title: Särskild granskning av den statliga kontrollen av ersättningar till rättsliga biträden

text: 1. Sammanfattning

text: Justitiekanslerns granskning har visat att kontrollfunktionerna i det statliga ersättningssystemet har utnyttjats på ett tillfredsställande sätt i majoriteten av fallen. Justitiekanslern har dock i cirka 16 procent av de granskade ärendena iakttagit brister vad gäller domstolarnas underrättelseskyldighet. Det har även framkommit att domstolarna i fem fall har skickat en underrättelse till Justitiekanslern först efter överklagandetidens utgång. Trots att det finns en sådan skyldighet har domstolarna inte heller hört åklagaren över ersättningsanspråket i cirka 15 procent av ärendena. Domstolarna har också i tre fall underlåtit att till Sveriges advokatsamfund (Advokatsamfundet) rapportera beslut där ersättningen satts ned med en betydande del.

text: Det har vidare framkommit att cirka 20 procent av ersättningsbesluten inte har motiverats. Uteblivna eller bristfälliga skäl försvårar Justitiekanslerns granskning. Det finns också en risk att parterna och allmänheten uppfattar det som att frågan inte har prövats med den noggrannhet som krävs.

text: Sammanfattningsvis kan konstateras att det förekommer brister i flera led av kontrollsystemet. Att de möjligheter som står till buds för att belysa ett ersättningsanspråks skälighet inte utnyttjas fullt ut är inte godtagbart. I förlängningen kan detta få till följd att samhällets resurser inte används effektivt och på bästa sätt. Mot den bakgrunden betonar Justitiekanslern vikten av att alla aktörer fullgör sina uppgifter och att dessa frågor ges tillräckligt med utrymme. Detta förutsätter att alla håller sig uppdaterade på området och kontinuerligt arbetar med frågorna.

text: 2. Bakgrund

text: Rättshjälp utgör en viktig del av det stöd som det allmänna tillhandahåller för rättsliga angelägenheter. I brottmålen utgör rätten till offentlig försvarare, målsägandebiträde och särskild företrädare för barn särskilt viktiga grundbultar för att säkerställa parternas grundläggande rättssäkerhet.

text: Rätten att få en försvarare helt eller delvis utan egen kostnad erkänns som en väsentlig del av rätten till en rättvis rättegång och rätten till försvar. I artikel 6.3 c) i Europakonventionen anges att var och en som har blivit anklagad för brott och som saknar tillräckliga medel för att betala för ett rättegångsbiträde har rätt att erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar. Även i

text: artikel 47 tredje stycket i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna

text: slås fast att rättshjälp ska ges till personer som inte har tillräckliga medel, om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol.

text: Uppdraget som offentlig försvarare innebär ett särskilt ansvar. Av det skälet finns som regel ett krav på advokattitel. Av förarbetena framgår att skälet till detta är att denna yrkeskår står under offentligrättslig tillsyn och därför har ett ansvar för att uppdraget utförs på ett från både det allmännas och den enskildes synpunkt tillfredsställande sätt (

text: prop. 1972:4, s. 264

text: f.).

text: Statens kostnader för rättsliga biträden är betydande. Under 2019 uppgick utgifterna för rättsliga biträden till 3 063 mnkr, vilket innebar en ökning om 214 mnkr (motsvarande 7,5 procent) jämfört med året innan. Utgifterna för offentliga försvarare och målsägandebiträden utgjorde en mycket stor del och har ökat under flera år. Offentliga försvarare har stått för den största utgiftsökningen med en ökning som uppgick till 142 mnkr (9,6 procent). Procentuellt ökade utgifterna som mest för målsägandebiträden (12,2 procent). Domstolsverkets prognos är att utgifterna kommer att ha ökat ytterligare för 2020 (Domstolsverkets budgetunderlag 2021–2023, s. 40 f.).

text: Samhällets resurser är begränsade. De medel som medborgarna ställer till förfogande måste därför användas effektivt och där behovet är som störst. För att förutsättningarna för en tillförlitlig bedömning av anspråk på ersättning ska vara så goda som möjligt, har ett kontrollsystem införts. I synnerhet är det viktigt med ett sådant system i de mest kostnadskrävande målen där en särskilt noggrann prövning måste göras. Kontrollsystemet ska inte ses som ett uttryck för misstro mot rättsliga biträden och deras ersättningsanspråk, utan istället som ett led i statens strävanden efter ett optimalt resursutnyttjande. Ett effektivt och väl fungerande statligt ersättningssystem gör också att förtroendet för de rättsliga biträdena och deras arbete ökar, vilket i förlängningen värnar rättssäkerheten. I slutändan ska systemet bidra till att upprätthålla allmänhetens förtroende för rättsväsendet (

text: prop. 2004/05:41, s. 17

text: f. och

text: SOU 2014:86, s. 52

text: och

text: Kontrollsystemet består främst av domstolens ställningstagande till den yrkade ersättningen. Till stöd för rättens bedömning har regler om utformningen av kostnadsräkningar tagits fram. När den begärda ersättningen uppgår till ett visst belopp ska åklagaren också yttra sig. Utöver detta finns det även en rapporteringsskyldighet till Advokatsamfundet i vissa fall och en rätt för Justitiekanslern att överklaga domstolarnas beslut om ersättning.

text: Justitiekanslern har, enligt lagen (

text: ) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (

text: ) med instruktion för Justitiekanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Därutöver bevakar Justitiekanslern att rättshjälpssystemet används på avsett sätt. Justitiekanslern har möjlighet att överklaga beslut om ersättning av allmänna medel till rättsliga biträden. Talerätten har både en kostnadskontrollerande och praxisbildande funktion (

text: prop. 1972:4, s. 213

text: f.).

text: Justitiekanslern får årligen del av cirka 2 000 ”rättshjälpsärenden” (den samlingsbenämning Justitiekanslern använder för denna ärendekategori). Ärendena består bl.a. av sådana ersättningsbeslut som omfattas av domstolarnas underrättelseskyldighet enligt 23–25 §§ i Domstolsverkets föreskrifter om rättshjälp och underrättelser till Justitiekanslern (

text: DVFS 2020:15

text: ). En sådan underrättelseskyldighet föreligger gällande beslut i första instans genom vilket rättsliga biträden har erhållit en sammanlagd ersättning om minst 150 000 kr inklusive mervärdesskatt.

text: Hösten 2020 beslutade Justitiekanslern, inom ramen för sin tillsynsverksamhet, att särskilt granska sådana ersättningsbeslut. Anledningen till granskningen var att det stora antal ärenden som Justitiekanslern har tagit del av under de senaste åren väckt frågor om den generella tillämpningen av kontrollsystemet och hur kunskaperna om de olika kontrollmekanismerna ser ut på domstolarna. Justitiekanslern såg därför behov av att genomföra en riktad kontroll av denna ärendetyp.

text: 3. Tillsynsprojektets omfattning

text: 3.1 Avgränsning och tillgängligt material

text: Justitiekanslern har under perioden den 3 september – 30 oktober 2020, förutom att utföra myndighetens ordinarie uppgift på området, genomfört en särskild granskning av inkomna rättshjälpsärenden som avser ersättningsbeslut om minst 150 000 kr. Underlaget har därmed bestått av de ärenden som Justitiekanslern underrättats om av domstolarna under denna period. Granskningen har begränsats till att endast avse ärenden som rör ersättning i brottmål till offentlig försvarare, målsägandebiträde eller särskild företrädare för barn.

text: De rättsliga utgångspunkterna för granskningen framgår i avsnitt 4.

text: Totalt har det rört sig om 132 ärenden som specialgranskats.

text: Samtliga tingsrätter i landet har fått tillfälle att lämna in eventuella rutindokument, lathundar och checklistor som har bäring på de aktuella frågorna. Cirka hälften av tingsrätterna har lämnat in underlag. Justitiekanslern har även haft tillgång till Domstolsverkets handböcker.

text: Åklagarmyndigheten har fått tillfälle att ge in eventuella riktlinjer eller liknande vad gäller åklagarens skyldighet att lämna synpunkter över höga ersättningsanspråk.

text: Advokatsamfundet har fått tillfälle att lämna upplysningar när det gäller rapportering till samfundet om större nedsättningar av begärda arvoden.

text: 3.2 Syfte och inriktning

text: Granskningen har varit inriktad på hur de olika kontrollmekanismerna följs. Frågor som uppmärksammats har varit domstolens underrättelseskyldighet till Justitiekanslern och hur denna fullgjorts, om domstolen hört åklagaren om ersättningsanspråket, om domstolen angett skäl för sitt ersättningsbeslut samt rapporteringsskyldigheten till Advokatsamfundet. Vad gäller åklagarens yttrande har även undersökts i vilket skede detta har lämnats och hur det utformats.

text: Kostnadsräkningen och dess arbetsredogörelse är ett väsentligt underlag för domstolens bedömning av ersättningens storlek (se särskilt avsnitt 4.1.2). Hur kostnadsräkningen har utformats är också en av de viktigaste aspekterna när Justitiekanslern, inom ramen för sin löpande tillsyn, ska ta ställning till om ett ersättningsbeslut ska överklagas. Om rättsliga biträden uppfyller sina skyldigheter i detta avseende är dock en fråga som har lämnats utanför denna granskning.

text: För att inhämta underlag till granskningen har den arbetsgrupp som har ansvarat för projektet tagit fram en blankett som har fyllts i av ansvarig handläggare i samband med den ordinarie granskningen av ärendena.

text: 4. Rättsliga utgångspunkter

text: 4.1 Rätten till ersättning

text: För offentliga försvarare och målsägandebiträden finns en särskild taxa som bestämmer ersättningens storlek och som ska tillämpas i vissa, mindre omfattande mål. Taxebeloppen omfattar allt arbete som en offentlig försvarare eller ett målsägandebiträde har utfört i målet, liksom ersättning för en timmes tidsspillan och normala omkostnader för uppdragets utförande. Någon särskild taxa har inte fastställts såvitt avser ersättning till särskilda företrädare för barn.

text: För uppdrag där taxan inte är tillämplig har rättsliga biträden rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdrag har krävt. Ersättningen för arbete ska bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av en timkostnadsnorm. (Se

text: 21 kap. 10 § rättegångsbalken

text: 27 § rättshjälpslagen

text: [1996:1619], 5 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde, 5 § lagen [1996:1620] om offentligt biträde och 11 § lagen [1999: 997] om särskild företrädare för barn.)

text: Regeringen har beslutat att timkostnadsnormen för år 2020 ska vara 1 404 kr exklusive mervärdesskatt. Detta innebär att det rättsliga biträdet normalt får debitera detta belopp för varje timme han eller hon lagt ned på uppdraget.

text: Ersättningen kan sättas ned av i huvudsak tre skäl. För det första på grund av att den påstådda arbetsmängden, dvs. den nedlagda tiden, är oriktig. För det andra på grund av att den nedlagda tiden inte är skälig i förhållande till uppdragets art och omfattning. För det tredje på grund av att uppdraget utförts mindre skickligt.

text: På motsvarande sätt kan ersättning utgå med en timersättning som överstiger timkostnadsnormen, om uppdraget exempelvis utförts särskilt skickligt, omsorgsfullt eller effektivt, om uppdraget varit osedvanligt omfattande eller komplicerat samt då det av andra orsaker finns anledning att godta en högre timersättning än normalt.

