title: Avslaget skadeståndsanspråk samt tillsynsuttalande avseende frågan om när ett polisingripande kan anses ha skett mot enskilda deltagare i en demonstration och när ingripandet skett mot demonstrationen som sådan

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern avslår sökandens skadeståndsanspråk.

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden om de rättsliga förutsättningarna för polisingripanden i samband med allmänna sammankomster.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sökanden deltog på förmiddagen den 29 april 2022 i en klimatdemonstration på Birger Jarlsgatan i centrala Stockholm. Såvitt Justitiekanslern uppfattar det arrangerades en s.k. civil olydnadsvecka vid den aktuella tidpunkten.

text: Demonstrationen bestod av ca 50–60 personer. Majoriteten av deltagarna befann sig på vägbanan och vissa dansade eller spelade musik. En stor andel av deltagarna satte sig ned och blockerade körbanan i båda riktningarna. När polis kom till platsen tilläts demonstranterna sprida sitt budskap från vägbanan i cirka åtta minuter. Polisen beslutade därefter att ingripa eftersom man bedömde störningen av trafiken som omfattande. Poliser gick då in i folksamlingen och kommunicerade att deltagarna störde den allmänna ordningen genom att blockera trafiken samt att de behövde flytta sig till trottoaren och fortsätta sin manifestation där. Samma budskap gavs via orderhögtalare från polisfordon i nära anslutning till sammankomsten.

text: Några av demonstranterna valde att lämna vägbanan, men huvuddelen satt kvar. En del av dem limmade fast sig i vägbanan. Polisen började då att lyfta bort deltagarna till trottoaren där de sattes ned för identifiering. Under det att polisen flyttade deltagarna från vägbanan, eller en viss tid efter att detta hade utförts, begav sig övriga deltagare i demonstrationen av från platsen. Sökanden, som var en av dem som inte lämnade körbanan frivilligt, avlägsnades och fördes därefter till Lindarängsvägen, ett antal kilometer bort.

text: Polismyndigheten har uppgett att avlägsnandet av sökanden och övriga deltagare skedde med stöd av

text: 13 § polislagen

text: . Eftersom sökanden inte hörsammade Polismyndighetens ordningshållande befallning åtalades och dömdes han i tingsrätten för ohörsamhet mot ordningsmakten enligt

text: 16 kap. 3 § brottsbalken

text: . Påföljden bestämdes till dagsböter. Sökanden överklagade domen till hovrätten och därefter till Högsta domstolen, men domstolarna meddelade inte prövningstillstånd.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med 109 800 kr avseende ideell och annan skada. Till stöd för sitt anspråk har han anfört bl.a. följande.

text: Polismyndigheten har genom sin tillämpning av

text: 13 § polislagen

text: upplöst en allmän sammankomst utan stöd i lag. Ingripandet borde rätteligen ha skett med stöd av

text: 13 b § polislagen

text: . Sökandens rätt att demonstrera har inskränkts genom avlägsnandet av honom och Polismyndighetens agerande i övrigt. Han har felaktigt åtalats för brott. Domstolarna har dömt i strid med bl.a.

text: polislagen

text: och grundlagen. Ärendet har handlagts alltför långsamt. Myndigheternas agerande strider mot artikel 11 i Europakonventionen och artikel 3.8 i Århuskonventionen.

text: Sökanden har också begärt att Justitiekanslern vidtar vissa tillsynsåtgärder.

text: Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket och avstyrkt detta. Sökanden har kommenterat myndighetens yttrande.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Allmänt om statens skadeståndsansvar

text: Staten ska ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för (

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: Staten ska också ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning (

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ). Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: Skadestånd ska också ges ut om någons grundläggande fri- och rättigheter enligt

text: 2 kap.

text: regeringsformen

text: eller Europakonventionen överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ). Bestämmelsen om rätt till ersättning vid överträdelser av 2 kap. regeringsformen trädde i kraft den 1 augusti 2022 och ska endast tillämpas på skadefall som inträffat efter ikraftträdandet (

text: prop. 2021/22:229 s. 52

text: ff.).

text: Mötes- och demonstrationsfrihet

text: Enligt

text: 2 kap. 1 § första stycket 4 regeringsformen

text: är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad demonstrationsfrihet. Enligt

text: 2 kap. 20 § första stycket 1

text: och

text: 2 kap. 24 § första stycket

text: regeringsformen

text: får demonstrationsfriheten begränsas genom lag med hänsyn till ordning och säkerhet vid demonstrationen eller till trafiken.

text: Av

text: artikel 11 i Europakonventionen

text: följer att var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet. Inskränkningar i dessa rättigheter är endast tillåtna i den mån de är föreskrivna i lag och är nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till den nationella säkerheten eller den allmänna säkerheten, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. Åtgärder som innebär inskränkningar måste vara proportionerliga i förhållande till deras syfte.

text: Konventionsstaterna har en bred bedömningsmarginal i fråga om vilka åtgärder som får vidtas mot personer som genomför demonstrationer i syfte att, utöver att uttrycka sitt budskap, orsaka störningar i trafiken (se Guide on Article 11 of the European Convention on Human Rights – Freedom of assembly and association, uppdaterad den 31 augusti 2025, p. 79). Artikel 11 utgör inget absolut hinder mot att den som demonstrerar genom att blockera en väg straffas för sin handling (se t.ex. Kudrevičius m.fl. mot Litauen , no. 37553/05, dom den 15 oktober 2015 [stor kammare], p. 172 och 173).

text: Ordningslagen

text: Polismyndigheten får upplösa en allmän sammankomst om det, såvitt här är relevant, uppkommer svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten medför avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (

text: 2 kap. 23 § första stycket 1 ordningslagen

text: En allmän sammankomst får upplösas enligt 2 kap. 23 § endast om mindre ingripande åtgärder har visat sig vara otillräckliga för att hindra fortsatt lagstridigt handlande, återställa ordningen, skydda de närvarande eller begränsa störningen av trafiken (

text: 2 kap. 24 § ordningslagen

text: Polisens beslut att upplösa en allmän sammankomst kan enligt

text: 2 kap. 28 § första stycket ordningslagen

text: överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Enligt

text: 2 kap. 29 § första stycket 7 samma lag

text: straffas den som inte efterkommer polisens order att upplösa sammankomsten med böter eller fängelse i högst sex månader.

text: Polislagen

text: Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får en polisman, när det är nödvändigt för att ordningen ska kunna upprätthållas, avvisa eller avlägsna honom eller henne från visst område eller utrymme. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling ska kunna avvärjas. (13 § polislagen.)

text: Har Polismyndigheten med stöd av

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: beslutat att upplösa en allmän sammankomst, får en polisman avvisa eller avlägsna deltagare och åskådare, om det behövs för att syftet med beslutet ska uppnås (

text: 13 b § polislagen

text: Ett avlägsnade enligt

text: polislagen

text: innebär att en person tvångsvis flyttas från en plats, antingen till fots eller i polisfordon. En sådan förflyttning måste vara kortvarig och kan bara avse en kortare sträcka. I annat fall torde ingripandet få betecknas som ett omhändertagande (Munck och Sverne Arvill,

text: Polislagen

text: – en kommentar, Juno version 16, kommentaren till

text: 13 §

text: Ohörsamhet mot ordningsmakten

text: Underlåter en deltagare i en folksamling som stör allmän ordning att efterkomma en för ordningens upprätthållande meddelad befallning döms han eller hon, om inte upplopp föreligger, för ohörsamhet mot ordningsmakten till böter eller fängelse i högst sex månader (16 kap. 3 § brottsbalken).

text: Artikel 3.8 Århuskonventionen

text: Århuskonventionen, som ratificerades av Sverige år 2005, är en FN-konvention om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. EU är part till konventionen och dess innehåll utgör en integrerad del av unionsrätten. Enligt artikel 3.8 i Århuskonventionen ska de parter som anslutit sig till konventionen se till att personer som utövar sina rättigheter i enlighet med bestämmelserna i konventionen inte på något sätt bestraffas, förföljs eller trakasseras för detta.

text: Rätten till rättegång inom skälig tid

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har åsidosatts ska enligt Europadomstolens praxis avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Den totala handläggningstiden är av stor betydelse. Vid bedömningen ska vidare i brottmål beaktas hur komplicerat målet har varit, den tilltalades respektive domstolarnas och myndigheternas agerande under förfarandet samt vad som har stått på spel för den enskilde. (Se bl.a.

text: König mot Tyskland

text: , no. 6232/73, dom den 28 juni 1978 [stor kammare], p. 99; Guide on Article 6 of the European Convention on Human Rights – Right to a fair trial [criminal limb], uppdaterad den 31 augusti 2025, p. 349–361, samt Danelius m.fl., Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2023, Juno version 6, s. 385 ff.)

text: Inaktivitet och ineffektivitet i delar av handläggningen kan i vissa fall tolereras under förutsättning att den sammanlagda handläggningstiden inte är oacceptabelt utdragen (se bl.a. Pretto m.fl. mot Italien , no. 7984/77, dom den 8 december 1983 [stor kammare], p. 35–37, samt ”Toftavägen”

text: NJA 2021 s. 820

text: p. 14 och 22).

text: Den relevanta tiden börjar löpa när den enskilde kan sägas vara anklagad för brott, typiskt sett genom delgivning av brottsmisstanke inom ramen för en förundersökning. Slutpunkten för tiden anses vara när det finns en slutlig dom. (Danelius m.fl., a.a., s. 383 f.)

text: Som utgångspunkt får en handläggningstid om upp till två år per instans för relativt okomplicerade brottmål godtas, om inte skäl för en särskilt skyndsam handläggning föreligger eller framkommer av hänsyn till de tilltalade (se ”Toftavägen” p. 16).

text: Bedömning av skadeståndsanspråket

text: Prövningsram och disposition

text: Bestämmelsen om rätt till ersättning vid överträdelser av rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen i

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: , som trädde i kraft den 1 augusti 2022, ska endast tillämpas på skadefall som inträffat efter ikraftträdandet. Den del av anspråket som avser polisingripandet mot sökanden kan därför inte prövas mot bestämmelsen om grundlagsskadestånd i

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: . Däremot kan anspråket i samtliga delar prövas mot bestämmelsen om konventionsskadestånd. Justitiekanslern finner därför skäl att först pröva om skadeståndsskyldighet har uppkommit på grund av att Europakonventionen överträtts genom dels domen mot sökanden, dels polisingripandet. Därefter kommer Justitiekanslern att pröva om skadeståndsskyldighet uppkommit på grund av att

text: regeringsformen

text: överträtts genom domen mot sökanden. Slutligen kommer övriga skadeståndsfrågor att behandlas.

text: Har Europakonventionen överträtts genom domen mot sökanden?

