title: En flicka, född år 2000, genomgick läkarundersökningar i anledning av misstanke om sexuella övergrepp. Bland annat fråga om fadern, mot vilken misstankar riktades, som vårdnadshavare borde ha underrättats om de förestående undersökningarna

text: Anmälan

text: I en anmälan till JO framförde advokaten AA såsom ombud för BB klagomål mot barnkliniken vid Universitetssjukhuset MAS i Malmö samt Oxie stadsdelsförvaltning och socialjouren i Malmö kommun. Klagomålen avsåg handläggningen av ett ärende rörande BB:s dotter CC, född 2000, i anledning av en läkarundersökning som genomfördes vid barnkliniken den 7 juli 2001.

text: AA anförde bl.a. följande. BB och DD hade gemensam vårdnad om CC. BB fick genom en tredje person den 15 juli 2001 veta att CC, på DD:s begäran, hade genomgått en läkarundersökning den 7 juli 2001. Anledningen till undersökningen var att CC:s mor misstänkte att CC hade varit utsatt för sexuella övergrepp. BB har ”erhållit ingen eller bristfällig information i efterhand om vad som förevarit med hans barn”. BB har även, mot bakgrund av att han är vårdnadshavare, ifrågasatt om barnkliniken och socialförvaltningen genom dess jourgrupp i Malmö har agerat riktigt då de beslutat om undersökningen av CC utan att han informerats härom.

text: Utredning

text: Inledningsvis inhämtade föredraganden i ärendet upplysningar per telefon från socialsekreteraren EE, Oxie stadsdelsförvaltning i Malmö kommun. Han uppgav bl.a. följande. Initiativet till läkarundersökningen av CC togs av modern själv. Förvaltningen var inte inblandad i detta. Förvaltningen fick från socialjouren reda på att CC hade läkarundersökts den 7 juli 2001. Veckan därpå gjordes ytterligare en undersökning av CC under narkos. Efter det att båda undersökningarna hade genomförts var han i kontakt med DD som förklarade att hon hade informerat BB om undersökningarna. Han kontaktade BB den 17 eller den 18 juli 2001 och talade med honom om det inträffade.

text: Vidare inhämtades från barnkliniken vid MAS kopior av journalanteckningar rörande CC för tiden mellan den 1 juli och den 31 augusti 2001.

text: Därefter anmodades Socialstyrelsen, rättsavdelningen, att, med hänsyn till vad som framgick av anmälan till JO och upprättad tjänsteanteckning över telefonsamtal med socialsekreteraren EE, göra en utredning och yttra sig över de åtgärder som hälso- och sjukvårdspersonal vid Universitetssjukhuset MAS i Malmö hade vidtagit. I remissvaret anfördes följande.

text: Utredning

text: Socialstyrelsen har inhämtat yttrande från ställföreträdande chefsöverläkaren FF Universitetssjukhuset MAS, samt kopia av aktuella journalhandlingar. Av handlingarna i ärendet framgår att barnet undersöktes av sekundärjourhavande läkare den 7 juli 2001 efter att barnets mor sökt akut och begärt undersökning på grund av misstanke om sexuellt övergrepp. Undersökningen visade inga tecken på yttre våld, men då den inte var fullständig kompletterades den med en undersökning av gynekolog den 12 juli 2001. Undersökningarna gav inga hållpunkter för skada på barnet, vilket muntligen meddelades barnets mor. Båda föräldrarna är vårdnadshavare. Den andre föräldern fick inte någon information om att hans dotter skulle undersökas. Man förutsatte att den medföljande föräldern skulle upplysa denne om att undersökningar skett och resultatet av dessa. Information lämnades också i efterhand av barnets mor. Ansvarig läkare informerade socialjouren per telefon den 7 juli 2001 om resultatet av den undersökning som utförts samma dag.

text: Socialstyrelsens bedömning

text: Enligt

text: 6 kap. 1 § föräldrabalken

text: (FB) har barn rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Av

text: 6 kap. 2 § andra stycket

text: FB följer, att den som har vårdnaden om ett barn har ett ansvar för barnets personliga förhållanden och för att dess behov enligt 1 § blir tillgodosedda. Hit hör bl.a. att barnet får erforderlig hälso- och sjukvård. För att kunna utöva vårdnaden har vårdnadshavaren, enligt

text: 6 kap. 11 §

text: FB, rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Enligt

text: 2 a § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

text: skall vård och behandling, så långt det är möjligt, utformas och genomföras i samråd med patienten. Likalydande bestämmelser finns i

text: 2 kap. 1 § lagen (1998:531)

text: om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. När det gäller små barn skall ett sådant samråd ske med vårdnadshavaren. Vård och behandling med stöd av hälso- och sjukvårdslagen kan i princip inte ges utan den enskildes samtycke. Av

text: 6 kap. 13 §

text: FB framgår att om barnet har två vårdnadshavare skall de tillsammans utöva beslutanderätten. I princip skall alltså vårdnadshavarna fatta gemensamma beslut när det gäller för barnet angelägna frågor. Om ett barn kommer till hälso- och sjukvården med en förälder uppkommer frågan vilken skyldighet personalen har att utreda vem som är behörig att företräda barnet och besluta om insatser. Bestämmelserna i

text: 6 kap. 13 §

text: FB skall inte tolkas så att båda föräldrarna skall behöva delta i alla vardagliga avgöranden. Om föräldrarna inte sammanbor måste med nödvändighet den förälder som har barnet hos sig fatta de beslut som rör den dagliga omsor gen. När det gäller åtgärder inom hälso- och sjukvården måste det i många fall anses tillräckligt att samråd sker med den ene vårdnadshavaren. Man får utgå från att den vårdnadshavare som initierar vårdkontakten informerar den andre vårdnadshavaren. Samråd med den andre vårdnadshavaren bör dock ske om det finns någon särskild anledning misstänka att denne inte samtycker till behandlingen eller om det är fråga om åtgärder av ingripande beskaffenhet för barnets framtid. Finns det anledning att misstänka att den andre vårdnadshavaren skulle vara av annan uppfattning torde det därför, åtminstone vid icke akuta åtgärder, åligga hälso- och sjukvårdspersonalen att försöka närmare undersöka om så är fallet genom att exempelvis fråga den närvarande föräldern.

text: Hälso- och sjukvårdspersonalen vid barnkliniken UMAS får i förevarande ärende anses ha handlat utifrån sina skyldigheter att bereda den enskilde patienten god vård. Man har vidare uppfyllt sin skyldighet att göra anmälan till socialnämnden i enlighet med

text: 71 § andra stycket socialtjänstlagen

text: (l980:620). Barnets mor uppsökte barnkliniken akut på grund av misstanke om sexuella övergrepp. Mot bakgrund av frågans vikt torde inte ett beslut om undersökning av barnet den 7 juli 2001 kunnat vänta tills den andre vårdnadshavarens inställning inhämtats. Däremot kan viss tveksamhet råda om inte samtycke borde inhämtats från barnets far avseende gynekologundersökningen den 12 juli 200l. Ett problem i detta sammanhang är att det är barnets far som modern misstänker för övergreppen. Detta anges inte direkt av modern men framgår av hennes uppgifter i akutjournalen. Vid oenighet mellan vårdnadshavarna finns ingen möjlighet att ge den ene förälderns uppfattning företräde. Samtidigt är det barnets bästa som självfallet skall iakttas i detta sammanhang. Den 1 januari 2000 trädde lagen (

text: ) om särskild företrädare för barn i kraft. Syftet med lagen är att stärka möjligheterna att ta till vara barnets rätt om en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i nära förhållande till misstänks för brott mot barnet. En särskild företrädare skall under vissa förutsättningar förordnas för barnet i dessa fall. En ansökan om förordnande skall göras av åklagaren hos tingsrätten. Domstolen kan förordna interimistiskt utan vårdnadshavarens vetskap om det behövs för att barnets rätt skall kunna tas till vara. För att en särskild företrädare för barnet skall kunna förordnas fordras att brottet är polisanmält, det räcker inte med en anmälan till socialförvaltningen. Såväl läkaren som socialnämnden, den sistnämnda åtminstone efter att ha fått kunskap om att modern hade kontakt med hälso- och sjukvården, skulle kunnat ha polisanmält brottet. Åklagaren skulle då kunnat ta ställning till om särskild företrädare skulle förordnas och ansöka om detta hos tingsrätten. Efter domstols beslut om förordnande kunde därefter den särskilde företrädaren besluta om en läkarundersökning av barnet är till barnets bästa eller ej i den aktuella situationen. Detta ärende aktualiserar behovet av information till hälso- och sjukvårdspersonalen om den nya lagstiftningen om särskild företrädare för barn. Frågan om vilka möjligheter en vårdnadshavare har att vidta åtgärder utan den andre vårdnadshavarens samtycke har aktualiserats alltmer, inte minst från hälso- och sjukvårdens sida. Frågan har, bl.a. av Socialstyrelsen, lyfts till departementsnivå och kommer att behandlas i den av regeringen aviserade översynen av vårdnadslagstiftningen. Vad gäller socialförvaltningens handlande vill Socialstyrelsen framhålla följande. Det förefaller märkligt att socialförvaltningen först efter att båda undersökningarna hade genomförts, var i kontakt med modern som då förklarade att hon informerat fadern om undersökningarna. Socialstyrelsen anser att socialtjänsten redan vid kunskapen om den första undersökningen borde ha kontaktat föräldrarna, i synnerhet som det pågick en utredning av barnet med stöd av

text: 50 § socialtjänstlagen

text: och med hänsyn till moderns misstanke om att barnet varit utsatt för sexuellt övergrepp.

text: Till Socialstyrelsens remissvar fanns fogat ett yttrande av ställföreträdande chefsöverläkaren FF Universitetssjukhuset MAS, Barn- och ungdomscentrum i Malmö. Hon anförde följande.

text: Yttrandet är grundat på berörd överläkares och sjuksköterskas journalanteckningar och i enlighet med överenskommelse med Socialstyrelsens regionala tillsynsenhet också på muntlig information från berörd överläkare. Var god se bifogade kopior (här utelämnade, JO:s anm.). Som framgår av bifogade kopior av journalhandlingar rör ärendet ett barn som undersöktes 01-07-07 av sekundärjour efter att modern sökt med barnet akut och begärt undersökning på misstanke om sexuellt övergrepp. Båda föräldrar är vårdnadshavare.

text: Modern hade per telefon före besöket uppmanats att kontakta sociala myndigheter vilket också gjorts. Undersökningen gav inga tecken på yttre våld men då den inte var fullständig kompletterades den på remiss från sekundärjour med en undersökning i narkos av gynekolog 01-07-12. Undersökningarna gav inga hållpunkter för skada på barnet, vilket meddelades medföljande moder samt per telefon 01-07-07 till sociala jouren av handläggande läkare. Vid akuta besök är vi skyldiga att på förälders begäran undersöka och ev. behandla ett barn i enlighet med hälso- och sjukvårdslagen 4 §, d v s att om någon behöver omedelbar hälso- och sjukvård skall sjukvården erbjuda sådan vård. Då en förälder söker och båda föräldrar är vårdnadshavare förutsätter vi att den medföljande föräldern i enlighet med sina skyldigheter upplyser den andra föräldern om att undersökning skett och resultat. I ovanstående fall undersöktes barnet akut på begäran av en av vårdnadshavarna som då förutsätts meddela den andra vårdnadshavaren om undersökning och resultat. Skyldigheten, som föreligger enligt

text: socialtjänstlagen

text: 71 §

text: , att genast till socialnämnden anmäla om vi får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till underårigs skydd, har också fullgjorts. Jag finner således att vi i det relaterade ärendet handlat i enlighet med våra skyldigheter och att upplysningsskyldighet för orsak och resultat av besöket för den icke medföljande föräldern åligger den förälder som söker med barnet. Härefter inhämtades från Oxie stadsdelsförvaltning kopior av bl.a. utredning, daterad den 27 juli 2001, enligt

text: 50 § socialtjänstlagen (1980:620)

text: , journalanteckningar för tiden mellan den 18 april och den 19 juli 2001 samt rapport, daterad den 7 juli 2001, från socialjouren i Malmö avseende CC.

text: AA kommenterade remissvaret.

text: I beslut den 4 april 2003 anförde JO André följande.

text: Rättslig reglering

text: Socialstyrelsen har i sitt remissvar redovisat här aktuella bestämmelser rörande vårdnadshavares rättigheter och skyldigheter samt hälso- och sjukvårdspersonals ansvar. Jag kan, vad gäller den rättsliga regleringen, hänvisa till den redovisningen.

