nyckelord:
Bemötande
Förhandling/ sammanträde

title: Initiativärende mot åklagare vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Gävle, som lämnat domstolens lokaler när rätten skulle hålla enskild överläggning i frågan om huvudförhandlingen skulle ställas in

text: Initiativet

text: I ett klagomålsärende gällande åklagares vid Åklagarmyndigheten, åklagarkammaren i Gävle, handläggning av en förundersökning m.m. (dnr 503-2009) framkom att åklagaren vid huvudförhandlingen, sedan rätten upplyst att den efter enskild överläggning skulle meddela beslut i fråga om hinder mot förhandlingen förelåg, lämnade domstolen. Huvudförhandlingen ställdes sedan in på grund av åklagarens utevaro.

text: Jag beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende.

text: Utredningen

text: Av protokollet från en huvudförhandling i Gävle tingsrätts mål B 100-07 den 9 september 2008 framgick följande.

text: Den utsatta huvudförhandlingen rörde misshandel och skadegörelse. Kammaråklagaren AA anmälde att hinder mot förhandlingen förelåg. Hon och den offentliga försvararen redogjorde för skälen till att huvudförhandlingen enligt deras mening borde ställas in. Därefter antecknades att AA uppgav att det var ”uppenbart att hinder föreligger samt att hon skulle bli djupt besviken om rätten skulle vara av en annan åsikt”. Rättens ordförande, rådmannen BB, upplyste att rätten skulle komma att fatta beslut i frågan om hinder förelåg efter enskild överläggning. AA uppgav då att hon avträdde och återfanns på åklagarkammaren. När målet ropades på efter den enskilda överläggningen inställde hon sig inte. Tingsrätten avkunnade följande beslut: ”Då åklagaren inte är närvarande föreligger hinder mot huvudförhandling. Dagens förhandling ställs därför in.”

text: Muntliga upplysningar hämtades in från BB som bekräftade uppgifterna i protokollet och upplyste att han någon dag före huvudförhandlingen hade en diskussion med åklagaren samt försvararen i frågan om hinder mot huvudförhandlingen förelåg. Åklagaren och han själv hade olika uppfattningar om

text: detta. Vid förhandlingen uppgav åklagaren att hon hade förankrat hos sin chef att inte delta vid denna.

text: Ärendet remitterades till Åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över åklagarens agerande när rätten bestämde att hålla enskild överläggning i frågan om hinder mot huvudförhandling förelåg.

text: Åklagarmyndigheten (dåvarande tillförordnade vice riksåklagaren CC) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från överåklagaren DD och AA.

text: AA upplyste följande.

text: Undertecknad åklagare blev tilldelad åklagaruppgiften vid huvudförhandling under förmiddagen den 9 september 2008 i Gävle tingsrätt i mål mot EE, vid vilken förhandling rådmannen BB var ordförande. Jag hade inte tidigare handlagt någon del av ärendet mot EE. I anslutning till förberedande av målet måndag den 8 september nåddes jag, omkring lunchtid, av bifogat faxmeddelande från tingsrätten (vårt dnr 506A-5540-06, handling 50). Av meddelandet framgick att EE:s försvarare, advokaten FF, i skrift som inkommit, vad jag kan förstå, per post till tingsrätten den 5 september 2009 begärt, att förhandlingen skulle ställas in mot bakgrund av närmare beskrivna omständigheter, bl. a. att EE anmält misshandel mot honom som skulle ha förövats vid tillfället den 5 januari 2008 då EE, enligt åtalet, ha misshandlat GG. Det framgick även av faxet från tingsrätten, av en dagboksanteckning, att rådman BB talat med advokat FF per telefon och att FF då uppgivit att EE sannolikt polisanmält GG för misshandel mot EE vid samma tillfälle som påstådd misshandel i åtalet ab 34 samt att EE åberopade, förutom vittnesförhör i delen avseende skadegörelse, vittnesförhör med sina föräldrar i åtalet avseende misshandel, till styrkande av att han hade skador som orsakats av GG. Enligt dagboksanteckningen framgick vidare att FF informerats om att huvudförhandlingen inte ställdes in och att ytterligare bevisning kunde åberopas av EE samt att förhandlingen vid behov kunde fortsätta en annan dag med bevisupptagning angående ny åberopad bevisning m.m. Undertecknad fick således del av nämnda dagboksanteckning och advokat FFs skrift först kring lunchtid måndagen den 8 september. Jag kontrollerade snabbt påståendet om att EE gjort en anmälan, vilket bekräftades. Vidare kom jag att ringa till tingsrättens kansli varvid jag till en sekreterare framförde att jag ansåg det föreligga hinder för huvudförhandlingen och att man därför snarast borde se till att försöka stoppa parter och de bevispersoner som var kallade till förhandlingen. Jag fick inget gehör för detta vid telefonsamtal och skrev därför det telefaxmeddelande som bifogas (handling 51 i vårt ärende) (här utelämnat; JO:s anm.). Meddelandet faxades till tingsrätten kl 14.44 (enligt den bekräftelse som kvarligger i akten). Jag var återigen i kontakt med tingsrätten som hänvisade till ordföranden vilken jag fick tag i per telefon då han, som jag uppfattade det, var på väg från arbetet. Enligt vad rådman BB uppgivit enligt JO:s tjänsteanteckning 2009-05-08 skulle han ”någon dag innan sammanträdet för huvudförhandling” ha haft en ”diskussion” med åklagaren samt försvararen om huruvida hinder förelåg. Att påstå att det var en diskussion med mig är en klar överdrift. BB lät bara besvärad och avfärdade mig snabbt med att tala om att han inte tänkte ställa in målet. Han var inte mottaglig för argument över huvud taget. Som framgår av mitt fax till tingsrätten hade jag också försökt få kontakt med advokat FF innan jag skickade faxet. Mot bakgrund av att rådman BB enligt nämnda tjänsteanteckning uppgivit att åklagaren och han själv hade olika uppfattning om huruvida hinder förelåg vill jag tillägga, att jag inte uppfattat det på annat sätt under handläggningen än att försvararen hävdade hinder. Jag diskuterade ärendet med kammaråklagaren HH som hade ärendet på sin rotel, detta för att få en uppfattning om ärendet i dess helhet och om läget beträffande den

text: senaste anmälan gjord den 3 september 2008 av EE. Beträffande sistnämnda anmälan hade man inte hunnit överväga åtgärder. Läget var alltså det att försvaret åberopade vittnesförhör med EE:s föräldrar, vilka inte tidigare var hörda. Det var dessutom så att EE påstod att han skulle ha misshandlats av GG vid samma tillfälle, natten mot den 5 januari 2008, beträffande vilket tillfälle EE var åtalad för misshandel av GG. Man kunde påräkna att vissa utredningsåtgärder, som förhör med EE:s föräldrar, skulle komma att företas under förundersökning med anledning av EE:s anmälan. Jag ansåg det vara väsentligt att målet var väl förberett, på sätt är tänkt enligt bestämmelserna om förundersökning och huvudförhandling i brottmål, så att förundersökning beträffande en ny anmälan inte skulle bedrivas under huvudförhandlingen, så att alla bevispersoner var hörda före huvudförhandlingen och så att det inte skulle vara öppet för åberopande av ny bevisning som eventuellt kunde kräva motbevisning. I denna situation kände jag stor frustration då jag inte fått något gensvar för min begäran om att målet skulle ställas in och kallade personer stoppas från att inställa sig. Det har väl förekommit under årens lopp att man varit med om att vissa förundersökningsåtgärder s a s förekommit i rättegången men detta bör rimligen ske endast undantagsvis. I synnerhet domare brukar f ö vara noga med att påpeka att förundersökning angående nya brott inte skall ske vid huvudförhandlingen. I dagens läge menar jag också att det är av yttersta vikt, i synnerhet då fråga är om mål där enbart böter kan komma att ådömas (och prövningstillstånd krävs för att målet skall komma upp i hovrätten) att man redan i tingsrätten har målet väl förberett från förundersökningsstadiet så att det inte framkommer nya omständigheter som ställer allt på ända. I ett sådant läge kan ju åklagaren tvingas begära att förhandlingen skall avbrytas eller ställas in för att kompletterande utredning, angående nya omständigheter, skall kunna göras. Under inga omständigheter bör, enligt min uppfattning, tillämpas ett förfarande där man, mot bakgrund av en ny anmälan om brott, kommer att vidta förundersökningsåtgärder genom t ex förhör i domstolen. Jag kände mig ganska frustrerad i förevarande situation och vände mig, efter mitt telefonsamtal med rådman BB, till min chef, överåklagaren DD, för råd. Rådet blev att jag måste inställa mig till huvudförhandlingen och där återigen anföra hinder samt att jag därefter i förevarande situation inte kunde göra annat än lämna lokalen. Jag inställde mig till huvudförhandlingen. Ordföranden redogjorde summariskt angående målets tidigare handläggning. Han frågade inte parterna om vi ansåg hinder föreligga. Jag begärde då ordet och försökte pedagogiskt förklara varför jag ansåg hinder föreligga, varvid jag till stor del stödde mig på vad jag skrivit i mitt fax, som jag nu minns det. Jag hade förhoppningen att rätten i dess helhet skulle vara öppen för problematiken och se att det var mycket som talade för att hinder förelåg. Därför mer eller mindre vädjade jag till rätten. Försvararen ansåg ju också hinder föreligga. Jag fick frågan om målet kunde avgöras beträffande frågan om skadegörelse men ansåg jag, och även försvaret, att åtalen borde avgöras samtidigt. Jag förklarade också att jag avsåg att avträda till åklagarkammaren och att jag inhämtat råd i frågan från min chef. Rätten tog därefter överläggning för att avgöra huruvida hinder mot huvudförhandling förelåg, mot bakgrund av vad som anförts från mig och försvararen. Härefter kom jag att bege mig till åklagarkammaren. Vid senare kontakt med advokat FF fick jag reda på, vilket förvånade mig och gjorde mig besviken, att tingsrätten inte prövat frågan om hinder mot bakgrund av vad jag och försvararen anfört. Istället hade man tydligen kontrollerat om jag avlägsnat mig och konstaterat att hinder förelåg då åklagaren inte var tillstädes. Jag vill avslutningsvis säga att aldrig tidigare under mina ganska många år som åklagare varit med om en dylik situation där jag uppfattat det som fullständigt ”stumt” från rättens sida då jag försökt få gehör för att hinder skulle föreligga. Jag har inte vid något tidigare tillfälle på detta sätt avlägsnat mig från en huvud-

text: förhandling och hoppas att jag inte kommer i samma situation igen för jag upplevde det hela som synnerligen obehagligt.