text: Sökanden har dömts för ohörsamhet mot ordningsmakten. Domen mot honom har i och för sig inneburit en inskränkning av hans mötesfrihet enligt

text: artikel 11 i Europakonventionen

text: . Denna inskränkning har dock haft stöd i

text: 16 kap. 3 § brottsbalken

text: och alltså varit föreskriven i lag. Vidare har inskränkningen skett för att förebygga oordning vilket är ett sådant legitimt intresse som anges i artikeln.

text: När det gäller frågan om inskränkningen uppfyllt konventionens krav på proportionalitet konstateras följande. Det saknas skäl att ifrågasätta bedömningen att sökanden och övriga demonstranter på körbanan orsakat påtagliga störningar av trafiken. Demonstrationen har skett på en vältrafikerad väg i centrala Stockholm. Samtliga körfält har blockerats vilket påverkat både kollektivtrafik och annan trafik. Polismyndigheten har mot denna bakgrund – efter viss tid – meddelat en ordningshållande befallning. Eftersom sökanden inte efterkommit denna har han åtalats och dömts för ohörsamhet mot ordningsmakten till böter.

text: Vid en avvägning mellan å ena sidan ingreppet i sökandens rätt och å andra sidan behovet av att motverka ordningsstörningar framstår det ingrepp som domen innebär som proportionerligt. Därvid beaktas särskilt ordningsstörningens omfattning samt att förseelsen endast renderade låga dagsböter. Justitiekanslern anser alltså att inskränkningen varit nödvändig i ett demokratiskt samhälle och därmed förenlig med artikel 11 i Europakonventionen. Sökandens mötesfrihet enligt konventionen har med andra ord inte överträtts genom domen mot honom.

text: Har Europakonventionen överträtts genom polisens ingripande?

text: Det står klart att Polismyndighetens åtgärder i och för sig har inneburit en inskränkning av sökandens mötesfrihet enligt artikel 11 i Europakonventionen. Åtgärderna har skett för att förebygga oordning. Enligt Europakonventionen krävs vidare att sådana åtgärder har lagstöd och att de är proportionerliga.

text: När det gäller frågan om Polismyndighetens åtgärder haft lagstöd kan konstateras att myndigheten angett

text: 13 § polislagen

text: som stöd för avlägsnandet av sökanden. Den bestämmelsen ger befogenhet att ingripa mot enskilda som stör den allmänna ordningen. Sökanden har rent objektivt agerat på ett sätt som stört ordningen genom att blockera trafiken i centrala Stockholm.

text: Ingreppet har dock skett i samband med att sökanden deltagit i en demonstration som utgjort en allmän sammankomst, vilket komplicerar bedömningen av om lagstöd förelegat. Ingrepp som sker mot sammankomsten som sådan ska, som framgått ovan, ske med stöd av bestämmelserna i 2 kap. ordningslagen. Detta är viktigt eftersom demonstrationer är en av de grundlagsskyddade opinionsfriheterna i

text: 2 kap. 1 § regeringsformen

text: och därför har fått ett starkare skydd mot polisingripanden än vad folksamlingar eller enskilda annars har. Det krävs därför enligt

text: 2 kap. 23 § ordningslagen

text: svårare oordning eller allvarlig störning av trafiken för att åtgärder ska få vidtas mot en sammankomst. Om ingreppet mot sökanden ses som ett ingrepp mot sammankomsten som sådan ska ingreppet alltså ske med stöd av ordningslagen och inte

text: polislagen

text: Det förhållandet att någon deltar i en demonstration kan dock inte anses innebära att denne är fredad mot polisingripanden. Även om ett ingripande kan ske mot en enskild som utövar sin grundlagsfästa rätt att demonstrera, men som stör ordningen eller begår brott, måste polisen, när ett sådant ingripande övervägs, tillämpa

text: 13 § polislagen

text: med all tillbörlig respekt för demonstrationsrätten och avstå från ingripande i annat än helt självklara fall (se

text: JO 2008/09 s. 124

text: ). Konsekvensen blir annars lätt att det särskilda skydd som

text: ordningslagen

text: ger allmänna sammankomster undergrävs.

text: I det nu aktuella fallet står det klart att polisens avlägsnande av sökanden och flera andra personer från demonstrationen har fått konsekvenser för demonstrationen som sådan. Det är således möjligt att se det som att polisens agerande inte främst varit inriktat mot enskilda ordningsstörare utan mot en sammankomst som allvarligt stört trafiken. Det innebär att Polismyndigheten i och för sig tycks ha haft möjlighet att upplösa demonstrationen med stöd av

text: . Samtidigt kan konstateras att rekvisiten i

text: 13 § polislagen

text: har varit uppfyllda avseende sökanden.

text: Bedömningen av om ingreppet mot sökanden i konventionsrättslig mening haft lagstöd i en sådan situation måste innefatta såväl rättsliga överväganden som beaktande av de konkreta omständigheterna vid beslutsfattandet. Här är det relevant att lyfta fram att det i det aktuella fallet varit fråga om en brådskande situation och att det varit svårt att fullt ut överblicka konsekvensen för sammankomsten av Polismyndighetens ingripande mot enskilda demonstranter. Det tycks också ha förelegat en viss osäkerhet angående om deltagarna som inte avlägsnades skulle fortsätta att demonstrera i någon form. Vidare kan konstateras att de faktiska åtgärder som vidtagits var förenliga med såväl bestämmelserna i

text: polislagen

text: som de i

text: ordningslagen

text: . Vid en samlad bedömning får ingreppet därför anses ha skett med erforderligt lagstöd.

text: Enligt Justitiekanslern är det dock en brist att Polismyndigheten i sitt yttrande inte redogjort för sina överväganden i fråga om valet mellan att upplösa sammankomsten och att avlägsna deltagare med stöd av

text: 13 § polislagen

text: . Denna omständighet föranleder Justitiekanslern att nedan göra vissa tillsynsuttalanden.

text: Avslutningsvis gör Justitiekanslern bedömningen att inskränkningen har uppfyllt konventionens krav på proportionalitet av i huvudsak de skäl som angetts ovan i fråga om domen mot sökanden. Därtill är det av betydelse att sökanden före beslutet fick möjlighet att fortsätta demonstrera på trottoaren och att han enbart förflyttades en begränsad sträcka. Justitiekanslern anser alltså att även denna inskränkning varit proportionerlig och därmed förenlig med

text: artikel 11 i Europakonventionen

text: . Sökandens mötesfrihet enligt konventionen har med andra ord inte överträtts genom beslutet om avlägsnande.

text: Har

text: regeringsformen

text: överträtts genom domen mot sökanden?

text: Sökanden har som framgått dömts för ohörsamhet mot ordningsmakten på grund av att han inte efterföljt en uppmaning att flytta sig från den vägbana han blockerat under en demonstration. Demonstrationsfriheten i

text: 2 kap. 1 § regeringsformen

text: får enligt 2 kap. 20 § begränsas genom lag och så har också skett genom bestämmelsen i

text: 16 kap. 3 § brottsbalken

text: . En sådan begränsning får enligt 2 kap. 21 § regeringsformen inte gå längre än vad som är nödvändigt med hänsyn till dess ändamål (proportionalitet).

text: Justitiekanslern konstaterar att den bestämmelse domstolen tillämpat i sökandens fall inte i sig går längre än vad som är nödvändigt i förhållande till ändamålet att skydda allmän ordning och säkerhet. Tillämpningen i det enskilda fallet har också varit förenlig med grundlagens krav på proportionalitet av samma skäl som ovan anförts angående konventionens krav. Någon överträdelse av sökandens rättigheter enligt

text: regeringsformen

text: föreligger således inte.

text: Övriga skadeståndsfrågor

text: Det aktuella ingripandet skedde den 29 april 2022 och åtal väcktes den 8 mars 2023. Tingsrättens dom meddelades den 5 februari 2024. Hovrätten och sedermera Högsta domstolen beslutade att inte bevilja prövnings-tillstånd den 10 april respektive den 21 november samma år. Vid en samlad bedömning kan den totala handläggningstiden inte anses så pass lång att sökandens rätt till en rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har överträtts.

text: Vidare har artikel 3.8 i Århuskonventionen inte överträtts genom myndigheternas åtgärder (jfr Svea hovrätts dom den 12 april 2024 i mål nr B 13007-22).

text: Det har inte heller i övrigt framkommit någon omständighet som gör att det går att dra slutsatsen att Polismyndigheten, Åklagarmyndigheten eller domstolarna har agerat felaktigt eller försumligt på ett sådant sätt som är skadeståndsgrundande.

text: Mot denna bakgrund ska sökandens skadeståndsanspråk avslås.

text: Tillsyn

text: Allmänt

text: Det nu aktuella ärendet föranleder Justitiekanslern att göra några uttalanden om Polismyndighetens agerande vid ingreppet mot demonstrationen ur ett tillsynsperspektiv.

text: Utredningen visar att polisen ingrep mot demonstranterna efter att dessa hade getts utrymme att förmedla sitt budskap en kortare tid. Ingreppet skedde på så sätt att polismän dels uppmanade enskilda deltagare att flytta sig, dels att man via högtalare informerade om att deltagarna måste flytta sig. De som inte efterföljde dessa uppmaningar kom att flyttas av polisen med stöd av

text: 13 § polislagen

text: och några av dem, varibland sökanden var en, kom också att avlägsnas från platsen.

text: Ingrepp mot enskilda eller mot sammankomster – rättsliga utgångspunkter

text: Det ovan angivna händelseförloppet är ett sådant då polisen måste ha klart för sig när ett ingrepp sker mot enskilda personer för att dessa stör ordningen och när ett ingrepp sker mot en grundlagsskyddad allmän sammankomst. Som illustreras av det nu aktuella ärendet är detta inte alltid en så enkel sak att avgöra, vilket föranleder Justitiekanslern att göra följande iakttagelser.

text: Beslut enligt

text: 13 § polislagen

text: kan fattas av enskilda polismän redan vid en risk för störning av allmän ordning. Bestämmelsen ger polisen befogenheter att avvisa, avlägsna eller tillfälligt omhänderta enskilda. I det sistnämnda ligger ett frihetsberövande, vilket alltså är en ingripande åtgärd. Någon möjlighet att överklaga ett beslut enligt

text: 13 § polislagen

text: finns inte, utan rättsenligheten garanteras av de förmansprövningar som ska ske i samband med omhändertaganden och av den granskning som Riksdagens ombudsmän (JO) och Justitiekanslern kan vidta i sin tillsyn.

text: När det gäller ingrepp mot sammankomsten som sådan gäller, mot bakgrund av grundlagsskyddet, helt andra regler.

