellan godtagbara och osunda kundfrämjande åtgärder.

text: En invändning som skulle kunna resas mot koden är att lagstiftaren överlåter åt en privat aktör, Institutet Mot Mutor, att genom sin förvaltning av koden indirekt påverka tolkningen av mutbestämmelserna i

text: brottsbalken

text: . Justitiekanslern har dock svårt att se något problem med koden ur ett konstitutionellt perspektiv. Det är helt klart att koden inte utgör lag eller någon annan sådan författning som avses i

text: 8 kap.

text: regeringsformen

text: . Därmed är domstolarna inte formellt bundna av innehållet i koden. Koden får dock anses återspegla den praxis som vid var tid gäller i näringslivet för hantering av gåvor och andra förmåner. På detta sätt kommer koden att utgöra en rättskälla som – i likhet med vad som gäller för andra rättskällor såsom doktrinen och handelsbruk – får antas komma till praktisk användning hos domstolarna när de ska tolka lagen. Justitiekanslern håller med utredaren om att Institutet Mot Mutor är en lämplig förvaltare av koden.

text: Frågan kan ställas om det inte finns skäl att införa en eller flera koder motsvarande den av utredningen nu föreslagna också för den verksamhet som bedrivs inom den offentliga sektorn. Man skulle möjligen därmed i större utsträckning än vad som är lämpligt och möjligt inom ramen för en straffrättslig reglering kunna tillgodose behovet av ett mera konkret och handfast stöd i den dagliga verksamheten i den offentliga sektorn. Den straffrättsliga regleringen kan väl sägas ge gränserna för vad som kan beskrivas som en minimistandard. Det bör därmed finnas skäl att även i en kod för den offentliga verksamheten i vissa avseenden ställa upp högre krav än att den som utövar myndighet ska undvika brottsligt handlande.


title: Remissyttrande över promemorian Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa (Ds 2004:52)

text: Min granskning av remissen har koncentrerats till vissa av de frågor som får anses beröra Justitiekanslerns ansvarsområde, medan andra frågor har mer eller mindre lämnats därhän.

text: Vissa allmänna synpunkter

text: Promemorian innehåller en förtjänstfull redogörelse för bakgrunden till och innehållet i fördraget. För den som vill skaffa sig information om fördraget är promemorian en god grund att utgå från. Någon fullständig genomgång av fördraget görs dock inte i promemorian. Även ur andra synvinklar får promemorian anses vara tämligen kortfattad, en aspekt som jag återkommer till.

text: Fördraget ger en tydligare struktur och bättre överblickbarhet när det gäller de grundläggande reglerna för Europeiska unionen (EU). Detta är mycket positivt. Men det hindrar inte att den närmare innebörden av fördraget är oklar på vissa punkter. Det gör det vanskligt t.ex. att bedöma om en svensk anslutning är möjlig utan föregående ändring av vår grundlag (se nedan).

text: Konsekvenser av fördraget

text: I promemorian ges ganska kortfattade beskrivningar av vad fördraget får för konsekvenser inom unionen som sådan och i medlemsstaterna. Avsaknaden av en mer utförlig konsekvensbeskrivning försvårar en bedömning av vad fördraget innebär och i förlängningen av frågan om Sverige bör ratificera detta (jfr

text: prop. 2001/02:72 s. 35

text: från mitten). Därför bör enligt min mening en sådan beskrivning göras inom ramen för den fortsatta lagstiftningsprocessen (jfr vad jag anför i det följande).

text: EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna

text: Till de förändringar i den s.k. primärrätten som införs genom fördraget hör att stadgan om grundläggande rättigheter blir juridiskt bindande. Den omfattar sådana rättigheter som har en motsvarighet i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) men även andra slags rättigheter. Bestämmelser om tolkningen av stadgan och om tillämpningen av den finns i artikel II-111 f. Dessa bestämmelser till trots framstår det som oklart vilken rättslig betydelse stadgan har och vad den kommer att innebära t.ex. när unionsrätten skall tillämpas (jfr Fredrik Wersäll i SvJT 2004 s. 668 f.). Det är en brist att denna fråga inte har analyserats i ärendet. Den bör behandlas i lagrådsremissen.

text: Krävs en grundlagsändring?

