title: Skadestånd med anledning av Kriminalvårdsstyrelsens behandling av känsliga personuppgifter

text: Justitiekanslern tillerkänner TS skadestånd med 15 000 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: fr.o.m. den 17 juli 2004 till dess betalning sker och uppdrar åt Kriminalvårdsstyrelsen att ombesörja att beloppet betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Kriminalvårdsstyrelsen (KVS) har på sitt intranät, KrimNet, publicerat en dom som Arbetsdomstolen har meddelat i en tvist mellan KVS och en anställd, TS. Domen gjordes tillgänglig i fulltext på intranätet och innehåller bl.a. uppgifter om TS:s hälsa. TS:s namn hade i den dom som gjorts tillgänglig förkortats till initialerna.

text: TS anmälde publiceringen till Datainspektionen som konstaterade i ett beslut den 2 juni 2004 (dnr 2241-2003) att KVS behandlat känsliga personuppgifter i strid med bestämmelserna i

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: - PuL. Datainspektionen anger i beslutet bl.a. följande.

text: "Personuppgift eller inte

text: Med personuppgifter avses all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en person som är i livet (

text: 3 § personuppgiftslagen

text: Det är enligt lagen tillräckligt att informationen indirekt kan hänföras till en enskild person. Även om namnet på den enskilda arbetstagaren inte nämns i klartext i domen går det att med hjälp av andra uppgifter, exempelvis målnumret, i domen att få reda på vilken person det är fråga om. Det krävs inte att den personuppgiftsansvarige, det vill säga Kriminalvårdsstyrelsen, förfogar över alla uppgifter som gör det möjligt att identifiera personen ifråga. Även i sig anonyma uppgifter som kan knytas till en person genom så kallad bakvägsidentifikation utgör personuppgifter. Om uppgifterna hänförs till en så begränsad grupp personer att en enskild individ kan identifieras är det också fråga om personuppgifter. I den aktuella domen anges förutom personens initialer detaljerad information om hans arbetsplats, befattning och arbetsuppgifter.

text: Följaktligen utgör de uppgifter som publicerats på KrimNet personuppgifter. Eftersom domen innehåller uppgifter om den anställdes hälsa är det fråga om känsliga personuppgifter.

text: Tillåten behandling

text: För att det överhuvudtaget skall vara tillåtet att behandla personuppgifter krävs alltid att de grundläggande kraven i

text: personuppgiftslagen

text: 10 §§

text: är uppfyllda. Personuppgifter får exempelvis behandlas bara när det är lagligt och får bara samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål. Fler personuppgifter får inte behandlas än som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Enligt huvudregeln i

text: 10 § personuppgiftslagen

text: krävs den enskildes samtycke för att det skall vara tillåtet att behandla personuppgifter. Undantag från kravet på samtycke har gjorts för behandlingar som är nödvändiga för vissa i lagen angivna ändamål. Exempelvis kan en behandling av personuppgifter vara tillåten efter en intresseavvägning enligt

text: 10 § f) personuppgiftslagen

text: . Känsliga personuppgifter kan dock inte behandlas med stöd av en sådan intresseavvägning.

text: Enligt

text: 13 § personuppgiftslagen

text: är det förbjudet att behandla känsliga personuppgifter om inte den registrerade lämnat sitt uttryckliga samtycke till behandlingen eller själv på ett tydligt sätt offentliggjort uppgifterna (

text: 15 § personuppgiftslagen

text: ). Uppgifter som någon annan har offentliggjort omfattas inte, om inte den registrerade själv har offentligt bekräftat uppgifterna. I

text: 19 §§

text: personuppgiftslagen

text: finns ytterligare undantag från kravet på samtycke. Förbudet är straff- och skadeståndssanktionerat.

text: Den anställde har inte lämnat sitt uttryckliga samtycke till den aktuella behandlingen av känsliga personuppgifter utan har tvärtom motsatt sig den. I ärendet har inte heller framkommit något som talar för att något av de övriga undantagen från förbudet mot behandling av känsliga personuppgifter skulle vara tillämpligt.

text: Även om de aktuella uppgifterna har publicerats på webbplatsen Lagrummet [domstolsväsendets rättsinformation; Justitiekanslerns anm.] med stöd av bestämmelserna i rättsinformationsförordningen innebär det inte att det är tillåtet för den som så önskar att publicera uppgifterna i andra sammanhang. Ur integritetssynpunkt kan det innebära större intrång för den enskilde att uppgifterna publiceras på ett intranät där de blir direkt tillgängliga för andra anställda inom samma myndighet än om uppgifterna endast kan sökas fram på Internet. Det faktum att uppgifterna - som i det aktuella fallet - kan läsas av den enskildes arbetskamrater kan upplevas som särskilt kränkande. Datainspektionen ifrågasätter att det kan finnas ett behov av att sprida information om domen till anställda inom kriminalvården. Det är dock möjligt att informera om principiellt viktiga avgöranden genom att endast referera sakfrågan och utelämna sådana detaljer som möjliggör en identifiering av den enskilde.

text: Datainspektionen kan konstatera att Kriminalvårdsstyrelsen har publicerat känsliga personuppgifter på KrimNet utan att ha lagstöd för behandlingen. Domstolsverket får dock publicera samma uppgifter på Internet med stöd av 22 § rättsinformationsförordningen. En konsekvens av rättsläget blir bland annat att om Kriminalvårdsstyrelsen istället hade valt att enbart ha en länk till Lagrummet eller Arbetsdomstolens webbplats på sitt intranät, skulle Kriminalvårdsstyrelsens agerande inte strida mot

text: personuppgiftslagen

text: . De personuppgifter som finns publicerade på någon av dessa webbplatser skulle nämligen inte ha ansetts gjorts tillgängliga på KrimNet enbart genom länken."

text: Eftersom Datainspektionen avsåg att tillskriva regeringen angående det gällande rättsläget och eftersom myndigheten förutsatte att KVS skulle upphöra med behandlingen, fann Datainspektionen inte skäl att vidta några ytterligare åtgärder i ärendet.

text: Anspråk m.m.

text: TS har hos KVS begärt skadestånd för det lidande som han anser att myndigheten har orsakat honom genom den felaktiga behandlingen av känsliga personuppgifter. KVS har överlämnat anspråket till Justitiekanslern för prövning.

text: TS har i skrivelser till Justitiekanslern preciserat skadeståndskravet till 50 000 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: från och med den 17 juli 2004. Han har anfört till stöd för sin talan att han har upplevt den uppkomna situationen som kränkande och obehaglig. Hans arbetskamrater har kunnat läsa domen på intranätet och ta del av uppgifterna om hans hälsa m.m. KVS har inte vidtagit någon som helst åtgärd för att minska hans lidande utan har låtit informationen finnas kvar på intranätet under en lång tid trots att styrelsen har känt till hans inställning.

text: Justitiekanslern har hämtat in ett yttrande från KVS vari styrelsen har avstyrkt bifall till TS:s skadeståndsanspråk och anfört bl.a. följande.

text: "Det står klart att Kriminalvårdsstyrelsen har behandlat känsliga personuppgifter om TS genom att lägga ut dem på intranätet. Syftet med behandlingen har varit att informera kriminalvårdens myndigheter om domen, som ansågs vara principiellt viktig.

text: Den fråga som inledningsvis infinner sig är den om publiceringen på intranätet kan anses ha skett uteslutande för journalistiska ändamål. Här är avgörande om begreppet journalistiska ändamål endast kan anses omfatta informationsspridning och annan journalistisk verksamhet riktad till allmänheten, eller om begreppet även kan anses omfatta verksamhet i syfte att sprida information inom organisationen för ett statligt verk. Kriminalvårdsstyrelsen anser att det finns skäl att väcka denna fråga mot bakgrund av Högsta Domstolens extensiva tolkning av begreppet journalistisk verksamhet i den så kallade Ramsbro-domen,

text: NJA 2001 s. 409

text: . Högsta Domstolen tolkade i detta avgörande uttrycket journalistiska ändamål så att det fick anses vara avsett att betona vikten av en fri informationsspridning i frågor av betydelse för allmänheten eller för grupper av människor och en fri debatt i samhällsfrågor. I den vida meningen har uttrycket även bäring på när man i offentlig verksamhet behandlar uppgifter på ett intranät i syfte att sprida information och väcka debatt inom ramen för verksamheten.

text: Det kan vidare konstateras att de känsliga personuppgifterna offentliggjorts i rättegången vid Arbetsdomstolen. Visserligen var det SEKO och inte TS som ursprungligen framförde uppgifterna i rättegången. TS borde emellertid kunna anses under rättegången offentligt ha bekräftat uppgifterna. Det kan därför inte anses strida mot

text: personuppgiftslagen

text: att därefter behandla uppgifterna.

text: Skadeståndsyrkandet bör därför kunna lämnas utan bifall."

text: För det fall att skadestånd kommer att utgå har KVS slutligen framfört omständigheter som enligt styrelsens mening bör beaktas vid bestämmandet av ersättningens storlek. Bland dessa omständigheter finns bl.a. det faktum att de aktuella uppgifterna har offentliggjorts i rättegången, uppgifterna har varit allmänt kända bland TS:s kollegor, domen har funnits att hämta på Arbetsdomstolens hemsida och KVS hade kunnat ha en länk till Arbetsdomstolens hemsida utan att detta skulle ha ansetts strida mot

text: personuppgiftslagen

text: TS har inkommit med följande synpunkt på KVS yttrande. En webbsida är tillgänglig för alla och envar. KVS intranät är däremot ett internt verktyg för att sprida information inom myndigheten. Redan på grund härav är undantaget i 7 § andra stycket PuL rörande behandling av personuppgifter uteslutande för journalistiska ändamål inte tillämpligt. Publiceringen av Arbetsdomstolens dom skedde inte heller i syfte att informera, utöva kritik och väcka debatt om samhällsfrågor av betydelse för allmänheten. KVS har i ett yttrande till Datainspektionen anfört att avsikten med publiceringen var att tjäna till vägledning för kriminalvårdsmyndigheternas verksamhet.

text: Gällande bestämmelser

text: Vid behandling av personuppgifter i kriminalvårdens verksamhet tillämpas

text: personuppgiftslagen (1998:204)

text: - PuL.

text: Av 3 § PuL framgår att med personuppgifter avses allt slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en person som är i livet.

text: Enligt 7 § andra stycket PuL tillämpas inte alla bestämmelserna i lagen, däribland inte 13 och 48 §§, vid sådan behandling av personuppgifter som sker uteslutande för journalistiska ändamål eller konstnärligt eller litterärt skapande.

text: Av 13 § PuL framgår att det är förbjudet att behandla känsliga personuppgifter om inte den registrerade har lämnat sitt uttryckliga samtycke till behandlingen eller själv på ett tydligt sätt har offentliggjort uppgifterna.