text: Även om det inte har direkt betydelse för bedömningen i detta ärende vill jag för egen del endast tillägga följande.

text: Huvudregeln när det gäller förhållandet mellan en underårig och hans eller hennes vårdnadshavare är enligt

text: 6 kap. 11 § föräldrabalken

text: (FB) att vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnadshavaren skall dock enligt stadgandet i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. När det gäller vård och behandling finns, som Socialstyrelsen har anfört i sitt yttrande, bestämmelser om att vård och behandling så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten. När det gäller små barn skall ett sådant samråd ske med vårdnadshavaren. När det gäller äldre barn kan det, mot bakgrund av

text: föräldrabalkens

text: bestämmelser, knappast antas att det föreligger en ovillkorlig skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen att informera vårdnadshavaren i allt som rör den underårige patienten. Detta beror på vad frågan gäller och barnets mognadsgrad.

text: Bedömning

text: Kontakt med vårdnadshavare inför läkarundersökning I förevarande fall har de aktuella undersökningarna av CC skett på begäran av CC:s mor. Det frågan gäller är om BB:s inställning till undersökningarna av CC skulle ha inhämtats. Av

text: 6 kap. 13 §

text: FB framgår att om barnet har två vårdnadshavare skall de tillsammans utöva bestämmanderätten. Det krävs alltså normalt gemensamma beslut i frågor som rör vårdnaden. Bestämmanderätten utövas dock av den ene vårdnadshavaren ensam när den andre till följd av frånvaro, sjukdom eller annan orsak är förhindrad att ta del i beslut rörande vårdnaden som inte utan olägenhet kan uppskjutas. Beslut av ingripande betydelse för barnets framtid får dock inte fattas av den ene vårdnadshavaren ensam, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det.

text: När det gäller åtgärder inom hälso- och sjukvården måste det i många fall anses tillräckligt att samråd sker med den ene vårdnadshavaren. Man får utgå från att den vårdnadshavare som initierar vårdkontakten informerar den andre vårdnadshavaren. Samråd med den andre vårdnadshavaren skall dock som regel ske om det finns någon särskild anledning att misstänka att denne inte samtycker till behandlingen eller om det är fråga om mera ingripande åtgärder. Undersökningen den 7 juli 2001 Av utredningen framgår att undersökningen av CC den 7 juli 2001 genomfördes i anledning av att DD, på grund av att hon misstänkte att CC varit utsatt för sexuella övergrepp, besökte sjukhuset akut samma dag. Av utredningen framgår vidare att det var barnets fader som DD riktade sina misstankar mot.

text: Undersökningen kan enligt min mening, med hänsyn till vad som i ärendet framkommit om den, inte anses ha varit av så ingripande betydelse för barnets framtid att det av det skälet var nödvändigt att inhämta faderns samtycke. Fråga uppkommer emellertid om hälso- och sjukvårdspersonalen ändå borde ha inhämtat hans inställning till undersökningen innan den ägde rum. Som framgått tidigare är huvudregeln att den ene vårdnadshavaren ensam kan utöva bestämmanderätten endast när den andre är förhindrad att ta del i beslut rörande vårdnaden som inte utan olägenhet kan uppskjutas. Vidare fanns anledning för hälso- och sjukvårdspersonalen att misstänka dels att det förelåg en intressekonflikt mellan föräldrarna, dels att barnets far kunde ha synpunkter på behovet av en undersökning av aktuellt slag.

text: Huruvida det var möjligt att i detta fall senarelägga undersökningen är en bedömningsfråga som personalen hade att ta ställning till utifrån de faktiska omständigheter som förelåg. FF:s yttrande ger uttryck för att sjukhuspersonalen ansåg att det var fråga om en undersökning av akut karaktär. Socialstyrelsen har beträffande den frågan anfört att ”mot bakgrund av frågans vikt torde inte ett beslut om undersökning av barnet den 7 juli 2001 kunnat vänta tills den andre vårdnadshavarens inställning inhämtats”. Det som kommit fram i ärendet ger mig, även om det i efterhand kan ifrågasättas hur brådskande undersökningen egentligen var, inte underlag för att i denna fråga göra någon annan bedömning än den

text: Socialstyrelsen har givit uttryck för. Jag finner således, även om det fanns anledning för hälso- och sjukvårdspersonalen att misstänka att fadern kunde ha synpunkter på att undersökningen genomfördes, inte skäl att rikta någon kritik mot personalen för att den inte efterhörde hans inställning. Undersökningen den 12 juli 2001 Av sjukhusets journalanteckningar över undersökningen den 7 juli 2001 och vad FF anfört i sitt yttrande till Socialstyrelsen framgår att undersökningen inte visade några tecken på yttre våld. Vidare framgår det att ytterligare en undersökning behövde göras. Den undersökningen gjordes under narkos av gynekolog den 12 juli 2001, dvs. fem dagar efter den första undersökningen. Detta talar för att den inte var av akut karaktär. Det fanns därför enligt min mening inte skäl att på den grunden underlåta att inhämta BB:s inställning. Denna senare undersökning måste också anses ha varit av mera ingripande karaktär. Vidare fanns det som jag anfört ovan anledning för hälso- och sjukvårdspersonalen att misstänka att det förelåg en intressekonflikt mellan föräldrarna och att BB, särskilt mot bakgrund av att undersökningen den 7 juli 2001 inte hade visat något anmärkningsvärt, kunde ha synpunkter på behovet av ytterligare undersökning. Enligt min mening var det en sådan situation där personalen borde ha kontaktat fadern för att efterhöra hans inställning till undersökningen.

text: I detta sammanhang noterar jag att i betänkandet av Kommittén mot barnmisshandel (

text: SOU 2001:72

text: ) föreslogs att frågan om vårdnadshavares möjlighet att ensam besluta om vård och behandling av barnet när barnets föräldrar gemensamt har vårdnaden skulle behandlas i översynen av 1998 års vårdnadsreform. Regeringen beslutade i juni 2002 att tillsätta en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utvärdera 1998 års reform om vårdnad, boende och umgänge (

text: dir. 2002:89

text: Övrigt När det gäller Oxie stadsdelsförvaltnings och socialjourens i Malmö kommun agerande föreligger, med hänsyn till vad som framgår av de handlingar som har inhämtats från stadsdelsförvaltningen och vad EE har uppgett, inte skäl till någon kritik från min sida. Jag har vid den bedömningen bl.a. beaktat att läkarundersökningarna inte har initierats av socialtjänsten utan att initiativet till undersökningarna kom från DD själv.

text: Vad AA i övrigt har anfört föranleder inte något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida. ––––––––––––

text: Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda.


avgjordAv: Jan Pennlöv

publisher: Justitieombudsmannen

title: Fråga om lämpligheten av bandupptagning som efterforskningsmetod vid skatterevision

org: jo

text: I en anmälan till JO mot Skattemyndigheten i Linköping anförde AA bl.a. följande.

type: stycke

text: Han är ägare av H. AB, som sedan 1993 bedrivit verksamhet med försäljning av snabbmat i Linköping. Under våren 1999 inleddes en skatterevision av bolaget. Den 7 juni 1999 företog revisorn BB bandupptagning i bolagets lokal. Upptagningen ägde rum under restaurangens öppethållande. Kunderna kände inte till att de blev föremål för bandupptagning. Han hade heller inte lämnat sitt medgivande till denna. Föredraganden i ärendet hos JO tog reda på att det hos Åklagarmyndigheten i Linköping pågick en förundersökning rörande bandupptagningen.

text: Härefter inhämtades yttrande från skattemyndigheten, som genom regionskattechefen CC anförde följande.

text: Skattemyndigheten i Linköping beslutar att för 1999 års taxering inrätta ett restaurangprojekt för taxering av restauranger. Till projektledare förordnar myndigheten DD. Enligt projektdirektiven från den 15 april 1999 ingår bl.a. revisorerna BB och EE i projektet. Skattemyndigheten beslutar den 12 maj 1999 att revision skall göras hos H. AB (bolaget). Revisionen skall utföras av BB och EE. BB tar telefonkontakt med bolaget den 21 maj 1999 och det första besöket hos bolaget sker tillsammans med EE den 27 maj 1999.

text: Bandinspelningen

type: rubrik

text: Inledningsvis kan sägas att skattemyndigheten tog brevet från bolagets ombud angående bandinspelning etc. med stort allvar. I brevet nämndes arbetsmetoder som är fjärran från myndighetens sätt att arbeta. Skattemyndigheten igångsatte samma dag en intern utredning. Efter kontakter med Rikskatteverket anlitade skattemyndigheten några dagar senare en person från annan skattemyndighet att utreda händelseförloppet. BB fick omgående ändrade arbetsuppgifter. Intervjuer hölls bl.a. med de två förordnade revisorerna och projektledaren. Revision skall ske i samverkan med den reviderade. Vid revisioner gör revisorerna ett stort antal olika kontroller. Vid den typ av revision som nu är aktuell kan ingå kundräkning, dvs. att revisorn personligen efter överenskommelse med den reviderade sitter i den reviderades affärslokal och räknar kunder och inköp. BB

text: uppger vid samtal den 21 september 1999 med företrädare för skattemyndigheten, med anledning av brevet den 7 september 1999 från bolagets advokat till regionskattechefen, att kundräkning skett genom bandinspelning. Anledningen till att kundräkningen gjordes genom bandinspelning och inte genom att en av revisorerna satt ”ute” i affärslokalen var ”att både han och bolaget var överens om att det var smidigare och mindre störande att dokumentera med inspelning än att en ’kundräknare’ satt i lokalen”. BB, som genomförde bandinspelningen, var under inspelning närvarande och satt del av tiden i bolagets kök och en del i affärslokalen. Bandinspelningen ägde rum vid två tillfällen den 7 juni 1999. Vid ovannämnda samtal uppger BB ”att han uppfattat att det inte var någon tvekan om att bolagets företrädare förstod att bandinspelningen skulle göras”. Någon skriftlig överenskommelse gjordes inte. AA uppger att bandinspelning ägt rum ”helt utan mitt medgivande” – – –. Som framgår ovan var BB av uppfattningen att de var överens om bandinspelningen. DD uppger att inköp av bandspelare aldrig skett om inte överenskommelse förelegat. Skattemyndigheten känner inte till att denna form av kundräkning skett tidigare vid myndigheten och har i brev den 16 oktober 1999 – – – till bolagets advokat ansett metoden olämplig. I brev den 7 september 1999 från bolagets advokat får jag som myndighetens chef kännedom om ovannämnda bandinspelning. BB kopplas omgående bort från revisionen och omplaceras tillfälligt till nya arbetsuppgifter. Ny revisor utses senare och revisionen fullföljs. Åklagarmyndigheten prövar för närvarande om bandinspelningen var olaglig.

text: Advokaten FF inkom, som befullmäktigat ombud för AA och bolaget, med ett yttrande. Av detta framgår bl.a. följande. I revisionsakten finns inte någon anteckning om att BB eller någon annan begärt samtycke eller tillstånd till bandupptagningen. Allmänt skall det ställas höga krav på dokumentationen hos skattemyndigheten för det fall myndigheten väljer att frångå sina gängse normer.

text: Härefter inkom FF med intyg från fyra personer, som alla arbetade i restaurangen den 7 juni 1999, dvs. dagen för bandupptagningen. Samtliga intyg innehåller följande stycke.

text: Jag får härmed intyga och bekräfta att BB inte begärde AA:s samtycke att montera mikrofon eller göra bandupptagning i lokalen avseende honom eller H. AB:s kunder eller vi anställda. Ej heller har jag vid de samtal jag har avhört hört AA lämna något samtycke till detta.

text: Den 21 juni 2001 inkom FF med ytterligare en skrift. Till denna var fogad kopior av handlingar rörande åklagarmyndighetens förundersökning. Av dessa framgår bl.a. att chefsåklagaren GG, Åklagarkammaren i Nyköping, den 20 mars 2001 beslutade att lägga ned förundersökningen därför att brott inte kan styrkas.

text: Härefter anmodades Riksskatteverket (RSV) att yttra sig över vad som i ärendet framkommit om den av skattemyndigheten genomförda bandupptagningen. Verket gjorde genom skattedirektören HH följande bedömning.

text: Grundläggande bestämmelser om taxeringsrevision finns bl.a. i

text: 3 kap.

text: taxeringslagen (1990:324)

text: . I

text: 14 kap.

