title: Skadeståndsanspråk mot staten med anledning av examinationen av en universitetskurs

text: Justitiekanslern avslår FO:s begäran om ersättning av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Magisterprogrammet Teknik-Design-Kommunikation om 40 poäng startades 2001 inom ramen för ett samarbete mellan Linköpings universitet, Malmö högskola och Mälardalens högskola. Sökande till programmet ansökte till och registrerades vid någon av högskolorna eller universitetet och följde sedan de olika i programmet ingående delkurserna enligt utbildningsplanen. Ansvaret och examinationsrätten för delkurserna var fördelade mellan de olika högskolorna och universitetet. Linköpings universitet svarade för samordningen och examinationen för hela magisterprogrammet. Den i programmet ingående magisteruppsatsen om 10 poäng handleddes, seminariebehandlades och examinerades vid samtliga berörda lärosäten.

text: Ansvaret för delkursen Forskningsmetodik för Teknik-Design-Kommunikation (Forskningsmetodik) om fem poäng låg på Linköpings universitet, som också stod för examinationen på kursen. Enligt kursplanen, som fastställdes den 1 juni 2001, examinerades kursen genom aktivt deltagande i grupparbeten och skriftliga inlämningsuppgifter (fyra poäng) samt aktivt deltagande i uppsatsseminarier som både opponent och respondent (en poäng).

text: Samarbetet mellan lärosätena beträffande magisterprogrammet upphörde 2004. Därefter tog Linköpings universitet över ansvaret för samtliga delkurser inom programmet. Den 21 juni 2004 fastställdes en ny kursplan för delkursen Forskningsmetodik. Enligt den nya kursplanen, som inte var försedd med övergångsregler, skulle kursen examineras genom aktivt deltagande i seminarier och skriftliga inlämningsuppgifter. Examinationen delades inte längre upp på olika poäng.

text: FO påbörjade 2001 magisterprogrammet vid Mälardalens högskola. Med en normal studietakt skulle han ha varit klar med sin magisteruppsats vårterminen 2003. Han blev dock klar först i mitten av 2004. Då lade han fram och godkändes på uppsatsen vid Mälardalens högskola.

text: Före det att uppsatsen lades fram hade FO examinerats på de fyra första poängen på delkursen Forskningsmetodik. Det kvarstod därefter för honom att få godkänt på den sista poängen på delkursen för att kunna få ut examensbeviset för magisterprogrammet.

text: Linköpings universitet beslutade att FO samt andra studenter i hans situation såvitt avsåg den kvarvarande poängen på delkursen Forskningsmetodik skulle examineras genom fullgörandet av en skriftlig uppgift. Uppgiften innebar att de skulle besvara fyra frågeställningar. FO lämnade in sin uppgift den 12 april 2005 men godkändes inte. Han fick sedan en ny uppgift, som han inte godtog. I stället lämnade han in ett klagomål till Högskoleverket, som initierade ett tillsynsärende. Efter att ha hört Linköpings universitet fattade verket den 16 juni 2006 beslut i ärendet. I beslutet sägs väsentligen följande.

text: ”Tillämpliga bestämmelser m.m.

text: Enligt

text: 6 kap. 7 § högskoleförordningen (1993:100)

text: skall i kursplanen anges bl.a. den kurslitteratur som skall användas och formerna för att bedöma studenternas prestationer.

text: Enligt

text: 6 kap. 10 § högskoleförordningen

text: skall betyg sättas på en genomgången kurs och betyget skall bestämmas av en av högskolan särskilt utsedd lärare (examinator). Av

text: 12 kap. 4 § högskoleförordningen

text: jämförd med 2 § samma kapitel framgår att ett beslut om betyg inte kan överklagas.

text: Enligt

text: 6 kap. 15 § högskoleförordningen

text: skall en student som uppfyller fordringarna för examen på begäran få examensbevis av högskolan. Av 12 kap. 2 § punkt 9

text: högskoleförordningen

text: följer att en högskolas avslag på en students begäran att få examensbevis eller utbildningsbevis, överklagas till Överklagandenämnden för högskolan.

text: Högskoleverkets bedömning

text: Inledningsvis måste noteras att ett beslut om betyg inte får överklagas (12 kap. 4 § jämförd med

text: 12 kap. 2 § högskoleförordningen

text: ). Därmed får ingen myndighet, inte heller Högskoleverket, överpröva en bedömning av en utsedd examinator. Verket kan däremot ha synpunkter på den formella hanteringen av examination.

text: Vad gäller N Ns begäran om att erhålla ett examensbevis skall en sådan framställan göras till det lärosäte som han har studerat vid. Enligt 12 kap. 2 § punkt 9

text: högskoleförordningen

text: kan ettbeslut av en högskola att avslå en students begäran om att få examensbevis eller utbildningsbevis överklagas till Överklagandenämnden för högskolan. Högskoleverket har däremot inte befogenhet att ompröva ett beslut av ett lärosäte.

text: N N har anfört att han fullgjort alla de krav som uppställdes i den kursplan för kursen Forskningsmetodik för Teknik-Design-Kommunikation, 5 poäng, som var gällande när han höstterminen 2001 påbörjade magisterprogrammet Teknik-Design-Kommunikation, 40 poäng, dvs. han har varit aktivt deltagande i grupparbeten och skriftliga inlämningsuppgifter (4 poäng) samt aktivt deltagande i uppsatsseminarier som opponent och respondent (1 poäng). Han hävdar att han i strid mot kursplanen har blivit underkänd om det moment som avsåg 1 poäng. Linköpings universitet har anfört att N N har beretts (och bereds) tillfälle att göra om det moment som han har blivit underkänd på i kursen Forskningsmetodik för Teknik-Design-Kommunikation, 5 poäng, enligt den kursplan som var gällande när han läste kursen. Av Linköpings universitets yttranden framgår att N N, i likhet med andra studenter som lagt fram sina uppsatser under höstterminen 2004 vid Mälardalens högskola, i början av december 2004 fått en skriftlig uppgift som skulle vara besvarad inom fyra veckor. N N fick den 13 juni 2005 underkänt på denna uppgift som han lämnade in den 12 april 2005. Han fick den 12 april 2005 en ny uppgift där det ingick att läsa 200 sidor kurslitteratur. Uppgiften skulle vara klar senast den 31 augusti 2005. N N lämnade in en reservation som besvarades av examinator. Av utredningen i ärendet framgår att kursplanen för kursen ändrats sedan N N påbörjat magister-programmet och att en ny kursplan trätt i kraft från och med den 21 juni 2004. Enligt denna kursplan examineras kursen genom aktivt deltagande i seminarier och skriftliga inlämningsuppgifter. Det görs inte, till skillnad mot den tidigare kursplanen, en uppdelning av poängen för kursen.

text: Det finns inte några övergångsbestämmelser till den nya kursplanen. Linköpings universitet har dock i sitt yttrande till Högskoleverket uttalat att de studenter som antagits enligt den gamla ordningen skall få examineras på den sista poängen, dvs. enligt den gamla kursplanen. Universitetet har emellertid anfört att examinationsfrågorna "i praktiken" löses genom att den sista poängen examineras med ett skriftligt moment.

text: En kursplan innehåller regler (föreskrifter) som är bindande för såväl studenterna som för universitetet. När det som i detta fall finns två kursplaner och inga övergångsbestämmelser måste en bedömning göras av vilken kursplans regler som skall tillämpas. Något utrymme för "praktiska lösningar" finns inte. Av Linköpings universitets ställningstagande i N Ns fall följer att det är den gamla kursplanens regler som skall tillämpas, vilket enligt Högskoleverkets mening är rimligt. Enligt dessa regler skulle dock den enda poäng som återstår för N N examineras genom aktivt deltagande i uppsatsseminarier. Det finns därmed inte någon möjlighet för Linköpings universitet att kräva att N N i stället skall examineras genom ett skriftligt moment. N N har i sin anmälan hävdat att han har fullgjort uppgiften att aktivt delta i uppsatsseminarier. Linköpings universitet har inte kommenterat detta påstående.

text: Linköpings universitet bör därför ta ställning till om N N redan har fullgjort uppgiften. Om universitetet kommer fram till att uppgiften inte har fullgjorts bör N N beredas tillfälle att examineras i enlighet med reglerna i den gamla kursplanen.

text: N N har även yrkat att få ersättning för den skada som han anser att han har lidit på grund av den tid som han har lagt ner på att försöka få ut en examen. Denna fråga skall prövas av Justitiekanslern, varför N N kan vända sig dit med sitt yrkande.

text: Med den kritik som ligger i det ovan anförda avslutas ärendet.”

text: Efter Högskoleverkets beslut har FO erhållit sin examen på magisterprogrammet.

text: Skadeståndsanspråket

text: FO har begärt skadestånd av staten med 9 000 kr för det arbete som han har lagt ned på att få ut sin examen och därmed inte har kunnat lägga ned på debiterbart arbete i sin enskilda firma. Han har beräknat ersättningsanspråket utifrån 40 förlorade timmar à 450 kr/timme, dvs. 18 000 kr i förlorade intäkter, motsvarande 9 000 kr i förlorad nettoinkomst. FO har till grund för anspråket åberopat de felaktigheter i Linköpings universitets handläggning av hans examination som Högskoleverket konstaterade i det ovan nämnda beslutet. Vidare har han anfört att han deltog i ett uppsatsseminarium vid Mälardalens högskola som opponent och respondent på det sätt som föreskrevs i den ursprungliga kursplanen.

text: Linköpings universitet har yttrat sig över skadeståndsanspråket och har därvid anfört väsentligen följande.

text: ”1. Sammanfattande synpunkter

text: Linköpings universitet bestrider FO:s skadeståndsyrkande. Universitetet anser att Högskoleverket (HSV) i det underliggande klagoärendet fäst en alldeles för stor och enskild betydelse vid hur enskilda examinationsvillkor formulerats i förekommande kursplaner, sett mot bakgrund av överordnade föreskrifter och innebörden av examinatorsuppdraget. Universitetets företrädare har inte förfarit försumligt eller felaktigt vid examinationsförfarandet på kursen Forskningsmetodik för Teknik-Design-Kommunikation, ingående i magisterprogrammet Teknik-Design-Kommunikation (TDK-programmet). Förutsättningarna för skadeståndskyldighet vid myndighetsutövning enligt

text: 3 kap 2 § skadeståndslagen

text: föreligger därmed inte.

text: Vad vidare gäller den yrkade ersättningen är det universitetets uppfattning att den ev skadan närmast är av ideell natur. O bedriver vid sidan av sin anställning ett företag på sin fritid. Det har inte förebringats någon utredning som gör det sannolikt att klagandes all fritid tas i anspråk för intäktsbringande verksamhet. Vidare kan hans åtgärder i klagoärendet inte rimligen omfatta den tid han angivit. I den mån den angivna skadan bedöms utgöra ren förmögenhetsskada i

text: skadeståndslagens

text: mening anser universitetet att ersättning skall, med hänsyn till vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt, jämkas till noll kronor med tillämpning av bestämmelserna i

text: 6 kap

text: 1 § andra

text: och

text: tredje st

text: skadeståndslagen

text: . En omständighet av betydelse är härvid att O under närmare ett halvt år - vårterminen 2005 - synes ha godtagit examinators anvisningar vad gäller examinationen av den avslutande poängen i kursen i Forskningsmetodik. Först i och med examinators underkännande den 13 juni 2005 kom O med invändningar och anmälde först i oktober 2005 sina klagomål i denna del till HSV.