text: DD upplyste följande.

text: Jag hänvisar till upplysningar som inhämtats från kammaråklagaren AA. Det var hon som handlade målet vid det aktuella tillfället. Huvudförhandling har genomförts vid ett senare tillfälle med annan åklagare. Jag kan bekräfta AA:s uppgifter om hennes kontakter med mig i anledning av det aktuella målet. Hon kom till mig på eftermiddagen dagen före den utsatta huvudförhandlingen och talade om för mig att den tilltalade EE genom sin försvarare hade åberopat vittnesförhör med två personer som tidigare under förundersökningen inte omnämnts än mindre hörts. Både AA och försvararen ansåg att det förelåg hinder för huvudförhandlingen och AA hade anmält detta till domstolen. Den tilltänkte ordföranden, rådmannen JJ, vägrade dock halsstarrigt att beakta denna invändning och AA frågade mig vad hon skulle göra. Jag sade till henne att hon skulle infinna sig till huvudförhandlingen och där återigen anmäla hinder för förhandlingen och noggrant redogöra för varför så var fallet. Därefter skulle hon resa sig upp och gå därifrån. Det var också vad som inträffade. Situationen som uppstod är ju synnerligen ovanlig. Enligt min bestämda uppfattning är det olämpligt att bedriva kompletterande förundersökning under huvudförhandling i rätten. Normalt sett så beaktar också en domare en hindersinvändning i ett sådant här fall. Jag anser det också olämpligt att låta åklagare uppträda ”på slak lina” i rätten. Det var anledningen till att jag sade till AA att agera som hon sen gjorde. Ansvaret härför är mitt. Jag kan också konstatera att rätten slutligen gjorde det synnerligen lätt för sig genom att inte pröva det anförda hindret. Man valde i stället bara att konstatera att det förelåg hinder genom att åklagaren inte var tillstädes.

text: CC gjorde inledningsvis följande bedömning.

text: Det är en självklarhet att åklagare ska delta vid de förhandlingar där åklagare är part. Åklagarens skyldighet att närvara vid ett förhandlingstillfälle vinner indirekt stöd i

text: rättegångsbalkens

text: bestämmelse om att åklagarens utevaro utgör ett absolut hinder mot huvudförhandling. Närvaroplikten bör rimligtvis även omfatta en skyldighet att invänta rättens beslut i frågan om huvudförhandling ska hållas oavsett att det kan förefalla självklart att förhandlingen ska ställas in. Detta hindrar dock inte att åklagaren i ett enskilt fall kommer överens med rätten om att lämna förhandlingsstället, men t.ex. finnas tillgänglig per telefon och vid behov snabbt kunna återgå dit. Åklagaren ska dock, i likhet med andra parter, rätta sig efter domstolens beslut t.ex. i frågan om en förhandling ska hållas och får inte obstruera mot ett beslut som går honom eller henne emot. Enligt

text: rättegångsbalkens

text: huvudregel ska huvudförhandlingen ställas in om en part inför eller vid förhandlingen åberopar ny bevisning som motparten inte tidigare haft möjlighet att bemöta. Förhandlingen kan emellertid inledas om det kan antas att detta inte kommer att föranleda att en ny förhandling behöver hållas. Så kan vara fallet om den nya bevisningen kan förmodas få begränsad betydelse. Vittnen kan därför ibland höras vid huvudförhandlingen även om de inte hörts under förundersökningen. Detta sker vanligtvis i samförstånd med parterna. Parternas inställning bör i vart fall ha stor betydelse för rättens bedömning om förhandlingen kan hållas.

text: CC utvecklade härefter skälen för att huvudförhandlingen på de grunder som AA anfört hade bort ställas in, och fortsatte enligt följande.

text: Åklagaren AA:s bestämda uppfattning vid huvudförhandlingen den 9 september 2008 var att det förelåg hinder mot förhandlingen. Hon hade som nämnts redogjort för detta vid kontakter med domaren före förhandlingen och upprepade detta inför rätten vid förhandlingstillfället. Försvararen var av samma uppfattning och begärde också för sin huvudmans räkning att förhandlingen skulle ställas in. Inför rättens enskilda överläggning i frågan meddelade åklagaren att hon avsåg att lämna

text: tingsrätten för att återvända till åklagarkammaren. Rätten visste därmed om att hon skulle avvika liksom var hon därefter skulle befinna sig. Åklagaren AA följde helt de råd hon fått av sin chef inför förhandlingen. Som jag tidigare konstaterat är det svårförståeligt att tingsrätten efter de inledande kontakterna vidhöll att förhandlingen skulle genomföras. Det är emellertid domstolens uppgift att avgöra frågan om det föreligger hinder för att hålla huvudförhandling. Därmed borde åklagaren inte ha lämnat tingsrätten innan beslut fattats i frågan om huvudförhandlingen skulle ställas in. Hon borde i stället ha inväntat rättens beslut. Följaktligen borde också åklagarens chef ha gett henne det rådet. Vid bedömningen av åklagaren AA:s agerande har jag för egen del dock svårt att bortse ifrån att hon befann sig i en ovanlig situation och att hon tagit råd av sin chef. Jag har också särskilt noterat att åklagarens agerande präglats av den lovvärda ambitionen att värna enskildas rättsintressen och förhindra orätt.

text: Bedömning

text: Som framgått ovan tog jag upp detta initiativärende när jag i ett klagomålsärende noterat att Gävle tingsrätt beslutat att ställa in en huvudförhandling sedan åklagaren lämnat tingsrätten i samband med att domstolen beslutade att hålla enskild överläggning i frågan om hinder mot huvudförhandling förelåg. Syftet med initiativet var inte att ta ställning i frågan om den aktuella förhandlingen borde ha ställts in på någon annan eventuell grund än åklagarens utevaro. Mitt initiativ syftade i stället till att utreda åklagarens agerande.

text: AA har förklarat att hennes uppfattning var att hinder för huvudförhandling förelåg och att hon, efter det att hon inför rätten argumenterat för sin ståndpunkt, klargjorde att hon avsåg att lämna tingsrätten och gå till åklagarkammaren. Hon har även uppgett att hon gjorde detta efter att ha rådfrågat sin chef. Kammarchefen DD har bekräftat att det råd han gav AA var att hon skulle inställa sig till huvudförhandlingen och där återigen anföra hinder samt att hon därefter skulle lämna lokalen.

text: Åklagarens utevaro innebär enligt

text: 46 kap. 2 § första stycket 1 rättegångsbalken

text: ett absolut hinder mot huvudförhandling. I JO 1951 s. 51 uttalas att åklagarens utevaro utgör ett hinder av sådan art att en huvudförhandling inte ens kan påbörjas i avvaktan på att åklagaren ska inställa sig. Det är, som Åklagarmyndigheten framhåller i remissvaret, en självklarhet att åklagare ska delta vid de förhandlingar där åklagare är part. Närvaroplikten omfattar även en skyldighet att, om inte annat överenskoms med rätten i det enskilda fallet eller det är fråga om sjukdomsfall eller liknande, invänta rättens beslut i en fråga om huvudförhandling ska hållas. Detta gäller givetvis oavsett vilken uppfattning åklagaren har i saken. Åklagaren ska dessutom, som Åklagarmyndigheten betonar, rätta sig efter domstolens beslut och får inte obstruera mot ett beslut som går honom eller henne emot.

text: AA var med andra ord skyldig att avvakta rättens beslut om huvudförhandling skulle hållas. Oavsett hur goda skäl hon ansåg sig ha för att huvudförhandlingen borde ställas in har hon i praktiken, genom att lämna domstolen, i förväg obstruerat mot ett beslut som hon uppenbarligen var övertygad om skulle gå henne emot. Även om hon lämnade domstolen på inrådan av kammarchefen är hon givetvis ansvarig för sitt handlande och jag är starkt kritisk till hennes agerande. Jag har övervägt att gå vidare i saken men inte funnit tillräcklig anledning till detta.

text: Jag finner det också anmärkningsvärt att DD gav AA rådet att lämna tingsrätten. Även han förtjänar således kritik. Med dessa uttalanden avslutas ärendet. – – – Anmärkning När beslutet meddelades saknade JO dessvärre kännedom om att DD avlidit.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
JO-inspektion
Långsam handläggning

publisher: Justitieombudsmannen

title: Kritik mot polisen för långsam handläggning av bedrägeriärenden - en granskning av handläggningstiderna vid en bedrägerirotel i Stockholm

org: jo

text: Kritik mot polisen för långsam handläggning av bedrägeriärenden – en granskning av handläggningstiderna vid en bedrägerirotel i Stockholm