text: 4.1.2 Särskilt om utformningen av kostnadsräkningar

text: I

text: 20 § rättshjälpsförordningen (1997:404)

text: regleras hur en kostnadsräkning bör utformas. Syftet med bestämmelsen är dels att förse domstolen samt i förekommande fall Justitiekanslern och den överprövande domstolen med ett fullgott underlag för prövningen av ersättningsfrågan, dels att åstadkomma en effektiv kostnadskontroll (se t.ex.

text: prop. 2004/05:41, s. 17

text: ff. och

text: NJA 2010 s. 19

text: I kostnadsräkningen ska det rättsliga biträdet i skilda poster ta upp den ersättning som begärs för arbete, tidsspillan och utlägg. Kostnadsräkningen ska innehålla en arbetsredogörelse, om ersättningen inte ska bestämmas enligt taxa eller om den begärda ersättningen avviker från fastställd taxa. Denna ska vara så utförlig att ersättningsanspråkets skälighet kan bedömas. Arbetsredogörelsen ska innefatta uppgift om tidsåtgången för varje åtgärd som inte är rutinmässig. Med rutinmässiga åtgärder avses i princip sådana som tar mindre än 20 minuter i anspråk. Om den som begär ersättning åberopar några särskilda omständigheter, såsom att uppdraget varit särskilt svårt eller krävande, ska dessa anges. Av kostnadsräkningen ska även framgå den tid som har lagts ned på uppdraget och när arbetet påbörjades.

text: Kravet på en arbetsredogörelse skiftar med ärendets karaktär. Ju mer omfattande uppdraget är och ju högre det begärda arvodet är, desto högre krav bör i princip ställas på arbetsredogörelsen. Brister i arbetsredogörelsen kan – om ersättningsanspråkets skälighet till följd av det är svårbedömt – gå ut över den som begär ersättningen (se

text: NJA 2008 s. 223

text: 4.2 Åklagarens yttrandeskyldighet

text: Om ett rättshjälpsbiträde, en offentlig försvarare, ett målsägandebiträde eller en särskild företrädare för barn i mål om brott som hör under allmänt åtal yrkar ersättning av allmänna medel med 100 000 kr eller mer, ska rätten höra åklaga-ren om ersättningsanspråket. Åklagaren ska yttra sig över den yrkade ersättningen för arbete, särskilt såvitt avser ersättning för arbete som utförts under förundersökningen. Detta framgår av

text: 1 § förordningen (2005:77)

text: om kontroll av vissa ersättningsanspråk m.m.

text: Åklagarens yttrande utgör ett gott stöd när domstolen ska bedöma skäligheten av och riktigheten i framställda ersättningsanspråk. Särskilt gäller detta beträffande ersättning som yrkas för arbete som utförts under förundersökningen. Mot bakgrund av omedelbarhetsprincipen och hur brottmålsförfarandet är uppbyggt, har nämligen domstolen begränsad kunskap om vad som har hänt i målet under det stadiet.

text: Yttrandeskyldigheten innebär inte att åklagaren i detalj måste granska och kommentera varje enskild post i kostnadsräkningen. Åklagaren bör dock uttala sig om skäligheten av det totala arvodesanspråket. Någon egen uppfattning om vad som bör utgöra skäligt belopp behöver inte presenteras. För att bedöma om ett arvodesanspråk är skäligt bör åklagaren i de flesta fall kunna förlita sig på sina egna erfarenheter av vad som är ett normalt ersättningsanspråk för en viss typ av mål av en viss omfattning. Avsikten är inte att åklagaren ska behöva föra några särskilda minnesanteckningar avseende biträdets arbetsinsatser. Det kan dock finnas anledning för åklagaren att genom kontakter med tidigare handläggande åklagare, förhörsledare eller andra bilda sig en uppfattning om biträdets deltagande i olika handläggningsåtgärder under förundersökningen. Det är viktigt att påpeka att åklagarens yttrande naturligtvis också kan utgöra ett stöd för biträdets ersättningsanspråk. (Jfr

text: prop. 2004/05:41, s. 25

text: ff.)

text: 4.2.1 Information från Åklagarmyndigheten

text: Justitiekanslern har vid kontakter med Åklagarmyndigheten erfarit att många åklagare anser att det är svårt att veta vad man ska yttra sig över och hur ingå-ende man förväntas granska kostnadsräkningarna. Det har även framkommit att det inte finns några riktlinjer eller liknande som skulle kunna vägleda åklagarna i dessa frågor.

text: 4.3 Domstolen beslutar om ersättning till rättsliga biträden

text: Det är domstolen som beslutar om ersättning till rättsliga biträden. Ersättningen bestäms för varje instans för där utfört arbete, tidsspillan och utlägg. Ett yrkande om ersättning ska framställas innan handläggningen i den instansen har avslutats. I brottmålen tas rättens beslut om ersättning in i domen eller det slutliga beslutet. I vissa fall kan domstolen under målets handläggning fatta beslut om förskott på ersättning.

text: Vid prövningen av ersättningens storlek har domstolen att tillämpa de bestämmelser som har redogjorts för i avsnitt 4.1. Vem som slutligt ska stå för ersättningen för försvaret avgörs enligt reglerna om ansvaret för rättegångskostnader i

text: 31 kap.

text: rättegångsbalken

text: Det rättsliga biträdet har rätt att överklaga ett ersättningsbeslut. Såsom framgår i avsnitt 4.6 nedan har även Justitiekanslern talerätt. I vissa fall kan även huvudmannen överklaga beslutet.

text: 4.4 Domstolens underrättelseskyldighet till Justitiekanslern

text: Av 3 § förordningen om kontroll av vissa ersättningsanspråk m.m. framgår att Domstolsverket får meddela föreskrifter för domstolar och andra myndigheter om att dessa ska lämna uppgifter till Justitiekanslern i anledning av beslut i frågor om bl.a. offentlig försvarare, målsägandebiträde och särskild företrädare för barn.

text: Enligt 23 §

text: DVFS 2020:15

text: ska domstolarna och andra närmare angivna myndigheter underrätta Justitiekanslern om vissa beslut enligt 24 och 25 §§ samma föreskrifter.

text: Enligt 24 § 4 ska Justitiekanslern underrättas om beslut i första instans genom vilket rättshjälpsbiträde, offentligt biträde, målsägandebiträde, särskild företrädare för barn, sakkunnig, offentlig försvarare eller tilltalad, som har haft kostnader för en privat försvarare, har erhållit en sammanlagd ersättning om minst 150 000 kr inklusive mervärdesskatt. Uppgift ska inte lämnas om beslutet avser förskott.

text: Av 25 § följer att underrättelse ska göras på en särskild blankett och översändas till Justitiekanslern. Till blanketten ska, såvitt nu är av intresse, fogas en kopia av det beslut som omfattas av uppgiftsskyldigheten samt en kopia av kostnadsräkningen. Om beslutet har meddelats i en dom ska domen i dess helhet bifogas. På blanketten ska vidare uppgift om den sammanlagda förhandlingstiden lämnas.

text: Förutom det ovan nämnda anges i den aktuella blanketten att åklagarens yttrande över ersättningsanspråket (t.ex. skriftligt yttrande eller anteckning från huvudförhandling) ska lämnas som bilaga till underrättelsen. Av den ifyllda blanketten ska domstolens namn, datum, målnummer, kontaktuppgifterna till den som lämnar underrättelsen och uppgift om varför Justitiekanslern underrättas om beslutet framgå.

text: I Domstolsverkets föreskrifter anges inte när underrättelsen ska skickas till Justitiekanslern. Någon reglerad tidsfrist inom vilken domstolarna ska underrätta Justitiekanslern finns alltså inte. Det får dock anses ligga i sakens natur att underrättelse ska ske omgående efter att ett beslut om ersättning har meddelats eller expedierats (jfr 15 § enligt vilken Rättshjälpsmyndigheten snarast ska underrättas om rättshjälp beviljas eller upphör). Att underrättelse sker skyndsamt är avgörande för att Justitiekanslern ska ha en reell möjlighet att granska underinstansens beslut om ersättning och, när det anses befogat, överklaga beslutet innan överklagandefristens utgång.

text: 4.5 Domstolens rapporteringsskyldighet till Advokatsamfundet

text: Advokatväsendet är reglerat i lag och bestämmelserna om advokater finns främst i

text: 8 kap.

text: rättegångsbalken

text: . Advokat är den som är ledamot av Advokatsamfundet. En advokat står under tillsyn av Advokatsamfundets styrelse och disciplinnämnd och är skyldig att följa de etiska regler som gäller för advokater. Av avsnitt 4.1.1 i Advokatsamfundets vägledande regler om god advokatsed framgår att det arvode som en advokat debiterar alltid ska vara skäligt. Brott mot god advokatsed föreligger om advokaten flagrant har åsidosatt regeln (se Wiklund, God advokatsed, s. 360).

text: Advokatsamfundet har möjlighet att ålägga den som brutit mot god advokatsed en disciplinpåföljd. Vid överträdelse av gällande regler kan disciplinnämnden besluta att meddela en advokat en erinran eller en varning. Varningen kan kombineras med en straffavgift om högst 50 000 kr. Disciplinnämnden kan också besluta att utesluta advokaten ur Advokatsamfundet.

text: Av 2 § förordningen om kontroll av vissa ersättningsanspråk m.m. framgår att en domstol eller någon annan myndighet som beslutar om ersättning av allmänna medel till bl.a. offentlig försvarare, målsägandebiträde eller särskild företrädare för barn ska rapportera till Advokatsamfundet när den yrkade ersättningen sätts ned med en betydande del, om den som tillerkänns ersättningen är advokat. Vad som utgör en betydande del får avgöras från fall till fall och beror på förhållanden hänförliga till såväl målet som biträdets arbetsinsats (se

text: prop. 2004/05:41, s. 24

text: f.). Rapportering ska alltid ske när den yrkade ersättningen sätts ned med 50 000 kr eller mer.

text: Syftet med rapporteringen om större nedsättningar av ersättningsanspråk är att peka på de särskilda förhållanden som föranlett prutningen och att möjliggöra disciplinförfaranden från Advokatsamfundets sida. I förarbetena angavs att domstolarnas rapporteringsskyldighet rimligen skulle bidra till en större ansvarskänsla hos advokaterna för sina kostnadsräkningar och ersättningsanspråk. Ett reglerat rapporteringsförfarande ansågs bidra till att advokaterna tvingades vara mycket noggranna i sin utformning av arbetsredogörelsen för att på så sätt undvika onödiga ersättningsprutningar. Det ansågs även ha yrkesetiska fördelar eftersom det skulle möjliggöra disciplinära förfaranden när Advokatsamfundet bedömde det nödvändigt (

text: a. prop., s. 24

text: 4.5.1 Information från Advokatsamfundet

text: Vid kontakt med Advokatsamfundet har framkommit att samfundet uppskattningsvis ett par gånger i månaden erhåller information från domstolarna i form av exempelvis domar, beslut eller kostnadsräkningar. Ibland när domstolarna skickar över underrättelser anges att det sker med stöd av förordningen om rapporteringsskyldighet. Informationen som erhålls kan emellertid även handla om annat än större nedsättningar av arvodet. Av dessa skäl är det enligt samfundet svårt att ta fram någon statistik över hur ofta rapportering från domstolarna sker just med stöd av förordningen.

