title: Anmälan mot bl.a. Polisen och Åklagarmyndigheten för hur en brottsutredning har bedrivits

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden men vidtar inte någon åtgärd därutöver.

text: Ärendet

text: HB och AI har i en anmälan hit den 31 maj 2007 begärt att Justitiekanslern skall granska om Polisen, Säkerhetspolisen och Åklagarmyndigheten har agerat på ett professionellt sätt under en brottsutredning som ledde fram till att bl.a. några företrädare för Folkpartiet åtalades för dataintrång.

text: HB och AI har anfört i huvudsak följande.

text: När den politiska makten är direkt indragen i ett polisärende, är det självfallet extremt viktigt att rättsvårdande myndigheter behåller sin kyla och agerar på normalt professionellt sätt. Vi vill med denna skrivelse föreslå att Justitiekanslern prövar huruvida så skedde i fallet med det socialdemokratiska partiets polisanmälan den 3 september 2006, riktad mot ett ledande oppositionsparti två veckor före ett viktigt riksdagsval, rörande dataintrång.

text: Tingsrättens dom föll den 27 april 2007 och har vunnit laga kraft per den 18 maj 2007. Därmed har ärendet färdighanterats av polis, åklagare och domstolar. Domen innebär att alla företrädare för folkpartiet friats. Bötesstraff utdömdes för två ungdomsförbundspolitiker, en SSU-are och en Luf-are, samt för en kvällstidningsjournalist. Om den senare sägs i domen att "under normala förhållanden skulle lagföringen av honom ha renderat i ett strafföreläggande”. Vi vill peka på fyra delar av rättsprocessen, som enligt vår uppfattning motiverar särskild granskning:

text: 1. Förundersökningsbeslutet. Polisanmälan angående dataintrång gjordes söndagen den 3 september kl. 21.30. Den mottogs av Rikskriminalen, ej den lokala polismyndigheten. Beslut om att inleda förundersökning togs mindre än två timmar senare, kl. 23.20, av kammaråklagare CL. Detta är en extremt kort tid mellan anmälan och beslut om att inleda förundersökning – särskilt med tanke på att det var söndagskväll och att det brott det kunde röra sig om i inget fall sedan brottskategorin tillkom för nio år sedan har föranlett någon fängelsedom. I anmälan från socialdemokraterna utpekades endast en IP-adress hos företaget Tidningsstallet, som användes av folkpartiet och Liberala ungdomsförbundet. En närmare teknisk granskning hade visat att i själva verket inte ett enda intrång gjordes från Tidningsstallet efter 13 mars 2006 men däremot ett stort antal från helt andra IP-adresser.

text: I polisanmälan gavs direkta direktiv till polis och åklagare om vad de borde göra med anledning av anmälan, nämligen att göra husrannsakan hos folkpartiet "omedelbart". Åklagaren kan inte rimligen på den korta tid som stod till förfogande ha hunnit göra en självständig, objektiv bedömning av underlaget för polisanmälan. Detta ledde också till att polisutredningen från början helt inriktades på vad socialdemokraterna angivit och försummade andra källor för de aktuella dataintrången. Verkningarna i valrörelsen av detta agerande blev betydande.

text: Att det en söndagskväll går endast en timma och 50 minuter mellan polisanmälan och åklagarbeslut om att inleda förundersökning rörande en brottskategori av detta slag är veterligen unikt. För att citera den erfarne kriminaljournalisten och medieanalytikern SW: "Vilket annat brottsoffer skulle från första dagen ha fått en åklagarledd utredning med rikskriminalens elitstyrka till sitt förfogande för ett brott som kan jämställas med en bilstöld? I vilket annat liknande fall hade husrannsakningar och beslag genomförts med en sådan rasande hastighet och intensitet?"

text: Det är tankeväckande att jämföra med den polisanmälan som våren 2006 gjordes av oppositionsledaren FR rörande grovt kränkande ryktesspridning från datorer på det socialdemokratiska partihögkvarteret. Anmälan ingavs till den lokala polisen. Åklagaren tog flera veckor på sig och beslöt så att inte inleda förundersökning. Detta var en reguljär typ av handläggning.

text: 2. Rikskriminalens ledning och frågan om nattlig husrannsakan. Som nämnts ovan leder dataintrång typiskt sett till strafföreläggande eller böter, om någon påföljd alls. Enligt en genomgång av den ovan nämnde SW anmäldes under ett år, 2005, 627 fall av dataintrång hos polisen. 624 av dessa utreddes vid den lokala polisen, medan rikskriminalen tog sig an tre fall.

text: I det här fallet tog sig rikskriminalen genast an fallet och satte omedelbart in en stor utredningskapacitet. Högsta ledningen för rikskriminalen, i form av biträdande chefen CE, kontaktade sent på söndagskvällen jouråklagaren i Stockholm, CL, för att (enligt artiklar i Dagens Industri och Expressen den 5/9, 2006) övertala henne om att polisen skulle få göra en nattlig husrannsakan hos folkpartiet. Husrannsakan får som bekant enligt svensk lag endast göras rörande brott som kan leda till fängelse. För nattlig husrannsakan gäller än starkare restriktioner. Agerandet från rikskriminalens ledning framstår som helt extraordinärt och mycket anmärkningsvärt. Det finns också skäl att betänka vilket civilkurage som krävs av en jouråklagare för att under en natt stå emot det samlade trycket från det maktägande partiet, "desperata utredare" (enligt tidningen Expressens initierade beskrivning av stämningen natten mellan söndag och måndag) och rikskriminalens ledning.

text: Vi finner det viktigt att nu pröva huruvida rikskriminalen, och särskilt dess ledning, agerade på ett sätt som är normalt för brott av denna art. Notervärt är att Stockholms tingsrätt i sin dom fastslår, att de åberopade omständigheterna i ärendet "inte är sådana att detta i något hänseende innebär att straffvärdet skulle vara nämnvärt annorlunda än i andra liknande fall av dataintrång." Det är härvidlag också angeläget att söka klarlägga vilka aktörer som var involverade det första dygnet. Var till exempel rikspolischefen indragen på något sätt? Någon från regeringskansliet? Var det i så fall normal typ av involvering för det polisärende som förelåg?

text: 3. Säkerhetspolisens deltagande i förhör med ett oppositionspartis partisekreterare och presschef. En företrädare för Säpo deltog i polisförhör med bland andra folkpartiets presschef NW tisdagen den 5 september och partisekreterare JJ måndag den 11 september. Ett sådant förhållande är anmärkningsvärt i en demokrati strax före ett val. Alla med någon insikt om svenska samhällsförhållanden, och dit borde Säpo höra, vet att ledarna för de i riksdagen företrädda partierna är anförtrodda viktig information i säkerhetsfrågor. De behöver inte gå till något intranät hos ett konkurrerande parti för att få del av sådan information, för det fall de skulle söka den. Vidare vet Säpo att ett intranät hos socialdemokraterna som nådde 26 ombudsmän samt andra medarbetare i partiorganisationen inte kan innehålla för landet säkerhetskänsliga uppgifter – i synnerhet inte när det hanteras med det låga säkerhetsskydd som rådde. Veterligen fanns på intranätet endast rutinartade påminnelser till ombudsmännen av typ att tänka på att informera polisen rörande schemaändringar vid besök av statsråd.

text: Man kan inte frigöra sig från intrycket att polisen lät sig dras med i en allmän upphetsning, utgående från socialdemokraternas polisanmälan och mediernas rapportering, som bildade raka motsatsen till den professionella kyla och självständiga analys som bör krävas av svenska myndigheter i en sådan situation.

text: 4. Åtalsbeslutet. Åklagaren valde att åtala sex personer i det aktuella ärendet. Detta kan ses mot bakgrund av SW:s statistiska analys av vad som normalt händer efter anmälningar om dataintrång. Av 627 fall under år 2005 ledde 13 till strafförelägganden och 10 till åtal. Stockholms tingsrätt valde nu att fria tre av de sex åtalade samt om en fjärde, Expressenjournalisten, i domen förklara att påföljden "under normala förhållanden" borde ha renderat strafföreläggande. Åklagaren accepterade domen och har i pressen sagt att han "var medveten om att utgången kunde bli precis som den blev." För tidningen Riksdag & Departement säger chefåklagare PL i en kommentar till domen att han inte tror att hovrätten skulle göra någon annan bedömning och att han i stort kan ansluta sig till tingsrättens domskäl.

text: Mot denna bakgrund måste frågan ställas om åklagaren hade den grund som enligt lagen krävs för att alls väcka åtal mot de i rätten friade. Var beslutet att åtala folkpartiets partisekreterare och presschef tillräckligt väl grundat i en egen, normal, självständig och objektiv bedömning av bevisläget – eller valde även åklagaren att agera annorlunda än normalt, som följd av den dramatik fallet väckt, till stor del på grund av det tidiga agerandet från polis och förundersökningsledare?

text: En tänkbar synpunkt är att det just på grund av de speciella politiska omständigheterna – det statsbärande partiet polisanmäler ett ledande oppositionsparti två veckor före ett val då maktinnehavet står på spel – var särskilt angeläget att polis och åklagare snabbt genomförde en utredning för att inför folket klargöra sakförhållandet.

text: Men något sådant, mera objektivt, klargörande gjordes inte – och kunde knappast komma – i tid före valdagen. Två veckor räckte omöjligen till för det. Polis och åklagare kom att bidra till en ensidig fokusering inför medier och allmänhet på att ett stort brott begåtts av folkpartiet, med "Watergate" som tankemodell, genom dramatiken i de hastiga besluten om förundersökning, hårda påtryckningar för nattlig husrannsakan, husrannsakan och dag efter dag av nya meddelanden om misstanke om brott. Den vidare bilden, av andra aktörers roll och av sakförhållanden som inte beskrevs i socialdemokraternas polisanmälan, började tränga fram först efter valdagen. Symptomatiskt är att förhör med den SSU-are som var ursprunget till spridandet av lösenordet, som själv gjorde dataintrång så sent som i valrörelsen och som före valet ljög om det faktiska sakförhållandet, skedde först dagen efter riksdagsvalet. Polis och förundersökningsledare kom inte att hjälpa allmänheten att få rätt proportioner och information före valet, utan bidrog tvärtom aktivt till ett enormt mediespinn på det tema som satts av polisanmälan.

text: Vi vill avslutningsvis framhålla att frågan hur polis och åklagare agerar i situationer av politisk press och medial dramatik är utomordentligt allvarlig. Om någon utifrån beskrivit en situation i vilken polis, säkerhetspolis, rikskriminalledning och åklagare satt in alla tillgängliga resurser för att under stor dramatik göra husrannsakan hos ett ledande oppositionsparti två veckor före ett maktavgörande val, på anmälan av det statsbärande partiet – då hade tankarna gått till helt andra typer av länder än svensk demokrati.

text: Frågan huruvida polis och åklagarväsende visat den professionella kyla som måste begäras av dem behöver granskas, om inte annat så för lärdomar för framtiden. Som förloppet nu framstår ligger det närmast till hands att dra slutsatsen att polis och åklagare lät sig dras med i en politisk dramatik – med inslag av mental sammanblandning mellan rättsstaten och de maktbärande politiska skikten – i stället för att medvetet värna om sin normala hanteringsordning och sitt oberoende ämbetsansvar. Detta är i så fall mycket allvarligt och kan inte bara lämnas därhän.