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Under flera års tid har jag vid ett mycket stort antal tillfällen tvingats rikta kritik mot polisen för långsam handläggning av kriminalärenden. Det slag av ärenden som kanske oftast drabbats av sådan kritik har rört utredningar om misstänkt bedrägeribrott. I många fall har kritikbesluten gällt brister i utredningen av sådana brott vid Stockholmspolisen och inte sällan har den kritik som uttalats varit av allvarlig karaktär.

type: stycke

text: Med bedrägeribrott avses i huvudsak brott enligt

text: 9 kap.

text: brottsbalken

text: och

text: bidragsbrottslagen (2007:612)

text: . De sistnämnda bedrägeribrotten utgörs av s.k. bidragsbrott, dvs. bedrägerier riktade mot de offentliga trygghetssystemen som t.ex. Försäkringskassan, arbetslöshetskassorna och Centrala studiemedelsnämnden. Vid en bedrägerirotel brukar även utredas vissa brott enligt

text: 10 kap.

text: brottsbalken

text: som t.ex. förskingring och trolöshet mot huvudman.

text: Hösten 2006 införde Stockholmspolisen en ny organisation för att handlägga bedrägeriärenden. I korthet innebar omorganisationen att sådana ärenden sammanfördes till fyra enheter i länet: bedrägerirotlarna Syd, City, Nord och en enhet inom länskriminalpolisen. Myndigheten har därefter i yttranden till JO i flera klagomålsärenden uppgett att erforderliga åtgärder har vidtagits i syfte att förbättra utredningsverksamheten inom myndigheten och att den nya organisationen ger bättre förutsättningar för ett mer effektivt och rättssäkert utredningsarbete.

text: Eftersom jag emellertid även efter omorganisationen vid upprepade tillfällen haft anledning att kritisera Stockholmspolisen för långa handläggningstider i bedrägeriärenden har jag med tiden kommit att ställa mig frågan om de genomförda förändringarna varit tillräckliga och om de verkligen fått avsedd effekt. Jag valde dock, med hänsyn till att det kan ta viss tid innan en ny organisation fungerar tillfredsställande, att avvakta med att närmare granska myndighetens hantering av denna ärendegrupp. Under våren 2009 fick jag återigen anledning att i några fall kritisera Stockholmspolisen för långa handläggningstider i bedrägeriärenden.

text: Mot denna bakgrund beslutade jag i maj 2009 att föranstalta om en närmare granskning av Stockholmspolisens handläggning av bedrägeriärenden genom att låta genomföra en inspektion vid en av de särskilda bedrägerirotlarna, bedrägerirotel Syd vid Södertörns polismästardistrikt. Byråchefen AA förordnades att verkställa inspektionen och syftet var att granska handläggningstiderna i de äldsta öppna bedrägeriärendena. Inspektionen ägde rum den 12–14 maj 2009.

text: Utredningen

text: I det protokoll som fördes vid inspektionen antecknades bl.a. följande.

text: Inspektionens omfattning

text: Enligt uppgift hade bedrägerirotel Syd den 30 april 2009 en balans om 4 570 ärenden. Inför inspektionen begärdes – utifrån rotelns ärendeförteckningslistor – fram samtliga ärenden, med något enstaka undantag, inkomna till roteln t.o.m. den 12 maj 2008, dvs. ärenden som hade kommit in till polisen minst ett år före inspektionens början. Det äldsta ärendet hade kommit in i juni 2004. Sammanlagt rörde det sig om 1 215 ärenden. – Ärenden inkomna det senaste året granskades alltså inte. Vid inspektionen genomgicks sammanlagt 1 137 akter, varav 42 i och för sig hörde till roteln men av olika skäl ännu inte i kriminaldiariet hade överförts till enheten. Därutöver granskades ytterligare 31 ärenden på så sätt att ärendehistoriken i polisens datasystem DurTvå och RAR genomgicks. I övriga ärenden kunde någon granskning inte ske på grund av att arbete pågick idem under inspektionsdagarna eller att akterna inte kunde lokaliseras. – Sammanlagt granskades 1 168 ärenden vid roteln. Av dessa ärenden låg i vart fall 886 ärenden i en s.k. outdelad balans (ärendena hade inte lottats på någon utredningsman). Vid inspektionen överlämnades vissa handlingar till JO om bl.a. bedrägerirotelns redovisningsstatistik de senaste åren, balansläget och personalsituationen. Vidare hölls samtal om arbetssituationen vid roteln med polismästaren BB, kommissarien CC och inspektörerna DD, EE och FF.

text: Inspektionens resultat

text: Syftet med inspektionen var, som framgått, att närmare undersöka handläggningstiderna i de äldsta öppna bedrägeriärendena vid roteln. De granskade ärendena hade kommit till polismyndigheten under perioden juni 2004–den12 maj 2008. Vid inspektionen noterades de ärenden i vilka inga aktiva utredningsåtgärder hade vidtagits från polisens sida under en period av minst sex månader och i vilka handläggningstiden därför kunde ifrågasättas. De noterade ärendena delades sedan i sin tur upp i olika grupper (halvårsvis) beroende på hur lång tid de hade legat obearbetade, från mellan sex månader och ett år till mellan fyra och ett halvt och fem år utan åtgärd. Det bör framhållas att av de sammanlagt granskade 1 168 ärendena var det endast 33 ärenden som undgick att hamna på listan över ärenden där handläggningstiden kunde ifrågasättas. Det bör också särskilt uppmärksammas att ett stort antal av de noterade ärendena var prioriterade; de avsåg s.k. bidragsbrott, dvs. bedrägerier riktade mot de offentliga trygghetssystemen som t.ex. Försäkringskassan och arbetslöshetskassor. En annan iakttagelse var att merparten av de ärenden som var utlagda på utredningsmän var inkomna år 2007 eller senare medan det i den outdelade balansen fanns ett stort antal ärenden som var äldre. I detta sammanhang kan nämnas att i ett antal ärenden uppmärksammades att de anmälda brotten helt eller delvis hade preskriberats.

text: Efter inspektionen remitterades ärendet till polismyndigheten för upplysningar och yttrande beträffande orsaken till att ett mycket stort antal bedrägeriärenden vid bedrägerirotel Syd legat lång tid utan att några åtgärder har vidtagits i dem, och vilka åtgärder myndigheten kommer att vidta för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna och för att arbeta av ärendebalanserna samt för att allmänt förbättra arbetssituationen vid den aktuella bedrägeriroteln. Samtidigt anmodades polismyndigheten att även mer övergripande redovisa balansläget och arbetssituationen vid bedrägerirotlarna Nord och City samt liksom för motsvarande ärendegrupp vid länskriminalpolisen.

text: Polismyndigheten (länspolismästaren GG) kom in med ett omfattande remissvar. I yttrandet lämnades, efter en inledning avsnitt 1), en beskrivning av läget på länets bedrägerirotlar från starten fram till i dag, inklusive utvecklingen för personalresurser samt statistikuppgifter (avsnitt 2). Därefter lämnades en redovisning av orsakerna till ärendebalanserna vid bedrägerirotel Syd (avsnitt 3) och vilka åtgärder som beslutats (avsnitt 4). Vidare redovisades de åtgärder som vidtagits på lokal nivå avseende handläggningen av ärenden vid respektive bedrägerirotel (avsnitt 5) och de åtgärder som myndigheten nu vidtagit för att åtgärda de problem som uppkommit med anledning av främst det ökade ärendeinflödet men även för den framtida utvecklingen av utredningsverksamheten (avsnitt 6). Slutligen lämnades polismyndighetens bedömning av det som kommit fram (avsnitt 7).

text: I det följande återges endast polismyndighetens bedömning, avsnitt 7.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Den främsta förklaringen till den balanssituation och arbetssituation som idag råder på de tre bedrägerirotlarna får anses vara det kraftigt ökade ärendeinflödet. Det ökade ärendeinflödet med den personalresurs man besitter vid rotlarna får till följd att ärenden prioriteras och därmed att bearbetningsbara ärenden läggs i balans. Vidare framkommer att vissa mycket stora bedrägeriärenden tar och har tagit mycket resurser i anspråk. Ärendena blir även mer komplexa och fakturabedrägerier och bedrägerier med användning av Internet ökar. Myndigheten har i yttrandet även pekat på att produktionen i myndigheten ökat de senaste åren, vilket är positivt. Vidare kan också konstateras att balansläget och arbetssituationen vid de olika bedrägerirotlarna är olika. Polismyndigheten har dock funnit skäl att ta ett samlat grepp om bedrägerihanteringen i myndigheten och vidtar nu, som framgått ovan, ett antal kraftiga åtgärder på kort och lång sikt för att kommatillrätta med de långa handläggningstiderna och öka antalet uppklarade brott. Polismyndigheten har beslutat om tillsättning av tre balanskommissioner med uppdrag att hantera ärenden som per den 1 juli 2009 är äldre än 6 månader. Balanskommissionerna ska inrättas senast den 1 oktober 2009 och ska vara klara med sitt arbete senast den 30 september 2010. Länspolismästaren har även beslutat om att skjuta till resurser för det ordinarie arbetet på bedrägerirotlarna. En särskild satsning på brottsförebyggande verksamhet mot bedrägeribrott har också beslutats. Vidare har myndigheten tillsatt en arbetsgrupp med uppdrag att göra en översyn av utredningsverksamheten i myndigheten, i syftet att korta handläggningstiderna och öka antalet uppklarade brott. Arbetsgruppen har haft sitt första sammanträde. Polismyndigheten har också vidtagit åtgärder för uppföljning och redovisning av ärenden på myndighetsnivå genom en ny tjänsteföreskrift, TjF 181-A. Där föreskrivs