text: skattebetalningslagen (1997:483)

text: , SBL, finns bestämmelser som gäller vid revision för kontroll av skatter och avgifter enligt nämnda lag. Hur en revision skall genomföras, vilka skyldigheter och befogenheter revisorn har m.m. regleras i

text: taxeringslagen

text: (jfr

text: 14 kap. 7 §

text: SBL).

text: RSV har med stöd av bl.a.

text: 25 § taxeringsförordningen (1990:1236)

text: utfärdat föreskrifter om revision. De i ärendet aktuella föreskrifterna är

text: RSFS 1998:19

text: . Det finns dock varken några bestämmelser eller några av RSV utfärdade föreskrifter om bandinspelningar såsom efterforskningsmetod. Frågan om laglighet och lämplighet i olika efterforskningssituationer inom beskattningsverksamheten har varit föremål för JO:s bedömning i beslutet ”1984:1 JO om moderna efterforskningsmetoder i skatte- och kronofogdemyndigheternas verksamhet – en undersökning av laglighet och lämplighet”. Såsom en allmän principdeklaration har JO i ovannämnda beslut uttalat: Så länge efterforskningsåtgärderna äger rum på allmänna eller enskilda platser dit allmänheten äger tillträde och i sig inte innefattar något brott (olovlig avlyssning, ofredande, förargelseväckande beteende, egenmäktigt förfarande etc.) finns inga närmare lagliga hinder mot dem. Så länge sådana hinder generellt eller för speciella situationer (av typ lagen om TV-övervakning) inte uppställs av lagstiftaren får de i stället diskuteras i termer av lämplighet. Ärendet bör, mot bakgrund av det ovan anförda, avse om bandupptagningen var lämplig. RSV delar här skattemyndighetens, i dess remissvar, redovisade inställning att åtgärden inte varit lämplig. RSV anser emellertid att kränkningen av den personliga integriteten, och då avses kränkningen av tredje man dvs. de kunder som gjort beställningar eller inköp, här måste varit högst begränsad på grund av de närmast harmlösa uppgifter som, enligt vad RSV förstår, tagits upp på band. Avslutningsvis vill RSV tillägga, att RSV i början av 2001 har tillsatt en arbetsgrupp att utarbeta ett underlag för riktlinjer beträffande efterforskningsåtgärder inom skattemyndigheternas beskattnings- och brottsutredande verksamhet. Syftet har varit att ge skattemyndigheternas personal förbättrade och tydligare förutsättningar att bedriva kontrollverksamhet och brottsutredning med god kvalitet och hög rättssäkerhet. Arbetsgruppen kommer att redovisa sitt uppdrag i RSV-Rapporten 2002:4.

text: FF kommenterade yttrandet.

text: I sitt beslut den 27 mars 2002 gjorde JO Pennlöv följande uttalanden om den aktuella bandupptagningen.

text: Skattemyndigheten skall se till att ärendena blir tillräckligt utredda,

text: 3 kap. 1 § taxeringslagen (1990:324)

text: – TL. I nämnda kapitel finns vissa bestämmelser som behandlar utredning i revisionsärenden. Någon detaljreglering av en revisors befogenhet att vidta utredningsåtgärder finns dock inte. Det är i sammanhanget viktigt att notera att en revision enligt 3 kap. 10 § första stycket TL skall bedrivas i samverkan med den reviderade och på ett sådant sätt att den inte onödigt hindrar verksamheten. Skulle dock den reviderade inte samverka finns bestämmelser om vite i 12 § fjärde stycket samma kapitel och om andra tvångsåtgärder i lagen (

text: ) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet.

text: Frågan i denna del av ärendet är bl.a. om skattemyndigheten i sin utredningsverksamhet har befogenhet att använda sig av bandupptagning som efterforskningsmetod.

text: Det går inte att generellt besvara frågan hur långt en skattemyndighets efterforskningsbefogenheter sträcker sig. Som RSV anfört är det, under förutsättning att åtgärden är laglig, en lämplighetsfråga. I utredningsverksamheten skall givetvis kraven på opartiskhet och saklighet i

text: 1 kap. 9 § regeringsformen

text: iakttas. Det ankommer även på revisorn att beakta behovs- och proportionalitetsprinciperna.

text: Rent principiellt anser jag att bandupptagning som efterforskningsmetod bara skall användas i rena undantagsfall då mycket tungt vägande skäl kan anföras för det och andra metoder bedöms som helt olämpliga. Givetvis skall metoden användas endast när den reviderade samtycker till det. Ett sådant samtycke skall på lämpligt sätt dokumenteras så att det i efterhand inte kan ifrågasättas. Jag anser vidare att ett beslut om en sådan åtgärd skall fattas på chefsnivå och i erforderlig mån dokumenteras. Slutligen vill jag understryka att metoden, enligt min mening, endast bör användas när det kan ske utan risk för skador för den personliga integriteten.

text: Jag kan inte uttala mig om skattemyndigheten hade fog för sitt ställningstagande att använda bandupptagning som efterforskningsmetod. Såvitt framkommit har åtgärden varit förankrad hos projektledaren, men något dokumenterat beslut om åtgärden förefaller inte finnas. Vad gäller frågan om samtycke funnits föreligger motstridiga uppfattningar. Ett samtycke från den reviderade skulle dock ha dokumenterats. Jag är självfallet kritisk till bristerna i handläggningen i aktuellt hänseende.

type: avgorande


title: Uttalanden om ett omhändertagande med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m.

text: Anmälan och bakgrund

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Polismyndigheten i Hallands län med anledning av ett omhändertagande med stöd av lagen (

text: ) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB).

text: Hon uppgav sammanfattningsvis att hon blivit omhändertagen trots att kraven i LOB inte var uppfyllda, att hon blivit nekad att kontakta anhöriga, att polisen vägrat tala om vad LOB innebar samt att polisen inte hjälpt hennes väninna, som var i behov av hjälp. – Hon och några kompisar hade under nyårsnatten 2006/07 varit ute på en klubb i Halmstad och firat nyår. Vid 03.00-tiden skulle de åka hem. Hon skjutsade en väninna på sin cykel då de blev stoppade av polisen. En polisman var aggressiv och mycket otrevlig. Efter att hon frågat om de inte hade bättre saker att göra på en nyårsnatt tog polisen så småningom med henne till polisstationen. Hon hade inte druckit så mycket och kände sig knappt berusad. Väninnan, som faktiskt var berusad, lämnade de däremot ensam på ett torg. Då hon i ”road ton” flera gånger ifrågasatte deras agerande skrek en polisman att hon var obstinat och betedde sig som en idiot. Hon upplevde att detta var anledningen till att hon blev omhändertagen.

text: Utredning

text: Från polismyndigheten infordrades aktuellt omhändertagandeblad i vilket antecknats att AA inte kunde ta hand om sig själv och antogs utgöra en fara för sig själv och annan. Vidare var följande antecknat.

text: AA uppmärksammades av patrullen då hon kom cyklande på Köpmansgatan. Hon skjutsade ytterligare en person och hade ingen belysning på cykeln. Patrullen påkallade AA:s uppmärksamhet, men hon fortsatte cykla utan att ta notis om polismannens tillsägelse. Efter att ha kört ikapp cykeln stoppades AA och hennes kompis. Hon var märkbart berusad och vägrade åtlyda polismannens uppmaning att stiga av cykeln. AA var mycket obstinat och förödmjukande mot

text: patrullen. Hennes beteende bedömdes vara en konsekvens av hennes berusning och hon omhändertogs därför. Ärendet remitterades till polismyndigheten som anmodades att – efter hörande av de inblandade polismännen – lämna upplysningar och yttrande över omhändertagandet.

text: Polismyndigheten (tf. länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar jämte utskrifter av förhör med de inblandade polismännen.

text: Polisassistenten CC, gruppchef i patrullen, uppgav i korthet följande. Polispatrullen färdades i en civil buss och såg AA skjutsa en väninna på cykel utan belysning. Patrullen färdades i motsatt riktning och han försökte först påkalla deras uppmärksamhet. De passerade dock ganska fort och han kan tänka sig att AA först inte förstod att de var poliser. De vände därför och körde ifatt AA som stoppades. De klev ur fordonet och han förklarade lugnt för dem att man inte får skjutsa på cykel. De var uniformerade så det måste ha varit självklart för AA att de var poliser. Eftersom det regnade bad de AA och hennes väninna att sätta sig i bussen. Väninnan satte sig i bussen men AA stod kvar utanför och frågade flera gånger om han skämtade med henne. Han informerade henne om att hon skulle rapporteras för att ha skjutsat väninnan och för att ha cyklat utan belysning. Till slut fick de ta tag i henne och sätta henne i bussen, där hon fortsatte prata som om polisen skämtade med henne. Han fick inte någon kontakt med henne. Han bedömde att AA och väninnan var ungefär lika berusade, men väninnan svarade på tilltal och samarbetade. Väninnan steg ur bilen sedan hon fått sin ordningsbot. Det var uppenbart att AA var berusad. Han minns inte om han sagt att hon var obstinat och betedde sig som en idiot, men håller det inte för omöjligt. Om omdömet är så påverkat av berusning att man inte förstår allvaret när man blir stoppad av polisen kan man inte rimligen göra en riskbedömning av att skjutsa på cykel och då är man är fara för sig själv och annan.

text: Övriga polismän i patrullen (DD, EE och FF) redogjorde för händelsen i huvudsak i enlighet med vad CC sagt. De uppgav därutöver bl.a. att de inte kände igen att gruppchefen skulle ha ropat att AA var obstinat och betedde sig om en idiot. Anledningen till att AA och inte väninnan omhändertogs, trots att de båda var berusade, var att AA ”skrek, gormade och betedde sig allmänt mycket konstigt” och i högre grad utgjorde en fara sig själv och andra. Väninnan beskrevs som ”lugn och sansad”, ”trött” och ”loj”. Väninnan skrev på ordningsboten och bedömdes vara i stånd att ta hand om sig själv. Väl på polisstationen frågade polisinspektören GG om AA ville ringa någon anhörig varvid AA var ”tramsig”. Till exempel ska hon ha velat ringa till sin pojkvän ”Fantomen”. Sedan AA ändrat sig tre till fyra gånger sade GG att det fick räcka.

text: Polisinspektören GG, som arbetade som inre befäl den aktuella natten och gjorde förmansprövningen, uppgav att hon inte minns händelsen särskilt men

text: utgår från att hon gjort bedömningen att AA var så påverkad att hon skulle omhändertas. Hon gjorde inte några anteckningar vid tillfället.

text: Polisinspektören HH, som tjänstgjorde som inre befäl efter GG, uppgav bl.a. följande. När han började sin tjänstgöring var det hård belastning på arrestavdelningen med ett antal gripna. Det hade kommit till hans kännedom att AA var berusad men inte påtagligt berusad och att det var hennes beteende som gjorde att hon var omhändertagen enligt LOB. Eftersom hon var så pass nykter och hennes aggressivitet hade runnit av henne frigav han henne för att bereda plats för de gripna, vilket han också förklarade för henne i samband med frisläppandet. Det var kanske inte så mycket hennes berusningsgrad som hennes beteende som gjorde att hon blev omhändertagen. Vid frigivningen var hon fortfarande provokativ och ifrågasatte varför hon helt plötsligt blev släppt efter så kort tid.

text: Polismyndigheten gjorde följande bedömning

text: Av förhören med polismännen som gjorde omhändertagandet framgår att AA ansågs vara så berusad att hon inte kunde ta hand om sig själv och att hon utgjorde en fara för sig själv och sin kamrat. Vidare framgår av förhören att kamraten inte bedömdes vara så berusad att förutsättning förelåg att omhänderta henne. Polismyndigheten har utifrån dessa förhör ingen anledning att ifrågasätta polismännens bedömning av berusningsgraden hos AA och hennes kamrat. Den polisman som förmansprövade omhändertagandet beslutade att AA skulle insättas i arrest. Polismyndigheten har med anledning av vad som framkommit vid förhöret ang. sättet att förmanspröva omhändertagandet ingen grund för att kritisera detta beslut. Tjänstgörande inre befäl gjorde bedömningen att AA kunde frisläppas vid den aktuella tidpunkten. Befälets uppfattning om AA:s berusningsgrad synes dock till viss del inte stå i full överensstämmelse med vad övriga inblandade polismän uppgivit och kan uppfattas som att omhändertagandet i första hand föranleddes av hennes aggressiva beteende och mindre på grund av hennes berusningsgrad. – – –

text: Avslutande kommentar

text: AA har påstått att hon inte varit så berusad att hon inte kunnat ta hand om sig själv. Ett omhändertagande kräver emellertid inte att vederbörande är höggradigt berusad utan även en lägre berusningsgrad är tillräcklig för ett omhändertagande om personen ifråga utgör en fara för sig själv eller annan, t.ex. fara för trafikolycka eller olycksfall. Då AA vid omhändertagandet, enligt ingripande polismän, var så berusad att hon utgjorde en fara i trafiken både för sig själv och annan anser polismyndigheten vid en samlad bedömning att det var erforderligt att omhänderta henne enl. LOB.