text: I 48 § PuL anges att den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har orsakat.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: KVS har på kriminalvårdens intranät, KrimNet, publicerat hela Arbetsdomstolens dom i en tvist mellan KVS och TS. I domen återges uppgifter om TS:s hälsa m.m., dvs. sådana personuppgifter som omfattas av begreppet känsliga personuppgifter. Datainspektionen har efter en anmälan från TS konstaterat i ett beslut den 2 juni 2004 att den aktuella behandlingen av känsliga personuppgifter har skett i strid med bestämmelserna i PuL.

text: KVS har i ärendet hos Justitiekanslern ifrågasatt om den aktuella publiceringen på intranätet kan anses ha skett uteslutande för journalistiska ändamål. I så fall var undantagsregeln i 7 § andra stycket PuL tillämplig och den aktuella behandlingen av personuppgifter tillåten.

text: Av utredningen i ärendet framgår att intranätet endast är tillgängligt för de anställda inom kriminalvården och således inte för allmänheten. Av handlingarna framgår vidare att KrimNet är tillgängligt för ca 8 000 användare. Det synes här ha varit fråga om att sprida information inom kriminalvården om ett avgörande som styrelsen ansett vara av principiell betydelse inom kriminalvårdsmyndigheternas verksamhet. Den publicerade domen har återgetts i sin helhet och TS:s namn har i domen förkortats till initialerna. Det har således inte varit fråga om ett referat av själva sakfrågan utan möjlighet till identifiering av den anställde.

text: Den aktuella publiceringen kan mot bakgrund av det anförda inte anses ligga inom ramen för ett sådant journalistiskt ändamål att informera, utöva kritik och väcka debatt om samhällsfrågor av betydelse för allmänheten som avses med undantagsregeln i 7 § andra stycket PuL. Publiceringen kan i vart fall inte anses ha skett uteslutande för journalistiska ändamål.

text: KVS har även gjort gällande att publiceringen inte har krävt något samtycke från TS eftersom han får anses ha själv offentligen bekräftat uppgifterna i rättegången i Arbetsdomstolen. För att denna undantagsregel i 15 § PuL skall ge rätt till behandling av känsliga personuppgifter krävs dock att den enskilde själv har på ett tydligt sätt offentliggjort uppgifterna. Att vissa uppgifter om en enskild åberopas eller på annat sätt finns med i en rättegång i en domstol innebär inte att uppgifterna på ett tydligt sätt har offentliggjorts av den enskilde i den mening som avses i PuL.

text: Eftersom KVS har behandlat känsliga personuppgifter rörande TS i strid med bestämmelserna i PuL har TS rätt till ersättning för den skada eller kränkning av den personliga integriteten som behandlingen kan ha orsakat. I 48 § PuL föreskrivs ett strikt ansvar, dvs. ett ansvar oberoende av oaktsamhet från den registeransvarige. Enligt bestämmelsen skall vidare ersättning ges även för lidande, dvs. ideell skada utan samband med personskada.

text: Ersättning för ideell skada låter sig sällan uppskattas i exakta termer eller efter på förhand fastställda beräkningsgrunder. Det måste bli fråga om en uppskattning efter skälighet. Den felaktiga behandlingen har enligt TS:s egna uppgifter orsakat honom stor oro. Det kan noteras att de aktuella personuppgifterna har avsett särskilt integritetskänsliga förhållanden. Vid bedömningen skall även uppmärksammas att uppgifterna har funnits på intranätet i vart fall i sju månader. Intranätet är tillgängligt för ca 8 000 användare och domen har blivit direkt tillgänglig för såväl TS:s närmaste arbetskamrater som andra anställda inom kriminalvården. Det av KVS anförda skälet att uppgifterna var allmänt kända bland TS:s kollegor utgör inte något skäl att sätta skadeståndet lägre än som annars skulle ha skett. Vid bestämmandet av skadeståndets storlek kan man däremot inte helt bortse från den omständigheten att om KVS hade valt att enbart ha en länk till Arbetsdomstolens webbsida eller till Lagrummet detta inte skulle ha stridit mot PuL.

text: Med hänvisning till det anförda beslutar jag att tillerkänna TS skadestånd med skäliga 15 000 kr jämte ränta enligt

text: 6 § räntelagen

text: fr.o.m. den17 juli 2004 till dess betalning sker.


publisher: Justitiekanslern

title: Ersättning enligt frihetsberövandelagen har jämkats till noll på grund av eget beteende

org: jk

text: Justitiekanslern avslår AT:s begäran om ersättning.

type: stycke

text: Begäran m.m.

type: rubrik

text: AT har varit anhållen och häktad under tiden den 10 maj – 9 augusti 2016. Under tiden den 9 augusti 2016 – 15 februari 2017 har han varit belagd med reseförbud. Han anhölls den 10 maj 2016 på grund av misstanke om medhjälp till mord. Frikännande dom har meddelats genom Helsingborgs tingsrätts dom 1 mars 2017 i mål nr B 2706-16. Domen har vunnit laga kraft.

text: AT har begärt ersättning för lidande enligt Justitiekanslerns praxis med ospecificerat belopp avseende, dels frihetsberövandet, och dels reseförbudet. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 1 678 kr.

text: Åklagarmyndigheten har lämnat ett yttrande

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Allmänna utgångspunkter

text: Av

text: 2 § första stycket 1

text: samt

text: andra stycket

text: lagen (

text: ) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) följer att den som har varit häktad eller under minst 24 timmar i sträck anhållen på grund av misstanke om brott har rätt till ersättning bl.a. om det meddelas frikännande dom. AT är därför i princip berättigad till ersättning för det lidande som frihetsberövandet får antas ha inneburit för honom. Omständigheterna i ärendet är emellertid sådana att det bör övervägas om det finns skäl att sätta ned ersättningen.

text: Nedsättning enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen

text: Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen kan ersättning vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsberövande eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas.

text: Principen att den som frikänts i en rättegång ska betraktas som oskyldig är mycket viktig i en rättsstat. Som en konsekvens av detta ska en person som varit frihetsberövad, men där frikännande dom meddelats, normalt tillerkännas ersättning av det allmänna. Bestämmelsen ska alltså tillämpas restriktivt. Vidare ankommer det på staten att visa att förutsättningarna för nedsättning av ersättningen är uppfyllda. Skäl för nedsättning anses dock finnas om den skadelidande genom sitt eget beteende har föranlett ingripandet mot honom eller henne. I förarbetena anges att skäl för nedsättning på grund av den skadelidandes eget beteende kan finnas om personen till följd av sitt eget beteende har stått i ett sådant förhållande till brottet att ingripandet mot honom eller henne varit klart motiverat eller har handlat på ett sådant sätt att han eller hon har dragit misstankarna till sig. Den som ofrivilligt har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande har skett mot honom eller henne ska emellertid inte behöva drabbas av nedsättning av ersättningen. Om någon av en tillfällighet råkar befinna sig på en brottsplats, ska nedsättning alltså normalt inte ske på grund av personens närvaro (se

text: prop. 1997/98:105 s. 25

text: f. och s. 55 f.).

text: För att jämkning med hänvisning till den skadelidandes eget beteende ska kunna ske har emellertid ansetts krävas att det agerande som föranleder jämkning avser något annat än det handlande som låg till grund för frihetsberövandet (brottspåståendet), se

text: NJA 2013 s. 1003

text: I det aktuella fallet framgår bl.a. följande av tingsrättens dom. Det är klarlagt att AT i en bil tillsammans med två kamrater begett sig till en plats för att träffa några andra personer. Där har handgemäng uppstått mellan sökanden och en person de träffat där. I samband med detta har en av AT:s kamrater tagit fram en kniv och angripit den sistnämnde personen med dödlig utgång. Tingsrätten fastslår att utredningen inte ger stöd för påståendet att AT insåg vad som skulle ske när de begav sig till platsen. Det är inte heller styrkt att han före eller under händelsen varit likgiltig i fråga om målsäganden skulle dö eller inte. Med hänsyn till dessa omständigheter har således tingsrätten frikänt AT för medhjälp till mord. Han ska därmed betraktas som oskyldig för denna gärning.

text: Som framgått ovan ska nedsättning inte ske enbart på grund av att en person råkar befinna sig på en brottsplats. Enligt AT:s egen utsaga och tingsrättens bedömning framgår dock att han efter det dödliga knivangreppet som utförts av hans kamrat, begett sig med denne och den andre kamraten till sin bil, kört iväg från platsen och kört gärningspersonen till den plats han önskat. Att sökanden, i enlighet med sin utsaga, skulle ha känt sig hotad av sin kamrat att köra denne från brottsplatsen lämnas utan avseende här. Detta beteende från AT:s sida innebär att han dragit misstankar mot sig själv. Detta bör han även ha insett. Utan hans agerande efter knivangreppet vore det mindre sannolikt att han skulle ha frihetsberövats en längre tid för delaktighet i händelsen. Snarare måste hans agerande i detta avseende ha varit en avgörande omständighet för frihetsberövandet. Agerandet – att köra iväg från brottsplatsen med gärningspersonen – faller även utanför det s.k. brottspåståendet. Förutsättningarna för att sätta ned ersättningen p.g.a. sökandens eget beteende föreligger därmed.

text: Sammantaget gör Justitiekanslern bedömningen att AT:s eget beteende kan anses ha gett anledning till att misstankar riktades mot honom på ett sådant sätt att han i väsentlig omfattning får anses själv ha föranlett att han frihetsberövades p.g.a. misstanke om medhjälp till mord. Det finns därför anledning att vägra honom ersättning. Hans begäran ska därmed avslås.

text: Ersättning för ombudskostnader

text: Vid denna utgång ska även AT:s begäran om ombudskostnader avslås.

type: avgorande


text: Justitiekanslern gör vissa uttalanden med anledning av Kriminalvårdsstyrelsens personalansvarsnämnds handläggning av ett disciplinärende.

text: Ärendet

text: Justitiekanslern fick den 18 juni 2001 del av ett protokoll från ett sammanträde den 13 juni 2001 med Kriminalvårdsstyrelsens personalansvarsnämnd. Enligt protokollet upptog nämnden till behandling bl.a. ett ärende gällande disciplinpåföljd för kriminalvårdsinspektören AA med anledning av att denne hade gjort två fel i ett ärende om strafftidsberäkning (dnr 43 2001-996). Felen bestod i att en dag inte kom att avräknas och att en ordinarie strafftidsberäkning inte gjordes omedelbart efter det att domen blev verkställbar. Till följd av dessa fel kom en person att bli frihetsberövad utan laga stöd under perioden den 7 - 10 januari 2001. AA ålades av personalansvarsnämnden disciplinpåföljden varning. I motiveringen till beslutet angav nämnden bl.a. att AA genom felaktigheterna hade åsidosatt sina skyldigheter i anställningen och att det var fråga om en tjänsteförseelse som inte var ringa.

text: I en remiss till Kriminalvårdsstyrelsens personalansvarsnämnd redogjorde Justitiekanslern för vad som nyss sagts och anförde i övrigt följande. Enligt

text: 22 § första punkten lagen (1976:580)

text: om offentlig anställning skall den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått t.ex. tjänstefel anmälas till åtal. Mot bakgrund härav önskar Justitiekanslern erhålla besked om de närmare överväganden som föranlett nämnden att inte anmäla AA till åtal.