text: Det kan finnas skäl att här inledningsvis erinra om att rätten att på unionsnivå besluta föreskrifter som blir omedelbart tillämpliga i medlemsstaterna inte är någon nyhet som införs genom fördraget. Det har också sedan länge varit en grundläggande princip att gemenskapsrätten har företräde framför den nationella rätten. Alltsedan Sverige anslöt sig till EU har det funnits här gällande, på unionsnivå beslutade normer som inte har kunnat härledas ur grundlagen på annat sätt än att de har haft sin utgångspunkt i ett beslut av riksdagen enligt

text: 10 kap. 5 § första stycket regeringsformen

text: (RF) om att överlåta beslutanderätt till unionen (jfr

text: bet. 2001/02:KU18 s. 42

text: mitten).

text: Enligt fördraget skall EU bli en juridisk person och få en beslutskompetens som sträcker sig längre än den som i dag tillkommer Europeiska gemenskaperna (EG). Mot bakgrund av de ökade beslutsbefogenheter som unionen sålunda får inställer sig den inte okomplicerade frågan om en svensk anslutning till fördraget är förenlig med bestämmelserna i vår grundlag, eller om anslutningen fordrar att grundlagen ändras.

text: Vid bedömningen av den frågan är det framför allt en aspekt som är i fokus, nämligen hur en anslutning förhåller sig till föreskrifterna i

text: 10 kap. 5 § första stycket

text: RF om överlåtelse av beslutanderätt till EU. Enligt den bestämmelsen kan riksdagen, inom ramen för samarbete i EU, överlåta beslutanderätt som inte ”rör principerna för statsskicket”. Som ytterligare förutsättning för att överlåta beslutanderätt gäller att fri- och rättighetsskyddet inom det samarbetsområde till vilket överlåtelse sker motsvarar det som ges i RF och i Europakonventionen. Dessutom föreskrivs att en överlåtelse kan beslutas först efter riksdagens godkännande av en överenskommelse enligt

text: 10 kap. 2 §

text: RF.

text: En överlåtelse av beslutanderätt enligt fördraget väcker knappast några frågor såvitt gäller fri- och rättighetsskyddet.

text: Däremot finns det skäl att närmare behandla frågan om överlåtelsen kan anses röra principerna för statsskicket i den mening som avses i

text: 10 kap. 5 § första stycket

text: RF. Bestämmelsen i

text: 10 kap. 5 §

text: RF infördes i samband med att Sverige blev medlem av EU (

text: prop. 1993/94:114

text: bet. 1993/94:KU21

text: och 1994/95:KU9,

text: rskr. 1993/94:275

text: och 1994/95:24, SFS 1994:1375). Paragrafen har därefter ändrats vid ett tillfälle, per den 1 januari 2003. Det var då som det i lagtexten angavs att riksdagen till EU kan överlåta beslutanderätt som inte ”rör principerna för statsskicket” (

text: prop. 2001/02:72

text: bet. 2001/02:KU18

text: , prot. 2001/02:124,

text: bet. 2002/03:KU6

text: rskr. 2002/03:15

text: , SFS 2002:903). Även om bestämmelsen är riktad till lagstiftaren och inte till de rättstillämpande organen (se

text: prop. 2001/02:72 s. 35

text: och

text: bet. 2001/02:KU18 s. 43

text: ) är tolkningen självfallet en juridisk fråga.

text: Av förarbetena framgår att syftet med den angivna ändringen i 10 kap. 5 § första stycket var att i lagtexten uttrycka de begränsningar i möjligheterna till överlåtelse av beslutanderätt till EG/EU som dittills hade framgått endast av uttalanden i lagmotiven (

text: bet. 1993/94:KU21 s. 27

text: f.; jfr

text: prop. 2010/02:72 s. 34

text: f. och

text: bet. 2001/02:KU18 s. 41

text: f. samt

text: bet. 2003/04:KUU1 s. 45

text: Det är naturligt att vid tolkningen fästa särskild vikt vid de uttalanden som har gjorts i förarbetena. Frågan huruvida en överlåtelse av beslutanderätt på grund av fördraget kan ske enligt 10 kap. 5 § första stycket bör sålunda enligt min uppfattning innefatta frågor som om fördraget innebär att statsskickets grunder upphör att vara giltiga, om riksdagens ställning som det främsta statsorganet urholkas i väsentlig grad genom överlåtelsen av normgivningskompetens och om det annars är fråga om överlåtelse av beslutsbefogenheter som omfattar bestämmelser som bär upp grundläggande principer i vårt konstitutionella system; i blickpunkten kommer här den fria åsiktsbildningen och den därtill knutna offentlighetsprincipen och andra viktiga principer enligt

text: tryckfrihetsförordningen

text: och

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: . I praktiken synes den avgörande frågan vara om riksdagens ställning urholkas i väsentlig grad genom överlåtelsen av normgivningskompetens eller inte.