text: 2. Inledande kommentarer till Högskoleverkets beslut i underliggande klagoärende

text: Det är i sig oomtvisligt att examination vid svenska statliga lärosäten utgör myndighetsutövning mot enskild i förvaltningsrättslig mening. Formerna för denna särskilda form av myndighetsutövning är i det närmaste oändliga - förenat med examinators (d v s en vid berört lärosäte anställd lärare) ansvar som ensam beslutsfattare. Examinationsbesluten är inte överklagbara, men kan i princip bli föremål för olika slag av omprövningsförfaranden. Under ett sammanhållet utbildningsprogram om upp till fem studieår vad avser grundläggande högskoleutbildning kommer den enskilde studenten i kontakt med ett betydande antal lärare och examinatorer innan samtliga förutsättningar är uppfyllda för det slutliga avgörandet - beslut om utfärdande av examensbevis. Sistnämnda beslut är dessutom i sig överklagbart i enlighet med föreskrifterna i

text: 12 kap

text: högskoleförordningen

text: . Sammantaget handlar detta om en förvaltningsverksamhet som utanför högskolesystemet saknar motstycke i Sverige.

text: I den löpande undervisningsverksamheten - särskilt med beaktande av den rad av alternativa examinationsformer som förekommer vid lärosätena - är det inte sällan svårt att hålla isär utbildningens skilda förvaltningsrättsliga karaktärer; faktiskt handlande med avseende på undervisning, handledning, mentorskap m m respektive mer renodlade myndighetsutövningsbeslut. Vid en bedömning av hur enskilda studentärenden hanteras av berörda lärare är det universitetets uppfattning att hänsyn inte bara skall tas till förekommande kursplaner utan även till hur mål och krav utformas i överordnade föreskrifter samt hanterats i de dokument som i övrigt kommuniceras med studenterna. Vidare måste i vart fall en viss betydelse fästas vid under vilka faktiska betingelser examinationsfunktionen arbetar i det enskilda fallet.

text: HSV har sedan ett flertal år i sin funktion som central förvaltningsmyndighet, med tillsynsansvar över universitet och högskolor, tolkat förekommande kurs- och utbildningsplaner vid de svenska lärosätena i ett strikt förvaltningsrättslig perspektiv. Med stöd av regleringen i

text: 6 kap

text: högskoleförordningen

text: anses sådana planer ytterst utgöra ett utflöde av statens rätt att besluta om bindande föreskrifter gentemot den enskilde. I det följande redovisas ett resonemang i syfte att i första hand nyansera det synsätt som HSV representerar.

text: De är påfallande hur allmänt lagstiftaren förhåller sig i frågor avseende verksamhetens innehåll vid universitet och högskolor. I frågor av principiell eller organisatorisk betydelse återfinns grundläggande stadganden i främst

text: högskolelagen

text: , däribland föreskrifterna rörande vilka kvalitetskrav som skall genomsyra den högre utbildningen.

text: Högskoleförordningen

text: uppvisar för sin del såväl exempel på mer ingående regleringar, såsom vad gäller närmare föreskrifter rörande studenternas allmänna rättigheter, anställningsförfarandet rörande lärare eller antagningsvillkoren till högskoleutbildning som sådan, som föreskrifter av mer övergripande slag. Det generella intrycket är att lagstiftaren överlämnar ett mycket stort och öppet mandat för det enskilda lärosätet att inom ramen för gällande examensordningar utforma kurser och utbildningsprogram. Av särskilt intresse är vidare att de för utfärdande av kurs- och examensbevis helt avgörande besluten - examinationsbesluten - helt och hållet överlämnats till enskilda beslutsfattare (examinatorer) att ta ställning till och att dessa beslut heller inte omfattas av någon överklagningsrätt.

text: I det aktuella ärendet är en omständighet att det föreligger två skilda kursplaner, vilka var och en i sig utformats och beslutats på föreskrivet sätt inom universitetet. Den första kursplanen för kursen Forskningsmetodik i TDK-programmet antogs av berört universitetsorgan 2001. En lätt reviderad kursplan för samma kurs beslöts den 21 juni 2004 för tillämpning fr o m höstterminen samma år. I den förstnämnda kursplanen sker examination för ett av fem kurspoäng genom "aktivt deltagande i uppsatsseminarier både som opponent och respondent". 2004 års kursplan anger däremot att examination sker för föreskrivna fem kurspoäng genom "aktivt deltagande i seminarier och skriftliga inlämningsuppgifter". Några formella övergångsbestämmelser finns inte angivna.

text: HSV uppehåller sig i sitt beslut i klagoärendet uteslutande vid frågan om kursplanernas formella utformning och tillämpning, utan att fästa avseende vid de övergripande förhållanden som regleras i

text: högskolelagen

text: eller examinators särställning. HSV anför i sin beslutsmotivering bl a att när det föreligger två skilda kursplaner utan särskilda övergångsbestämmelser måste en bedömning göras av vilken kursplans regler som tillämpas. Något utrymme för "praktiska lösningar" finns inte och HSV anser det rimligt att det är 2001 års kursplan som skall tillämpas i O:s fall. Med hänsyn härtill anser HSV att det inte finns någon möjlighet för Linköpings universitet att hävda att O skall examineras genom ett skriftligt moment enligt 2004 års kursplan.

text: Det faktiska förhållningssättet vid landets lärosäten vid beslut om inrättande av nya kurser och program torde i första hand återspegla fakultetsorganens grundläggande intresse av att tillgodose

text: högskolelagens

text: och examensordningens grundläggande krav inom ramen för tillgängliga resurser. Detta tar inte enbart sitt uttryck i den formella utformningen av enskilda kursplaner utan i all den dokumentation som tillkommer eller skapas i samband med inrättandet och i de beslut som styr såväl bemanningen av lärare i kursen som förordnandebeslut rörande examinator. Det är mot denna bakgrund man skall se föredragande statsråds uttalanden i det citerade avsnittet ur propositionen om "Den öppna högskolan" (se punkt 4 nedan [ej återgiven här]), där kurs- och utbildningsplaner benämns som "policydokument". Kommunikationen med studenterna - såväl inför som under genomförandet av utbildningen - utgår från denna helhet och är inte begränsad till kursplanerna som sådana. I praktiken förmedlar en kursplan påfallande lite av alla de förhållningssätt och de värderingar som bär upp en kurs och som ytterst förvaltas av examinator - med dennes i

text: högskoleförordningen

text: givna exklusiva och ansvarsfyllda mandat.

text: Från utbildningsansvarigas sida har i ärendet hos HSV bl a anförts att examinator - universitetslektor LL - såväl beträffande den klagande som vad avser hans kurskamrater från Eskilstuna och Malmö ansett det nödvändigt att vid examinationen av den sista poängen av totalt fem i kursen i forskningsmetodik kunna göra en bedömning av studenternas metodologiska mognad. Mot bakgrund av de förändrade förutsättningarna för programmets genomförande - deltagande övriga lärosäten i magisterprogrammet (Mälardalen och Malmö högskolor) lämnade utbildningssamarbetet i magisterprogrammet 2004 - bedömdes en kontrollstation i form av examination av ett särskilt inlagt skriftligt moment vara nödvändig fr o m höstterminen 2004 för samtliga berörda kvarvarande studenter enligt den äldre studieordningen från 2001. Ett avgörande motiv för denna ordning var examinators bedömning att en utbildning som leder fram till en magisterexamen kräver ett arbetssätt som garanterar tillräcklig kvalitet.

text: Linköpings universitet har examensrätten i förevarande fall. Ensamt bemyndigad att ta ställning till bl a om till programmet antagna studenter enligt

text: högskolelagens

text: krav utvecklat sin förmåga att söka och värdera kunskap på vetenskaplig nivå är den lärare vid universitetet som i behörig ordning utsetts som examinator. Resultatet av examinators bedömning i det enskilda fallet måste sålunda kunna anses vara förenliga med gällande föreskrifter, i vart fall så länge beslut fattas på sakliga och objektiva grunder och inte står i direkt konflikt med lag eller förordning, t ex lagen om likabehandling av studenter. Att universitetet, såsom framgår av HSVs beslut, i sin helhet skulle vara bunden av en äldre kursplan för tidigare antagna studenter oberoende av hur det bedöms påverka den kvalitativa bedömningen av studenternas prestationer, synes inte vara förenligt med de grundkrav som uttrycks i den både kursplanen och

text: högskoleförordningen

text: överordnade

text: högskolelagen

text: och den särskilda examensordnngen. Än mindre kan det förhållandet att ansvarigt fakultetsorgan i formell mening inte beslutat om särskilda övergångsbestämmelser när den nya kursplanen togs i juni 2004 begränsa examinators rätt och skyldighet vad gäller upprätthållande av tillräckliga kvalitetskrav. Något författningsenligt krav om införande av särskilda övergångsbestämmelser vid kursplaneändringar blev f ö gällande först 2005.

text: Med hänvisning till ovanstående resonemang anser Linköpings universitet att HSVs slutliga bedömning av klagoärendet måste sättas i fråga till förmån för de beslut som fattats av ansvarig examinator. Att examinators beslut är lagligen grundat utgör därmed också grunden för att bestrida klagandens skadeståndsanspråk. Det föreligger vare sig fel eller försummelse från universitetets sida.”

text: FO har yttrat sig över vad universitetet har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den rättsliga regleringen

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: (SkL) skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: En förutsättning för att 3:2 SkL skall vara tillämplig är alltså att skadan har vållats vid myndighetsutövning. Begreppet myndighetsutövning avser beslut och åtgärder från det allmännas sida som är ett uttryck för samhällets rätt att utöva makt över medborgarna och som i kraft av offentligrättsliga regler får omedelbara rättsverkningar för eller emot den enskilde (

text: prop. 1972:5 s. 311

text: f.). Karaktäristiskt är att den enskilde står i ett beroendeförhållande till myndigheten, som bestämmer över hans eller hennes rättigheter och skyldigheter på ett sådant sätt som inte förekommer i privaträttsliga sammanhang. Att skada skall ha vållats ”vid” myndighetsutövning betyder att den endast behöver stå i ett visst närmare samband med myndighetsutövningen.

text: När skolplikt föreligger har skolverksamheten, bortsett från den rena undervisningen, ofta en påtaglig karaktär av myndighetsutövning. Vad sedan avser det frivilliga utbildningsväsendet, som det är fråga om här, hindrar frivilligheten i och för sig inte att myndighetsutövning mot studenter förekommer. Däremot anses utrymmet för vad som skall anses utgöra myndighetsutövning vara mer begränsat än vad som gäller vid skolplikt. Examination anses emellertid utgöra myndighetsutövning (se t.ex. Bengtsson, Skadeståndsansvar vid myndighetsutövning I, 1976, s. 166 f.).

text: Det bör nämnas att en utbildningsanordnare som tillhandahåller en bristfällig utbildning i vissa fall kan bli ersättningsskyldig på avtalsrättslig grund. Även staten kan bära ett sådant avtalsrättsligt skadeståndsansvar. Detta ansvar förutsätter emellertid att det har träffats ett avtal som staten bryter mot, exempelvis genom att leverera en utbildning som står i strid med avtalet. Universitetsutbildning anses inte grundad på avtal. Något skadeståndsansvar på denna grund aktualiseras därför inte i det nu aktuella fallet.

text: Skadeståndsansvaret

text: Mot bakgrund av ställningstagandet att FO inte slutligt kunde examineras på delkursen Forskningsmetodik, fordrade Linköpings universitet att han för att godkännas skulle ge in en skriftlig uppgift samt vidhöll därefter, sedan FO inte hade godkänts på denna uppgift, att han inte uppfyllde kraven för att examineras. Enligt Justitiekanslerns mening utgör detta sådana åtgärder i samband med examinationen på kursen som enligt

text: 3 kap. 2 §

text: SkL måste anses vidtagna vid myndighetsutövning.

text: Den nya kursplan för delkursen Forskningsmetodik som fastställdes den 21 juni 2004 innehöll inte några övergångsregler i förhållande till den gamla kursplanen. Först den 1 januari 2005 infördes i

text: (nuvarande 6 kap. 15 §) ett krav på att ändringar av kursplaner skulle förses med övergångsbestämmelser. Frågan inställer sig då vilken kursplan – innehållande formerna för examinationen – som gällde för examinationen av FO sedan den nya kursplanen hade trätt i kraft. Detta är enligt Justitiekanslern en frågeställning som inte med självklarhet kan besvaras entydigt (jfr Högskoleverkets rapport 20 åtgärder för att stärka studenternas rättssäkerhet [2001:27 R] s. 59 f.) och som i FO:s fall dessutom kompliceras av att han inte bedrev sina studier i normal studietakt. Justitiekanslern fäster emellertid avgörande betydelse vid den uppfattning i frågan som Linköpings universitet synes ha gett uttryck för i sina yttranden till Högskoleverket och Justitiekanslern. Universitetet har där utgått ifrån att den gamla kursplanen skulle gälla för de studenter som hade påbörjat magisterprogrammet före det att den nya kursplanen antogs. Detta är – som Högskoleverket framhåller i sitt tillsynsbeslut – också en rimlig utgångspunkt.