text: I ett yttrande till Justitiekanslern har nämnden anfört följande.

text: "I samtliga ärenden som förs till ansvarsnämnden för prövning görs en bedömning av vilken eller vilka av de frågor som anges i

text: 19 § andra stycket verksförordningen (1995:1322)

text: som är aktuella. Under våren 2001 uppkom anledning att särskilt diskutera vilka åtgärder i allmänhet som felaktigheter som lett till försenade frisläppande av intagna bör föranleda från ansvarsnämndens sida. Då gjordes bedömningen, vilken fortfarande gäller, att sådant felagerande kan innefatta ett straffbelagt handlande eller en straffbelagd underlåtenhet enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: (tjänstefel), men att det också kan bli föremål för prövning i disciplinär ordning. Frågan om vilken åtgärd som skall tillgripas måste dock alltid avgöras med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Den generella rättsliga bakgrunden till detta ställningstagande redovisas i det följande. Härefter återges ansvarsnämndens bedömning i ärendet rörande AA.

text: En bestämmelse om myndigheters skyldighet att anmäla vissa brott till åtal har funnits i svensk lagstiftning allt sedan 1995. Den utformningen bestämmelsen har idag infördes den 1 juli 1994 i nya lagen om offentlig anställning (

text: ). Bestämmelsen,

text: 22 §

text: , föreskriver att den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått brott skall anmälas till åtal, bl.a. om misstanken avser brott enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: . I förarbetena till bestämmelsen (

text: prop. 1993/94:65 s. 89

text: ) uttalas bl.a. följande. 'Ett motiv för att ha kvar skyldigheten att anmäla vissa brott till åtal kan vara att en sådan skyldighet minskar sannolikheten för att en myndighet av ovidkommande hänsyn underlåter att anmäla ett brott. Det skälet har dock inte någon större tyngd. Men man kan inte helt bortse från en sådan risk. Jag förutsätter dock att de statliga myndigheterna, vare sig det finns regler om det eller inte, anmäler allvarligare brott till åtal.'. --- 'Det går emellertid inte att bortse från att den nuvarande bestämmelsen i

text: 12 kap. 1 §

text: LOA ger en klar och entydig signal om hur man hos myndigheterna skall se på misstankar om brottslig verksamhet i anställningar inom det statliga området, exempelvis tjänstefel eller andra brott mot

text: 20 kap.

text: brottsbalken

text: . Misstankar skall utredas och eventuella brott skall beivras. Det får inte förekomma misstanke om att man hos myndigheterna försöker sopa missförhållanden under mattan. Sådana misstankar skulle nämligen allvarligt kunna skada förtroendet för de statliga myndigheterna och därmed deras möjligheter att utföra de uppgifter de är till för.'.

text: Skyldigheten enligt

text: 22 §

text: LOA att anmäla till åtal innefattar en bedömning beträffande graden av brottsmisstanke. Det krävs vare sig att det är styrkt att arbetstagaren har begått ett brott eller ens att det är sannolikt. Redan när en anställd är skäligen misstänkt för vissa brott i anställningen föreligger en anmälningsskyldighet. Detta kan onekligen innebära en begränsning i myndighetens möjlighet att underlåta att göra en åtalsanmälan, men så som bestämmelsen är utformad finns det ändock ett bedömningsutrymme. Statens ansvarsnämnds beslut den 23 februari 2000 i ärende nr Ä 13/1999 - en åklagares åtgärder gentemot två häktade - utgör ett exempel som visar på svårigheterna med att bedöma graden av brottsmisstanke rörande brottet tjänstefel. I ärendet bedömde uppenbarligen Statens ansvarsnämnd och Riksåklagaren brottsmisstankarna på olika sätt. Den berörde åklagaren ålades dock slutligen disciplinpåföljden varning. Jfr JO 1997/98 s. 29.

text: För att döma till ansvar för tjänstefel krävs, enligt

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: , att tjänstemannen uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar. I förarbetena till bestämmelsen anges att det av allmänna principer måste anses följa att straffrättsliga regler generellt avser allvarligare handlingar än disciplinära. Även genom att straffbestämmelserna är anknutna till myndighetsutövningen kommer det att finnas en skillnad mellan de olika ansvarssystemen (

text: prop. 1988/89:113 s. 17

text: ff.). Vidare redovisas där några närmare omständigheter som bör beaktas vid bedömningen av om en gärning kan anses som ringa och därmed är undantagen från straffansvar. Där uttalas bl.a. att det av allmänna principer följer, att straffrättsligt ansvar för oaktsamhet inte skall komma ifråga för varje avvikelse från den eftersträvade normen. En viss marginal föreligger alltid mellan det helt aktsamma och det oaktsamma.

text: Av rättspraxis framgår att enbart den omständigheten att ett felbeteende givit upphov till allvarliga följder inte är tillräckligt för straffansvar, se exempelvis

text: NJA 1992 s 812

text: - en avdelningsdirektör vid Statens invandrarverk ansågs inte ha begått straffbar handling (tjänstefel) för ett agerande som ledde till att fyra förvarstagna personer utan laga grund kom att bli frihetsberövade under ett flertal dagar.

text: I 35 § arbetsordningen för Kriminalvårdsverket (KVVAF 2000:19) regleras en skyldighet för myndighetschefen att göra en polisanmälan, om det finns anledning att misstänka att en tjänsteman inom kriminalvården har begått brott i tjänsten. Det är främst på detta sätt som de kriminalvårdsanställdas agerande eller underlåtenhet blir föremål för prövning i straffrättslig ordning. Såvitt gäller misstanke om tjänstefel har sedan 1997 åtal väckts mot två kriminalvårdsanställda. Inget av fallen rörde dock felaktigheter som lett till försenade frisläppanden. Åtalet ogillades i båda fallen. Händelserna har härefter prövats i disciplinär ordning och ansvarsnämnden har beslutat att meddela båda dessa en varning. Under de senaste fem åren har ansvarsnämnden beslutat att åtalsanmäla anställda vid två tillfällen. Inte heller i dessa ärenden har det rört sig om felagerande som lett till försenad frigivning. Det första ärendet anmäldes till åklagare den 4 juni 1997. Den 22 april 1998 beslutade berörd åklagarkammare att lägga ned förundersökningen med hänvisning till att vare sig förmögenhetsbrott eller tjänstefel kunde styrkas. Det andra ärendet överlämnades till Åklagarkammaren i Uddevalla den 18 juni 1998. Såvitt känt har något beslut ännu inte meddelats av kammaren.

text: Vid ett flertal tillfällen har Arbetsdomstolen (AD) prövat frågor om disciplinära ingripanden mot statsanställda som gjort sig skyldiga till felaktigheter vid myndighetsutövning och därvid bedömt att händelserna kan bli föremål för sådant ingripande. Se exempelvis

text: AD 1999 nr 69

text: - en polisinspektör hade meddelats varning för underlåtenhet att vidta åtgärder för att verkställa ett beslut om frigivning av en förvarstagen, som på grund härav kom att utan laga stöd vara frihetsberövad över fem dygn. För kriminalvårdens del är avgörandet

text: AD 1992 nr 74

text: än mer närliggande. I fallet var fråga om felaktigheter i samband med frisläppandet av en häktad som till följd av det kom att bli frihetsberövad utan laga stöd under en veckas tid. Ärendet hade inledningsvis väckts hos personalansvarsnämnden vid Kriminalvårdsstyrelsen genom en anmälan från Justitiekanslern om disciplinpåföljd. Efter det att ansvarsnämnden beslutat att inte ålägga den anställde någon sådan påföljd, sökte JK ändring hos AD. Domstolen fann att fråga var om en icke ringa tjänsteförseelse och ålade den anställde en varning.

text: Arbetsdomstolen har också uttalat att det föreligger ett utrymme beträffande lindrigare brott inom vilket den offentlige arbetsgivaren kan välja mellan att göra åtalsanmälan och att inleda ett disciplinärt förfarande (

text: AD 1986 nr 15

text: ). Vid tiden för domstolens bedömning gällde visserligen inte den nu gällande LOA och de bestämmelser om straffmätning som rätten refererar till har härefter varit föremål för ändring. Såvitt Kriminalvårdsstyrelsen kan bedöma innebär dessa ändringar dock inte någon saklig förändring av domstolens rättsliga underlag. Se i denna del

text: prop. 1993/94:65 s. 82

text: f. och

text: prop. 1987/88:120 s. 92

text: f. Det AD uttalade i domen får därför anses vara gällande även i dag.

text: Reglerna om disciplinansvar tjänar två syften. De syftar till att tillgodose allmänhetens intresse av att myndigheternas uppgifter fullgörs på ett riktigt sätt. De syftar också till att tillgodose myndigheternas intresse av att de anställda fullgör sina skyldigheter gentemot myndigheten i egenskap av arbetsgivare (jfr AD nr 1993 nr 64).

text: Vad gäller omständigheterna i ärendet rörande AA fanns ett antal för honom försvårande faktorer. Utöver det förhållandet att den häktade kom att bli frihetsberövad utan laga stöd under fyra dagar beaktades särskilt att kravet på korrekt handläggning måste anses särskilt stort i en verksamhet som avser verkställighet av frihetsberövande och att AA dessutom som kriminalvårdsinspektör har en sådan befattning som innefattar självständiga befogenheter i förhållande till myndighetsutövningen. Däremot fann nämnden inte grund för att påstå att AA visat likgiltighet inför de krav som kan ställas, vilket i sig skulle kunna motivera ett straffrättsligt ingripande. Ansvarsnämnden bedömde att det fanns ett utrymme för att, på det sätt AD angett, välja form av ingripande. Dessutom gjordes en jämförelse med olika avgöranden i Arbetsdomstolen. Nämnden fann då att det inte förelåg så avgörande skillnader som kunde utgöra skäl för ett annat ingripande än en disciplinpåföljd.

text: Ansvarsnämnden vill också framhålla att ett beslut om disciplinpåföljd, och även förfarandet som sådant, upplevs som mycket allvarligt av de berörda anställda. Såvitt nämnden förstått uppfattas en sådan påföljd också överlag som en tillräckligt ingripande åtgärd när en anställd av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter i anställningen. Det kan därmed inte gärna hävdas att myndigheten inte skulle ta de anställdas felageranden på allvar eller att en hantering av dessa i disciplinär ordning skulle skada förtroendet för kriminalvården och det sätt på vilket verksamheten bedrivs. Härutöver menar ansvarsnämnden - även om detta inte har någon avgörande betydelse - att den prövning som görs genom ett disciplinärt förfarande har den fördelen i förhållande till en straffrättslig prövning att en reaktion i de flesta fall kommer relativt nära inpå händelsen."

text: Justitiekanslern har tagit del av personalansvarsnämndens akt i ärende med dnr 43 2001-996.