text: Frågan om överlåtelse av beslutanderätt diskuterades redan i samband med framtidskonventets förslag (skr. 2003/04:13 och

text: bet. 2003/04:KUU1

text: ; jfr Ulf Bernitz, Nils Wahls och Ulf Öbergs respektive framställningar i Europarättslig tidskrift 2004 s. 32 f.). Med anledning av fördraget är frågan aktuell på nytt. Den berörs bl.a. av Thomas Bull i artikeln En berättelse om två konstitutioner i SIEPS rapport 2004:3–7 En konstitution för Europa?.

text: Jag konstaterar att den bedömning av överlåtelsefrågan som görs i promemorian är kortfattad (se s. 94 nederst f.), låt vara att det dessförinnan har redogjorts dels för huvudlinjerna i fördraget, dels för tidigare och nuvarande bestämmelser i RF om internationella avtal m.m. Någon närmare analys av överlåtelsefrågan redovisas inte. Detta är enligt min mening anmärkningsvärt med tanke på den stora vikt frågan har. Bristen på analys i promemorian gör det svårt för remissinstanserna att någorlunda säkert bedöma om en överlåtelse kan ske inom ramen för nu gällande grundlag. Motsvarande svårigheter uppkommer för riksdagen om inte beslutsunderlaget förbättras. Jag förordar därför att den nödvändiga analysen görs under den fortsatta beredningen av lagstiftningsärendet.

text: Om en analys av fördragets förhållande till RF inte görs i detta ärende bör den enligt min mening i varje fall komma till stånd senare. Det bör rimligen i något sammanhang övervägas noggrant av lagstiftaren, betydligt noggrannare än som hittills har skett, i vilken mån beslutanderätt bör kunna föras över från riksdagen till unionen.

text: Otvivelaktigt präglas fördraget generellt av en strävan att vidareutveckla samarbetet inom EU. Genom fördraget förskjuts balansen mellan å ena sidan unionen och å andra sidan de enskilda medlemsstaterna, bl.a. på grund av att pelarstrukturen avskaffas och att majoritetsbeslut i ministerrådet kan förekomma i fler typer av frågor än nu (jfr härtill Thomas Bulls i ovan nämnda artikel förda diskussion om huruvida fördraget är förenligt med RF:s utgångspunkt att riksdagen är bärare av den svenska befolkningens vilja, jfr 1 kap. 1 § första stycket och 4 § RF). Fördraget innebär vidare att det i en större utsträckning än hittills blir möjligt att på överstatlig nivå besluta bl.a. om bestämmelser på områden som av tradition ansetts vara primärt varje enskild stats angelägenhet och där samarbetet tills nu har haft mellanstatlig karaktär.

text: Det överstatliga inslaget i EU-samarbetet blir alltså mer uttalat som en följd av fördraget. Exempelvis gäller detta beträffande vissa av de uppgifter som för närvarande hanteras inom unionens tredje pelare, där samarbetet i dag är av mellanstatlig karaktär. Denna förändring omfattar bl.a. straffrättens och straffprocessrättens fält. (Om straffrättsliga och straffprocessrättsliga frågor som gäller fördraget, se Fredrik Wersäll i Svensk Juristtidning 2004 s. 665 f.) EU:s roll förstärks bl.a. på så sätt att unionen ges behörighet att meddela ramlagar med minimiregler om fastställande av brottsrekvisit och påföljder i vissa ämnen. Fördraget leder sålunda till att riksdagens ställning försvagas.

text: För min del lämnar jag öppet om försvagningen av riksdagens makt som lagstiftare, tillsammans med den begränsning som skett av riksdagens makt sedan tidigare, innebär att riksdagens ställning som det främsta statsorganet urholkas i väsentlig grad. Om så är fallet betyder det som sagt att den aktuella försvagningen kommer i konflikt med

text: 10 kap. 5 § första stycket

text: RF.

text: En europeisk åklagarmyndighet

text: Enligt fördraget kan det komma att inrättas en europeisk åklagarmyndighet med rätt att föra talan vid de nationella domstolarna. Det förhållandet att den europeiska åklagarmyndigheten skulle kunna utöva myndighet i Sverige väcker – som jag ser det – frågan om den närmare innebörden av bestämmelserna i 1 kap. 8 och 9 §§ RF angående rättskipning och offentlig förvaltning i vårt land. Denna aspekt diskuteras inte i promemorian och jag saknar möjlighet att nu analysera den. Det kan dock pekas på att motsvarande frågeställning synes uppkomma i fall där en myndighet från någon annan stat får agera på svenskt territorium. Sådan myndighetsutövning tillåts ju redan i dag i vissa fall, se bl.a. lagen (

text: ) om internationellt polisiärt samarbete.