text: att två årliga genomgångar och uppföljningar av oredovisade ärenden ska ske. En förteckning, med angivande av senast vidtagna åtgärd och orsak till varför ärendet är oredovisat ska i anslutning till varje uppföljningstillfälle redovisas för polischefen. Utöver de åtgärder som vidtagits av polismyndigheten pågår samtidigt ett stort antal åtgärder vid respektive bedrägerirotel och polismästardistrikt, som närmare har beskrivits i avsnitt 5, för att effektivisera utredningsverksamheten och minska handläggningstiderna. Med de vidtagna åtgärderna bedömer myndigheten att balansläget och arbetssituationen vid rotlarna kommer att förbättras, att handläggningstiden kommer att förkortas samt att antalet uppklarade brott ska öka. Polismyndigheten kan slutligen konstatera att problemet med långa handläggningstider och balanser inom bedrägeribrott inte är ett specifikt problem för Polismyndigheten i Stockholms län utan är ett större problem som i vart fall berör de tre storstadsregionerna i Sverige. Problemet med den kraftiga ökningen av anmälda bedrägeribrott har på kort tid fått både regeringen och RPS att börja vidta åtgärder. Länspolismästaren har även tagit upp frågan om kravet om ökad polisiär synlighet och RPS krav om att 50 procent av Polisens resurstid ska bedrivas i yttre tjänst senast vid utgången av 2010 med Rikspolischefen HH. Enligt myndighetens bedömning måste kravet läggas på längre sikt, då den ökning av antalet utbildade poliser som sker för att uppnå målet 20 000 poliser 2010 inte endast kan tillföras den yttre verksamheten utan också måste tillföras utredningsverksamheten.

text: Särskilt angående Bedrägerirotel Syd Vid Bedrägerirotel Syd är handläggningstiden för äldre öppna ärenden – som framgår av JO:s inspektionsprotokoll – bekymmersam. Att resultatet av JOinspektionen varit nedslående kan polismyndigheten endast instämma i. Orsakerna till den uppkomna situationen är redovisade ovan och kan sammanfattas med ett antal sammanfallande omständigheter, dels stora balanser vid rotelns inrättande, dels rekryteringsproblem vid rotelns inrättande, dels en extrem ökning av ärendeinflödet, dels personalomsättning samtidigt som personalresursen inte ökat i motsvarande grad för att möta situationen. Att det ökade ärendeinflödet de senaste åren krävt prioriteringar i arbetet på Bedrägerirotel Syd har tyvärr gett till följd den uppkomna situationen. Att som framgår av JO:s inspektion 886 st. ärenden som inte var utlagda på handläggare innehöll ett stort antal äldre ärenden är enligt polismyndigheten mycket beklagansvärt. Polismästardistriktet har ovan lämnat en förklaring till den uppkomna situationen men enligt myndighetens bedömning är det inte acceptabelt att gamla bearbetningsbara ärenden blivit liggande i balans under lång tid. Myndigheten har med stort allvar tagit till sig de uppgifter som JO redovisat i sitt inspektionsprotokoll och har därför med kraft nu satt in ett antal åtgärder för att snarast komma tillrätta med problemen och säkerställa att liknande situation inte uppkommer igen.

text: Polismyndigheten upplyste nyligen i ett annat klagomålsärende hos JO (dnr 5951- 2009) att ärendebalanserna vid bedrägerirotlarna Syd, City och Nord har minskat från 15 866 öppna ärenden den 31 december 2008 till 7 677 öppna ärenden den 31 december 2009, dvs. en minskning med 8 189 ärenden.

text: Bedömning

text: Tidigare JO-kritik m.m. Som jag redan inledningsvis framhållit har jag i ett mycket stort antal ärenden kritiserat polisen för långa handläggningstider i den brottsutredande verksamheten, framför allt i förundersökningar om s.k. vardagsbrott. Jag har därför tidigare vid flera tillfällen haft anledning att fästa statsmakternas uppmärksamhet på dessa brister i bl.a. polisens arbete, vilka iakttagits i samband med inspektioner och

text: En typ av ärenden som ofta synes bli särskilt eftersatt är just bedrägeriärenden. Jag har t.ex. tidigare kritiserat både Polismyndigheten i Västra Götaland och Polismyndigheten i Östergötlands län för alltför långa handläggningstider i sådana ärenden (se dnr 2610-2008 och 455-2009, besluten finns tillgängliga på webbplatsen).

text: Jag – liksom min företrädare chefsjustitieombudsmannen Claes Eklundh – har också vid upprepade tillfällen kritiserat Stockholmspolisen för långa handläggningstider i bedrägeriärenden. Även Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har tidigare uppmärksammat polismyndighetens problem härvidlag med stora balanser och alltför långa handläggningstider (se granskningsrapporten av ”äldre ärenden” vid bl.a. polismyndigheten som utkom i juni 2003, RÅ/RPS 1/03). Det konstaterades alltså redan då att otillräckliga polisresurser avsätts för utredningar av bedrägeribrott samt uttalades att ”Bedrägeribrottssituationen väcker farhågor inför framtiden”. Samma år, dvs. 2003, uppgav polismyndigheten i ett klagomålsärende hos JO att arbetssituationen vid dåvarande Citypolisens bedrägerigrupper var mycket ansträngd (se dnr 31-2003). Vid en uppföljning av JO:s kritikbeslut framkom att Citypolisens ärendebalans hade ökat markant under år 2003. Jag uttryckte därför i en skrivelse till polismyndigheten i februari 2004 min oro över förhållandet.

text: Kort tid därefter beslutade myndigheten att göra en översyn av utredningsverksamheten och, som redovisats i remissvaret, ledde detta så småningom till bl.a. de inledningsvis nämnda organisationsförändringarna år 2006 vad gäller hanteringen av bedrägeriärenden.

text: Det kan också nämnas att Rikspolisstyrelsen i en rapport år 2009 framhållit den besvärliga situationen vad gäller hanteringen av bedrägeriärenden (Inspektionsrapport 2009:5).

text: Iakttagelser vid inspektionen i maj 2009 Vid inspektionen av bedrägerirotel Syd kunde konstateras att handläggningstiden i så gott som samtliga granskade ärenden, 1 168 stycken, starkt kunde ifrågasättas. Det kan nämnas att 463 ärenden hade legat helt utan åtgärd under mer än två års tid och att i så mycket som 1 064, eller ca 90 procent av de granskade ärendena, hade inte någon åtgärd vidtagits under mer än ett års tid. Merparten av de obearbetade ärendena fanns i den s.k. outdelade balansen men i några av dem hade en utredningsman utsetts. (Att ett ärende finns i den outdelade balansen innebär att det lagts ”på hög” i avvaktan på att en utredningsman ska få ansvar för, och kunna vidta åtgärder i, ärendet.)

text: Det bör påpekas att granskningen vid inspektionen i huvudsak begränsades till de bedrägeriärenden som hade kommit in till polisen minst ett år tidigare, före den 12

text: maj 2008. Det innebär att det vid inspektionstillfället kan ha funnits betydligt fler ärenden – inkomna under t.ex. sommaren 2008 – i vilka handläggningstiden också hade kunnat ifrågasättas.

text: Vid inspektionen noterades också att merparten av de ärenden som var utlagda på utredningsmän var inkomna år 2007 eller senare medan det i den outdelade balansen fanns ett mycket stort antal ärenden som var äldre. Polismyndigheten har också i sitt yttrande hit uppgett att nya ärenden prioriterats före äldre ärenden, bl.a. om det misstänkta brottet bedömts som ”mindre angeläget” liksom för att, när det gäller bidragsbrott, kunna samverka med andra myndigheter i utredningen. Prioriteringarna har enligt myndigheten inneburit att bearbetningsbara ärenden lagts i balans och att ärenden som tidigare lagts i balans inte kunnat avarbetas. Ett annat sätt att uttrycka effekterna av denna prioritering är, såvitt jag kan förstå, att när ett ärende väl hamnat i den outdelade balansen så är utsikterna för att det ska utredas inom rimlig tid i det närmaste obefintliga. En konsekvens av detta är i sin tur att de anmälda brotten riskerar att preskriberas. Att så hade skett i ett antal ärenden noterades också vid inspektionen.

text: Jag vill också framhålla att intrycket vid inspektionen var att en stor del av de granskade ärendena inte föreföll vara av särskilt komplicerat slag.

text: Av polismyndighetens yttrande framgår också att även övriga bedrägerirotlar inom myndigheten, inbegripet roteln vid länskriminalpolisen, har stora balanser av ärenden som legat obearbetade under lång tid. Problemet med alltför långa handläggningstider i bedrägeriärenden är således inte begränsat till bedrägerirotel Syd utan gäller för hela myndigheten.