text: När ett polisärende rör sig i det politiska kraftfältet under en tidsfas då stora maktfrågor står på spel, är det extra nödvändigt att vårt rättsväsende agerar helt normalt med tanke på brottets karaktär, visar full professionell kyla och integritet.

text: Några allmänna utgångspunkter

text: Åklagarmyndigheten, de olika polismyndigheterna, Säkerhetspolisen och anställda vid dessa myndigheter står liksom andra myndigheter under Justitiekanslerns tillsyn. Regeringen och enskilda statsråd står inte under min tillsyn, jfr

text: 2 § lagen (1975:1339)

text: om justitiekanslerns tillsyn. Det gör inte heller företrädare för politiska partier i den egenskapen.

text: Enligt sin instruktion (15 § andra stycket) skall Justitiekanslern pröva ett klagomål endast om frågans beskaffenhet ger Justitiekanslern anledning att ta upp saken till prövning. Det innebär bl.a. att Justitiekanslern normalt inte uttalar sig om de bedömningar som en domstol eller en myndighet har gjort i ett mål eller ett ärende. Sådana bedömningar skall domstolen respektive myndigheten göra självständigt (jfr

text: 11 kap.

text: och

text: 7 §§

text: regeringsformen

text: ). Vid uppenbara felbedömningar anser sig Justitiekanslern ändå kunna inskrida med kritik om det i övrigt finns skäl för det.

text: De frågor som anmälan tar upp

text: De frågor som anmälan framför allt aktualiserar är följande.

text: 1. Agerade polis och åklagare på ett professionellt sätt i samband med mottagandet av Socialdemokraternas polisanmälan?

text: 2. Borde åklagaren med hänsyn till det nära förestående riksdagsvalet ha avvaktat med att besluta om förundersökning och husrannsakan?

text: 3. Borde Rikskriminalpolisen ha delegerat ärendet till en lokal polismyndighet?

text: 4. Förekom det oriktiga påtryckningar från Rikspolischefen, Rikskriminalpolisen eller Säkerhetspolisen gentemot åklagaren?

text: 5. Lät sig åklagare och polis medvetet eller omedvetet påverkas av att polisanmälan gjordes av det dåvarande regeringspartiet?

text: 6. Agerade företrädare för Polisen, Säkerhetspolisen eller Åklagarmyndigheten i övrigt olämpligt under förundersökningen?

text: 7. Var det fel av åklagaren att väcka åtal?

text: Finns det skäl för Justitiekanslern att granska ärendet närmare?

text: Jag kommer i det följande att huvudsakligen utifrån de frågor som tas upp i anmälan pröva om det finns skäl att inleda en närmare granskning av Polisens, Säkerhetspolisens och Åklagarmyndighetens hantering av det aktuella ärendet.

text: När det gäller frågan om polis och åklagare ”agerade professionellt” vill jag först påpeka att Justitiekanslern normalt inte företar tillsynsåtgärder i syfte att ”sätta betyg” på en myndighet. Däremot granskar jag myndigheterna för att kontrollera att de följer lagar och övriga regler för verksamhetens bedrivande, t.ex. att de beaktar allas likhet inför lagen och att de är sakliga och opartiska (jfr

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: En huvudpunkt i anmälan är att polis och åklagare alltför snabbt och alltför beredvilligt satte igång en omfattande utredning för att gå ”det statsbärande partiet” till mötes. I påståendet ligger att utredningen i stället borde ha fått anstå – kanske till efter valet – för att inte onödigtvis störa ”den demokratiska processen”.

text: Enligt min uppfattning hade det inte varit ett önskvärt eller ens invändningsfritt alternativ att dröja med utredningen. Det är lätt att se att ett sådant förhållningssätt hade kunnat kritiseras av dem som med visst fog hade ställt sig frågan varför en anmälan om brott inte föranledde någon åtgärd. Det bör i det sammanhanget framhållas att det av

text: 23 kap. 1 § rättegångsbalken

text: framgår att en förundersökning skallinledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats.

text: Det kan självfallet diskuteras om det aktuella ärendet gavs orimligt hög prioritet. Det måste dock i princip anses försvarligt att polis och åklagare sätter in större resurser än annars för att hantera ett ärende som får mycket stor uppmärksamhet, eller som av någon annan anledning anses särskilt viktigt att lösa. Det får naturligtvis finnas gränser för detta, något som bl.a. framgår av

text: regeringsformens

text: krav på rättslikhet, saklighet och opartiskhet. Men dessa krav innebär inte att allt måste prioriteras lika.

text: Mot bakgrund av det stora intresse som saken med visst fog väckte, och det faktum att det tidigt torde ha stått klart att brott faktiskt hade förekommit, anser jag att det knappast kan sägas att det var fråga om en felaktig prioritering. Det är i varje fall inte uppenbart att så var fallet. Därvid bör också beaktas att ett dröjande i ärendet som sagt kunde ha tolkats, av den som så ville, som en ovilja att ingripa. Jag bedömer för min del att det inte finns tillräckliga skäl att gräva djupare i denna fråga genom en remiss till de berörda myndigheterna.

text: När det gäller Rikskriminalpolisens hantering av polisanmälan konstaterar jag att anmälan de facto gavs in dit. Det har inte framkommit något som gör att jag har anledning att närmare granska de bedömningar som Rikskriminalpolisen sedermera gjorde i frågan om ärendet borde ha delegerats till en lokal polismyndighet.

text: Vad som har framkommit i anmälan ger mig inte heller skäl att närmare granska Säkerhetspolisens involvering i ärendet.

text: Det har inte heller i övrigt framkommit något som tyder på att åklagaren och Polisen gjorde någon sådan uppenbar felbedömning att jag har skäl att granska de beslut som fattades under förundersökningen, t.ex. beslutet att genomföra en husrannsakan.

text: Efter att ha tagit del av tingsrättens dom (Stockholms tingsrätts, avd. 3, dom den 27 april 2007 i mål nr B 19611-06) konstaterar jag att tingsrätten fann att en av de tilltalades dataintrång hade varit avsevärt och pågått systematiskt. Mot bakgrund av den bedömning som tingsrätten slutligt gjorde var det sålunda inte fel av åklagaren att väcka åtal. Det kan då inte heller anses ha varit felaktigt att avstå från att utfärda ett strafföreläggande för de tilltalade som hade underkastat sig ansvar för dataintrång.

text: Vad gäller frågan om åklagare eller polis – medvetet eller omedvetet – lät sig påverkas av att polisanmälan gjordes av regeringspartiet tror jag mig först våga säga att några direkta politiska påtryckningar med stor sannolikhet inte förekom. Jag kan naturligtvis inte veta, men de erfarenheter jag har av arbete i Regeringskansliet och rättsväsendet ger mig stöd för denna bedömning.

text: Vad sedan gäller frågan om polis och åklagare på något annat sätt kan ha påverkats av att anmälan gjordes av det dåvarande regeringspartiet gör jag följande överväganden.

text: Myndigheterna måste undvika att agera så att de ger politiska fördelar åt något parti framför andra. Och det gäller särskilt i känsliga politiska situationer. Samtidigt måste naturligtvis myndighetsansvaret sättas främst. Polisen kan sålunda inte, exempelvis, avstå från en annars befogad insats därför att den riskerar att få politiska konsekvenser.

text: Om principen är förhållandevis enkel så är verkligheten säkert ofta mer komplicerad. Det kan nog förekomma att myndighetsföreträdare känner sig påverkade av den politiska makten i så måtto att de i enskilda fall blir benägna att agera i enlighet med önskemål som de vet eller uppfattar att den sittande regeringen har. Och det kan möjligen ibland upplevas som särskilt naturligt för polis och åklagare att ingripa mot den som gör sig skyldig till ett brottsligt angrepp mot det eller de partier som innehar regeringsmakten, något som i så fall skulle kunna följa av behovet att skydda regeringen som sådan mot brott. Kanske kan det också någon gång vara svårt att i hastigheten skilja mellan å ena sidan regeringsföreträdare och regeringsfunktioner och å andra sidan partiföreträdare och partifunktioner. Om det som här handlar om ett angrepp mot ett partis datasystem borde det visserligen inte vara något problem. Men risken kan finnas att det ändå blir ett slags psykologisk sammanblandning. Detta måste självfallet motverkas.

text: Huruvida några sådana mekanismer som nu har sagts kan ha inverkat i det aktuella fallet går inte att säga på det föreliggande materialet. Det har dock inte framkommit något som tyder på att åklagare och polis medvetet lät sig påverkas av det faktum att anmälan gjordes av det dåvarande regeringspartiet. Under sådana omständigheter anser jag mig inte ha skäl att granska saken närmare.

text: Inte heller i övrigt anser jag att det finns tillräcklig anledning att se närmare på de frågor som tas upp i anmälan.

text: Sammanfattningsvis gör jag sålunda bedömningen att det inte finns tillräckliga skäl att remittera ärendet till de berörda myndigheterna eller att gå vidare i saken på något annat sätt.


publisher: Justitiekanslern

title: Betänkandet Stärkt ordning och säkerhet i domstol (SOU 2017:45)

org: jk

text: Justitiekanslern ska vaka över tryck- och yttrandefriheten samt värna integriteten och rättssäkerheten i den offentliga verksamheten. I Justitiekanslerns uppdrag ingår även att bevaka statens rätt och att medverka till att rättstillämpningen är effektiv och av hög kvalitet.

type: stycke

text: Justitiekanslern vill lämna följande synpunkter.

text: En mer ändamålsenlig användning av straffrättsliga sanktioner (avsnitt 4.6)

type: rubrik

text: Justitiekanslern instämmer i de synpunkter Riksdagens ombudsmän har lämnat i sitt remissyttrande gällande frågor om beslag och förverkande av hjälpmedel vid brott mot bl.a. fotoförbudet.

text: Bör det införas ett förbud mot vissa kläder och symboler? (avsnitt 5.4)

text: Utredningen har på ett utförligt sätt presenterat skäl till varför det av grundlagsskäl inte är möjligt att rakt av förbjuda kläder eller symboler som kan uppfattas som hotfulla av personer som medverkar vid förhandlingar eller domstolens personal. Justitiekanslern ställer sig bakom utredningens slutsatser i denna del.

text: Fotografering i domstol (avsnitt 7)

text: Fotografering i rättssalen

text: Enligt utredningens förslag ska fotograferingsförbudet i rättssalen – som även gäller om avsikten är att publicera bilden i grundlagsskyddade medier – nu även omfatta fotografering in i rättssalen. Justitiekanslern ställer sig bakom förslaget i denna del som framstår som ett rimligt och adekvat sätt att undvika kringgående av den nuvarande regeln om fotograferingsförbud inne i rättssalen.