text: Till sist vill jag nämna att i en eventuell proposition i ärendet innehållsförteckningen till fördraget bör ändras redaktionellt i förhållande till den utformning som den har i promemorian (början av del 2). I sitt nuvarande skick ger förteckningen inte någon särskilt bra överblick över bestämmelserna i fördraget.


title: Remissyttrande - Stora brottmål – nya processrättsliga verktyg (SOU 2019:38)

text: Inledning

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: I betänkandet redogörs för utvecklingen mot allt större och mer komplicerade förundersökningar och brottmålsrättegångar och de krav detta ställer på det processrättsliga regelverket. Det anförs bl.a. att det vid hanteringen av stora brottmål har blivit svårare att upprätthålla en rättstillämpning i enlighet med principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration samt förundersöknings- och åtalsplikt. Utredningen anser därför att det krävs omtag i fråga om vilka åtgärder som ska anses rymmas inom den ordning som gäller, för att skapa förutsättningar för att utreda och lagföra även den mest komplicerade och omfattande brottsligheten med rimliga resursinsatser och inom rimlig tid. Justitiekanslern anser att de skäl som läggs fram för behovet att genomföra förändringar är övertygande. Justitiekanslern delar därför utredningens bedömning att det finns skäl att reformera vissa bestämmelser och principer i

text: rättegångsbalken

text: Ett större partsinflytande, en renodlad domarroll och ett ökat fokus på förberedelsen

text: Justitiekanslern delar utredningens inställning att brottmålsförfarandet i högre grad bör utformas utifrån antagandet att det är parterna som styr processens sakinnehåll medan domaren leder processen framåt. Justitiekanslern delar även utredningens bedömning att ett ökat fokus bör läggas på förberedelsen i brottmål. Dessa förändringar ligger i linje med den utveckling som redan idag sker hos domstolarna. Justitiekanslern är därför positiv till förslagen i 45–47 och

text: 51 kap.

text: rättegångsbalken

text: Utökade möjligheter att lägga fram vittnesattester

text: Justitiekanslern har i yttrandet över

text: SOU 2017:98

text: ( Tidiga förhör – nya bevisregler i brottmål ) anfört att en förändring enligt förslaget kan förväntas leda till bl.a. bättre förutsättningar för materiellt riktiga domar samt bidra till kortare häktningstider och minskad restriktionsanvändning. De förslag som nu tillkommit avser domstolens roll och parternas ökade inflytande samt ett ökat utrymme för att lägga fram bevisning som redan är dokumenterad inför åklagare, polis eller annars utom rätta. Justitiekanslern vidhåller det som tidigare anförts när det gäller förändringar av bestämmelserna i

text: 35 kap.

text: rättegångsbalken

text: och är således positiv till förslaget i dessa delar. Justitiekanslern har dock vissa betänkligheter när det gäller den misstänktes rätt till insyn vid förhör under förundersökningen, se närmare under ”Rätten till insyn under förundersökningen”.

text: Nya incitament för misstänktas medverkan i förundersökningar

text: Justitiekanslern delar utredningens bedömning att det finns ett behov av att införa olika incitament för att uppmuntra en ökad medverkan från misstänkta under förundersökningen. De förslag till incitament som lämnas framstår även som rimliga. Även i denna del aktualiseras dock frågor kring den misstänktes rätt till insyn, se närmare under ”Rätten till insyn under förundersökningen”.

text: Som konstateras i betänkandet är det inte heller möjligt med en absolut gränsdragning i förhållande till ett kronvittnessystem. Särskilt i större brottmål kommer den misstänktes uppgifter om egen brottslighet ofta att ha betydelse för utredningen även av andra misstänkta personers brottslighet. Förslagen är därför ägnade att inge vissa betänkligheter ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Dessa frågeställningar har dock problematiserats i betänkandet och enligt Justitiekanslern är betänkligheterna inte så stora att det finns skäl att avstyrka förslagen.