text: Enligt vad som har framkommit genom universitetets yttrande hit synes universitetet inte ifrågasätta att FO redan när han ålades att utföra den skriftliga uppgiften i och för sig hade fullgjort vad som ålåg honom enligt den gamla kursplanen. I stället menar universitetet att examinatorn på det då föreliggande bedömningsunderlaget – och utan en godkänd skriftlig inlämningsuppgift – inte kunde bedöma om FO och de övriga studenterna i hans situation i kvalitativt hänseende hade tillgodogjort sig kursen på ett erforderligt sätt för att kunna examineras. Även den omständigheten att FO efter Högskoleverkets beslut erhöll sin examen tyder på att universitetet och examinatorn inte i något skede har ifrågasatt att FO i och för sig uppfyllde de krav för examinationen som uppställdes i den gamla kursplanen. Även Justitiekanslern utgår ifrån att FO redan före det att han tilldelades den skriftliga inlämningsuppgiften hade fullgjort vad som enligt den gamla kursplanen fordrades av honom.

text: I den gamla kursplanen föreskrevs inte någon examination av den sista poängen på delkursen Forskningsmetodik genom ett skriftligt moment. Visserligen är det examinatorn på en kurs som har att bedöma om en student uppfyller kraven för att godkännas vid en examination. Examinatorns bedömningar måste emellertid ske inom ramen för de former för examinationen som föreskrivs i kursplanen. Detta följer inte minst av allmänna rättssäkerhetsskäl. Det står därför klart att universitetet inte hade någon möjlighet att villkora FO:s examination med krav utöver dem som framgår av den gamla kursplanen. Även med beaktande av vad universitetet har anfört i sitt yttrande hit ansluter sig således Justitiekanslern till den åsikt som Högskoleverket har gett uttryck för i sitt tillsynsbeslut.

text: Det anförda innebär emellertid inte att det därmed är klart att universitetets handläggning av examinationen av FO var behäftad med fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 §

text: SkL. Skäl kan anföras för den uppfattningen att det trots allt fanns sådant fog för universitetets bedömning att den inte är så felaktig att den grundar skadeståndsskyldighet. Frågan är svårbedömd, men för egen del lutar jag närmast åt att staten har blivit skadeståndsskyldig i och för sig mot FO med anledning av det inträffade. I det följande utgår jag från detta.

text: Skadan

text: FO:s skadeståndsanspråk avser ersättning för eget arbete med att få ut sin examen under tid som han inte har kunnat använda för debiterbart arbete i sin enskilda firma. Det har framgått att arbetet i firman består av att bl.a. skriva artiklar för en datortidning.

text: Utgångspunkten för Justitiekanslerns bedömning är att kostnaden för eget arbete som inte motsvarar särskilda utgifter i princip inte utgör en ersättningsgill skada (jfr rättsfallen

text: NJA 1983 s. 209

text: och 1989 s. 251). I den utsträckning som FO har förlorat inkomster till följd av att han har behövt lägga ned arbete på det aktuella ärendet bör de uteblivna inkomsterna emellertid kunna anses som ersättningsgilla.

text: Det är den skadelidande som har att lägga fram utredning som utvisar att han har drabbats av en skada. FO har inte gett in någon sådan utredning. I avsaknad därav kan Justitiekanslern inte godta att FO har drabbats av någon inkomstförlust till följd av universitetets felaktiga handläggning. Skadeståndsanspråket bör därför avslås. Samtidigt bör framhållas att det står FO fritt att återkomma till Justitiekanslern med en begäran om ersättning tillsammans med utredning till styrkande av ersättningskravet.

text: Övrigt

text: Justitiekanslerns tillsyn över den offentliga förvaltningen är inte avsedd att ersätta den tillsynsverksamhet som förekommer vid de ordinarie tillsynsmyndigheterna. När det gäller universitet och högskolor ankommer det på Högskoleverket att se till uppgifterna fullgörs på ett ändamålsenligt och riktigt sätt. Justitiekanslerns ställningstaganden i ärendet har därför skett enbart inom ramen för Justitiekanslerns uppgift att reglera skadeståndsanspråk som riktas mot staten.


publisher: Justitiekanslern

title: Justitiekanslern lägger ner förundersökningen avseende misstänkt brott mot tystnadsplikt

org: jk

text: Förundersökningen läggs ner.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Justitiekanslern beslutade den 10 oktober 2016 att inleda förundersökning beträffande misstanke om brott mot tystnadsplikt enligt

text: 3 kap. 3 §

text: och

text: 5 § första stycket

text: tryckfrihetsförordningen

text: (TF) och

text: 2 kap. 3 §

text: och

text: 5 § första stycket

text: yttrandefrihetsgrundlagen

text: (YGL).

text: Misstanken hänförde sig till artiklarna ”Här lurar Sverigedemokraterna polisen” och ”[A], 34, är SD:s hemliga desinformatör”, som publicerats på Aftonbladets webbplats den 6:e respektive 3:e september 2016 samt i den tryckta tidningen den 7:e respektive 4:e september 2016. Anmälaren har bl.a. anfört att Aftonbladet genom artiklarna har röjt att det är han som står bakom pseudonymen EP.

text: Kammaråklagaren FI, som har fått i uppdrag att genomföra förundersökningen, har nu redovisat resultatet hit.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF och

text: 1 kap. 2 §

text: YGL framgår att varje svensk medborgare är tillförsäkrad rätt att till författare och andra upphovsmän samt till utgivare, redaktioner, nyhetsbyråer och företag för framställning av tekniska upptagningar lämna uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i bl.a. tidningar.

text: I

text: 3 kap. 1 §

text: TF och

text: 2 kap. 1 §

text: YGL finns grundläggande bestämmelser om rätt till anonymitet, som innebär att den som har lämnat en uppgift enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF eller

text: 1 kap. 2 §

text: YGL inte är skyldig att röja sin identitet.

text: Rätten till anonymitet skyddas bl.a. genom bestämmelserna i

text: 3 kap. 3 §

text: TF och

text: 2 kap. 3 §

text: YGL. Enligt bestämmelserna gäller tystnadsplikt för den som har tagit befattning med tillkomsten eller utgivningen av en tryckt skrift eller med tillkomsten eller spridningen av en framställning som utgjort eller varit avsedd att ingå i ett radioprogram. Med radioprogram avses även webbplatser, enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: YGL. Enligt huvudregeln får den som tystnadsplikten gäller inte röja vad han därvid har fått veta om vem som har lämnat uppgifter enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF eller

text: 1 kap. 2 §

text: YGL. Tystnadsplikten skyddar den aktuella personens identitet. En persons identitet kan avslöjas även om han inte blir direkt namngiven, t.ex. genom ett fotografi (jfr.

text: NJA 2015 s. 166

text: Tystnadsplikten har dock vissa undantag och gäller bl.a. inte i sådana fall då den vars identitet tystnadsplikten avser att skydda har samtyckt till att hans identitet röjs, enligt

text: 3 kap. 3 § andra stycket 1 p

text: TF och

text: 2 kap. 3 § andra stycket 1 p

text: YGL. Samtycket ska avse just det förhållandet att uppgiftslämnarens identitet får röjas. Har uppgiftslämnaren inte samtyckt till att framträda med sin identitet gäller som princip tystnadsplikten och därmed rätten till anonymitet fullt ut.

text: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot tystnadsplikten döms till böter eller fängelse i högst ett år, enligt

text: 3 kap. 5 § första stycket

text: TF och

text: 2 kap. 5 § första stycket

text: YGL.

text: Bedömning

text: Genom förundersökningen har det kommit fram att anmälaren, under pseudonymen EP, tidigare hade publicerat två nyhetsartiklar och tre debattartiklar i Aftonbladet, både i den tryckta tidningen och på Aftonbladets webbplats. I en av artiklarna publicerad den 11 mars 2015 fanns i den tryckta tidningen ett s.k. bylinefoto på anmälaren, tillsammans med namnet EP. Även i en av debattartiklarna, publicerad på webbplatsen den 26 januari 2016, fanns en bild av anmälaren tillsammans med namnet EP. I utredningen har det framkommit att anmälaren samtyckt till att bilderna av honom publicerades av Aftonbladet tillsammans med namnet EP. Det har vidare kommit fram att anmälaren i namnet EP lagt ut bilder på sig själv på sin blogg och på sitt twitterkonto. Samtliga bilder är tagna rakt framifrån och hela ansiktet syns. För en inte helt begränsad krets av personer kan det inte ha funnits några svårigheter att utifrån fotografierna slå fast EP:s rätta identitet.

text: Tystnadsplikten skyddar en persons identitet. Namnet utgör en del av en persons identitet men den kan framgå även på annat sätt t.ex. genom bild. Reglerna i

text: 3 kap. 3 §

text: TF och

text: 2 kap. 3 §

text: YGL innebär således inte ett ovillkorligt namnskydd. Genom att anmälaren i flera olika sammanhang låtit publicera sin bild får han, trots användningen av en pseudonym, anses ha uppträtt öppet. Det har också kommit fram att Aftonbladets redaktion vid tidpunkten för publiceringen av de tidigare artiklarna uppfattade att anmälaren uppträdde öppet och att han inte på något sätt gjorde gällande att han ville vara anonym.

text: Sammantaget får situationen anses ha varit sådan att någon tystnadsplikt avseende anmälarens namn inte gällde för redaktionen. Den omständigheten att anmälaren inför Aftonbladets publicering av hans namn begärde att det inte fick röjas ändrar inte denna bedömning, eftersom det inte i efterhand går att ställa krav på anonymitet (se Hans-Gunnar Axberger, Yttrandefrihetsgrundlagarna, andra upplagan, s 156 ff.).

text: Brott mot tystnadsplikten kan mot bakgrund av det anförda inte anses ha begåtts. Förundersökningen ska därför läggas ner och ärendet hos Justitiekanslern avslutas.

type: avgorande


title: Yttrande till Justitiedepartementet över Kameraövervakningsutredningens betänkande

text: Utredningens anslag vid sin genomgång av lagen (

text: ) om allmän kameraövervakning (LAK) får anses vara att lagen fungerar relativt bra. Jag instämmer i den bedömningen. Mot bakgrund av de erfarenheter som jag har gjort vid tillämpningen av LAK har jag följande synpunkter på utredningens förslag.

text: Undantag från upplysningsplikten

text: Utredningen föreslår ett undantag från upplysningsplikten för den som bedriver allmän kameraövervakning där han eller hon har sin bostad. Förslaget har motiverats framför allt genom en hänvisning till

text: 6 § personuppgiftslagen

text: (PUL) som föreskriver att lagen inte gäller vid behandling av personuppgifter som en fysisk person utför som ett led i en verksamhet av rent privat natur.

text: Justitiekanslern anser för egen del att det saknas anledning att undanta den beskrivna kameraövervakningen från upplysningsskyldigheten.

text: Personuppgiftslagen

text: torde endast ange en minimistandard för hur personuppgifter får behandlas och torde inte hindra att ett starkare skydd skapas för en viss typ av personuppgifter. Enbart det förhållandet att kameraövervakningen är inriktad på den egna bostaden behöver inte innebära att övervakningen är av privat karaktär. Syftet med övervakningen kan mycket väl ligga utanför det rent privata. Kameraövervakning med möjlighet till identifiering av de individer som träffas av övervakningen får typiskt sett anses ge mer information om en individ än rena faktauppgifter som kan omfattas av PUL. Det finns därför anledning att visa större försiktighet när det gäller behandling av information som inhämtas genom allmän kameraövervakning.