text: Den rättsliga regleringen

text: Enligt

text: 14 § lagen (1994:260)

text: om offentlig anställning (LOA) får en arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter att anse som ringa, får någon påföljd inte meddelas. Disciplinpåföljder är enligt

text: 15 §

text: LOA varning och löneavdrag. Disciplinpåföljd får meddelas bara om arbetstagaren inom två år från förseelsen skriftligen har underrättats om vad som anförs mot honom (

text: 17 §

text: LOA).

text: Av

text: 22 §

text: LOA följer att den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått brott skall anmälas till åtal om misstanken avser brott enligt

text: 20 kap.

text: och

text: 2 §§

text: samt

text: 3 § första stycket

text: brottsbalken

text: (tjänstefel, mutbrott och brott mot tystnadsplikt) eller annat brott om det kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. När en åtgärd har vidtagits för att åtal skall väckas mot en arbetstagare får arbetsgivaren inte inleda eller fortsätta ett disciplinärt förfarande med anledning av vad som har föranlett åtgärden (

text: 18 §

text: LOA). Av sistnämnda bestämmelse följer även att om en gärning har prövats i straffrättslig ordning får ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen av någon annan orsak än bristande bevisning inte har ansetts vara något brott.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: En personalansvarsnämnd måste vid sin prövning av ett disciplinärende göra en bedömning av huruvida det som den anställde läggs till last är brottsligt eller inte. Misstankar om brottslig verksamhet i anställningar inom det statliga området skall utredas, och eventuella brott beivras, av de organ som är satta att sköta de uppgifterna, dvs. åklagare och domstol. En personalansvarsnämnds granskning i ett disciplinärende är inte avsedd att ersätta den prövning som är förbehållen de rättsliga instanserna. Vad en personalansvarsnämnd skall ta ställning till, om frågan om åtalsanmälan uppkommer där, är endast om någon är skäligen misstänkt för antingen något av vissa angivna brott enligt

text: 20 kap.

text: brottsbalken

text: eller något annat brott som kan antas föranleda en annan påföljd än böter. Detta är en förhållandevis låg grad av misstanke, som överensstämmer med exempelvis vad som föreskrivs i

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: rörande en misstänkts rätt att underrättas om den misstanke en förundersökning avser. Är förutsättningarna för åtalsanmälan uppfyllda är personalansvarsnämnden skyldig att göra en sådan anmälan

text: I sammanhanget vill jag erinra om att bestämmelsen om åtalsanmälan motiveras bl.a. av hänsyn till den enskilde tjänstemannens rättssäkerhet. Särskilt när det gäller frågor om bevisningen är tillräckligt stark bör bedömningen förbehållas åklagare och domstolar. Om en åklagare eller domstol finner att bevisningen inte är tillräckligt stark för en fällande dom, anses detta nämligen vara ett hinder för att förfarandet senare beivras disciplinärt (se

text: prop. 1993/94:65 s. 86

text: I kravet på åtalsanmälan när någon är skäligen misstänkt för brott ligger att brottsmisstanken skall vara objektivt grundad, men det behöver inte vara fastslaget att det begåtts ett brott eller vilket brott det i så fall är fråga om. Om man på sakliga grunder kan misstänka att ett visst förfarande förekommit som uppfyller de objektiva kriterierna för ett brott (se mer angående denna fråga nedan) uppkommer frågan om en åtalsanmälan kan underlåtas därför att det brister på den subjektiva sidan, dvs. att den misstänkte inte haft det uppsåt eller varit vårdslös på det sätt som krävs för ansvar.

text: Förarbetena till LOA ger inte något svar på den frågan. Viss ledning fås av vad som gäller vid tillämpningen av

text: 23 kap. 18 § rättegångsbalken

text: . Enligt den bestämmelsen torde skyldigheten att underrätta en misstänkt om brottsmisstanken inträda så snart som de faktiska omständigheterna med viss sannolikhet tyder på att denne begått en brottslig gärning. Att vänta med underrättelsen om misstanken till dess det kan bedömas om även de subjektiva kriterierna för brottet är uppfyllda torde däremot sakna stöd. Bland annat mot denna bakgrund ställer jag mig tveksam till om några närmare överväganden rörande den misstänktes uppsåt och andra subjektiva moment bör göras vid prövningen av frågan om åtalsanmälan. Att märka är också att frågan huruvida krav på uppsåt eller oaktsamt handlande är uppfyllda oftast måste bedömas med utgångspunkt i bevisningen och att bevisvärderingsfrågor bör vara en uppgift för åklagare och domstolar. Om åtalsanmälan underlåts på grund av bristande bevisning om den subjektiva sidan och ett disciplinärt förfarande i stället inleds, innebär det för övrigt en nackdel för tjänstemannen i fråga. Om åklagare eller domstol hade gjort motsvarande bedömning av bevisläget skulle det innebära att en fällande dom inte hade kunnat meddelas, något som i sin tur hindrat att disciplinpåföljd kunnat åläggas.

text: Jag anser alltså att kravet på åtalsanmälan i princip inträder redan när det på sakliga grunder kan misstänkas att en tjänsteman har gjort sig skyldig till ett förfarande som objektivt sett utgör ett brott. En särskild fråga är emellertid i vilken mån åtalsanmälan kan underlåtas när omständigheterna är sådana att brottet kan vara att bedöma som ringa och därför i vissa fall straffritt, som t.ex. i fråga om tjänstefel. Den bedömningen kan ibland vara svår och ge utrymme för olika uppfattningar. På samma sätt kan det ibland vara tveksamt om andra objektiva förutsättningar för straffansvar är uppfyllda. I fråga om tjänstefel kan det t.ex. någon gång vara tveksamt "vad som gäller för uppgiften" (

text: 20 kap. 1 § brottsbalken

text: ). Om en personalansvarsnämnd ställs inför dessa bedömningssvårigheter, måste det finnas ett utrymme för nämnden att avstå från åtalsanmälan på den grunden att nämnden bedömer brott inte föreligga. I tveksamma fall bör dock nämnden göra åtalsanmälan och överlämna den slutliga prövningen av om brott föreligger till åklagare och domstol.

text: Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 oktober 2000 har ansvaret för s.k. obligatorisk avräkning av tid för frihetsberövande flyttats från domstol till kriminalvården i fråga om fängelsepåföljd (se SFS 2000:176). Av förarbetsuttalanden och rättspraxis följer att det med hänsyn till rättssäkerheten ställs särskilt höga krav på noggrannhet och omsorg vid handläggningen av frågor rörande frihetsberövanden (se bl.a.

text: prop. 1988/89:113 s. 25

text: NJA 1992 s. 310

text: , 812 och 838 samt

text: NJA 1996 s. 307

text: och 806).

text: I detta fall tyder omständigheterna på att tjänstemannen i fråga skäligen kunde misstänkas för tjänstefel. Som personalansvarsnämnden motiverat sitt ställningstagande till frågan om åtalsanmälan synes man dels ha ansett att det brast på den subjektiva sidan, dels ha utnyttjat ett utrymme som enligt nämnden finns att beträffande vissa brott avstå från åtalsanmälan och i stället inleda ett disciplinärt förfarande.

text: För min egen del anser jag att det inte funnits utrymme för att underlåta åtalsanmälan på de grunder som nämnden anfört. Det fall från Arbetsdomstolen som nämnden i första hand hänvisat till när det gäller nämndens utrymme att välja mellan åtalsanmälan och disciplinförfarande (

text: AD 1986 nr 15

text: ) ger sålunda enligt min mening inte något stöd för att underlåta att göra åtalsanmälan vid misstanke om tjänstefel.

text: Däremot har det funnits visst utrymme för olika meningar när det gäller frågan om tjänstemannen i fråga gjort sig skyldig till ett icke ringa tjänstefel eller inte. Som jag sagt tidigare tyder visserligen omständigheterna enligt min mening på att det fanns skälig misstanke om tjänstefel. Och även om denna bedömning skulle kunna ifrågasättas, måste misstankarna anses ha varit sådana att det fanns anledning för nämnden att låta åklagare och domstol svara för prövningen. Trots detta vill jag inte, med hänsyn till utrymmet för skilda bedömningar, hävda att det var klart fel av nämnden att låta bli att anmäla saken till åtal.

text: Jag avslutar detta ärende med de uttalanden jag nu gjort.


title: Anspråk på skadestånd av staten med hänvisning till att en lägenhet har hållits avspärrad i samband med en brottsutredning

text: Justitiekanslern tillerkänner J & E Reibo Fastighets AB skadestånd av staten med 22 812 kr och uppdrar åt Åklagarmyndigheten att se till att ersättningen betalas ut till bolaget.

text: Justitiekanslern uttalar också kritik mot en åklagare för hanteringen av en fråga om avspärrning av en lägenhet.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 21 februari 2003 bragtes en person, O.Z., om livet i en hyreslägenhet i Märsta (här och i det följande förkortar Justitiekanslern vissa namn). Hyresgäst var L.A. men lägenheten disponerades av P.K. Kammaråklagaren ET beslöt den 7 mars 2003 om husrannsakan i lägenheten. Vid husrannsakan där påträffades bl.a. blodspår. I samband med husrannsakan beslöt åklagaren att lägenheten skulle avspärras. Detta beslut dokumenterades inte. Husrannsakningar genomfördes i lägenheten även den 28 mars, den 10 april, den 16 april, den 22 maj, den 2 juni och den 18 juni, allt år 2003.

text: P.K. anhölls den 2 april 2003 och häktades den 4 samma månad som misstänkt för mord på O.Z. I augusti 2003 väckte chefsåklagaren KP åtal vid Norrtälje tingsrätt mot P.K. för mord och för dopningsbrott. Utöver ansvarsyrkandena innehöll stämningsansökningen yrkanden i frågor om beslag men inte något yrkande som gällde avspärrning av lägenheten. Huvudförhandlingen vid tingsrätten ägde rum den 8 augusti 2003. Genom en dom den 19 augusti 2003 fällde tingsrätten P.K. för dråp och för dopningsbrott. Tingsrätten beslöt även bl.a. i frågor om beslag och om häktning men inte i frågan om lägenheten skulle vara avspärrad. Såväl åklagaren som P.K. överklagade i Svea hovrätt. Huvudförhandlingen där gick av stapeln den 8 januari 2004. Genom en dom den 16 samma månad fastställde hovrätten tingsrättens domslut samt förordnade bl.a. att vad tingsrätten hade beslutat om beslag skulle gälla. Inte heller hovrättens dom innehöll något beslut i frågan om lägenheten skulle vara avspärrad. P.K. överklagade till Högsta domstolen, som enligt ett beslut den 2 april 2004 inte meddelade prövningstillstånd. Hovrättens dom stod därmed fast. – Den 4 februari 2004 lämnade polisen, på uppdrag av KP, ut lägenhetsnycklarna till en företrädare för hyresvärden, J & E Reibo Fastighets AB (i det följande ofta kallat ”bolaget”).

text: Anspråk m.m.