text: Justitiekanslern instämmer i de synpunkter som framförs i det särskilda yttrandet när det gäller risk för obalans mellan åklagarens och den misstänktes insyn i utredningen samt risk att den misstänkte i stor utsträckning kommer att vara utlämnad till åklagarens bedömningar. Förslagen innebär även att det kommer att ställas högre krav på åklagarna och att de kommer att behöva göra bedömningar som det enligt nuvarande ordning ankommer på domstolen att göra. Detta riskerar i sin tur att få till följd att åklagare i ökad utsträckning kan komma att utsättas för påtryckningar eller hot.

text: Mot bakgrund av det ovan anförda har Justitiekanslern vissa betänkligheter ur ett rättssäkerhetsperspektiv när det gäller förslagen i

text: 23 kap.

text: rättegångsbalken

text: om den misstänktes rätt till insyn under förundersökningen. Justitiekanslern ser å andra sidan flera vinster för den misstänkte ur ett rättssäkerhetsperspektiv, såsom snabbare lagföring och kortare häktningstider. Förslagen kan också förväntas leda till bättre förutsättningar för materiellt riktiga domar. Justitiekanslern anser därför att det fortsatta lagstiftningsarbetet särskilt bör fokuseras på hur den misstänktes rättssäkerhet, och då framförallt möjligheten att ta del av den information som behövs, kan garanteras.

text: Förslagen i övrigt

text: Justitiekanslern har inga synpunkter på resterande förslag som framförallt blir en följd av förslagen i övrigt, t.ex. att målsägandens rätt i viss utsträckning kan begränsas.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av att en polismyndighet felaktigt grep en person på grund av ett missförstånd

text: 1. Justitiekanslern tillerkänner FM ersättning med 2 000 kr. Ersättningen ska betalas ut av Justitiekanslern.

text: 2. Justitiekanslern gör vissa uttalanden med anledning av att Polismyndigheten i Östergötlands län felaktigt grep en person till följd av ett missförstånd mellan länskommunikationscentralen och personalen på ett socialkontor.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 27 juli 2012 beordrades en patrull vid Polismyndigheten i Östergötlands län (polismyndigheten) till ett s.k. "prio 1 larm” vid socialkontoret i Motala. Enligt larmet påstods en man vid namn FM ha hotat att bränna ner kontoret. När patrullen kom till platsen såg de en man stå och samtala med personalen. Efter att patrullen via teckenspråk med personalen hade fått bekräftat att mannen i fråga var den som anmälan avsåg tog patrullen tag i FM:s armar och ledde ut honom till en polisbil. När FM hade placerats i bilen informerades han om vad anledningen till ingripandet var. FM uppgav att han var oskyldig och blev mycket upprörd över det inträffade. En av polismännen fattade då tag i FMs ena arm och kopplade ett grepp, varefter FM försökte slita sig loss.

text: Vid ankomsten till polisstationen avvisiterades FM. I samband med avvisitering tog en av polismännen kontakt med företrädare för socialkontoret för att ta upp en formell anmälan. Det framkom då att FM vid det aktuella tillfället inte hade uttalat något hot utan att denna händelse hade inträffat vid ett tidigare tillfälle. Polisen beslutade därför att genast försätta FM på fri fot.

text: En chefsåklagare vid Riksenheten för polismål beslutade att inte inleda förundersökning med anledning av ingripandet mot FM. Beslutet motiverades med att uppgifterna i ärendet inte gav anledning att anta att brott som hörde under allmänt åtal hade förövats. Beslutet stod fast vid en överprövning. Vid den senare prövningen konstaterades att det saknades förutsättningar att gripa FM men att det med hänsyn till vad som tidigare hade förevarit mellan honom och personalen vid socialkontoret fanns en förklaring till hur missförståndet mellan socialförvaltningen och polisen hade uppstått. Åklagaren bedömde därför att det tjänstefel som hade begåtts var ringa och därmed inte straffbart.

text: Anspråk

text: FM har – som han slutligen bestämt sitt yrkande – begärt ersättning av staten med 15 000 kr, varav 10 000 kr för kränkning och 5 000 kr för sveda och värk. Han har som grund för anspråket angett att polismyndigheten genom fel eller försummelse enligt 3 kap. 2 § skade

text: ståndslagen (1972:207)

text: har kränkt honom och åsamkat honom såväl fysisk som psykisk skada.

text: Rikspolisstyrelsen har i ett yttrande hit avstyrkt anspråket.

text: Utredningen

text: FM har sammanfattningsvis anfört följande.