text: AA kommenterade inte remissvaret.

text: Bedömning

text: Den som anträffas så berusad av alkoholdrycker eller annat berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller för någon annan får omhändertas av en polisman (

text: 1 §

text: LOB). Polisman som har

text: omhändertagit någon enligt denna lag ska så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman. Har omhändertagandet inte redan upphört, ska förmannen omedelbart pröva om åtgärden ska bestå (

text: 5 §

text: LOB).

text: AA har gjort gällande att polisen saknade laglig grund för beslutet att omhänderta henne enligt LOB nyårsnatten 2006/07. Av omhändertagandebladet framgår bl.a. att hon ”var märkbart berusad och vägrade åtlyda polismannens uppmaning att stiga av cykeln” och att hon var ”mycket obstinat och förödmjukande mot patrullen”. Hennes beteende bedömdes ”vara en konsekvens av hennes berusning”.

text: Eftersom jag, efter en initial granskning av dokumentationen i ärendet, ansåg att grunderna för omhändertagandet kunde ifrågasättas remitterades ärendet till polismyndigheten, och de inblandade polismännen ombads särskilt att höras om händelsen. Som framgått har polismännen sedan mer utförligt redogjort för de omständigheter som låg till grund för omhändertagandet.

text: Jag vill först framhålla att det är utomordentligt vanskligt att vid en granskning i efterhand avgöra om ett omhändertagande enligt LOB var korrekt eller inte. Det är givetvis näst intill omöjligt för den som inte själv befunnit sig på plats att efteråt bedöma om en person var så pass berusad att han eller hon inte kunde ta hand om sig själv eller utgjorde en fara för sig själv eller för någon annan, varför försiktighet måste iakttas vid en sådan prövning. AA har uppgett att hon inte, i jämförelse med sin väninna, var särskilt berusad vid tillfället men att endast hon blev omhändertagen. Polismännen har däremot bedömt att de båda var ungefär lika berusade men att AA hade ett helt annat beteende, vilket var orsaken till att endast hon blev omhändertagen. Enligt polismännen var väninnan mer lugn och tillmötesgående medan AA bl.a. var obstinat, ifrågasättande och ”förödmjukande mot patrullen”.

text: Jag har inte underlag för att bedöma AA:s berusningsgrad vid tidpunkten för omhändertagandet. Berusningsgraden är emellertid inte ensamt avgörande för om en person får omhändertas enligt LOB utan någon av förutsättningarna i 1 § måste dessutom vara uppfyllda, dvs. personen måste bedömas inte kunna ta hand om sig själv eller utgöra en fara för sig själv eller för någon annan. Rent allmänt är det därför inte särskilt anmärkningsvärt om endast en av två ungefär lika berusade personer omhändertas om t.ex. den ene bedöms som aggressiv, provocerande och hotfull, och därmed som utgörande en fara för sig själv och för annan, medan den andre upplevs som lugn och sansad. En person som är något mindre berusad kan också omhändertas om exempelvis han bedöms inte kunna ta hand om sig själv medan det i ett annat fall kanske saknas förutsättningar för ett omhändertagande även om berusningsgraden är något högre. Polisen måste således att i det enskilda fallet göra en bedömning av om något av de rekvisit som anges i

text: 1 §

text: LOB är uppfyllt eller inte.

text: I det nu aktuella fallet har de ingripande polismännen, som framgått, pekat på AA:s uppträdande vid tillfället och att hennes omdöme var så påverkat av berusning att hon inte kunde ta hand om sig själv och även utgjorde en fara för sig själv och annan, t.ex. på så sätt – som polismyndigheten anfört – att det kunde finnas en fara för trafikolycka eller olycksfall. AA har dock uppgett hon endast i ”road ton” ifrågasatte polismännens handlande flera gånger under ingripandet och att hon upplevde det som om det var därför som hon blev omhändertagen.

text: Som nyss sagts är det svårt att i efterhand uttala sig om huruvida ett omhändertagande enligt LOB var rättsenligt eller inte. Efter att ha tagit del av polismännens berättelser anser jag mig inte heller kunna hävda att omhändertagandet låg utanför ramen för vad som får betraktas som godtagbart. Jag vill dock peka på att uppgifterna i ärendet, enligt min mening, sammantagna ger ett intryck av att AA:s – möjligen något omogna – uppträdande gentemot polisen i hög grad kommit att påverka beslutet att omhänderta henne. HH:s uttalande att det kom till hans kännedom att AA var berusad men inte påtagligt berusad och att det var hennes beteende som gjorde att hon blev omhändertagen talar också i den riktningen.

text: Jag har på senare tid i olika sammanhang kommit att uppmärksamma att polisen i omhändertagandeblad, framför allt när det gäller omhändertaganden enligt

text: 13 § polislagen (1984:387)

text: , ibland antecknar som grund för ingripandet att den omhändertagne varit ”otrevlig” eller ”uppkäftig” mot polisen eller allmänt haft en ”mycket tråkig attityd” mot patrullen. Jag har då erinrat om att det inte är en tillräcklig grund för ett omhändertagande enligt

text: polislagen

text: att en person uttalar glåpord och är allmänt otrevlig mot polisen. Motsvarande resonemang kan väsentligen föras när det gäller omhändertagande enligt LOB. Det förhållandet att en person, som i detta fall, t.ex. är ”obstinat och förödmjukande” mot polisen innebär givetvis inte i sig att denne inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller för någon annan. Därmed inte sagt att en berusad cyklist inte kan omhändertas om denne bedöms vara en fara i trafiken och således utgöra en fara för sig själv och för annan, men detta bör i så fall tydligt framgå av dokumentationen.

text: Efter att AA infördes till polisstationen ägde den s.k. förmansprövningen rum. Förmannen har till uppgift att pröva om åtgärden, omhändertagandet, ska bestå. Denna prövning gjordes i förevarande fall av GG. Hon har dessvärre inte kunnat erinra sig händelsen men utgått från att hon gjorde bedömningen att AA var så pass berusad att omhändertagandet skulle bestå. Även om ingripandet, enligt min mening, således inte var helt invändningsfritt har jag inte underlag för att ifrågasätta GG:s bedömning.

text: Jag vill slutligen erinra om vikten ur kontroll- och rättssäkerhetssynpunkt av att de omständigheter som föranlett ett ingripande dokumenteras på ett fullständigt och korrekt sätt.


avgjordAv: Mats Melin

nyckelord:
Förundersökning
Långsam handläggning

title: Kritik mot Polismyndigheten i Stockholms län för långsam handläggning av en förundersökning där målsäganden var under 18 år

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot bl.a. Polismyndigheten i Stockholms län beträffande handläggningstiden i ett ärende om misshandel av hans son, född 1999. AA begärde också skadestånd.

text: Utredningen

text: Handlingar i ärende K161210-07 infordrades och granskades. Vidare inhämtades muntliga upplysningar. Av utredningen framgick bl.a. följande. Förundersökning om misshandel inleddes den 16 juni 2007. I anmälan uppgavs att en rastvakt på målsägandens skola hade förövat misshandeln, men denne noterades inte som skäligen misstänkt. Ärendet handlades vid Söderortspolisens familjevåldsgrupp från juni 2007 till februari 2008 utan att några synliga utredningsåtgärder vidtogs.

text: Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över skälen till att handläggningen av ärendet drog ut på tiden.

text: Polismyndigheten (biträdande länspolismästaren BB) kom in med ett remissvar i vilket bl.a. följande anfördes.

text: Bakgrund

text: I anmälan till JO framför anmälaren klagomål beträffande polismyndighetens handläggning av en polisanmälan (K161210-07). Den 16 juni 2007 gjorde anmälaren per telefon en polisanmälan rörande misshandel där hans son var målsägare. Ärendet kom in till samordningsenheten vid Söderorts polismästardistrikt och lottades den 18 juni 2007 in på polismästardistriktets familjevåldsgrupp. Ärendeansvarig CC förde den 24 juli 2007 över ärendet till gruppchefen DD. I samband med en ärendegenomgång i december 2007 upptäcktes att akten saknades. Akten återfanns efter vissa efterforskningar men någon uppgift om var akten fanns under denna tid har inte kunnat utredas. Ärendet e-lottades på åklagare den 13 februari 2008 och överfördes till handläggaren kriminalinspektören EE. EE tog kontakt med anmälaren den 14 februari 2008. Vid en senare kontakt i februari 2008 kom EE överens med anmälaren om att denne skulle återkomma med besked till polismyndigheten om när målsägandens nästa besök i Sverige planerades. Kammaråklagare FF har den 15 maj 2008 beslutat om att lägga ner förundersökningen.

text: Yttrande från Söderorts polismästardistrikt

text: Förelagda handlingar i ärendet ger vid handen att ärendet i sin helhet hanterats långsamt, utan aktivt uppsökande arbete från utredande polis samt ovarsam hantering av utredningsakt. Tjänsteanteckningar över samtal med gruppchef för utredande handläggare visar att ärendet haft ett antal överlämningar som inträffat under sommarsemesterperioden, dels mellan olika samordnande- och utredande grupper, dels mellan olika handläggare. Det är inte troligt att ytterligare utredande åtgärder från vår sida kommer att bringa klarhet kring de faktiska omständigheterna och ge ytterligare förklaring till hanteringen av utredningsakten. Polismästardistriktet vill framhålla att den utredande verksamheten på de aktuella utredande- och samordnande grupperna under aktuell tidsperiod haft en stor och tung ärendebelastning. Den samordningsgrupp som fanns vid tidpunkten för polisanmälan tog bl.a. emot samtliga inkommande brottsanmälningar i polismästardistriktet för att ytterligare granska och bereda ärendena för samordningsvinster och kvalitetssäkra uppgifterna i anmälningarna (t.ex. kontrollera brottskoder, brottsforum etc.). Ärendena överfördes därefter till rätt utredande grupp och handläggare. Enligt polismästardistriktets uppfattning bör den handläggare som utses vara i tjänst. Den 1 april 2008 införde polismästardistriktet en delvis ny verksamhets- och organisationsstruktur genom införande av en Analys- och samordningsgrupp. Denna verksamhetsform kräver redan vid det första granskningstillfället mer aktiva utrednings- och beredningsåtgärder och därefter skall ärendet gå direkt till aktuell och tjänstgörande handläggare. Analys- och samordningsgruppen ska ha en mer generellt övervakande roll av samtliga inkomna brottsanmälningar och ytterligare granska, bereda och samordna de ärenden som inte går att bereda och samordna vid ett tidigare skede eller direkt överföras till aktuell handläggare. Polismästardistriktets absoluta strävan är att minimera antalet överlämningar men då så sker, ställa stora krav på att överlämnande handläggare har gjort allt vad som rimligen kan krävas av aktiva utredningsåtgärder innan överlämning sker. Polismästardistriktets bedömning är att det inte är tillfredsställande att den fysiska utredningsakten inte går att återfinna vid ett specifikt tillfälle. Polismästardistriktet har därför infört en kontroll som innebär att det vid minst två tillfällen per år ska genomföras en ärendeinventering som syftar till att fysiskt identifiera de ärenden som ligger utlagda på samtliga utredande grupper och handläggare. Nu aktuell JOanmälan ger vid handen att denna egenkontroll måste utvecklas ytterligare så att varje ärende vid varje given situation kan återfinnas. Polismästardistriktet ser allvarligt på det inträffade och i synnerhet i detta ärende då det är yngre personer inblandade. Polismästardistriktets ledning kommer ta upp det aktuella ärendet till diskussion med polismästardistriktets förundersökningsledare för att belysa de närmare omständigheterna i ärendet. Syftet är att förbättra ärendehanteringen så att rätt åtgärder vidtas vid rätt tillfälle med god egenkontroll samt att även försöka minimera den mänskliga faktorns betydelse och inverkan, även under perioder med hög ärendebelastning och stor personalfrånvaro.