text: 4.6 Justitiekanslerns möjlighet att granska och överklaga ersättningsbeslut

text: Domstolsverket hade tidigare uppgiften att överklaga beslut av domstolar och andra myndigheter angående rättshjälp och ersättning av allmänna medel till rättsliga biträden. Justitiekanslern tog 2005 över den uppgiften.

text: Syftet med att ta bort talerätten från Domstolsverkets ansvarsområde var att öka effektiviteten i den statliga granskningen av ersättningsbeslut. Granskningen behövde intensifieras och bedömningen gjordes att Justitiekanslern inte hade ett – ur ett talerättsperspektiv – lika diskutabelt förhållande till domstolarna (

text: prop. 2004/05:41, s. 31

text: ff.). Justitiekanslern bedömdes vidare ha goda möjligheter att verka för en enhetlig rättstillämpning.

text: Justitiekanslerns särskilda uppgifter inom rättshjälpsområdet regleras i

text: 45 § rättshjälpslagen

text: , 8 § lagen om offentligt biträde och i lagen (

text: ) om rätt för Justitiekanslern att överklaga vissa beslut. Som framkommit finns också bestämmelser om när domstolar och vissa andra myndigheter ska underrätta Justitiekanslern om beslut angående rättshjälp m.m. i

text: DVFS 2020:15

text: Efter att en underrättelse om besluten har skickats granskas de av Justitiekanslern. Syftet med granskningen är att hitta de ärenden där det bedöms befogat att överklaga beslutet. Vad gäller granskning av ersättningsbeslut är den avgörande frågan ofta om storleken på beviljad ersättning är för hög i jämförelse med målets art och omfattning. För att uppnå en enhetlig rättstillämpning kontrolleras också att beslutet inte strider mot gällande rättspraxis. Överklagandeuppgiften är på det sättet viktig både ur statsfinansiell synpunkt och för att få till en enhetlig rättspraxis på området. Att bidra till det sistnämnda är också ett uttryckligt mål i Justitiekanslerns verksamhetsplan.

text: Under 2020 [1] har Justitiekanslern överklagat 46 beslut i olika rättshjälpsärenden. Överklagandena avsåg ersättningar till offentliga försvarare m.fl. men även s.k. förhandsbesked angående merkostnader och frågor om rättshjälp och ersättningsgaranti skulle beviljas. Under året avslutades 42 rättegångar i ärenden rörande rättshjälp. I 25 av dessa ärenden bifölls Justitiekanslerns överklagande helt eller delvis. På begäran av domstolar och Rättshjälpsnämnden yttrade sig Justitiekanslern också i 91 ärenden. Merparten av dessa rörde ersättning till offentliga försvarare.

text: 5. Justitiekanslerns iakttagelser

text: 5.1 Övergripande iakttagelser

text: Granskningen har pågått under en begränsad period men ändå innefattat ett relativt stort antal ärenden. Många av de iakttagelser som redovisas i detta protokoll är också sådana som är återkommande inom ramen för Justitiekanslerns ordinarie granskning av rättshjälpsärenden.

text: Granskningen – som från början avgränsades till ärenden om ersättning i brottmål till offentlig försvarare, målsägandebiträde och särskild företrädare för barn – har i princip enbart omfattat ersättning till offentliga försvarare.

text: I majoriteten av de granskade ärendena har kontrollmöjligheterna utnyttjats, vilket i förlängningen innebär att förutsättningarna för att göra en tillförlitlig bedömning av anspråken på ersättning har varit mycket goda. I ett stort antal fall har emellertid brister uppmärksammats framför allt vad gäller domstolens skyldighet att höra åklagaren över ersättningsanspråket och att underrätta Justitiekanslern om vissa beslut. Det har även uppmärksammats att domstolen i ett relativt stort antal fall inte har motiverat ersättningsbesluten.

text: I det följande redovisas granskningen av de olika frågorna närmare.

text: 5.2 Domstolens underrättelse och Justitiekanslerns roll

text: För att granskningen av beslut där det rättsliga biträdet har fått ersättning om minst 150 000 kr ska fungera och bli effektiv är det av yttersta vikt att Justitiekanslern får underrättelse om sådana beslut. Som redan har redovisats är det helt avgörande att detta också sker omgående i samband med att det aktuella beslutet meddelas. Annars hinner inte Justitiekanslern genomföra sin granskning och överväga om det finns skäl att klaga. I den stora merparten av de granskade ärendena har detta fungerat tillfredsställande. Vid granskningen har dock framkommit att tingsrätterna i fem fall har skickat en underrättelse till Justitiekanslern först efter överklagandetidens utgång. Det är naturligtvis inte acceptabelt och innebär att syftet med underrättelseskyldigheten omintetgörs.

text: Ett sätt att komma tillrätta med detta skulle kunna vara att lydelsen i 23 §

text: DVFS 2020:15

text: – på samma sätt som i 15 § – ändras till att domstolar och myndigheter snarast ska underrätta Justitiekanslern om vissa beslut.

text: Som framgått innebär Justitiekanslerns kontrollfunktion en hantering av cirka 2 000 ärenden varje år. Syftet med granskningen är att hitta de ärenden där det är befogat att överklaga. Tydliga exempel på när det finns skäl för Justitiekanslern att klaga på ett ersättningsbeslut är när allt arbete inte är ersättningsgillt och när det kan ifrågasättas om arbetet som det yrkas ersättning för verkligen har utförts. I de allra flesta fall består Justitiekanslerns granskning dock av en kontroll av olika skälighetsbedömningar. Vanligen finns det inte skäl för Justitiekanslern att överklaga ett beslut när kostnadsräkningen ger en god bild av det utförda arbetet och det framstår som motiverat utifrån målets art och omfattning. I de allra flesta fall är det inte heller befogat med ett överklagande när det i avgörandet framgår att tingsrätten noga har övervägt och motiverat arvodesnivån. Så kan även vara fallet när det finns ett yttrande från åklagaren som tydliggör att den begärda ersättningen för utfört arbete är skälig.

text: Indikationer på att det kan finnas skäl att överklaga kan tvärtom vara när nyss nämnda underlag saknas eller är bristfälligt. Andra sådana exempel kan vara att ersättningen ligger påtagligt högre än vad som verkar normalt utifrån en jämförelse med förhandlingstiden i målet eller att den beslutade ersättningen är avsevärt högre än den ersättning som andra rättsliga biträden har begärt eller erhållit för motsvarande arbetsinsats.

text: Faktorer som brukar beaktas vid bedömningen av ärendets art och omfattning är bl.a. om det har varit flera tilltalade eller åtalspunkter avseende olika händelseförlopp, hur allvarlig brottslighet det rör sig om, vad som är erkänt och förnekat, om skadeståndsanspråk har behandlats, om den tilltalade har varit ung, häktad eller haft tolkbehov, hur omfattande förundersökningen har varit, om målet har internationell anknytning, om försvararen har fått läsa in målet flera gånger på grund av inställda huvudförhandlingar och om frågor om den tilltalades psykiska status har behandlats.

text: Arbetet med granskningen underlättas av om domstolarna använder den särskilt framtagna blanketten så att det redan från början framgår av vilken anledning Justitiekanslern har underrättats om beslutet. Att den ska användas framgår också uttryckligen av 25 § i

text: DVFS 2020:15

text: . För att Justitiekanslern ska få ett så fullständigt beslutsunderlag som möjligt är det också viktigt att samtliga de handlingar och uppgifter som enligt nyss nämnda paragraf ska finnas med, bifogas underrättelsen (se närmare i avsnitt 4.4).

text: En fråga som Justitiekanslern har fokuserat på vid sin granskning har varit just om underrättelserna varit fullständiga eller inte. I denna del har Justitiekanslern kunnat iaktta brister i cirka 16 procent av de granskade ärendena. Bristerna har bl.a. bestått i att domstolen inte har lämnat uppgift om den sammanlagda förhandlingstiden, att kostnadsräkningen och det aktuella beslutet inte har översänts och att den särskilda blanketten inte har använts.

text: Det är särskilt vanligt att åklagarens yttrande inte bifogas underrättelsen. Justitiekanslern har inte betraktat ett sådant förbiseende som en brist i den nyss redovisade statistiken, eftersom det av Domstolsverkets föreskrifter inte uttryckligen framgår att ett sådant yttrande ska fogas till underrättelsen. Åklagarens yttrande är dock en viktig del av Justitiekanslerns beslutsunderlag, varför det i den särskilda blanketten uttryckligen har angetts att yttrandet ska lämnas tillsammans med underrättelsen. Trots detta har åklagarens yttrande inte bifogats domstolens underrättelse i cirka 15 procent av de granskade ärendena. Det kan understrykas att Justitiekanslern här enbart har beaktat de ärenden där det faktiskt funnits ett yttrande från åklagaren.

text: I blanketten anges att åklagarens yttrande t.ex. kan vara skriftligt eller framgå av anteckningarna från huvudförhandlingen. Viktigt att framhålla är därför att den som lämnar underrättelsen från domstolens sida kan behöva kontrollera olika handlingar för att kunna ta ställning till vad som ska skickas tillsammans med underrättelsen.

text: Att domstolen inte skickar över en fullständig underrättelse från början innebär merarbete både för Justitiekanslern som måste begära in komplettering och för domstolens personal som måste ta fram uppgifter och handlingar från det avslutade målet på nytt.

text: I detta sammanhang vill Justitiekanslern betona vikten av att ge domstolshandläggare utbildning för att skapa en ökad förståelse för underrättelseskyldigheten och varför underrättelser måste skickas omgående. Möjligen finns det också anledning att överväga om tidpunkten för expedieringen av avgörandet uttryckligen ska framgå av interna rutindokument. Domstolarna bör åtminstone se till att de rutiner för expediering som domstolen själv har beslutat om följs.

text: 5.3 Domstolens skyldighet att höra åklagaren över anspråket

text: Som framgått ovan är domstolen i vissa lägen skyldig att höra åklagaren om exempelvis den offentlige försvararens ersättningsanspråk. En skyldighet finns även för åklagaren att yttra sig. Bestämmelsen är tvingande och det finns således inte något utrymme att underlåta detta. Trots det har Justitiekanslern i sitt ordinarie arbete med rättshjälpen återkommande noterat att bestämmelsen inte följs. Att så är fallet har också bekräftats av den granskning som nu har genomförts.

text: Som redan nämnts har 132 ärenden granskats. Vad gäller nu aktuell fråga har undersökts om domstolen har hört åklagaren om ersättningsanspråket, om åklagaren i så fall har yttrat sig, när under processen så har skett och på vilket sätt.

text: Inledningsvis kan konstateras att domstolen i 20 fall (motsvarande 15 procent) över huvud taget inte har hört åklagaren om ersättningsanspråket.

text: I de fall domstolen har hört åklagaren om anspråket ser siffrorna ut enligt följande.

text: I 23 fall har åklagaren yttrat sig muntligen vid huvudförhandlingen. I den absoluta merparten av dessa fall har åklagaren uppgett sig inte ha någon erinran mot anspråket.

text: I 89 fall har åklagaren yttrat sig skriftligen och då antingen inte haft någon erinran mot anspråket (56 fall), överlämnat frågan till rättens bedömning (2 fall) eller angett skäl (30 fall).