text: Polisens beslut att gripa honom var felaktigt. Det tog ca en timme och tio minuter innan han fick lämna polisstationen. Mot bakgrund av att han inte hade gjort något fel var ingripandet oerhört kränkande för honom. I samband med gripandet fick han personskador och hans psykiska status försämrades ytterligare. Han fick ont i vänster arm och vänster axel. Han fick också ett kraftigt blåmärke på armen som satt kvar ca en vecka och han hade även ont i armen och näsan ca en vecka efter händelsen. Han känner sig felbehandlad av samhället och har under lång tid efter händelsen varit oerhört ledsen. Han grubblar mycket över det inträffade och han har haft sömnproblem.

text: FM har åberopat journalanteckningar till styrkande av de skador som han åsamkades vid den aktuella händelsen. Han har vidare hänvisat till åklagarens beslut i överprövningsärendet angående tjänstefel.

text: Rikspolisstyrelsen har i sitt yttrande hit i allt väsentligt bekräftat de sakomständigheter som FM har åberopat i ärendet. Rikspolisstyrelsen har dock anfört att det mot bakgrund av FMs aggressiva beteende var befogat att utöva visst våld mot honom och att det inte kan anses visat att han tillfogades något psykiskt lidande till följd av polisens åtgärder i samband med ingripandet mot honom. Rikspolisstyrelsen har vidare bl.a. gjort gällande att FM inte var berövad friheten på det sätt som avses i

text: 5 § lagen (1998:714)

text: om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen).

text: FM har kommit in med synpunkter på Rikspolisstyrelsens yttrande.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Staten ska enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: ersätta bl.a. personskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Enligt 3 kap. 2 § jämförd med

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: kan ersättning även utgå för kränkning (ideellt skadestånd) om någon vid myndighetsutövning allvarligt kränks genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Av 1 kap. 1 § skade

text: ståndslagen

text: framgår att lagens bestämmelser om skadestånd endast ska tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet. Frihetsberövandelagen har alltså företräde framför skadeståndslagens bestämmelser.

text: Frihetsberövandelagen reglerar i första hand rätten till ersättning när någon har varit häktad eller anhållen under minst 24 timmar i sträck, se 2-4 §§.

text: Även den som har varit frihetsberövad kortare tid än 24 timmar kan vara berättigad till ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen. Enligt denna bestämmelse har den som har varit berövad friheten till följd av ett beslut vid myndighetsutövning rätt till ersättning om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt .

text: En förutsättning för rätt till ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen är att det har varit fråga om ett frihetsberövande. Härmed avses enligt lagens förarbeten ingrepp som innebär att någon genom inspärrning eller övervakning är faktiskt hindrad att förflytta sig utanför ett rum eller ett annat relativt starkt begränsat område (se

text: prop. 1997/98:105 s. 11

text: f. och 53). Även kortvariga judiciella frihetsberövanden, t.ex. gripanden, omfattas av ansvaret enligt bestämmelsen (se

text: a. prop. s. 17

text: f.).

text: Den som åsamkas personskada eller sakskada genom våld som utövas med stöd av bl.a.

text: 10 § polislagen (1984:387)

text: har vidare rätt till ersättning enligt 8 § frihetsberövandelagen, om han eller hon inte har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att använda våld mot hans eller hennes person eller egendom.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter för Justitiekanslerns prövning

text: FM har åberopat

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: till stöd för sitt anspråk. Som framgår av de rättsliga utgångspunkterna ska dock anspråket i första hand prövas enligt bestämmelserna i frihetsberövandelagen.

text: Ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen

text: Det bör inledningsvis klargöras att ersättning för personskada inte kan utgå enligt 5 § frihetsberövandelagen (se 7 § frihetsberövandelagen). Frågan är då om FM kan tillerkännas ersättning för lidande med anledning av det aktuella polisingripandet. I denna del gör Justitiekanslern följande överväganden.

text: Det är utrett att polisen i med samband ingripandet mot FM beslutade att gripa honom. Det får vidare anses utrett att gripandet hävdes efter drygt en timme. FM har således varit berövad friheten på det sätt som avses i 5 § frihetsberövandelagen (jfr Justitiekanslerns beslut den 22 januari 2013 i ärendet med dnr

text: En ytterligare förutsättning för att ersättning ska utgå enligt 5 § frihetsberövandelagen är att det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Med detta avses enligt förarbetena att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till vad som då har blivit känt inte borde ha fattats om omständigheterna hade varit kända vid beslutstillfället. Bestämmelsen är avsedd enbart för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig.