text: Utredningens förslag innebär att även straffansvaret enligt 26 § LAK skulle bortfalla för den som bedriver allmän kameraövervakning i bostaden. Däremot skulle tystnadsplikten i 25 § LAK fortfarande gälla. Ett beivrande skulle därmed kunna ske först när den som har befattning med bildmaterialet gör sig skyldig till brott mot tystnadsplikten. Den som anser sig ha lidit en skada redan av att kameraövervakningen har skett utan hans eller hennes vetskap skulle därmed inte heller kunna begära skadestånd enligt den skadeståndsregel som utredningen föreslår. Eftersom behandlingen av de bilder som har inhämtats genom den dolda kameraövervakningen inte torde stå i strid med LAK, torde inte heller någon skadeståndsskyldighet inträda för den som bedriver dold kameraövervakning. Detta utgör en brist i det skydd som man vill skapa för intrång i den personliga integriteten vid kameraövervakning.

text: Spridning av bilder på brottsmisstänkta personer mellan bankkontor

text: Utredningen föreslår en ändring av 13 § LAK som innebär att den som bedriver kameraövervakning skall efter beslut från länsstyrelsen få sprida bilder från övervakningen till en vidare krets än de personer som behövs för att övervakningen skall kunna bedrivas.

text: Som konstateras i betänkandet kan det i vissa fall finnas ett starkt behov av att kunna sprida bilder på brottsmisstänkta personer mellan olika bankkontor. Risken med en sådan bildspridning är dock betydande. Av lagförslaget framgår inte i vilka fall eller under vilka förutsättningar som en utökad bildspridning skall tillåtas. Det krav som utredningen tydligen tänker sig; att det skall ha gjorts en brottsanmälan till polisen för att bildspridningen skall få inledas, är t.ex. ett så pass viktigt krav att det borde komma till uttryck i lagtexten. Mitt intryck är också att det för närvarande saknas rutiner hos exempelvis banker för hur en sådan bildspridning skulle kunna komma till stånd med de krav på säkerhet som av integritetshänsyn måste uppställas på en sådan överföring.

text: Skadestånd

text: Utredningen anser att det bör införas ett skadeståndsansvar i LAK för den som bedriver kameraövervakning i strid med gällande regler. Skadeståndsansvaret är tänkt att inträda utan krav på uppsåt eller oaktsamhet. Ersättning skall också kunna utgå för kränkning av den personliga integriteten, dvs. för ideella skador. Skadeståndsregeln har utformats med

text: 48 §

text: PUL som förebild.

text: En skadeståndsregel med det innehåll som utredningen föreslår fyller en viktig funktion i LAK. De personer som drabbas av att kameraövervakning bedrivs i ett område saknar lagliga möjligheter att själv påverka om kameraövervakning skall få ske eller inte. Deras intressen kan i stället sägas företrädas av Justitiekanslern som enligt LAK har en rätt att överklaga länsstyrelsernas beslut. Den föreslagna skadeståndsregeln ligger också i linje med de strävanden som finns på lagstiftningsområdet att skapa ett bättre skydd för intrång i den personliga integriteten. Den enskildes rättsliga ställning skulle förstärkas avsevärt om han eller hon också ges ett rättsmedel mot integritetskränkningar.

text: Jag vill dock beträffande utformningen av lagbestämmelsen framhålla att det framstår som oklart vilka förfaranden som skall kunna grunda en skadeståndsskyldighet för den som bedriver allmän kameraövervakning. Den skadegörande handlingen består enligt lagförslaget av "behandling eller bevarande av bilder eller upptaget ljud". Ordet "behandla" används förvisso i 13 och 17 §§ LAK men det framstår ändå som oklart vad som skall förstås med begreppet. Ordet "behandling" används däremot genomgående i PUL men är också klart definierat där, se

text: 3 §

text: PUL. Som en ledning för dem som har att tillämpa den nya lagstiftningen skulle det kunna vara av värde om frågan närmare kommenterades under det fortsatta beredningsarbetet.

text: För övrigt kan man konstatera att skadebedömningen enligt bestämmelsen nog blir besvärlig. Enligt min mening bör den frågan behandlas ordentligt i författningskommentaren.

text: Tillfällig kameraövervakning av särskilt brottsutsatta platser

text: Utredningen föreslår att polisens möjligheter enligt 9 § LAK till tillståndsfri kameraövervakning utvidgas till att omfatta även tillfällig övervakning av särskilt brottsutsatta platser. När det till att börja med gäller den grundläggande frågan om avvägningen mellan behovet av den föreslagna formen av övervakning och de inblandade integritetsriskerna, tar utredningen tydlig ställning för att övervakningsbehovet överväger. Hur den avvägningen bör utfalla i samband med lagstiftning är ytterst en politisk fråga som det i första hand inte ankommer på mig att uttala mig om. Enligt min uppfattning finns det emellertid skäl att vid intresseavvägningen beakta några faktorer utöver de som utredningen redovisar (se s. 164 f. och 205 f.).

text: Det finns skäl att tro att den aktuella bestämmelsen skulle medföra en markant ökning av allmän kameraövervakning av allmänna platser som gator och torg. Det bör hållas i minnet att den domstolspraxis som har utbildats vid övervakning av sådana platser är restriktiv och tillåter allmän kameraövervakning enbart där risken för att bli utsatt för våldsbrott har bedömts som stor och då som ett komplement till andra brottsförebyggande åtgärder (se

text: RÅ 2000 ref. 61

text: I [Möllevångstorget] och II [Helsingborgs stadspark]).

text: Att möjliggöra kameraövervakning av sådana platser i syfte att förebygga s.k. vardagsbrottslighet innebär således ett avsteg från den rådande ordningen och ger uttryck för en ny uppfattning om hur integritetsintresset skall värderas i sammanhanget. Om det därtill vägs in att övervakningen skall kunna äga rum utan möjlighet till någon föregående rättslig prövning, får förslaget anses innefatta en radikal förändring av den förhållandevis restriktiva syn på allmän kameraövervakning som hittills har tillämpats.

text: Det kan noteras att utredningens egen genomgång av forskningsläget beträffande kameraövervakningens effekter inte ger något entydigt svar i den nu berörda frågan (se s. 108 f.). Dessa oklarheter om övervakningens effektivitet bör enligt min mening inte tappas bort vid avvägningen mellan övervakningsbehovet och integritetsintresset. Den motivering som utredningen anför för att tolerera ett ökat integritetsintrång kan möjligen tyda på en alltför stor tilltro till kameraövervakningens effektivitet som en brottsförebyggande metod. På s. 166 ö anförs att mot integritetsintrånget "måste ställas den begränsning av livskvaliteten som det innebär att inte kunna röra sig fritt av rädsla för att bli utsatt för brott". Synpunkten har absolut bärkraft men enligt min mening måste man akta sig för att ge den större betydelse än verkligheten motiverar.

text: En grundprincip måste med hänsyn till skyddet för privatlivet vara att allmän kameraövervakning inte skall vara ett alternativ till andra tänkbara brottsförebyggande åtgärder utan ses som ett komplement till sådana metoder (se prop. 1997/98:64 s. 29). I betänkandet redogörs inte för hur lagförslaget förhåller sig till den principen. I tider av knappa polisiära resurser finns det anledning att tro att det kan bli lockande för de berörda polismyndigheterna att i många fall använda tillståndsfri kameraövervakning i stället för andra tänkbara åtgärder. Det är möjligt att utredningens tanke har varit att det inte skall ställas några krav på att andra brottsförebyggande åtgärder vidtas och att den berörda grundprincipen här således inte skulle vara relevant. Om regeringen väljer att gå vidare med förslaget i denna del kan det finnas skäl att under ärendets fortsatta beredning klargöra i vilken utsträckning den aktuella principen skall vara tillämplig.

text: Om man vill godta att ingen judiciell prövning skall ske men hålla fast vid principen att kameraövervakning av särskilt brottsutsatta platser skall kunna vidtas enbart som ett komplement till andra tänkbara brottsförebyggande åtgärder, bör det sistnämnda framgå av lagtexten. Det aktuella stycket i 9 § LAK skulle då förslagsvis kunna ges följande lydelse.

text: "En polismyndighet får också utan tillstånd bedriva allmän kameraövervakning av en särskilt brottsutsatt plats i syfte att förebygga eller förhindra sådan brottslig verksamhet som kan antas utövas där. Övervakningen får bedrivas endast om även andra brottsförebyggande åtgärder vidtas."

text: I det föregående har jag avhandlat vissa frågor som är hänförliga till intresseavvägningen mellan övervakningsbehovet och integritetsriskerna. När det gäller spörsmålet om det finns några andra risker med förslaget ser jag anledning att uppmärksamma följande. En konsekvens av lagförslaget är att kameraövervakning av så integritetskänsliga miljöer som gator och torg i många fall helt kommer att undandras möjligheten till domstolsprövning. Det skulle därigenom i praktiken inte finnas något sätt att förhindra eller på annat sätt korrigera en felaktig tillämpning av lagen.

text: Det går t.ex. att föreställa sig att kameraövervakning kommer till stånd utan att det är fråga om en särskilt brottsutsatt plats eller att övervakningen av ett torg i praktiken pågår under en längre tid än en månad genom att placeringen av kameran flyttas mellan olika husväggar. Det är enligt min bedömning mycket tveksamt med en ordning som inte tillåter en judiciell prövning i sådana fall.

text: Jag menar sammanfattningsvis att denna form av övervakning inte bör undantas från kravet på tillståndsplikt.

text: Kameraövervakning i butikslokaler

text: Utredningen har här förtjänstfullt uppmärksammat att den nuvarande lagstiftningen, enligt ordalydelsen av 12 § LAK, kan medföra en rätt till tillståndsfri kameraövervakning av så extremt integritetskänsliga områden som omklädningsrum och provhytter i butikslokaler.

text: Utredningen anser inte att det finns skäl att undanta provhytter m.m. från det tillståndsfria området. Jag menar för min del att den rimliga reaktionen av att problemet nu uppmärksammats är att i 12 § uttryckligen ange att bestämmelsen inte avser omklädningsrum och provhytter. I förarbetena till den nuvarande bestämmelsen angavs att tillståndsplikten borde tas bort i de fall det fanns ett mycket starkt objektivt intresse av kameraövervakning för att förebygga brott eller att förhindra olyckor. Det skulle således inte vara påkallat med en individuell prövning i varje enskilt fall (se främst prop. 1997/98:64 s. 35). Jag tillåter mig att utgå från att man i detta sammanhang inte hade provhytter och omklädningsrum i tankarna.

text: Kameraövervakning av just omklädningsrum och provhytter är, såvitt jag kan överblicka, i dag en mycket ovanlig företeelse. Några praktiska skäl att undanta sådana platser från tillståndskravet finns därför inte och det kan även i övrigt starkt ifrågasättas om det finns något objektivt intresse av ett undantag som gör kameraövervakning tillståndsfri. Tvärtom finns det, på grund av att situationen är så ovanlig och de påtagliga riskerna för integritetsintrång så stora, starka skäl som talar för en individuell prövning inom ramen för det sedvanliga tillståndsförfarandet. Enligt min mening torde den intresseavvägningen så gott som alltid utfalla så att allmän kameraövervakning inte får ske.

text: Enligt min mening bör alltså omklädningsrum och provhytter i butikslokaler undantas från det tillståndsfria området. Jag avstyrker bestämt utredningens förslag på denna punkt.


title: Ifrågasatta åtgärder mot en åklagare som uttalat sig i massmedia

text: Justitiekanslern anser att Åklagarmyndigheten, ledningen vid City åklagarkammare i Stockholm, får anses i praktiken ha fråntagit kammaråklagaren RH vissa arbetsuppgifter till följd av dennes uttalanden i medierna. Enligt Justitiekanslerns uppfattning agerade kammarledningen därvid mindre lämpligt. Det var också mindre lämpligt att kritisera RH för hans uttalanden