text: Polismyndigheten har anfört att en kraftig ökning av antalet inkomna bedrägeriärenden utgör den grundläggande och huvudsakliga anledningen till den uppkomna balanssituationen. Myndigheten har även hänvisat till personalbrist samt till att bedrägeriärendena i vissa fall blir alltmer omfattande och komplicerade. Min egen erfarenhet är att problem av det nu aktuella slaget vanligtvis beror på en kombination av flera olika faktorer, t.ex. ökat ärendeinflöde, bristande resurser, otillräcklig kompetens hos utredningspersonalen, rekryteringssvårigheter, bristfälliga bevakningsrutiner, felaktiga prioriteringar och bristande ledning från chefers sida.

text: Oavsett orsakerna till den nu uppkomna situationen kan jag endast konstatera att handläggningen av de granskade kriminalärendena självfallet inte uppfyller det skyndsamhetskrav som lagts fast i

text: 23 kap. 4 § rättegångsbalken

text: . Jag vill också särskilt peka på att dröjsmål under en förundersökning kan bidra till att staten ådrar sig ansvar för brott mot de krav som ställs i artikel 6:1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl. s. 267). Polismyndighetens handläggning av bedrägeriärendena är alltså helt oacceptabel.

text: En kraftig ökning av antalet anmälda brott som orsak till balanserna Myndigheten har, som nyss framhållits, särskilt betonat att bristerna när det gäller att utreda bedrägeribrott bottnar i det faktum att antalet anmälda sådana brott kraftigt har ökat under de senaste åren och då särskilt i Stockholmsregionen. Av myndighetens uppgifter framgår att under år 2007 kom det in sammanlagt 6 723 anmälningar till de tre stora bedrägerirotlarna (Nord, City och Syd), medan antalet under år 2008 ökade till 13 194. Brottsförebyggande rådets (BRÅ) nyss utgivna preliminära statistik för år 2009 visar också att anmälda bedrägeribrott fortsätter att öka kraftigt. I hela landet skedde under föregående år en ökning med ca 11 procent. Enligt BRÅ har bedrägeribrotten under de senaste tio åren mer än fördubblats, och den största ökningen har skett under de tre senaste åren.

text: Denna på senare tid markanta ökning av antalet anmälda bedrägeribrott har naturligtvis inneburit en ökad arbetsbelastning för polisen. Det gäller givetvis inte minst Stockholmspolisen som fått ta emot nästan dubbelt så många anmälningar till de tre stora bedrägerirotlarna år 2008 som året dessförinnan.

text: Man bör samtidigt hålla i minnet att bedrägeribrotten under lång tid synes ha utgjort en eftersatt grupp av kriminalärenden. Jag erinrar om den kritik som såväl jag som min företrädare tidigare riktat mot handläggningen av sådana ärenden liksom om Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens tidigare nämnda rapport i juni 2003. Det var rimligen också polismyndighetens insikt om problemen som föranledde de organisationsförändringar som skedde år 2006.

text: Det kan mot den bakgrunden hävdas att mer kraftfulla åtgärder för ett effektivare brottsutredande arbete borde ha vidtagits tidigare. När det gäller den nämnda samordningen i oktober 2006 av bedrägeriärenden till fyra enheter i länet har polismyndigheten pekat på en rad orsaker till att denna organisatoriska åtgärd åtminstone inledningsvis inte gav ett mer påtagligt resultat. Vad gäller bedrägerirotel Syd uppges bl.a. att enheten vid sitt bildande fick ta emot 1 573 anmälningar från övriga polismästardistrikt, hade svårigheter att rekrytera personal och fick anställa personal utan utredningserfarenhet. Dessutom medförde den ärendefördelningsplan som beslutats att även ärendetyper utan tydliga bedrägeriinslag fördes till roteln.

text: Det kan alltså, åtminstone nu i efterhand, konstateras att omorganisationen inte genomfördes på ett tillräckligt kraftfullt sätt och att de nya enheterna inte var rustade för att möta den kommande anstormningen av brottsanmälningar. Politiska och polisiära prioriteringar En förklaring till att utredningar av bedrägeribrott under flera år varit eftersatta är förmodligen det förhållandet att sådana brott, som polismyndigheten påpekat, inte varit föremål för någon prioritering från statsmakternas sida.

text: I regleringsbrev för år 2007 och 2008 har visserligen brott mot

text: bidragsbrottslagen

text: lyfts fram. Sådana brott har därför prioriterats hos polisen. Jag har naturligtvis inte någon invändning mot att anmälda bidragsbrott handläggs på ett effektivt och

text: rättssäkert sätt. En berättigad följdfråga blir dock vilka effekter som denna satsning fått för polisens hantering av övriga bedrägeriärenden, t.ex. sådana som är riktade mot privatpersoner eller fåmansbolag. Det förefaller givet att en kraftig prioritering av bedrägerier riktade mot det allmänna kan, inom ramen för givna resurser, riskera förlänga handläggningstiden när det gäller bedrägerier riktade mot enskilda. Sådana följder uppstod, i vart fall kortsiktigt, enligt min uppfattning i samband med Göteborgspolisens satsning på att utreda bidragsbrott i särskild ordning (se ovan nämnt ärende, dnr 2610-2008).

text: Trots denna prioritering uppmärksammades vid inspektionen hos bedrägerirotel Syd att även ett stort antal bidragsbrottsärenden hade legat lång tid utan åtgärd (det fanns 231 sådana ärenden i den outdelade balansen).

text: Som framgår av remissvaret har regeringen visserligen också uppdragit åt Rikspolisstyrelsen, Åklagarmyndigheten och Domstolsverket att gemensamt vidta åtgärder för att säkerställa effektiv samverkan och handläggning av s.k. mängdbrott till vilka bedrägeribrott oftast räknas. De slag av mängdbrott som särskilt uppmärksammas såväl i Polisens planeringsförutsättningar för perioden 2010–2012 som i Stockholmspolisens verksamhetsplan för år 2010 är emellertid våld i offentlig miljö och tillgrepp genom inbrott.

text: På ett mer övergripande plan gäller att antalet poliser i Sverige ska öka för att vid kommande halvårsskifte uppgå till 20 000. Regeringen har i flera regleringsbrev, senast för år 2010, angett att den polisiära synligheten ska öka. Rikspolischefen har i Polisens planeringsförutsättningar för perioden 2010– 2012 angett som sitt mål att hälften av allt polisarbete ska utföras i yttre verksamhet.

text: Polismyndigheten har i sitt yttrande hit anfört att länspolismästaren tagit upp frågan om kravet på ökad polisiär synlighet med rikspolischefen. Hon har som Stockholmspolisens uppfattning angett att kravet på att hälften av polisens resurstid ska bedrivas i yttre tjänst senast vid utgången av år 2010 måste ”läggas på längre sikt”, eftersom den resursförstärkning som sker genom en ökning av antalet utbildade poliser också måste tillföras utredningsverksamheten.

text: Jag har för egen del uttalat att jag naturligtvis inte har någon invändning mot att antalet poliser i yttre tjänst ökar, men samtidigt betonat att detta inte bör ske på bekostnad av den utredande – och för allmänheten inte fullt lika synliga – delen av polisens verksamhet. Min uppfattning är nämligen att även en väl fungerande utredningsverksamhet har en betydande brottsförebyggande effekt och därmed bidrar till tryggheten i samhället. En sådan verksamhet bidrar också till att stärka allmänhetens förtroende för polisen. Många människor får sin första kontakt med polisen i samband med att de utsätts för brott och det sätt på vilket en brottsanmälan handläggs blir ofta bestämmande för anmälarens fortsatta syn på polisen och rättssamhället. Detta är något som jag i stort sett dagligen kan iaktta i min tillsynsverksamhet.

text: Under senare tid vidtagna åtgärder Som framgår av polismyndighetens yttrande hit har numera en rad åtgärder vidtagits för att försöka bemästra situationen. Åtgärderna avser till en del utredningsverksamheten i allmänhet men är också särskilt inriktade på bedrägerirotlarnas arbete. Såvitt gäller utredningsverksamheten i allmänhet rör det sig bl.a. om en ny tjänsteföreskrift enligt vilken genomgång och uppföljning av oredovisade kriminal- och trafikärenden ska ske två gånger per år. Jag har också tagit del av polismyndighetens nyligen publicerade rapport ”Översyn av polismyndighetens utredningsverksamhet” där flera förslag till åtgärder som bedöms leda till kortare utredningstider och samtidigt öka antalet uppklarade brott lagts fram (rapport 2010-01-11, dnr AA 400-46363-2009).

text: När det särskilt gäller arbetet med bedrägeribrott bör de balanskommissioner som tillsatts för att handlägga äldre ärenden vara ett steg i rätt riktning för att rotlarna ska kunna komma ned till en mer hanterlig ärendebalans. Jag noterar också att ärendebalanserna vid bedrägerirotlarna Syd, City och Nord har minskat markant under föregående år, vilket givetvis är tillfredsställande. Länspolismästaren har också bl.a. beslutat att skjuta till resurser för det ordinarie arbetet vid bedrägerirotlarna. Det är självfallet viktigt att bedrägerirotlarna tilldelas sådana resurser att inte alltför stora balanser åter uppstår så snart balanskommissionerna avslutat sitt arbete.

text: Jag noterar vidare att rikspolischefen HH den 15 maj 2009 tillskrev samtliga länspolismästare och framhöll att det krävs en resultatförbättring för i första hand utredningsverksamheten samt uttalade att det är ”angeläget att utifrån belastningsökningen öka resursinsatsen för utredning av bedrägeribrott m.m.”.