text: Ordningslagen

text: uppställer för det första högre krav på den störning som kan föranleda ett ingrepp, det ska vara fråga om svårare oordning eller en allvarlig störning av trafiken. Beslutet ska vidare tas av Polismyndigheten och förutsätter alltså att ett ansvarigt befäl involveras i bedömningen. De befogenheter som följer på ett sådant beslut regleras i

text: 13 b § polislagen

text: och innefattar enbart möjligheten att avvisa och avlägsna deltagarna i sammankomsten. Någon rätt att omhänderta enskilda som direkt följd av ett upplösningsbeslut finns således inte. Beslutet om upplösning kan dessutom överklagas enligt

text: 2 kap. 28 § ordningslagen

text: . Att inte efterkomma polisens order att upplösa sammankomsten är i sig straffbart enligt

text: 2 kap. 29 § första stycket 7 samma lag

text: . Det kan tilläggas att Högsta förvaltningsdomstolen i rättsfallet

text: HFD 2023 ref. 50

text: uttalat att eftersom bestämmelserna i

text: ordningslagen

text: utgör inskränkningar i mötes- och demonstrationsfriheten så bör de tolkas restriktivt (p. 14).

text: Sammantaget föreligger således väsentliga skillnader mellan den rättsliga regleringen av när polisen får ingripa mot enskilda på grund av ordningsstörningar och den när ett ingrepp får ske mot en allmän sammankomst.

text: Hanteringen av gränsdragningsfrågor

text: Det är som framgått inte alltid lätt att avgöra om en polisär åtgärd ska anses rikta sig mot en enskild eller om den måste anses utgöra ett ingrepp mot en sammankomst i sig. I det sammanhanget måste man beakta att alla ingrepp, även mot en sammankomst, ytterst riktar sig mot enskilda. Enbart det förhållandet att det varit möjligt att beteckna åtgärden som ett ingrepp mot en enskild är inte bestämmande, utan frågan måste bedömas utifrån hur sammankomsten påverkats av åtgärden. I vissa fall är det tydligt att ett ingrepp, oavsett hur det rubricerats, har haft till följd att en demonstration upplösts (se

text: JO 2008/09 s. 124

text: , på s. 128).

text: I vissa särpräglade situationer, t.ex. när en sammankomst, demonstration eller ett framförande av konstnärligt verk endast innefattar ett fåtal personer, medför ett ingrepp mot en enskild deltagare nästan oundvikligen också att själva sammankomsten påverkas. Vanliga exempel är gatumusiker och s.k. enmansdemonstrationer. I dessa fall har det konstaterats att polisens befogenheter att ingripa mot enskilda på grund av brott eller ordningsstörningar måste utövas med all tillbörlig respekt för demonstrationsrätten (se anfört JO-beslut s. 129).

text: I andra fall är det mer okomplicerat att ingripa mot enskilda, såsom om några få personer i en demonstration kastar sten eller liknande, medan en majoritet av deltagarna demonstrerar fredligt. Att polisen då med stöd av antingen reglerna i

text: rättegångsbalken

text: eller

text: polislagen

text: kan ingripa mot de enskilda individer som agerar ordningsstörande står klart. Det förhållandet att någon deltar i en demonstration kan nämligen inte anses innebära att denne är fredad mot ingripanden.

text: Det avgörande momentet vid bedömningen av vilket regelverk som är tillämpligt vid den polisiära hanteringen av en allmän sammankomst måste mot denna bakgrund vara vilken faktisk effekt som ett polisingripande kan komma att få för sammankomsten som sådan. Ingripanden som inte kan utföras utan att direkt påverka sammankomsten eller dess budskap och som grundats i den samlade ordningsstörande effekt som sammankomsten har måste ses som riktade mot denna, även om de formellt sett kan bestå i ett flertal ingrepp mot enskilda. Det står också klart att sådana ingrepp måste ske med försiktighet så att

text: polislagens

text: befogenheter inte utnyttjas i situationer där grundlagsskyddet motiverat att

text: ordningslagens

text: bestämmelser ska följas. Det förhållandet att

text: 13 § polislagen

text: kan tillämpas också i situationer där en allmän sammankomst är för handen utgör således inte alltid ett skäl för att bestämmelsen bör tillämpas.

text: Det nu aktuella ärendet illustrerar det nu sagda på ett tydligt sätt och det finns enligt Justitiekanslerns mening skäl för Polismyndigheten att uppmärksamma de angivna gränsdragningsfrågorna på ett tydligare sätt i sin framtida hantering av demonstrationer med ordningsstörande inslag.


publisher: Justitiekanslern

title: Staten inte skadeståndsskyldig för bolags rättegångskostnader i förvaltningsmål om återkrav av assistansersättning

org: jk

text: Justitiekanslern avslår sökandens anspråk.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Försäkringskassan beslutade i maj 2023 att sökanden (bolaget), i egenskap av assistansanordnare för en försäkrad, skulle betala tillbaka 15 380 791 kr som det fått i assistansersättning för perioden 1 oktober 2015 – 14 februari 2023. Myndigheten angav i sitt beslut att bolaget dels inte hade anmält ändrade förhållanden avseende den försäkrades sjukdomsbesvär, dels lämnat oriktiga och/eller vilseledande uppgifter avseende den försäkrades behov av assistans. Försäkringskassan bedömde att det hjälpbehov som skulle tillgodoses genom personlig assistans inte översteg 20 timmar i veckan och att det därför inte hade funnits någon rätt till statlig assistans-ersättning. Ersättningen hade därmed utgått felaktigt och återkrävdes i sin helhet för den aktuella perioden. Vid omprövning fann Försäkringskassan inte skäl att ändra grundbeslutet, vilket motiverades med att bolaget lämnat oriktiga uppgifter.

text: Bolaget överklagade beslutet till förvaltningsrätten och yrkade att det skulle upphävas. Bolaget yrkade även ersättning för sin rättegångskostnad. Försäkringskassan motsatte sig ändring, men frånföll den åberopade grunden att bolaget hade lämnat oriktiga uppgifter. Myndigheten gjorde i stället gällande att bolaget i första hand hade brustit i sin anmälnings-skyldighet och i andra hand att det borde ha insett att ersättning hade utgått felaktigt. Förvaltningsrätten biföll överklagandet och avvisade bolagets yrkande om ersättning för rättegångskostnad. Som skäl anförde rätten att den var förhindrad att pröva annat än det som hade lagts till grund för återkravsbeslutet, dvs. att bolaget hade lämnat oriktiga uppgifter, och att det inte förelåg förutsättningar att döma ut ersättning för rättegångskostnad i mål som rör återkrav av assistansersättning.

text: Anspråket m.m.

text: Bolaget har begärt skadestånd av staten med 150 000 kr samt 3 000 kr i ombudsarvode inom ramen detta ärende, och har till stöd för anspråket anfört i huvudsak följande. Sedan september 2022 är ett återkravsbeslut en exekutionstitel. Rätten till en rättvis rättegång kräver att bolaget enligt

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: ges ersättning för ombudskostnader. I andra hand görs det gällande att Försäkringskassans processföring i domstol har varit vårdslös. Det har varit utsiktslöst att försöka ändra talan på det sättet som Försäkringskassan gjorde och det stämmer inte att myndigheten i omprövningsbeslutet hade angett någon annan grund än att oriktiga uppgifter hade lämnats. Bolagets ombudskostnader tog endast sikte på att bemöta denna grund. Försäkringskassans taleändring medförde att domstolsprocessen blev onödig eftersom det i praktiken innebar att den återkallade sitt återkravsbeslut. Den vårdslösa processföringen utgör skadeståndsgrundande försumlighet och det föreligger adekvat kausalitet mellan kostnaderna och den onödiga processen. Det nedlagda arbetet, 80 timmar, är skäligt sett till återkravsbeloppets storlek och målets komplexitet.

text: Försäkringskassan har yttrat sig över anspråket och ansett att det bör avslås.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter m.m.

text: Rätten till en rättvis rättegång kommer till uttryck i både

text: regeringsformen

text: och Europakonventionen. Av

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: föl-jer att en rättegång ska genomföras rättvist och inom skälig tid. Bestämmel-sen omfattar alla rättegångar i Sverige.

text: I

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: föreskrivs att var och en, vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter, ska vara berättigad till en rättvis rättegång. Sociala förmåner av det slag som nu är i fråga anses i regel utgöra civila rättigheter i Europakonventionens mening (se bl.a. Europadomstolens dom den 26 februari 1993 i målet

text: Salesi mot Italien

text: , no. 13023/87, p. 19). Rätten till en rättvis rättegång föreskriver inte i sig någon generell rätt till ersättning för rättegångskostnader för enskilda som vinner ett mål mot staten (se Europadomstolens dom den 28 september 1995 i målen Masson och Van Zon mot Nederländerna, no. 15346/89 och 15379-89, p. 49). Det är i stället upp till varje medlemsstat att utforma sitt system för att enskilda ska tillförsäkras rättvisa rättegångar.

text: En annan sak är att det i enskilda fall kan strida mot rätten till en rättvis rättegång om någon ersättning för rättegångskostnader inte ges. Här avses framför allt särpräglade fall och/eller särskilt ömmande situationer beträffande fysiska personer, där avsaknaden av en möjlighet till ersättning för rättegångskostnader har ansetts utgöra en otillåten begränsning av tillgången till domstolsprövning eller likställdheten mellan parterna. (Se t.ex. Europadomstolens dom den 6 april 2006 i målet

text: Stankiewicz mot Polen

text: , no. 46917/99 och dom den 12 maj 2022 i målet

text: Dragan Kovačević mot Kroatien

text: , no. 49281/15. Jfr även Europadomstolens dom den 13 februari 2024 i målet

text: Jakutavičius mot Litauen

text: , no. 42180/19.)

text: Högsta domstolen har också i ett antal avgöranden som rört mål om utsökning och skuldsanering som handlagts enligt lagen (

text: ) om domstolsärenden funnit att rätten till en rättvis rättegång enligt

text: krävt en justering i förhållande till befintliga kostnadsfördelningsregler som gynnade det allmänna som part i förhållande till enskilda. Avgörandena innebär att enskilda när de har framgång mot staten ska ha samma möjlighet till ersättning för sina rättegångskostnader som när de har en enskild som motpart. (Se ”RF och rättegångs-kostnaderna”

text: NJA 2015 s. 374

text: , ”Upprättelseersättningen”

text: NJA 2018 s. 49

text: , ”Bilen i Borås”

text: NJA 2020 s. 908

text: och ”Den pantsatta bostadsrätten”

text: NJA 2021 s. 235

text: I förvaltningsmål saknas som huvudregel en rätt till ersättning för rättegångskostnader från motparten vid en framgångsrik talan. Principen är i stället att vardera parten står för sina egna rättegångskostnader, oavsett utfallet i målet. Denna så kallade kvittningsprincip medför visserligen att en enskild inte kan få ersättning för sina rättegångskostnader vid en vinst, men den ger samtidigt den enskilde ett skydd mot att tvingas ersätta motpartens kostnader vid en förlust. På så sätt säkerställer principen parternas likställdhet i processen. Till bilden hör också att det ställs låga processuella krav på parterna i ett förvaltningsmål. Enskilda ges därmed goda möjligheter att få sin sak prövad i domstol, utan att behöva anlita ett juridiskt ombud. Förvaltningsprocessen har mot den här bakgrunden av Högsta förvaltningsdomstolen bedömts regelmässigt uppfylla de krav som kan ställas för att en rättegång ska anses rättvis (se

text: HFD 2022 ref. 10

text: , p. 19 och 31).