text: Fotografering i väntrum och allmänna utrymmen

text: Genom utredningens enkätundersökning har framkommit uppgifter om problem med otillbörlig fotografering i domstolens lokaler utanför rättssalarna. I syfte att motverka detta föreslås ett förbud innebärande att fotografering av personer i de lokaler och utrymmen i en domstol som allmänheten har tillträde till som huvudregel ska vara förbjuden. Undantag ska dock göras för sådan bildupptagning som med hänsyn till syftet och övriga omständigheter är att anse som försvarlig. Förbudet ska därigenom begränsas så att fotografering som framstår som fullständigt harmlös, sker med samtycke eller i syfte att publicera uppgifterna i grundlagsskyddade medier som regel ska vara tillåten.

text: Utredningens förslag i denna del innebär således en utvidgning av det redan nu gällande fotograferingsförbudet i rättssalen. Det är en komplex fråga om och hur en kriminalisering av fotografering kan förenas med yttrande- och informationsfriheten. Enligt betänkandets slutsatser innebär förslaget en begränsning av yttrande- och informationsfriheten som är proportionerlig med hänsyn till såväl integritets- som ordningsskäl.

text: Av Europadomstolens praxis följer att staten har en skyldighet att vidta rimliga positiva åtgärder för att skydda den enskildes privata sfär genom t.ex. lagstiftning för att ge enskilda ett tillfredsställande skydd av privatlivet gentemot andra enskilda (Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl. 2015, s. 374 f.). Rätten till respekt för privatlivet inbegriper en rätt att bli lämnad i fred. Denna rätt innefattar enligt domstolens praxis bl.a. en rätt att slippa bli fotograferad eller avlyssnad i sammanhang som är av privat karaktär.

text: Området för fotograferingsförbud inom svensk rätt är begränsat. En orsak är yttrandefrihetsgrundlagarnas starka skydd i Sverige. År 2013 infördes bestämmelsen om kränkande fotografering enligt

text: 4 kap. 6 a § brottsbalken

text: som kriminaliserar viss fotografering som sker olovligen i hemlighet av någon som befinner sig hemma i en bostad eller på en toalett, i ett omklädningsrum eller i ett annat liknande utrymme. En domstols lokaler kan inte anses falla in under bestämmelsen. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att lagen skulle ges denna restriktiv utformning så att den blir tillämplig endast på vissa platser där det framstår som verkligt angeläget att undvika eller beivra intrång i den personliga integriteten och där behovet av rättsskydd är särskilt stort.

text: Ändamålet med ett fotograferingsförbud i domstolens lokaler anges vara dels att förhindra att ordningen i domstolen störs, dels att skydda enskildas personliga integritet. Av utredningens undersökningar framkommer uppgifter om fotografering i domstolens lokaler som inkräktar på den enskildas personliga integritet på så sätt att bildupptagningarna och risken för spridning av bilderna uppfattas som kränkande, vilket självfallet är ett skyddsvärt intresse. Av de exempel som utredningen presenterat kan det dock ifrågasättas om begränsningarna av yttrande- och informationsfriheten genom ett fotograferingsförbud i domstolens lokaler i själva verket motiveras till större del av ordningssynpunkter än av integritetskyddsaspekter. Ur den synvinkeln framstår det som tvivelaktigt om begränsningarna är att anse som en proportionerlig åtgärd för att komma åt problemen.

text: Vidare får en begränsning av yttrande- och informationsfriheten aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. I det sammanhanget kan ifrågasättas om skyddsbehovet vid ordningsstörande eller integritetskränkande fotografering i en domstols lokaler i många situationer redan täcks av befintliga brottsbestämmelser såsom ofredande enligt

text: 4 kap. 7 § brottsbalken

text: och att möjlighet redan finns för domstolens personal att ingripa vid särskilt närgångna eller kränkande fotograferingar. Spridningen av bilder som innehåller känsliga personuppgifter kan i vissa fall även vara straffbart enligt

text: personuppgiftslagen

text: (samt enligt den kommande dataskyddsförordningen). Det konkreta behovet av en allmän begränsning av fotografering i domstolens lokaler kan av dessa skäl ifrågasättas. Eftersom något förbud mot bildupptagning utanför domstolens lokaler inte föreslås kan inte heller bortses ifrån argumentet att de problem som framkommit sker i domstolens lokaler likväl kan ske på dessa platser.

text: Enligt

text: 1 kap. 1 § fjärde stycket tryckfrihetsförordningen

text: och

text: 1 kap 2 § yttrandefrihetsgrundlagen

text: har var och en rätt att, om inte annat följer av förordningen, anskaffa uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst för att offentliggöra dem i tryckt skrift eller för att lämna dem vidare för publicering. Såsom påpekas i utredningen är en förutsättning för att ett förbud mot att fotografera ska kunna tillämpas utan att komma i konflikt med anskaffarfriheten att tillämpningsområdet inte avgränsas med utgångspunkt från innehållet i bilder eller filmer.

text: Såsom den föreslagna bestämmelsen är utformad ska det som huvudregel vara otillåtet att fotografera i domstolens lokaler med undantag för sådan bildupptagning som med hänsyn till syftet och övriga omständigheter är att anse som försvarlig. I bedömningen om en fotografering är försvarlig och därmed ska undantas från förbudet ska beaktas t.ex. sådan fotografering som är att anse som fullständigt harmlös. Även fotografering som sker i syfte att publiceras i grundlagsskyddade medier ska undantas; det framgår att utredningen härmed avser de traditionella massmedierna. Med dessa avgränsningar framstår det inte som att själva ordningsstörningen står i centrum för försvarlighetsbedömningen. Det finns då en klar risk för att försvarlighetsbedömningen i praktiken kommer att avgöras utifrån vad som avbildas och inte själva förfaringssättet, vilket skulle stå i strid med den grundlagsskyddade anskaffarfriheten.

type: avgorande


title: Justitiekanslern gör vissa uttalanden med anledning av en anmälan om bristfälliga polisresurser i en brottsutredning rörande korruption

text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden om vikten av att de polisiära resurserna i korruptionsutredningar är sådana att brottsbekämpningen blir effektiv och att Sverige uppfyller sina internationella åtaganden på området.

text: Ärendet

text: Med anledning av en anmälan som Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen (Svenska Freds) gjorde hit den 18 juni 2009 beslutade Justitiekanslern att granska om bristande polisresurser helt eller delvis var anledningen till att åklagaren beslutade att lägga ned en förundersökning om misstänkta mutor i samband med exportförsäljningar av flygplanet JAS 39 Gripen (det s.k. JAS-ärendet). Justitiekanslern beslutade också att granska om det på ett allmänt plan förekommer problem med bristande resurser i internationella korruptionsutredningar.

text: Utredningen

text: Justitiekanslern har tagit del av åklagarens beslut att lägga ned förundersökningen i JAS-ärendet (Åklagarmyndighetens beslut den 16 juni 2009, dnr C810-1-24-07) och inhämtat synpunkter från honom. Vidare har yttranden inhämtats från Rikspolisstyrelsen och Åklagarmyndigheten.

text: F.d. överåklagaren Christer van der Kwast, som ledde förundersökningen i JAS-ärendet, har anfört bl.a. följande.

text: Det är enligt min mening klart att Sverige ännu inte uppfyller sina konventionsåtaganden vad gäller kravet på en effektiv organisation för utredning av misstänkta internationella korruptionsbrott.

text: Bristande polisresurser i korruptionsutredningar har varit ett återkommande problem som ännu inte har fått någon tillfredsställande lösning trots att frågan har underställts Rikspolisstyrelsen/Rikskriminalpolisen, Polismyndigheten i Stockholms län och Riksåklagaren såväl skriftligen som muntligen. De bristande resurserna har medfört särskilda problem vad avser utredningarnas kvalitet och inneburit avsevärda svårigheter att slutföra utredningarna inom rimlig tid.

text: Trots omfattningen av JAS-utredningen har den svenska utredningsresursen endast bestått av en ekoutbildad utredare från Linköping och en ekonom. Situationen har emellertid kunnat hanteras praktiskt som följd av ett mycket gott samarbete med framför allt Serious Fraud Office i England som har ansvarat för de centrala delarna av utredningen. Information har även inhämtats från andra länder och samordning av utredningsinsatserna har skett inom Eurojust. Det förhållandet att den svenska delen av utredningen har haft otillräckliga resurser har således kunnat kompenseras genom samverkan mellan berörda länder.

text: Christer van der Kwast har som sin uppfattning anfört att det inte, vare sig helt eller delvis, var de bristande svenska polisresurserna som var orsaken till att förundersökningen i JAS-ärendet lades ned. Han har dock förklarat att resursbristen medförde att förundersökningen inte kunde bedrivas fullt ut med den effektivitet som hade varit önskvärd.

text: Rikspolisstyrelsen har anfört bl.a. följande.

text: Riksenheten mot korruption framförde under våren 2008 önskemål till Polismyndigheten i Stockholms län och Rikskriminalpolisen om inrättande av en särskild utredningsgrupp för korruptionsärenden på nationell nivå. Frågan behandlades inom Rikspolisstyrelsen och det beslutades att inte inrätta en sådan grupp. En av anledningarna till beslutet var att Rikskriminalpolisen hade getts en utökad roll i bekämpningen av den grova organiserade brottsligheten i enlighet med det uppdrag som regeringen gav till Rikspolisstyrelsen och samverkande myndigheter under 2008, och att verksamheten inriktats med ett tydligt fokus mot sådan brottslighet.

text: Polismyndigheten i Stockholms län har för att möta behovet förändrat sin organisation för utredningar av korruptionsärenden. Den 1 januari 2009 tillsattes en grupp på fyra utredare som enbart ska utreda ärenden från Riksenheten mot korruption.

text: Rikspolisstyrelsen anser att det är angeläget att rättsväsendet har en god förmåga att bekämpa korruptionsbrott. Polismyndigheterna har huvudansvaret för att bedriva utredningsverksamhet för brott som begås inom respektive län.

text: I de fall en åklagare i sin egenskap av förundersökningsledare är missnöjd med Polisens insatser i en utredning är det sedvanligt att detta framförs till den utredande polismyndighetens ledning, om andra åtgärder inte har gett resultat. I fallet med JAS-utredningen har inte Riksenheten mot korruption framfört sådana klagomål till ledningen för Polismyndigheten i Östergötlands län.

text: Utredningar rörande korruption skiljer sig inte i större omfattning från andra komplexa utredningar av ekonomisk brottslighet. Polisens organisation på lokal och nationell nivå ska därför tillämpas även för korruptionsutredningar. Därför kvarstår Rikspolisstyrelsens beslut att inte inrätta någon särskild enhet för korruptionsbrott på nationell nivå.

text: Åklagarmyndigheten har genom riksåklagaren anfört bl.a. följande.

text: De åtaganden som Sverige har genom undertecknandet av FNs, Europarådets och OECDs konventioner innebär att det ska finnas specialiserade enheter för bekämpning av korruptionsbrott eller åtminstone personer med adekvat utbildning – oavsett om det rör sig om nationella brott eller brott med internationell anknytning. Enligt konventionen ska dessa enheter tilldelas tillräckliga resurser för att kunna lösa sina uppgifter.