text: I ett fall har åklagaren inte yttrat sig, trots att tingsrätten förelagt vederbörande att göra det.

text: Något som blivit tydligt vid granskningen är att yttrandet från åklagaren har påverkat hur utförliga domstolens skäl för avgörandet varit. När åklagaren yttrat sig muntligen vid huvudförhandlingen har domstolen i majoriteten av fallen endast angett att anspråket varit skäligt och, i några fall, inte angett några skäl alls. När åklagaren däremot har yttrat sig skriftligen och angett skäl för sina synpunkter har domstolens motivering – med få undantag – varit mer ingående.

text: Åklagaren har följaktligen en central roll när det gäller prövningen av höga ersättningsanspråk och att skapa goda förutsättningar för denna. Det är därför av stor vikt att domstolarna fullgör sin skyldighet att inhämta åklagarnas synpunkter på ersättningsanspråk när så ska ske, liksom att åklagarna yttrar sig så utförligt som kan krävas i det enskilda fallet. Om detta inte görs kan information behöva inhämtas och tillföras i överrätt i samband med att Justitiekanslern överklagar beslutet, vilket inte är tillfredsställande. Det finns heller inget hinder mot att åklagaren själv lyfter frågan om yttrande vid förhandlingen om domstolen förbisett detta.

text: Justitiekanslern har förståelse för att det i vissa fall är nödvändigt att avkunna en dom. I mål av den storleksordning som det nu handlar om är det dock vanligt att dom meddelas vid en senare tidpunkt. Det kan också krävas fortsatta överläggningar för ytterligare överväganden. I sådana fall framstår det som en mindre bra ordning att åklagaren förväntas yttra sig direkt vid huvudförhandlingen. Att omedelbart lämna ett muntligt yttrande av någon substans utan att ens ha tagit del av kostnadsräkningen är naturligtvis mycket svårt. För att kunna yttra sig på ett meningsfullt sätt är det i princip nödvändigt att få ta del av kostnadsräkningen. Som ovan anförts kan det i vissa fall dessutom finnas skäl för åklagaren att genom olika kontakter bilda sig en närmare uppfattning om biträdets arbetsinsats under förundersökningen (se avsnitt 4.2). Då måste det också finnas ett tidsmässigt utrymme för det.

text: När det är möjligt kan en bättre ordning vara att åklagaren får del av kostnadsräkningen och sedan viss tid att yttra sig skriftligen över anspråket. En sådan rutin – som utifrån vissa domstolars rutindokument redan verkar finnas – skulle väsentligt förbättra möjligheten för åklagaren att göra en rimlig genomgång av anspråket, vilket i sin tur skulle leda till mer utförliga och användbara yttranden för domstolen.

text: Med anledning av att det framkommit att det finns en viss osäkerhet bland åklagare kring hur denna uppgift ska fullgöras och att riktlinjer saknas, skulle någon form av intern vägledning kunna vara av värde för åklagarna.

text: 5.4 Domstolens skäl

text: När överläggning hålls efter en huvudförhandling behandlas ersättningsfrågorna sist. Tidspress och trötthet kan då innebära att kostnadsräkningarna inte granskas så noggrant som är önskvärt (se

text: SOU 2014:86, s. 338

text: , där det övervägdes om rätten skulle ha möjlighet att skjuta upp prövningen av ersättningsanspråket). Det är dock alltid domstolen som ansvarar för att granskningen av varje ersättningsanspråk utförs grundligt och på bästa sätt. Domstolen har – till skillnad från Justitiekanslern – en god inblick i målet och tillgång till allt material, vilket ger bra förutsättningar att bedöma uppdragets art och omfattning samt därmed även vilken tidsåtgång som har varit rimlig.

text: Av de ersättningsbeslut som Justitiekanslern nu har granskat har det framkommit att cirka 20 procent av besluten inte har motiverats. Det kan då inte utläsas att domstolen faktiskt har gått igenom kostnadsräkningen och bedömt att ersättningen varit skälig med hänsyn till uppdragets art och omfattning. I vart fall finns det en risk för att det utifrån sett kan uppfattas som att en noggrann prövning inte har skett.

text: En utebliven motivering försvårar också Justitiekanslerns granskningsfunktion. Justitiekanslern kan visserligen på egen hand inhämta synpunkter från åklagaren för att få en uppfattning om skäligheten av anspråket. Därtill kan det rättsliga biträdets kostnadsräkning undersökas närmare. Justitiekanslerns inblick i målet är dock i övrigt begränsad.

text: I cirka 40 procent av fallen har domstolarna motiverat sina ersättningsbeslut på så sätt att det framgår att rätten bedömt anspråket som skäligt. I ungefär lika många av de granskade avgörandena har domstolen motiverat beslutet om ersättning utförligare än så. Som angetts i avsnitt 5.2 kan avsaknad av skäl eller bristfälliga sådana vara en indikation på att Justitiekanslern behöver klaga på ett beslut. Motsatsvis finns det sällan anledning för Justitiekanslern överklaga ett ersättningsbeslut när det i avgörandet framgår att domstolen noga övervägt arvodesnivån.

text: Framför allt när domstolen har satt ned den begärda ersättningen har skälen för detta angetts, vilket framstår som behövligt eftersom det rättsliga biträdet kan vilja överklaga beslutet och i så fall behöver ange varför det är felaktigt. Som framgår i avsnitt 5.3 har iakttagits att ett utförligt yttrande från åklagaren ofta har inneburit att domstolen i skälen mer utförligt redovisat sitt ställningstagande till anspråket. Detta talar alltså för att åklagarens synpunkter är en faktor som har stor påverkan på domstolarnas benägenhet att utveckla skälen för ersättningsbesluten.

text: 5.5 Domstolens rapporteringsskyldighet till Advokatsamfundet

text: Av de ersättningsbeslut som Justitiekanslern har granskat har framkommit att endast en av fyra betydande nedsättningar har rapporterats till Advokatsamfundet. Det är givetvis ett begränsat underlag men ger ändå en indikation på att det kan finnas brister i detta avseende. Som framgår nedan saknar flera av domstolarnas rutindokument information om rapporteringsskyldigheten, vilket möjligen kan bidra till att rapporteringen uteblir.

text: Rapporteringen har i förarbetena framhållits som en viktig åtgärd för att förbättra det statliga ersättningssystemet. Det är därför av vikt att domstolarna tillser att skyldigheten följs. Ett lämpligt sätt för att undvika förbiseenden i detta hänseende kan vara att låta information ingå i de rutindokument som domstolarna i viss utsträckning använder sig av.

text: Med hänsyn till vad som framkommit från Advokatsamfundet om oklarheter som kan uppstå kring varför samfundet får del av vissa beslut kan det vara till fördel att ange varför ersättningsbeslutet skickas till samfundet.

text: 5.6 Tingsrätternas rutindokument m.m.

text: Vid expediering av ersättningsbeslut kan bestämmelser gällande statens kontrollfunktion av ersättningsanspråk aktualiseras. Dessa utgörs av underrättelseskyldigheten till Justitiekanslern samt rapporteringsskyldigheten till Advokatsamfundet. De aktuella bestämmelserna utgör endast en del av den omfattande reglering som domstolar har att beakta vid expediering av avgöranden i brottmål. Det är viktigt att domstolens anställda har kännedom om och tillämpar de expedieringsbestämmelser som gäller. Ett sätt att uppnå detta är att ta fram ett adekvat stöd för beslutsfattandet på domstolarna. Spridning av kunskap om gällande regler samt hur och varför de ska tillämpas är också väsentligt för en effektiv och väl fungerande verksamhet.

text: Om underrättelseskyldigheten till Justitiekanslern inte fullgörs finns det inte någon möjlighet för Justitiekanslern att utföra sin granskningsfunktion. Som ovan nämnts utgör även rapporteringsskyldigheten till Advokatsamfundet en viktig del av statens kontrollfunktion av ersättningar till rättsliga biträden.

text: Domstolsverket ger ut ett antal handböcker för att ge riktlinjer för domstolarnas arbete, både inom rättsskipning och inom den rättsvårdande verksamheten. Dessa ska inte ses som rättskällor utan fungerar som ett informations- och utbildningsmaterial med förslag på hur olika situationer kan hanteras. Domstolsverkets handböcker kan vara behjälpliga vid bl.a. expediering av ersättningsbeslut. Användningen av olika former av sammanfattande interna rutindokument framstår också som mycket praktisk i och med att de minimerar risken för förbiseenden.

text: Justitiekanslern har inom ramen för denna granskning berett landets tingsrätter tillfälle att ge in eventuella rutindokument som har bäring på de aktuella frågorna. Det har framkommit att flertalet av domstolarna använder sig av egna rutindokument, lathundar och checklistor vid expediering i brottmålen. Dokumenten framstår i allt väsentligt som väl avgränsade och enkla att använda sig av. Flera av domstolarna har efter Justitiekanslerns skrivelse uppgett att de har uppdaterat eller avser att göra en översyn av rutindokumenten, vilket Justitiekanslern naturligtvis ser mycket positivt på.

text: I samtliga rutindokument framgår att domstolen i vissa fall ska underrätta Justitiekanslern om ersättningsbeslutet. I flera av dessa dokument har angetts att underrättelse ska ske vid ersättningsanspråk överstigande 100 000 kr, vilket var den beloppsgräns som gällde före den 1 januari 2017. Det är i sammanhanget värt att påpeka att Justitiekanslern regelmässigt får del av ersättningsanspråk understigande 150 000 kr i onödan. Det framstår därför som lämpligt för domstolarna att se över om rutindokumentet behöver uppdateras i detta avseende, vilket flera av domstolarna redan har uppmärksammat i samband med sin redogörelse hit.

text: Ett antal av domstolarna har uppgett att det system i vilket utbetalningar till de rättsliga biträdena sker (Kostnader i mål, KIM) notifierar om underrättelser till Justitiekanslern vid utbetalningar överstigande 150 000 kr. Det framstår som en mycket bra lösning att på det sättet bli påmind om underrättelseskyldigheten.

text: I flera av dokumenten saknas information om rapporteringsskyldigheten till Advokatsamfundet vid nedsättningar med en betydande del. Att det ska göras framgår visserligen av Domstolsverkets handböcker för expediering i brottmål. Information bör dock lämpligen ingå i de särskilda rutindokument för expediering i brottmål som flera av domstolarna använder sig av. Det är självfallet svårt för en handläggare som inte varit involverad i målets avgörande att vid expediering lägga märke till om ersättningen satts ned med en betydande del. Den ansvariga domaren bör därför uppmärksamma detta i samband med att avgörandet läggs ut för expediering.

text: 6. Justitiekanslerns slutsatser

text: En effektiv kostnadskontroll är en förutsättning för att kostnaderna för rättsliga biträden ska kunna hållas på en rimlig nivå. Mot den bakgrunden har lagstiftaren ansett det befogat att rättsliga biträdens ersättningsanspråk granskas. Olika kontrollmöjligheter har därför införts i syfte att förbättra beslutsunderlaget för domstolarna.

text: Granskningen har visat att det finns flera brister i den statliga kontrollen av ersättningar till rättsliga biträden. Att de möjligheter som står till buds för att belysa ett ersättningsanspråks skälighet inte utnyttjas fullt ut är problematiskt. Det gäller inte minst i de mest kostnadskrävande målen där granskningen är tänkt att vara särskilt noggrann. Bristerna gör det svårare både för den domstol som ska pröva anspråket och Justitiekanslern som granskande myndighet att bedöma anspråkets skälighet.