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Kammaråklagaren RH är anställd vid Åklagarmyndigheten med placering vid City åklagarkammare som s.k. allmänspecialist. Den 15 augusti 2009 publicerade Svenska Dagbladet en artikel i vilken RH uttalade sig angående bl.a. våldtäktsbegreppet. I massmedia uppmärksammades detta stort. Onsdagen den 19 augusti 2009 publicerade Svenska Dagbladet en artikel av RH rörande bl.a. definitionen av våldtäkt. Även denna artikel blev mycket uppmärksammad.

text: På eftermiddagen den 19 augusti 2009 hölls ett samtal med RH på City åklagarkammare. Vid samtalet närvarade vice chefsåklagarna BTW och PN, chefsadministratören LA samt RH:s fackliga företrädare PG.

text: Vid mötet informerades RH, som vid tidpunkten hade semester, om vilken situation som hade uppkommit på åklagarkammaren till följd av hans uttalanden. Vidare samtalade man om bl.a. RH:s arbetsuppgifter och vilken information som åklagarkammaren skulle lämna till medierna.

text: En person har i en anmälan hit ifrågasatt åklagarkammarens agerande mot RH och undrat hur detta förhåller sig till

text: tryckfrihetsförordningens

text: bestämmelser om meddelarfrihet m.m. Bl.a. med anledning av denna anmälan har Justitiekanslern funnit skäl att granska ärendet närmare. Justitiekanslern har därvid begärt ett yttrande från Åklagarmyndigheten, Riksåklagarens kansli. I begäran om yttrande har angetts att Justitiekanslern inte funnit anledning att anta att något brottsligt tjänstefel begåtts varför någon förundersökning inte inletts.

text: Yttranden

text: Riksåklagarens kansli har beträffande händelseförloppet hänvisat till ett yttrande som inhämtats från chefsåklagaren JA vid City Åklagarkammare samt yttranden som RH har gett in till Riksåklagarens kansli. RH har även inkommit med ett yttrande direkt till Justitiekanslern.

text: Chefsåklagaren JA, City Åklagarkammare, har anfört bl.a. följande.

text: Allmän bakgrund i ärendet

text: Kammaråklagaren RH är anställd vid Åklagarmyndigheten med en placering här vid City åklagarkammare som så kallad allmänspecialist. Måndagen den 17 augusti fick ledningen för åklagarkammaren hantera den situation som uppkommit med anledning av att RH i en artikel i SvD under föregående helg givit uttryck för sin syn på sexualbrottslagstiftningen. Av artikeln framgick bl.a. att ett sexuellt övergrepp i en relation under vissa omständigheter var att jämställa med en "ordningsförseelse".

text: Under nämnda måndag fick kammaren från allmänheten motta omfattande reaktioner på detta uttalande. Det massmediala trycket blev mycket stort. Onsdagen den 19 augusti publicerades ånyo en artikel av RH i SvD. Trycket från allmänheten och media blev då om möjligt ännu större.

text: Den uppkomna situationen föranledde ett möte under onsdag förmiddag. Vid mötet deltog från City åklagarkammare vice chefsåklagarna BTW och PN samt chefsadministratören LA. Från Riksåklagarens kansli deltog överåklagaren MÅ och myndighetens informationsdirektör KR.

text: Vid mötet konstaterades att RH:s uttalanden inte var representativa för det sätt på vilket sexualbrottsärenden handläggs vid Åklagarmyndigheten. Det var också uppenbart att detta allvarligt kunde skada allmänhetens förtroende för myndighetens arbete. Det bedömdes helt nödvändigt att myndigheten även i media förhöll sig till denna situation. Under återstoden av den veckan ägnades mycket tid från kammarens ledning till att besvara frågor från massmedia och allmänheten.

text: Kontakterna med RH den aktuella veckan

text: Under den vecka som detta påbörjades hade RH semester. Inför de kontakter som hades med media gjordes från Citykammarens ledning upprepade försök att få kontakt med RH. Detta inte minst för att RH själv skulle beredas möjlighet att diskutera saken innan hans arbetsgivare uttalade sig i media om den situation han själv orsakat. BTW hade telefonkontakt med RH under tisdagen i syfte att efterhöra hur han mådde och hur han upplevde sin situation. Under onsdagen hade BTW ånyo kontakt med RH per telefon. Därvid överenskoms att han skulle komma till sin arbetsplats på eftermiddagen samma dag.

text: Under onsdagen den 19 augusti hölls ett samtal med RH. Därvid närvarade BTW, PN, LA samt - på RH:s initiativ - den lokala fackliga företrädaren PG.

text: Under samtalet berättade RH om sin syn på den uppkomna situationen. I samband härmed informerades han om den situation som uppkommit på Åklagarmyndigheten och att omfattande kontakter med massmedia hade förevarit. Det poängterades för RH att den uppkomna situationen tydligt innebar att allmänhetens förtroende för kammarens och övriga åklagarmyndighetens verksamhet kunde skadas. RH informerades om att det var nödvändigt för arbetsgivaren att förmedla ett budskap till omgivningen med innebörd att det som kommit till uttryck i hans artiklar i media inte är representativt för Åklagarmyndighetens sätt att arbeta med ärenden rörande våld mot kvinnor.

text: Vidare konstaterades under mötet att RH tidigare under året begärt att den sista tiden inför förestående pensionering i mars månad 2010 inte behöva inneha en åklagarrotel vid kammaren. I ett skriftligt beslut den 6 april i år bestämdes en ny indelning av personalen vid kammaren. I beslutet tillmötesgicks RH:s önskemål om att inte inneha en egen åklagarrotel. För RH medförde beslutet att han från den l september skulle handlägga andra ärenden än de som var knutna till hans befattning som specialist med placering på gruppen för grova brott. I RH:s arbetsuppgifter från den l september ingår inte att handlägga ärenden avseende sexualbrott. Sådana brott handläggs normalt på kammarens grupp för relationsbrott.

text: Under mötet med RH konstaterades också att kammarens ledning inte haft någon erinran mot det sätt på vilket han skött de ärenden han handlagt på kammaren.

text: Beslutet den 6 april 2009 innebar att RH inte skulle inneha en åklagarrotel från den l september 2009. Han skulle således inte längre handlägga de ärenden som var knutna till hans befattning som specialiståklagare med placering på gruppen för grova brott. Ärenden där åklagare är förundersökningsledare avseende utredningar om sexualbrott handläggs normalt vid åklagarkammarens grupp för relationsbrott. Konsekvensen av att RH inte ska inneha en åklagarrotel är således att han som förundersökningsledare inte kommer att handlägga de ärenden som lottas på de nämnda gruppernas bl.a. sexualbrott. I den bemärkelsen kommer han inte att handlägga ärenden om sexualbrott. Avsikten med beslutet i april var emellertid inte att han skulle vara förhindrad att ha jourtjänstgöring eller att han inte skulle kunna ha sessionsdagar som innehåller något mål om sexualbrott, någon sådan anpassning av hans arbetsuppgifter har inte heller skett.

text: RH har anfört bl.a. följande.

text: Den 15 augusti 2009 fanns i Svenska Dagbladet ett citat grundat på ett uttalande som jag gjort i en intervju. Uttalandet som gällde våldtäktsbrottet, uppmärksammades sedan av ett flertal tidningar och många journalister som läst citatet förefaller ha använt samma textanalysmetod som fan nyttjar vid bibelläsning. Därefter gjorde de en hönsgård av en fjäder. Detta medförde att ett stort antal personer hörde av sig per mejl och telefon till Citykammaren och framförde synpunkter på min fortsatta anställning. Som jag förstått det fann kammarledningen detta besvärande. Den 18 augusti publicerade SvD Brännpunkt en artikel av professor ML i vilken hon krävde min avgång på grund av mitt uttalande. På denna artikel replikerade jag på Brännpunkt den 19 augusti. Då blev det åter fart på mejlandet och ringandet till Citykammaren. Kraven var desamma: den groteske mannen, pajasen tillika kvinnohataren och talibananhängaren RH måste bort. Allmänheten krävde snabbt besked. Nu blev kammarledningen ännu mer besvärad än förra gången. Jag blev inkallad till kammaren där man drabbats av panik och funnit det angeläget att genast tala med mig. Brådskan var så stor att jag kallades in onsdagen den 19 augusti då jag hade semester, trots att jag åter skulle träda i tjänst så snart som måndagen den 24 augusti. Vid mötet den 19 augusti deltog förutom jag själv, vice chefsåklagaren BTW, vice chefsåklagaren PN, kansliföreståndaren LA och som facklig företrädare assistentåklagaren PG.

text: Vid detta möte fick jag veta att "kammarens varumärke hade skadats". Vilket detta varumärke är har aldrig offentliggjorts. För egen del klargjorde jag att min uppfattning om hur våldtäktsmål ska handläggas inte på något sätt avviker från mina kollegers. Jag förtydligade också vad jag avsåg med detta.

text: Ingen protesterade. Det enda viktiga vid detta möte var för kammarledningens del att avgöra på vilket sätt den upphetsade opinionen skulle kunna lugnas. Här hade man, trots sommarvärmen fått kalla fötter. Den lösning man klurat ut i avsikt att åter värma dem var att offentliggöra ett internt beslut som fattats i april och gällde mina fortsatta arbetsuppgifter. Det beslutet innebär att jag inte längre ska inneha en tjänst utan fungera som en fri resurs på kammaren fram till min pensionering i mars 2010. Exakt vilka uppgifter jag skulle komma att handlägga har aldrig berörts, men själv har jag uppfattat det som att jag ska kunna användas till i stort sett allt där det behövs en insats. Att sexualbrotten skulle vara uteslutna har det tidigare aldrig varit tal om. Till saken hör att jag varit placerad på gruppen Grova brott där våldtäkter normalt inte handläggs. Jag hade ingen invändning mot att man offentliggjorde att jag från den l september skulle ha andra arbetsuppgifter, men jag påpekade samtidigt att det inte var självklart att detta var den mest lyckade lösningen på det som kammaren uppfattade som ett problem. Jag antydde att här kunde nya problem uppstå som var svåra att förutse och på denna punkt har jag nu blivit sannspådd. Kammarledningens förhoppning var uppenbar, nämligen att ingen skulle ställa den impertinenta frågan om det var uteslutet att jag i fortsättningen skulle komma att handlägga sexualbrott vilket det absolut inte var. Om allting hade upphört med detta skulle kanske uppståndelsen ha lagt sig. Här vill jag även nämna att PN framhöll att man absolut inte ville hindra mig från att framföra mina åsikter. Men samtidigt framstod detta budskap som något motsägelsefullt då jag även underrättats om att jag skadat kammarens för mig då okända varumärke. Senare har jag förstått att huvudingredienserna i varumärket är tystnad och diskretion.

text: Nu var det bråttom, här skulle visas handlingskraft! Samma dag som mötet hölls med mig och kammarledningen uttalade sig N för pressen. Enligt SvD den 20 augusti ska han ha fällt följande yttranden som jag kommenterar:

text: "Det handlar inte om en omplacering utan var bestämt redan innan semestern men det innebär att han inte kommer att ha hand om några sexualbrottsärenden"

text: Kommentar: Detta är en efterhandskonstruktion i avsikt att lugna opinionsstormen. Visst skulle en indirekt konsekvens av att jag tilldelats nya arbetsuppgifter kunna bli att det slumpade sig så att jag inte kom i kontakt med sexualbrott. Men den konsekvensen skulle lika gärna kunnat inträffa om jag stannat kvar på min tjänst då den grupp i vilken jag ingått normalt inte handlägger sexualbrott.

text: Oavsett om N är korrekt citerad har pressen framställt hans agerande som att han fråntagit mig arbetsuppgifter. Här följer några citat.