text: Hur och i vilken omfattning Polisen väljer att organisera sig för att möta kraven enligt de nämnda konventionerna är i första hand en intern polisiär fråga. Då polisens resurser, kompetens och organisation är av avgörande betydelse för att åtagandena enligt konventionen ska kunna uppfyllas och med anledning av Justitiekanslerns direkta fråga lämnas följande synpunkter om organisation och resurser.

text: Åklagarmyndigheten inrättade år 2003 en särskild specialiserad enhet, Riksenheten mot korruption. Enheten består i dag av fem åklagare och två ekorevisorer samt administrativt stöd. Enheten hanterar ett hundratal ärenden per år och ett stort antal personer har under de senaste åren kunnat lagföras för brott. Samarbetet mellan Riksenheten och de polismyndigheter som Riksenheten samarbetar med har varit gott. Åklagarmyndigheten har med dessa insatser gjort vad som ankommer på myndigheten för att uppfylla de krav som Sverige har enligt de angivna konventionerna.

text: Rikspolisstyrelsen tar i sitt yttrande inte ställning till huruvida den polisiära utredningsresursen för korruptionsbrott omfattar personer med adekvat utbildning och om det för arbetet avsatts tillräckliga resurser för att utredare ska kunna lösa sina uppgifter. Av yttrandet framgår dock att det under våren 2008 framfördes önskemål från Riksenheten mot korruption att inrätta en särskild utredningsgrupp för korruptionsärenden på nationell nivå. Ett särskilt beslutsunderlag togs fram, men Rikspolisstyrelsen beslutade ändå att en polisiär central enhet inte skulle inrättas.

text: Riksenheten mot korruption anser bl.a. att de polisiära resurserna måste ökas och att de polismän som arbetar med utredningarna måste ges tillfälle att förstärka sin kompetens och att läget inte kan anses acceptabelt. Enheten framför bl.a. också uppfattningen att det kan vara svårt att erbjuda/utveckla adekvat kompetens inom alla polismyndigheter. Riksenhetens uppfattning är att det krävs en samverkan mellan polismyndigheterna eller att en central resurs inrättas för att Polisen ska kunna svara upp mot framställningar från Riksenheten i enlighet med Sveriges konventionsförpliktelser.

text: Det är min bestämda mening att det är angeläget att få till stånd en långsiktig och hållbar lösning för att uppfylla alla de krav som kan ställas på bekämpningen av korruptionsbrott. Som också påpekats i en rad PM och rapporter från Rikspolisstyrelsen om grov organiserad brottslighet, är mutor och bestickning, tillsammans med annan otillbörlig påverkan, att anse som allvarlig och systemhotande brottslighet. Bekämpningen av grov organiserad brottslighet sker i samverkan mellan myndigheterna och med särskilt avsatta resurser. Det är nödvändigt att myndigheterna nu skyndsamt kommer fram till goda lösningar som också ger förutsättningen för en effektiv bekämpning av korruptionsbrotten.

text: Sedan en tid har en dialog tagits upp mellan Riksåklagarens kansli och Rikspolisstyrelsen om frågan om polisiära utredningsresurser för korruptionsbrott. Jag har gett överåklagare Björn Blomqvist, som har ett särskilt funktionsansvar för bekämpningen av grov organiserad brottslighet, i uppdrag att i samråd med Rikspolisstyrelsen söka och finna lösningar på de problem avseende de polisiära utredningsresurser som beskrivs i Riksenhetens yttrande [till riksåklagaren].

text: Rikspolisstyrelsen har kommit in med synpunkter på Åklagarmyndighetens yttrande och anfört bl.a. följande.

text: Med anledning av de ståndpunkter som har framförts angående bristande resurser för korruptionsutredningar inom Polisen har en dialog med Åklagarmyndigheten påbörjats för att i samförstånd se över om det finns ytterligare behov av polisiära resurser och kompetens för utredning av korruptionsbrott. Rikspolisstyrelsen kommer att, inom ramen för sitt mandat, verka för en nationellt enhetlig hantering av korruptionsutredningar vid de enskilda polismyndigheterna.

text: Av utredningen här framgår även att Polismyndigheten i Stockholms län under år 2009 tillsatte en grupp på fyra personer som enbart arbetade med ärenden från Riksenheten mot korruption. Sedan polismyndigheten och Riksenheten tillsammans hade utvärderat verksamheten konstaterades bl.a. att Riksenhetens bedömning var att ”resursfrågan” inte täcktes genom fyra personer och att det därutöver krävdes större flexibilitet. Polismyndigheten i Stockholms län har därefter beslutat att i fortsättningen fördela korruptionsärenden på 14 handläggare som även arbetar med andra ärendekategorier. Polismyndigheten och Riksenheten är överens om att organisationen fungerar bättre efter denna förändring.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Justitiekanslern ska enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina åligganden.

text: Justitiekanslern bör i princip inte ha synpunkter på hur en myndighet väljer att organisera sin verksamhet. Om t.ex. Polisens organisation kan antas leda till allvarliga rättssäkerhetsbrister eller bidra till att Sverige inte uppfyller sina internationella åtaganden, är detta dock en fråga som faller inom ramen för Justitiekanslerns tillsynsverksamhet.

text: Sverige har tillträtt Förenta nationernas (FN) konvention mot korruption, Europarådets straffrättsliga konvention om korruption och OECD-konventionen om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser (jfr

text: prop. 1998/99:32

text: , 2003/04:70 och 2006/07:74).

text: Av Europarådskonventionen framgår bl.a. att Sverige ska vidta nödvändiga åtgärder för att tillse att personer eller enheter är specialiserade på korruptionsbekämpning samt att anställda i sådana enheter har tillräcklig utbildning och ekonomiska resurser för att lösa sina uppgifter (artikel 20). Motsvarande åtaganden finns i FN-konventionen (artikel 36). Även OECD-konventionen innehåller åtaganden av liknande slag (artikel 5).

text: JAS-ärendet

text: Justitiekanslern saknar anledning att ifrågasätta åklagarens uppgifter att resurserna i den aktuella utredningen bestod av en ekoutbildad utredare och en ekonom samt att detta medförde vissa problem. Jag konstaterar emellertid att åklagaren i avskrivningsbeslutet särskilt anmärkte att ytterligare utredning i Sverige eller i övriga berörda länder inte kunde förväntas tillföra något som skulle leda till en annan bedömning i åtalsfrågan. Åklagaren har vidare i sin skrivelse hit förklarat att det förhållandet att den svenska delen av utredningen hade otillräckliga resurser kunde kompenseras genom samverkan med andra länder.

text: Det kan diskuteras om den prioritering av JAS-ärendet som Polisen gjorde stod i överensstämmelse med de förpliktelser som Sverige har enligt de internationella konventionerna på området. Det går emellertid inte att ge ett klart svar på denna fråga utan att i detalj gå igenom förundersökningen och eventuellt vidta ytterligare utredningsåtgärder såsom att granska vilka direktiv åklagaren gav till Polisen. Med hänsyn till vad förundersökningsledaren har anfört i avskrivningsbeslutet och i sitt yttrande i ärendet här saknas det skäl att anta att utgången av JAS-ärendet hade blivit en annan om Polisen hade avsatt mer resurser. Jag anser mot den bakgrunden att det inte finns tillräckliga skäl att utreda denna fråga ytterligare inom ramen för Justitiekanslerns relativt begränsade tillsynsverksamhet. Jag vill dock påpeka att det material som Justitiekanslern har tagit del av inte kan tolkas på annat sätt än att den svenska polisen borde ha avsatt ytterligare resurser till JAS-utredningen.

text: Polisens resurser i korruptionsutredningar i allmänhet

text: När det gäller den övergripande frågan om Polisen avsätter tillräckliga resurser för korruptionsutredningar, bör det inledningsvis nämnas att regeringen år 2009 gav en särskild utredare i uppdrag att se över den straffrättsliga regleringen av brotten mutbrott och bestickning. Syftet med utredningen är att åstadkomma en modernare samt mer ändamålsenlig och lättillgänglig reglering med tydliga kriterier för straffansvar (se Dir 2009:15). Utredaren ska presentera sina förslag i juni 2010.

text: Det ingår inte i utredarens uppdrag att se över hur Åklagarmyndighetens och Polisens organisation för bekämpning av korruptionsbrottslighet bör se ut i framtiden. Det säger sig dock självt att det krävs en slagkraftig och effektiv organisation för att rättsväsendet ska kunna bekämpa brottslighet av ifrågavarande slag.

text: De synpunkter som riksåklagaren och Riksenheten mot korruption har lämnat i ärendet talar med styrka för att Polisens tilldelning av resurser för korruptionsutredningar har varit otillfredsställande under relativt lång tid. Det synes också som att Polisens organisation har varit sådan att resurserna inte har fördelats på det för rättsväsendet mest effektiva sättet.

text: Med hänsyn till att korruptionsutredningar ofta är både omfattande och juridiskt komplicerade är min bedömning att det torde vara svårt att upprätthålla tillräckliga resurser och adekvat kompetens inom varje polismyndighet. Det skulle tala för att de polisiära resurserna i dessa utredningar bör centraliseras på nationell nivå. Den omständigheten att Åklagarmyndigheten har valt att inrätta en särskild enhet för korruptionsärenden talar också enligt min mening för en centralisering av dessa utredningar även hos Polisen. Det finns skäl att anta att såväl kompetensen som effektiviteten och kontinuiteten skulle kunna öka om Polisens organisation motsvarade den som Åklagarmyndigheten har för korruptionsutredningar. Särskilt när det gäller stora utredningar och utredningar med internationella inslag tror jag att den spetskompetens och särskilda erfarenhet som krävs från Polisens utredare i dessa ärenden bättre kan tillgodoses om utredningarna samlas inom en central organisation.

text: Det är allvarligt om arbetet med att utreda korruptionsbrott påverkas negativt av att Åklagarmyndigheten och Rikspolisstyrelsen har olika uppfattningar i frågan om vilken organisation som är den bästa för att bedriva förundersökningar rörande korruptionsbrott på ett effektivt sätt. Det är mot den bakgrunden positivt att myndigheterna har inlett en gemensam dialog i syfte att finna lösningar på de problem avseende de polisiära utredningsresurserna som Riksenheten mot korruption i olika sammanhang har pekat på.

text: Jag utgår från att Åklagarmyndigheten och Rikspolisstyrelsen tillsammans kommer fram till vilka konkreta åtgärder i fråga om organisation, resursfördelning och kompetensutveckling inom myndigheterna som bör genomföras för att rättsväsendet på ett fullgott sätt ska kunna bekämpa såväl nationell som internationell korruptionsbrottslighet. I annat fall ser jag en risk för att FN, Europarådet och OECD kan komma att kritisera Sverige för att vi inte uppfyller våra internationella åtaganden och – vilket är ännu allvarligare – att uppklarningsfrekvensen beträffande korruptionsbrott kommer att hamna på en otillfredsställande låg nivå.

text: Jag har för avsikt att följa upp vad resultatet blir av den dialog som nu förs mellan Åklagarmyndigheten och Rikspolisstyrelsen. Jag räknar med att dialogen leder fram till förslag på konkreta åtgärder före årsskiftet 2010/11.

text: Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet.