text: Genom en skrivelse den 5 januari 2004 till Polismyndigheten i Stockholms län har bolaget begärt ersättning för den hyresintäkt som enligt bolaget har uteblivit som en följd av att lägenheten var avspärrad. Bolaget har därefter till polismyndigheten angett bl.a. att hyresgästen L.A. blev avhyst den 1 oktober 2003, att lägenheten var tom under perioden oktober 2003 – mars 2004 och att bolagets totala hyresförlust för denna period är 22 812 kr.

text: I juni 2004 har polismyndigheten överlämnat ärendet till Justitiekanslern. Polismyndigheten har i ett samtidigt avgivet yttrande anfört bl.a. att beslutet om avspärrning har fattats av en åklagare och att ersättning från polismyndigheten avstyrks.

text: Efter remiss från Justitiekanslern har vice överåklagaren BB vid dåvarande Åklagarmyndigheten i Stockholm sagt följande i ett yttrande den 16 augusti 2004.

text: ”J & E Reibo Fastighets AB har begärt ersättning för utebliven hyresintäkt med anledning av att en lägenhet varit avspärrad under en brottsutredning. Justitiekanslern har med anledning härav beslutat att inhämta yttrande från överåklagaren i Stockholm. En redovisning av ärendet har inhämtats från kammarchefen, KP, i vilket lämnas en utförlig redogörelse för de omständigheter som anspråket hänför sig till. Av redovisningen framgår också vilka författningsbestämmelser som kan vara aktuella. Redovisningen bifogas detta yttrande. Några särskilda råd eller andra bestämmelser på myndighetsnivå som tar sikte på den aktuella situationen finns inte.

text: När det gäller det yrkade beloppets nivå föreligger inga invändningar.

text: Enligt min mening visar genomgången av ärendet och den redogörelse som lämnats att det förelegat förutsättningar för en avspärrning av lägenheten. Förhållandet att skriftlig dokumentation om avspärrningsbeslutet och de fortsatta besluten om avspärrning saknas, förändrar inte detta förhållande. I sammanhanget bör noteras att det under utredningen på ett mycket sent stadium lämnats nya uppgifter från bl.a. den misstänkte som medförde att åklagaren ansåg det nödvändigt att bibehålla avspärrningen. Av den lämnade redogörelsen framgår också att frågan om avspärrning fortlöpande prövats av åklagaren. Mot den redovisade bakgrunden och det utredda brottets svårhetsgrad och komplexitet samt utredningens karaktär i övrigt, kan enligt min mening inte någon kritik riktas mot den omfattning i tid som avspärrningen gällt.

text: Något fel eller [någon] försummelse som kan föranleda ett skadeståndsansvar enligt

text: Skadeståndslagen (1972:207)

text: , föreligger därför inte enligt min mening. Inte heller i övrigt finns enligt min mening grund för skadestånd.

text: I sammanhanget bör noteras att J & E Reibo Fastighets AB låtit avhysa hyresgästen [innan] avspärrningen hävts. Genom detta förfarande har företaget själv medverkat till uteblivna intäkter.”

text: Det yttrande från KP som BB har hänvisat till är daterat den 4 augusti 2004 och innehåller bl.a. följande.

text: ”Den 1 mars 2003 hittades liket efter en person inlindat i mattor och lakan vid en skogsväg i Söderäng mellan Gottröra och Rimbo. Liket visade sig vara kvarlevorna av en person som den 25 februari 2003 anmälts försvunnen av sina anhöriga. Det senaste tillfället någon sett honom i livet var natten mellan den 20 och den 21 februari 2003.

text: Utredningen visade att offret under sitt sista dygn i livet umgåtts med vänner i Märsta och spåren slutade utanför en fastighet på [– – –] i Märsta. Där skildes offret från två personer, varav den ene — P.K. — hyrde en lägenhet i andra hand på adressen. K. och hans kamrat uppgav att offret gående lämnat platsen och att K. och kamraten sedan ensamma begett sig till lägenheten.

text: Misstankar uppkom om att dessa uppgifter inte var helt korrekta, så den 7 mars 2003 beslöt kammaråklagaren ET om en reell husrannsakan i den av K. förhyrda lägenheten. Vid denna husrannsakan säkrades bland annat blodspår. Jag har inte kunnat hitta detta dokumenterat, men vid denna tidpunkt torde lägenheten ha avspärrats jämlikt

text: 27 kap. 15 § rättegångsbalken

text: . Låset byttes av teknikerna som genomförde husrannsakan.

text: Därefter har lägenheten hållits avspärrad. Förnyade husrannsakningar har därefter skett den 28 mars 2003, den 10 april 2003, den 16 april 2003, den 22 maj 2003, den 2 juni 2003 och den 18 juni 2003.

text: Under ET:s semester tog jag över handläggningen av ärendet och väckte åtal för mord den 1 augusti 2003. Huvudförhandling hölls sedan den 8 augusti 2003. Inför denna kom den häktade K. med nya påståenden, som gjorde att utredningen måste kompletteras. K. kom sedan vid huvudförhandlingen på nytt med nya versioner om vad som inträffat, varför jag beslöt att avspärrningen av lägenheten inte skulle hävas. Detta med hänsyn till att K. kunde tänkas komma med nya uppgifter på nytt, som skulle kunna föranleda förnyade husrannsakningar. Beslutet meddelades utredningsmännen muntligt och dokumenterades inte av mig.

text: K. dömdes av Norrtälje tingsrätt den 19 augusti 2003 för bland annat dråp.

text: K. klagade sedan på domen till Svea hovrätt. Den 8 januari 2004 hölls huvudförhandling i hovrätten och i dom den 16 januari 2004 så fastställdes tingsrättens dom.

text: K. klagade på domen till Högsta Domstolen, som ej meddelade prövningstillstånd.

text: Jag uppdrog muntligen till kriminalinspektören PR att häva avspärrningen av lägenheten och så skedde i samband med att beslagtaget gods lämnades ut den 4 februari 2004.

text: Mina synpunkter

text: Förutsättningar för ett avspärrande av lägenheten har helt klart förelegat. Ett mycket allvarligt brott hade begåtts där. Det var alldeles uppenbart förenat med risk för att utredningen skulle kunna drabbas av allvarliga problem, om lägenheten lämnats åter så att den kunnat nyttjas för bostadsändamål. Eventuella spår hade då med stor sannolikhet gått förlorade.

text: En prövning enligt proportionalitetsprincipen faller enligt min mening också ut på samma sätt. Det var ett mycket allvarligt brott som förövats och det men det inneburit för bostadsföretaget att inte kunna hyra ut lägenheten på sätt man önskat, måste betraktas som mindre än det men en havererad mordutredning skulle göra.

text: Inför detta yttrande har jag inte kunnat samråda med kammaråklagaren ET om vad som förekommit vid beslutet om att lägenheten skulle avspärras. Jag utgår från att denna fråga diskuterats med berörda utredningsmän hos polisen. En brist i hanteringen är att detta beslut inte skriftligen dokumenterats och inte heller beslutet av mig då avspärrningen hävdes, men detta får inte själva beslutet att framstå som felaktigt. Enligt min bedömning har det varit ett befogat ingrepp i fastighetsägarens besittning av den aktuella lägenheten.

text: Min uppfattning i ersättningsfrågan

text: Enligt vad som ovan anförts, kan jag inte se att beslutet att avspärra aktuell lägenhet varit felaktigt. Av klagandens skrift kan jag heller inte se att man påstår att åtgärden varit felaktig. Sökanden har ändå tvingats tåla viss begränsning i sitt utnyttjande av lägenheten, vilket lett till förmögenhetsskada för denne.

text: Detta torde vara en situation som inte är helt ovanlig i polisiär verksamhet. Polisman slår sönder ett fönster för att bereda sig tillträde till en lägenhet, bryter upp en dörr eller liknande. Detta kan leda till kostnader för en enskild, men det beror inte på fel eller försummelse från polismannens sida, utan är en följd av att polis och åklagare i brottsbekämpande syfte får vidta/besluta om viss våldsanvändning.

text: Jag anser att den skada som målsäganden i nu aktuellt fall har åsamkats är ersättningsberättigande; inte på grund av felaktigt beslut utan på grund av de befogenheter lagstiftaren har givit brottsbekämpande myndigheter att tillgripa tvångsåtgärder. Dessa kan — även rätt beslutade och utförda — leda till skada för en tredje man. Detta är då en fråga som enligt

text: 5 § förordning (1995:1301)

text: om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten, skall handläggas av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars verksamhetsområde skadan inträffat, dvs. RPS eller RÅ.

text: Jag har ingen anledning att ifrågasätta att hyresförlusten för fastighetsägaren uppgått till angivet belopp.”

text: Justitiekanslern har i maj 2005 remitterat ärendet till riksåklagarens kansli med en begäran om ett yttrande därifrån. I remissen har Justitiekanslern angett bl.a. att yttrandet borde koncentreras till frågan om under vilka förutsättningar det finns skäl att hålla en lägenhet avspärrad, särskild i tiden efter det att bevisupptagning har skett i första instans, och frågan om sådana förutsättningar kunde anses ha förelegat i detta fall.

text: Med anledning av remissen har vice riksåklagaren CBL yttrat bl.a. följande.

text: ”Rättslig reglering

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § första punkten skadeståndslagen

text: är staten ersättningsskyldig för bl.a. ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar.

text: Av

text: 27 kap.

text: RB [dvs.

text: rättegångsbalken

text: ; Justitiekanslerns tillägg] framgår följande som är av intresse för frågans bedömning.

text: Av 15 § framgår att för säkerställande av utredning om brott får bl.a. byggnad eller rum tillstängas (avspärrning). Av andra stycket framgår att beträffande sådan åtgärd gäller i tillämpliga delar vad som stadgas i kapitlet om beslag.

text: I 1 § tredje stycket anges att tvångsmedel enligt detta kapitel får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.

text: I 8 § femte stycket föreskrivs att när målet avgörs, skall rätten pröva om ett beslag fortfarande skall bestå.

text: Bedömning

text: Det bakomliggande syftet med regleringen om avspärrning är att förhindra att spår efter ett brott utplånas.

text: Som angivits ovan innehåller tredje stycket i första paragrafen en s.k. proportionalitetsregel vilken innebär att tvångsmedel enligt

text: 27 kap.

text: RB inte får beslutas om inte skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men som åtgärden innebär för bl.a. något motstående intresse. Tvångsåtgärden skall i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden (Fitger,

text: Rättegångsbalken

text: 23:56 b).

text: En grundläggande förutsättning för att en åklagare skall kunna fatta ett beslut om att avspärra en lägenhet är att det sker för att det föreligger anledning till antagande att ett brott har förövats och att man genom undersökning av lägenheten kan finna spår som leder till att utredning om brottet vinns. En annan förutsättning som också bör vara uppfylld är att en avspärrning är nödvändig för att säkerställa att spår och andra omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen om brottet inte skall riskera att gå förlorade. En avspärrning skall inte bestå längre tid än som är nödvändigt för att genom t.ex. en teknisk undersökning säkra den bevisning som finns. Ju allvarligare brott det rör sig om desto större intrång i motstående intressen får accepteras.