text: Om det statliga ersättningssystemets möjligheter till kontroll utnyttjas fullt ut, finns det enligt Justitiekanslern mycket goda förutsättningar för att det fortsättningsvis ska kunna göras tillförlitliga bedömningar av anspråken. För att åstadkomma detta är det av största vikt att samtliga aktörer förstår sin roll i systemet och anstränger sig för att fullgöra sina skyldigheter. Det är också viktigt att förstå att de olika rollerna och uppgifterna är nära sammankopplade samt beroende av varandra.

text: Det är angeläget att dessa frågor ges tillräckligt utrymme och att de som arbetar med frågorna har erforderligt stöd vid hanteringen. För de aktörer som inte har rutindokument eller motsvarande kan det finnas anledning att överväga om inte sådana borde tas fram. Justitiekanslern vill också betona vikten av utbildning i frågor som rör rättshjälp. Spridning av kunskap om gällande regler samt hur och varför de ska tillämpas är väsentligt för en effektiv och väl fungerande verksamhet. Detta förutsätter att samtliga aktörer håller sig uppdaterade och kontinuerligt arbetar med dessa frågor.

text: Justitiekanslerns granskning avslutas med de synpunkter som framgår av protokollet.

text: [1] Med reservation för att nu redovisade uppgifter kan komma att justeras i samband med upprättandet av Justitiekanslerns årsredovisning för 2020.


publisher: Justitiekanslern

title: Skadeståndsanspråk mot staten med hänvisning till Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning

org: jk

text: Justitiekanslern avslår Returum ekonomisk förenings anspråk.

type: stycke

text: Ärendet

type: rubrik

text: Bakgrund

text: Enligt ett beslut om löneutmätning i en arbetstagares lön hos arbetsgivaren Returum ekonomisk förening (Returum) bestämdes arbetstagarens förbehållsbelopp till 13 019 kr och utmätningsbeloppet till 1 627 kr. Av misstag betalade redovisningsbyrån som ombesörjde löneutbetalningar för Returums räkning in 13 019 kr i augusti 2019 till Kronofogdemyndigheten. Returum betalade, som det får förstås, även ut ett belopp motsvarande arbetstagarens lön med avdrag för förbehållsbeloppet till arbetstagaren avseende den aktuella månaden. Kronofogdemyndigheten beslutade den 29 augusti 2019 om utmätning av det inbetalda överskottet om 11 392 kr.

text: Utmätningsbeslutet överklagades till Göteborgs tingsrätt. Av överklagandet framgick att Returum ville att utmätningsbeslutet skulle ändras och att det felaktigt inbetalda beloppet skulle återbetalas. Kronofogdemyndigheten yttrade sig över överklagandet och anförde bl.a. att utmätta medel hade fördelats och utbetalats till borgenärerna. Göteborgs tingsrätt beslutade den 14 oktober 2019 att upphäva utmätningsbeslutet, utan att samtidigt förordna om att efterföljande fördelnings- och utbetalningsbeslut skulle upphävas.

text: Kronofogdemyndigheten återbetalade den 10 december 2019 ett belopp om 4 532 kr till Returum avseende medel som krediterats mot grundavgifter. Myndigheten skickade även återkrav till de sökande som hade mottagit betalningen av det inbetalda överskottet, varvid 2 582 kr återbetalades till Kronofogdemyndigheten, som i sin tur betalade ut beloppet till Returum. Resterande medel, dvs. 4 278 kr, har inte återbetalats till Kronofogdemyndigheten eller till Returum.

text: Anspråket m.m.

text: Returum har genom redovisningsbyrån begärt skadestånd av staten med 4 278 kr jämte ränta avseende det belopp som Returum inte har fått tillbaka från Kronofogdemyndigheten. Returum har även begärt ersättning med 11 250 kr avseende kostnaden för redovisningsbyråns arbete med att få de utmätta medlen återbetalda.

text: Som grund för anspråken har Returum, som det får uppfattas, i huvudsak åberopat att.det var fel av Kronofogdemyndigheten att utmäta det belopp som hade betalats in för mycket och att sedan inte betala tillbaka det beloppet till Returum. Den felaktiga utmätningen rättades inte heller till av tingsrätten.

text: Kronofogdemyndigheten och Göteborgs tingsrätt har yttrat sig över anspråket.

text: Returum har yttrat sig över vad Kronofogdemyndigheten och Göteborgs tingsrätt har anfört.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Kronofogdemyndighetens och domstolarnas handläggning av och beslut i ärenden om utmätning är sådan verksamhet.

text: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Det är inte tillräckligt att en högre instans har kommit till ett annat slut eller gjort en annan bedömning än den myndighet eller domstol som har fattat det överklagade beslutet. Vid rättstillämpning finns det nämligen inte sällan utrymme för olika bedömningar eller beslut vilka var för sig kan framstå som riktiga i den meningen att det inte kan sägas att det ena eller andra ställningstagandet innefattar fel eller försummelse. I regel är det endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar som kan anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i

text: 3 kap. 2 § skadeståndslagen

text: . Detta har på senare tid också uttryckts som att bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. (Jfr bl.a.

text: NJA 1994 s. 194

text: och 654,

text: NJA 2003 s. 285

text: NJA 2007 s. 862

text: samt

text: NJA 2013 s. 842

text: och 1210.)

text: Även om tingsrätten har ändrat Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning av det överskjutande beloppet kan inte Kronofogdemyndighetens beslut anses ha innefattat en sådan uppenbar oriktig bedömning som medför skadeståndsansvar för staten. Eftersom tingsrätten inte upphävde fördelnings- och utbetalningsbesluten har Kronofogdemyndigheten inte genom utsökning kunnat återbetala de utmätta medlen.

text: Enligt

text: 18 kap. 14 § utsökningsbalken

text: får domstolen när ett överklagande avseende ett beslut bifalles samtidigt pröva ett senare beslut i målet och häva detta, förutsatt att besluten har samband med varandra och det senare beslutet inte hade vunnit laga kraft mot klaganden när han eller hon överklagade det första beslutet. Om ett utbetalningsbeslut ändras ska Kronofogdemyndigheten på begäran utsöka vad som ska betalas tillbaka (se 13 kap. 20 § utsökningsbalken). Om domstolen överväger att ändra ett utmätningsbeslut kan det därför finnas skäl för domstolen att kontrollera om det finns senare beslut som bör ändras. Det framstår som rimligt att domstolen i en sådan situation i vart fall ska kontrollera om det av handlingarna i ärendet framgår om sådana beslut finns. Det kan också nämnas att Högsta domstolen i avgörandet

text: NJA 1984 s. 330

text: hävt både själva utmätningen och ett beslut om utbetalning, utan att det senare hade yrkats särskilt.

text: I detta fall hade fördelnings- och utbetalningsbesluten inte vunnit laga kraft vid tidpunkten för överklagandet av utmätningsbeslutet. Det framgår av överklagandet till tingsrätten att klaganden ville få tillbaka utmätta medel. Av Kronofogdemyndighetens yttrande till tingsrätten framgår vidare att myndigheten var förhindrad att återbetala medlen då dessa redan hade fördelats och utbetalats till borgenärerna. Att tingsrätten trots detta inte uppmärksammade att fördelnings- och utbetalningsbesluten behövde upphävas får anses utgöra ett sådant fel som grundar skadeståndsskyldighet för staten. Det sagda får anses gälla även om det inte var gäldenären som var part i målet utan den arbetsgivare som genom inbetalningen av utmätningsbeloppet var berörd av saken.

text: Frågan är då om övriga förutsättningar för skadestånd är uppfyllda. För att ersättning ska kunna lämnas måste det också finns ett orsakssamband mellan felet och skadan.

text: De kostnader för arbete som Returum begärt ersättning för har uppkommit till följd av att Returum, genom redovisningsbyrån, felaktigt betalade in för mycket pengar till Kronofogdemyndigheten och till arbetstagaren betalade ut ett belopp motsvarande lönen efter avdrag för förbehållsbeloppet. Skadan har i denna del således inte utgjort en följd av att utbetalningsbeslutet inte upphävdes av tingsrätten. Det föreligger således inte något orsakssamband mellan felet och skadan. Beträffande det belopp som inte har återbetalats till Returum saknas det även underlag för bedömningen att återbetalning inte alls kan komma att ske och att skadan därför inte är slutlig.

text: Vid denna bedömning saknas det skäl för Justitiekanslern att pröva frågan om Returum genom eget vållande medverkat till skadan och om ett eventuellt skadestånd därför ska jämkas helt eller delvis.

text: Returums anspråk ska alltså avslås.

type: avgorande


title: Staten skadeståndsskyldig med anledning av polisens verkställighet av kroppsvisitation

text: Justitiekanslern tillerkänner sökanden 10 000 kr för kränkning. Polismyndigheten ansvarar för att ersättningen betalas ut till honom.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: Den 6 september 2019 stoppades sökanden, som då var 16 år gammal, och ytterligare en person av en polispatrull med anledning av misstanke om narkotikabrott. Efter beslut om kroppsvisitation genomsöktes sökandens kläder inklusive kalsongerna. Ingen narkotika påträffades och sökanden var efter undersökningen fri att lämna platsen.

text: En anhörig till sökanden anmälde kort därpå händelsen till Riksdagens ombudsmän (JO) som inhämtade ett yttrande från Polismyndigheten. Av yttrandet framgick i allt väsentligt följande om händelseförloppet.

text: Tre polismän patrullerade i området och upptäckte sökanden med kamrat vilka skyndsamt tog sig in i en port, till synes med anledning av att de blivit uppmärksammade av patrullen. Poliserna ropade på dem och de kom då ut från porten. Sökanden talade i telefon men blev ombedd att avsluta samtalet. I samband med att han gjorde det sa han i telefonen något i stil med att han hade blivit tagen av polisen. Patrullen upplevde både sökanden och hans kamrat som nervösa när de fick frågor om narkotika och om sina förehavanden på platsen. Vidare noterades att sökandens händer sökte sig mot fickorna under samtalet. En av poliserna gick in i porten och hittade där en cannabiskvarn med rester på. Sökanden och hans kamrat förnekade kännedom om kvarnen. I det läget bedömde en av polismännen att sökanden var skäligen misstänkt för narkotikabrott och beslutade om kroppsvisitation vid fara i dröjsmål. Verkställigheten av åtgärden påbörjades utanför porten där sökandens kläder genomsöktes. Polismannen föreslog sedan att undersökningen av kalsongerna skulle ske inne i trapphuset bakom en vägg, avskilt från allmänheten. Sökanden godtog detta och de två gick in i trapphuset. Bakom väggen, där det var mörkt, lyste polismannen med en ficklampa snabbt ned i kalsongerna på sökanden.

text: Polismyndigheten anförde i yttrandet till JO att utredningen inte gav anledning att ifrågasätta den skäliga misstanken eller att fara i dröjsmål förelegat. När det gällde undersökningen i trapphuset framgick att byxor och kalsonger vanligtvis brukar behöva dras ned en bit för att kalsonggrenen ska bli synlig, men att polismannens syfte enbart hade varit att iaktta kläderna och inte sökandens kropp. Det kunde dock inte uteslutas att polismannen kunnat iaktta en begränsad men intim del av kroppen. Vidare upplyste Polismyndigheten om att dokumentationen av ingripandet hade dröjt nästan två veckor utan godtagbart skäl samt att den var bristfällig på så sätt att det saknades uppgifter om den del av undersökningen som hade skett i trapphuset.