title: Skadeståndsanspråk på staten med anledning av bestämmelsen i 17 kap. 1 § andra stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring om återbetalning från Försäkringskassan till socialnämnd

text: Justitiekanslern avslår Skövde kommuns begäran om ersättning av staten.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: CT uppbar försörjningsstöd från Skövde kommun (kommunen) under juni och juli 2004 med 1 421 kr per månad.

text: Den 12 juli 2004 inkom en framställan från kommunen till Västra Götalands allmänna försäkringskassa (numera och härefter i detta beslut Försäkringskassan) om utbetalning enligt

text: om allmän försäkring (AFL) av ersättning för det utgivna försörjningsstödet till CT.

text: Den 13 juli 2004 beslutade Försäkringskassan att provisoriskt bevilja CT hel tidsbegränsad sjukersättning från och med juni 2004 till och med november 2004.

text: Den 15 juli 2004 kom ytterligare en framställning från kommunen in till Försäkringskassan om utbetalning enligt 17 kap. 1 § andra stycket AFL, nu avseende ytterligare försörjningsstöd som kommunen hade utbetalat för juli och augusti 2004 med 2 673 kr 50 öre per månad.

text: Försäkringskassans första utbetalning av sjukersättning till CT gjordes den 21 juli 2004. Någon utbetalning från Försäkringskassan till kommunen i enlighet med kommunens framställningar till Försäkringskassan gjordes inte.

text: Den 9 november 2004 beviljade Socialförsäkringsnämnden CT hel sjukersättning från och med juni 2004 till och med maj 2006. Sjukersättning hade då redan löpande betalats ut till CT på grund av det tidigare provisoriska beslutet. Någon retroaktiv ersättning betalades därför inte ut.

text: Anspråket m.m.

text: Kommunen har i en framställan till Försäkringskassan begärt skadestånd av staten med 8 189 kr motsvarande det försörjningsstöd som kommunen betalade ut till CT för tiden juni – augusti 2004.

text: Försäkringskassan har med ett eget yttrande överlämnat anspråket hit. I yttrandet har Försäkringskassan anfört väsentligen följande. Anledningen till att kommunens framställningar inte behandlades när de kom in till Försäkringskassan var att handläggaren av ärendet felaktigt trodde att detta skulle ske först i samband med Socialförsäkringsnämndens slutliga beslut om sjukersättning för den aktuella tiden. Att Försäkringskassan underlät att ta ställning till kommunens framställningar utgör en sådan försummelse som skulle kunna leda till skadeståndsskyldighet för staten. Även om Försäkringskassan hade tagit ställning till framställningarna för retroaktiv tid, som enligt rättsfallet

text: RÅ 2001 ref. 58

text: skall anses utgöras av juni och juli 2004, hade emellertid kommunens framställningar bort avslås. CT kan för den aktuella tiden inte i väsentlig mån anses ha fått sin försörjning genom ekonomiskt bistånd enligt

text: socialtjänstlagen (2001:453)

text: , vilket är en förutsättning för utbetalning till kommunen enligt

text: 17 kap. 1 § andra stycket

text: AFL. Hur begreppet ”i väsentlig mån” skall tolkas framgår av Försäkringskassans rättsliga ställningstagande Samordning av retroaktivt beviljad ersättning (

text: ), som beslutades den 22 mars 2005. Anspråket på att få uppbära en viss del av sjukersättningen för augusti 2004 borde ha avslagits på den grunden att någon retroaktiv ersättning för den månaden inte skulle komma att utbetalas (jfr

text: RÅ 2001 ref. 58

text: ). Kommunen har således inte drabbats av någon förmögenhetsskada till följd av Försäkringskassans försummelse att inte ta ställning till kommunens framställningar.

text: Kommunen har inkommit med synpunkter på Försäkringskassans yttrande och har riktat kritik mot Försäkringskassans rättsliga ställningstagande 2005:1 enligt vad som närmare framgår nedan.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Skadeståndsskyldigheten

text: Staten skall enligt

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för.

text: Bestämmelsen kan tillämpas bl.a. i fall där staten vållar förlust för en kommun och där den skadelidande kommunens ställning helt motsvarar en enskilds, t.ex. när en kommun drabbas av ett beslut i egenskap av fastighetsägare eller som part i ett tvistemål. Bestämmelsen har också ansetts kunna tillämpas när en kommun skadas som utövare av offentligrättslig verksamhet och det skadegörande handlandets eller beslutets typ är sådan att det motiverar en tillämpning av bestämmelsen (jfr Bengtsson, Skadestånd vid myndighetsutövning I, s. 66). I detta fall – där staten har underlåtit att ta ställning till om en kommun har rätt att uppbära beviljad periodisk ersättning och ersättningen har utbetalats till någon annan än kommunen – får bestämmelsen anses vara tillämplig.

text: Enligt 17 kap. 1 § andra stycket AFL får socialnämnden, dvs. kommunen, om någon i väsentlig mån har fått sin försörjning genom ekonomiskt bistånd enligt

text: socialtjänstlagen

text: utan villkor om återbetalning, från Försäkringskassan uppbära retroaktivt beviljad periodisk ersättning till den del den motsvarar vad socialnämnden sammanlagt har betalat ut till personens samt dennes makes och minderåriga barns försörjning för den tid som den retroaktiva ersättningen avser.

text: I ärendet är klarlagt att kommunen i juni 2004 gjorde två framställningar hos Försäkringskassan om utbetalning av ersättning för utgivet ekonomiskt bistånd enligt 17 kap. 1 § andra stycket AFL under juni – augusti 2004. Det är också klarlagt att Försäkringskassan vid utbetalningarna av sjukersättningar för motsvarande tidsperiod underlät att ta ställning till kommunens framställningar om ersättning för utgivet ekonomiskt bistånd. Enligt Justitiekanslerns mening innefattar denna underlåtenhet fel eller försummelse i

text: skadeståndslagens

text: mening och innebär att Försäkringskassan i och för sig har ådragit staten skadeståndsskyldighet mot kommunen.

text: ”I väsentlig mån”

text: Frågan är emellertid om Försäkringskassan faktiskt hade betalat ut de begärda ersättningarna om sammanlagt 8 189 kr till kommunen om kassan hade tagit ställning till kommunens framställningar i juli 2004. Enligt Försäkringskassans yttrande hit var försörjningsstödet från kommunen inte av en sådan omfattning att CT därigenom i väsentlig mån fick sin försörjning genom biståndet, varför förutsättningarna för utbetalning enligt 17 kap. 1 § andra stycket AFL inte förelåg.

text: Syftet med bestämmelsen i 17 kap. 1 § AFL är att förhindra överkompensation till den enskilde vid retroaktiva ersättningar enligt AFL. Varken förarbetena till lagstiftningen eller rättspraxis ger emellertid någon närmare ledning beträffande bevekelsegrunderna för rekvisitet ”i väsentlig mån” eller för hur begreppet beloppsmässigt skall tillämpas.

text: Försäkringskassan har i ärendet intagit sin ståndpunkt mot bakgrund av sitt rättsliga ställningstagande Samordning av retroaktivt beviljad ersättning (

text: ), som beslutades den 22 mars 2005. I ställningstagandet ställer Försäkringskassan upp riktlinjer för tillämpningen av

text: 17 kap. 1 §

text: AFL i olika avseenden. Det redogörs för den osäkerhet som finns beträffande tillämpningen av begreppet ”i väsentlig mån” samt risken för att osäkerheten medför en icke-enhetlig tillämpning av bestämmelserna inom Försäkringskassan. Försäkringskassan ställer därefter upp en regel för beräkningen av om ett utgivet ekonomiskt bistånd enligt

text: socialtjänstlagen

text: skall anses utgöra försörjning i väsentlig mån. Beräkningen innebär att det för varje månad i den retroaktiva perioden beräknas ett belopp som utgör åtta procent av det för månaden gällande prisbasbelopet. Månadsbeloppen läggs samman, och summan utgör det s.k. schablonbeloppet. För att Försäkringskassan skall utbetala ersättning till en socialnämnd i stället för till den ersättningsberättigade skall det totala ekonomiska bistånd som har utgått under den retroaktiva perioden uppgå till minst schablonbeloppet. Vidare anges i ställningstagandet att schablonbeloppet i beräkningsregeln motsvarar 75 procent av det normalbelopp som ingår i förbehållsbeloppet enligt Skatteverkets årligen utgivna föreskrifter om bestämmande av förbehållsbeloppet vid utmätning av lön m.m. Det anges också att nivån är avstämd med Socialstyrelsen, som anser att den är rimlig med hänsyn till rådande riksnorm.

text: Av Försäkringskassans rättsliga ställningstagande framgår alltså att en helhetsbedömning skall göras beträffande hela den tid som den retroaktiva ersättningen enligt AFL har utgått och av det ekonomiska bistånd enligt

text: socialtjänstlagen

text: som har utgått under samma tid. Detta synes förenligt med det ställningstagande beträffande

text: 17 kap. 1 §

text: AFL i en tidigare lydelse som Regeringsrätten gjorde i

text: RÅ 2001 ref. 58

text: . I rättsfallet anförde Regeringsrätten följande.

text: ”En förutsättning för att socialnämnden skall få uppbära retroaktivt beviljad ersättning är att den försäkrade "i väsentlig mån har fått sin försörjning genom socialbidrag enligt

text: 6 § socialtjänstlagen (1980:620)

text: ". För vilken tid detta förhållande skall ha gällt anges inte särskilt i lagtexten. När uttrycket läses i sitt sammanhang framgår emellertid att den tiden måste vara densamma som "den tid som den retroaktiva ersättningen avser". En sådan tolkning är också i enlighet med vad som uttalats i förarbetena. Det är alltså hela den tid som den retroaktiva ersättningen avser som skall beaktas när man bedömer om den försäkrade i väsentlig mån har fått sin försörjning genom socialbidrag. Härav följer också att den omständigheten att socialbidrag inte erhållits för hela den tid som den retroaktiva ersättningen avser inte hindrar att hela ersättningen kan uppbäras av socialnämnden. För nämndens rätt att uppbära ersättningen är det således utan betydelse vilka tidsperioder, under den retroaktiva perioden, som socialbidrag erhållits och hur det sammanlagda socialbidragsbeloppet fördelats på olika månader.”

text: Kommunen har kritiserat Försäkringskassans rättsliga ställningstagande och menat att utgångspunkten vid bedömningen av ”i väsentlig mån” inte bör vara förbehållsbeloppet vid utmätning av lön utan riksnormen enligt

text: 2 kap. 1 § socialtjänstförordningen (2001:937)

text: för personliga kostnader avseende ensamstående, som är väsentligt lägre. Kommunen har menat att Försäkringskassans beräkningsmodell motarbetar syftet med bestämmelsen i 17 kap. 1 § AFL, dvs. att motverka överkompensation till den enskilde. Kommunen har också poängterat att det rättsliga ställningstagandet antogs först efter det att beslut skulle ha fattats med anledning av kommunens framställningar till Försäkringskassan i juli 2004.