text: Högsta förvaltningsdomstolen har dock också uttalat att det inte kan uteslutas att det undantagsvis kan uppstå situationer där omständigheterna är sådana att det inte skulle vara förenligt med rätten till en rättvis rättegång om en enskild part inte kan få ersättning för befogade rättegångskostnader som har uppkommit i ett förvaltningsmål. Sådana situationer kan dock i regel hanteras på så sätt att den enskilde kan begära kompensation för sina rättegångskostnader genom reglerna om skadestånd (se

text: HFD 2022 ref. 10

text: , p. 31 och 32 med vidare hänvisningar).

text: Inom ramen för statens frivilliga skadereglering kan Justitiekanslern besluta om skadestånd till enskilda för skäliga rättegångskostnader som uppkommit i ett förvaltningsmål. I ett sådant fall prövar Justitiekanslern inledningsvis om den enskilde har haft rätt till ersättning i form av skadestånd på någon annan grund än den påstådda överträdelsen av rätten till en rättvis rättegång. Typiskt sett sker en prövning om det förekommit fel eller försummelse vid myndighetsutövning på det sätt som krävs för skadestånd enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: . Om en sådan rätt inte har ansetts föreligga har, i nästa steg, prövats om avsaknaden av en ersättningsmöjlighet i det aktuella fallet har utgjort en överträdelse av den enskildes rätt till en rättvis rättegång så som denna rätt har uttolkats av Europadomstolen. Om så, har skadestånd utgått med stöd av

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: . (Se Justitiekanslerns beslut den 25 februari 2025 i dnr 2024/7674.)

text: Ska skadestånd utgå på grund av att Försäkringskassan gjort sig skyldig till fel eller försummelse i sin processföring vid domstol?

text: Bolaget har haft invändningar mot Försäkringskassans agerande efter att det aktuella beslutet överklagats och överlämnats för prövning i domstol. Myndighetens processföring har visserligen en koppling till den bestämmanderätt som kassan utövat mot bolaget genom det överklagade beslutet, men detta innebär inte i sig att processföringen skett vid Försäkringskassans myndighetsutövning på det sätt som krävs enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Det har inte heller framkommit något som talar för att de enskilda processhandlingar som vidtagits av myndigheten skulle vara av ett sådant slag att en bedömning mot bestämmelsen aktualiseras. Något skadestånd kan alltså redan av detta skäl inte utgå på denna grund.

text: Ska skadestånd utgå på grund av överträdelse av rätten till en rättvis rättegång?

text: Fråga uppkommer därmed om avsaknaden av en möjlighet till ersättning för de aktuella rättegångskostnaderna här utgör en överträdelse av sökandens rätt till en rättvis rättegång enligt

text: och

text: artikel 6.1 Europakonventionen

text: . Utgångspunkten är härvid, som framgått ovan, att den i förvaltningsprocessen tillämpade kvittningsprincipen är förenlig med denna rätt utom i mer särpräglade fall där utebliven ersättning för rättegångskostnader skulle försätta den enskilde i en orimlig situation vad gäller antingen tillgången till en domstolsprövning eller parternas likställdhet i processen.

text: Justitiekanslern konstaterar att sökanden inte är en fysisk person utan ett aktiebolag som verkar på en offentligrättsligt reglerad marknad. Ett sådan aktör måste anses ha både kompetens och medel att företräda sig självt i förhållande till de myndigheter som bolaget kommer i kontakt med i verksamheten. Att återkravsbeloppet här har varit mycket högt och målet därmed tveklöst varit av stor betydelse för bolagets ekonomiska situation förändrar inte den bedömningen. Ombudskostnadernas storlek i förhållande till återkravbeloppet har inte heller varit sådana att bolagets tillgång till domstolsprövning kan sägas ha begränsats på ett oproportionerligt sätt genom tillämpningen av kvittningsprincipen.

text: Bolaget måste vidare anses ha varit väl insatt i vilka förutsättningar som gäller för att assistansersättning ska betalas ut och det regelverk som kringgärdar verksamheten. Det har också haft tillgång till underlag beträffande den försäkrades hälsotillstånd och behov av assistans, eller i vart fall kunnat anskaffa sådant utan större ansträngning. Målet som sådant har inte varit särskilt omfattande eller rört komplicerade juridiska frågeställningar. Prövningen har i stället innefattat en bedömning av ett begränsat antal sakförhållanden. Ingenting talar för att bolaget genom att inte få ersättning för sina rättegångskostnader har försatts i ett väsentligt underläge i förhållande Försäkringskassan (se

text: Stankiewicz mot Polen

text: , p. 69). Förvaltningsrättens avgörande vilar visserligen på rättsliga överväganden men dessa är av den karaktären att de ska uppmärksammas av domstolen även om en part inte uttryckligen för fram dem.

text: Sammantaget har det i bolagets fall inte varit fråga om en sådan ömmande situation eller särpräglat fall där tillgången till domstolsprövning eller likställigheten mellan parterna kräver att det ska får ersättning för sina rättegångskostnader. Det har därför inte varit oförenligt med rätten till rättvis rättegång att tillämpa kvittningsprincipen i förhållande till bolaget. Av det följer att avsaknaden av ersättning för ombudskostnaderna inte utgör någon överträdelse av bolagets rätt till en rättvis rättegång.

text: Anspråket ska därför avslås. Vid denna utgång saknas även förutsättning att ge ersättning för ombudskostnad i ärendet här.

type: avgorande


title: Delbetänkandet Jakt och fiske i renbetesland (SOU 2023:46)

text: ( Departementets diarienummer LI2023/03401 )

text: Inledningsvis vill jag framföra att jag delar Renmarkskommitténs bedömning att frågor som rör samebyarnas rätt att upplåta jakt och fiske bör lösas genom lagstiftning och inte genom rättsprocesser.

text: Med anledning av den pågående processen mellan Talma sameby och staten och de uppgifter som där framkommit, delar jag dock inte i alla delar den bedömning som kommittén gjort gällande rättsläget för samebyarna i Lappland. Mot bakgrund av att staten nyligen stämts av ytterligare ett antal samebyar väljer jag även i övrigt att avstå från att yttra mig över de slutsatser som kommittén dragit rörande de historiska förhållandena och vilka konsekvenser detta får för upplåtelserätten för övriga samebyar.

text: Jag har inga synpunkter på kommitténs förslag till tillfällig reglering om ett förtydligande av upplåtelseförbudet och till upplåtelser i lokala föreningarnas regi. Detsamma gäller förslaget om hanteringen av ett delat vilt- och fiskevårdsansvar mellan staten och en sameby i de fall där en sameby har visats ha bättre rätt än staten att upplåta småviltsjakt och fiske.

text: Det är vidare positivt att kommittén försöker lösa den problematik som identifierats beträffande statens hantering av upplåtelser av småviltsjakt och fiske. Jag är dock tveksam till om förslaget till en ny reglering i

text: 32 a § rennäringslagen

text: åstadkommer den förändring som avses. Dessutom framstår den föreslagna regleringen fortfarande som svårtillgänglig. Jag anser det därför motiverat att frågan blir föremål för ytterligare överväganden.

text: Vad avser kommitténs skiss till framtida reglering ser jag inte skäl att i nuläget uttala mig i denna del.


title: Promemorian Hyra anstaltsplatser utomlands (Ds 2025:1)

text: ( Departementets diarienummer

text: Ds 2025:1

text: Övergripande synpunkter

text: Frihetsberövande är en av de mest ingripande formerna av myndighetsutövning. Om förslaget att svenska fängelsestraff ska kunna verkställas i andra länder genomförs måste därför höga krav ställas på möjlighet till kontroll av att gällande rättssäkerhetskrav och Sveriges internationella åtaganden om mänskliga rättigheter efterlevs. Det är också av stor vikt att svenska staten även då kan säkerställa att utdömda påföljder verkställs korrekt, till exempel genom att motverka att intagna avviker från anstalten eller har otillåtna kontakter med utomstående.

text: Utredningen föreslår att en rad avgörande frågor ska regleras genom avtal med den mottagande staten. Det gäller t.ex. rätten för Sverige att utöva tillsyn i det mottagande landet, att svensk lag ska gälla under verkställigheten, att Sverige ska ha jurisdiktion över utsänd personal och möjligheten till en rättssäker ordning för beslutsfattande och dokumentation. Att villkoren för verkställighet av svenska fängelsestraff på detta sätt blir beroende av ett bilateralt avtal väcker enligt Justitiekanslerns mening frågor om hur staten ska kunna garantera att myndighetsutövningen uppfyller författningsreglerade krav.

text: Eftersom utredningen inte innehåller något utkast till avtal är det svårt att fullständigt överblicka och bedöma förslaget. Det är också svårt att avgöra vilka eventuella ytterligare regleringar som skulle kunna behövas i lag för att åstadkomma ett fullgott skydd för de intressen som staten har att säkerställa.

text: Utredningen anger att svensk personal bör användas i så stor utsträckning som möjligt i klientnära kontakter, men att utländsk personal kan komma att arbeta nära och fatta beslut om intagna. Beslut fattade av lokalt anställd personal ska enligt en ny bestämmelse i fängelselagen anses fattade av Kriminalvården. Detta väcker frågor om vilken ordning som ska gälla för det fall en utländsk kriminalvårdare begår tjänstefel, eller någon annan brottslig handling, i kontakten med en intagen. Med utgångspunkten att Sverige inte kommer att ha jurisdiktion över den lokalt anställda personalen går det att diskutera om förslaget är förenligt med Sveriges åtaganden enligt

text: artikel 3 i Europakonventionen

text: (förbudet mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling) och FN:s antitortyrkonvention. Justitiekanslern noterar att den norska tillsynsmyndigheten framfört liknande kritik vid kontroll av de utländska anstaltsplatser som Norge tidigare hyrt. Frågan bör utredas ytterligare i den fortsatta beredningen av förslaget.

text: Justitiekanslern efterlyser också en analys av hur den i Sverige grundlagsfästa rätten att meddela och offentliggöra uppgifter är tänkt att tillämpas för lokalt anställd personal i det mottagande landet, och vilka konsekvenser detta kan få.

text: Justitiekanslerns möjligheter att bedriva effektiv tillsyn och skadereglering

text: Justitiekanslern har till uppgift att granska att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och att de även i övrigt fullgör sina åligganden. Justitiekanslern har också möjlighet att på frivillig väg reglera vissa skadeståndsanspråk som riktas mot staten. En stor mängd klagomål och skadeståndsanspråk från frihetsberövade personer hanteras vidare av Justitiekanslern. Det är därför angeläget att Justitiekanslern har förutsättningar att effektivt granska och utreda förhållanden på Kriminalvårdens anstalter.