text: Avslutande synpunkter Bakom alla de drygt 1 100 ärenden som jag nu har granskat – och funnit att de handlagts alldeles för långsamt eller inte alls – finns privatpersoner, fåmansföretag, större företag och myndigheter som alla anser sig ha blivit utsatta för brott. I många fall har händelsen troligen fått svåra konsekvenser för den drabbade. Också att bli anklagad för att ha begått ett brott innebär givetvis en stor påfrestning och kan få betydande återverkningar i det dagliga livet för såväl den direkt drabbade som dennes anhöriga.

text: Det förhållandet att en brottsanmälan inte utreds utan endast ligger i balans år efter år är förödande för rättssäkerheten och för förtroendet för rättsväsendet. Det är därför av allra största vikt att utredningsverksamheten ges tillräckliga resurser. Jag kan visserligen inte bedöma om utredningsverksamhetens behov kan tillgodoses inom ramen för målet att hälften av allt polisarbete ska utföras i yttre tjänst, men konstaterar att länspolismästaren i Stockholm, som framgått, synes anse att det inte är möjligt.

text: Sammanfattningsvis tvingas jag konstatera att resultatet av den nu gjorda granskningen är det mest nedslående vad gäller bristerna i polisens brottsutredande

text: verksamhet som jag har kommit i kontakt med under mina sex år som chefsjustitieombudsman. Inspektionen har på ett tydligt sätt åskådliggjort de mycket stora problem som polisen brottas med när det gäller att utreda anmälda bedrägeribrott inom rimlig tid. Den har även visat att de åtgärder som vidtagits för att komma till rätta med den bekymmersamma situationen, i vart fall fram till inspektionstillfället, varit otillräckliga.

text: Jag vill särskilt framhålla att även om bedrägeribrott riktade mot enskilda intressen inte särskilt prioriterats från regeringens sida, ansvarar naturligtvis polismyndighetens ledning likväl för att verksamheten kan bedrivas med iakttagande av de krav som bl.a.

text: rättegångsbalkens

text: regler ställer. Det är länspolismästaren som enligt

text: 3 kap. 5 a § polisförordningen (1998:1558)

text: bl.a. har att se till att verksamheten bedrivs effektivt och i enlighet med gällande rätt.

text: Polismyndigheten och ytterst dess ledning förtjänar därför mycket allvarlig kritik.

text: Jag välkomnar självfallet de åtgärder som polismyndigheten nu, efter JO:s inspektion, har vidtagit och utgår också från att myndigheten framdeles säkerställer att bedrägerirotlarna har de resurser som fordras för en effektiv och rättssäker utredningsverksamhet.

text: Mina iakttagelser i ärendet är av den arten att jag finner anledning att fästa Justitiedepartementets, justitieutskottets och Rikspolisstyrelsens uppmärksamhet på förhållandena genom att dit överlämna en kopia av detta beslut.

type: avgorande


avgjordAv: Kerstin André

title: Kritik mot en vård- och servicenämnd angående utlämnande av namnuppgifter på vissa personer med pågående biståndsinsatser i form av hemtjänst till Pensionärernas Riksorganisation PRO

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO ifrågasatte AA och BB om

text: sekretesslagens (1980:100)

text: bestämmelser medgav att en kommun till en representant för PRO lämnade ut uppgifter om namn, adress och telefonnummer beträffande personer med pågående biståndsinsats i form av hemtjänst.

text: Av anmälan och därtill fogade handlingar framgick bl.a. följande. AA:s och BB:s son, som är handikappad, hade erhållit brev från PRO med en förfrågan om han ville medverka i PRO:s ”Syneförrättning 99”, en urvalsundersökning av hemtjänsten för äldre i Enköpings kommun. Varken AA, BB eller deras son hade samtyckt till att uppgifter om sonen fick lämnas ut till PRO.

text: Utredning

text: Vård- och servicenämnden i Enköpings kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som framfördes i AA:s och BB:s anmälan till JO. Nämnden beslutade att anta ett yttrande från kommunjuristen som sitt eget remissvar. I remissvaret anfördes huvudsakligen följande (hänvisning till bilagor har här utelämnats).

text: Vid kontakt med ordföranden i PRO:s samorganisation i Enköping CC framkommer följande:

text: PRO:s riksorganisation i Stockholm omfattande 980 000 medlemmar i landet har gjort en landsomfattande undersökning omfattande samtliga kommuner beträffande hur vård och omsorgen fungerar i hemtjänsten. Innan undersökningen startade har kontakter skett med Svenska kommunförbundet. Därefter har riksorganisationen begärt hjälp från lokalorganisationen PRO:s samorganisation i Enköping vid genomförandet av undersökningen. Samorganisationen har i Enköping ca 1 700 medlemmar. Ordföranden i PRO:s samorganisation i Enköping CC har kontaktat vård- och serviceförvaltningen samt mottagit en förteckning över slumpvis utvalda 150 personer som erhåller hemtjänst från kommunen. CC har vid tillfället 1999-10-29 undertecknat ett sekretessbevis. Den aktuella listan har härefter endast ordföranden CC haft tillgång till. De aktuella personerna har kontaktats via brev och

text: förutsättningen för att delta i undersökningen var att medgivande inhämtats från var och en. Vård- och serviceförvaltningen menar att

text: sekretesslagen

text: har hanterats på ett korrekt sätt och därvid åberopas särskilt

text: 1 kap 6 §

text: samt

text: 14 kap

text: och

text: 10 §§

text: . Justitieombudsmannen har även behandlat en likartad fråga i JO 1982/83 sid 238. Om JO finner att

text: sekretesslagen

text: ej har hanterats på ett korrekt sätt är självfallet vårdoch serviceförvaltningen beredd att tillmötesgå de bedömningar justitieombudsmannen kan göra. Till remissvaret hade fogats kopior på PRO:s anvisningar inför ”syneförrättningen”, PRO:s samorganisation Enköping brev till de utvalda hemtjänsttagarna jämte frågeformulär samt en handling undertecknad av ordföranden CC med förbehåll om sekretess.

text: AA och BB yttrade sig över remissvaret.

text: JO tog del av kommunens handlingar i saken, bl.a. PRO:s skrivelse, adresserad till landets samtliga kommuner, med en begäran om hjälp från kommunen angående urvalsförfarandet. En kopia av PRO:s skrivelse fogas som bilaga till detta beslut (utelämnas här).

text: I beslut den 30 januari 2001 anförde JO André följande.

text: Bedömning

text: Enligt huvudregeln i

text: 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen (1980:100)

text: gäller sekretess inom socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Uppgift om att en viss person erhåller bistånd i form av t.ex. hemtjänst är en sådan uppgift om enskilds personliga förhållanden som typiskt sett omfattas av sekretessbestämmelsen.

text: Lagrummet innehåller ett s.k. omvänt skaderekvisit, vilket i huvudsak innebär att uppgifter om enskilds personliga förhållanden inte kan lämnas ut utan den enskildes samtycke eller med stöd av lag eller förordning som

text: sekretesslagen

text: hänvisar till. I förevarande sammanhang finns det anledning att även nämna bestämmelserna om förbehåll i

text: 14 kap. 9 § första stycket sekretesslagen

text: som har följande lydelse. Finner myndighet att sådan risk för skada, men eller annan olägenhet, som enligt bestämmelse om sekretess utgör hinder att lämna uppgift till enskild, kan undanröjas genom förbehåll som inskränker den enskildes rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja den, skall myndigheten uppställa sådant förbehåll när uppgiften lämnas till honom. Bakgrunden till och syftet med PRO:s undersökning av hemtjänst för äldre framgår av den skrivelse från PRO som skickats till landets kommuner, bl.a. Enköpings kommun. PRO har i skrivelsen angett följande om urvalsförfarandet.

text: PRO hemställer om hjälp från kommunen vid urvalsförfarandet samt att kommunen vidarebefordrar (min kursivering, JO:s anm.) PRO:s brev till de personer som blivit utvalda att ingå i undersökningen. Tillvägagångssättet vid urvalsdragningen m m redovisas i bilaga (här utelämnad, JO:s anm.). Lokala PRO-organisationer kommer därefter att ta kontakt med respektive kommun för en genomgång av materialet.

text: Enligt PRO:s skrivelse skulle sålunda varje hemtjänsttagare få del av PRO:s brev och frågeformulär utan att PRO kände till deras identitet. Enköpings kommun valde emellertid ett annat tillvägagångssätt. Av utredningen framgår att kommunen gjorde ett slumpmässigt urval av hemtjänsttagare och därefter – utan kontakt med dem som valts ut – överlämnade uppgifter om deras namn, adress och telefonnummer till CC, ordförande i PRO:s samorganisation i Enköping. Förfarandet innebar att de utvalda hemtjänsttagarna saknade möjlighet att uttala sin mening om att uppgifterna om namn, adress och telefonnummer lämnades ut till PRO:s representant. Vidare underlät kommunen att granska åldern på de hemtjänsttagare som ingick i underlaget för det slumpmässiga urvalet. Eftersom PRO särskilt hade angett att undersökningen avsåg äldre hemtjänsttagare borde en sådan granskning ha gjorts så att inte även andra hemtjänsttagare kom att ingå i urvalet.

text: Nästa fråga är om de sekretesskyddade uppgifterna var av sådan natur att de kunde lämnas ut till PRO:s representant trots att samtycke från de berörda hemtjänsttagarna inte förelåg.