text: Det har kommit till Justitiekanslerns kännedom att Sveriges Kommuner och Landsting hos Socialdepartementet har påfordrat en lagändring i 17 kap. 1 § AFL mot bakgrund av bl.a. tolkningsproblematiken kring begreppet ”i väsentlig mån”. I lagstiftningsärendet har Försäkringskassans rättsliga ställningstagande kritiserats utifrån olika aspekter. Beredningen av ärendet är inte avslutad (Regeringskansliets ärende nr S2005/3209/SF).

text: I Justitiekanslerns ärende har framkommit att Försäkringskassans tillämpning av begreppet ”i väsentlig mån” efter kassans rättsliga ställningstagande har medfört ett flertal processer i förvaltningsdomstolarna mellan Försäkringskassan och olika kommuner beträffande kommunernas rätt till utbetalning enligt 17 kap. 1 § andra stycket AFL. Regeringsrätten har ännu inte tagit ställning till någon av dessa tvister.

text: Lagtextens begrepp ”i väsentlig mån” ger utrymme för olika bedömningar av tillämpligheten av 17 kap. 1 § andra stycket AFL. Det är därför uppenbart att lagregeln kan ge upphov till svårbedömda situationer och gränsfall. I avsaknad av vägledande avgöranden från domstol eller annan tolkningshjälp framstår det därför som värdefullt, inte minst av rättssäkerhetsskäl, att Försäkringskassan tillämpar lagrummet på ett enhetligt sätt. De principer som Försäkringskassan har antagit i sitt rättsliga ställningstagande tjänar detta syfte genom att motverka en icke-enhetlig praxis inom myndigheten. Det bör emellertid framhållas att det rättsliga ställningstagandet enligt vad som har framgått inte utgör föreskrifter och därför inte är av bindande karaktär utanför myndigheten. Försäkringskassans ställningstagande kan därför behöva modifieras beroende på t.ex. utgången av de pågående domstolsprocesserna.

text: Justitiekanslern finner för egen del att de principer för bedömningen av ”i väsentlig mån” som ställs upp i Försäkringskassans ställningstagande synes väl avvägda och förenliga med den restriktiva bedömning av möjligheterna till utbetalning till en socialnämnd som måste anses framgå av begreppets ordalydelse.

text: Även om Försäkringskassans rättsliga ställningstagande inte hade beslutats i juli 2004 bör de principer som ställs upp däri kunna tjäna som viss vägledning för hur Försäkringskassan vid denna tidpunkt hade ställt sig till kommunens framställningar. Vidare kan nämnas att storleken i sig av det försörjningsstöd som lämnades av kommunen under juni – augusti 2004 även vid sidan av en tillämpning av Försäkringskassans rättsliga ställningstagande inger Justitiekanslern tveksamhet i frågan om CT genom försörjningsstödet ”i väsentlig mån” kan anses ha fått sin försörjning genom biståndet.

text: Skadan

text: Mot bakgrund av vad som ovan har anförts finner Justitiekanslern att det i en sådan utsträckning är sannolikt att kommunens framställningar i juli 2004, om de hade prövats, hade avslagits av Försäkringskassan att det inte är styrkt att kommunen faktiskt har lidit någon skada till följd av det fel eller den försummelse som Försäkringskassan gjorde sig skyldig till genom att inte ta ställning till framställningarna.

text: Mot denna bakgrund bör kommunens skadeståndskrav avslås.

text: Vid denna bedömning saknas det anledning för Justitiekanslern att mer ingående beröra frågan om den sjukersättning som CT erhöll för augusti 2004 kan anses ha utgjort en retroaktivt beviljad periodisk ersättning i den mening som är en förutsättning för tillämpningen av 17 kap. 1 § andra stycket AFL. Mot bakgrund av att beslutet att provisoriskt bevilja sjukersättning togs redan i juli 2004 bör det emellertid framhållas att det i ljuset av

text: RÅ 2001 ref. 58

text: framstår som klart att ersättningen för augusti 2004 inte kan anses utgöra en sådan retroaktivt beviljad ersättning. Kommunens framställning om återbetalning hänförlig till augusti 2004 borde därför ha avslagits även på denna grund.


title: Kritik mot en kriminalvårdsanstalt för rutinerna vid granskning av brev från myndigheter o.d. till dem som är intagna i anstalten

text: Justitiekanslern uttalar kritik när det gäller de rutiner som har tillämpats vid kriminalvårdsanstalten Kumla i fråga om granskningen av brev till dem som är intagna i anstalten.

text: Justitiekanslern avslår R.N.:s begäran om ersättning av staten.

text: I övrigt vidtar Justitiekanslern inte någon åtgärd i ärendet.

text: Ärendet

text: Genom en skrivelse av den 14 augusti 2005 till Justitiekanslern har en person, som i detta beslut kallas R.N., gjort en anmälan mot kriminalvårdsanstalten Kumla eller befattningshavare där. R.N. har därvid anfört bl.a. följande. Han är intagen i anstalten. Den 14 augusti 2005 gav en kriminalvårdare vid anstalten honom det beskedet att han skulle gå till besöksavdelningen och där öppna ett brev från Lunds tingsrätt till honom. Han gjorde klart för vårdaren att ett sådant brev skall vidarebefordras till den intagne utan granskning. Vårdaren hänvisade honom då till en tjänsteman vid besöksavdelningen. Den tjänstemannen i sin tur hänvisade till direktiv av en anstaltsjurist. Enligt dessa direktiv skulle den intagne öppna brevet vid besöksavdelningen, antingen framför personal eller i ett besöksrum. För att den intagne skulle få ta med brevet till sitt bostadsrum måste han eller hon visa upp innehållet i brevet för en av anstaltens tjänstemän, som måste godkänna innehållet. Han fick vidare veta att brevet skulle läggas till hans effekter om han inte ville komma fram och läsa det i en tjänstemans närvaro. Sammanfattningsvis förekommer det vid anstalten rutinmässigt en påtvingad och påstått frivillig granskning av sådana brev – t.ex. från advokater och från rättsinstanser – som enligt

text: 25 § lagen (1974:203)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall vidarebefordras till den intagne utan att breven granskas först. Det finns inte något rättsligt stöd för den rutin som sålunda tillämpas vid Kumlaanstalten. Från anstaltens sida har man satt i system att bryta mot bestämmelserna i 25 § KvaL.

text: Justitiekanslern har remitterat ärendet till Kriminalvårdsstyrelsen (numera Kriminalvården, huvudkontoret) för yttrande.

text: I oktober 2005 har R.N. kompletterat sin anmälan. Mot bakgrund av att kompletteringen får innefatta ett påstående om att två befattningshavare vid Kumlaanstalten har gjort sig skyldiga till brott, har Justitiekanslern den 21 oktober 2005 beslutat att inte inleda förundersökning i ärendet. Samtidigt har Justitiekanslern sänt kompletteringen till Kriminalvårdsstyrelsen för beaktande vid yttrandet hit.

text: Det yttrande som Kriminalvårdsstyrelsen därefter har avgett har följande lydelse:

text: ”Aktuella författningsbestämmelser

text: Av

text: artikel 8 i Europakonventionen

text: följer att var och en har rätt till respekt bland annat för sin korrespondens. Av artikeln följer också att offentlig myndighet inte får inskränka åtnjutandet av denna rättighet annat än under vissa angivna förutsättningar och med stöd av lag.

text: Enligt

text: 2 kap. 6 § regeringsformen

text: (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bland annat undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. Detta skydd får enligt

text: 2 kap. 12 §

text: RF inskränkas genom lag.

text: Enligt

text: 25 § lagen (1974:202)

text: om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall brev mellan intagen och svensk myndighet, vissa internationella organ eller advokat (i fortsättningen benämnt myndighetsbrev) vidarebefordras utan granskning. Om ett brev anges vara avsänt från svensk myndighet, sådant internationellt organ eller advokat och om det skäligen kan misstänkas att uppgiften är oriktig, får brevet dock granskas, om förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt.

text: Enligt 26 § 1 st. KvaL får brev eller andra försändelser till eller från den som är intagen i en sluten anstalt granskas för undersökning av om de innehåller något otillåtet föremål. Beträffande den som är intagen på en specialavdelning skall en sådan granskning alltid göras.

text: Av 26 § 2 st. KvaL följer att granskningen av brev eller andra försändelser för den som är intagen på en specialavdelning även skall syfta till att undersöka om de innehåller något meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller något annat liknande förfarande. Granskning i detta syfte får också göras beträffande andra intagna, när det finns anledning att anta att en försändelse innehåller ett sådant meddelande. Beträffande den som är intagen i en sluten anstalt får sådan granskning även göras stickprovsvis samt om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden.

text: Av 26 § 3 st. KvaL framgår att de föregående styckena inte gäller sådana brev som enligt 25 §

text: samma lag skall vidarebefordras utan granskning.

text: Enligt 24 § KvaL får en intagen, i den utsträckning det kan ske utan olägenhet, inneha personliga tillhörigheter samt skaffa sig eller motta sådant som kan bereda honom sysselsättning under fritid.

text: Enligt 6 kap. 2 § Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (

text: KVVFS 2005:2

text: ) får en intagen inte i sitt bostadsrum eller i gemensamma utrymmen förvara sådant som exempelvis kan äventyra säkerheten i anstalten.

text: Bakgrund

text: Kriminalvårdens uppdrag och samhällsutvecklingen

text: Kriminalvården skall verka för att påföljder kan verkställas på ett säkert sätt. Verksamheten har också ett ansvar för att brottslighet under verkställigheten av kriminalvårdspåföljder förhindras. Den frågeställning som har väckts i ärendet pekar på ett väsentligt problem när det gäller kriminalvårdens möjligheter att kunna leva upp till dessa mål.

text: Sedan nuvarande kriminalvårdslag tillkom för över trettio år sedan har stora förändringar skett både när det gäller klientgruppernas sammansättning i anstalt och den organiserade kriminaliteten. På anstalterna har andelen intagna med långa strafftider ökat. Andelen narkomaner bland de intagna har under de senaste tio åren ökat med ca tio procent och ungefär hälften av de intagna bedöms nu vara narkotikamissbrukare. Allt tyder på att även andelen intagna med psykiska problem och störningar har ökat väsentligt. Dessa förhållanden i förening med uppkomsten av kriminella gängbildningar och en allt mer avancerad organiserad och internationaliserad brottslighet ställer helt nya krav på verksamheten.

text: Också införandet av alternativa påföljder och verkställighetsformer har lett till en förändrad situation på anstalterna. Gruppen intagna med korta strafftider och typiskt sett begränsade brotts- och missbruksrelaterade problem har i stort sett försvunnit från anstalterna. Även detta har påverkat klimatet på anstalterna.