text: Aftonbladet hade den 20 augusti rubriken ”PETAS EFTER SKANDALEN, RH får inte längre utreda sexbrott"

text: SvD skrev den 20 augusti på förstasidan: "RH bort från sexmålen" och inne i tidningen kunde man läsa: "Den kritiserade åklagaren får andra arbetsuppgifter fram till pensionen"

text: Samma dag, den 20 augusti, skrev Dagens Nyheter på ledarplats: ”…I det perspektivet var det en nödvändig förtroendeåtgärd att RH inte kommer att hantera sexbrott under den tid han har kvar till pensionen." Och längre in i tidningen fanns en artikel med följande rubrik: "Åklagaren stoppas efter uttalanden om sexbrott" I artikeln citeras sedan N: ”Vår överenskommelse medför att han inte kommer att hantera mål som har med

text: brottsbalkens

text: 6 kapitel att göra..."

text: Kommentar: Detta är inte sant. Vår överenskommelse gick, som nämnts, ut på att jag inte hade någon invändning mot att han offentliggjorde beslutet från april enligt vilket jag skulle få nya arbetsuppgifter. Om något annat har vi inte kommit överens.

text: Om N är korrekt citerad är hans uttalanden mycket anmärkningsvärda. I så fall gör jag den bedömningen att han vid mötet med mig var angelägen om att inte stöta sig med mig. Och när han sedan uttalade sig för pressen var han angelägen om att framstå som en kraftfull chef, vilket fick till följd att han okritiskt lierade sig med alla som hört av sig till kammaren samt att han gick längre än vad som överenskommits vid vårt möte.

text: Vidare gör jag den bedömningen att det är märkligt att den brådska som rådde den 19 augusti var som bortblåst dagen efter när alla uppgifter om mitt "petande" hade offentliggjorts. Om N ansett sig missförstådd borde det rimligen ha varit angeläget med någon form av dementi. Istället fick hela landet veta att kammaren agerat resolut mot en anställd med åsikter som kammaren uppfattat som avvikande. Jag kan

text: inte uppfatta det inträffade på annat sätt än att N avsett att jag inte ska handlägga sexualbrott.

text: Det påstås "...att RH tidigare under året begärt att den sista tiden inför förestående pensionering i mars 2010 inte behöva inneha en åklagarrotel vid kammaren."

text: Detta är inte helt korrekt. Faktum är att jag vid något tillfälle helt informellt tillfrågades av förre kammarchefen om jag kunde tänka mig att göra något annat framöver. Jag svarade då ja på frågan samt att jag inte hade något emot att slippa hantera tvångsmedel. När jag sedan blev erbjuden det arrangemang som gäller i dag så var jag enbart positiv till det. Det kan möjligen framstå som petigt att göra detta påpekande men jag tycker att det finns en underton i kammarens yttrande med följande innebörd: Här har vi varit bussiga mot

text: RH och tillgodosett hans önskemål och så visar han otacksamhet genom att yttra sig i pressen. Men förmodligen har kammarledningen främst velat poängtera att jag inte omplacerats på grund av det nu inträffade och på den punkten är vi överens.

text: "På hans egen begäran har han till dess andra arbetsuppgifter än de han har haft tidigare. Dessa arbetsuppgifter inkluderar inte handläggning av sexualbrottsärenden. Således har inte någon åtgärd från RH:s arbetsgivare vidtagits med innebörd att han fått vidkännas förändringar i sina arbetsuppgifter såsom en konsekvens av hans uttalanden i massmedia."

text: Det är riktigt att sexualbrottsärenden inte inkluderas i mina arbetsuppgifter. Samtidigt är det viktigt att framhålla att sådana ärenden inte heller är exkluderade från mina arbetsuppgifter vilket landets tidningsläsare kunnat läsa att de varit. Jag konstaterar att situationen är precis densamma som innan jag intervjuades i augusti. Detta har klarlagts först nu genom kammarens yttrande. Dessförinnan har det definitivt rått oklarhet i frågan genom kammarledningens agerande.

text: Om nu allt är som tidigare och inga åtgärder vidtagits mot mig måste man rimligen fråga sig hur det kommer sig att ett flertal tidningar uppgav att jag fråntagits arbetsuppgifter? Svaret är följande: PN har lämnat pressen en i och för sig korrekt uppgift genom att upplysa om att jag från den l september skulle ha andra arbetsuppgifter. Samtidigt har han förtigit att det inte innebar någon som helst skillnad mot tidigare när det gäller min eventuella hantering av sexualbrott. Pressen förleddes härigenom att tro att jag var förhindrad att handlägga sexualbrottsärenden. Därför blev rubrikerna som de blev. Med facit i hand var det knappast den bästa lösningen på det som kammaren såg som ett problem.

text: Sammanfattning

text: Det är svårt att uppfatta kammarledningens sätt att hantera frågan på annat sätt än att jag tagits i örat på grund av formuleringar jag använt i pressen. Den uppfattningen har för mig blivit än tydligare genom kammarledningens yttrande. Samtidigt är det så att det är först genom kammarens kompletterande yttrande som det gjorts tydligt att jag inte fråntagits några arbetsuppgifter. Självfallet är jag inte främmande för att man genom en tidningsartikel skulle kunna diskvalificera sig i ett eller annat avseende eller så tvivel om sin duglighet. Det som nu inträffat ligger dock inte ens i närheten av en sådan situation.

text: Riksåklagarens kansli har gjort följande bedömning.

text: Bedömning

text: Åklagare har precis som alla andra en grundlagsfäst rätt att lämna uppgifter för publicering (meddelarfrihet enligt l kap. l § TF). Det torde dock finnas vissa begränsningar i denna meddelarfrihet (se bl.a. Justitiekanslerns beslut den l6 juli 2008 i ärende 4023-07-21) som dock inte är aktuella här.

text: Det är självklart att åklagare också är skyddade mot repressalier för att de utnyttjat sin meddelarfrihet. Myndigheten får alltså inte vidta några negativa åtgärder mot en åklagare för att han eller hon lämnat uppgifter för publicering. Det ligger inte heller i Åklagarmyndighetens intresse att på något sätt försöka ingripa mot en diskussion om exempelvis hur lagstiftningen bör vara utformad. Tvärtom är det istället angeläget att åklagare uppmuntras att delta i den rättspolitiska debatten inte minst med tanke på att åklagare inte sällan har en hel del att tillföra vid en sådan debatt. En fri debatt i ett demokratiskt samhälle måste också tåla att kritiska eller "obekväma" åsikter förs fram.

text: Har RH fråntagits några arbetsuppgifter med anledning avsina uttalanden?

text: Justitiekanslerns remiss är bl.a. föranledd av uppgifter om att RH fråntagits arbetsuppgifter med anledning av sina uttalanden i media. Som framgått av yttrandena beslutades redan den 6 april 2009 att RH skulle ha andra arbetsuppgifter från den l september 2009 och fram till sin pensionering våren 2010. Denna förändring hade tillkommit i samförstånd med RH. Av beslutet om rotelbyten m.m. från den 6 april 2009 framgår att RH:s rotel från den l september 2009 ska innehas av en annan åklagare samt att RH därefter ska stå till förfogande. Kammarledningen har klargjort att beslutet från april 2009 om att RH inte skulle inneha en åklagarrotel får till konsekvens att han som förundersökningsledare inte kommer att handlägga bl.a. sexualbrott eftersom sådana ärenden normalt handläggs av åklagare vid kammarens grupp för relationsbrott. Därtill har kammarledningen upplyst att några förändringar av

text: RH:s arbetsuppgifter utöver de som följer av beslutet från april 2009 inte har ägt rum. RH har också bekräftat att han inte har fått vidkännas några sådana förändringar av sina arbetsuppgifter.

text: Mot bakgrund av de uppgifter som lämnats kan jag konstatera att RH inte har fråntagits några arbetsuppgifter med anledning av sina uttalanden i media. Således har någon sådan överträdelse av repressalieförbudet inte skett.

text: Har det möte som hållits med RH varit felaktigt eller olämpligt?

text: En annan fråga är om det möte som hölls med RH den 19 augusti 2009 har inneburit en överträdelse av repressalieförbudet eller annars kan anses ha innefattat en olämplig åtgärd mot RH.

text: Mötet den 19 augusti 2009 har föranletts av RH:s uttalanden i media. Det framgår av RH:s yttrande att kammarledningen vid mötet varit tydlig med att det självfallet står honom fritt att göra vilka uttalanden han vill i media. Vid mötet har kammarledningen också informerat RH om att ledningen avsåg att i media kommentera hans uttalande. RH gavs vid mötet möjlighet att själv ge sin syn på saken. Av kammarchefens yttrande framgår vidare att kontakter tagits med RH för att informera sig om hur RH upplevde situationen. Många personer hade reagerat starkt negativt på RH:s uttalande. Uttalandet har bl.a. uppfattats som att han anser att våldtäkt i en relation är att jämställa med en ordningsförseelse. Jag har visserligen för egen del inte uppfattat hans uttalande på detta sätt men kan konstatera att många andra har fått den uppfattningen. Hur RH:s uttalande har kommit att uppfattas har i stor utsträckning samband med hur detta har förmedlats i media och hur olika opinionsbildare har kommit att reagera på det. Om många personer hyser den felaktiga tron att åklagare i gemen anser att våldtäkt i en relation är att jämställa med en ordningsförseelse skadar det emellertid förtroendet för myndighetens verksamhet även om en sådan tolkning av uttalandet inte var avsedd.

text: Det är bl.a. viktigt att den som har utsatts för ett sexualbrott får möta en åklagare som han eller hon kan ha förtroende för. Kammarledningen har vid mötet med RH informerat honom om att ledningen avsåg att offentligt göra klart att hans synsätt som många har uppfattat det, inte är representativt för Åklagarmyndigheten som helhet. Vid mötet har kammarledningen fört fram sin tanke att öppet redovisa beslutet från april om de arbetsuppgifter RH skulle ha från den l september 2009. RH har inte haft något att invända mot att beslutet offentliggjordes.

text: Självfallet har det varit angeläget att åklagarkammarens ledning besvarade mediernas frågor. Det främsta syftet med mötet den 19 augusti 2009 har varit att kammarledningen skulle informera RH om att ledningen avsåg att själv uttala sig i media, lämna information om den kommentar som ledningen avsåg att lämna samt ge RH möjlighet att diskutera och ge sin syn på den saken. Ett annat syfte med mötet tycks ha varit att efterhöra hur RH mådde och hur han upplevde sin situation. Som jag ser det måste det vara legitimt att ha ett möte med sådana syften. Det finns inte heller något som tyder på att avsikten med mötet har varit att tilldela RH en reprimand för hans uttalanden.

text: Kammarledningen synes ha varit försiktig och nyanserad i sina uttalanden vid mötet. Ledningen har också varit mån om att göra klart för RH att det står honom fritt att göra vilka uttalanden han vill. När det gäller möten av aktuellt slag är det avgörande för bedömningen hur den enskilde uppfattar saken (se t.ex. JO 1999/2000 s. 429 ff. och JO 1994/95 s. 521 ff.). Inget tyder på att RH har uppfattat samtalet som en utskällning eller tillrättavisning. Utifrån det som har kommit fram kan jag inte heller se att det funnits fog för att uppfatta det som förekommit vid mötet som någon egentlig kritik.

text: Jag anser därför att några otillåtna eller olämpliga åtgärder inte har vidtagits mot RH vid mötet den 19 augusti 2009.

text: Vice chefsåklagaren PN uttalanden i media

text: RH har i sina yttranden framför allt haft synpunkter på vice chefsåklagaren PN uttalanden i media. RH har bl.a. gjort gällande att allmänheten har bibringats uppfattningen att han är olämplig för vissa arbetsuppgifter.