text: Uppgifterna från Polismyndigheten respektive anmälaren gick isär beträffande hur händelsen hade gått till, men JO lade myndighetens uppgifter till grund för sin bedömning. JO uttalade i den delen bl.a. följande.

text: (Polismannen) har även uppgett att han inte hade någon avsikt att granska (sökandens) kropp utan endast ville kontrollera om det fanns narkotika i (sökandens) kalsonger. Jag har ingen anledning att ifrågasätta den uppgiften i och för sig. Jag har dock svårt att se att det sätt undersökningen genomfördes på inte innebar annat än att intima delar av (sökandens) kropp också kunde iakttas. Jag noterar vidare att det framgår av de uppgifter som (polismannen) lämnat med anledning av utredningen i JO:s ärende att han ibland ber den misstänkte att lyfta eller föra sitt könsorgan åt sidan för att den misstänktes kalsonger ska kunna kontrolleras vid en sådan undersökning som det nu är fråga om. Även om det inte framgår att det skulle ha skett i detta fall är det min samlade bedömning att en undersökning av det slag som genomfördes av (sökanden) i trapphuset är att betrakta som en kroppsbesiktning och inte en kroppsvisitation (se också

text: JO 2019/20 s. 385

text: Den tvångsåtgärd som hade genomförts var därmed enligt JO i rättslig mening en annan och mer ingripande än den som beslutet avsåg, vilket JO ansåg inte vara godtagbart. Vidare fann JO att undersökningen hade varit av mera väsentlig omfattning, vilket innebar att den borde ha genomförts inomhus i ett avskilt rum. Slutligen fastslog JO att dokumentationsbristerna inte var acceptabla.

text: JO gjorde inte någon prövning av den skäliga misstanken eller polismannens behörighet att fatta det aktuella beslutet.

text: Ärendet hos JO avslutades med att Polismyndigheten kritiserades för hur undersökningen i trapphuset hade genomförts och för bristerna i dokumentationen (JO:s beslut den 25 januari 2022, dnr

text: Anspråket m.m.

text: Sökanden har begärt skadestånd av staten för – som han uppfattats – kränkning – utan att ange något belopp. Som grund för sin begäran har han anfört att han under två års tid systematiskt trakasserats av den polisman som genomförde undersökningen i trapphuset den 6 september 2019. Trakasserierna har enligt sökanden bestått i kroppsvisitationer och kroppsbesiktningar vilka ibland utförts på öppen gata med folk i närheten och bestått i att han fått dra ned sina kalsonger. Sökanden har gjort gällande att polismannen gjort sig skyldig till tjänstefel och därigenom orsakat honom såväl psykisk som fysisk skada.

text: Sökanden har hänvisat till JO:s ärende, vilket enbart avser händelsen den 6 september 2019. Han har förelagts av Justitiekanslern att precisera vilka händelser hans anspråk i övrigt grundar sig på, men han har inte avhörts.

text: Polismyndigheten har yttrat sig över anspråket såvitt gäller händelsen den 6 september 2019. Polismyndigheten har tillstyrkt att ersättning utgår.

text: Justitiekanslern har inhämtat JO:s ovan nämnda beslut och Polismyndighetens yttrande i det ärendet.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: ska staten ersätta skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i

text: 2 kap. 3 § samma lag

text: genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Polismyndighetens beslut om och verkställighet av tvångsmedel är sådan verksamhet. Ersättning för sådan ideell skada kan med stöd av dessa regler ges ut endast när den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning genom vissa typiskt sett integritetskränkande brott.

text: skadeståndslagen

text: innebär

text: 3 kap. 2 §

text: ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv.

text: Skadestånd ska också enligt

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: ges ut när Europakonventionen har överträtts, om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Med det sist nämnda menas skyldigheten enligt artikel 13 konventionen att på det nationella planet tillhandahålla rättsmedel för att komma till rätta med konventionsöverträdelser. Skadeståndet kan avse bl.a. kränkning och annan ideell skada.

text: Enligt

text: artikel 8.1 Europakonventionen

text: har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Rätten får enligt artikel 8.2 inte inskränkas annat än med stöd av lag. Vidare måste den vidtagna åtgärden vara nödvändig i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till något av vissa närmare angivna legitima intressen, bl.a. intresset av att förebygga brott. Åtgärden ska med andra ord vara proportionerlig i förhållande till sitt syfte.

text: Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får enligt

text: 28 kap. 11 § rättegångsbalken

text: (RB) kroppsvisitation utföras på den som skäligen kan misstänkas för brottet, bl.a. för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen om brottet. Av bestämmelsens tredje stycke framgår att det som avses med kroppsvisitation är en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Den som skäligen kan misstänkas för brott på vilket fängelse kan följa får enligt

text: 28 kap. 12 §

text: RB kroppsbesiktigas bl.a. för de ändamål som anges i 11 §. Enligt 12 § tredje stycket avses med kroppsbesiktning en undersökning av människokroppens yttre och inre.

text: I

text: 28 kap. 13 §

text: RB hänvisas till vissa angivna bestämmelser om husrannsakan i samma kapitel, vilka i tillämpliga delar gäller även beträffande kroppsvisitationer och kroppsbesiktningar. Hänvisningen innebär bl.a. ett krav på att åtgärderna ska vara proportionerliga (3 a §), att åtgärderna som huvudregel ska beslutas av åklagaren eller undersökningsledaren (4 §) och att det ska föras protokoll över åtgärderna (9 §). Såvitt gäller beslutsbehörigheten framgår av 13 § att en polisman kan fatta beslut om kroppsvisitation och kroppsbesiktning vid fara i dröjsmål. Enligt andra stycket i bestämmelsen ska en förrättning som är av mera väsentlig omfattning verkställas inomhus och i avskilt rum.

text: Bedömningen i detta fall

text: Varken händelsen den 6 september 2019 eller de omständigheter som sökanden i övrigt åberopat kan anses innebära att han utsatts för något typiskt sett integritetskränkande brott från polisens sida. Han har därmed inte någon rätt till ersättning för kränkning enligt

text: 3 kap. 2 § 2 skadeståndslagen

text: . Rätten till sådan ersättning ska i stället prövas mot kraven i Europakonventionen och en eventuell ersättning utges med stöd av 3 kap. 4 §.

text: Som framgått ovan förutsätter beslut om kroppsvisitation och kroppsbesiktning, såvitt nu är av intresse, att den person som åtgärden avser är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa. Misstanken mot sökanden den 6 september 2019 avsåg narkotikabrott, vilket beträffande brott av normalgraden enbart har fängelse i straffskalan. För skälig misstanke krävs att det finns konkreta omständigheter av en viss styrka som pekar mot att just den misstänkte har begått brottet i fråga (se t.ex. JO 2009/10 s. 72 och

text: JO 2014/15 s. 100

text: ). I sökandens fall grundade sig misstanken inte enbart på polisens intryck av hans uppträdande utan också på den omständigheten att en cannabiskvarn med rester på hittades i den port där sökanden och hans kamrat uppehöll sig när polisen ropade på dem. Kravet på skälig misstanke får mot den bakgrunden anses ha varit uppfyllt.

text: En kroppsvisitation enligt

text: 28 kap. 11 §

text: RB kan i princip innebära att den som visiteras får ta av och lämna ifrån sig alla sina kläder för att de ska kunna undersökas, men en åtgärd som innebär att kroppen exponeras ska verkställas i ett avskilt rum (Lindberg, Straffprocessuella tvångsmedel , fjärde uppl., s. 706 och 711). Det är alltså i ett sådant fall fråga om en kroppsvisitation av mera väsentlig omfattning som avses i

text: 28 kap. 13 § andra stycket

text: RB. I likhet med JO anser Justitiekanslern dock att förhållandena i sökandens fall, såvitt gäller undersökningen i trapphuset – där inte bara kalsongerna utan även sökandens intima delar kunnat iakttas – varit sådana att det i realiteten handlat om en kroppsbesiktning enligt

text: 28 kap. 12 §

text: RB (se även

text: JO 2019/20 s. 385

text: ). Undersökningen har därmed inte fullt ut kunnat genomföras inom ramen för den kroppsvisitation enligt 11 § som polisens beslut omfattade. Med hänsyn till exponeringen av kroppen skulle undersökningen vidare – oavsett om den varit att bedöma som kroppsbesiktning eller kroppsvisitation – ha genomförts inomhus i ett avskilt rum. Att sökanden må ha samtyckt till hur verkställigheten gick till saknar i sammanhanget betydelse.

text: Det har enligt

text: 28 kap. 12 §

text: RB i och för sig funnits en laglig möjlighet att besluta om en undersökning av det slag som ägde rum, dvs. en kroppsbesiktning eftersom fara i dröjsmål förelegat med hänsyn till behovet av att snabbt säkra ett eventuellt beslag. Rent faktiskt fattades dock inte något sådant beslut, utan åtgärden genomfördes i stället efter ett beslut om kroppsvisitation enligt

text: 28 kap. 11 §

text: RB. Eftersom det tvångsmedlet inte lagligen kunnat verkställas på det sätt som skedde kan laglighetskravet i artikel 8 Europakonventionen inte anses ha varit uppfyllt. En konventionsöverträdelse föreligger därför i den delen. Även den omständigheten att verkställigheten ägde rum i ett trapphus i strid med

text: 28 kap. 13 §

text: RB har inneburit en överträdelse av artikel 8.

text: Vad gäller de övriga händelser som sökanden åberopat till grund för sitt anspråk framgår inte närmare av hans ansökan vad händelserna bestått i eller när de inträffat. Som framgått ovan har han trots föreläggande inte preciserat detta. Befintligt underlag ger inte stöd för att det skulle ha förekommit någon konventionsöverträdelse från polisens sida i de delarna.

text: Sammanfattningsvis har sökandens rätt till privatliv enligt

text: artikel 8 Europakonventionen

text: åsidosatts genom polisens undersökning i trapphuset den 6 september 2019. Frågan är då om

text: 3 kap. 4 § skadeståndslagen

text: kräver att han ges gottgörelse i form av skadestånd för den kränkning han lidit till följd av överträdelsen. Vid den prövningen ska en helhetsbedömning göras av överträdelsens art och omständigheterna i övrigt. I praxis har det ansetts att en rätt till ersättning förutsätter att skadan är av viss storleksordning (se

text: NJA 2012 s. 211

text: I p. 26,

text: NJA 2013 s. 842

text: p. 61 och

text: prop. 2017/18:7 s. 66

text: ). Vid mindre allvarliga ideella skador kan ett erkännande av överträdelsen utgöra tillräcklig gottgörelse. I det här fallet handlar det om en visserligen mycket hastigt genomförd undersökning, men den har varit av integritetskänsligt slag och sökanden var dessutom bara 16 år gammal vid tillfället. Vid en sammantagen bedömning finner Justitiekanslern att ekonomisk kompensation är påkallad och att ersättningen kan bestämmas till 10 000 kr.