text: Som konstateras i utredningen finns det i gällande regelverk inget formellt hinder mot att Justitiekanslern utövar tillsyn i en anstalt utomlands. Vidare finns det, enligt

text: skadeståndslagen

text: , inte något hinder mot att pröva skadeståndsanspråk hänförliga till skador som vållats på grund av fel eller försummelse av utländsk personal vid en anstalt utomlands.

text: I utredningen föreslås att det i överenskommelsen mellan Sverige och det mottagande landet bör tas in bestämmelser som möjliggör för svenska myndigheter att utöva tillsyn i anstalt utomlands. Någon närmare beskrivning av villkoren för tillsynens bedrivande lämnas inte. Det är därmed svårt att ta ställning till vad förslaget i praktiken kommer att innebära för Justitiekanslerns verksamhet. Justitiekanslern vill dock peka på följande aspekter som bör kräva vidare överväganden i den fortsatta beredningen av förslaget till lagstiftning och utarbetandet av modellavtal.

text: Det går inte att komma ifrån att de praktiska förutsättningarna för Justitiekanslern att effektivt bedriva sin verksamhet beträffande anstalter utomlands är mer begränsade än beträffande anstalter i Sverige. Såvitt gäller exempelvis intagnas anmälningar och skadeståndsanspråk med anledning av hur utländsk personal agerat uppkommer frågor om möjligheten att få fram ett fullgott underlag för Justitiekanslerns bedömning, när anstalten är belägen i ett land som inte har samma handlingsoffentlighet och dokumentationsskyldighet som Sverige. Även det förhållandet att verksamheten i anstalter utomlands kan omfatta andra språk än svenska kan påverka möjligheterna att få fram adekvata underlag.

text: Av

text: och

text: 10 §§

text: lag (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn följer att Justitiekanslern har rätt att få del av myndigheters handlingar, och att myndigheter och statliga tjänstemän ska tillhandagå Justitiekanslern med de upplysningar och yttranden som begärs. Sådan skyldighet åligger även annan som står under Justitiekanslerns tillsyn. Justitiekanslern har också möjlighet att förelägga om och döma ut vite i samband med inhämtandet av upplysningar. Justitiekanslern efterlyser ett närmare resonemang om hur skyldigheterna i lagen om Justitiekanslerns tillsyn kommer att kunna tillämpas i förhållande till utländska myndigheter och anställda som är delaktiga i att verkställa svenska fängelsestraff utomlands.

text: Till detta kommer att det finns frågor som kan vara svåra att reglera i avtal. När det gäller prövningen av skadeståndsanspråk kan exempelvis konstateras att rätt till ersättning för ideell skada (kränkning) förutsätter att den skadelidande har utsatts för ett typiskt sett integritetskränkande brott (

text: 3 kap. 2 § 2

text: och

text: 2 kap. 3 §

text: skadeståndslagen

text: ). Det skulle alltså kunna uppstå situationer där Justitiekanslern har att bedöma om utländsk personal har begått tjänstefel enligt svensk rätt, trots att Sverige saknar straffrättslig jurisdiktion över personalen. Även hur en sådan situation ska hanteras torde kräva vidare överväganden.

text: Sammanfattningsvis kan konstateras att det ställs höga krav på en överenskommelse med det mottagande landet för att Justitiekanslern effektivt ska kunna bedriva sin verksamhet. Särskilt bör framhållas att myndighetens möjlighet till en reell granskning av Kriminalvårdens verksamhet i den mån intagna finns på anstalt utomlands är en förutsättning för att dessa intagna ska få sina anmälningar och skadeståndsanspråk prövade på samma villkor som intagna på anstalter i Sverige.

text: Bestämmelserna om förvar

text: I promemorian föreslås att en ny grund för förvar ska införas vid placering i anstalt utomlands, för att möjliggöra att en utlänning ska kunna transporteras tillbaka till Sverige under ordnade former när ett beslut om förvar annars upphör. Enligt Justitiekanslern kan det finnas skäl att överväga om det i den föreslagna bestämmelsen bör tydliggöras att syftet med ett sådant beslut om förvar just är att ordna transport till Sverige. Detta för att tydligare begränsa den nya förvarsgrundens tillämplighet.

text: Vidare kan konstateras att kostnaderna för offentligt biträde lär öka vid placering av förvarstagna utomlands. Det finns starka rättssäkerhetsskäl som talar för att det offentliga biträdet vid en muntlig förhandling bör kallas att inställa sig på samma plats som den förvarstagna om den förvarstagna så önskar. I promemorian saknas en bedömning av hur stora kostnaderna för sådana inställelser kan tänkas bli.

text: Övriga frågor

text: Utredningen föreslår att fängelselagen ska ändras så att Kriminalvården får placera en intagen i en kriminalvårdsanstalt utomlands. Ikraftträdande har föreslagits till den 1 januari 2026. I avsnittet om ikraftträdande anges att om en internationell överenskommelse då inte har trätt i kraft blir det möjligt för Kriminalvården att fatta beslut om placering i anstalt utomlands först när så skett. Något sådant villkor framgår dock inte av den föreslagna lagtexten.

text: Med hänsyn till att det är en grundläggande förutsättning för bestämmelsens tillämpning bör ett tillägg i lagtexten övervägas om att en placering utomlands förutsätter ett av riksdagen godkänt avtal med det aktuella landet.


title: Betänkandet Straffbarhetsåldern (SOU 2025:11)

text: ( Departementets diarienummer Ju2025/00206 )

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i betänkandet och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern, utifrån sitt uppdrag, främst har att beakta.

text: En särskild reglering om sänkt straffbarhetsålder (8 och 9 kap.)

text: Justitiekanslern anser, i likhet med utredningen, att det krävs starka skäl för att sänka den nuvarande straffbarhetsåldern. Utredningen har i betänkandet redogjort för skäl som kan anses tala för och emot en sänkning och har, efter en samlad bedömning, kommit fram till att det saknas tillräckligt starka skäl för att sänka straffbarhetsåldern för samtliga brott. Ställningstagandet har skett med hänvisning till bl.a. att de konsekvenser som en sådan förändring skulle medföra för alla barn inte innebär en effektiv åtgärd för att lösa problemet med ett fåtal barn som begår allvarliga brott. Justitiekanslern delar utredningens bedömning i den här delen och anser således inte att det finns tillräckliga skäl för en generell sänkning av straffbarhetsåldern (se vidare nedan).

text: Enligt utredningen har utvecklingen med barn under 15 år som begår allvarliga brott med stor samhällspåverkan dock gått så långt att det beträffande de allvarligaste brotten finns skäl att överväga en förändring. Utredningen föreslår därför att en särskild, tidsbegränsad, reglering införs som innebär att straffbarhetsåldern sänks till 14 år för allvarliga brott som har ett straffminimum på fyra års fängelse.

text: Förslaget motiveras bl.a. av intresset av att värna det straffrättsliga systemets legitimitet och trovärdighet. Exempelvis framhålls i betänkandet att det kan uppfattas som stötande om unga gärningspersoner kan begå allvarliga brott, t.ex. mord, utan att det renderar i någon påföljd. Enligt utredningen finns det också bättre möjligheter att utreda brott om det görs inom ramen för en förundersökning än som en utredning enligt lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Bland annat eftersom de brottsförebyggande myndigheterna får större möjligheter att använda sig av olika straffprocessuella tvångsmedel.

text: Utredningens förslag innebär att frågan om hur en brottsutredning kan och får bedrivas samt i vilka fall en straffrättslig påföljd får dömas ut många gånger blir beroende av hur gärningen rubriceras. Det straffrättsliga systemet riskerar därmed bli mindre transparent och förutsebart. Det går inte heller att utesluta att förslaget, tvärtemot det avsedda syftet, kan leda till stötande resultat samt minska förtroendet och legitimiteten för systemet. Exempelvis skulle det kunna upplevas som stötande och inkonsekvent att en våldtäkt som begås av en 14-åring är straffri, medan ett grovt vapenbrott som begås av samma person resulterar i förundersökning, åtal och straffrättslig påföljd.

text: Till detta kommer att det redan har vidtagits eller lämnats förslag på åtgärder som syftar till att stävja utvecklingen med barn och unga som begår allvarliga brott och att ge de brottsbekämpande myndigheterna bättre möjligheter att utreda sådana brott (se bl.a. betänkandet Effektivare verktyg för att bekämpa brott av unga lagöverträdare ,

text: SOU 2024:93

text: ). Det har inte framförts några tungt vägande skäl för att dessa åtgärder inte skulle vara tillräckliga eller, under alla förhållanden, varför en sänkning av straffbarhetsåldern måste genomföras redan innan effekterna av dessa åtgärder har utvärderats (jfr avsnitt 8.7.6). Som redogörs för närmare nedan kan det också finnas anledning att avvakta utfallet av de reformer som hittills genomförts innan nya förändringar genomförs.

text: I betänkandet saknas det vidare en närmare analys kring den praktiska hanteringen i de fall där den särskilda regleringen kan bli tillämplig. Exempelvis kan det diskuteras om en enskild – en misstänkt eller en målsägande – enligt sedvanliga regler ska kunna begära överprövning av åklagarens beslut att inleda eller inte inleda förundersökning i en situation där den enskilde inte delar åklagarens bedömning gällande gärningens rubricering och om den omfattas av den särskilda regleringen. På liknande sätt kan det behöva övervägas vilka beslut som ska kunna bli föremål för domstolsprövning och vad rättens bedömning i en sådan fråga får för betydelse för utredningen i stort. Om en domstol t.ex. finner att en gärning som en 14-åring har begärts häktad för ska bedömas som ett mindre allvarligt brott, som alltså inte omfattas av den särskilda regleringen, torde grund för häktning saknas. Bortsett från att den misstänkte då bör försättas på fri fot kan det diskuteras om rättens beslut innebär att även andra tvångsmedel som vidtagits mot den misstänkte ska anses sakna grund och om förundersökningen helt ska läggas ned. Dessa frågor berörs inte närmare i betänkandet.

text: Utredningen framhåller vidare att det inte finns någon grund för att anta att risken för felaktiga frihetsberövanden skulle bli högre när det gäller 14-åriga lagöverträdare jämfört med lagöverträdare som har fyllt 15 år (se s. 280 f.). Justitiekanslern delar inte fullt ut den bedömningen. Som nyss beskrivits kommer bedömningen av en gärnings rubricering att spela en avgörande roll för när den särskilda regleringen blir tillämplig och därmed även för frågan om när ett frihetsberövande får ske. Eftersom den bedömningen kan variera över tid och skilja sig mellan olika beslutsfattare är det tänkbart att fler frihetsberövanden kommer att betraktas som felaktiga. Som ett praktiskt exempel kan nämnas den situationen att en 14-åring varit häktad för ett visst brott men där åtal sedermera inte väcks eller ogillas av domstol med hänvisning till att den aktuella gärningen ska bedömas som ett mindre allvarligt brott som inte omfattas av den särskilda regleringen. Till detta kommer att utredningens förslag innebär att fler personer kommer att kunna bli föremål för anhållande och häktning. Det är något som i sig kan leda till en viss ökning av antalet felaktiga frihetsberövanden.