text: Det är inte acceptabelt att brott begås av den som avtjänar en utdömd påföljd, vare sig det sker inom eller utom anstalt. Det är inte heller acceptabelt att ordningsstörningar i anstalterna försvårar eller omöjliggör det återfallsförebyggande arbetet med påverkan och behandling av de intagna. Det är nödvändigt att kriminalvården har effektiva verktyg att motverka de kriminella nätverkens aktiviteter i anstalterna och även i övrigt hantera intagna som utgör säkerhetsrisker eller annars har en negativ inverkan på sin närmiljö. Av den anledningen gav också regeringen Kriminalvårdskommittén i uppdrag att särskilt överväga kriminalvårdens möjligheter att kontrollera de intagnas kontakter med omvärlden (se

text: Dir. 2002:90

text: Rymningsutredningen har i sitt betänkande Säkert inlåst? (

text: SOU 2005:6

text: ) kritiserat tidigare års kriminalvård för brister när det gäller att tänka i termer av nya typer av hot och i bedömningen av vad en ny typ av brottslighet, framför allt den organiserade brottsligheten, kan komma att medföra. I anledning av rymningarna från Hall i juli 2004 pekar utredaren även på behovet av en förbättrad kontroll av att otillåtna föremål inte förs in på anstalterna (a.a. sid. 163).

text: I mars 1998 redovisade Kriminalvårdsstyrelsen den s.k. RRS-rapporten i anledning av att intagna på Kumla och Tidaholm avlidit, av allt att döma till följd av våld från medintagna. Kriminalvårdsstyrelsen gav i rapporten ett antal förslag på åtgärder i syfte att höja säkerheten på de tre tyngsta anstalterna. Kontrollen av intagnas telefonsamtal beskrevs därvid som bristfällig, såväl vad gällde regelverk som teknik. Styrelsen föreslog i rapporten att rätten för de intagna att kommunicera via brev skulle inskränkas och att kriminalvårdens rätt att läsa inkommande brev skulle vidgas (se a.a. sid. 56–57).

text: Utöver den ovan beskrivna utvecklingen vill Kriminalvårdsstyrelsen också peka på den tekniska utveckling som skett i samhället sedan nuvarande kriminalvårdslags tillkomst. Modern data- och kopieringsteknik har gjort det väsentligt lättare att förfalska meddelanden och att förespegla att en postförsändelse kommer från annat håll än den egentliga avsändaren. Uppfinningsrikedom i kriminella syften ger i dagens teknik- och informationssamhälle stora möjligheter; här kan som jämförelse även nämnas problematiken med falska fakturor och kortbedrägerier. Ett ytterligare närliggande exempel kan nämnas. Enligt uppgift från Polisen förekommer det frekvent att personer i kriminella nätverk m.m. sparar dokument på sin hårddisk under beteckningar såsom t.ex. "brev från min advokat", vilket på ett enkelt men effektivt sätt försvårar husrannsakan. Den som vill kan i dag snabbt och enkelt komma över och använda sig av t.ex. myndighets eller en advokats kuvert eller logotyp. Det har vid cellvisitationer också förekommit att anstaltspersonal påträffat lager av stulna kuvert försedda med advokats eller myndighets logotyp. Det är heller inte en ovanlig företeelse att anställda på myndigheter av olika anledningar sänder privatpost i kuvert med arbetsgivarens logotyp. Därtill kommer att antalet svenska myndigheter är stort och växande. Sannolikt finns i dag mer än 500 svenska myndigheter av olika storlek och inriktning.

text: Dagens situation och problemställningar

text: Den ovan beskrivna utvecklingen har lett fram till en problematisk situation för kriminalvården när det gäller tillämpningen av 25 § KvaL i dess nuvarande lydelse.

text: En anstalt av Kumlas storlek och karaktär hanterar in- och utgående brev till ca 250 intagna, varav många med hög riskprofil. Dagligen hanteras över 200 brev, däribland ett stort antal brev som på grund av kuvert, logotyp eller angiven avsändare ser ut att komma från avsändare som anges i 25 § KvaL.

text: Enligt de förutsättningar som gäller i 26 § KvaL kan – och skall till och med i vissa fall – kriminalvården granska andra brev än de som anges komma från myndighet. Enligt samma bestämmelse kan också andra försändelser än brev granskas. Därtill ger KvaL möjligheter att även på andra sätt, t.ex. genom kontroll av besök och telefonsamtal, begränsa den intagnes kontakter med omvärlden. Kriminalvårdskommittén föreslår i sitt betänkande Framtidens kriminalvård (

text: SOU 2005:54

text: ) att möjligheterna till begränsning av den intagnes kontakter med omvärlden skall utökas.

text: Vid en jämförelse mellan 25 § och 26 § KvaL kan slutsatsen dras att undantaget i 25 § inte är tillämpligt på andra försändelser än brev. Om en annan försändelse än ett brev anges komma från t.ex. en myndighet torde den alltså kunna granskas enligt de förutsättningar som gäller i 26 § (se Ds Ju 1981:14 s. 135–136 samt

text: prop. 1981/82:141

text: ; jämför även

text: prop. 1993/94:38

text: sid. 151).

text: När det däremot gäller brev från myndighet eller annan avsändare enligt 25 § KvaL gäller emellertid enligt nuvarande lagstiftning i princip ett förbud mot granskning utan vidare. För att ett brev som anges vara avsänt från t.ex. en myndighet skall kunna granskas krävs att det finns skälig misstanke om oriktig avsändare och att förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt. Lagstiftaren presumerar således att ett brev som anges vara ett myndighetsbrev också är det. Eftersom ett myndighetsbrev inte ens får genomlysas eller öppnas måste bedömning av eventuell skälig misstanke idag grundas på kuvertets eller omslagets yttre utseende eller någon annan omständighet utöver innehållet. Skälig misstanke kan förekomma då kuvertet eller omslaget avviker från ett normalt utseende, t.ex. då ett myndighets- eller advokatnamn är felstavat eller skrivet för hand. Ett problem för kriminalvården är emellertid att det oftast saknas någon sådan särskild omständighet som ger anledning till misstanke. Styrelsen menar dock att man, mot bakgrund av den samhällsutveckling som beskrivits ovan, därmed inte kan dra slutsatsen att brevet till den intagne i varje situation också kommer från en myndighet. Den presumtion som lagstiftaren införde för över trettio år sedan är inte längre gångbar i dagens samhälle. Erfarenheter tyder på att brev som ger sken av att komma från t.ex. myndighet i själva verket inte alltid gör det, utan tvärtom kan utgöra en viktig informationskanal till intagna från exempelvis kriminella nätverk utanför murarna. Det finns också skäl att tro att otillåtna föremål kommer in i anstalt på detta sätt. Det bör noteras att brev enligt

text: 3 § Postlagen (1993:1684)

text: definieras som en adresserad försändelse som är innesluten i ett kuvert eller annat omslag och som inte väger mer än 2 kg. Det finns således goda möjligheter att i en försändelse under 2 kg med en myndighet som angiven avsändare smuggla in narkotika, en kniv eller en mobiltelefon. Ett stort antal brev måste ändå enligt gällande rätt lämnas ogranskade eftersom det inte finns några konkreta omständigheter som talar för att avsändaren är oriktig. Styrelsen vill därtill peka på det orimliga i att en försändelse som väger över 2 kg inte längre per definition är något brev och då vid specialanstalt till och med skall granskas efter otillåtna föremål.

text: Det finns givetvis en stor risk att en mängd otillåtna föremål och meddelanden sänds in till och ut från anstalt på grund av begränsningarna i gällande rätt. I vart fall vid de slutna anstalterna och beträffande vissa kategorier intagna utgör detta ett problem. Vid kriminalvårdens hantering av förmodade myndighetsbrev uppstår en tydlig konflikt mellan å ena sidan kriminalvårdens uppdrag och å andra sidan de nuvarande lagliga ramarna för granskning. Dessutom torde det vara så att övriga kontrollmöjligheter minskar i effektivitet så länge det finns en ”kanal” in till och ut från anstalterna som enligt lagstiftningen överhuvudtaget inte får granskas.

text: Ett ytterligare problem är det vanligt förekommande förhållandet att nyintagna på anstalt efter press från andra intagna beställer kopior av brottmålsdomar eller förundersökningsprotokoll rörande sig själva. Det förekommer också att intagna skickar efter sådant material som rör andra intagna på anstalten. Avsändaren till försändelsen kan exempelvis vara en domstol eller en advokat, vilket gör att brevet skall vidarebefordras utan granskning.

text: Det beställda materialet kan utvisa att en intagen har lämnat uppgifter om andras brottslighet under förundersökningen. Det kan också framgå vilken typ av brott den intagne dömts för – exempelvis sexualbrott eller kvinnomisshandel – i den dom som är aktuell för verkställighet eller i tidigare domar. Sådana uppgifter kan ofta ge andra intagna förevändning att misshandla, hota eller på annat sätt trakassera den intagne som uppgifterna rör.

text: Att brottmålsdomar och förundersökningsprotokoll som rör intagna är tillgängliga för andra intagna riskerar att äventyra såväl enskilda intagnas säkerhet som den allmänna säkerheten på anstalterna. Problemen ur säkerhetssynpunkt bedöms dessutom vara större på en anstalt av Kumlas karaktär.

text: Kriminalvården har visserligen efter en individuell bedömning möjlighet att förbjuda intagna i anstalt att inneha domar eller förundersökningsprotokoll i sina bostadsrum (se JO 1987/88 s. 114, JO 1994/95 s. 175). Enligt gällande rätt kan en intagen dock inte förhindras rätten att läsa en dom som sänds till honom från en domstol eller annan myndighet. I vissa fall kan risk för allvarlig skada därmed redan ha uppstått.

text: Rutiner vid Kriminalvårdsmyndigheten Kumla

text: Enligt Kriminalvårdsmyndigheten Kumla kan hanteringen av inkommande myndighetsbrev till intagna vid anstalten beskrivas enligt följande.

text: Misstanke om oriktig avsändare

text: När ett brev anländer till myndigheten och det finns misstanke om att avsändaren är oriktig granskas brevet enligt 25 § KvaL. Om det vid granskningen framkommer att avsändaren är korrekt sker en bedömning av om den intagne får inneha brevet eller inte. Om innehållet i brevet är tillåtet att inneha enligt anstaltsföreskrifterna vidarebefordras brevet till den intagne. Om innehållet bedöms vara otillåtet kallas den intagne till besöksavdelningen där han i enrum får ta del av innehållet i brevet. Därefter förvaras innehållet bland den intagnes övriga effekter i anstaltens förråd.

text: Misstanke om otillåtet innehåll

text: Myndigheten öppnar brevet. Om innehållet bedöms vara tillåtet vidarebefordras brevet till den intagne. Om myndigheten bedömer att innehållet är otillåtet kallas den intagne till besöksavdelningen, där han får ta del av innehållet i enrum. Därefter förvaras innehållet bland den intagnes övriga effekter i anstaltens förråd.

text: Kriminalvårdsmyndigheten Kumla har till styrelsen uppgett att myndighetsbrev där avsändaren bedöms vara korrekt men innehållet otilllåtet i fortsättningen kommer att hanteras enligt följande rutin. Den intagne kommer att få tillfälle att i enrum på besöksavdelningen öppna brevet. Därefter kommer den intagne att få lämna brevet till personalen som lägger det bland hans övriga effekter i anstaltens förråd. Vill den intagne inneha innehållet får han ansöka om det i vanlig ordning. Om den intagne inte öppnar brevet kommer det att återsändas till avdelningen för brevgranskning. En ny bedömning kommer då att göras, vilket kan leda till att brevet granskas eller att det vidarebefordras till den intagne ifråga.