text: Avslutningsvis kan påpekas att det av utredningen framgår att polisen dröjt med att dokumentera ingripandet mot sökanden. Bristerna i den delen är dock inte sådana att de i sig medför någon skadeståndsskyldighet för staten. Vad gäller tillsynsaspekten har den redan tillgodosetts genom JO:s uttalanden. Justitiekanslern har i den delen inget att tillägga.


title: Klagomål mot Polismyndigheten, Åklagarmyndigheten och Helsingborgs tingsrätt för hanteringen av ett ärende där den misstänkte/tilltalade hade förvaltare

text: Justitiekanslern riktar viss kritik mot Polismyndigheten för underlåtenhet att informera en förvaltare om att huvudmannen var misstänkt för brott, trots huvudmannens önskemål om att förvaltaren skulle underrättas.

text: Justitiekanslern uttalar sig om huruvida en förvaltare bör informeras om att huvudmannen är misstänkt för brott och om förvaltaren bör kallas till huvudförhandling.

text: Ärendet

text: Bakgrund

text: I oktober 2020 häktades AA för grov misshandel och misshandel. AA hade en förvaltare med uppdrag att bevaka hans rätt och sörja för hans person.

text: AA åtalades för bl.a. grov misshandel. I anslutning till åtalet begärde två målsägande skadestånd av AA. Tingsrätten hade i samband med häktningsförhandlingen beslutat att hämta in ett läkarintyg enligt

text: 7 § lagen (1991:2041)

text: om särskild personutredning i brottmål och hämtade inför huvudförhandlingen även in en personutredning rörande AA från Frivården.

text: AA dömdes till ett och ett halvt års fängelse för bl.a. grov misshandel och förpliktades att betala skadestånd till målsägandena med 28 500 kr respektive 5 000 kr. Av domen framgår att AA varken kunde erkänna eller förneka gärningarna och att han motsatte sig att betala skadestånd.

text: Anmälan till Justitiekanslern och utredningen här

text: Justitiekanslern har tagit emot ett klagomål från AA:s förvaltare mot Polismyndigheten, Åklagarmyndigheten och Helsingborgs tingsrätt när det gäller hur de hanterade att AA var ställd under förvaltarskap. Förvaltaren har anfört att varken Polismyndigheten, Åklagarmyndigheten eller tingsrätten kontaktade honom under handläggningen av AA:s ärende, vilket inneburit att AA har fått ta ställning till de skadeståndsanspråk som framställdes, trots att AA inte på egen hand kan ingå avtal. Deras underlåtenhet har också försvårat möjligheterna för honom som förvaltare att i övrigt utföra sitt uppdrag i förhållande till AA.

text: Justitiekanslern har hämtat in yttranden från myndigheterna. I yttrandena har sammanfattningsvis följande anförts.

text: Polismyndigheten

text: Vid de första förhören med AA framkom det att han hade en god man (egentligen förvaltare). Vid det första förhöret förklarade AA att han inte önskade att den gode mannen eller någon anhörig skulle underrättas. Vid det andra förhöret uttryckte AA att han önskade att den gode mannen skulle underrättas. Flera försök att etablera kontakt med den gode mannen (dvs. förvaltaren) gjordes utan framgång.

text: Polismyndigheten har inte gjort några närmare kontroller för att verifiera eller få bekräftat huruvida AA hade förvaltare. Myndigheten har inte några rutiner för att kontrollera om en person som är misstänkt för brott har förvaltare och det finns inte heller något styrdokument eller liknande som tar sikte på frågan. Polismyndigheten har inte heller några särskilda rutiner beträffande information till förvaltare om en pågående förundersökning. Enligt myndighetens uppfattning kan en förvaltare utgöra en sådan nära person som ska underrättas om ett frihetsberövande (

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: ). Handläggaren i ett ärende ska numera registrera att underrättelse till anhörig eller annan person har skett och, om så inte är fallet, varför så inte har skett.

text: Med anledning av detta ärende har man inom myndigheten väckt frågan om specifika rutiner bör tas fram för denna situation och införas i t.ex. Polismyndighetens handbok för arrestverksamheten (PM 2017:63). Även om det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om att förvaltare ska underrättas under en pågående förundersökning kan det ändå finnas anledning till det. Omständigheterna i det nu aktuella fallet, t.ex. brottslighetens allvar och att AA uppgav att han hade god man, talar för att förvaltaren borde ha informerats. Även om AA uppgett att han inte ville att den gode mannen (dvs. förvaltaren) skulle underrättas kan det diskuteras om det förelåg synnerliga skäl för underrättelse enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: . Att brottmålsprocessen innefattade anspråk på skadestånd talar också för att förvaltaren borde ha informerats, om inte annat för att klargöra förvaltaruppdraget.

text: Åklagarmyndigheten

text: De aktuella gärningarna skedde på ett gruppboende där AA var bosatt. Att AA hade en funktionsnedsättning var alltså känt redan i det inledande skedet av förundersökningen. Redan vid den första häktningsförhandlingen beslutade tingsrätten att hämta in en personutredning. Enligt Åklagarmyndighetens bedömning har det inte ålegat myndigheten att vidta några ytterligare utredningsåtgärder angående AA:s personliga förhållanden.

text: Eftersom en förvaltare inte har talerätt i straffprocessen får frågan om det finns behov av att hämta in information från förvaltaren avgöras från fall till fall. Det finns därför ingen rutin inom Åklagarmyndigheten att regelmässigt kontrollera om en misstänkt har förvaltare. Det finns inte heller någon rutin om att åklagare regelmässigt ska underrätta förvaltare, t.ex. om beslut i åtalsfrågan.

text: Utvecklingscentrum vid Åklagarmyndigheten har gemensamt med Polismyndigheten utarbetat en handledning för poliser och åklagare vid planering och genomförande av förhör med bl.a. barn och vuxna med osynliga funktionsnedsättningar. Av denna handledning framgår att en vuxen person med osynliga funktionsnedsättningar har rätt att ha en stödperson med sig. I handledningen berörs inte närmare vad som gäller om den som ska höras har en förvaltare.

text: Det har inte framkommit något som ger skäl att ifrågasätta att AA fått en rättvis rättegång. I det aktuella fallet har det inte funnits något behov att kontakta förvaltaren under förundersökningen för att hämta in information om AA:s personliga förhållanden. AA:s inställning till skadeståndsanspråket har behövt hämtas in först vid huvudförhandlingen. AA har själv förfogat över frågan om hans förvaltare skulle underrättas om frihetsberövandet. Den underrättelseskyldighet som finns när en person frihetsberövas måste anses vara en sådan rutinåtgärd som ombesörjs av Polismyndigheten utan föregående direktiv från åklagaren. Enligt Åklagarmyndighetens bedömning har det i detta fall inte funnits några sådana synnerliga skäl som gett anledning att kontakta förvaltare för det fall AA motsatt sig att sådan underrättelse lämnas.

text: Åklagarmyndigheten vill i sammanhanget framhålla att det inte finns något enkelt sätt för rättsvårdande myndigheter att ta reda på om en person är ställd under förvaltarskap.

text: Helsingborgs tingsrätt

text: Tingsrätten hade inledningsvis inte några indikationer på att den tilltalade hade förvaltare. Det finns ingen information om förvaltarskap i häktningspromemorian eller i protokollet från häktningsförhandlingen. Stämningsansökan innehåller inte heller någon information om förvaltarskap. Av förundersökningsprotokollet framgår att det vid ett förhör med den tilltalade framkom att han hade förvaltare. Även av yttrandet från Frivården framgår att den tilltalade hade förvaltare samt specificeras förvaltarskapets omfattning på så sätt att det på ett par ställen anges att förvaltaren har hand ”om ekonomin”. Yttrandet kom in en fredag varefter huvudförhandling hölls följande måndag. Yttrandet från Frivården granskades inte innan huvudförhandlingen.

text: Tingsrätten har inte som rutin att kontrollera om olika aktörer har förvaltare. Eftersom det inte finns något centralt register avseende detta är det i praktiken omöjligt att göra en sådan sökning. Om det inte tydligt anges i en handling i målet att en person har förvaltare letar inte tingsrätten efter uppgiften i t.ex. förundersökningsprotokoll eller frivårdsyttranden.

text: En tilltalad har alltid rätt att själv föra sin talan och tingsrätten har inte några rutiner som innebär att förvaltare ska kallas till eller underrättas om pågående mål som deras huvudmän är inblandade i. Detsamma gäller när enskilda anspråk framställts. Förvaltare kallas ibland till huvudförhandlingen men det är inte en förutsättning för att genomföra den. Tingsrätten har inte heller några rutiner som innebär att förvaltare underrättas när deras huvudmän är häktade.

text: Eftersom den tilltalade har processbehörighet att själv föra sin talan och i detta fall var biträdd av en offentlig försvarare är det sannolikt att tingsrätten inte hade blandat in förvaltaren, även om förvaltarskapet uppmärksammats.

text: I det aktuella målet hade även målsäganden förvaltare. Målsägandens förvaltare kontaktade tingsrätten och förklarade att hon lämpligen skulle medverka som ett stöd till sin huvudman. Tingsrätten kallade henne då till huvudförhandlingen och bekostade hennes resa till tingsrätten.

text: Rättsliga utgångspunkter

text: Om förvaltarskap

text: Ett förvaltarskap får anordnas om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Förvaltaruppdraget ska anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller angelägenhet eller egendom överstigande ett visst värde. (Se

text: 11 kap.

text: och

text: 7 §§

text: föräldrabalken

text: Trots ett förvaltarförordnande har den enskilde alltid rätt att själv vidta vissa rättshandlingar, bl.a. att sluta avtal om tjänst eller annat arbete (11 kap. 8 §). Förvaltaren har inom ramen för sitt uppdrag ensam rådighet över den enskildes egendom och företräder honom eller henne i alla angelägenheter som omfattas av uppdraget (11 kap. 9 § första stycket). Med förvaltarens samtycke får den enskilde själv företa rättshandlingar även i en angelägenhet som omfattas av förvaltaruppdraget (11 kap. 10 §).