text: En myndighet är oförhindrad att själv göra uttalanden i media och ge uttryck för sin uppfattning i en viss fråga eller tillrättalägga felaktigheter eller vilseledande uppgifter som har lämnats (se t.ex. JO 1987/88 s. 193 och JO 1975/76 s. 314). Jag kan konstatera att de av PN uttalanden som RH har hänvisat till tycks ligga väl i linje med den information som kammarledningen lämnade vid mötet den 19 augusti 2009. Inte heller kan jag se att uttalandena har varit felaktiga eller på något annat sätt olämpliga. Jag håller dock med RH om att många säkert har fått uppfattningen att han tagits ifrån arbetsuppgifter på grund av att han ansetts vara olämplig. Det måste understrykas att så inte har varit fallet. Naturligtvis är det olyckligt att de uttalanden som gjorts har uppfattats på nämnda sätt. Detta synes i vart fall delvis ha sin grund i hur rubrikerna för olika tidningsartiklar har utformats. Jag vill också peka på att PN i de uttalanden jag har tagit del av har betonat att beslutet om RH:s förändrade arbetsuppgifter fattades långt innan hans uttalanden i media och således inte är en följd av dessa.

text: Repressalieförbudets gränser

text: Såväl den som är misstänkt för brott som den som är brottsoffer, men även alla andra, har som nämnts rätt att ställa höga krav på åklagares objektivitet och saklighet. Det är inte tillräckligt att prövningen de facto är opartisk och saklig, utan det får inte finnas någon omständighet som ger befogad anledning till tvivel på den punkten. Det är därför också viktigt hur prövningen uppfattas vara. Om en åklagare gör uttalanden i media som ger intryck av en negativ inställning till någon av de inblandade I ett visst ärende eller som kan uppfattas som att åklagaren på förhand tagit ställning i ett pågående ärende och därför är jävig ska åklagaren självfallet inte längre handlägga ärendet. En åklagare kan exempelvis bli jävig om han eller hon under ärendets handläggning ger uttryck för en förutfattad mening.

text: Som framgått ovan kan jäv grundas på ett medieuttalande som berör ett pågående enskilt ärende. Även med beaktande av det ovan nämnda JO-beslutet är det inte tydligt vad som gäller om ett offentligt uttalande träffar en grupp av personer eller en viss typ av ärenden. En särskild fråga är om det finns anledning att göra skillnad på ärenden som är pågående och ärenden som kan komma att aktualiseras. Om en åklagare i media exempelvis ger uttryck för en tydligt negativ inställning mot romer ska den åklagaren därefter ha rätt att handlägga ärenden om hatbrott mot romer? Ska en åklagare som ger offentlig spridning av en klart överseende inställning till barnpornografibrott fortsättningsvis få handlägga ärenden om sådan brottslighet? I sådana situationer finns en tydlig konflikt mellan å ena sidan åklagarens yttrandefrihet och å andra sidan de rättigheter som i

text: regeringsformen

text: och Europakonventionen tillförsäkras dem som är direkt berörda av åklagarens maktutövning.

text: I likhet med det synsätt som JO har gett uttryck för anser jag att det finns situationer där misstänktas eller brottsoffers rätt till en rättvis prövning, och därmed rätten att åklagarens opartiskhet inte ska kunna ifrågasättas, väger så tungt att det måste accepteras att en enskild åklagare får förändrade arbetsuppgifter även om saken har sin upprinnelse i att åklagaren utnyttjat sin yttrandefrihet. Enligt min mening finns det således situationer där en åklagare bör kunna tilldelas andra arbetsuppgifter efter att åklagaren i media har gjort uttalanden som allvarligt undergrävt tilltron till att åklagaren på ett riktigt och objektivt sätt kan utföra vissa arbetsuppgifter, utan att en sådan åtgärd kan anses stå i strid med repressalieförbudet. För att en förändring av en åklagares arbetsuppgifter ska kunna ske måste det finnas starka skäl. Framförallt är det jävsliknande situationer, där enskildas intressen väger tungt, som det kan finnas fog för en anpassning av en åklagares arbetsuppgifter. Så kan exempelvis vara fallet i de situationer som jag ovan berört. En förändring av arbetsuppgifterna ska dock, som också JO framhåller, aldrig göras mer omfattande än vad som är nödvändigt ur förtroendesynpunkt. Så långt det är praktiskt möjligt måste åklagaren också ges andra arbetsuppgifter av minst lika kvalificerat slag. Endast under sådana förutsättningar bör en förändring av arbetsuppgifterna vara tillåten. Även om en förändring av arbetsuppgifterna måste kunna ske mot en åklagares vilja bör en sådan förändring, som JO också påpekat, i första hand ske i samförstånd med den berörde. När det övervägs om det finns skäl för en anpassning av en åklagares arbetsuppgifter måste det alltid beaktas att värnet för yttrandefriheten ska vara starkt.

text: Det är mycket sällan det uppkommer situationer av det slag jag nu har berört. I praktiken kan det endast i undantagsfall bli aktuellt att anpassa en åklagares arbetsuppgifter med anledning av medieuttalanden. I de fall detta kan vara aktuellt är det emellertid som framgått ovan en desto mer grannlaga uppgift att göra avvägningen mellan olika intressen och inte sällan kräver situationen också ett snabbt ställningstagande. Det är därför jag på detta sätt har funnit anledning att på ett generellt plan beröra repressalieförbudets gränser.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen

text: (TF) framgår att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst till bl.a. författare och nyhetsbyråer för offentliggörande i tidningar och andra tryckta skrifter om inte något annat är föreskrivet i TF (meddelarfrihet).

text: Meddelarfriheten innebär som regel frihet från bl.a. straffansvar när ett uppgiftslämnande innefattar brott mot sekretessregler. Från detta gäller enligt

text: 7 kap. 3 §

text: TF vissa undantag. Dessa undantag finns det inte anledning att gå närmare in på nu.

text: Meddelarfriheten gäller för var och en. En meddelare har rätt att vara anonym. Reglerna om meddelarfrihet kompletteras av ett principiellt förbud för myndigheter och andra allmänna organ att efterforska t.ex. den som har lämnat ett meddelande enligt

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF i vidare mån än som erfordras för åtal eller något annat ingripande mot honom som inte står i strid med förordningen,

text: 3 kap. 4 §

text: TF (efterforskningsförbud). Efterforskning i strid med denna regel är straffbar enligt vad som närmare anges i

text: 3 kap. 5 § andra stycket

text: TF.

text: Enligt

text: 1 kap. 3 §

text: TF får ingen tilltalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadeståndsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan däri i annan ordning eller i annat fall än

text: tryckfrihetsförordningen

text: medger. Regleringen innebär att ett ingripande från det allmänna mot den som med utnyttjande av meddelarfriheten enligt

text: 1 kap. 1 §

text: TF lämnar meddelanden till bl.a. massmedierna kan ske bara när TF medger det.

text: Av denna bestämmelse anses följa att en meddelare som har framträtt öppet inte heller på något annat sätt får drabbas av någon påföljd från det allmännas sida t.ex. därför att han har lämnat uppgifter för publicering. I rättspraxis har man gått ett steg längre, och varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på dennes medverkan i en tryckt skrift har i princip ansetts vara otillåten enligt TF (jfr t.ex. betänkandet Meddelarrätt,

text: SOU 1990:12 s. 63

text: ). Bestämmelsen ger alltså uttryck för ett allmänt sanktions- och repressalieförbud med innebörden att myndigheter och chefer hos myndigheter inte får vidta några för en enskild negativa tjänsteåtgärder på grund av den enskildes bruk av tryck- eller meddelarfriheten (se t.ex. JO 1975/76 s. 314 och 1987/88 s. 193 samt det nyss nämnda betänkandet s. 63). En överträdelse av repressalieförbudet kan vara att bedöma som en tjänsteförseelse eller, om den har skett i samband med myndighetsutövning mot den anställde, som tjänstefel.

text: Har RH:s tjänst förändrats?

text: RH var före den 1 september 2009 placerad på gruppen för grova brott. Där hanteras normalt inte sexualbrott. Förundersökningar angående sexualbrott hanteras i stället av gruppen för relationsbrott.

text: Den 6 april 2009 beslutades att RH från och med den 1 september 2009 inte skulle ha någon egen åklagarrotel utan i stället vara en fri resurs på åklagarkammaren. Detta innebar att han inte heller efter detta datum skulle vara placerad i gruppen för relationsbrott. Någon förändring vad gällde RH:s möjlighet att vara förundersökningsledare i sexualbrott skedde alltså inte den 6 april 2009. Det skedde inte heller någon ändring i detta avseende efter det att RH hade uttalat sig i medierna. RH var således varken före eller efter detta utredare av sexualbrott.

text: Frågan är då om RH efter sina uttalanden i massmedia blev fråntagen möjligheten att hantera sexualbrott i övrigt, t.ex. vid jourtjänstgöring eller vid sessionsdagar där sexualbrott ingår.

text: Åklagarmyndigheten har gjort gällande att så inte var fallet. Tanken med beslutet den 6 april 2009 var enligt Åklagarmyndigheten att RH fortfarande skulle kunna hantera sexualbrott i dessa situationer och att denna möjlighet kvarstod oförändrad efter hans uttalanden i medierna.

text: RH har inte motsagt detta men har uppgett att det var först i och med att Justitiekanslern beslutade granska ärendet som det fastslogs att han inte var fråntagen dessa uppgifter. Innan dess rådde det enligt hans mening oklarhet i frågan på grund av kammarledningens agerande.

text: Det har inte framkommit något konkret som visar att RH verkligen har blivit fråntagen några arbetsuppgifter efter sina yttranden. De uttalanden som kammarledningen har gjort i media, främst genom PN, ger dock en bild av att detta i vart fall har varit kammarledningens avsikt.

text: Dagens Nyheter har den 19 augusti 2009 (nätversionen) under rubriken ”RH slutar jobba med sexualbrott” citerat PN. ”Vår överenskommelse medför att han inte kommer att hantera mål som har med

text: Brottsbalkens

text: 6 kapitel att göra. […] N betonar dock att RH:s nya arbetsuppgifter var beslutade sedan länge, i samförstånd.”

text: I Svenska Dagbladet samma dag (nätversionen) säger PN följande under rubriken ”RH får sluta jobba med sexualbrott”: ”Jag har haft ett längre samtal med RH och vi är överens om att han under de månader som är kvar till pension, kommer att ha särskilda arbetsuppgifter på åklagarkammaren. Det handlar inte om en omplacering utan var bestämt redan innan semestern, men det innebär att han inte kommer att ha hand om några sexualbrottsärenden. ”

text: Det är naturligtvis svårt att veta vad PN exakt har sagt och vad han har menat med det. Det kan dock konstateras att båda tidningarna har citerat honom och att citaten är av i princip samma innehåll. I tidningarna säger PN att RH inte kommer att hantera resp. inte kommer att ha hand om sexualbrottsärenden. Uttalandena är klara och tydliga. Det går inte att utläsa att RH endast skulle vara fråntagen uppgiften som förundersökningsledare i dessa mål. Det är även svårt att tolkningsvis komma fram till detta. Tvärtom framstår det som tämligen klart att han över huvud taget inte ska hantera sådana ärenden. Det förhållandet att PN har varit noggrann med att betona att någon förändring inte har skett jämfört med tidigare ändrar enligt min mening inget. Det framstår närmast som en hänvisning till att det formellt sett inte har fattats något nytt beslut.

text: Det kan då konstateras att uttalandena i media inte stämmer överens med vad Åklagarmyndigheten nu har anfört angående RH:s arbetsuppgifter. Den första frågan är då om journalisterna har missuppfattat PN. Jag anser detta föga troligt med hänsyn till de klara och samstämmiga uppgifterna i flera tidningar. Det återstår då enligt min mening två förklaringar. Antingen har PN lämnat missvisande upplysningar till medierna, eller också har en förändring av RH:s arbetsuppgifter skett i realiteten.

text: Den första av dessa förklaringar förefaller i och för sig inte osannolik. Man kan tänka sig att kammarledningen i den rådande situationen skulle kunna frestas att överdriva överenskommelsens effekter för att lugna den upprörda allmänheten. Genom att framställa det som att RH inte längre skulle hantera sexualbrottsärenden över huvud taget skulle Åklagarmyndigheten kunna visa att man hade vidtagit åtgärder för att återskapa förtroendet för myndigheten. För det fall att den ursprungliga överenskommelsen kvarstod oförändrad har dock uppgifterna varit missvisande så till vida att RH fortfarande hade kvar möjligheten att handlägga sexualbrottsärenden, om än inte som förundersökningsledare. Om en myndighet lämnar sådana missvisande uppgifter är det inte godtagbart oavsett vilket syftet har varit.