text: Polismyndighetens bedömning

text: Polismyndigheten är medveten om den ärendebelastning som finns inom myndighetens brottsutredande verksamhet. Myndigheten beklagar att den i 2 a § FuK föreskrivna tidsfristen i det aktuella fallet har överskridits och ser allvarligt på det förhållande att en förundersökning där målsäganden är minderårig har kommit att ligga under nästan åtta månader innan några utredningsåtgärder vidtagits eller beslut om att lotta ärendet på åklagare skett. Organisatoriska svårigheter eller bristande resurser inte utgör godtagbara skäl för att överskrida tidsfristen i 2 a § FuK och några andra skäl för att överskrida tidsfristen har inte framkommit. Myndigheten anser att polismästardistriktet inte kan undgå kritik för att det har kommit att dröja åtta månader innan några utredningsåtgärder vidtagits. Polismyndigheten har tagit del av vad polismästardistriktet framfört om bakgrunden och anledningen till att handläggningen har dragit ut på tiden. Att handlingar tillfälligt förkommer eller till och med förloras kan tillskrivas den mänskliga faktorn

text: men är självfallet oacceptabelt. Rutiner måste införas för att förhindra att ärenden blir liggande utan att utredningsåtgärder vidtas, som skett i detta fall. Myndigheten anser att vad polismästardistriktet framfört om den kontroll som nu införts i form av två årliga inventeringar av pågående ärenden vid utredningsenheterna minskar risken för att en liknande situation åter uppkommer. Polismyndigheten beklagar att ärendets handläggning kommit att fördröjas genom att ärendet flyttats mellan olika enheter och handläggare inom polismästardistriktet. Myndigheten delar polismästardistriktets uppfattning att ärenden inte bör överföras till handläggare som inte är i tjänst. Myndighetens bedömer att vad polismästardistriktet framför om den organisationsförändring som skett inom polismästardistriktet för att på ett bättre sätt övervaka samtliga inkomna brottsanmälningar för eventuell ytterligare granskning, beredning och samordning med målet att minska antalet överlämningar av ärenden medför att situationer liknande den nu aktuella i större utsträckning kan undvikas. Avslutningsvis vill polismyndigheten framhålla att myndigheten ser allvarligt på att förundersökningar där unga personer är inblandade inte avslutas eller färdigställs inom lagstadgade frister. Förundersökningen i det aktuella fallet har enligt myndighetens bedömning inte bedrivits så skyndsamt som förskrivs i RB och FuK. Myndigheten bedömer dock att Söderorts polismästardistrikt, genom sin nya verksamhets- och organisationsstruktur samt de planerade informationstillfällena med polismästardistriktets förundersökningsledare, har vidtagit nödvändiga och tillräckliga åtgärder för att försöka förhindra dels att utredningar blir liggande utan att några åtgärder vidtas, dels att utredningar i mål där ungdomar är inblandade pågår under så lång tid att lagstadgade tidsfrister överskrids.

text: AA yttrade sig över remissvaret.

text: Bedömning

text: En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned (

text: 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken

text: Enligt

text: 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948)

text: , FUK, ska en förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt 18 år bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Förundersökningen ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och inom tre månader efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter.

text: Av utredningen framgår att inga utredningsåtgärder vidtogs i ärendet under cirka åtta månaders tid, vilket är helt oacceptabelt. Anledningen till att så blev fallet synes ha varit att akten saknades och att detta upptäcktes först vid en ärendegenomgång i december 2007. Det är givetvis allvarligt såväl att en akt förkommer – om än tillfälligt – som att detta upptäcks först efter lång tid. Det inträffade visar på vikten av väl fungerande kontroll- och bevakningsrutiner, särskilt när det gäller ärenden där det finns särskilda regler om skyndsamhet. Jag noterar att det vidtagits åtgärder vid det aktuella polismästardistriktet för att förbättra ärendehanteringen. Det kan slutligen nämnas att JO inte är behörig att pröva skadeståndsanspråk.

text: Ärendet avslutas.


avgjordAv: Justitieombudsmannen Lars Lindström

nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Barn/ungdom
Beslutsmotivering, utformning av beslut
Interimistiskt beslut
Verkställighet

title: Allvarlig kritik mot en rådman vid Förvaltningsrätten i Falun för att i ett mål om beredande av vård enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga ha förordnat om verkställigheten utan stöd i lagen

sammanfattning: En socialnämnd beslutade att omedelbart omhänderta ett barn med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Förvaltningsrätten i Falun fastställde socialnämndens beslut. Socialnämnden ansökte därefter om att barnet skulle beredas vård. Förvaltningsrätten beslutade att avslå ansökan om vård och förordnade att domen skulle gälla först när den vann laga kraft. Enligt lagen upphör ett omedelbart omhändertagande när förvaltningsrätten avgör frågan om beredande av vård. JO har i remissen till förvaltningsrätten särskilt frågat om innebörden av förordnandet att domen skulle gälla först när den vunnit laga kraft. Som JO tolkar svaret tycks syftet med förordnandet ha varit att barnet skulle förbli omhändertaget – eller vårdas interimistiskt – till dess att domen hade vunnit laga kraft eller kammarrätten hade tagit ställning till frågan om vård. Det framgår emellertid inte av domen. Det finns heller inte några lagliga möjligheter att förordna på det sättet. Förordnandet innebar en risk för att det omedelbara omhändertagandet felaktigt skulle komma att bestå. Rättens ordförande får allvarlig kritik för det sätt på vilket hon utformade domen.

text: Bakgrund och initiativ

text: Sociala myndighetsnämnden i Nordanstigs kommun beslutade att omedelbart omhänderta ett barn med stöd av lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Beslutet underställdes Förvaltningsrätten i Falun som beslutade att fastställa det omedelbara omhändertagandet. Myndighetsnämnden ansökte därefter om att barnet skulle beredas vård enligt

text: och

text: 2 §§

text: LVU. Förvaltningsrätten höll den 7 november 2017 en muntlig förhandling i målet och domen meddelades den 28 november 2017. I domen avslog förvaltningsrätten myndighetsnämndens ansökan och förordnade att domen skulle gälla först när den hade vunnit laga kraft.

text: Jag beslutade att utreda domstolens handläggning av målet i ett särskilt ärende.

text: Utredning

text: Förvaltningsrätten uppmanades att lämna upplysningar om och yttra sig över handläggningen av målet. Yttrandet skulle särskilt belysa innebörden av beslutet att ”domen gäller först när den har vunnit laga kraft” samt de rättsliga förutsättningarna för ett sådant beslut, bl.a. utifrån 6, 9 och 40 §§ LVU.

text: Förvaltningsrätten (lagmannen AA) lämnade in ett remissvar tillsammans med ett underyttrande från rådmannen BB.

text: AA yttrade bl.a. följande:

text: Ifrågavarande dom skulle utan särskilt förordnande ha gällt när den vunnit laga kraft. I

text: 40 § tredje stycket

text: LVU ges rätten en fakultativ möjlighet att förordna om att andra beslut som rätten har meddelat ska gälla omedelbart. När ansökan om vård framställd i underrätt, såsom i detta fall, avslås, saknas dock skäl att förordna om omedelbar verkställighet. Att förordna om att domen ska gälla först när den vunnit laga kraft är en överloppsgärning, eftersom det följer av lag. När rätten avgör frågan om vård upphör, enligt

text: 9 § första stycket 2

text: LVU, det omedelbara omhändertagandet. Den tidpunkt som avses är när domen ges, antingen genom att avkunnas eller genom att meddelas genom att hållas tillgänglig på rättens kansli. Jag ser ingen laglig möjlighet, varken med stöd av LVU eller med stöd av annan lag, att förlänga det omedelbara omhändertagandet. Min slutsats blir att förordnandet om laga kraft i domen saknar rättsverkningar. Kammarrätten i Sundsvall har den 23 mars dömt i målet, varvid den unga kom att beredas vård enligt 1 och 2 §§ LVU; därvid förordnade kammarrätten att domen skulle gälla omedelbart. Av domen framgår inte att den unga varit omhändertagen före domen. Min bedömning är att förvaltningsrättens förordnande, av skäl som nämnts ovan, varit missvisande. Någon olägenhet torde dock inte ha uppkommit till följd av förordnandet. Jag finner skäl att något beröra vad som anförts om arbetsbelastningen. Det måste medges att risk för slarv ökar med arbetsbelastningen, något som ibland kan få synnerligen allvarliga konsekvenser. Den fråga som JO vill ha belyst har dock mindre karaktär av slarv, fastmera är det fråga om ett aktivt beslut. Det förekom under hösten diskussioner mellan BB och mig om målen fördelades rättvist. Jag kontrollerade med vårt målhanteringssystem, och enligt min uppfattning fanns inga beaktansvärda avvikelser, vare sig i ett kort eller i ett långt perspektiv. Jag vidtog därför ingen åtgärd. Vid denna domstol råder en mycket god anda bland domarna, när det gäller att avlasta varandra. Låt mig tillägga följande. LVU-mål ska avgöras skyndsamt, och olika frister anges i lagen. Denna snabba hantering kan ibland medföra att utredningen inte alltid är så fullständig som den borde vara. Rätten kan ibland inse att ett kompletterande underlag möjligen kan medföra annan utgång och rätten kan även bedöma den risk som kan uppstå, när ett omhändertagande upphör att gälla till följd av innehållet i

text: 9 § första stycket 2

text: LVU. Dessa intresseavvägningar synes Högsta förvaltningsdomstolen ha beaktat i sitt avgörande 2014 ref. 46, när domstolen uttalade att kammarrätten borde ha avstått från att förordna att en dom, varigenom socialnämndens i förvaltningsrätten bifallna ansökan om vård upphävdes, skulle gälla omedelbart. Kammarrätten i Stockholm har, i en dom meddelad den 22 juni 2016 i mål 2797-16, följt HFD:s [Högsta förvaltningsdomstolen; JO:s anm.] avgörande och för säkerhets skull

text: förordnat att upphävandet av vården inte skulle gälla förrän domen vunnit laga kraft. Utgångspunkten måste givetvis vara att olika former av tvångsbeslut bör följa utgången i saken. Detta gäller utan undantag vid exempelvis frihetsberövanden i brottmål. Såsom HFD anför i sitt avgörande 2011 ref. 5, är emellertid LVU en skyddslag för barn och unga, och vård enligt lagen kan inte – trots att den utgör tvångsåtgärd – jämställas med frihetsberövande av vuxna eller tvångsmedel i brottmål. Ett avlägset parallellt avsteg från principen att utgången i saken ska vara avgörande utgör den ändring som den 1 juli 2016 infördes i 27 kap. 8 § sista stycket

text: rättegångsbalken

text: angående beslag. Bestämmelsen innebär en presumtion för att bevisbeslag, oavsett utgången i målet, ska bestå till lagakraftvunnen dom. Om den tilltalade fälls till ansvar för brottet men rätten samtidigt ogillar ett yrkande om till exempel förverkande, och beslaget syftar till att säkra både utredningen och förverkandet, ska beslaget alltså normalt bestå. Situationen skiljer sig åt vid förvaltningsrätt och i kammarrätt. Om kammarrätten upphäver en ansökan om vård, som bifallits vid förvaltningsrätten, har vård av den unge inletts och pågått en tid. Vård har dock inletts även i de fall förvaltningsrätten fastställt ett omedelbart omhändertagande, även om vårdinnehållet varit mindre omfattande. På samma sätt som i kammarrätten föreligger risk för att en inledd vårdinsats avbryts till men för den unge; omtanken om den unges bästa genomsyrar denna lagstiftning. Fråga uppkommer därför om detta ärende ger anledning till att väcka fråga om en författningsändring. En förutsättning för omedelbart omhändertagande är att det är sannolikt att den unge behöver beredas vård enligt LVU,

text: 6 § första stycket 1

text: LVU. Sista stycket i samma lagrum gör det möjligt även för kammarrätten att besluta om att den unge ska vara omhändertagen till dess kammarrätten prövat målet, i fall när omhändertagandet annars hade förfallit enligt

text: 9 §

text: . Samma grunder gäller som för motsvarande beslut av socialnämnden. Domstolen ska således finna det sannolikt att nämndens ansökan om vård enligt LVU kommer att bifallas. Det ska vidare föreligga ett omedelbart behov av att den unge ska tas om hand eller, vid överklagande, av att det inte uppstår onödiga avbrott i omhändertagandet till skada för den unge. Såsom jag uppfattar

text: 9 § första stycket 2

text: LVU kan det, trots nyssnämnd möjlighet för kammarrätten att förordna, uppstå en lucka mellan förvaltningsrättens dom och ett nytt omhändertagandebeslut. Även om det sålunda inte är utrett att den unge behöver beredas vård, kan det efter förhandlingen bedömas alltjämt föreligga sannolika skäl för ändring. Måhända kunde därför andra punkten i

text: 9 § första stycket

text: LVU ges följande lydelse. 2. när rätten avgör frågan om vård. Föreligger synnerliga skäl får rätten förordna att omhändertagandet ska bestå, dock längst till dess domen vinner laga kraft. Detta bör givetvis kompletteras med en bestämmelse som ålägger överrätt att vid ett överklagande genast pröva om ett sådant förordnande ska bestå. Beslutet ska vidare kunna överklagas i de fall talan mot domen inte förs.