text: Förvaltaren är inte behörig att företräda den enskilde i frågor om att ingå äktenskap, bekräfta faderskap, upprätta testamente eller liknande frågor av utpräglat personlig karaktär (12 kap. 2 § tredje stycket). Om brottmålsprocessen

text: Den misstänkte äger själv föra sin talan (

text: 21 kap. 1 § rättegångsbalken

text: Om den misstänkte är omyndig, dvs. under 18 år, kan även den som är vårdnadshavare föra talan. (Se

text: 21 kap. 1 § rättegångsbalken

text: och

text: 9 kap. 1 § föräldrabalken

text: Enligt äldre rätt hade en förmyndare för den som förklarats omyndig samma rätt att bli hörd och att föra talan för den omyndige som en förmyndare för en underårig har i dag. Möjligheten att förklara någon omyndig togs bort år 1988 när förvaltarskapsinstitutet infördes (SFS 1988:1260;

text: prop. 1987/88:124

text: När förvaltarskapsinstitutet infördes gjordes det inte några uttalanden om vilken betydelse det skulle komma att få för den misstänktes processbehörighet. Ändringar gjordes i bestämmelserna om målsägandens processbehörighet men inte avseende misstänkts. Om en målsägande som har förvaltare utsätts för brott som rör egendom eller rättshandling som omfattas av förvaltarens uppdrag har förvaltaren rätt att angiva brottet eller tala därå (

text: 20 kap. 14 § rättegångsbalken

text: I doktrinen har det framhållits att lagstiftarens tystnad kan uppfattas så att avsikten inte var att åstadkomma annan förändring än att förvaltare på den misstänktes sida skulle träda in i stället för förmyndare. Det har även framhållits att en speciell bestämmelse i särskild lag anses ta över en bestämmelse i

text: rättegångsbalken

text: om annat inte sägs i den särskilda lagen eller i

text: rättegångsbalken

text: . I äldre bestämmelser angående omyndighet på grund av rättens beslut gjordes undantag för bestämmelser i annan lag än

text: föräldrabalken

text: , medan de nya bestämmelserna om förvaltarskap inte innehåller någon sådan undantagsbestämmelse. Detta skulle kunna tolkas som att de nya bestämmelserna om förvaltarskap har företräde framför bestämmelserna i

text: rättegångsbalken

text: , vilket alltså skulle innebära att förvaltarens behörighet att rättshandla för sin huvudmans räkning är överordnad bestämmelsen i

text: 21 kap. 1 § rättegångsbalken

text: . En konsekvens av en sådan tolkning vore att endast förvaltaren skulle ha rätt att föra talan i frågor om huvudmannens egendom även när det gäller skadestånd på grund av brott. En sådan ordning synes dock inte vara en avsedd konsekvens av lagändringarna. (Se Fitger m.fl., kommentaren till

text: 21 kap. 1 § rättegångsbalken

text: Rättegångsbalken

text: , den 1 oktober 2020, Version 90, JUNO.)

text: Enligt vad som angetts i doktrinen bör den misstänktes processbehörighet rörande ansvarsfrågan även avse frågor som har ett omedelbart samband med denna, såsom frågor om rättegångskostnader. Det har vidare uttalats att det inte bör inte uteslutas att en förvaltare, särskilt i ekonomiska frågor, har rätt att uppträda vid sidan av den misstänkte. När det gäller frågor om skadestånd måste man mot bakgrund av dispositionsprincipen räkna med att en misstänkt, för vilken det utan begränsning har förordnats en förvaltare, i vissa fall skulle kunna lida rättsförluster om han eller hon tilläts att helt utan inblandning av förvaltaren föra sin talan. Mycket talar emellertid för att en person som har en förvaltare ändå har processbehörighet rörande anspråk på skadestånd i brottmål. Slutsatsen av detta har varit att i den mån det enskilda anspråket faller inom förvaltarens uppdrag måste även förvaltaren ha möjlighet att företräda den misstänkte. (Se Fitger m.fl. a.a.)

text: Om underrättelse till anhörig eller annan vid frihetsberövanden

text: Den som har frihetsberövats genom bl.a. gripande, anhållande eller häktning har rätt att så snart som möjligt få någon av sina närmaste anhöriga eller någon annan person som står honom eller henne särskilt nära underrättad om frihetsberövandet. Undersökningsledaren får besluta att skjuta upp en underrättelse om det är nödvändigt för att sakens utredning inte väsentligen ska försvåras. Om den frihetsberövade motsätter sig att någon underrättas om frihetsberövandet, får en underrättelse lämnas bara om det finns synnerliga skäl. (Se

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: .) Exempel på synnerliga skäl att underrätta en anhörig eller annan närstående trots att den frihetsberövade motsätter sig kan vara att denne lider av en allvarlig psykisk störning. (Se JO 1993/94:111.)

text: Av 20 § förundersökningskungörelsen följer bl.a. att det av förundersökningsprotokollet ska framgå om en underrättelse enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: skett eller inte eller om den skjutits upp.

text: Justitiekanslerns bedömning

text: Utgångspunkter för bedömningen

text: Att ställas under förvaltarskap innebär en inskränkning i en persons rättshandlingsförmåga. En sådan åtgärd kan endast motiveras om den enskilde är ur stånd att vårda sig eller sin egendom och hans eller hennes hjälpbehov inte kan tillgodoses på ett mindre ingripande sätt.

text: En grundläggande utgångspunkt är att en misstänkt som har förvaltare själv får föra sin talan i ett brottmål. En ytterligare utgångspunkt synes vara att denne själv får föra sin talan också när det gäller skadeståndsanspråk, oavsett omfattningen av detta. Det är emellertid uppenbart att en misstänkt som är ställd under förvaltarskap riskerar att lida rättsförluster om han eller hon måste hantera sådana anspråk utan stöd av sin förvaltare.

text: Det är mot den bakgrunden svårförklarligt att en förvaltare, vars huvudman är misstänkt eller åtalad för brott, inte getts en uttrycklig möjlighet att vid sidan av sin huvudman företräda denne i frågor som faller inom förvaltarens uppdrag. Det framstår dessutom som en omotiverad skillnad att en misstänkt som har förvaltare behandlas annorlunda än en målsägande i samma situation när det gäller anspråk som rör egendom eller rättshandling som omfattas av förvaltarens uppdrag.

text: Ytterligare en aspekt som förtjänar att framhållas är att personer som har förvaltare typiskt sett har ett särskilt hjälpbehov. En särskild omsorg får därför anses påkallad om någon som har förvaltare blir föremål för misstanke om brott. Detta gäller oavsett om en offentlig försvarare utses eller inte; uppdraget för en offentlig försvarare skiljer sig väsentligt från vad som gäller för en förvaltare och en försvarare kan inte uppfylla samma hjälpbehov som en förvaltare.

text: Det nu anförda innebär att förvaltaren för den som är misstänkt eller åtalad för brott och mot vilken det framställs anspråk på skadestånd, som regel bör ges möjlighet att biträda sin huvudman i brottmålsprocessen. Undantagsvis kan förvaltarens inblandning möjligen framstå som obehövlig, t.ex. om det är fråga om ett skadeståndsanspråk av mycket begränsad omfattning. (Se

text: RH 1994:87

text: En förutsättning för förvaltarens medverkan är att han eller hon har information om att huvudmannen är part i ett brottmål. Det finns dock inga regler om att en förvaltare ska underrättas i ett sådant fall och det gäller oavsett om huvudmannen är misstänkt eller målsägande. Samtliga myndigheter har i sina yttranden framhållit att myndigheten i fråga inte heller har särskilda rutiner för att underrätta en förvaltare om att huvudmannen är föremål för brottsutredning eller om att huvudförhandling kommer att hållas.

text: Frågan om underrättelse till förvaltare inrymmer dessutom praktiska svårigheter eftersom uppgifter om att någon har förvaltare inte är lätt åtkomliga, vilket både Åklagarmyndigheten och tingsrätten har påtalat. Det kan därför inte komma i fråga att anse att någon av de myndigheter som är inblandade i brottmålsprocessen skulle vara skyldig att kontrollera om en part har en förvaltare. Frågan är i stället hur inblandade myndigheter bör agera när de faktiskt nås av information om att en part har en förvaltare eller får klara indikationer på att så är fallet.

text: Berörda myndigheters agerande i det här fallet

text: Polisen fick tidigt information om att AA hade en ställföreträdare, även om informationen initialt var felaktig i fråga om vilket form av ställföreträdarskap det gällde. Polisen gjorde flera försök att få kontakt med AA:s förvaltare men kontaktförsöken upphörde såvitt framkommit, redan efter någon eller några dagar. Såsom myndigheten har påpekat borde det lämpligen ha gjorts fler kontaktförsök, särskilt med hänsyn till att AA uttryckt önskemål om att få kontakt med sin ställföreträdare. Viss kritik bör därför riktas mot Polismyndigheten för underlåtenheten att vidta flera kontaktförsök eller på annat vis följa upp AA:s önskemål om kontakt med sin förvaltare.

text: Även tingsrätten har haft information om att AA hade förvaltare, bland annat genom yttrandet från Frivården i vilket även omfattningen av förvaltarskapet i viss mån framgick. Yttrandet från Frivården granskades dock inte närmare innan huvudförhandlingen och enligt tingsrätten hade förvaltaren troligen inte kallats till huvudförhandling oavsett om det tidigare i handläggningen hade varit tydligt att AA var ställd under förvaltarskap.

text: AA var tilltalad i en rättegång där anspråk på skadestånd hade framställts mot honom. Som tingsrätten har påtalat är en förvaltares närvaro inte en förutsättning för att genomföra en förhandling. Det gäller också om ett enskilt anspråk framställts mot den tilltalade. De anspråk som riktades mot AA var dessutom av relativt begränsad omfattning. Justitiekanslern vill emellertid framhålla att det som regel ändå finns skäl att underrätta en förvaltare om en kommande huvudförhandling om domstolen har fått kännedom om eller klara indikationer på att en tilltalad är ställd under förvaltarskap. Genom att förvaltaren underrättas får den tilltalade bättre förutsättningar att tillvarata sin rätt och har möjlighet att få det övriga stöd en förvaltare kan ge. Mot bakgrund av hur den reglering som finns på området är utformad finns det dock inte skäl att uttala någon kritik mot tingsrättens hantering av frågan.

text: Behov av rutiner när en brottsmisstänkt har förvaltare

text: Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har berört skyldigheten att skicka underrättelse vid frihetsberövande enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: . Såsom Polismyndigheten har påpekat torde denna underrättelseskyldighet lämpligen böra omfatta även förvaltare och, i förekommande fall, gode män, för det fall det i ett enskilt ärende framkommer att den brottsmisstänkte har sådant bistånd. Det kan även finnas situationer då det föreligger synnerliga skäl för underrättelse enligt

text: 24 kap. 21 a § rättegångsbalken

text: , trots att den brottsmisstänkte motsatt sig detta (se ovan nämnda JO-beslut). Det framstår som lämpligt att Polismyndigheten, i enlighet med vad myndigheten själv har fört fram, inför en rutin för att underrätta ställföreträdare vid frihetsberövanden. I enlighet med vad Åklagarmyndigheten har fört fram framstår det vidare som angeläget att införa rutiner för att säkerställa att brottsmisstänkta i behov av särskilt stöd får möjlighet att ha förvaltare eller gode män närvarande som stöd under t.ex. polisförhör när det är lämpligt. Särskilda rutiner kring underrättelser kan därför behöva införas även i andra fall än då huvudmannen är frihetsberövad.

text: Övrigt

text: Den som är ställd under förvaltarskap kan, som konstaterats, föra sin egen talan i brottmål, också vad avser enskilda anspråk. Det kan emellertid inte uteslutas att personen i fråga riskerar att lida en rättsförlust om så sker. Det finns därför skäl att ställa sig frågan om rättskipande myndigheter i dessa fall ska ha en underrättelseskyldighet till förvaltare för tilltalade och målsägande, likt den som föreskrivs i

text: och

text: 26 §§

text: lagen (

text: ) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Frågan är emellertid komplex. Till detta kommer att det inte synes helt klart vilken ställning en förvaltare till en misstänkt har i brottmålsprocessen. Frågorna har tidigare berörts i betänkandet Frågor om förmyndare och ställföreträdare för vuxna (

text: SOU 2004:112

text: , se band II, s. 742 f., särskilt s. 747 f.) men har inte lett till ändrad lagstiftning. Mot bakgrund av detta och vad som framkommit i ärendet skickas en kopia av det här beslutet till Justitiedepartementet för eventuella överväganden av behovet av ytterligare regler på området.