text: Det aktuella brevet från Lunds tingsrätt

text: Enligt uppgift från Kriminalvårdsmyndigheten Kumla har myndigheten inte beslutat kvarhålla något sådant brev som anmälaren beskriver. Anstalten har heller inte lagt något sådant brev till den intagnes övriga effekter i anstaltsförrådet. Myndigheten kan däremot inte uttala sig i frågan om brevet har anlänt till anstalten och därefter vidarebefordrats till anmälaren eller inte, eftersom brev som vidarebefordras till den intagne inte registreras vid myndigheten.

text: Det finns inte något som tyder på att den ”post-it”-lapp eller den stämpel som anmälaren hänvisar till (bilaga 2 och 3 till skrivelse den 6 oktober 2005) har suttit på ett sådant brev från Lunds tingsrätt som anmälaren omnämner. Det finns inte heller något som utvisar att bilagorna 4 och 5 utgör fram- och baksida av samma försändelse. Kriminalvårdsstyrelsen kan således inte bekräfta att anmälarens uppgifter i fråga om myndighetens granskningsåtgärder i denna del är riktiga.

text: Kriminalvårdsstyrelsens bedömning

text: Styrelsen bedömer att den hittillsvarande hanteringen av myndighetsbrev vid KVM [= Kriminalvårdsmyndigheten; Justitiekanslerns tillägg] Kumla, där skälig misstanke om oriktig avsändare saknas men där misstanke finns om otillåtet innehåll, inte stämmer med den nuvarande utformningen av 25 § KvaL, eftersom rutinen innebär att breven inte vidarebefordras utan granskning.

text: Frågan om Kumlaanstalten har mottagit ett brev från Lunds tingsrätt till anmälaren eller inte går inte att utreda ytterligare. Styrelsen avstår därför från synpunkter i den delen.

text: Kriminalvårdsstyrelsen vill emellertid framhålla att nuvarande krav på skälig misstanke om oriktig avsändare som förutsättning för någon form av granskning av myndighetsbrev vållar stora problem för kriminalvården i enlighet med styrelsens beskrivning ovan. Här kan visserligen noteras att Kriminalvårdskommittén har föreslagit att det skall räcka med att det finnsanledning att anta att avsändaren är oriktig för att granskning skall få ske. Därtill föreslår kommittén att granskning i sådant fall får ske oavsett om förhållandet kan klarläggas på annat sätt. Kriminalvårdsstyrelsen har tidigare tillstyrkt dessa förslag i sitt remissvar över betänkandet. Förslagen kan anses tillräckliga när det gäller majoriteten intagna, där kriminalvården bedömer ovan beskrivna risker och problem som hanterbara. Överväganden i anledning av det aktuella ärendet gör emellertid att styrelsen nu ifrågasätter om de föreslagna ändringarna är tillräckliga när det gäller anstalter med höga säkerhetskrav och vissa kategorier intagna.

text: Enligt styrelsens uppfattning måste det ifrågasättas om det även de lege ferenda skall krävas misstanke om felaktig avsändare för att myndighetsbrev skall kunna genomgå någon form av granskning. Beträffande anstalter med höga säkerhetskrav och vissa kategorier intagna bör öppnas upp för möjligheter att i någon form granska samtliga brev oavsett angiven avsändare. Det bör här noteras att granskning av brev kan göras genom olika grad av intrång, t.ex. genomlysning av oöppnat brev, öppning av brev utan läsning och genomläsning av brev.

text: Inför en sådan lagändring bör givetvis beaktas de begränsningar som följer av Europakonventionen, t.ex. vad gäller de begränsade möjligheterna att granska korrespondens mellan en advokat och dennes klient. Även behovet av eventuella följdändringar i sekretesslagstiftningen behöver övervägas. Styrelsen vill dock avslutningsvis betona att kriminalvården inte i sig eftersträvar att brev som verkligen är myndighetsbrev skall granskas genom läsning. Som ovan har konstaterats håller emellertid inte längre presumtionen i 25 § KvaL om att den avsändare som angivits på ett kuvert också är den riktiga. För att kunna fullgöra sitt uppdrag när det gäller säkerhet och brottsprevention under verkställighet behöver kriminalvården få laglig befogenhet att oavsett misstanke i det enskilda fallet förvissa sig om det rätta förhållandet.

text: Styrelsen avser att hos Justitiedepartementet väcka frågan om behov av en sådan lagändring.”

text: R.N. har fått tillfälle att lämna synpunkter på Kriminalvårdsstyrelsens yttrande. Med anledning av det har han sänt in en skrivelse daterad den 15 december 2005 jämte tre kuvert i original. I skrivelsen har han bl.a. frågat dels vem som är ansvarig för de men som han själv och andra intagna har lidit till följd av Kriminalvårdsmyndigheten Kumlas felaktiga hantering av inkommande post, dels på vilket sätt de kommer att ersättas för dessa men.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Den principiella huvudfrågan i ärendet avser kriminalvårdsanstalten Kumlas hantering av vissa brev till dem som är intagna i anstalten. Frågan gäller mer specifikt de fall där det anges att brevet är avsänt från en svensk myndighet e.d. med följd att den principen gäller att brevet skall vidarebefordras utan granskning från Kriminalvårdens sida, se närmare bestämmelserna i 25 § KvaL (jfr 26 §). Som framgår av dessa bestämmelser får ett sådant brev granskas endast om det kan skäligen misstänkas att uppgiften om avsändare är oriktig och förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt.

text: Kriminalvårdsstyrelsens yttrande innehåller en redogörelse för de bestämmelser som är av intresse vid bedömningen av principfrågan, och jag kan därför nöja mig med att hänvisa till den delen av yttrandet. I sammanhanget får jag lägga till att frågan om det kan finnas skäl till en förändring av regleringen är ett spörsmål som inte kan inverka vid min prövning i ärendet (jfr styrelsens yttrande). Som Kriminalvårdsstyrelsen anför har Kriminalvårdskommittén i sitt betänkande Framtidens kriminalvård (

text: SOU 2005:54

text: ) lämnat förslag till nya regler om brev till dem som är intagna i anstalt och bl.a. denna fråga bereds nu i Justitiedepartementet.

text: Riksdagens ombudsmän (JO) har i sin praxis haft att pröva frågor om Kriminalvårdens granskning av brev mellan en person som är intagen i anstalt och en svensk myndighet e.d. och om rutinerna vid en anstalt när det gäller öppnande av brev till en intagen. Mot bakgrund av att bestämmelserna i 25 § KvaL utgör en för intagna anpassad form av det skydd som varje medborgare har enligt

text: 2 kap. 6 §

text: RF har JO uttalat kritik mot Kriminalvården. Så t.ex. har dåvarande justitieombudsmannen J.P. kritiserat en anstalt i ett fall där anstaltspersonalen visserligen inte hade granskat brev till en intagen från dennes advokat innan de hade överlämnats till denne men hade uppmanat denne att öppna breven i närvaro av anstaltspersonalen (se JO 1994/95 s. 175). I ett annat fall hade den intagne, i samband med att advokatpost överlämnades till honom, fått en fråga från en kriminalvårdstjänsteman om han ville öppna brevet i tjänstemannens närvaro. Justitieombudsmannen C.N. uttalade i det ärendet bl.a. att hon kände sig mycket tveksam till det förfarande som anstalten använde. Hon anförde vidare följande. Om en förfrågan av detta slag görs till en intagen får han inte ges uppfattningen att han är tvungen att öppna sin post i närvaro av personalen. Det finns nämligen en uppenbar risk för att en intagen i en sådan situation och med hänsyn till det utsatta läge som han befinner sig i kan uppfatta personalens förfrågan som en uppmaning och känna sig tvingad att följa den. (Se JO:s beslut den 27 september 2005 i ärendet med dnr 2003-2004.)

text: Jag ansluter mig till de principiella uttalanden som JO har gjort i dessa beslut. Och jag finner mot den bakgrunden inte skäl att utveckla mina synpunkter i sakfrågan.

text: Beträffande det nu aktuella ärendet ger utredningen vid handen bl.a. följande. I ett fall där det har kommit ett brev till en intagen i Kumlaanstalten och brevet har angetts vara avsänt från en myndighet e.d., har brevet inte alltid vidarebefordrats till den intagne utan granskning från anstaltens sida även om det inte har förelegat någon skälig misstanke om att uppgiften om avsändare har varit oriktig i och för sig. Om man sålunda från anstaltens sida har misstänkt att brevet innehåller något som den intagne inte får inneha, har man öppnat brevet innan det har vidarebefordrats till den intagne (när det har visat sig att innehållet inte var otillåtet) alternativt kallat den intagne till besöksavdelningen, där han har fått ta del av innehållet, varefter detta har förvarats i anstaltens förråd (när innehållet har varit sådant att den intagne inte fått inneha det).

text: Enligt 25 § KvaL får ett brev till en intagen, vilket enligt vad som anges är avsänt från en myndighet e.d., granskas endast om det skäligen kan misstänkas att uppgiften om avsändare är oriktig, om förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt. Mot bakgrund av det konstaterar jag i likhet med Kriminalvårdsstyrelsen att de rutiner som har tillämpats vid Kumlaanstalten inte har varit förenliga med gällande bestämmelser. För detta kan anstalten inte undgå kritik.

text: Jag noterar att Kriminalvårdsstyrelsen har återgett en uppgift från anstalten om att man där fortsättningsvis skall ändra rutinerna för hanteringen av brev från myndigheter o.d. till dem som är intagna. Jag förutsätter att förändringen nu har genomförts och finner mot bl.a. den bakgrunden att det inte är meningsfullt att vidta någon ytterligare åtgärd i detta ärende. Detta innebär att jag inte heller kommer att försöka närmare klargöra vad som har inträffat i de enskilda fall som R.N. har hänvisat till.

text: Som angetts har R.N. tagit upp en fråga om ersättning (skadestånd) med anledning av hanteringen av post till de intagna. Om och i den mån han därigenom skall anses ha begärt att jag nu beslutar om ersättning till honom gör jag följande överväganden.

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen (1972:207)

text: är staten skyldig att utge ersättning på grund av att någon annan har kränkts på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning t.ex. inom Kriminalvården. Av den senast nämnda bestämmelsen framgår att den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära skall ersätta den skada som kränkningen innebär, s.k. kränkningsersättning. Tjänstefel anses vara ett brott som i vissa kvalificerade fall kan föranleda tillämpning av bestämmelsen om kränkningsersättning (se t.ex. Bengtsson–Strömbäck,

text: Skadeståndslagen

text: s. 60).

text: En nödvändig förutsättning för att R.N. skall vara berättigad till någon kränkningsersättning med anledning av hanteringen av post till honom är således att det vid denna hantering har förekommit en sådan allvarlig kränkning genom brott som avses i

text: 2 kap. 3 § skadeståndslagen

text: . Denna förutsättning är enligt min bedömning inte för handen. Inte heller i övrigt finns det enligt vad som framgår något som skulle berättiga R.N. till någon ersättning från staten. Jag avslår därför hans ersättningsbegäran.

text: Ärendet är härmed avslutat.