text: Nämnden har i sitt remissvar hänvisat till ett JO-beslut redovisat i JO:s ämbetsberättelse 1982/83 s. 238. I beslutet behandlas tillämpningen av

text: 1 kap. 5 §

text: och

text: 1 kap. 6 §

text: sekretesslagen

text: . Enligt 1 kap. 5 § får en uppgift, oberoende av sekretess, lämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Den situationen är inte för handen i förevarande fall. När det gäller

text: 1 kap. 6 § sekretesslagen

text: avser denna bl.a. sekretess för person som för det allmännas räkning deltar eller har deltagit i en myndighets verksamhet och därvid fått kännedom om uppgiften. Såvitt framgår av utredningen har inte CC genomfört den aktuella undersökningen för det allmännas räkning. Han har inte heller deltagit i nämndens verksamhet. Den angivna sekretessbestämmelsen äger följaktligen inte tillämpning när det gäller sekretesskyddet för de uppgifter som lämnades till CC.

text: I den proposition som låg till grund för

text: sekretesslagen

text: prop. 1979/80:2, s. 181

text: ) anförde föredragande statsrådet att en adressuppgift i regel inte var av så känslig natur att det kunde anses medföra men för den enskilde att den lämnades ut. Han anförde även att det i allmänhet inte skulle komma att gälla sekretess i ärenden om fördelning av pensionärsbostäder och daghemsplatser (barnomsorgen hänfördes då till socialtjänsten, JO:s anm.). Vidare kan nämnas att Regeringsrätten i två rättsfall (RÅ 1984 Ab 140 och

text: RÅ 1990 not 253

text: ) – under den tid då barnomsorg var att hänföra till socialtjänst – fann att uppgifter om namn och adress på barn som erhöll barnomsorg i kommunen kunde lämnas ut utan hinder av bestämmelserna i

text: 7 kap. 4 § sekretesslagen

text: En biståndsinsats i form av hemtjänst bygger på en bedömning i varje enskilt fall och kan inte jämföras med uppgifter om fördelning av pensionärsbostäder och daghemsplatser eller utlämnande av namn och adress på barn som får barnomsorg i en kommun. En viss jämförelse kan emellertid göras med uppgifter om barn som erhållit social förtur till barnomsorg. Även i sådana ärenden förekommer en bedömning i varje enskilt fall. I propositionen anförde föredragande statsrådet att

text: vissa sådana förtursfall kunde vara av så känslig natur att sekretessregeln hindrade att uppgifter om enskilda lämnas ut (

text: prop. 1979/80:2 s. 181

text: ). I ett rättsfall fann emellertid Regeringsrätten (

text: RÅ 1989 not 58

text: ) att uppgift om födelseår och födelsemånad avseende barn som hade erhållit förtur till barnomsorg kunde lämnas ut. Av rättsfallet kan man inte dra den slutsatsen att även andra uppgifter om barn som erhållit förtur skulle kunna lämnas ut.

text: Även om frågan som är aktuell i förevarande fall inte får någon lösning vid en genomgång av förarbeten och rättspraxis, kan man utan vidare säga att det påfordras en restriktiv syn i fråga om möjligheten att lämna ut uppgifter om en person när dennes rätt till biståndsinsats bygger på en bedömning i det enskilda fallet.

text: I förevarande fall lämnades ut uppgifter om 150 hemtjänsttagare. Genom utlämnandet röjdes att dessa namngivna personer hade en insats i form av hemtjänst. Vidare lämnades uppgifter om deras adresser och telefonnummer. Jag kan inte komma till någon annan slutsats än att det inte stod klart att uppgifterna kunde lämnas ut utan att respektive hemtjänsttagare eller någon honom närstående led men.

text: Den fråga som kvarstår är om kommunens beslut om förbehåll enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: vid utlämnande av uppgifterna innebar att risken för men undanröjdes.

text: I samband med utlämnande av uppgifterna undertecknade CC en handling med följande innehåll. Jag har från vård- och serviceförvaltningen mottagit en förteckning över 150 personer som erhåller hemtjänst från kommun. Jag är införstådd med att jag genom mottagandet av denna förteckning med avseende på innehållet i förteckningen omfattas av sekretessbestämmelserna i 7 kap § 4 i

text: sekretesslagen

text: samt intygar härmed att jag har tagit del av information om detta. Hur ett beslut om förbehåll skall utformas är beroende bl.a. av uppgifternas art, vem som mottar dem och i vilket syfte uppgifterna begärs. Förbehållet skall utformas som ett regelrätt beslut från myndighetens sida och bör inte ges den formen att sökanden får skriva på en utfästelse att inte lämna ut uppgifter. Beslutet om förbehåll skall innehålla nödvändiga villkor för myndighetens utlämnande av uppgifterna med angivande av bl.a. hur mottagaren får använda dem. Det är inte tillräckligt att endast hänvisa till en bestämmelse i

text: sekretesslagen

text: (se vidare Regner, Göran, m.fl. ”

text: Sekretesslagen

text: – En kommentar”, suppl. 5, s. 14:62 f.). Jag kan konstatera att förbehållet i förevarande fall inte hade utformats som ett formellt beslut och att den handling som CC undertecknade inte heller till sitt innehåll uppfyllde de krav som måste uppställas.

text: Med hänsyn till syftet med PRO:s undersökning och då den som erhöll uppgifterna representerade PRO, har jag viss förståelse för att kommunen avseende de äldre hemtjänsttagarna bedömde att risken för men undanröjdes i och med ett förbehåll enligt den nämnda bestämmelsen. Utrymmet för att genom ett beslut om förbehåll

text: enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: undanröja risken för men är emellertid i allmänhet starkt begränsat inom socialtjänsten och i övrigt när det gäller sekretessbestämmelser med s.k. omvänt skaderekvisit. Mot den bakgrunden är jag för egen del av den uppfattningen att det inte heller med ett förbehåll enligt

text: 14 kap. 9 § sekretesslagen

text: kunde ha stått klart att uppgifterna kunde röjas utan att varje enskild hemtjänsttagare eller någon honom närstående led men. Med den ståndpunkten saknade kommunen möjlighet att lämna ut uppgifterna även om beslut om förbehåll hade meddelats på ett formellt riktigt sätt.

text: Avslutningsvis vill jag anföra följande. Jag ser positivt på undersökningar av förevarande slag som från brukarperspektivet kan ge ett bidrag i frågan om kvaliteten på den vård och omsorg som det allmänna tillhandahåller. Denna kunskap är inte minst viktig för kommunen själv, som enligt

text: 7 a § socialtjänstlagen (1980:620)

text: har ansvaret för att kvalitetssäkra verksamheten. Undersökningarna måste emellertid ske med beaktande av bestämmelserna om sekretess och med respekt för de enskildas integritet. Jag kan konstatera att den ifrågavarande undersökningen hade varit möjlig att genomföra på ett sätt som tog till vara dessa intressen om kommunen hade gått till väga såsom PRO hade föreslagit i sin skrivelse. Kommunen valde ett annat tillvägagångssätt som – enligt vad jag tidigare har anfört – ger mig skäl att vara kritisk mot kommunens hantering av frågan.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Hans-Gunnar Axberger

title: Kritik mot utrikesförvaltningen, som inte kunnat redovisa de bedömningar som gjorts i samband med en äkthetskontroll av handlingar i ett asylärende

sammanfattning: I ett asylärende bad en migrationsdomstol en ambassad om hjälp med att kontrollera äktheten av vissa handlingar. Ambassaden lämnade handlingarna till en lokal s.k. förtroendeadvokat. Enligt Utrikesdepartementet var detta nödvändigt för att ambassaden skulle kunna fullgöra sin uppgift. Departementet har inte närmare redogjort för vilka överväganden som föregick utlämnandet eller redovisat någon dokumentation om detta. Det har därmed inte låtit sig bedömas om ärendet handlagts korrekt, vilket innebär att det inte kan uteslutas att anmälarens uppgifter om att han lidit skada på grund av försummelser från ambassadens sida är riktiga.

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde AA klagomål mot bl.a. Sveriges ambassad i Colombo, Sri Lanka. Av anmälan framgick i huvudsak följande.

text: AA, medborgare i Sri Lanka, sökte asyl i Sverige år 2007. Efter att Migrationsverket avslagit hans ansökan överklagade han beslutet till migrationsdomstolen vid dåvarande Länsrätten i Stockholms län. Som ett led i utredningen av målet bad migrationsdomstolen Sveriges ambassad i Colombo att kontrollera äktheten av tre dokument som AA hade åberopat. Domstolen avslog därefter överklagandet. Den 21 juli 2010 återfördes AA till hemlandet Sri Lanka.

text: AA gjorde gällande att den utredning som ambassaden företog medförde att sekretessbelagda uppgifter lämnades till myndigheterna i Sri Lanka. Han uppgav att detta hade lett till allvarliga problem för honom och hans familj.

text: AA framförde även vissa ytterligare klagomål. Han begärde vidare ersättning och att JO skulle ompröva hans asylärende. Klagomålen i dessa delar har inte föranlett någon utredning; JO är inte behörig att pröva frågor om ersättning och kan inte ändra Migrationsverkets eller migrationsdomstolens avgöranden.

text: Utredning

text: Handlingar hämtades in från migrationsdomstolen. Följande framgick.