text: Jag anser mig dock, som redan framgått, böra utgå från att det inte har rört sig om missvisande uppgifter utan att uttalandena speglar det reella förhållandet, dvs. att RH har fråntagits arbetsuppgifter. Visserligen har varken Åklagarmyndigheten eller RH sagt i detta ärende att det har fattats något beslut av denna innebörd eller att RH rent faktiskt har fråntagits något ärende e.d. Det utesluter emellertid inte att avsikten har varit att inga sexualbrott framöver skulle hanteras av RH. Mot bakgrund av tydligheten i uttalandena och att de inte torde ha gjorts i någon hast ter sig denna slutsats naturlig. Det kan därvid också noteras att Åklagarmyndigheten inte funnit skäl att dementera denna uppgift trots att man säger sig ha förståelse för att allmänheten fick en felaktig uppfattning genom artiklarna.

text: Har förändringarna i tjänsten inneburit ett brott mot repressalieförbudet?

text: En arbetsgivare har en långtgående arbetsledningsrätt, som bl.a. innebär en rätt att leda och fördela arbetet. Detta innebär att arbetsgivaren inom vissa ramar får besluta om vilka arbetsuppgifter en anställd ska ha.

text: Repressalieförbudet inskränker emellertid denna rätt. En arbetsgivare kan inte frånta en arbetstagare uppgifter till följd av att denne har uttalat sig i media. Emellertid kan fråga uppkomma om det finns skäl att anpassa en arbetstagares uppgifter med anledning av att denne efter att ha gjort vissa uttalanden i media bedöms vara olämplig för uppgifterna.

text: JO har nyligen uttalat sig i denna fråga (beslut den 25 september 2009 i ärendet med dnr 149-2009). Ärendet rörde en anställd hos Migrationsverket som hade flyttats till en lägre befattning på grund av att han hade publicerat ställningstaganden i politiska frågor på Internet. JO uttalade bl.a. följande.

text: Myndighetsåtgärder i anledning av en tjänstemans offentligt uttryckta åsikter

text: Innebörden av att yttrande- och åsiktsfrihet råder är bl.a. att det allmänna som arbetsgivare inte får lägga sig i vilka åsikter de anställda har eller hur de brukar sin yttrandefrihet. En offentlig arbetsgivare kan därmed inte av sina anställda kräva att de utanför tjänsten avhåller sig från att ge uttryck för en viss typ av värderingar. Det gäller även när dessa kan synas helt avvika från det arbetsgivaren står för. Eventuella anspråk från en myndighet på att dess anställda som privatpersoner ska omfatta en viss värdegrund strider mot grundlagens krav på respekt för den enskildes yttrande- och åsiktsfrihet. Förtroendet för myndigheterna upprätthålls inte genom tillsyn över de anställdas åsikter utan genom att verksamheten utövas under lagarna och kontrolleras rättsligt.

text: I princip är en tjänstemans åsikter - även offentligen uttalade - därför en privatsak. Det allmännas befattningshavare förutsätts äga förmåga att vara objektiva och får inte låta sig påverkas av ovidkommande hänsyn, såsom personliga åsikter, oavsett vilka åsikter det rör sig om. Det är ett krav som ytterst följer av

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: , som stadgar att de som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Skulle det i ett enskilt fall visa sig att en tjänsteman inte levt upp till detta krav kan arbetsgivaren självfallet vidta åtgärder. Men grunden för dessa är i så fall det i sammanhanget självständiga förhållandet att den anställde inte fullgjort sina åligganden på ett korrekt sätt. Det rör sig därmed inte om ett ingripande som är påkallat av den anställdes yttranden eller åsikter, som ska hållas utanför bedömningen, utan om att korrigera en felaktig tjänsteutövning.

text: Principen att en tjänstemans offentligt uttalade åsikter är en privatsak torde dock inte kunna upprätthållas fullständigt undantagslöst. Man måste räkna med att exempelvis en beslutsfattare, vars personliga åsikter tilldragit sig uppmärksamhet, i allmänhetens ögon kan framstå som mindre lämpad att handlägga vissa typer av ärenden och att detta någon gång kan ge en myndighet rätt att vidta åtgärder. Det handlar då om att förebygga förtroendeskador av ungefär samma slag som de som riskerar att uppkomma vid jävsförhållanden. Jäv kan som bekant föreligga redan då en beslutsfattare kan synas ha en sådan anknytning till det som ska bedömas att den hos parter och allmänhet är ägnad att ge upphov till ett ifrågasättande av vederbörandes objektivitet. Åtgärder kan därför vara befogade även då det i och för sig saknas faktiska skäl att misstro vederbörande beslutsfattares förmåga att i tjänsten bortse från sina privata uppfattningar.

text: Kravet på att myndigheter ska vara opartiska är i likhet med skyddet för yttrandefriheten upptaget i grundlagen. Det rör sig därmed om konstitutionellt jämställda intressen, som vid en konflikt får vägas mot varandra. Om en sådan avvägning resulterar i att en tjänstemans offentliga yttranden bör ge upphov till åtgärder från myndighets sida får dessa givetvis inte vara mer ingripande än vad som är oundgängligen nödvändigt för att hantera den intressekonflikt som uppkommit. Det bör observeras att det, i de sällsynta fall då sådana konflikter kan aktualiseras, torde finnas utrymme för att lösa dem i samförstånd mellan den anställde och vederbörandes arbetsledning, inom ramen för anställningsförhållandet och utan att den lösning som väljs blir att betrakta som en repressalieåtgärd.

text: Något rättsfall som utvisar att ingripanden gentemot en anställds yttrandefrihet godtagits med hänvisning till en myndighets skyldighet att upprätthålla tilltron till att dess verksamhet utövas på ett opartiskt sätt finns veterligen inte. Däremot finns det exempel där åtgärder jämförbara med vad som förekommit i detta ärende inte ansetts befogade. I en dom från Arbetsdomstolen (AD),

text: AD 1991 nr 106

text: , tillbakavisades i ett från principiell synpunkt snarlikt fall argument av det slag som här förts fram. Det gällde en häktesvakt, som offentligt anslutit sig till främlingsfientliga åsikter. Kriminalvårdsmyndigheten, som ville omplacera mannen, ansåg bl.a. att förtroendet för att de frihetsberövade på mannens arbetsplats behandlades korrekt skadades av de åsikter han gett uttryck för. AD godtog inte kriminalvårdsmyndighetens skäl och fann att det saknades rättslig grund för att omplacera vakten. Ett senare fall,

text: AD 2007 nr 20

text: , gällde en polisinspektör, som privat skickat e-postmeddelanden med främlingsfientligt innehåll till bl.a. ett kommunalråd. Meddelandenas innehåll blev offentligt och polisinspektören avskedades. Som AD uppfattade arbetsgivaren utgjordes grunden för avskedet av uttalandena och den förtroendeskada de förorsakat polismyndigheten. AD godtog inte dessa skäl och fann inte heller att de utgjorde saklig grund för uppsägning. Se även JK:s beslut 2008-08-07, dnr

text: m.fl., som gällde en ambassadpraktikant tillhörig en organisation inom den s.k. extremhögern.

text: De återgivna fallen har det gemensamt att de förtroendeskador som myndigheterna ansåg sig riskera var av allmänt slag och inte hänförliga till konkreta verksamhetsproblem. De ger stöd för det som inledningsvis framhölls, nämligen att en myndighets eventuella önskemål om att dess anställda av hänsyn till myndighetens anseende ska avhålla sig från att som privatpersoner ge uttryck för vissa typer av värderingar strider mot yttrande- och åsiktsfriheten.

text: Jag instämmer med JO och anser mig kunna lägga de citerade uttalandena till grund för min bedömning i detta ärende.

text: Enligt min mening var det inte lämpligt av kammarledningen att ensidigt inskränka RH:s arbetsuppgifter på det sätt som får anses ha skett. Visserligen kunde hans uttalanden påverka förtroendet för hans arbete, liksom i viss mån även för kammaren och för Åklagarmyndigheten som sådan. Men inget hade hänt, förutom att RH hade gett uttryck offentligt för sina åsikter, vilka rimligen var kända sedan tidigare av myndigheten. Om uttalanden i medierna i annat än särskilda undantagsfall kan åberopas som motiv för en ensidig inskränkning av arbetsuppgifterna, kan repressalieförbudet uppenbarligen urholkas betänkligt.

text: Åtgärden kan inte anses ha varit en repressalie i egentlig mening, eftersom den inte vidtogs för att straffa RH utan för att säkra förtroendet för kammaren och myndigheten. Men för utomstående kunde den lätt uppfattas som en repressalie och därmed förmedla intrycket att RH:s yttrandefrihet inskränktes. Även av den anledningen var åtgärden, på det sätt den vidtogs, inte lämplig. Betydligt bättre hade det varit om man hade kunnat komma överens med RH, på ett sådant sätt att det hade varit frivilligt från dennes sida, om att han fortsättningsvis inte skulle hantera ärenden om sexualbrott.

text: Med hänsyn till att det inte kan anses ha rört sig om en repressalie i egentlig mening, och eftersom det i praktiken handlade om en mycket liten förändring, ser jag trots det sagda inte anledning att rikta kritik mot kammarledningen.

text: Har mötet med RH innefattat kritik?

text: Det kan konstateras att kammarledningen och RH i stora delar är ense om hur mötet kom till stånd och vad som avhandlades vid detta. Frågan är då om de synpunkter som framfördes till RH vid mötet innefattade kritik mot honom för hans uttalanden i massmedia.

text: Åklagarmyndigheten har angett att det främsta syftet med mötet var att informera RH om att man avsåg att lämna viss information till massmedia och att han dessförinnan skulle få lämna sin syn på saken. Det har inte framkommit att någon förändring av RH:s arbetsuppgifter diskuterades vid detta möte. Det har dock framgått att kammarledningen redogjorde för vilken situation som uppkommit på kammaren till följd av uttalandena och att man poängterade för RH att situationen tydligt innebar att allmänhetens förtroende för Åklagarmyndighetens verksamhet kunde skadas.

text: RH har enligt egen uppgift inte kunnat uppfatta detta som annat än kritik mot hans uttalanden. Även om kammarledningen vid mötet har framhållit att det står RH fritt att göra vilka uttalanden han vill finner Justitiekanslern inte annat än att han har haft fog för sin uppfattning och att han genom vad som framförts vid mötet har utsatts för kritik från ledningen på grund av sina uttalanden i massmedia. Det bör vid bedömningen av allvaret i kritiken särskilt beaktas att mötet hölls med kort varsel under RH:s semester.

text: Kammarledningens kritik innebär enligt Justitiekanslerns uppfattning inte att RH i denna del har utsatts för någon sådan negativ tjänsteåtgärd som utgör en överträdelse av repressalieförbudet. Även om så inte är fallet får agerandet anses vara olämpligt med hänsyn till grunderna för den redovisade yttrandefrihetsrättsliga regleringen. Det finns i det sammanhanget anledning att framhålla meddelarfrihetens stora betydelse som ett värn för yttrande- och informationsfriheten i vårt samhälle. Därmed är inte sagt att en chef aldrig får uttala missnöje med den som har lämnat uppgifter till medierna på ett sätt som chefen uppfattar som illojalt. Hur strängt man ska se på sådana uttalanden från en chef beror på omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Mot den angivna bakgrunden måste kammarledningen genom sina uttalanden vid mötet anses ha gått över gränsen för vad som var lämpligt med hänsyn till grunderna för den yttrandefrihetsrättsliga regleringen. Det bör dock beaktas att ledningen vid mötet har varit tydlig med att det i och för sig står RH fritt att uttala sig i media. Jag finner sammantaget inte heller i denna del skäl att rikta kritik mot Åklagarmyndigheten.