text: I detta fall har bolaget genom avspärrningen varit betagen sin möjlighet att hyra ut lägenheten. På detta sätt har bolaget gått miste om intäkter som angivits till drygt tjugotusen kronor.

text: Utredningen i det aktuella fallet avsåg ett av de allra allvarligaste brott som finns. Teknisk undersökning hade förekommit vid ett flertal tillfällen. Åklagaren har angivit att den misstänkte vid flera tillfällen kommit med nya uppgifter om vad som hänt vid gärningstillfället i den aktuella lägenheten. Nya undersökningar i lägenheten hade därför gjorts för att kontrollera de nya uppgifterna. Enligt åklagaren vägde intresset av att om nödvändigt kunna bemöta invändningar med hjälp av förnyad teknisk undersökning över i förhållande till bolagets intresse av att kunna hyra ut lägenheten. Enligt åklagaren kunde det också befaras att den åtalade skulle kunna ändra sina uppgifter i högre instans.

text: För egen del anser jag att det i den föreliggande situationen helt klart funnits förutsättningar att avspärra den aktuella lägenheten för att säkerställa utredningen om brottet. Hur länge en avspärrning får pågå i ett fall som detta är naturligtvis i hög grad en bedömningsfråga och ytterst beroende av de föreliggande omständigheterna. I detta fall har den åtalade nekat till att ha utfört gärningen. Intresset av att kunna säkerställa en adekvat utredning och att vid förekomsten av nya uppgifter kunna kontrollera dessa talar emellertid mycket starkt för att en avspärrning kan upprätthållas under lång tid. Min bedömning är att avspärrningen mycket väl hade kunnat bestå i vart fall till dess hovrätten dömt i målet, d.v.s. den 16 januari 2004.

text: Av vad som angivits ovan under rättslig reglering följer av 27 kap. 8 § femte stycket att när målet avgörs, skall rätten pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Av 15 § andra stycket framgår att beträffande avspärrning gäller i tillämpliga delar vad som är stadgat i 27 kap. om beslag. Av detta följer att rätten då den avgör målet också skall pröva om en avspärrning skall bestå. I förevarande fall har [varken] tingsrätten eller hovrätten [– – –] alls uttalat sig om avspärrningen. Att så inte skett torde bero på att den frågan aldrig underställts rättens prövning.

text: Vad innebär det då att rätten inte uttalat sig om avspärrningen? Enligt min uppfattning torde det innebära att avspärrningen upphört från det att tingsrätten gav sin dom d.v.s. den 19 augusti 2003 (se Gärdes m.fl. kommentar till

text: rättegångsbalken

text: s. 369 jämförd med s. 360 samt JO 1993/94 s. 41). Åklagaren har i tiden därefter inte haft någon laglig rätt att hålla lägenheten avspärrad på sätt som skett. Åklagaren skulle alltså ha sett till att lägenheten åter ställts till bolagets disposition efter det att tingsrätten dömt i målet eller väckt frågan om fortsatt avspärrning i hovrätten. Att så inte skett utgör ett fel eller en försummelse vid myndighetsutövningen. Är bolaget då berättigat till den begärda ersättningen? Enligt min uppfattning är det inte självklart att så är fallet. I samband med utredningar av allvarlig brottslighet får motstående intressen tåla tämligen allvarliga inskränkningar i sina rättigheter för att säkra intresset av möjligheten till lagföring och slutligen en fällande dom. I förevarande fall är det min bedömning att avspärrningen om den underställts rätten hade kunnat bestå i första hand fram till dess hovrättens dom förelåg vilket hade inneburit att bolaget inte kunnat disponera lägenheten för uthyrning under den tiden. Jag anser därför att bolaget inte bör vara berättigat till ersättning i tiden före den 16 januari [2004].”

text: Till CBL:s yttrande har fogats ett yttrande av den 6 juli 2005 från chefsåklagaren KP. Han har då uttalat följande.

text: ”Ärendet rör ett mord som förövats i en lägenhet i Märsta. Under utredningen framkom att två personer — förutom offret — vistats i lägenheten vid den sista tidpunkten då offret var vid liv. Dessa två häktades som misstänkta för mordet.

text: Först efter ett par månader började en av dem berätta vad som skett i lägenheten, vilket ledde till att han försattes på fri fot. Den andre fortsatte att neka till brottet.

text: Under utredningen hade teknisk utredning vid ett flertal tillfällen genomförts i lägenheten och en hel del tekniska bevis hade säkrats. Den person som var häktad kom med nya uppgifter strax före förhandlingen i tingsrätten och dessutom under förhandlingen i tingsrätten. Det kunde befaras att uppgifterna skulle komma att ändras också i högre instans. Då det var ett mycket allvarligt brottspåstående så ansåg jag det vara nödvändigt att kunna bemöta eventuellt nya invändningar med en förnyad teknisk utredning.

text: Jag har haft som självklar utgångspunkt att tvångsmedelsanvändningen skulle bestå under så kort tid som möjligt. Avspärrningen kom trots detta att bestå under tämligen lång tid. I detta fall var den misstänkte andrahandshyresgäst i lägenheten. Det var fastighetsägaren som drabbades av men då lägenheten sedan inte kunde hyras ut på sätt tänkt. Det är naturligtvis olyckligt, men å andra sidan ansåg — och anser jag alltjämt — att intresset att kunna bemöta invändningar på ett tillförlitligt sätt med hjälp av förnyad teknisk undersökning om nödvändigt, vägde över. Likaså kunde det inte uteslutas att en syn på platsen skulle komma att behövas och då skulle lägenheten behöva vara i ursprungligt skick. Enligt min mening hade det varit djupt otillfredsställande att en person misstänkt för mord skulle frikännas på den grunden att en mer eller mindre välgrundad invändning inte kunnat bemötas på grund av att avspärrningen av lägenheten hävts för tidigt. Jag anser därför sammanfattningsvis att det funnits skäl att hålla lägenheten avspärrad under den långa tid som skedde.

text: Jag har inte dokumenterat något beslut om att lägenheten alltjämt skulle vara avspärrad efter avslutad tingsrättsförhandling. Däremot förde jag diskussioner med de utredningsmän som från polisens sida deltog i utredningen och klargjorde som min uppfattning att avspärrningen borde bestå.

text: Till mig kom heller aldrig några propåer från fastighetsägaren om att [avspärrningen av] lägenheten borde hävas. Såvitt känt av mig har dessa krav rests först sedan jag i samband med att HD ej beslöt bevilja prövningstillstånd i saken, hävde avspärrningen.”

text: Bolaget har fått tillfälle att lämna synpunkter på åklagarnas respektive yttranden. Med anledning av det har bolaget tillagt bl.a. följande. Den föregående hyresgästen avhystes på grund av att han inte betalade hyran. Det fanns någon som ville hyra lägenheten redan den 1 oktober 2003. Men eftersom lägenheten var avspärrad kunde bolaget inte hyra ut den då. Bolaget har alltså inte bidragit till det intäktsbortfall som har uppstått.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter

text: Bolaget kräver ersättning mot bakgrund av att en hyreslägenhet i en av bolagets fastigheter var avspärrad med anledning av en förundersökning och ett brottmål som gällde mord. Enligt bolaget ledde avspärrningen till att lägenheten inte kunde hyras ut med följd att bolaget gick miste om hyra för perioden oktober 2003 – mars 2004. Det fordrade beloppet, 22 812 kr, är så beräknat att det avser hyra om 3 744 kr per månad för oktober – december respektive 3 860 kr per månad för januari – mars.

text: Justitiekanslern har i ett antal tidigare sammanhang haft att pröva frågan om staten kan anses skyldig att lämna ersättning till en enskild med anledning av att denne inte kunnat disponera en lägenhet då polisen eller åklagaren har beslutat om att lägenheten skall vara avspärrad t.ex. för en kriminalteknisk undersökning. Som framgår bl.a. av Justitiekanslerns beslut den 19 september 2001 i ärendet med dnr

text: skall Justitiekanslern bedöma denna fråga utifrån bestämmelserna i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)

text: . Enligt dessa bestämmelser skall staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Till detta område hör polisens och åklagarnas brottsbekämpande och utredande verksamhet liksom domstolarnas dömande verksamhet. En utebliven hyresintäkt kan i och för sig utgöra en ren förmögenhetsskada som skulle kunna ersättas med stöd av

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: Det nu anförda innebär att en första förutsättning för att jag skall kunna tillerkänna bolaget någon ersättning är att det kan anses ha förekommit fel eller försummelse vid handläggningen av frågan om avspärrning av lägenheten. Och om denna förutsättning är uppfylld inställer sig följdfrågan om felet eller försummelsen har vållat bolaget en förmögenhetsskada i form av utebliven hyresintäkt för perioden oktober 2003 – mars 2004 så som bolaget har gjort gällande.

text: Frågan om fel eller försummelse, m.m.

text: Med stöd av

text: 27 kap. 15 § rättegångsbalken

text: kan en åklagare besluta att t.ex. en lägenhet skall avspärras för säkerställande av en utredning om brott. Vid en sådan avspärrning gäller bestämmelserna i samma kapitel om beslag i tillämpliga delar. Härav följer att en avspärrning får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för något motstående intresse (1 § tredje stycket), att den som har drabbats av en åklagares beslut om avspärrning kan begära rättens prövning av åtgärden (6 § första stycket ) och att när rätten avgör målet denna skall pröva om avspärrningen skall bestå (8 § femte stycket). Det skall föras ett protokoll över åtgärden att avspärra, och i protokollet skall det anges bl.a. ändamålet med avspärrningen; på begäran av den som har drabbats av avspärrningen skall han få ett bevis om åtgärden (13 §).

text: Av utredningen i ärendet framgår följande. Den aktuella lägenheten avspärrades enligt ett beslut av kammaråklagaren ET, som under den första tiden ledde förundersökningen. Beslutet dokumenterades inte. Inte heller senare dokumenterades något åklagarbeslut i frågan, t.ex. chefsåklagaren KP:s beslut om att lägenheten skulle vara fortsatt avspärrad efter det att tingsrätten hade dömt i målet. Varken vid tingsrätten eller i hovrätten framställde åklagaren något yrkande om att lägenheten skulle hållas avspärrad även i tiden efter domen. Förmodligen av den anledningen har domstolarna inte utlåtit sig i denna fråga när de dömde i målet. Avspärrningen av lägenheten hävdes rent faktiskt först i tiden efter hovrättens dom och detta sedan KP hade gett klartecken till polismyndigheten om att så skulle ske.