text: BB yttrade följande:

text: Ställningstagandet

text: I dom den 28 november 2017, mål nr … avslog förvaltningsrätten socialnämndens ansökan om beredande av vård enligt 1 och 2 §§ LVU. Samtidigt beslutades att domen gäller först när den vunnit laga kraft. Det var ett

text: medvetet ställningstagande om barnets bästa och i syftet att vara förtydligande inför socialnämnden och övriga parter togs beslutet in i avgörandet genom att förordna följande: ”Förvaltningsrätten beslutar att domen gäller först när den vunnit laga kraft.”

text: Rättsliga förutsättningar

text: Socialnämnden hade fattat ett beslut om omedelbart omhändertagande enligt

text: 6 §

text: LVU och förvaltningsrätten fastställde det underställda beslutet då det bedömdes sannolikt att barnet behövde beredas vård. Såsom framgår av 9 § p 2 upphör ett omedelbart omhändertagande när rätten avgör frågan om vård, dvs. när socialnämndens ansökan om vård prövats av förvaltningsrätten, enligt min tolkning dag för dom. Av 40 § följer att rättens beslut om beredande eller om upphörande av vård gäller först sedan det vunnit laga kraft, om inte rätten förordnar något annat. Rätten får alltså förordna att beslut ska gälla omedelbart. I förarbetena (

text: prop. 1989/90:28 s. 125

text: ) anges att bestämmelsen i paragrafens tredje stycke bl.a. är tänkt för fall då den unge är omedelbart omhändertagen eftersom vårdkedjan bryts. Socialnämnden yrkar normalt i ansökan om beredande av vård eller vid den muntliga förhandlingen att rätten bör förordna att vården ska gälla omedelbart och vid ett bifall förordnar rätten då naturligt om detta, framförallt om det redan finns ett beslut om omedelbart omhändertagande. Om detta yrkande förbises av nämnden (vilket händer) och i övriga fall, t.ex. vid direktansökan eller begäran om upphörande bör rätten, enligt min mening, ta upp frågan om verkställighet under förhandlingen. HFD (2011 ref 5) hänvisar till uttalanden i förarbeten dock gällande

text: 6 § 3 st

text: LVU, att bestämmelsen syftar till ”att ge den beslutande domstolen möjlighet att i varje situation besluta om de åtgärder som anse lämpligast till barnens bästa.” (SoU 1979/80:44 s. 102). HFD menar att av detta uttalande framgår att sådana åtgärder främst bör övervägas då det är påkallat för att undvika avbrott i pågående vård eller andra skadliga flyttningar av barn eller i besvärssituationer, att det inte uppstår onödiga avbrott i omhändertagandet. Undertecknad fattade beslutet om verkställighet mot bakgrund av

text: 1 § 5 st

text: LVU; ”Vid beslut enligt denna lag ska vad som är bäst för den unge vara avgörande”, dvs. Sveriges förpliktelse att följa barnkonventionen. Vidare fann jag stöd i

text: HFD 2014 ref 46

text: och resonemanget i

text: HFD 2011 ref 5

text: samt vid en jämförelse med Kammarrättens i Stockholm dom den 22 juni 2016, mål nr 2797-16 (vari ett förordnande om laga kraft togs in i avgörandet). Vidare anges i

text: 10 §

text: LVU att vården anses påbörjad när den unge på grund av ett beslut om omedelbart omhändertagande eller om vård har placerats utanför sitt hem. Min reflektion är att med de tidsramar som föreskrivs, har tvångsvården i de flesta fall pågått i minst två månader. Föregås beslut om tvångsvård av frivillig placering, kan vården ha pågått mycket längre. Vi bedömde att det bästa för barnet (och modern) var att inte vårdkedjan bröts, för det fall kammarrätten skulle göra en annan bedömning vid ett överklagande. I efterhand kan konstateras att kammarrätten ändrade förvaltningsrättens dom och beslutade att bereda barnet vård (med skiljaktig mening). Mamman överklagade domen, men HFD meddelade inte prövningstillstånd.

text: Bakgrunden till mitt ställningstagande

text: För att förklara handläggningen i målet nödgas jag gå in i bedömningen i sak: När rätten efter lång överläggning enhälligt kommit fram till att socialnämndens utredning var för svag och med hänsyn till vad som framkom under förhandlingen, gav det inte tillräckligt stöd för att barnet utsatts för psykisk misshandel och någon påtaglig, konkret risk för skada av barnet ansågs inte

text: föreligga varför rätten avslog ansökan och då kvarstod frågan om verkställigheten. Bristfälligheten i den skriftliga utredningen bestod bl.a. av att nämnden enbart stödde sig på moderns ord, medan moderns muntliga utsaga under förhandlingen var mycket ambivalent, samtidigt som fadern för första gången fick framföra sin berättelse. Den enda händelse i Sverige, enligt rättens mening, som socialnämnden byggde sin bevisning på i utredningen gav mannen en förklaring till och den motsades i väsentliga delar inte heller av kvinnan. Detta innebar att barnet inte kunde ha bevittnat den händelse som påstods i utredningen. Något våld mot kvinnan hade överhuvudtaget inte förekommit vid det tillfället. Rättens bedömning var att det var fråga om två unga tonåringar (kusiner), som tvingades till giftermål, det var ömsesidigt bråk under tiden i hemlandet och vad gäller eventuellt våld i Sverige och om detta hade bevittnats av barnet, så var utredningen svag. Frågor med inslag av hederskultur och andra länders seder som vi nu ställs inför i domstolarna är mycket komplicerade. Det är oftast svåra bevislägen. I detta fall var det kvinnans familj och fader som var högre stående och mannen hade därför en lägre ställning med familjens uppdrag att skydda kvinnan. Rätten fick den uppfattningen att när paret kom till Sverige, långt från sin familj, såg kvinnan sin chans att begära skilsmässa, mannen var beredd att motvilligt gå med på det. Med hänsyn till såväl sökandepartens som kvinnans processföring vid förhandlingen var rätten dock övertygad om att socialnämnden med sitt ombud skulle komma att överklaga vårt avslag och då, eventuellt, förbättra sin utredning. Det går aldrig att utesluta att överrätten gör en annan bedömning. Jag som ordförande fick delegation av övriga rättens ledamöter att fundera på om verkställigheten borde/kunde invänta laga kraft. Allt utifrån vad som ansågs vara bäst för barnet och att inte bryta vårdkedjan. Under LVU-placeringen hade kvinnan fått vägledning i sin föräldraförmåga och lärt sig vad som var hälsosamt för barnet samt vad som gäller i Sverige. För mor och barn var placeringen helt enkelt gynnsam. Vid ett avslag på ansökan om vård upphör det omedelbara beslutet enligt lag (9 § p 2 LVU) och det skulle innebära att kvinnan och barnet direkt skulle placeras på ett helt nytt boende av Migrationsverket, eftersom makarna låg i skilsmässa. Ett barn som utsätts för att se en förälder bruka våld mot den andre föräldern är givetvis mycket allvarligt, därtill kommer komplexiteten i hedersproblematiken. Skulle det då vara på det sättet att socialnämnden skärper till sin utredning i ett överklagande och kammarrätten bedömer att LVU-vård är nödvändig så vore det mycket olyckligt om vårdkedjan för barnet dessförinnan skulle avbrytas under tiden. Barn och mor var placerade skilda åt från mannen nästan ett år, genom tvångsvård i två månader. När vi arbetat oss igenom domskrivningen kvarstod beslutet om verkställigheten. Jag efterfrågade synpunkter bland kollegor och det var i vart fall ingen som bedömde att det var fel att invänta domens laga kraft och då förordna om detta särskilt. Mot bakgrund av vad som ovan anförs och med stöd av ovan nämnda domar tog jag beslutet att domen ska gälla först när den vunnit laga kraft. I detta fall vinner ju domen laga kraft enligt huvudregeln utan att förordna om detta särskilt, men för mig framstod det då som viktigt att tydliggöra inför socialnämnden och övriga parter att i avgörandet ange att domen inte gäller förrän domen har fått laga kraft (jmf KST 2016-06-22, mål nr 2797-16). Så här i efterhand kan jag finna att jag i skälen också borde ha utvecklat denna bedömning, istället för att enbart hänvisa till bristande utredning. Vidare borde skälen ha innehållit ett resonemang om att förvaltningsrättens avslag av ansökan (prövning av vård) i lagens mening också innebär att det omedelbara omhändertagandet upphör. Och visst, det rätta kanske hade varit att lämna till sökandeparten och överrätten att fatta ett interimistiskt beslut om vård i frågan. Ett avslag på en ansökan innebär inte annat än ett avslag om vård. Jag kan dock tycka att lagstiftningen med det senare ikraftträdandet av

text: 1 § 5 st

text: LVU och

text: tolkningen av HFD:s domar (med sina allmänna uttalanden) står i viss konflikt jämfört med 9 § p 2, just när det gäller att förvaltningsrätten som första instans ska pröva ansökan om vård och samtidigt beakta att vårdkedjan inte bör brytas för barnets bästa. Tolkningen är i vart fall inte klar enligt min mening. Jag vill avslutningsvis nämna att jag under hösten hade fått ökad måltilldelning på förtursmålen, från 50 % till 100 % inlottning. Jag hade 11 stycken LVU/LVM (lagen [1988:870] om vård av missbrukare i vissa fall; JO:s anm.) under parallell handläggning under oktober–december, det var ett oerhört tryck på förtursmålen. Arbetsbelastningen var större än någonsin och då är man helt enkelt tvungen att fatta snabba beslut. Lagstiftningen i förtursmålen med tidskraven styr vår snabba handläggning och tyvärr hinner man inte alltid lägga den energi på domskrivning som vore önskvärt.

text: Rättslig reglering m.m.

text: En socialnämnd får besluta att den som är under 20 år omedelbart ska omhändertas, om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras (

text: 6 § första stycket

text: LVU).

text: Ett omedelbart omhändertagande upphör när rätten avgör frågan om vård (

text: 9 § första stycket andra punkten

text: LVU). Om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande, ska socialnämnden besluta att detta genast ska upphöra. Ett sådant beslut får meddelas också av den rätt som prövar frågan om vård med stöd av lagen (

text: 9 § tredje stycket

text: LVU).

text: Beslut om omedelbart omhändertagande, om förebyggande insatser eller om tillfälligt flyttningsförbud gäller omedelbart. Andra beslut av socialnämnden enligt LVU gäller omedelbart, om nämnden inte förordnar något annat. Rätten får förordna att andra beslut som rätten har meddelat ska gälla omedelbart (

text: 40 §

text: LVU).

text: Den domstol som ska pröva ett överklagande får besluta att det överklagade beslutet, om det annars skulle gälla omedelbart, tills vidare inte ska gälla och även i övrigt besluta om saken (

text: 28 § förvaltningsprocesslagen

text: [1971:291], FPL).

text: Högsta förvaltningsdomstolen har i de refererade avgörandena

text: HFD 2011 ref. 5

text: HFD 2011 ref. 50

text: HFD 2014 ref. 46

text: samt

text: HFD 2016 ref. 12

text: uttalat hur kammarrätten bör resonera i fråga om verkställigheten i mål enligt LVU.

text: Bedömning

text: I domen avslog förvaltningsrätten ansökan om vård. Direkt av lag (

text: 9 § första stycket andra punkten

text: LVU) följer att det omedelbara omhändertagandet upphörde i och med domen. JO har i remissen till förvaltningsrätten särskilt frågat om innebörden av förvaltningsrättens förordnande om att domen skulle gälla först när den vunnit laga kraft. Frågan ställdes eftersom det bedömdes vara svårt att förstå innebörden av ett förordnande om att ett avslag på en ansökan om vård skulle gälla först när avslagsbeslutet hade vunnit laga kraft.