text: I konsekvens med detta kan det inte uteslutas att Justitiekanslern – om utredningens förslag genomförs – kommer att få ta emot fler ansökningar om ersättning enligt lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (

text: ). På liknande sätt kan det inte uteslutas att det inom ramen för den frivilliga skaderegleringen kan komma att framställas krav på skadestånd av staten med hänvisning till beslut som fattats och åtgärder som vidtagits med stöd av den särskilda regleringen. Dessa frågor synes emellertid inte ha övervägts närmare inom ramen för utredningen.

text: Justitiekanslern anser sammanfattningsvis att utredningens förslag om en sänkt straffbarhetsålder för vissa brott inger betydande betänkligheter av både principiellt och praktiskt slag. Det finns även frågor kring förslagets konsekvenser och praktiska tillämpning som kräver närmare analys och överväganden innan det kan läggas till grund för lagstiftning. Justitiekanslern kan därför inte tillstyrka utredningens förslag i den här delen.

text: Övriga förslag (10–14 kap.)

text: Justitiekanslern har i huvudsak inga synpunkter på de förslag som utredningen har lämnat eller de bedömningar som gjorts i dessa delar.

text: En generell sänkning av straffbarhetsålder (bilaga 3)

text: Utredningen har i bilaga 3 till betänkandet lämnat förslag på hur en reglering som innebär en generell sänkning av straffbarhetsåldern skulle kunna utformas. Regeringen har vid remitteringen av betänkandet efterfrågat synpunkter även på det underlaget. Justitiekanslern får med anledning av det framhålla följande.

text: Som utredningen anger skulle en generell sänkning av straffbarhetsåldern innebära att även barn som begår förhållandevis lindriga brott utan någon som helst koppling till kriminella gäng eller grov organiserad brottslighet kommer att omfattas. Det kan samtidigt inte förväntas att en sådan förändring leder till att brottsligheten minskar (jfr avsnitt 8.8.2 och 8.8.5). Vid dessa förhållanden kan det hävdas att en generell sänkning av straffbarhetsåldern skulle vara allt för långtgående.

text: Ett sätt att rikta in regleringen på de barn som begår de mest allvarliga brotten – och därmed begränsa de negativa effekterna för barn och ungdomar i allmänhet – skulle kunna vara att införa en särskild åtalsprövningsregel på det sätt som utredningen föreslår. En sådan regel innebär emellertid att transparensen och förutsebarheten minskar. Det finns även en risk för att tillämpningen av regleringen kan uppfattas som godtycklig.

text: För att undvika eller i vart fall begränsa brister av nämnt slag kan det övervägas att i lagtexten närmare ange vilka omständigheter som bör tillmätas betydelse vid åtalsprövningen. Vidare kan det i motiv och författningskommentar utvecklas och lämnas exempel på när åtal typiskt sett ska anses påkallat ur allmän synpunkt. Även om det inte torde vara möjligt att presentera en uttömmande uppräkning av exempel när åtal ska väckas kan en mer tydligt utformad reglering bidra till större förutsebarhet och en mer enhetlig rättstillämpning. Inom ramen för en sådan reglering torde det även vara möjligt att närmare ange vad som ska gälla i fråga om sexualbrotten och på så sätt undvika en särskild åtalsprövningsregel för sådana brott såsom utredningen övervägt.

text: Avslutande synpunkter

text: Det har under senare år vidtagits ett flertal åtgärder för att på olika sätt agera mot de kriminella gängen och motverka att barn och unga utnyttjas inom ramen för den grova organiserade brottslighet. Det stora antalet förändringar som genomförs på kort tid gör det svårt att fullt ut överblicka regelverket och att dra några säkra slutsatser kring vilka effekter de olika åtgärderna har på bl.a. ungdomsbrottsligheten. Av samma skäl är det svårt att avgöra om ytterligare åtgärder är motiverade och, om så, vilka åtgärder som kan förväntas vara mest effektiva.

text: I likhet med vad som uttalats i tidigare remissvar kan det därför finnas skäl att avvakta och utvärdera utfallet av de reformer som hittills genomförts innan nya förändringar genomförs. Under alla förhållanden kan det finnas anledning att på sikt göra en samlad översyn för att bedöma om de nya reglerna har fått den av lagstiftaren avsedda effekten och om det finns behov av några anpassningar eller ändringar för att reglerna ska fungera på ett ändamålsenligt sätt. (Jfr t.ex. Justitiekanslerns remissvar över betänkandena Hemlig dataavläsning – utvärdering och permanent lagstiftning ,

text: SOU 2023:78

text: , och En mer rättssäker och effektiv domstolsprocess ,

text: SOU 2024:51


title: Domstolsverkets promemoria En effektivare tvistemålshandläggning

text: ( Departementets diarienummer Ju2025/00343 )

text: Övergripande synpunkter

text: I promemorian föreslås förändringar av vissa centrala delar av tvistemålshandläggningen vid de allmänna domstolarna. Promemorian har tagits fram av en arbetsgrupp bestående av ordinarie domare vid de allmänna domstolarna.

text: I ett tidigare remissyttrande över en promemoria som lämnats av arbetsgruppen framförde Justitiekanslern att förslagen inte beretts på det sätt som processrättsliga frågor av dylikt slag kräver. Justitiekanslern konstaterade då bl.a. att förslagen var av stor betydelse för flera grupper som förekommer i domstolarna men att några representanter för dessa inte synes ha deltagit i arbetsgruppens arbete, samt att eventuella nackdelar med förslagen inte blivit tillräckligt belysta (se Justitiekanslerns yttrande över Domstolsverkets promemoria Några processrättsliga reformer i allmän domstol, dnr Ju 2023/01245 ). Flera andra remissinstanser, bl.a. Svea hovrätt, Riksdagens ombudsmän och Sveriges advokatsamfund, lämnade liknande synpunkter på promemorian.

text: Enligt Justitiekanslern gör sig dessa synpunkter gällande även avseende nu aktuell promemoria, även om förslagen är något färre i antal och underlaget något fylligare. Redan av dessa skäl saknas det möjlighet för Justitiekanslern att tillstyrka förslagen. I ljuset av dessa uttalanden lämnar Justitiekanslern följande synpunkter på förslagen i sak.

text: Om förslaget om en ny tredskodomssanktion

text: En tredskodom medför i regel allvarliga konsekvenser för den part som tredskodomen meddelas mot, särskilt som den inte kan överklagas utan måste angripas genom återvinning. Om tredskodom därefter meddelas på nytt mot parten kan domen över huvud taget inte angripas. Enligt Justitiekanslern vore det därför av värde med en utförligare analys av tredskodomsinstitutets syfte och funktion samt vilka följder förslaget om en ny tredskodomssanktion kan komma att medföra för parterna. Detta gäller inte minst mot bakgrund av att det tilltänkta tillämpningsområdet framstår som relativt stort och att parter i mindre tvistemål ofta saknar juridiskt ombud.

text: I den fortsatta beredningen bör det även göras en bredare genomgång av vilka andra verktyg domstolarna redan har för att komma till rätta med obstruerande parter, och hur förslaget förhåller sig till dessa. Det kan här noteras att t.ex. bestämmelsen om s.k. hård stupstock i 42 kap. 15 § rättegångsbalken inte omnämns i promemorian.

text: Om förslaget att låta parterna ansvara för att förhörspersoner ska inställa sig till rätten

text: Det kan inledningsvis ifrågasättas hur stort behovet av den föreslagna ändringen är. Arbetsgruppen har i denna del hänvisat till en enkätundersökning som gjordes för ett par år sedan. Det kan konstateras att enkäten endast riktats mot en begränsad krets bestående i ordinarie domare och vissa andra anställda vid de allmänna domstolarna samt advokater som arbetar med dispositiva tvistemål. I brist på annat underlag utgår dock Justitiekanslern från det som framkommit i enkäten. Enligt den anser endast ca en tiondel av domarna och advokaterna att svårdelgivna förhörspersoner är ett vanligt problem vid handläggningen i tingsrätten.

text: Enligt Justitiekanslerns uppfattning är det vidare vanligt att parterna redan i dag sköter den praktiska hanteringen av delgivningen av förhörspersoner, åtminstone i mer omfattande eller komplexa mål, dvs. mål av den typ som arbetsgruppen kallar för ”substansmål”. Med undantag för vissa särskilda fall, som t.ex. när en svårdelgiven person befinner sig utomlands, framstår det därför som oklart om förslaget i denna del kommer att leda till ökad effektivitet eller medföra några större tids- eller resursbesparingar.

text: Vidare väcker förslaget om att en huvudförhandling inte ska ställas in, om en förhörsperson som parten ansvarar för inte har inställt sig, flera frågor som inte har diskuterats i promemorian. En vanlig situation är att en förhörsperson inte kan inställa sig på grund av t.ex. sjukdom. Om hindret uppkommer i ett sent skede kan det vara ogörligt för parten att hämta in utredning som gör det sannolikt att förhörspersonen har laga förfall. Trots det ska i en sådan situation huvudförhandlingen alltså inte ställas in enligt förslaget (jfr vad som gäller enligt

text: 32 kap. 6 § rättegångsbalken

text: för någon som underlåtit att inställa sig enligt rättens beslut). Likaså kan utan partens förskyllan en förhörsperson som tidigare har godtagit att medverka komma att ändra sig i ett sent skede och inte inställa sig, med följden att personen inte hörs. För en part som deltar aktivt och lojalt i processen kan detta framstå som oskäligt. Promemorian diskuterar dock inte närmare dessa följder av förslaget eller de intresseavvägningar som ligger bakom förslaget.

text: Promemorian behandlar inte heller frågan om ett åberopande i hovrätten av en förhörsperson, som var åberopad i tingsrätten men inte kom att höras, utgör ny bevisning och under vilka förutsättningar ett sådant åberopande skulle tillåtas (se 50 kap. 25 § rättegångsbalken). Om åberopandet tillåts kan det leda till att prövningstillstånd beviljas i fler mål samt att hovrätten behöver hålla huvudförhandling och ta upp ny bevisning i fler fall. En sådan utveckling ligger inte i linje med tidigare ställningstaganden om att tyngdpunkten i processen ska ligga i första instans och att hovrättens uppgift är överprövning (se t.ex.

text: prop. 2015/16:39 s. 23

text: f.). Dessa frågor bör analyseras i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

text: Förslaget innebär även ett avsteg från den nu gällande allmänna vittnesplikten i svensk rätt. Promemorian innehåller ingen diskussion av denna fråga eller vilka följder det kan leda till. Även denna aspekt bör därför uppmärksammas i den fortsatta beredningen av förslaget.