text: Jag anser mig inte böra ifrågasätta åklagarens bedömning och beslut om att hålla lägenheten avspärrad inte bara under det inledande skedet av förundersökningen utan även i tiden fram till dess att tingsrätten hade dömt i målet. Inte desto mindre kan det konstateras att åklagarnas handläggning av avspärrningsfrågan var bristfällig. Det som enligt min mening är särskilt allvarligt är att åklagaren underlät att i målet ta upp denna fråga. I praktiken ledde denna brist till att tingsrätten inte övervägde och beslutade i frågan när domen meddelades och att således en bl.a. för fastighetsägaren betydelsefull domstolsprövning inte kom till stånd. Rättsligt sett torde – som också CBL har berört i sitt yttrande – den omständigheten att tingsrätten inte prövade avspärrningsfrågan ha inneburit att avspärrningen upphörde från det att tingsrätten meddelade sin dom (jfr chefsjustitieombudsmannen MM:s beslut den 31 augusti 2005 i ärendet med dnr 2842-2003 och där gjorda hänvisningar). Men rent faktiskt bestod avspärrningen även i tiden efter domen, vilket tydligen förklaras av att åklagaren då lämnade besked till polisen om att lägenheten alltjämt skulle vara avspärrad. Den rätta åtgärden från åklagarens sida i den situationen hade varit att i samband med tingsrättsdomen underrätta polisen om att avspärrningen skulle hävas.

text: Jag finner således att åklagaren har agerat felaktigt vid sin handläggning av avspärrningsfrågan och att det såtillvida finns förutsättningar för ett på

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: grundat ersättningsansvar för staten gentemot bolaget. Det bör tilläggas att även polisen och domstolarna som har att göra med ett fall som innefattar en sådan fråga har ett ansvar för att frågan hanteras på ett riktigt sätt (beträffande domstolarna jfr

text: 27 kap. 15 § rättegångsbalken

text: och 8 § femte stycket samma kapitel om att rätten i samband med att den avgör målet skall pröva om avspärrningen skall bestå). Enligt min mening finns dock inte fog för uppfattningen att polisen, tingsrätten eller hovrätten för sin del har handlagt avspärrningsfrågan i det här fallet på ett sådant sätt att staten har blivit skadeståndsskyldig för den skull.

text: Det förhållandet att ett skadeståndsgrundande fel från åklagarens sida har förekommit är dock inte tillräckligt för att staten skall vara skyldig att utge ersättning till bolaget. För ersättningsansvar krävs även att felet på statens sida står i ett s.k. adekvat orsakssamband med den angivna skadan, dvs. i det här fallet intäktsbortfallet. Det som skall bedömas är då i första hand om tingsrätten skulle ha förordnat om fortsatt avspärrning om åklagaren hade väckt avspärrningsfrågan i målet så att rätten kunde pröva och besluta i frågan samtidigt som den meddelade dom. Om rätten skulle ha beslutat om att lägenheten skulle vara avspärrad även i tiden efter domen kan åklagarens fel inte anses ha åsamkat bolaget något intäktsbortfall för den period under vilken avspärrningen sålunda skulle ha bestått enligt rättens beslut; det saknas i sådant fall ett adekvat orsakssamband mellan felet och intäktsbortfallet.

text: Det är vanskligt att bedöma hur tingsrätten och hovrätten skulle ha ställt sig i avspärrningsfrågan för det fall de hade prövat den. Rent allmänt torde dock gälla att behovet av en bevissäkrande åtgärd av det här slaget i vart fall typiskt sett minskar väsentligt sedan bevisupptagning har skett i första instans. Detta torde ofta leda till att det saknas tillräckliga skäl att låta åtgärden bestå sedan tingsrätten har meddelat dom i målet. Men det kan inte uteslutas att omständigheterna i ett enskilt mål kan vara sådana att det finns anledning att hålla t.ex. en lägenhet fortsatt avspärrad även i tiden efter det att tingsrätten har avgjort målet och fram till dess att domen i ansvarsfrågan har vunnit laga kraft.

text: I det nu aktuella fallet har från åklagarens sida angetts att den tilltalade P.K. hade ändrat sina uppgifter vid flera tillfällen och att det av den anledningen och eftersom det kunde behöva hållas syn i lägenheten förelåg skäl att ha lägenheten avspärrad även efter det att åtal hade väckts och tingsrätten hade hållit huvudförhandling och dömt i målet. Skäl av det slag som åklagarsidan sålunda har hänvisat till skulle i och för sig kunna motivera en fortsatt avspärrning av lägenheten. Åklagarens framställning i denna del är emellertid allmänt hållen, och med hänsyn till det fel som begicks får staten anses skyldig att tydligare visa att felet saknade betydelse. Därför anser jag mig inte ha grund för slutsatsen att tingsrätten – eller hovrätten – för sin del hade kommit till samma uppfattning som åklagaren i avspärrningsfrågan. Jag noterar i sammanhanget att de nya uppgifter som, enligt vad åklagaren har angett, P.K. lämnade strax före och under rättegången inte ledde till någon ny husrannsakan i lägenheten. Sammanfattningsvis finner jag att prövningen av om bolaget skall tillerkännas något skadestånd skall bygga på antagandet att domstolarna inte hade förordnat om fortsatt avspärrning om de – som bort ske – hade fått besluta i avspärrningsfrågan.

text: Av det anförda följer att jag anser att åklagaren har gjort sig skyldig till ett skadeståndsgrundande fel vid handläggningen av frågan om lägenheten skulle vara avspärrad och att detta har lett till att lägenheten i praktiken hölls avspärrad från det att tingsrätten dömde i målet, den 19 augusti 2003, till dess att lägenheten på nytt ställdes till bolagets disposition, den 4 februari 2004. Denna inskränkning i bolagets rätt att disponera över lägenheten berodde med andra ord på en avspärrning som enligt min bedömning får anses ha saknat laga stöd. Och omvänt hade bolaget fått tillgång till lägenheten från dagen för tingsrättens dom för det fall åklagaren inte hade agerat på ett felaktigt sätt.

text: Frågan om skadans storlek

text: Som framgått skall lägenheten anses ha varit felaktigt avspärrad från den 19 augusti 2003 till den 4 februari 2004. Den föregående hyresgästen blev enligt bolaget avhyst per den 1 oktober 2003 på grund av att han inte hade betalt hyra. Enligt vad bolaget har anfört skulle lägenheten ha kunnat hyras ut fr.o.m. det datumet, om den inte hade varit avspärrad. Bolaget har vidare sagt att avspärrningen ledde till att lägenheten stod tom och outhyrd fr.o.m. oktober 2003 t.o.m. mars 2004, eller med andra ord den period till vilken anspråket på ersättning hänför sig.

text: Jag finner inte anledning att ifrågasätta riktigheten i det som bolaget sålunda har anfört eller bolagets uppgifter om hyrans storlek. Med dessa utgångspunkter drar jag slutsatsen att den felaktiga avspärrningen ledde till att bolaget gick miste om hyresintäkter för oktober 2003 – mars 2004 och att dessa intäkter uppgår till yrkade 22 812 kr. Därför och då det inte har framkommit någon omständighet som tyder på att det har förekommit något medvållande på bolagets sida bör enligt min mening bolaget tillerkännas skadestånd med det begärda beloppet.

text: Avslutande ord

text: Detta ärende illustrerar betydelsen av att frågor om användningen av tvångsmedel, t.ex. som här en avspärrning enligt

text: 27 kap. 15 § rättegångsbalken

text: , ägnas tillbörlig uppmärksamhet såväl i förundersökningar som i brottmål. Det gäller naturligtvis primärt den myndighet, t.ex. en åklagare, som tar det grundläggande beslutet i frågan. Men även andra myndigheter som polisen och domstolarna har eller i varje fall kan ha ett ansvar för en korrekt hantering av frågor av detta slag. Främst från rättssäkerhetssynpunkt är det av största vikt att tvångsmedelsfrågor handläggs på ett riktigt sätt av var och en av de rättsvårdande myndigheter som kommer i kontakt med frågorna.

text: Mot bakgrund av det nu sagda låter jag sända ett exemplar av detta beslut inte bara till Åklagarmyndigheten och till Polismyndigheten i Stockholms län, vilka har yttrat sig i ärendet, utan även till Domstolsverket och till Rikspolisstyrelsen för dessa myndigheters kännedom.

text: Jag ser inte anledning att vidta någon ytterligare åtgärd med anledning av det som har kommit fram i ärendet. Handläggningen avslutas därför med detta beslut.


title: Remissyttrande över Transportstyrelsens framställan Särskild sekretess för uppgifter om ägare till utlandsregistrerade fordon (N2014/3912/TIF)

text: Genomgången av de förslag som läggs fram i Transportstyrelsens framställan och de överväganden som görs där har skett med de utgångspunkter som Justitiekanslern främst har att beakta.

text: Enligt framställningen (s. 21) är det huvudsakliga skälet till att Sverige ännu inte har anslutit sig till det redan befintliga avtalet om informationsutbyte mellan olika länders fordons- och körkortsregistermyndigheter, EUCARIS, att en sådan anslutning skulle leda till konflikter mellan den svenska offentlighetsprincipen och andra länders krav på att uppgifter som lämnas ut inte ska bli offentliga. Intresset av att upprätthålla offentlighetsprincipen har således bedömts överväga intresset av internationellt informationsutbyte i det sammanhanget. Mot den bakgrunden kan det möjligen ifrågasättas om skälen för den nu föreslagna sekretessregleringen är så starka att de motiverar det ingrepp i offentlighetsprincipen som ett genomförande skulle innebära (jfr i sammanhanget även Inger Österdahl, Offentlighetsprincipen och det internationella samarbetet, SvJT 2015 s. 239).

text: En omständighet som skulle kunna tala i motsatt riktning – och som inte har berörts i Transportstyrelsens framställan – är att uppgifter om att utlandsregistrerade fordon överhuvudtaget har passerat en betalstation eller motsvarande i Sverige kan antas vara integritetskänsliga i sig på ett helt annat sätt än motsvarande uppgifter avseende svenskregistrerade fordon. Att ett svenskt fordon befunnit sig i Sverige säger ju egentligen inte mer än vad man i allmänhet kan förvänta sig, vilket däremot inte är fallet med en uppgift om att ett utländskt fordon har befunnit sig här i landet. Denna skillnad skulle – vid sidan om de rent praktiska överväganden som Transportstyrelsen har redogjort för – kunna motivera att ett mer långtgående sekretesskydd införs för uppgifter om utländska fordon.

text: Frånsett dessa reflektioner har Justitiekanslern inte några synpunkter på de lämnade förslagen.


title: Fråga om ett kommunalråd tilllika kommunstyrelsens ordförande i Umeå kommun har brutit mot tryckfrihetsförordningens respektive yttrandefrihetsgrundlagens regler

text: Justitiekanslern inleder inte förundersökning. Justitiekanslern gör vissa uttalanden inom ramen för sin tillsynsverksamhet.