text: För att ersättning ska kunna utgå enligt denna bestämmelse krävs således att beslutet objektivt sett var felaktigt (se

text: prop. 1997/98:105 s. 53

text: f.).

text: Det är utrett att polisens beslut att gripa FM grundades på att man fått ett larm med beskedet att denne vid det aktuella tillfället hade framfört ett allvarligt menat hot om att bränna ner socialkontoret. Det har i efterhand visat sig att denna uppgift var oriktig och att hotet uttalats vid ett tidigare tillfälle, vilket innebar att det saknades laglig grund för att gripa FM vid det aktuella tillfället. Det är vidare klarlagt att beslutet aldrig hade fattats, om polisen inte hade missförstått socialkontorets personal vid den telefonkontakt som föregick ingripandet. Beslutet var alltså objektivt sett felaktigt.

text: Eftersom det står klart att beslutet att gripa FM vilade på felaktiga grunder och var oriktigt i den mening som avses i 5 § frihetsberövandelagen har FM rätt till ersättning för det lidande som han utsattes för genom frihetsberövandet. Ersättningen ska i enlighet med Justitiekanslerns praxis bestämmas till 1 000 kr.

text: Ersättning enligt 8 § frihetsberövandelagen

text: Vad sedan gäller frågan om FM ska tillerkännas ersättning för personskada med stöd av 8 § frihetsberövandelagen gör Justitiekanslern följande överväganden.

text: Genom den i ärendet åberopade journalanteckningen, och genom vad som i övrigt har framkommit om omständigheterna i samband med gripandet av FM, har han styrkt att han åsamkades fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) till följd av det våld som polisen utövade mot honom med stöd av

text: 10 § polislagen

text: För att ersättning ska kunna utgå enligt den aktuella bestämmelsen krävs emellertid som tidigare nämnts att den skadelidande inte har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att använda våld mot hans eller hennes person eller egendom.

text: Av förarbetena till frihetsberövandelagen framgår att bestämmelsen i 8 § innebär att det allmänna åläggs ett strikt ersättningsansvar för skador orsakade av våld i vissa angivna fall. Vidare framgår att paragrafen tar sikte på skador orsakade av laglig våldsanvändning och att ersättningsskyldighet kan uppkomma även om något fel inte har förekommit. Som exempel på när ersättning ska utgå med stöd av bestämmelsen anges att polisen tvingas skada tredje mans egendom i samband med ett gripande av en brottsling, att tullen skadar egendom som genomsöks vid en rutinbesiktning eller att polisen avlossar ett varningsskott efter en flyende brottsling och att skottet råkar träffa någon annan (se

text: prop. 1997/98:105 s. 23

text: f. och s. 58).

text: Annat är inte visat än att FM i samband med ingripandet mot honom rent objektivt betedde sig på ett sådant sätt att polismännen hade rätt att med stöd av

text: 10 § polislagen

text: utöva visst våld mot honom.

text: Fråga uppkommer då om FM ändå ska tillerkännas ersättning med hänvisning till att beslutet att gripa honom i efterhand visade sig vara oriktigt. Det gemensamma för de exempel som har angetts i förarbetena på när ersättning kan utgå enligt 8 § frihetsberövandelagen är att den skadelidandes beteende inte på något sätt har varit anledningen till att våldet har utövats. I detta fall var emellertid FMs beteende den direkta orsaken till polisens våldsanvändning. Vid sådant förhållande saknas det förutsättningar att tillerkänna honom ersättning enligt nämnda lagrum. Den omständigheten att beslutet att gripa honom hade sin grund i ett missförstånd leder inte till någon annan bedömning (jfr Justitiekanslerns beslut den 30 mars 2006 i ärendet med dnr

text: Ersättning enligt

text: skadeståndslagen

text: Justitiekanslern instämmer i åklagarens bedömning i tjänstefelsärendet att de polismän som deltog i ingripandet mot FM inte gjorde sig skyldiga till något straffbart tjänstefel. Till det kommer att FM har tillerkänts ideellt skadestånd med stöd av 5 § frihetsberövandelagen. Han kan därför inte tillerkännas kränkningsersättning med stöd av skade

text: ståndslagens

text: bestämmelser.

text: Fråga uppkommer då om FM ska tillerkännas ersättning för personskada med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Som tidigare har konstaterats är det styrkt att FM har åsamkats personskada i form av sveda och värk till följd av polisens våldsanvändning mot honom. För att staten ska vara skadeståndsskyldig mot honom krävs att dessa skador har uppkommit på grund av fel eller försummelse. I denna del gör Justitiekanslern följande överväganden.