title: Staten skadeståndsskyldig med hänvisning till Migrationsverkets bristande handläggning av ett beslut om uppsikt

text: Justitiekanslerns beslut

text: Justitiekanslern tillerkänner sökanden ersättning med 60 000 kr. Migrationsverket ansvarar för att ersättningen betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Migrationsverket fattade beslut om att utvisa sökanden i september 2019. I samband med det ställdes han även under uppsikt. Uppsiktsbeslutet innebar att sökanden skulle anmäla sig på en viss polisstation på tisdagar mellan kl. 10.00 och 16.00. Ett beslut om uppsikt ska prövas på nytt inom sex månader från beslutet. Ett beslut om uppsikt som inte prövas på nytt inom föreskriven tid upphör att gälla. (Se 10 kap. 9 § andra stycket och 10 § utlänningslagen.)

text: Uppsiktsbeslutet innehöll inte villkoren för beslutet. Sökanden fick därför inte information om att ett beslut om uppsikt ska prövas på nytt inom sex månader från beslutet och att det upphör att gälla om det inte prövas på nytt inom föreskriven tid. Beslutet överklagades av sökanden till migrationsdomstolen som avslog överklagandet och därefter till migrationsöverdomstolen som inte meddelade prövningstillstånd.

text: Beslutet omprövades inte efter sex månader och upphörde därför enligt lag den 30 mars 2020. Trots det fick sökanden den 9 april 2020, alltså efter upphörandet, besked från en handläggare på Migrationsverket om att han skulle fortsätta följa beslutet om uppsikt och att något uppehåll av uppsikten inte var aktuellt.

text: Riksdagens justitieombudsmän (JO) har kritiserat Migrationsverket och Polismyndigheten för hanteringen av sökandens ärende (JO:s dnr 2018-2022 och 3024-2022). Av JO:s beslut framgår att det på polisstationen som sökanden anmälde sig till fanns ett formulär där det antecknades när han fullgjorde sin anmälningsskyldighet. Den första anteckningen är från den 8 oktober 2019 och den sista är från den 8 februari 2022. Sökanden har alltså fortsatt anmäla sig på polisstationen i nära två år efter att beslutet upphörde. Det har inte framkommit att det finns något uppehåll i anmälningarna under tidsperioden.

text: I januari 2022 överklagade sökanden uppsiktsbeslutet. Efter att Migrationsverket granskat ärendet konstaterades det att beslutet upphört den 30 mars 2020. Sökanden underrättades om det den 31 januari 2022.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten med två miljoner kronor på den grunden att han blivit utsatt för omänsklig behandling och att han blivit fråntagen sin frihet i över två års tid.

text: Migrationsverket har med ett eget yttrande lämnat över anspråket till Justitiekanslern och medgett att sökanden har rätt till viss ersättning enligt frihetsberövandelagen eller med stöd av

text: artikel 5 Europakonventionen

text: om rätt till frihet och säkerhet. Migrationsverket har anfört att ärendet om utvisning lämnades till polisen för verkställighet den 18 september 2020.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Inledning

text: Migrationsverket har inte omprövat uppsiktsbeslutet i tid och det upphörde därmed att gälla den 30 mars 2020. Migrationsverket lämnade i stället sökanden information om att beslutet fortsatt gällde även efter den 30 mars 2020. Sökanden har därmed från det datumet varit underställd beslut om uppsikt utan laglig grund till dess att han den 31 januari 2022 underrättades om att beslutet hade upphört gälla. Enligt vad som framgår av JO:s beslut har sökanden fortsatt att anmäla sig på polisstationen till februari 2022.

text: Skadestånd kan tillerkännas en sökande bl.a. med stöd av

text: skadeståndslagen

text: . Bestämmelserna om skadestånd i den lagen ska tillämpas om inget annat är särskilt föreskrivet. (

text: 1 kap. 1 § skadeståndslagen

text: .) I första hand ska sökandens anspråk därför bedömas enligt frihetsberövandelagen.

text: Ersättning med stöd av frihetsberövandelagen

text: Migrationsverket har bedömt att sökanden i första hand ska få ersättning med stöd av frihetsberövandelagen. Lagen är primärt tillämplig när en person har varit frihetsberövad i minst 24 timmar (2–4 §§ frihetsberövandelagen). Även den som har varit frihetsberövad kortare tid än 24 timmar kan vara berättigad till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt (5 § frihetsberövandelagen). En förutsättning för rätt till ersättning enligt lagen är alltså att det har varit fråga om ett frihetsberövande. Med detta avses ett ingrepp som innebär att någon genom inspärrning eller övervakning är faktiskt hindrad att förflytta sig utanför ett rum eller ett annat relativt starkt begränsat område. (Se

text: prop. 1997/98:105 s. 12

text: Justitiekanslern bedömer att uppsiktsbeslutet inte har inneburit att sökanden varit förhindrad att förflytta sig utanför ett så kraftig begränsat område att han varit frihetsberövad i frihetsberövandelagens mening. Han kan därför inte få ersättning med stöd av den lagen.

text: Skadeståndslagen

text: och Europakonventionen

text: Sökanden har begärt ersättning för ideell skada (kränkning). Rätt till ersättning för ideell skada har den som utsatts för ett typiskt sett integritetskränkande brott (

text: 3 kap. 2 § 2

text: och

text: 2 kap. 3 §

text: skadeståndslagen

text: ). Skadestånd för ideell skada ska också ges ut när

text: regeringsformen

text: eller Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ). Det som sökanden har anfört och vad som i övrigt framgår av utredningen ger inte underlag för bedömningen att det har begåtts något sådant integritetskränkande brott som är en förutsättning för att ersättning för ideell skada ska ges ut.

text: Frågan blir därför om uppsiktsbeslutet inneburit en kränkning av sökandens rättigheter enligt Europakonventionen.

text: Enligt

text: artikel 5 i Europakonventionen

text: har var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får heller berövas friheten utom i vissa i konventionen angivna fall och i den ordning som lagen föreskriver. Artikeln gäller alltså bara frihetsberövanden. Det finns situationer då det är osäkert om en person skall anses berövad friheten eller inte. I

text: Amuur mot Frankrike

text: och Medvedyev m.fl. mot Frankrike (stor kammare) uttalade Europadomstolen att bedömningen av om en åtgärd utgör ett frihetsberövande ska avgöras utifrån en helhetsbedömning av situationen, varvid hänsyn skall tas till åtgärdens typ, varaktighet, verkningar och verkställighetssätt. Europadomstolen har vidare i

text: De Tommaso mot Italien

text: bedömt att krav på att bl.a. bo kvar på en viss adress, vara hemma under vissa tider och undvika vissa platser inte varit så ingripande att de utgjorde ett frihetsberövande. (Se Danelius m.fl. Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2023, Juno, s. 124.)

text: I aktuellt fall har sökanden ålagts att en gång i veckan under en period infinna sig på en polisstation. Justitiekanslern bedömer att åtgärden inte varit så ingripande att den kan bedömas som ett frihetsberövande i den mening som avses i

text: artikel 5 i Europakonventionen

text: Enligt artikel 2.1 i tilläggsprotokoll 4 till Europakonventionen har var och en som lagligen befinner sig inom en stats territorium rätt att fritt röra sig där. Utövandet av dessa rättigheter får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är angivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga av hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säkerheten, för att upprätthålla den allmänna ordningen eller förhindra brott eller för att skydda hälsa eller moral eller annans fri- och rättigheter.

text: Det har inte framkommit att sökanden vid tiden för uppsiktsbeslutet olagligen befunnit sig i landet. En skyldighet att regelbundet anmäla sig på en polisstation har av Europadomstolen bedömts som en inskränkning i rätten till rörelsefrihet (se Guide on Article 2 of Protocol No. 4 to the European Convention on Human Rights – Freedom of movement, 2025-08-31, p 105.) Eftersom sökandens rörelsefrihet inskränkts utan att det funnits stöd i lag har sökandens rätt till rörelsefrihet enligt artikel 2.1 i tilläggsprotokoll 4 således kränkts.

text: För att skadestånd på grund av kränkningen ska utgå krävs att det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. I detta ligger en bedömning av om sökanden kan anses ha fått eller kunnat få skadan fullt ut kompenserad genom andra rättsmedel eller genom att staten erkänner överträdelsen. I det här fallet har sökanden inte endast initialt överklagat uppsiktsbeslutet utan även senare kontaktat Migrationsverket för att höra om beslutet fortfarande gällt och sedan på nytt överklagat beslutet varvid det uppmärksammats att det upphört. Genom att det då visade sig att sökanden utan lagstöd under 22 månader varit förpliktad att på viss tid en gång i veckan infinna sig på en viss polisstation kan de av sökanden använda rättsmedlen inte anses tillräckliga som kompensation och inte heller ett erkännande av överträdelsen har en sådan verkan. Justitiekanslern bedömer således att överträdelsen är sådan att skadestånd är nödvändigt som gottgörelse och bestämmer skälig ersättning till 60 000 kr.

text: JO har redan kritiserat Migrationsverket och Polismyndigheten för den bristande hanteringen av sökandens ärende. Justitiekanslern vidtar därför inte någon ytterligare åtgärd med anledning av ärendet här. Med hänsyn till att det inträffade i allt väsentligt bottnar i brister i Migrationsverkets hantering ansvarar verket för att ersättningen betalas ut.


title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till bland annat att material från hemliga tvångsmedel inte förstörts

text: Justitiekanslern konstaterar att sökandens rättigheter enligt

text: 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen

text: och

text: artikel 6 i Europakonventionen

text: har överträtts genom att Polismyndigheten inte förstört ljudfiler som innehöll samtal mellan sökanden och dennes försvarare. Justitiekanslern avslår dock sökandens skadeståndsanspråk.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Sökanden har varit misstänkt för viss brottslighet. Förundersökningarna mot sökanden har lagts ned eller så har domstolen frikänt sökanden från brott. Justitiekanslern har tidigare tillerkänt sökanden ersättning för lidande enligt lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövande och andra tvångsåtgärder (se dnr 2025/5).

text: Den 16 december 2021 delgavs sökanden misstanke om mord. Tre dagar senare beslutade tingsrätten att häkta sökanden som skäligen misstänkt för brottet. Åklagaren hävde häktningsbeslutet den 23 december 2021. Den sista januari 2024 avfördes sökanden från förundersökningen. Därutöver har sökanden varit misstänkt i ytterligare tre förundersökningar. I två av dessa har domstolen frikänt sökanden från brott och i ett fall har åklagaren lagt ned förundersökningen. Den sammanlagda handläggningstiden i vartdera av dessa ärenden understiger två år.

text: Under en av de ovan angivna förundersökningarna var sökanden föremål för hemliga tvångsmedel. Spaningsledaren fick information om att det fanns ljudfiler som omfattades av avlyssningsförbudet, varvid han meddelade ansvarig avdelning inom Polismyndigheten att dessa skulle förstöras. Han mottog även en bekräftelse på att så hade skett. I samband med att sökanden och dennes försvarare fick del av materialet från de hemliga tvångsmedlen så framkom att det fanns flera ljudfiler, däribland samtal mellan sökanden och dennes försvarare, som inte hade förstörts. Detta berodde på ett tekniskt fel i Polismyndighetens system. Felet korrigerades den 1 juni 2024. Dessförinnan hade en förundersökning gällande olovlig avlyssning inletts. I början av juni 2024 lades förundersökningen ned då det inträffade konstaterats berott på ett tekniskt fel som hade åtgärdats.