text: Som jag förstår BB:s svar på JO:s remiss tycks syftet med förordnandet ha varit att barnet skulle förbli omhändertaget – eller vårdas interimistiskt – till dess att domen hade vunnit laga kraft eller kammarrätten hade tagit ställning till frågan om vård. Det framgår emellertid inte av hennes dom. Det finns heller inte några lagliga möjligheter att förordna på det sättet. Förordnandet innebar en risk för att parterna skulle missuppfatta domslutet och att det omedelbara omhändertagandet felaktigt skulle komma att bestå.

text: BB förtjänar allvarlig kritik för det sätt på vilket hon utformade domen.

text: Ärendet avslutas.


nyckelord: Expediering Underrättelse

title: En länsstyrelse underrättade part om ett beslut, som var verkställbart från beslutets dag, genom delgivning med stämningsman. Länsstyrelsen kritiseras för att inte ha skickat underrättelsen i ett vanligt brev

sammanfattning: Länsstyrelsen skulle underrätta en part om ett beslut som var verkställbart från beslutets dag. Det har inte ansetts godtagbart att underrättelsen skedde genom att beslutet skickades till polisen för delgivning med stämningsman. Länsstyrelsen kritiseras för att inte ha skickat underrättelsen i ett vanligt brev.

text: Anmälan

text: AA framförde i en anmälan klagomål mot Länsstyrelsen i Västra Götalands län, Polismyndigheten i Västra Götaland och Förvaltningsrätten i Jönköping. Han uppgav i huvudsak följande. Han ägde några katter, några rashönor, en tupp, tre ankor och en påfågel. Efter att ha misshandlats i hemmet av en rånare lades han in på sjukhus. Hans granne erbjöd sig att se efter djuren. Medan han var inlagd beslutade länsstyrelsen att omhänderta hans djur. Ett par poliser underrättade honom om detta på sjukhuset. Han överklagade beslutet med sjukhuspersonalens hjälp och begärde inhibition. Länsrätten biföll inhibitionsyrkandet och ändrade senare länsstyrelsens beslut. Polisen hade emellertid redan sålt hans djur. När han kom hem från sjukhuset påträffade han ett par av katterna döda. Polismännen hade missat dessa när de hämtade djuren. De djur som sålts hade han inte återfått.

text: Utredning

text: Handlingar från länsstyrelsen och förvaltningsrätten begärdes in och granskades. Av utredningen framgick följande.

text: Den 11 februari 2011 anmälde polisen till länsstyrelsen att AA var inlagd på sjukhus. Länsstyrelsen beslutade samma dag enligt

text: 32 § 2 p djurskyddslagen (1988:534)

text: att omedelbart omhänderta samtliga katter som fanns hos AA och lämnade över ärendet till polisen för omedelbar verkställighet. Den 16 februari 2011 beslutade länsstyrelsen att även omedelbart omhänderta samtliga fåglar

text: som fanns hos AA. AA fick genom besluten samtidigt tillfälle att yttra sig över vad som skulle ske med djuren.

text: Den 24 februari 2011 beslutade länsstyrelsen enligt

text: 34 § djurskyddslagen

text: att samtliga omhändertagna katter och fåglar genom polisens försorg skulle säljas eller på annat sätt överlåtas eller, om det inte var möjligt inom två veckor, avlivas. I beslutet skrev länsstyrelsen att det gällde omedelbart även om det överklagades. Länsstyrelsen förordnade samtidigt att AA skulle delges beslutet genom stämningsman. Beslutet skickades samma dag till polisen för delgivning och verkställighet. I den gemensamma begäran antecknades att AA var inskriven på Kärnsjukhuset i Skövde. AA delgavs beslutet den 2 mars 2011. Polisen sålde djuren den 6 mars 2011. Den 7 mars 2011 överklagade AA beslutet och begärde s.k. inhibition. Den 9 mars 2011 förordnade förvaltningsrätten att länsstyrelsens beslut den 24 februari 2011 tills vidare inte skulle gälla. I dom den 18 mars 2011 beslutade förvaltningsrätten att upphäva länsstyrelsens beslut av den 24 februari 2011 samt förordnade att de omhändertagna djuren skulle överlämnas till AA. De nya djurägarna förklarade sedermera på förfrågan av polisen att de inte var intresserade av att återlämna de överlåtna djuren.

text: Muntliga upplysningar inhämtades från länsveterinären BB. Ärendet remitterades därefter till länsstyrelsen som anmodades att utreda och yttra sig över vilka överväganden som gjordes beträffande sättet för underrättelse till AA om innehållet i beslutet den 24 februari 2011.

text: Länsstyrelsen, genom länsöverdirektören CC, framförde följande.

text: Redogörelse för ärendet

text: Inför beslutet den 24 februari 2011 om vad som ska ske med de omhändertagna djuren underrättade länsstyrelsen AA om innehållet. Underrättelsen expedierades från länsstyrelsen den 16 februari 2011. Underrättelsen delgavs AA den 17 februari 2011 medelst stämningsman. Länsstyrelsen delgav AA beslutet från den 24 februari 2011 med stämningsman. Detta för att ånyo säkerställa att AA personligen fick ta del av beslutet på snabbaste och säkraste sätt. AA delgavs beslutet inte förrän den 2 mars 2011.

text: Överväganden som länsstyrelsen gjort

text: Vid beslut om vad som ska ske med omhändertagna djur arbetar vi utifrån en rutin som baseras på en helhetsbedömning där olika faktorer vägs samman. I bedömningen ingår bl.a.  djurägarens ansvar och ansvarstagande för djuren,  djurägarens kostnader för de omhändertagna djuren eller i fall djurägaren inte kan betala samhällets kostnader,  hur länge det är rimligt för djurens bästa att sitta på en temporär uppstallningsplats och  rättssäkerheten. När vi beslutar om delgivningsform gör vi det utifrån en helhetsbedömning. Det har visat sig ofta vara svårt att få beslut delgivna via sjukhuset, alltså via sjukhusets personal. Vår erfarenhet är att delgivning genom stämningsman är det

text: avgjort bästa sättet när personer ligger på sjukhus och det är angeläget att delgivning sker snabbt och säkert. I detta fall fanns det inga indikationer som gjorde att vi övervägde att göra på ett annat sätt. Anledningen till att vi valde att delge AA med stämningsman var således att i görligaste mån säkerställa att AA personligen fick ta del av dels underrättelsen från den 16 februari och beslutet den 24 februari, eftersom han var inlagd på sjukhus och inte kunde nås i hemmet. AA inkom med ytterligare skrivelser samt yttrade sig över remissvaret.

text: I ett beslut den 2 oktober 2012 anförde JO Lindström följande.

text: Bedömning

text: Av AA:s skrivelser till JO framgår att avsikten med hans anmälan har varit att få hjälp med att få tillbaka sina djur. Jag vill därför inledningsvis nämna att JO inte kan ändra eller upphäva domstolars eller myndigheters beslut. JO tar som regel inte ställning till om ett beslut är riktigt i sak och uttalar sig inte heller om bedömningar i domar och beslut. Min granskning har därför inte gällt de domar och beslut som meddelats enligt

text: djurskyddslagen

text: JO:s granskning avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. Utredningen i detta ärende har huvudsakligen gällt länsstyrelsens handläggning av underrättelsen till AA om beslutet den 24 februari 2011 om vad som skulle ske med de omhändertagna djuren. Av utredningen framgår att AA delgavs beslutet den 2 mars 2011, dvs. först sex dagar efter att det meddelades.

text: Av

text: 21 § förvaltningslagen (1986:223)

text: , FL, framgår att en myndighet vid myndighetsutövning mot enskild ska underrätta parter om innehållet i slutliga beslut, om det inte är uppenbart obehövligt. I paragrafens tredje stycke föreskrivs att myndigheten bestämmer om underrättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt.

text: Bestämmelsen i

text: 21 §

text: FL anger inte när underrättelseskyldigheten ska fullgöras. Det följer emellertid av

text: 7 § samma lag

text: att parten ska underrättas så snart som möjligt. JO har tidigare uttalat att expediering av beslutet ska ske utan dröjsmål (JO 1996/97 s. 143). Om beslutet är verkställbart från beslutets dag, bör parterna underrättas om beslutet genast (se Hellners och Malmqvist,

text: Förvaltningslagen

text: med kommentar, 3:e uppl., s. 260).

text: Länsstyrelsen var alltså skyldig att underrätta AA om beslutet genast. För att kunna fastställa när beslutet skulle vinna laga kraft hade länsstyrelsen desssutom att delge AA beslutet. Länsstyrelsen valde att fullgöra dessa båda åligganden genom att skicka beslutet till polisen för delgivning med stämningsman. Det ligger i sakens natur att detta förfarande medförde risk för att AA blev underrättad om beslutet senare än om länsstyrelsen hade skickat det till honom på sjukhuset i ett vanligt brev. Så blev det också av allt att döma – AA fick inte beslutet förrän den 2 mars 2011, alltså sex dagar efter det att beslutet hade meddelats.

text: Länsstyrelsen har i sitt remissvar redogjort för skälen till att myndigheten valde att skicka beslutet via polisen i stället för att skicka det med posten. Det avgörande för länsstyrelsen har uppenbarligen varit att försäkra sig om ett bevis om delgivning. Skyldigheten att genast underrätta AA om beslutet så att han fick tid på sig att överklaga det innan det verkställdes diskuteras inte i länsstyrelsens remissvar.

text: Jag kan förstå om länsstyrelsen gjorde den bedömningen att stämningsmannadelgivning var det säkraste sättet att få ett bevis om delgivning. Och om det hade varit fråga om ett beslut som inte fick verkställas förrän det vunnit laga kraft, skulle jag inte ha haft några invändningar mot att underrättelsen enligt

text: 21 §

text: FL skedde via polisens stämningsman. Men länsstyrelsens beslut av den 24 februari 2011 kunde verkställas från och med den 24 februari 2011. Därför anser jag att länsstyrelsen gjorde fel när den underrättade AA om beslutet via polisen. Länsstyrelsen borde ha skickat beslutet till AA i ett vanligt brev och förtjänar kritik för att så inte skedde.

text: Vad som i övrigt kommit fram i ärendet ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd från min sida.


nyckelord:
Avsaknad av lagstöd
Information
Samtycke
Sjukvård

title: Kritik mot ledningen för Länsverksamhet Psykiatri inom Region Västernorrland för utformningen av en överenskommelse som ingås vid abstinensbehandling

sammanfattning: En patient som vårdades frivilligt på en psykiatrisk avdelning för abstinens fick ingå en överenskommelse om att acceptera de regler som ingår i vården, bl.a. en regel om att inte lämna avdelningen utan ledsagning av personal. JO konstaterar att rörelsefriheten, som är en grundlagsskyddad frihet, endast får begränsas genom lag och att hälso- och sjukvårdslagen inte erbjuder något lagstöd för att hindra att en patient lämnar en avdelning på egen hand. JO framhåller vikten av att skyddet inte kringgås genom att den enskilde upplever sig tvingad att lämna sitt medgivande. Användandet av en överenskommelse kan i sig uppfattas som en påtryckning, och därför ifrågasätter JO lämpligheten i denna typ av överenskommelser inom hälso- och sjukvården, i stället för information om förutsättningarna för viss vård. Om en vårdgivare ändå använder sig av en överenskommelse är det viktigt att den är saklig och tydlig samt innefattar den information som behövs för att klargöra förutsättningarna för vården. Enligt JO uppfyller den aktuella överenskommelsen inte dessa krav. Den är tvärtom otydlig och ger närmast intryck av att abstinensbehandlingen är villkorad av att patienten samtycker till att inte lämna avdelningen. En patient som ansöker om abstinensbehandling mot alkohol- och drogberoende får enligt JO:s mening antas vara mycket angelägen om att behandlingen ska komma till stånd. I den situationen kan en överenskommelse om att patienten inte ska lämna avdelningen knappast anses bygga på någon verklig frivillighet från patientens sida, om det uppfattas som att han eller hon annars riskerar att bli utan vård. Ledningen för Länsverksamhet Psykiatri inom Region Västernorrland kan inte undgå kritik för hur den aktuella överenskommelsen är utformad.

text: Anmälan

text: I en anmälan som kom in till JO den 18 april 2017 framförde AA klagomål mot psykiatrisk avdelning 7, Länsverksamhet Psykiatri vid Sundsvalls sjukhus, Region Västernorrland. I anmälan uttryckte AA bl.a. missnöje med att han behövde ha personal med sig för att gå till sjukhusets kiosk, trots att han var frivilligt inskriven på sjukhuset. AA kompletterade senare sin anmälan.