text: 1. Ärendet

text: 1.1 Anmälningar

text: I en anonym anmälan som kom in till Justitiekanslern den 31 mars 2011 uppges att LH, kommunalråd tillika kommunstyrelsens ordförande i Umeå kommun, dels genom ett SMS-meddelande, dels genom vissa uttalanden i en blogg på Internet har brutit mot

text: tryckfrihetsförordningens

text: (TF) respektive

text: yttrandefrihetsgrundlagens

text: (YGL) regler (Justitiekanslerns dnr

text: I en anmälan som kom in till Justitiekanslern den 3 maj 2011 ifrågasätts om LH, genom SMS-meddelandet i Justitiekanslerns ärende med dnr

text: , har brutit mot TF:s regler om repressalieförbudet (Justitiekanslerns dnr

text: 1.2 Bakgrund

text: 1.2.1 Det ifrågasatta SMS-meddelandet Tidningen Västerbottens-Kuriren publicerade den 1 februari 2011 en debattartikel skriven av en person som var anställd som webbredaktör på Västerbottens museum. I artikeln, som publicerades i såväl tidningens pappersupplaga som dess nätupplaga, beskrevs och diskuterades kopplingen mellan Umeå kommun och ett lokalt fastig-hetsbolag, Balticgruppen AB. Den 2 februari 2011 skickade LH följande SMS-meddelande till chefen för Väster-bottens museum, UG: Hej U. Jag läste den debattartikel som din webbredaktör skrev mot Baltic. Det är ju en person som haft flera sådana artiklar förut men nog är jag helt säker på att du och museet för all framtid inte bör kontakta Baltic för att de ska sponsra någon verksam-het. Jag vet ju att han skriver vad han vill som privatperson men han kan långt ifrån må bra med alla de insinuationer som fanns. Dessutom en massa fel, men det ansvaret ligger ju på VK som publicerar.

text: 1.2.2 Det ifrågasatta inlägget på en blogg

text: I ett inlägg den 20 mars 2010 på en internetblogg med webbadressen [uteslutet här] under rubriken ”Det är länge sedan en centerpartist förlöjligat så många konsulter och ska förstatliga utseendena” har LH anfört följande: […] När det gäller PH [forskare i skogspatologi vid Sveriges Lantbruksuniversitet (SLU) i Umeå, tillika medlem i centerpartiet; Justitiekanslerns anmärkning] syn så liknar den det många andra kommit med när det gäller utredningar, att man ska be-ställa resultatet i förväg och den modellen tror inte jag ett enda dugg på. Jag hoppas verkligen inte den synen genomsyrar de forskningsprojekt som bedrivs på SLU där Per har sin anställning att vi har en forskning där resultatet bestäms i förväg, då blir jag djupt fundersam över hela forskningen, så jag får nog fråga TL dekanus på skogis [skogsfakulteten vid SLU; Justitiekanslerns anmärkning] hur man jobbar […] Anmälaren anser att LH i sitt inlägg dels insinuerar att den namngivne forskaren fa-bulerar sina forskningsresultat, dels försöker skrämma den namngivne forskaren till tystnad i sin samhällskritik. LH:s inlägg var föranlett av ett tidigare inlägg med rubriken ”När H är borta stannar Umeå...”, skrivet den 5 mars 2010 av den namngivne forskaren på en blogg med webbadressen [uteslutet här].

text: 2. Justitiekanslerns bedömning

text: 2.1 SMS-meddelandet 2.1.1 Rättsliga utgångspunkter

text: Av

text: 1 kap. 1 § tredje stycket

text: TF framgår att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst till bl.a. författare och nyhetsbyråer för offentliggörande i tidningar och andra tryckta skrifter om inte något annat är föreskrivet i TF (meddelarfrihet). Motsvarande bestämmelse finns i

text: 1 kap. 2 §

text: YGL.

text: Sedan den 1 januari 2011 är i

text: 3 kap. 4 § andra stycket

text: TF respektive

text: 2 kap. 4 § tredje stycket

text: YGL uttryckligen stadgat att en myndighet eller ett allmänt organ inte får ingripa mot någon för att han eller hon i en tryckt skrift har brukat sin tryckfrihet eller medverkat till ett sådant bruk respektive i ett radioprogram eller en teknisk upptag-ning har brukat sin yttrandefrihet. Uppsåtligt ingripande i strid med bestämmelserna är numera också straffsanktionerat direkt genom bestämmelsen i

text: 3 kap. 5 § tredje stycket

text: TF respektive

text: 2 kap. 5 § tredje stycket

text: YGL, om den som brukat sin rätt drabbas av avskedande, uppsägning, meddelande av disciplinpåföljd eller en liknande åtgärd.

text: Detta s.k. repressalieförbud gällde visserligen även tidigare som en följd av stadgan-det i

text: 1 kap. 3 §

text: TF respektive

text: 1 kap. 4 §

text: YGL att ingen får tilltalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadeståndsskyldighet för missbruk av tryck- eller yttrandefrihe-ten eller medverkan däri i annan ordning eller annat fall än vad TF eller YGL medger. En överträdelse av repressalieförbudet kunde härvid, om den skedde i samband med myndighetsutövning mot den enskilde, föranleda ansvar för tjänstefel enligt

text: brottsbalkens

text: bestämmelser.

text: I kommunal verksamhet fick detta emellertid till följd att överträdelser av repressalie-förbudet inte kunde föranleda straffrättsligt ansvar eftersom frågan om disciplinan-svar för kommunanställda regleras i kollektivavtal, och inte i lag som för statsanställ-da, vilket innebär att disciplinåtgärder mot kommunanställda inte utgör myndighets-utövning. Sedan den 1 januari 2011 är dock skyddet mot repressalier på grund av medverkan till ett yttrande i ett grundlagsskyddat medium detsamma för alla offent-ligt anställda.

text: För kommunala bolag har i

text: 13 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen

text: 2009:400 (OSL) gjorts hänvisningar till bestämmelserna i TF och YGL om repressalieförbudet. I

text: 14 kap. 1 §

text: OSL har också införts en bestämmelse om straff för överträdelser av repressalieförbudet som motsvarar vad som gäller enligt TF och YGL.

text: Repressalieförbudet innebär att i princip varje åtgärd som medför negativa konse-kvenser för en offentligt anställd person och som grundar sig på dennes medverkan i en tryckt skrift i princip är otillåten. Myndigheter och chefer hos myndigheter får så-ledes inte vidta några för en enskild negativa tjänsteåtgärder på grund av den enskil-des bruk av tryck- eller meddelarfriheten. Det kan här anmärkas att det även när TF eller YGL inte kan tillämpas genom bestämmelserna i

text: 2 kap. 1 § 1 regeringsformen

text: (RF) får anses föreligga ett motsvarande skydd mot repressalieåtgärder (se JO:s be-slut den 25 september 2009 i ärendet med dnr 149-2009 m.fl.).

text: Repressalieförbudet omfattar även åtgärder som inte kan föranleda straff och företrä-dare för det allmänna är utanför det straffbelagda området underkastade tillsyn av Riksdagens ombudsmän (JO) och Justitiekanslern (

text: prop. 2009/10:81 s. 42

text: Av förarbetena till de nya bestämmelserna framgår att det inte är uteslutet att en åt-gärd som riktas mot någon annan än en anställd vid myndigheten kan omfattas av repressalieförbudet. Straffansvar för åtgärder mot andra än anställda är dock uteslutet på grund av karaktären av de repressalier som enligt straffbestämmelsen krävs för att föranleda sådant ansvar (

text: prop. 2009/10:81 s. 43

text: Förbudet förutsätter för sin tillämpning att det finns någon form av lydnads- eller beroendeförhållande mellan meddelaren och företrädaren för myndigheten eller det allmänna. I typfallet rör det sig om en person med överordnad tjänsteställning som tillrättavisar en underordnad, alltså någon med en reell möjlighet att utsätta den andre för någon form av negativa verkningar.

text: 2.1.2 Överträdelse av repressalieförbudet?

text: Justitiekanslern konstaterar inledningsvis att de uttalanden som skett i den aktuella debattartikeln omfattas av regleringen i TF/YGL. Omständigheterna i ärendet är emellertid sådana att det inte kan vara fråga om en överträdelse av repressalieförbu-det som kan föranleda straffrättsligt ansvar. Förundersökning ska alltså inte inledas.

text: Frågan är då om det kan vara fråga om en icke straffsanktionerad överträdelse av re-pressalieförbudet. Därvid måste det göras en bedömning av i vilken egenskap LH har skickat och uttalat sig i SMS-meddelandet, mot vem uttalandet riktat sig och om det-ta i sig kan anses utgöra en repressalie.

text: LH är kommunalråd tillika kommunstyrelsens ordförande i Umeå kommun. Vidare är han styrelseordförande i det kommunala bolaget Umeå Kommunföretag AB. Väs-terbottens museum ägs till 60 procent av Umeå kommun genom detta bolag. Mot den bakgrunden och med beaktande av meddelandets innehåll måste LH anses ha skickat SMS-meddelandet som företrädare för Umeå kommun och/eller det kommunala bo-laget Umeå Kommunföretag AB.

text: Frågan är därefter vilken betydelse som ska tillmätas den omständigheten att SMS-meddelandet skickades till UG och inte till den aktuelle artikelförfattaren. (Jfr Justi-tiekanslerns beslut den 16 oktober 2007 i ärendet med dnr

text: .) För att SMS-meddelandet ska kunna utgöra en överträdelse av repressalieförbudet måste också, som ovan angetts, LH ha intagit en överordnad ställning i förhållande till meddelaren.

text: Oavsett hur det förhåller sig med det nyss sagda konstaterar Justitiekanslern följande. Om LH:s SMS-meddelande anses innefatta ett uttalande om att artikelförfattarens bruk av sin tryck- och yttrandefrihet kan komma att påverka medelstilldelningen till museet innebär detta, enligt Justitiekanslerns mening, inte ett så konkret ingripande att det kan betecknas som en repressalie. Någon överträdelse av repressalieförbudet kan redan på grund härav inte anses ha ägt rum.

text: 2.1.3 Vissa uttalanden inom ramen för Justitiekanslerns tillsyn

text: Det inträffade har således inte innefattat någon överträdelse av repressalieförbudet. SMS-meddelandets innehåll och avfattning kan emellertid knappast uppfattas på nå-got annat sätt än som en form av indirekt påtryckning mot någon som har brukat sin tryck- och yttrandefrihet. Det står givetvis LH, liksom var och en, fritt att diskutera och kritisera vad någon, oavsett vem, har uttalat i medierna. Det finns emellertid samtidigt anledning att framhålla vikten av att den som företräder en myndighet eller ett allmänt organ särskilt beaktar meddelarfrihetens stora betydelse som ett värn för yttrande- och informationsfriheten i vårt samhälle. Bedömd mot bakgrund av de ovan redovisade grunderna för den tryckfrihetsrättsliga regleringen måste LH:s agerande enligt Justitiekanslerns bedömning anses som klart olämpligt. 2.2 Inlägget på en blogg När det gäller det anmälda blogginlägget är omständigheterna sådana att det inte kan röra sig om någon överträdelse av repressalieförbudet. Denna del av anmälan föranleder inte någon åtgärd här.