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt ideellt skadestånd av staten. Till grund för sitt anspråk har sökanden anfört att brottsutredningarna mot honom pågått under lång tid. Vidare har ljudfiler, som tillkommit i samband med hemlig avlyssning av sökanden, inte raderats trots att de innehöll samtal mellan honom och hans försvarare. Detta strider mot enrumsprivilegiet. Därutöver har det förekommit omfattande brister i en av förundersökningarna mot sökanden, bl.a. har polis och åklagare överfört stora mängder information till en annan tilltalad som denne använt sig av för att få strafflindring. Rättssäkerhetsbristerna i den aktuella förundersökningen var så omfattande att sökanden fick anlita biträde av en professor i rättspsykologi för att belysa bristerna.

text: Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Bestämmelser om statens skadeståndsskyldighet

text: Skadestånd för ideell skada ska ges ut när den skadelidandes grundläggande fri- och rättigheter enligt

text: regeringsformen

text: eller enligt Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: Regeringsformen

text: och Europakonventionen

text: En rättegång ska genomföras rättvist och inom skälig tid (

text: 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen

text: ). Av i Europakonventionen framgår vidare att var och en, vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter, ska vara berättigad till en rättvis rättegång inom skälig tid (artikel 6.1). Dessa rättigheter innefattar även förundersökningsstadiet. Den närmare innebörden av kravet på rättegång inom skälig tid framgår av praxis från svenska domstolar och från Europadomstolen.

text: Frågan om rätten till rättegång inom skälig tid har överträtts ska avgöras genom en helhetsbedömning där hänsyn ska tas till målets totala handläggningstid och komplexitet, parternas agerande, domstolarnas och myndigheternas handläggning samt vad som har stått på spel för den enskilde. Vad gäller handläggningen ska särskilt beaktas om det har förekommit längre perioder av inaktivitet. Inaktivitet och ineffektivitet i delar av handläggningen kan i vissa fall tolereras under förutsättning att den sammanlagda handläggningstiden inte är oacceptabelt utdragen (se bl.a.

text: Nuutinen mot Finland

text: , app. no. 32842/96, dom meddelad den 27 juni 2000, p. 110 och Pretto med flera mot Italien, app. no. 7984/77, dom meddelad den 8 december 1983 [plenum], p. 37 samt ”Toftavägen,”

text: NJA 2021 s. 820

text: , p. 14 och 22).

text: Som utgångspunkt får en handläggningstid om upp till två år per instans för relativt okomplicerade brottmål godtas, om inte skäl för en särskilt skyndsam handläggning föreligger eller framkommer av hänsyn till de tilltalade (se ”Toftavägen”).

text: Var och en är vidare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande (

text: ). Begränsningar av denna rättighet får endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle (

text: 2 kap.

text: och

text: 21 §§

text: regeringsformen

text: ). Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Åtgärden ska med andra ord vara proportionerlig i förhållande till sitt syfte. Europakonventionens artikel 8 om skydd av privatlivet ger ett i allt väsentligt liknande skydd mot avlyssning i olika former.

text: Den som blivit anklagad för brott har bl.a. rätt att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar (

text: artikel 6.3 c i Europakonventionen

text: ). Det är dock inte tillräckligt att en försvarare förordnas utan det krävs också att försvararen kan ge den tilltalade reellt och effektivt bistånd. En försvarare måste bl.a. kunna samråda med den tilltalade om hur talan ska föras. Detta förutsätter att det finns möjlighet till förtroliga kontakter mellan försvararen och den tilltalade. Inskränkningar i denna rätt kan inte accepteras annat än i rena undantagsfall, t.ex. då advokatens kontakter med en häktad klient skulle kunna försvåra brottsutredningen och skapa risker för fortsatt brottslighet (se Daneilus, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis , 2023, version 6, JUNO, s. 415 och 420 f.).

text: Hemlig avlyssning får inte ske i vissa fall

text: Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation eller hemlig rumsavlyssning får inte avse telefonsamtal eller andra meddelanden där någon som yttrar sig, på grund av bestämmelserna i 36 kap. 5 § andra–sjätte styckena

text: rättegångsbalken

text: , RB, inte skulle ha kunnat höras som vittne om det som har sagts eller på annat sätt kommit fram (

text: 27 kap. 22 § första stycket

text: RB). Det gäller således ett förbud mot att avlyssna samtal i vilket en försvarare deltar vid utövandet av sitt uppdrag (

text: 36 kap.

text: 5 § andra

text: och

text: tredje stycket

text: RB). Om det under avlyssningen kommer fram att det är fråga om ett sådant samtal eller meddelande, ska avlyssningen omedelbart avbrytas och materialet förstöras (

text: 27 kap.

text: 22 § andra

text: och

text: tredje stycket

text: RB).

text: En upptagning eller uppteckning som har gjorts vid bl.a. hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation eller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation ska granskas snarast möjligt (

text: 27 kap. 24 § första stycket

text: RB). Av förarbetena framgår att den som granskar material från hemlig avlyssning ska avbryta avlyssningen så snart det står klart att samtalet omfattas av avlyssningsförbudet. Något krav på att den myndighet som genomför avlyssningen ska granska materialet i realtid för att kunna avgöra när denna ska avbrytas ställs däremot inte (se

text: prop. 2013/14:237 s. 184

text: Allmänt om en förundersöknings bedrivande

text: En förundersökning ska bedrivas objektivt. Vid förundersökningen ska undersökningsledaren och den som biträder honom eller henne söka efter, ta till vara och beakta omständigheter och bevis som talar såväl till den misstänktes fördel som till hans eller hennes nackdel. En förundersökning ska vidare bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Förundersökningen ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet (

text: 23 kap. 4 §

text: RB). Förundersökningsledaren ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen, 1947:948).

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Frågan om långsam handläggning

text: Som framgått ovan får en handläggningstid om upp till två år per instans för relativt okomplicerade brottmål godtas, om inte skäl för en särskilt skyndsam handläggning föreligger eller framkommer av hänsyn till de tilltalade (se ovan nämnda ”Toftavägen”). På motsvarande sätt får en längre handläggningstid godtas för andra brottmål.

text: Vad avser det ärende i vilket sökanden delgavs misstanke den 16 december 2021 uppgår den totala handläggningstiden till cirka två år och två månader. Av underlaget i ärendet framgår att den aktuella förundersökningen omfattade misstankar om mycket allvarlig brottslighet med flera misstänkta gärningspersoner. Vidare hölls ett stort antal förhör och det gjordes också flera tekniska undersökningar. Under förundersökningen har därtill bl.a. ansökan om internationell rättshjälp gjorts och en europeisk arresteringsorder utfärdats. Förundersökningen förefaller vidare ha bedrivits relativt aktivt under hela utredningstiden. Mot denna bakgrund gör Justitiekanslern bedömningen att en längre utredningstid än den om två år har varit motiverat. Sökandens rätt till en rättegång inom skälig tid har därmed inte åsidosatts. Vad gäller övriga brottsutredningar understiger den totala handläggningstiden för var och en av dessa två år. Sökandens rätt till en rättegång inom skälig tid har således inte heller i dessa fall åsidosatts. Sammanfattningsvis ska därför sökandens skadeståndsanspråk i denna del avslås.

text: Material från den hemliga avlyssningen som inte förstörts

text: I förevarande fall har ljudfiler som omfattas av avlyssningsförbudet inte omedelbart förstörts, vilket strider mot

text: 27 kap. 22 §

text: RB. De aktuella ljudfilerna har dessutom lämnats ut. Sökandens rätt till förtroliga kontakter med sin försvarare har därmed inskränkts utan att det funnits skäl till det. Sökandens rättigheter enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: och artikel 6.3 c i förening med

text: artikel 6.1 i Europakonventionen

text: har därmed åsidosatts (för ett liknande resonemang se

text: Brennan mot Förenade kungariket

text: , app. no 39846/98, dom meddelad den 16 oktober 2021, p. 61–63 samt Zagaria mot Italien , app. no 58295/00, dom den 27 november 2008, p. 32–36). Då Justitiekanslern konstaterar en överträdelse av artikel 6 är det inte nödvändigt att pröva om avlyssningen också utgjort en överträdelse av artikel 8 i konventionen (se Zagaria mot Italien).

text: Som framgår av

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ska ersättning för ideell skada utgå endast i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Detta ska avgöras utifrån en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet, varvid avhjälpande eller gottgörande på annat sätt än genom ersättning är primära rättsmedel i förhållande till skadestånd (

text: prop. 2017/18:7 s. 59

text: och

text: ). Vid mindre ideella skador bör det vara tillräcklig gottgörelse att staten erkänner överträdelsen. Den ideella skadan är i sådana fall inte så stor att den behöver ersättas med pengar. I praxis har det ansetts att en rätt till ersättning förutsätter att skadan är av någon storleksordning och gränsen har dragits vid 10 000 kr (se

text: prop. 2017/18:7 s. 66

text: med hänvisningar).

text: De aktuella ljudfilerna har inte förstörts till följd av ett tekniskt fel i Polismyndighetens system, vilket åtgärdades kort tid efter att det upptäckts. Det finns vidare inte skäl att ifrågasätta Polismyndighetens uppgift om att myndigheten utgått från att de aktuella ljudfilerna var raderade eller uppgiften från Åklagarmyndigheten om att innehållet i dem är okänt för åklagarna och utredarna. Felet åtgärdades därtill innan tingsrättens dom avseende sökanden kom och det finns inget som tyder på att innehållet i ljudfilerna påverkat brottmålsprocessen. Dessutom inleddes en förundersökning gällande olovlig avlyssning. Det har således inte funnits skäl för sökanden att frukta att det inträffade skulle upprepas (jfr Zagaria mot Italien) . Vid en samlad bedömning anser Justitiekanslern att ett erkännande av överträdelsen i detta beslut utgör en tillräcklig gottgörelse. Sökandens begäran om skadestånd ska därför avslås.

text: Påståendet om brister i utredningen

text: Sökanden har anfört att det förkommit en rad brister i en av förundersökningarna mot honom, vilket påverkat hans rättssäkerhet. Justitiekanslern anser att det som sökanden har anfört och vad som i övrigt framgår av utredningen inte ger underlag för bedömningen att sökandens rättigheter i denna del har överträtts. Även hans skadeståndsanspråk på denna grund ska alltså avslås.