text: I enlighet med den bedömning som har gjorts i det föregående kan det inte anses ha varit fel av polisen att i samband med att FM blev mycket upprörd använda visst våld mot honom. Våldsanvändningen som sådan kan därmed inte anses ha innefattat fel eller försummelse.

text: Det går emellertid inte att bortse från att beslutet att gripa FM aldrig borde ha fattats och att detta berodde på ett missförstånd mellan två offentliga organ. När det gäller en så pass ingripande åtgärd som att frihetsberöva en person måste det ställas mycket höga krav på att polisen och andra involverade myndigheter försäkrar sig om att samtliga förutsättningar för åtgärden är uppfyllda. Om det, som i detta fall, i efterhand visar sig att bristande kommunikation mellan myndighetsföreträdare har föranlett ett oriktigt gripande måste utgångspunkten vara att staten, som har beslutat om åtgärden och verkställt den, har gjort sig skyldig till ett skadeståndsgrundande fel. Den omständigheten att kommunen i fråga eventuellt har bidragit till det missförstånd som uppstod mellan polismyndigheten och socialkontoret föranleder inte någon annan bedömning. Det får därför anses utrett att staten har gjort sig skyldig till ett skadeståndsgrundande fel gentemot FM.

text: Vad därefter gäller frågan om det föreligger adekvat orsakssamband mellan beslutet att gripa FM och de skador som han åsamkades i anslutning till gripandet konstaterar Justitiekanslern att skadorna aldrig hade uppkommit om polisen hade avstått från att gripa honom. Det föreligger därmed ett orsakssamband mellan det skadeståndsgrundande felet och de uppkomna skadorna. Fråga uppkommer då om orsakssambandet har varit adekvat.

text: Det skulle kunna hävdas att det har varit svårförutsägbart för staten att räkna med att FM skulle åsamkas personskador i samband med att polismyndigheten verkställde gripandet av honom. Vid en samlad bedömning anser dock Justitiekanslern att det måste anses ligga i farans riktning att en person som grips på grund av ett uppenbart missförstånd blir så pass upprörd att polisen tvingas att använda visst våld mot honom eller henne. Justitiekanslern anser därför att det i detta mycket säregna fall får anses ha förelegat adekvat orsakssamband mellan det skadeståndsgrundande felet och de skador som polisen tillfogade FM.

text: Av de journalanteckningar som har åberopats i ärendet framgår att de skador som FM tillfogades var av övergående natur. Han har också själv uppgett att ett blåmärke satt kvar i ca en vecka. Ersättningen för sveda och värk kan därför inte bestämmas till ett högre belopp än 1 000 kr.

text: Sammanfattning av skadeståndsdelen

text: FM ska således tillerkännas ersättning med sammanlagt 2 000 kr, varav 1 000 kr för lidande och 1 000 kr för personskada i form av sveda och värk. Mot bakgrund av att ärendet till övervägande del har avsett tillämpning av frihetsberövandelagens bestämmelser ska Justitiekanslern betala ut beloppet.

text: Tillsyn

text: Omständigheterna i detta ärende visar på att oavsiktliga misstag i ärenden av aktuellt slag kan få stora konsekvenser för den enskilde.

text: Det har inte gått att utreda vad den omedelbara orsaken till missförståndet mellan länskommunikationscentralen och socialkontorets personal var. Uppenbart är att det är av yttersta vikt att en anmälningsmottagare ställer relevanta kontrollfrågor om vad som skett för att undvika dylika missförstånd.

text: Det bör samtidigt framhållas att de polismän som verkställde beslutet att gripa FMs knappast kunde ha hanterat den uppkomna situationen på något annat sätt mot bakgrund av den information som de hade fått från länskommunikationscentralen. Jag noterar i detta sammanhang att det med hänsyn till omständigheterna vid ingripandet inte framstod som ändamålsenligt och praktiskt genomförbart att ta upp en anmälan på socialkontoret eller att där vidta några andra utredningsåtgärder. Polismännen kan därför inte kritiseras för att de tog med sig FM till polisstationen. Jag noterar vidare att polismännen kontaktade socialförvaltningen för att ta upp en formell anmälan kort tid efter att de hade anlänt till polisstationen och att FM släpptes omedelbart efter att det klarlagts att det hela rörde sig om ett missförstånd. Polismännen hanterade således den uppkomna situationen på ett korrekt sätt.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.