text: Utredning

text: JO begärde in patientjournaler avseende AA. Därefter begärde JO att Landstinget Västernorrland (numera Region Västernorrland) skulle yttra sig över det som AA anfört om att han måste ha personal med sig för att besöka sjukhusets kiosk. I ett remissvar anförde Hälso- och sjukvårdsnämnden inom Region Västernorrland bl.a. följande (bilagorna har utelämnats här):

text: Patienten skrevs in på avdelning 7, Länsverksamhet Psykiatri efter att ha sökt frivilligt för abstinens. Vårdplanen omfattade sedvanlig abstinensbehandling för att patienten sedan skulle kunna få fortsatt missbruksvård vid ett behandlingshem. Det finns inga journalanteckningar om att patienten velat gå till kiosken och förvägrats detta. Patienten har den 18 april 2017 utan att träffa läkare för ett utskrivningssamtal skrivit ut sig själv, mot personalens inrådan. Patienten har således avvikit från den vårdplan man kommit överens om. Vid inneliggande abstinensbehandling ingår att man skriver en överenskommelse med patienten om att acceptera de regler som ingår i vården. För att man ska kunna säkerställa att patienten inte sidomissbrukar under vårdtiden ingår man en överenskommelse om att inte lämna vårdavdelningen utan uppsikt. Detta för att man inte ska ha möjlighet att komma åt droger utanför vårdavdelningen, vilket annars förekommer. Om man vill bryta överenskommelsen skrivs man ut från avdelningen, eftersom syftet med vården inte kan uppfyllas. ______________________________ Utifrån vad länsverksamhetschefen i sitt till detta ärende bifogat utlåtande uppgivit, liksom av vad som framgår av bilagorna 1 och 2 till detta gör landstinget följande bedömning: I den anmälan som ingivits till JO, varöver landstinget förelagts att yttra sig, uppger klaganden att han inte utan att personal följer med får gå till sjukhusets kiosk, trots att han är inskriven på sjukhuset, efter vad som kan förstås, på egen begäran. Specialistvården Västernorrland/Länsverksamhet Psykiatri har i sin rutin/regel, ”Drogpåverkade patienter i den psykiatriska slutenvården”, fastställd 2015-12- 16, (bil. 2 till länsverksamhetschefens yttrande i ärendet), dragit upp riktlinjer för planerade avgiftningar i samråd med socialtjänsten, ”Samordnad individuell plan (SIP), varav bland annat framgår att en vårdplan ska göras upp i form av ett ”kontrakt” som patienten får skriva under. Här ska tydligt framgå vilka villkor som gäller för att behandlingen/vården ska få avsedd effekt och leda till ”avgiftning” som delmål och drogfrihet som långsiktigt mål.

text: En av dessa regler som återfinns i ”Förhållningsregler vid avgiftning på avdelning 7, Överenskommelse”, säger: Vi vill inte att du lämnar avdelningen, om du är rökare finns rökbur på avdelningen, alternativt kan du få nikotinplåster. Om överenskommelsen på denna punkt bryts kan en ny bedömning av vårdbehovet göras vilket kan resultera i att patienten skrivs ut. Se punkt i överenskommelsen: Vid införsel av droger eller misstanke om drogintag kan en ny bedömning av ditt vårdbehov ske och utskrivning kan bli aktuell. Grunden för en utskrivning i en sådan situation är att ett eventuellt missbruk under behandlingstiden omintetgör behandlingens mål. I här aktuellt fall har dock patienten skrivit ut sig själv. Patienten har heller aldrig mot sin vilja hindrats att besöka kiosken vid sjukhuset, dock har han genom en överenskommelse gått med på att inte göra detta utan beledsagning av personal.

text: Vid frivillig sluten vård saknas möjligheter till tvångsåtgärder varför användandet av frivilliga överenskommelser i syfte att kunna uppnå en ändamålsenlig vård är vanligt förekommande. Landstinget anser att handläggningen av det ärende vi förelagts att yttra oss över har skötts på ett sätt som väl överensstämmer med såväl lag som interna rutiner. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: I

text: regeringsformens

text: andra kapitel anges de grundläggande fri- och rättigheterna. En sådan frihet är rörelsefriheten. Skyddet för den kommer till uttryck i

text: 2 kap. 8 § regeringsformen

text: , där det slås fast att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot frihetsberövanden. Rörelsefriheten får endast begränsas genom lag (

text: 2 kap. 20 § regeringsformen

text: ). Begränsningar enligt

text: 20 §

text: får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle (

text: 2 kap. 21 § regeringsformen

text: Enligt

text: 3 kap. 1 § andra stycket hälso- och sjukvårdslagen (2017:30)

text: ska vården ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården.

text: En utgångspunkt inom hälso- och sjukvården är att vården ska vara frivillig och genomföras i samråd med den som är i behov av vård. Av 5 kap. 1 § 3 hälsooch sjukvårdslagen framgår att hälso- och sjukvårdsverksamhet ska bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls, vilket bl.a. innebär att vården särskilt ska bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Vården ska ha en medmänsklig och förstående inriktning och genomföras i samråd med patienten. Eftersom vården är helt frivillig kan en patient motsätta sig att en viss vårdåtgärd vidtas (

text: prop. 1984/85:181 s. 96

text: En motsvarande bestämmelse om patientens självbestämmande och integritet finns även i

text: 4 kap. 1 § patientlagen (2014:821)

text: . I

text: 4 kap. 2 § patientlagen

text: slås fast att hälso- och sjukvård inte får ges utan patientens samtycke om inte annat följer av lag.

text: För att samtycke ska anses föreligga till en vårdåtgärd krävs att patientens medgivande grundas på verklig frivillighet. En vårdåtgärd får inte genomföras efter hot om någon sanktion eller andra former av påtryckningar, men patienten måste ha fått information om de alternativ som finns (se

text: JO 2016/17 s. 110

text: ). Frågan om huruvida den enskilde har lämnat ett medgivande som grundas på verklig frivillighet kan vara svår att bedöma. Den enskilde befinner sig ofta i en utsatt situation med begränsade valmöjligheter. Det är därför viktigt att den enskilde verkligen förstår förutsättningarna och villkoren för den aktuella insatsen och vilka valmöjligheter han eller hon har (se

text: JO 2016/17 s. 500

text: JO har tidigare kritiserat en vårdgivare för utformningen av en blankett för samtycke till utredningsåtgärder vid läkemedelsassisterad behandling mot

text: opiatberoende (se JO 2017/18 s. 99). I beslutet uttalade JO att formuleringar som ger intryck av att behandlingen är villkorad av att patienten samtycker till allmänt hållna utredningskontakter riskerar att utgöra en olämplig påtryckning. JO konstaterade att det därför inte är lämpligt att vårdinrättningar använder sig av informationsmaterial eller blanketter som ger intryck av att samtycke till utredningskontakter är en förutsättning för att behandling ska komma i fråga.

text: Bedömning

text: Inledning Vid tidpunkten för anmälningarna till JO vårdades AA frivilligt på psykiatrisk avdelning 7, Länsverksamhet Psykiatri vid Sundsvalls sjukhus. AA har framfört klagomål mot sjukhuset i flera avseenden. Jag har dock begränsat min granskning till de klagomål som handlar om att han måste ha personal med sig för att besöka sjukhusets kiosk.

text: Hälso- och sjukvårdsnämnden har i sitt yttrande tillbakavisat AA:s påstående om att han mot sin vilja hindrats att besöka sjukhusets kiosk, men har uppgett att AA genom en frivillig skriftlig överenskommelse gått med på att inte göra detta utan ledsagning av personal. Jag noterar dock att AA:s patientjournal innehåller åtminstone ett par daganteckningar av läkare där det anges: ”Får inte gå ut själv.”

text: Utformningen av överenskommelsen Som redovisats ovan får rörelsefriheten endast begränsas genom lag. Hälso- och sjukvårdslagen erbjuder inte något lagstöd för att hindra att en patient lämnar en avdelning på egen hand. Något annat lagstöd för att vidta en sådan åtgärd fanns inte heller i detta fall. Det har därför krävts samtycke från AA till villkoret att inte lämna avdelningen utan ledsagning av personal. För att samtycket ska anses giltigt krävs det emellertid att patientens medgivande grundas på verklig frivillighet. Det är viktigt att grundlagsskyddet inte kringgås genom att den enskilde upplever sig tvingad att lämna sitt medgivande. För att patienten över huvud taget ska kunna ta ställning till ett erbjudande om en behandlingsåtgärd är det emellertid av central betydelse att han eller hon har fått god och anpassad information om vården och behandlingen samt förstått densamma (se

text: prop. 2013/14:106 s. 57

text: ). Först då kan en patient lämna ett informerat samtycke.

text: AA skrevs in på avdelningen efter att ha sökt frivillig vård för abstinens. Hälsooch sjukvårdsnämnden har i sitt yttrande anfört att det vid inneliggande abstinensbehandling ingår att man skriver en överenskommelse med patienten om att han eller hon ska acceptera de regler som ingår i vården. Även AA fick skriva på överenskommelsen med titeln ”Förhållningsregler vid avgiftning på avdelning 7, Överenskommelse”. I en av de regler som återfinns där anges följande: ”Vi vill inte att du lämnar avdelningen.”

text: I allmänt språkbruk signalerar en överenskommelse att det rör sig om ett bindande åtagande som kan leda till vissa sanktioner om överenskommelsen

text: inte följs. Det finns därmed också en risk för att användandet av en överenskommelse i stället för information om förutsättningarna för viss vård i sig kan uppfattas som en form av påtryckning. Mot den bakgrunden kan lämpligheten av denna typ av överenskommelser inom hälso- och sjukvården ifrågasättas. Tillgången till hälso- och sjukvård ska inte baseras på att patienten samtycker till vissa givna regler utan på de grundläggande principer som kommer till uttryck i bl.a.

text: 3 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen

text: , främst människovärdesprincipen och behovs- eller solidaritetsprincipen.

text: Eftersom tillämpningen av behovsprincipen – dvs. att vårdens resurser ska fördelas efter behov – innefattar en bedömning av vilken effekt en viss behandlingsåtgärd förväntas få, kan även patientens agerande i anslutning till behandlingen komma att tillmätas betydelse. Det förutsätter dock att det finns ett direkt orsakssamband mellan patientens agerande och behandlingens förväntade effektivitet (jfr

text: prop. 1996/97:60 s. 25

text: f.).

text: Om en vårdgivare ändå använder sig av en överenskommelse är det därför viktigt att den är saklig och tydlig samt innefattar den information som behövs för att klargöra förutsättningarna för vården. Enligt min uppfattning uppfyller den överenskommelse som är aktuell i ärendet inte dessa krav. Den är tvärtom otydlig och möjliggör olika tolkningar, men ger enligt min bedömning närmast intryck av att abstinensbehandlingen är villkorad av att patienten bl.a. samtycker till att inte lämna avdelningen. En patient som ansöker om abstinensbehandling mot alkohol- och drogberoende får antas vara mycket angelägen om att behandlingen ska komma till stånd. I den situationen kan en överenskommelse om att patienten inte ska lämna avdelningen knappast anses bygga på någon verklig frivillighet från patientens sida, om det uppfattas som att han eller hon annars riskerar att bli utan vård. Det är en annan sak att vårdgivaren upplyser patienten om att införsel av droger eller misstanke om drogintag kan medföra en ny bedömning av vårdbehovet och att utskrivning då kan bli aktuell. Sådan information framstår som motiverad eftersom den rör ett agerande av direkt betydelse för abstinensbehandlingen.

text: Jag har stor förståelse för de svårigheter personalen ställs inför när det gäller upprätthållandet av en drogfri miljö vid behandling av patienter med drog- och alkoholberoende. Mot bakgrund av det som anförts kan ledningen för Länsverksamhet Psykiatri emellertid inte undgå kritik för att den aktuella överenskommelsen har utformats på ett sådant sätt att den ger intryck av att behandlingen är villkorad av att patienten samtycker till att inte lämna avdelningen. Jag utgår från att ledningen för Länsverksamhet Psykiatri ser över sina rutindokument i detta avseende.

text: Jag noterar att även andra punkter i den nämnda överenskommelsen aktualiserar frågor om grundläggande fri- och rättigheter. Jag förutsätter att ledningen förvissar sig om att sådana fri- och rättigheter inte begränsas utan stöd i lag och att patienternas samtycke till olika vårdåtgärder grundas på verklig frivillighet.

text: Ärendet aktualiserar viktiga principiella frågor, och det finns därför skäl att skicka en kopia av beslutet till Socialstyrelsen och Inspektionen för vård och omsorg (IVO) för kännedom. Ärendet avslutas.