text: Den 25 april 2008 avslog Migrationsverket AA:s asylansökan. Migrationsverket anförde bl.a. att det fanns trovärdighetsbrister i delar av hans berättelse. AA överklagade Migrationsverkets beslut till migrationsdomstolen. Han gav in tre handlingar varav två benämndes ”Warrant of Arrest” och en ”Summons to Accused”, till styrkande av att han var eftersökt av polisen i Sri Lanka och anledningen till detta. Migrationsdomstolen skickade en förfrågan till Sveriges ambassad i Colombo och bad ambassaden om hjälp med att fastställa de ingivna handlingarnas äkthet. I förfrågan angav domstolen att handlingarna kunde innehålla uppgifter för vilka sekretess gällde. Ambassaden begärde i sin tur hjälp från en lokal s.k. förtroendeadvokat. Av advokatens svar framgick att hon hade varit i kontakt med den domstol i Sri Lanka som skulle ha utfärdat de aktuella handlingarna och fått till svar att handlingarna var förfalskade. Av svaret framgick vidare att domstolen hade för avsikt att vidta åtgärder mot AA med anledning av förfalskningen.

text: I målet hos migrationsdomstolen anförde AA att han och hans familj hade fått allvarliga problem med myndigheterna i Sri Lanka efter ambassadens efterforskningar.

text: Den 29 oktober 2009 avslog migrationsdomstolen AA:s överklagande. I domen angavs att trovärdighetsbristerna i hans berättelse kvarstod. Det angavs vidare att det hade tillkommit omständigheter som ytterligare påverkade hans trovärdighet negativt. Med hänsyn till detta samt till att han inkommit med falska dokument ansåg migrationsdomstolen att hans berättelse inte var tillförlitlig och därför inte kunde läggas till grund för antagandet att han vid en återkomst till hemlandet riskerade sådan förföljelse att han var att betrakta som flykting eller skyddsbehövande i övrigt. Med hänsyn till att han hade gett in falska handlingar ålades han återreseförbud i två år räknat från den dag domen vann laga kraft.

text: Regeringskansliet, Utrikesdepartementet, anmodades att yttra sig över ambassadens handläggning av migrationsdomstolens förfrågan. Utrikesdepartementet yttrade sig genom rättschefen BB.

text: I yttrandet angavs att Sveriges ambassad i Colombo hade lagts ned den 31 mars 2010, men att information inhämtats från personal som hade arbetat vid ambassaden samt från arkiverade handlingar. Bland annat hade följande framkommit.

text: Den 16 februari 2009 fick ambassaden en skrivelse från migrationsdomstolen där domstolen begärde ambassadens hjälp med att fastställa äktheten av tre bifogade handlingar som skulle härröra från en domstol i Sri Lanka. Ambassaden uppdrog åt sin förtroendeadvokat att bistå i utredningen och sände över kopior av handlingarna till henne. Advokaten rapporterade sedermera att hon hade talat med registratorn vid den berörda domstolen i Sri Lanka och att inget mål mot AA med angivet målnummer fanns registrerat. En domare vid domstolen hade begärt att få inspektera handlingarna och bekräftat att dessa var förfalskade. Domaren hade

text: instruerat registratorn att vidta åtgärder för att AA skulle lagföras för förfalskningsbrottet. Advokaten meddelade senare att hon blivit förelagd att till den lokala polisen inkomma med de aktuella dokumenten samt uppgift om vem som hade gett in handlingarna till ambassaden. Advokaten hade på polisens begäran överlämnat handlingar i ärendet, inklusive kopior av de handlingar som skulle äkthetsprövas, till polisen. Ambassaden förelades att ge in handlingarna i original till polisen. Ambassaden uppsöktes även av en person som uppgav sig komma från den lankesiska domstolen och som frågade om originalhandlingarna, passnummer m.m. Personen fick till svar att ambassaden varken hade några handlingar eller någon information. Ambassaden meddelade vidare polisen skriftligen att ambassaden inte hade de aktuella handlingarna. Den 7 maj 2009 hade handlingarna sänts tillbaka till migrationsdomstolen tillsammans med förtroendeadvokatens svar.

text: Utrikesdepartementet redogjorde därefter för bl.a. tillämplig lagstiftning och redovisade avslutningsvis följande bedömning. Av utredningen i ärendet framgår att Sveriges ambassad i Colombo har överlämnat handlingar innehållande uppgifter som kan ha varit sekretesskyddade till en förtroendeadvokat. I samband med advokatens åtgärder för [att] utreda handlingarnas äkthet så har myndigheterna i Sri Lanka uppdagat att handlingarna varit förfalskade och vidtagit åtgärder för att utreda det misstänkta förfalskningsbrottet. Att utlämna uppgifterna till förtroendeadvokaten har varit nödvändigt för att ambassaden skulle kunna fullgöra sina uppgifter i asylärendet och har därför inte utgjort något åsidosättande av sekretess. Advokatens åtgärder för att utreda handlingarnas äkthet har varit adekvata och inte innefattat något handlande som bör kritiseras. Mot bakgrund av det anförda finns ingen anledning till kritik mot ambassadens handläggning. AA kommenterade departementets yttrande.

text: Rättslig reglering

text: Sekretess gäller för uppgift som rör en utlänning, om det kan antas att röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för övergrepp eller lider annat allvarligt men som föranleds av förhållandet mellan utlänningen och en utländsk stat eller myndighet eller organisation av utlänningar (

text: 21 kap. 5 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen

text: , OSL).

text: Utöver vad som följer av

text: 21 kap. 5 §

text: OSL gäller sekretess i verksamhet för kontroll över utlänningar (med detta avses bl.a. asylärenden) för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Denna sekretess gäller också hos myndighet som lämnar biträde i sådant ärende eller i sådan verksamhet. (37 kap. 1 § första och fjärde styckena OSL)

text: Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas till en enskild eller till en annan myndighet, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet (

text: 10 kap. 2 §

text: OSL).

text: Vid tiden för ambassadens hantering återfanns de nämnda sekretessbestämmelserna i 7 kap. 14 § respektive

text: 1 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100)

text: , som upphörde att gälla den 30 juni 2009 då OSL trädde i kraft.

text: Bedömning

text: En migrationsdomstol vände sig i en s.k. ambassadförfrågan till Sveriges ambassad i Sri Lanka och bad om hjälp med äkthetskontroll av handlingar i ett asylärende. Ambassaden tog kontakt med en lokal advokat (förtroendeadvokat) och lämnade över kopior av handlingarna till henne. Enligt den asylsökande, som anmält saken hit, har detta lett till allvarliga problem för honom och hans familj.

text: Generellt gäller att en utlandsmyndighet måste iaktta stor försiktighet vid utförandet av uppdrag av detta slag och i varje enskilt fall noga överväga vilka risker den enskilde eller dennes närstående kan komma att utsättas för genom myndighetens handlande. Jag instämmer härvid i de uttalanden som Justitiekanslern, JK, gjorde i JK-beslut 1995 s. 63 (dnr 16559421; beslutet finns även återgivet i

text: SOU 2001:110

text: ). JK uttalade där:

text: Tydligt är att praxis att anlita advokater många gånger kan ha betydande fördelar och kanske också vara det enda möjliga sättet att kontrollera asylsökandes uppgifter. En inhemsk advokat kan uppenbarligen ha helt andra förutsättningar att genomföra diskreta kontroller än vad som är möjligt för de anställda vid en ambassad. Den kritiska frågan blir därför i vad mån det går att hysa ett sådant förtroende för den advokat som anlitas att sekretessbelagda uppgifter kan lämnas till denne för uppdragets skull. Ett sådant uppdrag är mycket grannlaga och fordrar känsliga avvägningar i fråga om hur det bör utföras. Det synes mig finnas anledning att hävda att uppdragen bör föregås av närmare överväganden från svenska myndigheters sida varvid sekretess- och rättssäkerhetsaspekter på den utredningsteknik som övervägs beaktas särskilt. Utredningsmetoder får inte användas slentrianmässigt utan fordrar varsamhet i tillämpningen. De överväganden som görs i samband med uppdrag av detta slag bör dessutom tydligt dokumenteras. Detta är av betydelse för utlandsmyndighetens möjlighet att vidta åtgärder mot förtroendeadvokater som inte agerar korrekt, något som berörs av JK i det citerade beslutet. Om advokaten ska anförtros uppgifter för vilka sekretess gäller kan myndigheten inte underlåta att dokumentera skälen för detta och ange de rättsregler som tillämpats. Därigenom säkerställs att en sekretessprövning i samband med utlämnande av handlingar verkligen sker, en prövning som då också kan kontrolleras av granskande instanser i efterhand. Det är med andra ord en rättssäkerhetsfråga.

text: Enligt Utrikesdepartementet var utlämnandet till advokaten nödvändigt för att ambassaden skulle kunna fullgöra sin uppgift i asylärendet (se

text: 10 kap. 2 §

text: OSL). Departementet synes alltså ha utgått från att sekretessbelagda uppgifter lämnades ut. Departementet har dock inte närmare redogjort för vilka överväganden som föregick detta och någon dokumentation finns uppenbarligen inte.

text: Det är, inte minst mot bakgrund av JK:s uttalanden, anmärkningsvärt att de bedömningar som gjorts i detta känsliga ärende inte har kunnat redovisas. Det

text: medför att det inte låter sig bedömas om det förekommit ett åsidosättande av den sekretess som torde ha gällt och inte heller om ärendet i övrigt handlagts med den omsorg det krävde. Jag tvingas därför lämna dessa frågor öppna, vilket innebär att det inte kan uteslutas att anmälarens uppgifter om att han lidit skada på grund av försummelser från ambassadens sida är riktiga. Oavsett hur det förhåller sig med den saken måste utrikesförvaltningen kritiseras för att handläggningen av ärendet inte dokumenterats så att de bedömningar som gjorts kunnat redovisas.